ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA15. července 1964 (*)Ve věci 6/64_jejímž
předmětem je žádost předložená Guidice Conciliatore v Miláně na
základě článku 177 Smlouvy o EHS směřující k získání, ve sporu
probíhajícím před tímto soudem, rozhodnutí o předběžné otázce
týkající se výkladu článků 102, 93, 53 a 37 uvedené Smlouvy_Flaminio CostaprotiE.N.E.L. (Ente nazionale energia elettrica, impresa già della Edisonvolta)_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení: A. Donner, předseda, Ch. L. Hammes a A. Trabucchi,
předsedové senátů, L. Delvaux, R. Rossi, R. Lecourt (zpravodaj)
a W. Strauss, soudci_generální advokát: M. Lagrange_vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte_vydává tentoRozsudek K použití článku 177  Výtka vycházející z textu otázky Otázce,
o kterou se jedná, je vytýkáno, že se prostřednictvím článku 177
snaží nechat posoudit slučitelnost zákona se Smlouvou. Podle
tohoto článku se však musí vnitrostátní soudy, jejichž rozhodnutí
nejsou, jako v projednávaném případě, napadnutelná opravnými
prostředky, obrátit na Soudní dvůr s žádostí o rozhodnutí
o předběžné otázce, aby Soudní dvůr rozhodl o „výkladu
Smlouvy“, vyvstane-li před nimi taková otázka. Prostřednictvím
tohoto ustanovení Soudní dvůr nemůže ani použít Smlouvu na určitý
případ, ani rozhodnout o platnosti opatření vnitrostátního práva
vzhledem ke Smlouvě, jak by to mohl učinit v rámci článku 169. Může nicméně z textu nedokonale formulovaného vnitrostátním soudem vyvodit otázky, které se týkají pouze výkladu Smlouvy. Není
tedy pro něj namístě rozhodnout o platnosti italského zákona
vzhledem ke Smlouvě, ale pouze vyložit výše uvedené články vzhledem
k právním skutečnostem vyloženým Giudice Conciliatore.  Výtka vycházející z nedostatku nezbytnosti výkladuSoudu
v Miláně je vytýkáno, že požádal o výklad Smlouvy, který není
nezbytný k vyřešení sporu, který mu byl předložen. Článek
177, založený na jasném oddělení funkcí mezi vnitrostátními soudy
a Soudním dvorem, však neumožňuje Soudnímu dvoru zkoumat skutkové
okolnosti projednávaného případu ani kritizovat důvody a cíle
žádosti o výklad.  Výtka vycházející z povinnosti soudce použít vnitrostátní právoItalská
vláda namítá „absolutní nepřípustnost“ žádosti Giudice Conciliatore
z toho důvodu, že vnitrostátní soud, který je povinen použít
vnitrostátní zákon, nemůže použít článek 177. Na
rozdíl od běžných mezinárodních smluv Smlouva o EHS zavedla
vlastní právní řád, který se stal součástí právních systémů členských
států od vstupu Smlouvy v platnost a který je pro jejich soudy
závazný. Založením Společenství na
neomezenou dobu, které má vlastní orgány, právní subjektivitu,
způsobilost k právním úkonům, způsobilost k mezinárodně
právnímu zastoupení a zvláště skutečné pravomoci vyplývající
z omezení svrchovaných pravomocí nebo jejich přenosu ze států na
Společenství, tyto státy omezily, byť jen v omezených oblastech,
svá suverénní práva, a vytvořily tak soubor práva použitelného na
své státní příslušníky i na sebe samotné. Důsledkem
začlenění ustanovení pocházejících ze zdroje Společenství,
a obecněji začlenění znění a ducha Smlouvy, do práva každého
členského státu, je skutečnost, že členské státy nemohou proti právnímu
řádu jimi přijatému na základě vzájemnosti s úspěchem uplatnit
pozdější jednostranné opatření, jehož se tak nelze proti němu dovolávat.
Vykonatelnost práva Společenství se totiž
nemůže stát od státu lišit v závislosti na pozdějších
vnitrostátních právních předpisech, aniž by bylo ohroženo dosažení cílů
Smlouvy uvedených v čl. 5 odst. 2 nebo vyvolána diskriminace
zakázaná článkem 7. Závazky dohodnuté ve
Smlouvě o založení Společenství by nebyly bezpodmínečné, ale pouze
eventuální, pokud by mohly být zpochybněny pozdějšími legislativními
akty signatářů. Pokud je státům přiznáno
právo jednat jednostranně, děje se tak na základě zvláštního
a přesného ustanovení (například článek 15, čl. 93 odst. 3, články
223 až 225). Krom toho jsou žádosti států
o výjimky předmětem schvalovacích řízení (např. čl. 8 odst. 4,
čl. 17 odst. 4, články 25, 26, 73, čl. 93 odst. 2 třetí pododstavec
a článek 226), která by byla bezpředmětná, pokud by státy měly
možnost uniknout svým povinnostem prostřednictvím pouhého zákona.
