62024CJ0365
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
10. července 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochranné známky – Směrnice (EU) 2015/2436 – Volný pohyb zboží – Články 34 a 36 SFEU – Obchodní jméno či název – Obchodní firma – Vnitrostátní právní předpisy přiznávající vlastníkovi obchodní firmy výlučné právo“
Ve věci C‑365/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (odvolací soud ve Stockholmu jako odvolací soud pro průmyslové vlastnictví a obchod, Švédsko) ze dne 16. května 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 20. května 2024, v řízení
Purefun Group AB
proti
Doggy AB,
SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
ve složení: S. Rodin, předseda senátu, O. Spineanu-Matei (zpravodajka) a N. Fenger, soudci,
generální advokát: D. Spielmann,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Purefun Group AB: O. Lagergren, jur. kand, D. Tornberg a M. Zeitlin, advokater,
–
za Doggy AB: P. Hedberg a J. Sånglöf, advokater,
–
za švédskou vládu: C. Meyer-Seitz, jako zmocněnkyně,
–
za polskou vládu: B. Majczyna a D. Lutostańska, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: P. Němečková a I. Söderlund, jako zmocněnkyně,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 1 a čl. 5 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2436 ze dne 16. prosince 2015, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 2015, L 336, s. 1), jakož i článků 34 a 36 SFEU.
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společnostmi Purefun Group AB a Doggy AB týkajícího se porušení práv.
Právní rámec
Unijní právo
Smlouva o FEU
3
Článek 34 SFEU stanoví:
„Množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“
4
Článek 36 SFEU zní takto:
„Články 34 a 35 nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Tyto zákazy nebo omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy.“
Směrnice 2015/2436
5
Bod 41 odůvodnění směrnice 2015/2436 má následující znění:
„Členské státy jsou vázány Pařížskou úmluvou na ochranu průmyslového vlastnictví[, podepsanou v Paříži dne 20. března 1883, naposledy revidovanou ve Stockholmu dne 14. července 1967 a pozměněnou dne 28. září 1979 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 828, č. 11851, s. 305)] (dále jen ‚Pařížská úmluva‘) a dohodou [o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která je přílohou 1 C Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO) a byla schválena rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994) (Úř. věst. 1994, L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80, dále jen‚Dohoda TRIPS‘)]. Je třeba, aby tato směrnice byla zcela v souladu s ustanoveními uvedené úmluvy a dohody. Závazky členských států vyplývající z této úmluvy a dohody by neměly být touto směrnicí dotčeny. Případně by se měl použít čl. 351 druhý pododstavec [SFEU].“
6
Článek 1 směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na individuální, garanční nebo certifikační nebo kolektivní ochranné známky pro výrobky nebo služby, které jsou předmětem zápisu nebo přihlášky v jednom z členských států nebo u Úřadu Beneluxu pro duševní vlastnictví nebo mezinárodního zápisu s účinky pro členský stát.“
7
Článek 5 směrnice, nadepsaný „Relativní důvody pro zamítnutí či neplatnost“, v odstavci 4 stanoví:
„Členský stát může stanovit, že se ochranná známka nezapíše, a je-li zapsána, může být prohlášena za neplatnou, pokud a v rozsahu, v němž:
a)
přede dnem podání přihlášky pozdější ochranné známky nebo dnem vzniku práva přednosti uplatněného ve vztahu k přihlášce pozdější ochranné známky byla nabyta práva k nezapsané ochranné známce nebo jinému označení užívanému v obchodním styku a tato nezapsaná ochranná známka nebo jiné označení dává svému vlastníkovi právo zakázat užívání pozdější ochranné známky;
b)
užívání ochranné známky může být zakázáno na základě jiného staršího práva, než jsou práva uvedená v odstavci 2 a v písmenu a) tohoto odstavce, zejména:
i)
práva na jméno,
ii)
práva k vlastní podobě,
iii)
práva autorského,
iv)
práva průmyslového vlastnictví;
c)
ochranná známka může vést k záměně se starší ochrannou známkou chráněnou v zahraničí, jestliže přihlašovatel při podání přihlášky nejednal v dobré víře.“
8
Článek 10 směrnice, nadepsaný „Práva z ochranné známky“, zní následovně:
„1.   Ze zápisu ochranné známky vyplývají pro jejího vlastníka výlučná práva.
