62023TJ1103
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého rozšířeného senátu)
2. července 2025 (
*1
)
„Ochranná známka Evropské unie – Řízení o zrušení – Mezinárodní zápis s vyznačením Evropské unie – Slovní ochranná známka TESTAROSSA – Řádné užívání ochranné známky – Článek 51 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 207/2009 [nyní čl. 58 odst. 1 písm. a) nařízení (EU) 2017/1001] – Užívání třetími osobami – Povaha užívání – Konkludentní souhlas vlastníka ochranné známky – Důkaz řádného užívání – Ojeté automobily – Náhradní díly a příslušenství“
Ve věci T‑1103/23,
Ferrari SpA, se sídlem v Modeně (Itálie), zástupci: K. Muraro, G. Russo a C. Comolli Acquaviva, advokáti,
žalobkyně,
proti
Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO), zástupci: E. Markakis, jako zmocněnec,
žalovanému,
přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem EUIPO, vystupujícím jako vedlejší účastník řízení před Tribunálem, je
Kurt Hesse, s bydlištěm v Norimberku (Německo), zástupci: M. Krogmann, advokát,
TRIBUNÁL (osmý rozšířený senát),
ve složení: A. Kornezov (zpravodaj), předseda, G. De Baere, D. Petrlík, K. Kecsmár a S. Kingston, soudci,
za soudní kancelář: G. Mitrev, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
po jednání konaném dne 12. prosince 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žalobou podanou na základě článku 263 SFEU se žalobkyně, společnost Ferrari SpA, domáhá zrušení rozhodnutí pátého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 29. srpna 2023 (spojené věci R 334/2017-5 a R 343/2017-5) ve znění opravy ze dne 28. září 2023 (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Skutečnosti předcházející sporu
2
Mezinárodním zápisem ze dne 17. října 2006 s vyznačením Evropské unie, který EUIPO obdržel dne 8. února 2007, požádala žalobkyně, společnost Ferrari SpA, o ochranu slovní ochranné známky TESTAROSSA v Unii.
3
Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležely zejména do třídy 12 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957 ve znění změn a doplňků a odpovídaly následujícímu popisu: „Vozidla; prostředky na pohyb po zemi, vzduchem nebo po vodě; pozemní motorová vozidla; automobily; konstrukční a náhradní díly, jejich součásti a příslušenství, patřící do této třídy; brzdy, motory, pneumatiky na motorová pozemní vozidla, patřící do této třídy; jízdní kola, motorová jízdní kola, užitkové vozy a kamiony“.
4
Mezinárodní zápis byl zveřejněn ve Věstníku ochranných známek Společenství dne 8. února 2007 a byl zapsán do rejstříku ochranných známek Společenství dne 12. prosince 2007.
5
Dne 7. září 2015 podal vedlejší účastník, Kurt Hesse, návrh na prohlášení neplatnosti účinků mezinárodního zápisu pro výrobky uvedené v bodě 3 výše na základě čl. 158 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2009, L 78, s. 1) ve znění pozdějších předpisů [nyní čl. 198 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1)], vykládaného ve spojení s čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 [nyní čl. 58 odst. 1 písm. a) nařízení 2017/1001].
6
Rozhodnutím ze dne 16. prosince 2016 zrušovací oddělení tomuto návrhu částečně vyhovělo a rozhodlo o zrušení sporné ochranné známky, pokud jde o „vozidla; prostředky na pohyb po zemi, vzduchem nebo po vodě; pozemní motorová vozidla; konstrukční a náhradní díly, jejich součásti a příslušenství, patřící do této třídy; brzdy, motory, pneumatiky na motorová pozemní vozidla, patřící do této třídy; jízdní kola, motorová jízdní kola, užitkové vozy a kamiony“, s účinkem od 16. prosince 2016. Naproti tomu návrh na zrušení zamítlo pro „automobily“.
7
Dne 13. února 2017 podal vedlejší účastník proti rozhodnutí zrušovacího oddělení odvolání, kterým se domáhal částečného zrušení tohoto rozhodnutí v rozsahu, v němž uvedené oddělení zamítlo návrh na zrušení sporné ochranné známky pro „automobily“.
8
Dne 14. února 2017 podala žalobkyně rovněž odvolání proti rozhodnutí zrušovacího oddělení, kterým se domáhala jeho částečného zrušení v rozsahu, v němž uvedené oddělení rozhodlo o zrušení sporné ochranné známky, pokud jde o „konstrukční a náhradní díly, jejich součásti a příslušenství (pro vozidla), patřící do této třídy; motory“ (dále jen „náhradní díly a příslušenství“).
9
Napadeným rozhodnutím odvolací senát odvolání vedlejšího účastníka vyhověl a odvolání žalobkyně zamítl. Práva žalobkyně ke sporné ochranné známce tak byla zrušena pro všechny výrobky uvedené v bodě 3 výše.
Návrhová žádání účastníků řízení
10
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
změnil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž bylo prokázáno řádné užívání sporné ochranné známky pro „automobily“ a náhradní díly a příslušenství, náležející do třídy 12;
–
uložil EUIPO a vedlejšímu účastníkovi náhradu nákladů řízení před odvolacím senátem a náhradu nákladů tohoto řízení.
11
Žalobkyně vzala na jednání druhý bod návrhových žádání zpět, což Tribunál zaznamenal do protokolu z jednání.
12
EUIPO navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu;
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení v případě, že se bude konat jednání.
13
Vedlejší účastník navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu;
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K určení hmotného a procesního práva použitelného ratione temporis
14
S ohledem na datum podání dotčeného návrhu na zrušení, a sice 7. září 2015, které je rozhodné pro určení použitelného hmotného práva, se na skutkové okolnosti projednávané věci vztahují hmotněprávní ustanovení nařízení č. 207/2009 a nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1995, L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189) (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. června 2019, Deichmann v. EUIPO, C‑223/18 P, nezveřejněný, EU:C:2019:471, bod 2, a ze dne 3. července 2019, Viridis Pharmaceutical v. EUIPO, C‑668/17 P, EU:C:2019:557, bod 3).
15
V tomto ohledu z ustanovení čl. 55 odst. 1 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že účinek případného zrušení působí zpětně ode dne podání návrhu na zrušení. Dále vzhledem k tomu, že podle ustálené judikatury jsou procesní pravidla obecně považována za použitelná ke dni, kdy vstoupí v platnost (viz rozsudek ze dne 11. prosince 2012, Komise v. Španělsko, C‑610/10, EU:C:2012:781, bod 45 a citovaná judikatura), se spor řídí procesními ustanoveními nařízení 2017/1001. Je však třeba uvést, že pokud jde o důkaz řádného užívání sporné ochranné známky zejména na základě čl. 82 odst. 2 písm. d), f) a i) nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2018/625 ze dne 5. března 2018, kterým se doplňuje nařízení 2017/1001 a zrušuje nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2017/1430 (Úř. věst. 2018, L 104, s. 1), řídí se spor ustanoveními nařízení č. 2868/95 [rozsudek ze dne 24. března 2021, Novomatic v. EUIPO – adp Gauselmann (Power Stars), T‑588/19, nezveřejněný, EU:T:2021:157, bod 20].
