62023CJ0537_RES
Věc C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
v.
Agora SARL
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Cour de cassation (Francie)]
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 27. února 2025
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Článek 25 odst. 1 – Dohoda o určení příslušnosti – Posouzení platnosti dohody – Neurčitá a nevyvážená povaha – Rozhodné právo – Pojem ‚věcná neplatnost‘ “
Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení č. 1215/2012 – Ujednání o příslušnosti – Dohoda o určení příslušnosti – Posouzení platnosti dohody – Výtky vycházející z nepřesnosti a nevyváženosti – Kritéria pro posouzení – Samostatná kritéria vycházející z článku 25 nařízení – Přípustnost – Kritéria týkající se důvodů „věcné neplatnosti“ – Nepřípustnost
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1215/2012, čl. 25 odst. 1)
(viz body 32–54, výrok 1)
Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení č. 1215/2012 – Ujednání o příslušnosti – Dohoda o příslušnosti, která skýtá více práv jedné straně než druhé – Platnost – Podmínky
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1215/2012, čl. 25 odst. 1 a 4)
(viz body 56–68, výrok 2)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Cour de cassation (Kasační soud, Francie) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, vykládá čl. 25 odst. 1 a 4 nařízení č. 1215/2012 (
1
) a upřesňuje kritéria, podle kterých musí být posuzována platnost dohody o příslušnosti v případě výtek vycházejících z nepřesnosti nebo nevyváženosti této dohody, jakož i podmínky platnosti takové dohody, podle níž může jedna ze stran této dohody zahájit řízení pouze u soudu, který určí, kdežto druhá strana může zahájit řízení i u jakéhokoli jiného příslušného soudu.
Agora SARL, společnost založená podle francouzského práva, uzavřela za účelem zhotovení díla objednaného fyzickými osobami smlouvu na dodání obkladových panelů se Società Italiana Lastre SpA (SIL), společností založenou podle italského práva. Tato smlouva obsahovala dohodu o příslušnosti (dále jen „dotčená dohoda o příslušnosti“), v níž bylo stanoveno, že příslušnost soudu v Brescii (Itálie) se vztahuje na všechny spory vzniklé v důsledku této smlouvy nebo v souvislosti s ní. Společnost SIL si přitom vyhradila možnost žalovat kupujícího „u jiného příslušného soudu v Itálii nebo v zahraničí“.
Poté, co objednatelé zjistili nesrovnalosti při provádění dotčeného díla, podali proti společnostem Agora a SIL žalobu na náhradu škody k tribunal de grande instance de Rennes (Soud prvního stupně v Rennes, Francie). Společnost Agora vznesla návrh na záměnu účastníka vůči společnosti SIL, jež na základě dotčené dohody o příslušnosti podala proti tomuto návrhu námitku mezinárodní nepříslušnosti francouzského soudu. Vzhledem k tomu, že tato námitka byla zamítnuta rozhodnutím vydaným v prvním stupni, které bylo potvrzeno v odvolacím řízení, podala SIL kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud, Francie), který je předkládajícím soudem.
Jelikož měl předkládající soud určité pochybnosti o dvou otázkách souvisejících s platností dohody o příslušnosti, rozhodl se předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Jeho první otázka se týká toho, zda v rámci posouzení platnosti dohody o příslušnosti musí být výtky vycházející z údajné nepřesnosti nebo nevyváženosti této dohody přezkoumány s ohledem na kritéria týkající se důvodů „věcné neplatnosti“ této úmluvy, vymezená právem členských států v souladu s čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel Ia, nebo na základě samostatných kritérií, která vycházejí z tohoto článku. V druhém případě si klade otázku, zda je dohoda o příslušnosti v projednávaném případě platná ve světle uvedeného článku.
Závěry Soudního dvora
Pokud jde o první otázku, která se týká kritérií, podle nichž je třeba zkoumat výtky vycházející z údajné nepřesnosti nebo nevyváženosti dohody o příslušnosti, Soudní dvůr nejprve připomněl, že v nařízení Brusel Ia není vymezen pojem „věcná neplatnost“ ani se v něm pro účely vymezení tohoto pojmu neodkazuje na právo členských států. Uvedený pojem musí být tudíž vykládán autonomním a jednotným způsobem v souladu s jeho obvyklým smyslem v běžném jazyce s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém je použit, a cílům, které sleduje právní úprava, jejíž je součástí.
