62024CJ0805
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
16. října 2025 (
*1
)
„Kasační opravný prostředek – Omezující opatření přijatá vzhledem k situaci na Ukrajině – Nařízení (EU) č. 269/2014 – Článek 2 – Zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů – Článek 9 odst. 2 – Povinnost oznámit finanční prostředky a hospodářské zdroje uložená osobám, vůči nimž je namířeno omezující opatření spočívající v jejich zmrazení – Právní kvalifikace takové povinnosti – Právní základ – Článek 215 odst. 2 SFEU – Články 24, 26 a 29 SEU – Výkon společné zahraniční a bezpečnostní politiky členskými státy“
Ve věci C‑805/24 P,
jejímž předmětem je kasační opravný prostředek podaný na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie dne 21. listopadu 2024,
Genadij Nikolajevič Timčenko, s bydlištěm v Ženevě (Švýcarsko),
Jelena Petrovna Timčenko, s bydlištěm v Ženevě,
zástupci: S. Bonifassi, T. Bontinck, E. Fedorova a A. Guillerme, avocats,
účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelé),
přičemž dalšími účastnicemi řízení jsou:
Rada Evropské unie, zástupci: M.-C. Cadilhac, D. Laurent a J. Rurarz, jako zmocněnci,
žalovaná v prvním stupni,
Evropská komise, zástupci: M. Carpus Carcea, C. Giolito, H. Krämer a L. Puccio, jako zmocněnci,
vedlejší účastnice v prvním stupni,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení: C. Lycourgos, předseda senátu, O. Spineanu-Matei (zpravodajka), jakož i S. Rodin, N. Piçarra, a N. Fenger, soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Kasačním opravným prostředkem se navrhovatelé Genadij Nikolajevič Timčenko a Jelena Petrovna Timčenko domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 11. září 2024, Timčenko a Timčenko v. Rada (T‑644/22, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2024:621), kterým Tribunál zamítl jejich žalobu znějící na zrušení čl. 1 bodu 4 nařízení Rady (EU) 2022/1273 ze dne 21. července 2022, kterým se mění nařízení (EU) č. 269/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2022, L 194, s. 1, dále jen „sporné nařízení“), v rozsahu, v němž mění článek 9 nařízení Rady (EU) č. 269/2014 ze dne 17. března 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2014, L 78, s. 6), tím, že mimo jiné do odstavce 2 tohoto článku 9 vkládá povinnost oznámit finanční prostředky a hospodářské zdroje uloženou osobám, vůči nimž je namířeno omezující opatření spočívající v jejich zmrazení.
Právní rámec a skutečnosti předcházející sporu
2
Skutkové a právní okolnosti projednávané věci jsou vylíčeny v bodech 2 až 16 napadeného rozsudku. Pro účely tohoto řízení je lze shrnout a doplnit následovně.
3
Projednávaná věc spadá do rámce omezujících opatření přijímaných Evropskou unií od roku 2014 v reakci na činnosti narušující nebo ohrožující územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny.
4
Vůči navrhovatelům jsou namířena právě taková opatření. G. N. Timčenko je podnikatel a E. P. Timčenko je jeho manželka. Oba mají ruskou a finskou státní příslušnost.
Nařízení č. 269/2014
5
Článek 2 nařízení č. 269/2014 ve znění nařízení Rady (EU) č. 476/2014 ze dne 12. května 2014 (Úř. věst. 2014, L 137, s. 1) (dále jen „nařízení č. 269/2014“), jehož znění ke dni přijetí aktů uvedených v bodě 7 tohoto rozsudku bylo stejné jako ke dni přijetí sporného nařízení, stanoví:
„1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje náležející fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům nebo fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným, jak jsou uvedeny v příloze I, jakož i veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které uvedené osoby, subjekty či orgány vlastní, drží či ovládají.
2.   Žádné finanční prostředky ani hospodářské zdroje nesmějí být přímo ani nepřímo zpřístupněny fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům nebo fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným uvedeným v příloze I nebo v jejich prospěch.“
6
Článek 9 nařízení č. 269/2014 ve znění sporného nařízení stanoví:
„1.   Zakazuje se vědomá a úmyslná účast na činnostech, jejichž cílem nebo následkem je obcházení opatření uvedených v článku 2.