2.   Aniž jsou dotčena práva vlastníků nabytá přede dnem podání přihlášky nebo dnem vzniku práva přednosti zapsané ochranné známky, je vlastník této zapsané ochranné známky oprávněn bránit všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly pro výrobky nebo služby jakékoli označení, je-li:
a)
toto označení totožné s ochrannou známkou a je užíváno pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je ochranná známka zapsána;
b)
toto označení totožné s ochrannou známkou nebo jí podobné a je užíváno pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s výrobky nebo službami či podobné výrobkům nebo službám, pro něž je ochranná známka zapsána, jestliže existuje pravděpodobnost záměny na straně veřejnosti, včetně pravděpodobnosti asociace s ochrannou známkou;
c)
toto označení totožné s ochrannou známkou nebo jí podobné bez ohledu na to, zda je užíváno pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro které je ochranná známka zapsána, nebo jsou či nejsou jim podobné, jestliže má tato ochranná známka v členském státě dobré jméno a užívání takového označení bez řádného důvodu by neoprávněně těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména ochranné známky nebo jim bylo na újmu.
3.   Pokud jsou splněny podmínky uvedené v odstavci 2, může být zakázáno zejména:
a)
umisťovat označení na výrobky nebo jejich obaly;
b)
nabízet pod tímto označením výrobky, uvádět je na trh nebo je skladovat za tímto účelem anebo nabízet či poskytovat pod tímto označením služby;
c)
dovážet nebo vyvážet pod tímto označením výrobky;
d)
užívat toto označení jako obchodní název nebo obchodní firmu nebo jako součást obchodního názvu nebo obchodní firmy;
e)
užívat toto označení v obchodních listinách a v reklamě;
f)
užívat toto označení ve srovnávací reklamě způsobem, který je v rozporu se směrnicí [Evropského parlamentu a Rady] 2006/114/ES [ze dne 12. prosince 2006 o klamavé a srovnávací reklamě (Úř. věst. 2006, L 376, s. 21)].
[…]“
9
Článek 16 směrnice, nadepsaný „Užívání ochranných známek“, v odstavci 1 stanoví:
„Jestliže vlastník bez náležitého důvodu během období pěti let od ukončení řízení o zápisu ochranné známky do rejstříku ochrannou známku řádně neužíval v daném členském státě pro výrobky či služby, pro které byla zapsána, nebo toto užívání přerušil na nepřetržité období pěti let, podléhá ochranná známka omezením a sankcím stanoveným v článku 17, čl. 19 odst. 1, čl. 44 odst. 1 a 2 a čl. 46 odst. 3 a 4.“
Švédské právo
Zákon o ochranných známkách
10
Varumärkeslagen (2010:1877) [zákon o ochranných známkách (2010:1877), dále jen „zákon o ochranných známkách“] byl pozměněn za účelem provedení směrnice 2015/2436 do švédského právního řádu. Ustanovení § 8 kapitoly 1 zákona o ochranných známkách stanoví, že vlastník obchodní firmy nebo jiného obchodního jména či názvu má výlučné právo k tomuto označení, pokud je užíváno jako rozlišovací označení zboží.
11
Ustanovení § 10 kapitoly 1 zákona o ochranných známkách stanoví, že výlučné právo k rozlišovacímu označení zboží podle uvedeného § 8 této kapitoly znamená, že nikdo jiný než vlastník nemůže bez jeho souhlasu užívat v obchodním styku označení pro výrobky nebo služby, které je totožné s tímto rozlišovacím označením nebo jemu podobné a je užíváno pro stejné nebo podobné výrobky služby, existuje-li nebezpečí záměny, zejména že by užívání označení mohlo vyvolávat dojem, že mezi jeho uživatelem a vlastníkem rozlišovacího označení existuje spojitost.