16
Pokud jde o hmotněprávní normy, je tedy třeba v projednávané věci vycházet z toho, že odkazy na ustanovení nařízení 2017/1001 učiněné odvolacím senátem v napadeném rozhodnutí a účastníky řízení v písemnostech míří na totožně znějící ustanovení nařízení č. 207/2009.
K věci samé
17
Žalobkyně uplatňuje čtyři žalobní důvody, z nichž první vychází v podstatě z nedostatku odůvodnění, jelikož při posouzení řádného užívání sporné ochranné známky nebyly zohledněny všechny relevantní faktory, druhý z porušení čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, třetí z porušení čl. 15 odst. 2 tohoto nařízení (nyní čl. 18 odst. 2 nařízení 2017/1001) a čtvrtý z nesprávného posouzení užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství.
18
Podle čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ke zrušení práv vlastníka ochranné známky Evropské unie dojde na základě návrhu podaného u EUIPO, pokud po nepřerušené období pěti let, které v projednávané věci trvá od 7. září 2010 do 6. září 2015 včetně (dále jen „relevantní období“), nebyla uvedená ochranná známka v Unii řádně užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána, a pro neužívání neexistují řádné důvody.
19
V souladu s pravidlem 22 odst. 3 nařízení č. 2868/95, které se podle pravidla 40 odst. 5 téhož nařízení použije přiměřeně na řízení o zrušení, se důkaz o užívání musí týkat místa, času, rozsahu a povahy užívání starší ochranné známky. Podle odstavce 4 tohoto pravidla se důkazy zpravidla omezí na předložení podpůrné dokumentace a předmětů, jako jsou obaly, etikety, ceníky, katalogy, faktury, fotografie, novinové inzeráty a písemná prohlášení podle čl. 78 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009.
20
Ochranná známka je tedy řádně užívána, pokud je užívána v souladu se svou základní funkcí, kterou je zaručit totožnost původu výrobků nebo služeb, pro které byla zapsána, aby vytvořila nebo zachovala odbyt pro tyto výrobky nebo služby, s vyloučením symbolického užití, které slouží pouze k zachování práv propůjčených ochrannou známkou (obdobně viz rozsudek ze dne 11. března 2003, Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, bod 43). Navíc podmínkou řádného užívání ochranné známky je, aby byla ochranná známka tak, jak je chráněna na relevantním území, užívána veřejně a navenek [viz rozsudky ze dne 18. března 2015, Naazneen Investments v. OHIM – Energy Brands (SMART WATER), T‑250/13, nezveřejněný, EU:T:2015:160, bod 25 a citovaná judikatura, a ze dne 11. ledna 2023, Hecht Pharma v. EUIPO – Gufic BioSciences (Gufic), T‑346/21, EU:T:2023:2, bod 22 (nezveřejněný) a citovaná judikatura].
21
Řádné užívání ochranné známky mimoto nelze prokázat na základě pravděpodobnosti nebo domněnek, ale musí se zakládat na konkrétních a objektivních důkazech, které prokazují skutečné a dostatečné užívání ochranné známky na dotčeném trhu [viz rozsudek ze dne 23. září 2009, Cohausz v. OHIM – Izquierdo Faces (acopat), T‑409/07, nezveřejněný, EU:T:2009:354, bod 36 a citovaná judikatura].
22
Z ustálené judikatury vyplývá, že řádné užívání ochranné známky je třeba posoudit na základě souhrnu skutečností a okolností, které jsou způsobilé prokázat její skutečné obchodní využívání, zvláště musí být zohledněno užívání, které je v dotyčném hospodářském odvětví považováno za odůvodněné za účelem udržení nebo získání podílu na trhu pro výrobky a služby chráněné ochrannou známkou, druh těchto výrobků a služeb, znaky trhu, jakož i rozsah a četnost užívání ochranné známky (viz rozsudek ze dne 18. března 2015, SMART WATER, T‑250/13, nezveřejněný, EU:T:2015:160, bod 26 a citovaná judikatura).
23
Argumenty žalobkyně, kterými v podstatě zpochybňuje posouzení odvolacího senátu týkající se absence řádného užívání sporné ochranné známky pro „automobily“ náležející do třídy 12 a pro náhradní díly a příslušenství obsažené v téže třídě, je třeba zkoumat ve světle výše uvedených zásad. Nejprve je tedy třeba společně zkoumat druhý a třetí žalobní důvod, poté čtvrtý žalobní důvod, a nakonec případně první žalobní důvod.
Ke druhému a třetímu žalobnímu důvodu, týkajícím se důkazu o řádném užívání sporné ochranné známky pro automobily
24
V napadeném rozhodnutí odvolací senát nejprve uvedl, že žalobkyně během relevantního období nevyráběla ani nedistribuovala žádné nové automobily pod spornou ochrannou známkou ani sama neprodávala ojeté automobily s ochrannou známkou TESTAROSSA. Pokud jde dále o prodej ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA třetími osobami, měl odvolací senát v podstatě za to, že k prokázání řádného užívání této ochranné známky musí vlastník prokázat, že k takovým prodejům došlo s jeho souhlasem. Podle odvolacího senátu neexistuje automatismus, podle kterého by každý prodej použitého zboží, o kterém se vlastník ochranné známky dozvěděl, měl být považován za řádné užívání ochranné známky s jeho souhlasem, neboť souhlas vlastníka ochranné známky není vyžadován pro další prodej takového použitého zboží. V tomto ohledu odvolací senát dovodil, že žalobkyně neprokázala, že souhlasila s prodejem ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA třetími osobami ve smyslu článku 15 nařízení č. 207/2009. Odvolací senát konečně uvedl, že skutečnost, že žalobkyně poskytuje službu spočívající v osvědčení, že daný ojetý automobil je autentickým automobilem Testarossa (dále jen „certifikační služba“), není relevantní, jelikož tato služba je poskytována pod ochrannou známkou Ferrari, a nikoli pod spornou ochrannou známkou, takže neprokazuje řádné užívání sporné ochranné známky.
25
Žalobkyně toto posouzení zpochybňuje a zaprvé uvádí, že k prodejům ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA autorizovanými prodejci, které podložila fakturami, došlo s jejím souhlasem. Podle ní skutečnost, že jí tito prodejci předložili faktury dokládající prodej ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA, implicitně potvrzuje, že spornou ochrannou známku užívali s jejím souhlasem. Zadruhé žalobkyně tvrdí, že dalším prodejcům poskytuje certifikační službu za úplatu. Tato služba jí přináší příjmy a je přímo spojená s prodejem ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA autorizovanými prodejci, jelikož osvědčení vydaná v tomto rámci zvyšují hodnotu uvedených automobilů a usnadňují jejich další prodej.