2.   Fyzické a právnické osoby, subjekty či orgány uvedené na seznamu v příloze I:
a)
oznámí do 1. září 2022 nebo do šesti týdnů ode dne jejich zařazení na seznam v příloze I, podle toho, co nastane později, veškeré finanční prostředky nebo hospodářské zdroje v jurisdikci členského státu, které jim náleží, jsou jimi vlastněny, drženy nebo ovládány, příslušnému orgánu členského státu, v němž se tyto finanční prostředky nebo hospodářské zdroje nacházejí, a
b)
spolupracují s příslušným orgánem při ověřování těchto informací.
3.   Nesplnění povinností podle odstavce 2 se považuje za účast na činnostech, jejichž cílem nebo následkem je obcházení opatření uvedených v článku 2, ve smyslu odstavce 1.
[…]“
Omezující opatření přijatá vůči navrhovatelům
7
V roce 2022 přijala Rada Evropské unie vůči navrhovatelům omezující opatření, včetně zmrazení jejich finančních prostředků a hospodářských zdrojů, když jejich jména doplnila na seznamy osob, subjektů a orgánů obsažené v příloze rozhodnutí Rady 2014/145/SZBP ze dne 17. března 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2014, L 78, s. 16) a v příloze I nařízení č. 269/2014. Tato opatření byla přijata vůči panu G. N. Timčenkovi rozhodnutím Rady (SZBP) 2022/337 ze dne 28. února 2022, kterým se mění rozhodnutí 2014/145/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2022, L 59, s. 1), a prováděcím nařízením Rady (EU) 2022/336 ze dne 28. února 2022, kterým se provádí nařízení (EU) č. 269/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2022, L 58, s. 1), a vůči paní E. P. Timčenko rozhodnutím Rady (SZBP) 2022/582 ze dne 8. dubna 2022, kterým se mění rozhodnutí 2014/145/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2022, L 110, s. 55), a prováděcím nařízením Rady (EU) 2022/581 ze dne 8. dubna 2022, kterým se provádí nařízení (EU) č. 269/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2022, L 110, s. 3). Rada následně platnost omezujících opatření přijatých vůči navrhovatelům prodloužila.
Napadený rozsudek
8
Návrhem ze dne 14. října 2022 podali navrhovatelé žalobu k Tribunálu, kterou se v podstatě domáhali zrušení čl. 1 bodu 4 sporného nařízení v rozsahu, v němž mění čl. 9 odst. 2 a 3 nařízení č. 269/2014. Tvrdili zejména, že Rada touto změnou čl. 9 odst. 2 uvedeného nařízení, kterou do něj byla mimo jiné vložena povinnost fyzických osob zařazených do přílohy I uvedeného nařízení oznámit příslušným orgánům členských států finanční prostředky a hospodářské zdroje, které jim náleží, jsou jimi vlastněny, drženy nebo ovládány na území Evropské unie (dále jen „sporná oznamovací povinnost“), překročila pravomoci, které jí svěřuje čl. 215 odst. 2 SFEU, a mimo jiné také porušila článek 29 SEU.
9
V bodě 65 napadeného rozsudku Tribunál s odkazem na body 56 až 64 dovodil, že jelikož sporná oznamovací povinnost spadá do pravomoci Rady podle článku 29 SEU k provedení rozhodnutí přijatého v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP), v projednávané věci rozhodnutí 2014/145, mohla Rada tuto povinnost stanovit unijním nařízením přijatým na základě čl. 215 odst. 2 SFEU, a to bez ohledu na to, že se jedná o povinnost jednat uloženou takovým osobám, jako jsou navrhovatelé, a že tato povinnost nebyla stanovena v samotném rozhodnutí 2014/145.
10
Konkrétně v bodě 61 napadeného rozsudku Tribunál odmítl argument navrhovatelů, že sporná oznamovací povinnost spadá do vykonávací pravomoci členských států a znamená porušení čl. 24 odst. 2 SEU.
11
Tribunál zamítl i ostatní žalobní důvody navrhovatelů a tím pádem celou žalobu.