12
Ustanovení § 3 kapitoly 8 zákona o ochranných známkách stanoví, že soud může na návrh vlastníka rozlišovacího označení zboží pod sankcí pokuty uložit osobě, která porušila práva, aby v tomto porušování nepokračovala.
Zákon o obchodní firmě
13
Ustanovení § 1 kapitoly 1 lag (2018:1653) om företagsnamn [zákon o obchodní firmě (2018:1653), dále jen „zákon o obchodní firmě“] definuje obchodní firmu jako název, pod kterým podnik provozuje svou činnost, přičemž „obchodní jméno“ označuje obecný pojem zahrnující obchodní firmu a druhotná obchodní jména.
14
Podle § 2 kapitoly 1 zákona o obchodní firmě nabývá podnik výlučná práva k obchodní firmě jejím zápisem nebo užíváním. Ustanovení § 3 kapitoly 1 stanoví, že vlastník ochranné známky nebo jiného rozlišovacího označení zboží má výlučné právo k tomuto označení, je-li užíváno jako obchodní jméno či název.
15
Podle § 1 kapitoly 2 zákona o obchodní firmě může být obchodní firma zapsána pouze tehdy, je-li způsobilá odlišit činnost svého vlastníka od činností jiných podniků. Toto ustanovení upřesňuje, že při posuzování rozlišovací způsobilosti obchodní firmy je třeba přihlížet k době a rozsahu jejího užívání. Zmíněné ustanovení mimoto stanoví, že pokud je obchodní firma tvořena pouze obecným označením povahy činnosti podniku nebo jím nabízeného výrobku či služby nebo pokud je obchodní firma tvořena výlučně běžně používaným názvem místa či obdobným označením, nelze mít za to, že obchodní firma má sama o sobě rozlišovací způsobilost. Obsahuje-li obchodní firma takové označení, jako je „akciová společnost“, „veřejná obchodní společnost“ nebo „družstevní společnost“ či zkratku takového označení, není k nim v rámci tohoto posouzení přihlíženo.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
16
Společnost Doggy založená podle švédského práva vyrábí zejména krmivo pro psy. Předmětem její činnosti jsou výroba krmiv a dalších výrobků pro zvířata, obchod s nimi a související činnosti. Je vlastníkem obchodní firmy „Doggy AB“ a slovní ochranné známky DOGGY zapsané ve Švédsku pro krmiva náležející do třídy 31 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu ochranných známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.
17
Purefun Group AB (dále jen „Purefun“) je společností založenou podle švédského práva, jejíž činnost zahrnuje zejména maloobchodní prodej krmiva a pamlsků pro psy. Své výrobky prodává na svých internetových stránkách pod doménovým jménem „doggie.se“ a při výkonu své činnosti používá označení „DOGGIE“.
18
V listopadu 2021 podala společnost Doggy na společnost Purefun žalobu, kterou se domáhala zaprvé vydání soudního příkazu zakazujícího posledně uvedené společnosti používat označení „DOGGIE“ a zadruhé zaplacení částky 150000 švédských korun (SEK) (přibližně 13000 eur) z titulu náhrady škody. Společnost Doggy tvrdila, že společnost Purefun používá toto označení, jakož i ochrannou známku a obchodní firmu, jejichž je vlastníkem, bez jejího souhlasu.
19
Soud prvního stupně návrhům společnosti Doggy vyhověl z důvodu, že existuje nebezpečí záměny mezi její ochrannou známkou a obchodní firmou na jedné straně a označením „DOGGIE“ užívaným společností Purefun na straně druhé.
20
Společnost Purefun podala proti tomuto rozhodnutí odvolání k Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (odvolací soud ve Stockholmu jako odvolací soud pro průmyslové vlastnictví a obchod, Švédsko), který je předkládajícím soudem.