V tomto ohledu Soudní dvůr zaprvé zdůrazňuje, že podle svého obvyklého významu v běžném jazyce je výraz „věcný“ použit v rozsudcích a v procesních úkonech s cílem uvést, že po přezkoumání otázek příslušnosti, formy a přípustnosti se soud zabývá věcí samou, a sice skutkovými nebo právními otázkami, o nichž musí soud rozhodnout na návrh účastníků řízení. Vzhledem k tomu, že v čl. 25 odst. 1 první větě nařízení Brusel Ia je stanoveno, že dohodnou-li se tyto strany, že v již vzniklém nebo budoucím sporu z určitého právního vztahu má příslušnost soud nebo soudy některého členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu, „pokud tato dohoda není neplatná“ z hlediska věcné platnosti podle práva členského státu takto určených soudů, omezuje se toto ustanovení na stanovení vnitrostátního práva, jež se použije na otázku, zda je taková dohoda, přestože splňuje všechny podmínky platnosti, jež jsou stanoveny v tomto článku, neplatná z jiných důvodů, které spadají do působnosti tohoto vnitrostátního práva.
Pokud jde zadruhé o kontext právní úpravy, jsou vedle odkazu na pojem „věcná neplatnost“ v čl. 25 odst. 1 první a třetí větě nařízení Brusel Ia stanoveny i zvláštní obsahové a formální podmínky platnosti dohod o příslušnosti. Tento pojem se tudíž vztahuje na obecné důvody neplatnosti smlouvy, a sice zejména na vady souhlasu, jako je omyl, podvodný úmysl nebo násilí, a smluvní nezpůsobilost, což jsou důvody, které se na rozdíl od zvláštních podmínek platnosti týkajících se dohod o příslušnosti neřídí uvedeným nařízením, ale právem členského státu, jehož soudy jsou určeny.
Zatřetí je tento výklad v souladu s cíli sledovanými nařízením Brusel Ia, zejména s cílem právní jistoty, který vyžaduje, aby vnitrostátní soud, jemuž byla věc předložena, mohl snadno rozhodnout o vlastní příslušnosti, aniž byl povinen zkoumat meritorní stránku věci.
Začtvrté odpovídá uvedený výklad historii vzniku čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel Ia.
Pokud jde v projednávané věci dále o posouzení dostatečné určitosti dohody o příslušnosti, Soudní dvůr uvedl, že v souladu s čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel Ia vyžaduje platnost takové dohody, aby s dostatečnou určitostí vymezila objektivní kritéria, na kterých se strany dohodly pro určení soudu nebo soudů, kterým předloží spory, jež mezi nimi vznikly či vzniknou. Mimoto uložení požadavku určitosti nutně přispívá k dosažení cílů předvídatelnosti, transparentnosti a právní jistoty uvedených v tomto nařízení. Tento požadavek určitosti tedy musí být zkoumán podle samostatných kritérií, jež vyplývají z tohoto ustanovení, jak je vykládáno Soudním dvorem.
Konečně, pokud jde o posouzení údajné nevyváženosti dohody o příslušnosti, v souladu s čl. 25 odst. 4 nařízení Brusel Ia taková dohoda nemá účinky mimo jiné tehdy, je-li v rozporu s podmínkami platnosti, jež jsou stanoveny v článcích 15, 19 nebo 23 tohoto nařízení. Z těchto posledně uvedených článků vyplývá, že dohoda o příslušnosti umožňuje zranitelnější straně pojistné, spotřebitelské nebo pracovní smlouvy zahájit řízení u jiných soudů než těch, které jsou v zásadě příslušné na základě ustanovení oddílů 3 až 5 kapitoly II uvedeného nařízení. Podle tohoto čl. 25 odst. 4 je taková dohoda zároveň neplatná, pokud je v ní stanoveno odchýlení se od příslušnosti ve prospěch pojistitele, smluvního partnera spotřebitele nebo zaměstnavatele. Posouzení údajné nevyváženosti dohody o příslušnosti musí být tudíž zkoumáno podle samostatných kritérií, jež vyplývají z uvedeného článku 25, jak jej vykládá Soudní dvůr.
Soudní dvůr z toho vyvodil, že v rámci posuzování platnosti dohody o příslušnosti musí být výtky vycházející z údajné neurčitosti nebo nevyváženosti této dohody zkoumány nikoli podle kritérií týkajících se důvodů „věcné neplatnosti“ této dohody, jež jsou vymezeny v právu členských států, ale na základě samostatných kritérií, která vyplývají z čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel Ia.