Návrhová žádání účastníků řízení
12
Navrhovatelé navrhují, aby Soudní dvůr:
–
napadený rozsudek zrušil;
–
rozhodl ve věci samé a zrušil sporné nařízení v rozsahu, v němž mění čl. 9 odst. 2 nařízení č. 269/2014 a zakládá jim spornou oznamovací povinnost;
–
uložil Radě náhradu nákladů řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.
13
Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
kasační opravný prostředek zamítl a
–
uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.
14
Evropská komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
kasační opravný prostředek zamítl a
–
uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
15
Na podporu kasačního opravného prostředku uplatňují navrhovatelé dva důvody, z nichž první vychází z nedostatečného odůvodnění a druhý z nesprávného právního posouzení, kterého se měl Tribunál dopustit při uplatňování a výkladu článku 215 SFEU a judikatury vycházející z rozsudku ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236).
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
16
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé Tribunálu vytýkají, že napadený rozsudek dostatečně neodůvodnil, když odpovídal na jejich argumentaci, podle níž Rada stanovením sporné oznamovací povinnosti uvedené v čl. 9 odst. 2 nařízení č. 269/2014 ve znění sporného nařízení překročila své pravomoci. Tento důvod se člení na dvě části.
17
V první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé Tribunálu vytýkají, že jasně a jednoznačně nevysvětlil, zda sporná oznamovací povinnost představuje omezující opatření přijaté na základě článku 29 SEU a článku 215 SFEU, jak podle nich vyplývá z bodů 56 a 62 napadeného rozsudku, nebo zda tato povinnost představuje opatření k provedení či vykonání omezujících opatření, což má plynout z bodu 60 tohoto rozsudku. Pokud jde o právní kvalifikaci uvedené povinnosti, jsou tedy úvahy Tribunálu podle navrhovatelů nejednoznačné.
18
V rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku mají navrhovatelé za to, že Tribunál nedostatečně odůvodnil body 57 až 60 napadeného rozsudku, jelikož jeho úvahy neoznačují konkrétní právní základ, o který se mohla Rada při stanovení sporné oznamovací povinnosti opírat. Tribunál totiž podle navrhovatelů nevysvětlil, jak dospěl k závěru, že stanovením této povinnosti Rada své pravomoci nepřekročila, přestože jí čl. 215 odst. 2 SFEU umožňuje přijmout pouze omezující opatření již stanovená v referenčním rozhodnutí SZBP, a přestože podle článku 24 SEU přísluší vykonání omezujících opatření vysokému představiteli Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku a členským státům.
19
Rada a Komise zpochybňují opodstatněnost argumentů uplatněných navrhovateli.
Závěry Soudního dvora
20
Je třeba připomenout, podobně jako to učinil Tribunál v bodech 51 a 52 napadeného rozsudku, že v oblasti SZBP může Rada na základě článku 29 SEU přijímat rozhodnutí, která vymezují přístup Unie ke konkrétní otázce zeměpisné nebo tematické povahy, přičemž takový přístup může zahrnovat omezující opatření vůči fyzickým nebo právnickým osobám, skupinám nebo subjektům (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, body 87 a 88, a ze dne 6. října 2020, Bank Refah Kargaran v. Rada, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, body 41 a 44).
21
Kromě toho čl. 215 odst. 2 SFEU umožňuje Radě přijímat omezující opatření vůči fyzickým nebo právnickým osobám a skupinám nebo nestátním subjektům, pokud tak stanoví rozhodnutí přijaté podle hlavy V kapitoly 2 Smlouvy o EU, do níž patří i zmiňovaný článek 29.
22
Vzhledem k tomu, že omezující opatření může Rada přijmout jak v rámci rozhodnutí SZBP na základě článku 29 SEU, tak v rámci unijních aktů přijatých na základě čl. 215 odst. 2 SFEU, Soudní dvůr upřesnil, jak Tribunál v podstatě připomněl v bodech 53 až 55 napadeného rozsudku, rozložení pravomocí Rady z hlediska těchto dvou ustanovení Smluv.