21
Tento soud uvádí, že ve Švédsku zákon o obchodní firmě stanoví, že obchodní firma poskytuje podniku výlučné právo k této firmě, pokud označení, které ji tvoří, umožňuje odlišit činnosti jejího vlastníka od činností jiných podniků. Rozsah tohoto práva je podle něj srovnatelný s rozsahem výlučného práva, které svému vlastníkovi poskytuje ochranná známka. Kromě toho podle zákona o ochranných známkách požívá vlastník ochranné známky nebo jiného rozlišovacího označení zboží, které je užíváno jako obchodní firma, rovněž výlučné právo k obchodní firmě. Vlastník obchodní firmy tak na základě těchto vnitrostátních ustanovení požívá „křížové ochrany“, která mu umožňuje zakázat jakékoliv třetí osobě užívat v obchodním styku označení pro výrobky nebo služby, které je totožné s touto obchodní firmou nebo jí podobné a je užíváno pro druhy stejných nebo podobných výrobků nebo služeb, existuje-li nebezpečí záměny, zejména že by užívání označení mohlo vyvolávat dojem, že mezi jeho uživatelem a vlastníkem uvedené obchodní firmy existuje spojitost.
22
Předkládající soud si klade otázku týkající se slučitelnosti této ochrany plynoucí z ustanovení zákona o ochranných známkách a zákona o obchodní firmě se směrnicí 2015/2436, a obecněji se zásadou volného pohybu zboží. Má v podstatě za to, že tato „křížová ochrana“ sice poskytuje vlastníkovi obchodní firmy ochranu obdobnou ochraně plynoucí z ochranné známky, nepodléhá však tak přísným podmínkám, jako jsou podmínky použitelné v posledně uvedené oblasti. Předkládající soud v tomto ohledu poukazuje na dva rozdíly.
23
Zaprvé zatímco neexistence řádného užívání ochranné známky pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána, může vést ke zrušení výlučného práva jejího vlastníka, švédské právo neobsahuje žádné rovnocenné ustanovení pro obchodní firmu.
24
Zadruhé pro určení, zda je označení užíváno pro výrobky nebo služby totožné s těmi, pro které je ochranná známka zapsána, je třeba vycházet ze systému třídění zavedeného Niceskou dohodou, zatímco v oblasti obchodních firem se posouzení nebezpečí záměny provádí odkazem na činnosti tvořící předmět podnikání podniku, který může být definován široce.
25
Vzhledem k těmto rozdílům má předkládající soud za to, že je možné, že ochrana poskytovaná obchodním firmám švédským právem je rozsáhlejší než ochrana stanovená směrnicí 2015/2436 pro ochranné známky, čímž by mohl být dotčen volný pohyb zboží a služeb. Má totiž za to, že tato ochrana by mohla vytvářet překážky přeshraničního prodeje výrobků nebo služeb.
26
Za těchto podmínek se Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (odvolací soud ve Stockholmu jako odvolací soud pro průmyslové vlastnictví a obchod) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je s ustanoveními směrnice [2015/2436], zejména pak s článkem 1 a čl. 5 odst. 4, posuzovanými společně se Smlouvou o FEU a základní zásadou volného pohybu zboží a služeb zakotvenou v unijním právu, slučitelné, že je ve vnitrostátním právu zaveden režim, podle kterého může starší právo k obchodní firmě zakládat důvod pro zákaz užívání pozdějšího rozlišovacího označení zboží v celé oblasti činnosti, pro kterou je obchodní firma zapsána, aniž je vyžadováno, aby byla tato obchodní firma užívána k odlišení výrobků nebo služeb?
2)
V případě záporné odpovědi na první otázku, je slučitelné se směrnicí [2015/2436] a s unijním právem obecně, aby obchodní firma, která je užívána jako taková jako označení k odlišení určitých druhů výrobků nebo služeb v oblasti činnosti, pro kterou je tato obchodní firma zapsána, mohla zakládat důvod pro zákaz užívání pozdějšího rozlišovacího označení zboží pro jiné druhy výrobků nebo služeb, než pro které je tato obchodní firma používána jako označení?“
K předběžným otázkám
27
Podle ustálené judikatury platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, jež mu jsou položeny (rozsudek ze dne 17. července 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, body 22 a 23, jakož i ze dne 29. dubna 2025, Prezydent Miasta Mielca, C‑453/23, EU:C:2025:285, bod 38 a citovaná judikatura).