Přednost
práva Společenství je potvrzena článkem 189, podle kterého jsou
nařízení
„závazná“ a jsou „přímo použitelná ve všech členských
státech“. Toto ustanovení, které není
doprovázeno žádnou výhradou, by nemělo žádný dosah, pokud by některý
stát mohl jednostranně zrušit jeho účinky legislativním aktem
odporujícím právu Společenství. Ze všech
těchto skutečností vyplývá, že  proti právu založenému na Smlouvě
vycházejícímu z autonomního zdroje se nelze s ohledem na jeho
zvláštní originální povahu před soudy dovolávat jakéhokoli
vnitrostátního právního předpisu, aniž by přišlo o svou povahu
práva Společenství a aniž by byl zpochybněn právní základ samotného
Společenství.Přenos práv a povinností
odpovídajících ustanovením Smlouvy, učiněný státy z jejich
vnitrostátního právního řádu do právního řádu Společenství, způsobuje
konečné omezení jejich suverénních práv, nad nímž nemůže převážit
pozdější jednostranný akt neslučitelný s pojmem Společenství. V
důsledku toho je namístě použít článek 177 bez ohledu na jakýkoli
vnitrostátní zákon v případě, že vyvstane otázka výkladu Smlouvy. Podstatou
otázek položených Giudice Conciliatore ohledně článků 102, 93, 53
a 37 je zaprvé to, zda tato ustanovení mají přímý účinek a zda
zakládají pro procesní subjekty práva, kterým musí vnitrostátní soudy
poskytovat ochranu, a pokud ano, jaký je jejich význam.  K výkladu článku 102 Podle
článku 102, „jsou-li důvody k obavám“, že použití právního
předpisu způsobí „narušení“, členský stát, který jej zamýšlí použít,
„zahájí jednání s Komisí“, jež poté může doporučit státům vhodná
opatření, aby k obávanému narušení nedošlo. Tento
článek, spadající do kapitoly věnované „sbližování právních předpisů“,
se snaží zabránit zvětšení rozdílů mezi vnitrostátními právními předpisy
s ohledem na cíle Smlouvy. Tímto ustanovením členské státy omezily svou svobodu iniciativy a souhlasily, že se podrobí vhodnému konzultačnímu řízení. Tím,
že se samy jednoznačně zavázaly předběžně konzultovat Komisi ve všech
případech, kdy by jejich návrhy právních předpisů mohly způsobit riziko,
byť malé, případného narušení, vzaly na sebe státy vůči Společenství
závazek, který je zavazuje jakožto státy, ale nezakládá pro procesní
subjekty práva, kterým by vnitrostátní soudy musely poskytovat ochranu. Komise
je povinna zajistit dodržování ustanovení tohoto článku, ale tato
povinnost nedává jednotlivcům možnost namítat v rámci práva
Společenství a článku 177 ani nesplnění povinnosti dotčeným státem,
ani pochybení Komise.  K výkladu článku 93 Podle
čl. 93 odst. 1 a 2 Komise ve spolupráci s členskými státy
„zkoumá průběžně režimy podpor existující v těchto státech“ za
účelem provedení vhodných opatření, která vyžaduje fungování společného
trhu. Podle čl. 93 odst. 3 musí být Komise
včas informována o záměrech vedoucích k poskytnutí nebo úpravě
podpory. Dotyčný členský stát neprovede zamýšlená opatření před
skončením řízení Společenství a případně řízení před Soudním
dvorem. Tato ustanovení, spadající do
oddílu Smlouvy věnovaného „státním podporám“, se jednak snaží postupně
odstranit stávající podpory, a jednak zabránit tomu, aby jednotlivé
státy při správě svých vnitřních věcí vytvářely „v jakékoli formě“ nové
podpory, které by mohly přímo, nebo nepřímo výrazně podpořit podniky
nebo produkty a narušit, byť jen potenciálně, hospodářskou soutěž. Článkem
92 státy uznaly, že takové podpory jsou neslučitelné se společným
trhem, a tak se implicitně zavázaly, že je nebudou zavádět mimo
výjimek uvedených ve Smlouvě, ale článkem 93 pouze souhlasily, že se
podřídí příslušným řízením, jak pro odstranění stávajících podpor, tak
pro zavádění nových. Tím, že se takto
formálně zavázaly Komisi „včas“ informovat o svých záměrech ohledně
podpor a souhlasily, že se podřídí řízení uvedenému v článku
93, na sebe státy vůči Společenství vzaly závazek, který je zavazuje
jakožto státy, ale nezakládá žádná práva procesním subjektům,
s výjimkou posledního ustanovení třetího pododstavce uvedeného
článku, o který se v projednávaném případě nejedná. Komise
je povinna zajistit dodržování ustanovení tohoto článku, což jí rovněž
dává povinnost provádět spolu se státy stálou kontrolu stávajících
režimů podpor, ale tato povinnost nepřiznává jednotlivcům možnost
namítat v rámci práva Společenství a článku 177 ani nesplnění
povinnosti dotčeným státem, ani pochybení Komise.  K výkladu článku 53 Článkem
53 se členské státy zavazují nezavádět nová omezení pro usazování
státních příslušníků jiných členských států na svém území,
s výhradou ustanovení uvedených ve Smlouvě. Tento přijatý závazek států se právně vyjadřuje prostým zdržením se. Tento
závazek není doprovázen žádnou podmínkou ani podřízen, co se týče jeho
provádění nebo účinků, přijetí jakéhokoli aktu ani ze strany států, ani
ze strany Komise.