Pokud jde o druhou otázku týkající se platnosti dohody o příslušnosti, podle níž může jedna ze stran této dohody podat žalobu pouze k jednomu soudu, který určí, kdežto druhé straně uvedená dohoda umožňuje, aby vedle tohoto soudu podala žalobu u jakéhokoli jiného příslušného soudu, Soudní dvůr zaprvé upřesnil, že čl. 25 odst. 1 první větu nařízení Brusel Ia nelze vykládat v tom smyslu, že strany musí nutně určit soudy jednoho a téhož členského státu. Uložení takového omezení by totiž bylo v rozporu s autonomií vůle stran.
Mimoto ustanovení o soudech příslušných podle kapitoly II nařízení Brusel Ia potvrzují skutečnost, že strany mají v určitých situacích možnost zahájit řízení u soudů několika členských států, včetně státu bydliště žalovaného, ale také místa plnění smluvního závazku, místa, kde došlo ke škodné události, nebo místa bydliště jiného žalovaného.
Zadruhé soudy členských států nebo států, které jsou stranami Úmluvy o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
2
), jsou v projednávané věci na jedné straně představovány jedním konkrétním soudem a na druhé straně ostatními soudy, jež jsou příslušné na základě ustanovení kapitoly II oddílů 1 a 2 nařízení Brusel Ia, jakož i hlavy II oddílů 1 a 2 této úmluvy. Dohoda o příslušnosti, která dostatečně přesně určuje tyto soudy, splňuje požadavek určitosti vyplývající z čl. 25 odst. 1 tohoto nařízení, jakož i z cílů předvídatelnosti, transparentnosti a právní jistoty uvedených v bodech 15 a 16 odůvodnění uvedeného nařízení. Ve skutečnosti se totiž jedná o odkaz na obecná pravidla o příslušnosti stanovená týmž nařízením a Luganskou úmluvou.
V této souvislosti je nicméně ve vztahu k ustanovení dotčené dohody o příslušnosti, v němž se uvádí možnost podat žalobu „u jiného příslušného soudu [...] v zahraničí“, třeba uvést, že kdyby měla být dotčená dohoda vykládána tak, že určuje rovněž jeden nebo více soudů jednoho nebo více států, které nejsou členy Unie ani smluvními stranami Luganské úmluvy II, byla by dotčená dohoda v rozporu s nařízením Brusel Ia, neboť by byla v rozporu s jeho cíli.
Zatřetí, pokud jde o platnost dohody o příslušnosti, která přiznává více práv jedné ze smluvních stran než druhé, nemůže nevyváženost takové dohody zpochybnit s výjimkou případů výslovně zakázaných nařízením Brusel Ia její platnost na základě požadavků stanovených v článku 25 uvedeného nařízení. Tento článek je totiž založen na zásadě autonomie vůle stran, kterou upřednostňuje unijní normotvůrce. Mimoto články 15, 19 a 23 uvedeného nařízení, na které odkazuje tento čl. 25 odst. 4, výslovně umožňují uzavření nevyvážené dohody o příslušnosti ve prospěch zranitelnější strany pojistné, spotřebitelské nebo pracovní smlouvy. Nevyváženost takové dohody tak nezakládá její protiprávnost, pokud s uvedenou nevyvážeností smluvní strany svobodně souhlasily.
Soudní dvůr z toho vyvodil, že za těchto podmínek je taková dohoda o příslušnosti, jako je dohoda v projednávané věci, platná, pokud zaprvé určuje soudy jednoho nebo více států, které jsou členy Unie, nebo smluvními stranami Luganské úmluvy II, zadruhé uvádí objektivní kritéria s dostatečnou přesností k tomu, aby soud, u něhož bylo zahájeno řízení, mohl rozhodnout, zda je příslušný, a zatřetí není v rozporu s ustanoveními článků 15, 19 nebo 23 nařízení Brusel Ia a neodchyluje se od výlučné příslušnosti podle článku 24 uvedeného nařízení.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1, dále jen „nařízení Brusel Ia“).
(
2
) – Úmluva o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsaná dne 30. října 2007 (dále jen „Luganská úmluva II“), jejíž uzavření jménem Společenství bylo schváleno rozhodnutím Rady 2009/430/ES ze dne 27. listopadu 2008 (Úř. věst. 2009, L 147, s. 1).