28
V projednávané věci z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že si předkládající soud klade otázku, zda jsou podmínky stanovené švédským právem pro ochranu obchodní firmy v rozsahu, v němž jsou méně přísné než podmínky použitelné v oblasti ochranných známek, slučitelné se směrnicí 2015/2436 a se zásadami volného pohybu zboží a služeb.
29
V tomto ohledu z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že užívání označení společností Purefun, které vlastník zapsané obchodní firmy, tedy podnik Doggy, chce zakázat, se týká zejména prodeje krmiva a pamlsků pro psy a dále že předmět činnosti posledně uvedeného podniku zahrnuje prodej krmiv a dalších výrobků pro zvířata, jakož i související činnosti. Z těchto informací vyplývá, že užívání označení, jemuž se vlastník zapsané obchodní firmy brání, se týká jen těch druhů výrobků nebo služeb, pro které byla tato obchodní firma zapsána.
30
V důsledku toho je třeba mít za to, že podstatou obou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda směrnice 2015/2436, jakož i články 34 a 36 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu režimu, podle kterého výlučné právo poskytované obchodní firmou umožňuje jejímu vlastníkovi zakázat třetí osobě užívat jako obchodní jméno či název nebo doménové jméno totožné nebo podobné označení pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, jichž se týkají činnosti, pro které je jeho obchodní firma zapsána, nebo jim podobné, i když tento režim nestanoví, že neužívání této obchodní firmy může vést ke zrušení tohoto výlučného práva, ani nevyžaduje, aby při zápisu uvedené obchodní firmy byly upřesněny výrobky nebo služby spadající do předmětu činnosti jejího vlastníka.
31
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že cílem směrnice 2015/2436 je sblížení vnitrostátních právních předpisů o ochranných známkách, ale nikoliv předpisů o obchodním jméně či názvu, což je kategorie, do které může obchodní firma patřit. Při neexistenci harmonizace na úrovni Evropské unie se ochrana obchodního jména či názvu řídí vnitrostátním právem.
32
Obchodní jméno či název jakožto právo duševního vlastnictví však není unijnímu právu cizí. Například některá ustanovení Pařížské úmluvy, která byla uzavřena všemi členskými státy, avšak nikoli Unií, jsou začleněna do Dohody TRIPS, kterou Unie uzavřela, takže tato ustanovení mají v unijním právním řádu stejné účinky jako ustanovení Dohody TRIPS (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2024, EUIPO v. The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, body 59 až 62).
33
Mezi ustanovení, která jsou takto do Dohody TRIPS začleněna, patří článek 8 uvedené úmluvy, který stanoví, že „obchodní jméno je chráněno ve všech unijních zemích, aniž by bylo třeba je přihlašovat nebo zapisovat; nerozhoduje, zda-li je, či není částí tovární nebo obchodní známky“.
34
Tyto skutečnosti se odrážejí ve směrnici 2015/2436, kde bod 41 jejího odůvodnění zdůrazňuje, že je „třeba“, aby byla „zcela v souladu“ s Pařížskou úmluvou a Dohodou TRIPS. Mezi právy z ochranné známky tak čl. 10 odst. 3 písm. d) uvedené směrnice umožňuje jejímu vlastníkovi využít svého výlučného práva k tomu, aby zakázal „užívat toto označení jako obchodní název nebo obchodní firmu nebo jako součást obchodního názvu nebo obchodní firmy“. Toto ustanovení totiž vyjadřuje zásadu přednosti staršího výlučného titulu, která představuje jeden ze základů práva ochranných známek a obecněji celého práva duševního vlastnictví (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. června 2022, Classic Coach Company, C‑112/21, EU:C:2022:428, bod 40 a citovaná judikatura).
35
Touto zásadou se řídí i určité konflikty mezi starším obchodním jménem či názvem a pozdější ochrannou známkou. Z článku 5 odst. 4 písm. a) směrnice 2015/2436 tak vyplývá, že „[č]lenský stát může stanovit, že se ochranná známka nezapíše, a je-li zapsána, může být prohlášena za neplatnou, pokud a v rozsahu, v němž[…] byla nabyta práva k nezapsané ochranné známce nebo jinému označení užívanému v obchodním styku a tato nezapsaná ochranná známka nebo jiné označení dává svému vlastníkovi právo zakázat užívání pozdější ochranné známky“.