Je tedy úplný, právně
dokonalý, a v důsledku toho schopný mít přímý účinek ve
vztazích mezi členskými státy a jejich procesními subjekty. Takto
jednoznačně vyjádřený zákaz, který vstoupil v platnost spolu se
Smlouvou v celém Společenství, a tím se stal součástí právního
systému členských států, tvoří součást práva těchto států a přímo
se týká jejich státních příslušníků, v jejichž prospěch založil
individuální práva, kterým musí vnitrostátní soudy poskytovat ochranu. Požadovaný
výklad článku 53 vyžaduje jeho posouzení v souvislosti
s kapitolou týkající se práva na usazování, kde je umístěn. Poté,
co v článku 52 stanovila postupné rušení „omezení svobody
usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu na území státu
druhého“, stanovila kapitola, o kterou se jedná, v článku 53,
že státy nebudou zavádět „nová omezení pro usazování státních
příslušníků jiných členských států na svém území“. Jedná se proto o to, za jakých podmínek mají státní příslušníci jiných členských států svobodu usazování. Článek
52 odst. 2 tento bod upřesňuje tím, že stanoví, že se jedná
o přístup k samostatně výdělečným činnostem, ke zřizování
a řízení podniků „za podmínek stanovených pro vlastní státní
příslušníky právem země usazení“. Pro
dodržení článku 53 proto stačí, aby žádné nové opatření nepodřídilo
usazování státních příslušníků z jiných členských států přísnějším
pravidlům, než jsou pravidla, která jsou platná pro vlastní státní
příslušníky, ať je právní režim podniků jakýkoli.  K výkladu článku 37 Podle
čl. 37 odst. 1 členské státy postupně upraví své „státní monopoly
obchodní povahy“, aby zajistily v podmínkách nákupu a odbytu
vyloučení jakékoli diskriminace mezi státními příslušníky členských
států. V odstavci 2 mimo jiné stanoví
povinnost členských států zdržet se zavádění jakéhokoli nového opatření,
které by bylo v rozporu s tímto ustanovením. Členské
státy tak na sebe vzaly dvojí závazek: jeden aktivní, určený
k úpravě svých státních monopolů, druhý pasivní, určený ke
zdržení se jakéhokoli nového opatření. Je požadován výklad tohoto druhého závazku, jakož i částí závazku prvního, které jsou nezbytné k tomuto výkladu. Článek 37 odst. 2 stanoví bezpodmínečný zákaz, který představuje povinnost nikoli konat, ale nekonat. Tato
povinnost dále není doprovázena žádnou výhradou, která by podřizovala
její provedení určitému pozitivnímu aktu vnitrostátního práva. Tento
zákaz může mít svou povahou přímý účinek v právních vztazích mezi
členskými státy a jejich státními příslušníky. Takto
jednoznačně vyjádřený zákaz, který vstoupil v platnost spolu se
Smlouvou v celém Společenství, a tím se stal součástí právního
systému členských států, tvoří součást práva těchto států a přímo
se týká jejich státních příslušníků, v jejichž prospěch založil
individuální práva, kterým musí vnitrostátní soudy poskytovat ochranu. Požadovaný
výklad článku 37 vyžaduje z důvodu složitosti textu a vztahů
mezi odstavci 1 a 2, aby posledně uvedené odstavce byly posuzovány
v souvislosti s kapitolou, jejíž jsou součástí. Tato kapitola je věnována „odstraňování množstevních omezení mezi členskými státy“. Odkaz
čl. 37 odst. 2 na „zásady stanovené v odstavci 1“ tak má za cíl
zabránit zavedení jakékoli nové „diskriminace mezi státními příslušníky
členských států“, pokud jde o „podmínky nákupu a odbytu“. Poté,
co byl cíl takto upřesněn, popisuje čl. 37 odst. 1 prostředky, které
s ním mohou být v rozporu, a které jsou proto zakázány. Odkazem
na čl. 37 odst. 2 jsou tak zakázány všechny nové monopoly nebo subjekty
uvedené v čl. 37 odst. 1, pokud směřují k zavedení nové
diskriminace, pokud jde o podmínky nákupu a odbytu. Je
věcí soudce rozhodujícího ve věci nejprve zjistit, zda je tento cíl
skutečně ohrožen, tj. zda ze sporného opatření vyplývá nová diskriminace
mezi státními příslušníky členských států,  pokud jde