23
Rozhodnutí přijatá v rámci SZBP na základě článku 29 SEU vymezují přístup Unie k omezujícím opatřením, jež mají být přijata. Rada je obecně oprávněna vymezit, či dokonce upřesnit jejich předmět na základě jednomyslného rozhodování (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, body 88 a 90).
24
Pokud jde o nařízení přijatá na základě článku 215 SFEU, ta s těmito rozhodnutími souvisejí z hlediska svých cílů a obsahu a představují nástroj k zajištění jejich účinku na úrovni Unie. Toto ustanovení, které zakotvuje propojení mezi cíli Smlouvy o EU v oblasti SZBP a akcemi Unie zahrnujícími hospodářská opatření spadající do působnosti Smlouvy o FEU, umožňuje Radě rozhodující kvalifikovanou většinou, aby na základě společného návrhu vysokého představitele Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku a Komise přijala nařízení, jímž provede příslušné rozhodnutí SZBP a zajistí tak omezujícím opatřením účinek, spadají-li tato opatření do působnosti Smlouvy o FEU, a zejména zajistí jejich jednotné použití všemi členskými státy (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. července 2012, Parlament v. Rada, C‑130/10, EU:C:2012:472, body 72 a 76, a ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15 P, EU:C:2017:236, body 88 a 90).
25
Na základě této judikatury Tribunál v bodech 56, 59 a 60 napadeného rozsudku ve spojení s body 63 a 65 uvedl, že sporná oznamovací povinnost uvedená v čl. 9 odst. 2 nařízení č. 269/2014 ve znění sporného nařízení byla zavedena na základě čl. 215 odst. 2 SFEU a jejím cílem je provést rozhodnutí přijaté v oblasti SZBP na základě článku 29 SEU, tj. rozhodnutí 2014/145, aby bylo omezujícím opatřením stanoveným v tomto rozhodnutí zajištěno jednotné použití na území Unie, zejména s cílem zmařit strategie pro obcházení těchto opatření.
26
Z těchto bodů vyplývá, že s ohledem na judikaturu připomenutou v bodech 53 až 55 napadeného rozsudku a shrnutou v bodech 20 až 24 rozsudku v projednávané věci měl Tribunál za to, že sporná oznamovací povinnost není omezujícím opatřením přijatým na základě článku 29 SEU, či dokonce na základě čl. 215 odst. 2 SFEU, ale opatřením přijatým pouze na základě posledně uvedeného ustanovení, jehož cílem je zajistit jednotné použití omezujícího opatření spočívajícího ve zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů, stanoveného v článku 2 rozhodnutí 2014/145 a v podstatném rozsahu převzatého do článku 2 nařízení č. 269/2014.
27
Tribunál jasně a jednoznačně identifikoval v bodě 60 napadeného rozsudku ve spojení s bodem 56 právní základ sporné oznamovací povinnosti, tj. čl. 215 odst. 2 SFEU, a v bodě 60 napadeného rozsudku identifikoval právní povahu této povinnosti, tj. opatření, kterým se provádí rozhodnutí 2014/145, aby bylo zajištěno jednotné použití omezujícího opatření spočívajícího ve zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů stanoveného tímto rozhodnutím.
28
Dále na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelé, konstatování v bodě 62 napadeného rozsudku, podle něhož pouhý odkaz na „omezující opatření“ v čl. 215 odst. 2 SFEU neznamená, že se opatření stanovená v tomto ustanovení omezují na povinnost zdržet se jednání, nelze chápat v tom smyslu, že by Tribunál kvalifikoval spornou oznamovací povinnost jako „omezující opatření“ a že by tím protiřečil svému konstatování v bodě 60 napadeného rozsudku, podle kterého má tato oznamovací povinnost za cíl provedení takového opatření.
29
Je pravda, že znění čl. 215 odst. 2 SFEU používá pouze výraz „omezující opatření“ a v bodě 56 napadeného rozsudku, jakož i v bodech 63 a 65 Tribunál konstatuje, že sporná oznamovací povinnost byla zavedena pouze na základě tohoto ustanovení Smlouvy o FEU.