26
EUIPO a vedlejší účastník zaprvé tvrdí, že souhlas žalobkyně nelze předpokládat na základě pouhé skutečnosti, že žalobkyně nevznesla námitky proti užívání sporné ochranné známky třetími osobami. Absence licence týkající se výslovně sporné ochranné známky nebo jiné formy souhlasu žalobkyně s jejím užíváním třetími osobami svědčí o její pasivitě. Zadruhé podle EUIPO žalobkyně neprokázala, že byla aktivně činná na trhu s ojetými automobily, což by jí umožnilo zachovat si možnost kontroly kvality dotčených výrobků. Vedlejší účastník dodává, že odvolací senát měl správně za to, že certifikační služba není relevantní, jelikož je poskytována pod ochrannou známkou Ferrari.
27
Na úvod je třeba připomenout, jak bylo uvedeno v bodě 19 výše, že důkaz o užívání se musí týkat místa, času, rozsahu a povahy užívání starší ochranné známky. Jak ostatně potvrdil EUIPO na jednání, v projednávané věci se odvolací senát v napadeném rozhodnutí omezil na posouzení povahy užívání sporné ochranné známky. Za těchto okolností je toto kritérium jediným kritériem, které v projednávané věci podléhá přezkumu Tribunálu.
28
Je třeba rovněž upřesnit, že mezi účastníky řízení je nesporné, že k výrobě automobilů modelu Testarossa docházelo v letech 1984 až 1996, a během relevantního období tedy nebyl pod spornou ochrannou známkou vyroben nebo uveden na trh žádný nový automobil.
29
Stejně tak je nesporné, jak potvrdily žalobkyně a EUIPO na jednání, že během relevantního období byly ojeté automobily s ochrannou známkou TESTAROSSA prodávány nikoli samotnou žalobkyní, ale třetími osobami, a sice zejména prodejci nebo distributory autorizovanými žalobkyní, usazenými v Itálii, Německu, Belgii, Francii a Španělsku.
30
Podle judikatury další prodej použitého výrobku označeného ochrannou známkou jako takový neznamená, že tato ochranná známka byla „užívána“ ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009. Uvedená ochranná známka byla totiž užívána, když ji její vlastník umístil na nový výrobek při prvním uvedení tohoto výroku na trh. Avšak pokud vlastník sporné ochranné známky tuto ochrannou známku skutečně užívá v souladu s její základní funkcí, kterou je zaručit totožnost původu výrobků, pro které byla zapsána, a to při opětovném prodeji použitých výrobků, takové užívání může představovat „řádné užívání“ uvedené ochranné známky ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari, C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, body 55 a 56).
31
Článek 13 odst. 1 nařízení č. 207/2009, týkající se vyčerpání práv z ochranné známky, tento výklad potvrzuje. Z tohoto ustanovení totiž vyplývá, že ochranná známka neopravňuje svého vlastníka, aby zakázal její užívání pro výrobky, které byly pod touto ochrannou známkou již uvedeny vlastníkem nebo s jeho souhlasem na trh v Unii. Z toho plyne, že ochranná známka může být užívána pro výrobky, které již byly pod touto ochrannou známkou uvedeny na trh. Skutečnost, že vlastník ochranné známky nemůže zakázat třetím osobám, aby užívaly jeho ochrannou známku pro výrobky, které již byly pod touto ochrannou známkou uvedeny na trh, neznamená, že by sám nemohl tuto ochrannou známku užívat pro takové výrobky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari, C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, body 58 a 59).
32
Kromě toho se podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 207/2009 užívání ochranné známky se souhlasem vlastníka považuje za užívání vlastníkem. Jak tedy odvolací senát právem uvedl v bodě 76 napadeného rozhodnutí, závěr uvedený v bodě 31 výše se použije i na užívání ochranné známky třetími osobami se souhlasem vlastníka, což ostatně účastníci řízení nezpochybňují. V důsledku toho může vlastník ochranné známky prokázat, že tato ochranná známka byla řádně užívána pro použité výrobky prodávané pod touto ochrannou známkou třetími osobami s jeho souhlasem.
33
Kromě toho je na vlastníkovi ochranné známky, aby předložil důkaz o tom, že souhlasil s užíváním této ochranné známky třetí osobou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. května 2006, Sunrider v. OHIM, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, bod 44).
34
V projednávané věci je nesporné, že žalobkyně nepředložila takové důkazy, jako je licence, které by dokládaly její výslovný souhlas s užíváním sporné ochranné známky třetími osobami během relevantního období. Naproti tomu tvrdí, že důkazy, které předložila, mohou prokázat, že k takovému užívání došlo s jejím konkludentním souhlasem.
35
V tomto ohledu může být podle judikatury souhlas vlastníka ochranné známky vyjádřen výslovně nebo konkludentně. Souhlas vlastníka musí být vyjádřen takovým způsobem, který jednoznačně vyjadřuje vůli vzdát se výlučného práva k ochranné známce. Taková vůle vyplývá obvykle z výslovného vyjádření souhlasu. Nelze však vyloučit, že v určitých případech může taková vůle vyplývat konkludentně z okolností a skutečností, které předcházely užívání dotčené ochranné známky třetí osobou, nastaly současně s ním nebo po něm následovaly a rovněž jednoznačně vyjadřují, že se vlastník svého práva vzdal [viz rozsudky ze dne 13. ledna 2011, Park v. OHIM – Bae (PINE TREE), T‑28/09, nezveřejněný, EU:T:2011:7, bod 61 a citovaná judikatura, a ze dne 8. června 2022, Muschaweck v. EUIPO – Conze (UM), T‑293/21, EU:T:2022:345, bod 71 (nezveřejněný) a citovaná judikatura].
36
Je tudíž třeba přezkoumat, zda takový konkludentní souhlas vlastníka vyplývá z okolností a skutečností, které předcházely užívání sporné ochranné známky třetí osobou, nastaly současně s ním nebo po něm následovaly.
37
V tomto ohledu podle judikatury platí, že pokud se vlastník ochranné známky, která je předmětem řízení o zrušení, dovolává aktů užívání této ochranné známky třetí osobou k prokázání řádného užívání ve smyslu čl. 15 odst. 1 nařízení č. 207/2009, tento vlastník implicitně tvrdí, že k tomuto užívání docházelo s jeho souhlasem [rozsudek ze dne 8. července 2004, Sunrider v. OHIM – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, EU:T:2004:225, bod 24].
38
Podobně jak učinil EUIPO, je však třeba upřesnit, že ve specifickém rámci užívání ochranné známky pro použité výrobky nelze takový konkludentní souhlas vyvodit z pouhé skutečnosti, že vlastník věděl o užívání ochranné známky třetí osobou a nevznesl proti němu námitky. Souhlas vlastníka totiž není z hlediska práva nezbytný k tomu, aby třetí osoba užívala ochrannou známku pro použité výrobky. Aby bylo možné v tomto specifickém kontextu konstatovat existenci takového konkludentního souhlasu, je ještě třeba, aby byl vlastník zapojen do užívání ochranné známky třetími osobami.