o podmínky nákupu a odbytu, nebo je jeho důsledkem. Je namístě mimoto posoudit prostředky uvedené v čl. 37 odst. 1. Tento
článek zakazuje vytváření nikoli všech státních monopolů, ale takových,
které mají „obchodní povahu“, a to jen tehdy, pokud se snaží
zavést výše uvedenou diskriminaci. Aby
spadaly pod tento zákaz, musejí státní monopoly a subjekty,
o které se jedná jednak mít za svůj předmět transakce, které se
týkají obchodního produktu, který může být předmětem hospodářské soutěže
a obchodu mezi členskými státy, a jednak hrát v těchto
obchodech skutečnou úlohu. Je věcí soudce
rozhodujícího ve věci samé posoudit v každém jednotlivém případě,
zda se příslušná hospodářská činnost týká produktu, který by svou
povahou a technickými nebo mezinárodními požadavky, kterým podléhá,
mohl mít skutečnou úlohu v dovozu nebo vývozu mezi státními
příslušníky členských států. K nákladům řízeníNáklady
vzniklé Komisi Evropského hospodářského společenství a italské
vládě, které předložily vyjádření Soudními dvoru, se nenahrazují. Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky řízení před
Giudice conciliatore v Miláně, povahu incidenčního řízení ve sporu
probíhajícím před uvedeným soudcem, je k rozhodnutí
o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Z těchto důvodů_s ohledem na podání;po vyslechnutí zprávy soudce zpravodaje;po
vyslechnutí vyjádření účastníků řízení ve věci v původním řízení,
Komise Evropského hospodářského společenství a italské vlády;po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta;s ohledem na články 37, 53, 93, 102 a 177 Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství;s ohledem na Protokol o statutu Soudního dvora Evropského hospodářského společenství;s ohledem na jednací řád Soudního dvora Evropského hospodářského společenství_SOUDNÍ DVŮRrozhodující o námitce nepřípustnosti založené na článku 177 rozhodl takto:Otázky
položené Giudice conciliatore v Miláně na základě článku 177 jsou
přípustné, neboť se v projednávaném případě týkají výkladu
ustanovení Smlouvy o EHS, přičemž proti pravidlům práva
Společenství se nelze dovolávat žádného pozdějšího jednostranného aktu; 1)      Článek
102 neobsahuje ustanovení, která by mohla založit pro procesní subjekty
práva, kterým by musely vnitrostátní soudy poskytovat ochranu.2)      Ustanovení článku 93, ke kterým se uvedená otázka vztahuje, taková ustanovení rovněž neobsahují.3)      Článek
53 představuje pravidlo Společenství, které může zakládat pro procesní
subjekty práva, kterým musejí vnitrostátní soudy poskytovat ochranu.          Tato
ustanovení zakazují jakékoli nové opatření mající za cíl podřídit
usazování státních příslušníků jiných členských států přísnějším
pravidlům, než jsou pravidla platná pro vlastní státní příslušníky, ať
je právní režim podniků jakýkoli. 4)      Článek
37 odst. 2 představuje ve všech svých ustanoveních pravidlo
Společenství, které může zakládat pro procesní subjekty práva, kterým
musejí vnitrostátní soudy poskytovat ochranu. V
rámci položené otázky mají tato ustanovení za cíl zakázat jakékoli nové
opatření odporující zásadám čl. 37 odst. 1, tj. jakékoli opatření,
které má za cíl nebo důsledek novou diskriminaci mezi státními
příslušníky členských států, pokud jde o podmínky nákupu nebo
odbytu zboží, prostřednictvím monopolů nebo subjektů, které musejí
jednak mít za svůj předmět transakce, které se týkají obchodního
produktu, který může být předmětem hospodářské soutěže a obchodu
mezi členskými státy, a jednak hrát v těchto obchodech
skutečnou úlohu.Giudice conciliatore v Miláně přísluší rozhodnout o nákladech tohoto řízení.DonnerHammesTrabucchiDelvauxRossiLecourt       Strauss Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. července 1964.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       A. M. Donner* Jednací jazyk: italština.