30
To však neznamená, že by tato povinnost měla být nutně kvalifikována jako „omezující opatření“. Jak totiž vyplývá z bodu 89 rozsudku ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), který je citován v bodě 54 napadeného rozsudku a jehož podstatná část je připomenuta v bodě 24 rozsudku v projednávané věci, mohou opatření přijatá Radou v nařízení přijatém na základě uvedeného ustanovení směřovat k zajištění účinku omezujících opatření stanovených rozhodnutím SZBP, pokud taková opatření spadají do působnosti Smlouvy o FEU, a k jejich jednotnému použití všemi členskými státy. Za tímto účelem může Rada převzít zásadní části obsahu rozhodnutí SZBP a uvést v něm definice nebo upřesnění týkající se použití omezujících opatření stanovených v uvedeném rozhodnutí.
31
Za těchto podmínek a rovněž s ohledem na skutečnost, že podle čl. 26 odst. 2 druhého pododstavce SEU musí Rada dbát na jednotu, soudržnost a účinnost postupu Unie v oblasti SZBP, může být tento orgán veden k tomu, aby v takovém nařízení přijal opatření k zajištění jednotného, soudržného a účinného použití omezujících opatření vymezených v rozhodnutí SZBP, aniž by tato prováděcí opatření sama o sobě představovala omezující opatření. Právě to je přitom předmětem sporné oznamovací povinnosti jakožto opatření vztahujícího se – jak v podstatě vyplývá z bodů 59 a 60 napadeného rozsudku – k omezujícímu opatření spočívajícímu ve zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů, které je stanoveno v článku 2 rozhodnutí 2014/145 a v podstatném rozsahu převzato do článku 2 nařízení č. 269/2014.
32
Když Tribunál v bodě 62 napadeného rozsudku uvedl, že pouhý odkaz na „omezující opatření“ v čl. 215 odst. 2 SFEU neznamená, že se opatření stanovená v tomto ustanovení omezují na povinnost zdržet se jednání, objasnil tím – jak ostatně výslovně vyplývá z druhé věty tohoto bodu 62, jakož i z bodu 63 uvedeného rozsudku – že opatření přijaté na základě čl. 215 odst. 2 SFEU může, jako je tomu v projednávané věci, zahrnovat povinnost jednat za účelem zajištění jednotného použití omezujícího opatření stanoveného rozhodnutím SZBP.
33
Výtky, které jsou uplatňovány na podporu první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku a částečně na podporu jeho druhé části a podle nichž si Tribunál protiřečil a nedostatečně odůvodnil své úvahy týkající se právního základu, o který se Rada mohla opřít při stanovení sporné oznamovací povinnosti, jsou tudíž neopodstatněné.
34
Rovněž je třeba odmítnout výtku uplatněnou na podporu druhé části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, podle níž jsou úvahy Tribunálu týkající se právního základu sporné oznamovací povinnosti v bodech 57 až 60 napadeného rozsudku nedostatečně odůvodněny kvůli tomu, že Tribunál údajně nezohlednil skutečnost, že omezující opatření jsou na základě článku 24 SEU vykonávána vysokým představitelem Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku a členskými státy.
35
V bodě 61 napadeného rozsudku, který nebyl v rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku zpochybněn, totiž Tribunál s výslovným odkazem na své úvahy a odůvodnění uvedené v bodech 57 až 60 napadeného rozsudku odmítl argument navrhovatelů vycházející právě z porušení tohoto článku Smlouvy o EU a z nerespektování vykonávacích pravomocí členských států. Za těchto podmínek nelze mít za to, že Tribunál v tomto ohledu napadený rozsudek nedostatečně odůvodnil.
36
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněný.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
37
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé tvrdí, že Tribunál vlivem nesprávného výkladu a použití článku 215 SFEU a rozsudku ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), v bodě 63 napadeného rozsudku nesprávně dovodil, že Rada mohla stanovit spornou oznamovací povinnost uvedenou v čl. 9 odst. 2 nařízení č. 269/2014 ve znění sporného nařízení, ať už je napadený rozsudek chápán v tom smyslu, že tuto povinnost kvalifikuje jako omezující opatření (první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku) nebo jako opatření k provedení nebo vykonání omezujícího opatření spočívajícího ve zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů (druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku).