39
Relevantní okolnosti a skutečnosti, které mohou nasvědčovat takovému konkludentnímu souhlasu, je třeba posoudit – jak ostatně připustil EUIPO na jednání – zejména s ohledem na užívání, které je v dotyčném hospodářském odvětví považováno za odůvodněné za účelem udržení nebo získání podílu na trhu pro výrobky chráněné ochrannou známkou, a na znaky trhu (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 18. března 2015, SMART WATER, T‑250/13, nezveřejněný, EU:T:2015:160, bod 26 a citovaná judikatura).
40
V projednávané věci žalobkyně zaprvé předložila faktury za prodeje ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA vystavené prodejci autorizovanými žalobkyní, které obsahovaly následující údaje: „Ferrari Vertragshändler“ (autorizovaný prodejce Ferrari), „Ferrari und Ferrari Classiche Vetragspartner“ (smluvní partner společností Ferrari a Ferrari Classiche), „Offizieller Ferrari und Maserati Vetragshändler“ (oficiální autorizovaný prodejce Ferrari a Maserati) nebo také „autorizovaný distributor-servis“.
41
Z toho vyplývá, že užívání sporné ochranné známky, kterého se dovolává žalobkyně, není užíváním jakoukoli třetí osobou, která nemá k žalobkyni žádný vztah, ale užíváním autorizovanými prodejci a distributory, se kterými žalobkyně udržuje hospodářské a smluvní vztahy, což není v projednávané věci zpochybňováno.
42
V tomto ohledu měl Tribunál příležitost rozhodnout, že užívání ochranné známky výrobní společnosti distribuční společností, která je s touto společností hospodářsky propojena, může být uznáno za užívání této ochranné známky se souhlasem vlastníka, a tedy považováno za užívání vlastníkem v souladu s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 207/2009 [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. února 2011, J & F Participações v. OHIM – Plusfood Wrexham (Friboi), T‑324/09, nezveřejněný, EU:T:2011:47, bod 32; ze dne 5. března 2019, Meblo Trade v. EUIPO – Meblo Int (MEBLO), T‑263/18, nezveřejněný, EU:T:2019:134, bod 80 a citovaná judikatura, a ze dne 16. října 2024, Fractal Analytics v. EUIPO – Fractalia Remote Systems (FRACTALIA), T‑194/23, nezveřejněný, EU:T:2024:696, bod 102 a citovaná judikatura].
43
Tyto úvahy se uplatní obdobně v případě, kdy je taková ochranná známka výrobní společnosti, jako je sporná ochranná známka, užívána distribuční společností autorizovanou vlastníkem této ochranné známky, neboť taková autorizace vytváří vazbu mezi těmito dvěma společnostmi, která není-li uvedeno jinak, předpokládá, že vlastník ochranné známky, byť jen konkludentně, souhlasil s užíváním svých ochranných známek uvedeným prodejcem nebo distributorem v rámci hospodářské činnosti na trhu.
44
Toto posouzení je v projednávané věci podpořeno zvyklostmi považovanými v dotyčném hospodářském odvětví za odůvodněné znaky dotčeného trhu. Na automobilovém trhu je totiž obvyklé, že automobily jsou běžně uváděny na trh jak pod ochrannou známkou označující jejich výrobce, jako je v projednávané věci slovní ochranná známka Ferrari nebo obrazová ochranná známka žalobkyně vyobrazující vzpínajícího se koně, tak pod druhou ochrannou známkou označující jejich model, jako je sporná ochranná známka, přičemž obě ochranné známky jsou vnitřně propojené. Podle zvyklostí považovaných v tomto odvětví za odůvodněné se má za to, že distributor nebo prodejce autorizovaný společností Ferrari je oprávněn uvádět na trh všechny modely automobilů tohoto výrobce. Mimoto v souladu se zvyklostmi považovanými v odvětví ojetých automobilů za odůvodněné je třeba rozlišovat mezi prodejem ojetých automobilů třetí nezávislou osobou, která nemá žádný vztah s výrobcem těchto automobilů, a prodejem uskutečněným prodejcem nebo distributorem autorizovanými uvedeným výrobcem. To platí tím spíše, jedná-li se, jako v projednávané věci, o luxusní a prvotřídní ojeté historické sběratelské automobily, které jsou mezi sběrateli obzvláště proslulé a ceněné. Je totiž obecně známo, že na tomto specifickém trhu může skutečnost, že takový automobil je prodáván prodejcem nebo distributorem autorizovanými vlastníkem ochranné známky, označovat obchodní původ tohoto automobilu a ujistit zákazníky o tom, že jeho údržba, jakož i případně výměna náhradních dílů a příslušenství byly provedeny, aniž byl dotčen obchodní původ automobilu.
45
Na rozdíl od odvolacího senátu je tudíž třeba konstatovat, že prodej ojetého automobilu s ochrannou známkou TESTAROSSA prodejcem nebo distributorem autorizovanými vlastníkem sporné ochranné známky představuje nepřímý důkaz o tom, že k prodeji dochází se souhlasem vlastníka, byť jen konkludentním.
46
Zadruhé žalobkyně rovněž předložila faktury vystavené jí samotnou a zaslané zákazníkům v Itálii, Švýcarsku, Nizozemsku a Spojeném království v rámci certifikační služby uvedené v bodech 24 a 25 výše.
47
Podle judikatury může skutečné užívání ochranné známky zapsané pro určité výrobky jejím vlastníkem pro služby, které se přímo vztahují k výrobkům již uvedeným na trh a jejichž cílem je uspokojit potřeby zákazníků těchto výrobků, představovat „řádné užívání“ této ochranné známky ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari, C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 62).
48
Takové užívání však předpokládá skutečné užívání sporné ochranné známky při poskytování dotčených služeb. V případě neužívání této ochranné známky se totiž evidentně nemůže jednat o „řádné užívání“ této ochranné známky ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari, C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 63).
49
V projednávané věci ze spisu a zejména z obsahu faktur vyplývá, že certifikační služba má za cíl osvědčit pravost ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA (v italštině „certificazione autenticita vettura Testarossa“). Jak žalobkyně vysvětlila na jednání, takové „osvědčení o pravosti“, které vydává zejména svým autorizovaným prodejcům v rámci prodeje ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA, osvědčuje za úplatu a po provedení nezbytných ověření, že dotčený automobil je originální model Testarossa.
50
Žalobkyně rovněž předložila dokument nazvaný „technický list“, který je příkladem žádosti o certifikaci ojetého automobilu s ochrannou známkou TESTAROSSA. Z toho vyplývá, že za účelem získání osvědčení o pravosti musí žadatel poskytnout přesné informace o původu každého z hlavních dílů automobilu, jako je motor, převodovka, nádrž nebo palivové čerpadlo, jakož i o historii jejich případné výměny, to vše podložené fotografiemi automobilu a jeho dílů.