36
Ve věci v původním řízení se kolize mezi označením „Doggy“, užívaným ve starší obchodní firmě, a označením „DOGGIE“, užívaným jako obchodní jméno či název nebo doménové jméno, netýká žádné ochranné známky. Pokud jde přitom o vyřešení kolize mezi dvěma obchodními jmény či názvy, není směrnice 2015/2436 vzhledem k tomu, že se týká pouze sbližování vnitrostátních právních předpisů o ochranných známkách, relevantní. Slučitelnost vnitrostátních opatření upravujících takové kolize tedy musí být posuzována s ohledem nikoli na tuto směrnici, ale na primární právo.
37
V tomto ohledu má předkládající soud pochybnosti o slučitelnosti švédského režimu ochrany obchodních firem vyplývajícího z ustanovení zákona o ochranných známkách ve spojení se zákonem o obchodní firmě se zásadami volného pohybu zboží a služeb.
38
Podle informací poskytnutých uvedeným soudem se tento režim použije na obchodní firmy všech švédských podniků bez ohledu na zboží nebo služby spadající do jejich činnosti.
39
Z informací poskytnutých uvedeným soudem rovněž vyplývá, že spor v původním řízení se týká práva vlastníka obchodní firmy, jehož činnost spočívá ve výrobě a prodeji určitých krmiv a výrobků pro zvířata, zakázat jiné společnosti prodávat takové zboží pod obchodním jménem, které je podobné této obchodní firmě nebo s ní totožné. Vzhledem k tomu, že tento spor rozhodující měrou souvisí s volným pohybem zboží a předkládající soud neuvedl žádné informace související s volným pohybem služeb, není namístě samostatně zkoumat slučitelnost uvedeného režimu s článkem 56 SFEU.
40
Volný pohyb zboží mezi členskými státy je jednou ze základních zásad zakotvených Smlouvou o FEU, která je vyjádřena v článku 34 SFEU, který členským státům zakazuje, aby mezi sebou zaváděly množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem. Podle ustálené judikatury se toto ustanovení vztahuje na jakékoli vnitrostátní opatření způsobilé narušit přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně obchod v rámci Unie (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. července 1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, bod 5, a ze dne 29. července 2024, BP France, C‑624/22, EU:C:2024:640, bod 61). Vnitrostátní právní úprava či praxe, která představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením, může být nicméně ospravedlněna některým z důvodů obecného zájmu vyjmenovaných v článku 36 SFEU, mezi něž patří ochrana průmyslového a obchodního vlastnictví.
41
Je pravda, že při neexistenci harmonizace právních předpisů členských států týkajících se obchodního jména či názvu může zákaz, aby podnik používal při uvádění určitých výrobků na trh v jednom z členských států tytéž obchodní názvy, jaké používá v jiných členských státech, představovat omezení volného pohybu zboží, které je v rozporu s článkem 34 SFEU. Takové omezení může být nicméně ospravedlněno naléhavými důvody obecného zájmu souvisejícími s ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví, a sice ochranou obchodních jmen či názvů před nebezpečím záměny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. května 1999, Pfeiffer, C‑255/97, EU:C:1999:240, body 26 až 29).
42
Je však ještě třeba, aby takové omezení nepřekračovalo rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.
43
Aniž by předkládající soud výslovně odkazoval na zásadu proporcionality, má v podstatě za to, že režim dotčený ve věci v původním řízení tím, že poskytuje vlastníkovi obchodní firmy podniku zřízeného podle švédského práva úroveň ochrany srovnatelnou s úrovní ochrany poskytované ochrannou známkou, aniž vyžaduje podmínky rovnocenné podmínkám stanoveným směrnicí 2015/2436 ohledně řádného užívání ochranné známky a popisu výrobků nebo služeb, pro které je zapsána, působí v neprospěch vlastníků obchodních jmen či názvů z jiných členských států.