51
Žalobkyně mimoto v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu i na jednání vysvětlila, že taková osvědčení hrají významnou roli při prodeji ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA, neboť ujišťují kupující o obchodním původu takového automobilu a zvyšují jeho hodnotu ve srovnání s ojetým automobilem, který takové osvědčení nemá.
52
Z toho vyplývá, že certifikační služba se přímo vztahuje k prodeji ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA autorizovanými prodejci a jejím cílem je uspokojit potřeby klientely těchto automobilů, takže takové užívání může v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 47 výše představovat „řádné užívání“ této ochranné známky ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009.
53
Pokud jde o skutečnost uvedenou odvolacím senátem, že zmíněná certifikace není poskytována pod spornou ochrannou známkou, ale pod ochrannou známkou Ferrari, stačí konstatovat, že i sporná ochranná známka je jasně viditelná a identifikovatelná v samotném předmětu těchto faktur.
54
Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že v oblasti ochranné známky Unie neexistuje žádné pravidlo, které by zavazovalo vlastníka, aby prokázal užívání své ochranné známky samostatně, nezávisle na jakékoli jiné ochranné známce nebo jiném označení. Je tedy možné, že dvě nebo více ochranných známek jsou užívány společně a nezávisle s názvem výrobní společnosti, nebo bez něj. Užívání jiné ochranné známky společně se spornou ochrannou známkou tedy nemůže samo o sobě narušit identifikační funkci, kterou tato jiná ochranná známka plní ve vztahu k dotčeným výrobkům [viz rozsudek ze dne 8. června 2022, Apple v. EUIPO – Swatch (THINK DIFFERENT), T‑26/21 až T‑28/21, nezveřejněný, EU:T:2022:350, bod 87 a citovaná judikatura]. Dále může být podmínka řádného užívání ochranné známky splněna, když je ochranná známka užívána ve spojení s jinou ochrannou známkou, pokud je první ochranná známka nadále vnímána jako označení původu dotčeného výrobku [viz rozsudek ze dne 23. září 2020, CEDC International v. EUIPO – Underberg (Tvar stébla trávy v lahvi), T‑796/16, EU:T:2020:439, bod 142 a citovaná judikatura].
55
Jak bylo uvedeno v bodě 44 výše, v projednávané věci je obecně známo, že automobily jsou běžně prodávány jak pod ochrannou známkou označující jejich výrobce, tak pod druhou ochrannou známkou označující jejich model, takže současné užívání ochranné známky Ferrari a sporné ochranné známky, která označuje konkrétní model automobilů Ferrari, na fakturách týkajících se certifikační služby je v souladu se zvyklostmi dotčeného trhu.
56
Odvolací senát tudíž neprávem odmítl jako irelevantní důkazy týkající se certifikace ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA.
57
Tento závěr není zpochybněn argumentem EUIPO, podle kterého žalobkyně zůstala během relevantního období pasivní, neboť z předcházejících úvah, a zejména z úvah týkajících se certifikační služby, vyplývá, že žalobkyně byla zapojena do některých prodejů ojetých automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA uskutečněných jejími autorizovanými prodejci a distributory v tom smyslu, že měla hospodářský prospěch plynoucí z příjmů, kterých dosáhla prostřednictvím této služby.
58
Kromě toho v rozsahu, v němž se žalobkyně dovolává dobrého jména sporné ochranné známky v Unii během relevantního období, je třeba připomenout, že důkaz o užívání, který musí předložit vlastník sporné ochranné známky, nemůže být předložen nebo zmírněn z důvodu, že tato ochranná známka požívala v Unii během relevantního období dobré jméno [rozsudek ze dne 8. dubna 2016, Frinsa del Noroeste v. EUIPO – Frisa Frigorífico Rio Doce (FRISA), T‑638/14, nezveřejněný, EU:T:2016:199, bod 35), takže tento důkaz musí být předložen nezávisle na dobrém jménu.
59
Nelze však vyloučit, že podle daných okolností, jako je tomu v projednávané věci, může dobré jméno sporné ochranné známky představovat jeden z prvků, které mohou vypovídat o užívání, které je v daném hospodářském odvětví považováno za odůvodněné za účelem udržení nebo získání podílu na trhu pro výrobky chráněné ochrannou známkou, ve smyslu judikatury citované v bodě 22 výše. Konkrétně, jak bylo uvedeno v bodě 44 výše, skutečnost, že obzvláště proslulý automobil je prodáván prodejcem nebo distributorem autorizovanými vlastníkem ochranné známky, může ujistit klientelu o tom, že jeho údržba a případně výměna náhradních dílů a příslušenství k němu byly provedeny, aniž byl dotčen obchodní původ automobilu.
60
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba uvést, že se odvolací senát dopustil nesprávného posouzení, když dospěl k závěru, že žalobkyně neprokázala, že konkludentně souhlasila s užíváním sporné ochranné známky třetími osobami pro „automobily“ náležející do třídy 12.
61
Druhému a třetímu žalobnímu důvodu je proto třeba vyhovět.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, týkajícímu se důkazu o řádném užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství
62
V napadeném rozhodnutí odvolací senát v rámci odvolání podaného žalobkyní nejprve odmítl jako nepřípustné důkazy týkající se užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství náležející do třídy 12, které žalobkyně předložila poprvé před ním, a poté je meritorně zamítl. Naproti tomu v rámci odvolání podaného vedlejším účastníkem přezkoumal tytéž důkazy meritorně, aniž se vyjádřil k jejich přípustnosti. Na základě tohoto přezkumu odvolací senát dovodil, že uvedené důkazy neumožňují prokázat řádné užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství.
63
Je třeba přezkoumat odůvodnění napadeného rozhodnutí týkající se přípustnosti důkazů předložených poprvé před odvolacím senátem a poté argumenty žalobkyně k věci samé.
– K odůvodnění napadeného rozhodnutí
64
Podle ustálené judikatury platí, že neexistence či nedostatek odůvodnění spadá pod porušení podstatných formálních náležitostí ve smyslu článku 263 SFEU a představuje nepominutelný důvod, který může, nebo dokonce musí být uplatněn unijním soudem i bez návrhu (rozsudky ze dne 2. prosince 2009, Komise v. Irsko a další, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, bod 34, a ze dne 9. března 2023, Les Mousquetaires a ITM Entreprises v. Komise, C‑682/20 P, EU:C:2023:170, bod 39). V tomto ohledu je třeba dodat, že zásada kontradiktornosti je součástí práva na obhajobu a uplatní se na každé řízení, jež může vést k vydání rozhodnutí orgánu Unie, jímž mohou být citelně dotčeny něčí zájmy (rozsudek ze dne 2. prosince 2009, Komise v. Irsko a další, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, bod 50). Sám soud tedy musí dodržovat zásadu kontradiktornosti, zejména když rozhoduje o sporu na základě důvodu uplatněného bez návrhu (rozsudek ze dne 2. prosince 2009, Komise v. Irsko a další, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, bod 54).
65
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 EUIPO nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.
66
Ze znění čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že obecně platí, není-li stanoveno jinak, že předložení skutečností a důkazů účastníky řízení je stále možné i po uplynutí lhůt, kterým podléhá takové předložení podle ustanovení nařízení č. 207/2009, a že EUIPO nic nezakazuje přihlédnout ke skutečnostem a důkazům, které byly takto opožděně uvedeny nebo předloženy (rozsudky ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 42, a ze dne 24. ledna 2018, EUIPO v. European Food, C‑634/16 P, EU:C:2018:30, bod 55).
67
Článek 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 tím, že upřesňuje, že EUIPO „nemusí“ v podobném případě přihlížet k takovým důkazům, přiznává EUIPO širokou posuzovací pravomoc k rozhodnutí, které musí v tomto smyslu odůvodnit, zda je namístě k těmto důkazům přihlédnout či nikoliv (rozsudky ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 43, a ze dne 28. února 2018, mobile.de v. EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, bod 49).
68
Pokud jde o výkon této posuzovací pravomoci, je třeba připomenout, že podle judikatury může takové zohlednění být zvláště odůvodněné, usoudí-li EUIPO jednak, že skutečnosti předložené opožděně mohou na první pohled být skutečně relevantní, a jednak, že stadium řízení, ve kterém dojde k tomuto opožděnému předložení, a okolnosti, které jej provázejí, takovému zohlednění nebrání [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 44; ze dne 28. února 2018, mobile.de v. EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, bod 63, a ze dne 4. října 2018, Blackmore v. EUIPO – Paice (DEEP PURPLE), T‑344/16, nezveřejněný, EU:T:2018:648, bod 54].
69
Jak bylo připomenuto v bodě 62 výše, v projednávané věci zaprvé odvolací senát v rámci přezkumu odvolání podaného žalobkyní dospěl k závěru, že důkazy týkající se náhradních dílů a příslušenství předložené žalobkyní poprvé před ním jsou nepřípustné z důvodu, že byly předloženy opožděně. Za tímto účelem odvolací senát v bodech 168 a 169 napadeného rozhodnutí pouze uvedl, že důkazy předložené zrušovacímu oddělení nejsou „uspokojivé“ a „vzhledem k [jejich] slabosti […] nemůže být diskreční pravomoc vykonávána ve prospěch [žalobkyně]“.
70
Toto odůvodnění neumožňuje ujistit se o tom, že odvolací senát zkoumal přípustnost těchto důkazů na základě kritérií vyplývajících z judikatury připomenutých v bodě 68 výše. Neumožňuje konkrétně ověřit, zda odvolací senát zkoumal, zda tyto důkazy mohou být na první pohled skutečně relevantní pro rozhodnutí o odvolání, které k němu bylo podáno, a zda stadium řízení, ve kterém došlo k tomuto opožděnému předložení, a okolnosti, které uvedené předložení provázely, brání jejich zohlednění. V tomto ohledu pouhé tvrzení, že důkazy předložené zrušovacímu oddělení nebyly „uspokojivé“, nepředstavuje dostatečné odůvodnění, jelikož neposkytuje žádný podklad pro pochopení, proč nejsou v projednávané věci splněna kritéria stanovená judikaturou, která odvolacím senátům umožňují zohlednit opožděně předložené důkazy.
71
EUIPO, který byl na jednání dotázán, zda je napadené rozhodnutí stiženo nedostatkem odůvodnění, pokud jde o přípustnost důkazů předložených poprvé před odvolacím senátem, v podstatě uvedl, že analýza těchto kritérií nebyla nezbytná, jelikož tyto důkazy byly každopádně následně meritorně posouzeny v napadeném rozhodnutí.
72
Nicméně skutečnost, že tyto důkazy byly každopádně meritorně posouzeny, nenapravuje nedostatek odůvodnění, kterým je stiženo napadené rozhodnutí, pokud jde o jejich nepřípustnost, ale týká se spíše důsledků tohoto nedostatku pro legalitu napadeného rozhodnutí, které budou zkoumány níže.
73
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí je stiženo vadou spočívající v nedostatečném odůvodnění, kterou musí Tribunál uplatnit i bez návrhu.
74
Jak bylo uvedeno v bodě 62 výše, zadruhé je nutno konstatovat, že odvolací senát v rámci odvolání podaného žalobkyní uvedené důkazy odmítl jako nepřípustné, kdežto v rámci odvolání podaného vedlejším účastníkem nenamítl domnělou nepřípustnost těchto důkazů, ale přímo je meritorně posoudil.
75
Tribunál písemnou otázkou vyzval účastníky řízení, aby předložili vyjádření k případné nekonzistentnosti odůvodnění napadeného rozhodnutí v tomto směru v případě, že by Tribunál považoval za vhodné vznést tuto otázku i bez návrhu. V odpovědi na tuto otázku žalobkyně uvedla, že napadené rozhodnutí je v tomto ohledu stiženo rozporným odůvodněním, což musí vést ke zrušení napadeného rozhodnutí. EUIPO uvedl, že přístup odvolacího senátu není rozporný, jelikož dotčené důkazy byly v rámci obou odvolání každopádně posouzeny a zamítnuty po meritorní stránce, takže předmětný rozpor v odůvodnění nemá vliv na legalitu napadeného rozhodnutí. Vedlejší účastník uplatnil podobnou argumentaci.
76
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí je stiženo vadou spočívající v rozporném odůvodnění, kterou musí Tribunál uplatnit i bez návrhu, jelikož tytéž důkazy byly v rámci odvolání podaného žalobkyní odmítnuty jako nepřípustné, zatímco byly implicitně, avšak nutně shledány přípustnými v rámci odvolání podaného vedlejším účastníkem.
77
Pokud jde o argument EUIPO uvedený v bodě 75 výše, je nutno konstatovat, podobně jak bylo konstatováno v bodě 72 výše, že nemá žádný vliv na to, že napadené rozhodnutí je stiženo rozporným odůvodněním, pokud jde o přípustnost důkazů předložených poprvé před odvolacím senátem, ale týká se spíše důsledků tohoto rozporu pro legalitu napadeného rozhodnutí, které budou zkoumány níže.
78
S ohledem na výše uvedené není Tribunál schopen určit, zda odvolací senát mohl, aniž se dopustil pochybení, odmítnout dotčené důkazy jako nepřípustné. Jak bylo konstatováno v bodech 72 a 76 výše, napadené rozhodnutí je totiž stiženo jednak nedostatečným odůvodněním a jednak rozporným odůvodněním.
79
Za těchto okolností je třeba přezkoumat argument EUIPO, podle něhož výše uvedené vady odůvodnění nemají vliv na legalitu napadeného rozhodnutí, jelikož odvolací senát uvedené důkazy každopádně meritorně zamítl.