44
Jak přitom bylo připomenuto v bodě 31 tohoto rozsudku, cílem směrnice 2015/2436 není sblížení právních předpisů o obchodním jméně či názvu. Při neexistenci takové harmonizace a s ohledem na odlišné funkce ochranné známky a obchodního jména či názvu nelze články 34 a 36 SFEU vykládat v tom smyslu, že stanoví, že ochrana obchodního jména či názvu podléhá týmž požadavkům, jaké jsou použitelné v oblasti ochranných známek.
45
Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že v zákoně o ochranných známkách neexistence řádného užívání obchodní firmy nepodléhá týmž omezením nebo sankcím, jaké jsou stanoveny v článku 16 směrnice 2015/2436. Z vyjádření předložených Soudnímu dvoru švédskou vládou a Evropskou komisí mimoto vyplývá, že podle zákona o obchodní firmě může neužívání obchodní firmy za určitých podmínek vést ke zrušení výlučného práva, které poskytuje, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
46
Pokud jde o nebezpečí uváděné předkládajícím soudem, že obchodní firmy budou na základě větší volnosti při vymezování činností spadajících do předmětu podnikání než při určování tříd výrobků nebo služeb, pro které je ochranná známka zapsána na základě směrnice 2015/2436, požívat ochrany proti nebezpečí záměny, která by byla rozsáhlejší než ochrana použitelná na ochranné známky, je třeba zaprvé zdůraznit, že účelem vymezení předmětu činnosti podniku není přesně nebo vyčerpávajícím způsobem popsat všechny výrobky nebo služby, jichž se mohou týkat činnosti tohoto podniku. Naproti tomu v případě ochranné známky je toto upřesnění vyžadováno za účelem posouzení případných absolutních nebo relativních důvodů neplatnosti a uplatnění výlučného práva vyplývajícího z této ochranné známky, které jejímu vlastníkovi umožňuje označení zapsané jako ochranná známka monopolizovat pro určité výrobky nebo služby.
47
Zadruhé z vysvětlení poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že ve švédském právu je sice výlučné právo vlastníka zapsané obchodní firmy platné ve všech oblastech uvedených v předmětu jeho činnosti, toto právo však vlastníkovi ukládá dostatečně přesně popsat a vymezit povahu svých činností, tak aby o nich mohly být třetí osoby účinně informovány.
48
Za těchto podmínek je třeba s výhradou ověření, která příslušejí předkládajícímu soudu, konstatovat, že se nejeví, že by režim dotčený ve věci v původním řízení, který přiznává výlučné právo vlastníkovi obchodní firmy, překračoval meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle obecného zájmu spočívajícího v ochraně průmyslového a obchodního vlastnictví.
49
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že směrnice 2015/2436, jakož i články 34 a 36 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu režimu, který stanoví, že výlučné právo poskytované obchodní firmou umožňuje jejímu vlastníkovi zakázat třetí osobě užívat jako obchodní jméno či název nebo doménové jméno totožné nebo podobné označení pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, jichž se týkají činnosti, pro které je jeho obchodní firma zapsána, nebo jim podobné, a dále neužívání této obchodní firmy může za určitých podmínek vést ke zrušení tohoto výlučného práva a tento vlastník je povinen dostatečně přesně popsat a vymezit povahu činností spadajících do předmětu svého podnikání, tak aby o nich mohly být třetí osoby účinně informovány.
K nákladům řízení
50
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2436 ze dne 16. prosince 2015, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách, jakož i články 34 a 36 SFEU
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátnímu režimu, který stanoví, že výlučné právo poskytované obchodní firmou umožňuje jejímu vlastníkovi zakázat třetí osobě užívat jako obchodní jméno či název nebo doménové jméno totožné nebo podobné označení pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, jichž se týkají činnosti, pro které je jeho obchodní firma zapsána, nebo jim podobné, a dále neužívání této obchodní firmy může za určitých podmínek vést ke zrušení tohoto výlučného práva a tento vlastník je povinen dostatečně přesně popsat a vymezit povahu činností spadajících do předmětu svého podnikání, tak aby o nich mohly být třetí osoby účinně informovány.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: švédština.