– K věci samé
80
V napadeném rozhodnutí měl odvolací senát zaprvé za to, že sporná ochranná známka byla užívána pro náhradní díly a příslušenství nikoli žalobkyní, ale nezávislými obchodníky a že z důkazů nevyplývá, že k tomuto užívání docházelo se souhlasem žalobkyně. Zadruhé odvolací senát uvedl, že sporná ochranná známka byla pro uvedené výrobky užívána k „popisným“ účelům, a nikoli k označení obchodního původu. Podle odvolacího senátu důkazy předložené žalobkyní nerozlišovaly mezi náhradními díly a příslušenstvím prodávanými pod spornou ochrannou známkou a generickými náhradními díly a příslušenstvím kompatibilními s automobily modelu Testarossa. Zatřetí, pokud jde o důkazy ukazující náhradní díly a příslušenství označené spornou ochrannou známkou, odvolací senát uvedl, že se jedná o ojedinělé případy, které nejsou dostatečné k prokázání řádného užívání sporné ochranné známky pro takové díly a příslušenství.
81
Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát neprávem odmítl uznat řádné užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství. V tomto ohledu uvedenému senátu vytýká, že nesprávně tvrdil, že třetí osoby podílející se na prodeji těchto dílů a tohoto příslušenství jsou „nezávislí obchodníci“ a užívání sporné ochranné známky pro takové výrobky nelze považovat za užívání prokazující řádné užívání pro automobily „z důvodu nepřiměřenosti [jejich] hodnoty“. Zdůrazňuje rovněž, že odvolací senát v rámci přezkumu nezohlednil relevantní kritéria pro posouzení řádného užívání, a sice povahu dotčených výrobků, znaky trhu a četnost užívání. Kromě toho odvolací senát pochybil při výkladu pojmu „řádné užívání“ a při posouzení takového užívání třetími osobami, když měl nesprávně za to, že předložené důkazy nepostačují k prokázání toho, že je splněna základní funkce ochranné známky.
82
Žalobkyně dále uvádí, že odvolací senát nezohlednil judikaturu, podle níž užívání ochranné známky zapsané pro náhradní díly, které jsou nedílnou součástí výrobků, na které se vztahuje tato ochranná známka, může představovat řádné užívání nejen pro samotné náhradní díly, ale i pro výrobky, na které se vztahuje uvedená ochranná známka.
83
EUIPO a vedlejší účastník s argumenty žalobkyně nesouhlasí a tvrdí, že řádné užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství nebylo prokázáno a v každém případě nemůže prokázat užívání pro „automobily“. Mají za to, že rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari (C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854), neumožňuje automaticky dospět k závěru, že užívání pro náhradní díly představuje řádné užívání pro automobily. Vedlejší účastník trvá na tom, že náhradní díly a příslušenství jsou sekundárními výrobky, obvykle prodávanými nezávislými prodejci, kteří ochrannou známku užívají jako „popisnou“, aniž by tím vytvářeli přímou souvislost s vlastníkem této ochranné známky. Rovněž tvrdí, že žalobkyně nepředložila licenční smlouvy týkající se užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství.
84
V projednávané věci žalobkyně nezpochybňuje závěr odvolacího senátu, podle něhož náhradní díly a příslušenství uváděné na trh pod spornou ochrannou známkou během relevantního období byly „převážně“ použitými díly.
85
Mezi účastníky řízení je kromě toho nesporné, že užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství, kterého se žalobkyně dovolává, neuskutečnila sama žalobkyně, ale třetí osoby.
86
V tomto ohledu žalobkyně netvrdí, že k takovému užívání udělila výslovný souhlas. Naproti tomu tvrdí, že důkazy, které předložila u EUIPO, mohou společně prokázat, že s takovým užíváním konkludentně souhlasila.
87
Na jednání žalobkyně rovněž tvrdila, že jeden z jejích autorizovaných prodejců, který během relevantního období prodával náhradní díly a příslušenství pod spornou ochrannou známkou, a sice Maranello, ve skutečnosti patřil do stejné skupiny společností jako ona. Nicméně vzhledem k tomu, že tato okolnost nevyplývá ze spisu a nebyla podložena žádným důkazem, Tribunál ji nemůže zohlednit.
88
Zaprvé je nutno konstatovat, podobně jako to učinila žalobkyně a na rozdíl od toho, co uvedl odvolací senát, že sporná ochranná známka byla během relevantního období užívána pro náhradní díly a příslušenství, jak vyplývá z důkazů předložených žalobkyní, nikoli nezávislými obchodníky, kteří neměli žádný vztah k žalobkyni, ale autorizovanými prodejci a distributory, s nimiž žalobkyně udržovala hospodářské a smluvní vztahy.
89
Důkazy předložené žalobkyní totiž zahrnují několik snímků obrazovky a výňatků z internetových stránek společnosti Maranello, z nichž vyplývá, že tento podnik má „výlučná práva k celosvětové distribuci všech dílů vyrobených v automobilovém závodu Ferrari před rokem 1995“ a prodává náhradní díly a příslušenství „Ferrari“, popsané jako „originální díly“ („genuine parts“), odpovídající schváleným normám, jejichž kvalita, bezpečnost a spolehlivost byly ověřeny. Žalobkyně rovněž předložila faktury vystavené společností Maranello, jakož i jinými autorizovanými prodejci, které dokládají prodej takových dílů a příslušenství soukromým osobám v Německu, Švýcarsku a České republice, nebo též opravy automobilů s ochrannou známkou TESTAROSSA.
90
Kromě toho, jak bylo konstatováno v bodech 49 a 50 výše, žalobkyně nabízí zejména autorizovaným prodejcům a distributorům certifikační službu, jejímž cílem je osvědčit pravost ojetého automobilu s ochrannou známkou TESTAROSSA a zahrnuje ověření obchodního původu hlavních dílů automobilu.
91
Z důvodů obdobných důvodům uvedeným v bodech 34 až 56 výše je tudíž třeba uvést, že žalobkyně prokázala, že konkludentně souhlasila s užíváním sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství třetími osobami.
92
Zadruhé odvolací senát konstatoval, že důkazy předložené žalobkyní svědčí o „popisném“ užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství pouze proto, aby bylo uvedeno, že takové výrobky jsou kompatibilní s automobilem s ochrannou známkou TESTAROSSA.
93
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že odvolací senát dostatečně nezohlednil skutečnost, že se prodeje náhradních dílů a příslušenství uskutečněné autorizovanými prodejci, zejména společností Maranello, týkaly zejména originálních dílů („genuine parts“) s ochranou známkou TESTAROSSA, jak již žalobkyně uvedla před odvolacím senátem a před zrušovacím oddělením a jak vyplývá z bodu 89 výše. V tomto ohledu je nutno rovněž uvést, že některé důkazy, jako jsou faktury vystavené společností Maranello, obsahují četné odkazy na náhradní díly a příslušenství specificky označené spornou ochrannou známkou.
94
V každém případě sám odvolací senát v bodě 197 napadeného rozhodnutí uznal, že některé náhradní díly a příslušenství jsou označeny spornou ochrannou známkou, přičemž konstatoval, že se jedná o „ojedinělé případy“. Otázka, zda se jedná o „ojedinělé případy“, či nikoli, však spadá do rozsahu užívání ochranné známky pro takové díly a příslušenství, a nikoli do jeho povahy, která jak bylo připomenuto v bodě 27 výše, je jako jediná předmětem projednávaného sporu.
95
Z toho vyplývá, že posouzení odvolacího senátu týkající se užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství je chybné.
96
Navíc je třeba uvést, podobně jako uvedla žalobkyně, že užívání sporné ochranné známky pro náhradní díly a příslušenství může rovněž představovat užívání této ochranné známky pro „automobily“, což odvolací senát nesprávně popřel.
97
Soudní dvůr již totiž judikoval, že užívání zapsané ochranné známky jejím vlastníkem nebo s jeho souhlasem pro náhradní díly, které jsou nedílnou součástí výrobků, na které se vztahuje tato ochranná známka, může představovat „řádné užívání“ ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, a to nejen pro samotné náhradní díly, ale rovněž pro výrobky, na které se uvedená ochranná známka vztahuje. V tomto ohledu je bezvýznamné, že se zápis uvedené ochranné známky vztahuje nejen na výrobky jako celek, ale rovněž na jejich náhradní díly (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari, C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 35).
98
Ochranná známka zapsaná pro kategorii výrobků a náhradních dílů, které je tvoří, je tedy „skutečně užívána“ ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 pro všechny výrobky náležející do této kategorie a náhradní díly, které je tvoří, byla-li takto užívána pouze pro některé z těchto výrobků, jako jsou drahé luxusní sportovní automobily, nebo pouze pro náhradní díly nebo příslušenství některých uvedených výrobků, ledaže by z relevantních skutkových okolností a důkazů vyplývalo, že spotřebitel, který si chce opatřit tyto výrobky, bude tyto výrobky vnímat tak, že tvoří autonomní podkategorii kategorie výrobků, pro kterou byla dotyčná ochranná známka zapsána (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari, C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 53).
99
Odvolacímu senátu tedy příslušelo posoudit konkrétně, hlavně s ohledem na výrobky nebo služby, pro které vlastník ochranné známky předložil důkaz o užívání své ochranné známky, zda tyto výrobky nebo služby představují autonomní podkategorii ve vztahu k výrobkům nebo službám náležejícím do dotyčné třídy výrobků nebo služeb, tak aby výrobky nebo služby, pro něž bylo řádné užívání ochranné známy prokázáno, byly spojeny s kategorií výrobků nebo služeb, na které se vztahuje zápis této ochranné známky (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari, C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 41 a citovaná judikatura).
100
Odvolací senát však takový přezkum v napadeném rozhodnutí neprovedl. Odvolací senát totiž nekonstatoval, že tyto náhradní díly a příslušenství představují autonomní podkategorii ve vztahu k automobilům, takže důkaz o užívání prvně uvedených je pro automobily irelevantní.
101
Odvolací senát pouze konstatoval existenci nepoměru hospodářské hodnoty mezi náhradními díly a příslušenstvím na jedné straně a automobily na straně druhé. Je však třeba uvést, podobně jako uvedla žalobkyně, že odvolací senát tím, že vycházel z hospodářské hodnoty náhradních dílů a příslušenství, nezohlednil ustálenou judikaturu, podle níž spotřebitel hledá především výrobek nebo službu, které mohou odpovídat jeho specifickým potřebám, a proto je určení nebo účel dotčeného výrobku nebo služby zásadní při jeho volbě. Vzhledem k tomu, že se spotřebitelé před jakýmkoliv nákupem řídí kritériem určení či účelu, je toto kritérium prvořadé při vymezení podkategorie výrobků nebo služeb [rozsudky ze dne 13. února 2007, Mundipharma v. OHIM – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, bod 29; ze dne 16. května 2013, Aleris v. OHIM – Carefusion 303 (ALARIS), T‑353/12, nezveřejněný, EU:T:2013:257, bod 22, a ze dne 24. ledna 2024, Agus v. EUIPO – Alpen Food Group (ROYAL MILK), T‑603/22, nezveřejněný, EU:T:2024:29, bod 32].
102
Dále odvolací senát uvedl, že relevantní veřejnost nebude mít za to, že výrobce náhradních dílů a příslušenství má technickou způsobilost k výrobě automobilů, jelikož je všeobecně známo, že výrobci automobilů nevyrábějí všechny náhradní díly a příslušenství svých vozidel. Nicméně, i když je pravda, že ne všechny náhradní díly a příslušenství jsou běžně vyráběny samotnými výrobci automobilů, a naopak výrobci takových dílů a příslušenství nutně nevyrábějí automobily, je stejně dobře známo, že řada náhradních dílů a příslušenství je skutečně vyráběna samotnými výrobci automobilů nebo třetími osobami na základě licence. Neexistuje tedy obecné pravidlo, podle kterého má relevantní veřejnost nutně za to, že automobily pocházejí od jiných výrobců, než jsou výrobci náhradních dílů a příslušenství těchto automobilů.
103
S ohledem na výše uvedené je napadené rozhodnutí rovněž stiženo vadou spočívající v nesprávném posouzení relevance důkazů týkajících se náhradních dílů a příslušenství pro prokázání užívání sporné ochranné známky pro automobily. Tato vada doplňuje vadu uvedenou v bodě 60 výše.
104
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba čtvrtému žalobnímu důvodu vyhovět.
105
S ohledem na výše uvedené a na rozdíl od toho, co tvrdí EUIPO, mají vady odůvodnění uvedené v bodech 72 a 78 výše vliv na řešení sporu. Z toho totiž vyplývá, že napadené rozhodnutí je stiženo vadou jak z důvodu nedostatku odůvodnění přípustnosti důkazů týkajících se náhradních dílů a příslušenství, tak z důvodu nesprávného posouzení jejich meritorního přezkumu, takže musí být zrušeno i v tomto ohledu.
106
Napadené rozhodnutí je tudíž třeba zrušit v plném rozsahu, aniž je třeba zkoumat první žalobní důvod.
K nákladům řízení
107
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a EUIPO a vedlejší účastník neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.
108
Žalobkyně mimoto navrhovala, aby byla EUIPO a vedlejšímu účastníku uložena náhrada nákladů, které vynaložila v řízení před odvolacím senátem. V tomto ohledu je třeba připomenout, že se podle čl. 190 odst. 2 jednacího řádu za náklady, jejichž náhradu lze přiznat, považují pouze nutné výdaje vynaložené účastníky řízení v souvislosti s řízením před odvolacím senátem. Je tudíž rovněž důvodné uložit EUIPO a vedlejšímu účastníku náhradu nutných výdajů vynaložených žalobkyní v souvislosti s řízením před odvolacím senátem.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí pátého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 29. srpna 2023 (spojené věci R 334/2017-5 a R 343/2017-5) se zrušuje.
2)
EUIPO a Kurt Hesse ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Ferrari SpA, včetně nutných výdajů vynaložených v souvislosti s řízením před odvolacím senátem.
Kornezov
De Baere
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 2. července 2025.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.