K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
– Argumentace účastníků řízení
38
Pro případ, že Tribunál kvalifikoval spornou oznamovací povinnost jako omezující opatření, mají navrhovatelé za to, že tento soud v bodě 63 napadeného rozsudku nesprávně dovodil, že je Rada mohla přijmout na základě čl. 215 odst. 2 SFEU, přestože tato povinnost nebyla výslovně stanovena v souvisejícím rozhodnutí SZBP.
39
Podle nich totiž čl. 215 odst. 2 SFEU vylučuje možnost přijmout další omezující opatření, odlišná od opatření stanovených v příslušném rozhodnutí SZBP. Rozhodnutí 2014/145 přitom spornou oznamovací povinnost nezmiňuje. Kromě toho samotná povaha této povinnosti, tj. plnohodnotné povinnosti, kterou musí dotčené osoby dodržovat, neboť neoznámení by jinak bylo považováno za obcházení omezujících opatření, za něž hrozí sankce, vyžaduje, aby byla uvedena nejen v nařízení stanovícím uvedenou povinnost, ale rovněž v referenčním rozhodnutí SZBP, které je přijímáno jednomyslně.
40
Rada a Komise s argumenty navrhovatelů nesouhlasí.
– Závěry Soudního dvora
41
První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je uplatňována pro případ, že Tribunál kvalifikoval spornou oznamovací povinnost jako omezující opatření. Z odůvodnění uvedeného v bodech 26 až 32 tohoto rozsudku přitom vyplývá, že tomu tak není. Za těchto okolností je třeba tuto část druhého důvodu kasačního opravného prostředku odmítnout jako irelevantní.
Ke druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
– Argumentace účastníků řízení
42
Pro případ, že Tribunál kvalifikoval spornou oznamovací povinnost jako opatření k provedení nebo vykonání omezujícího opatření spočívajícího ve zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů, stanoveného zejména v článku 2 rozhodnutí 2014/145, navrhovatelé Tribunálu vytýkají, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 63 napadeného rozsudku dovodil, že Rada měla pravomoc stanovit takovou povinnost v nařízení č. 269/2014. Dle jejich názoru totiž Tribunál porušil článek 24 SEU, podle kterého platí, nepoužije-li se čl. 291 odst. 2 SFEU, že přijmout opatření nezbytná k provedení omezujících opatření vymezených rozhodnutím SZBP přísluší každému členskému státu, a nikoli Radě.
43
V rámci téže hypotézy dále navrhovatelé v podstatě tvrdí, že Tribunál v bodech 54 až 59 napadeného rozsudku nesprávně vyložil a použil rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), a dopustil se tím nesprávného právního posouzení, když dovodil, že Rada má pravomoc stanovit takovou povinnost v nařízení č. 269/2014. Z uvedeného rozsudku totiž podle nich vyplývá, že nařízení přijaté na základě článku 215 SFEU představuje pouze nástroj, jehož cílem je poskytnout omezujícím opatřením již definovaným v rozhodnutí SZBP přímý, a tudíž závazný účinek, v případě potřeby jejich upřesněním, avšak bez doplnění dalších opatření nebo změny rozsahu takto definovaných opatření. Tribunál přitom podle navrhovatelů rozšířil dosah uvedeného rozsudku, když uvedl, že takové nařízení nejenže zajišťuje takovým omezujícím opatřením účinek, ale rovněž je provádí.
44
Rada a Komise s těmito argumenty nesouhlasí.
– Závěry Soudního dvora
45
Pokud jde zaprvé o argumenty navrhovatelů shrnuté v bodě 42 tohoto rozsudku, je třeba připomenout, že podle čl. 24 odst. 1 druhého pododstavce SEU a čl. 26 odst. 2 prvního pododstavce a odst. 3 SEU Rada jednomyslně přijímá rozhodnutí nezbytná pro vymezení a provádění SZBP na základě obecných směrů a strategických směrů vymezených Evropskou radou a že SZBP je vykonávána vysokým představitelem Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku a členskými státy v souladu se Smlouvami a za využití vnitrostátních prostředků a prostředků Unie.
46
Jak Tribunál v podstatě správně dovodil v bodě 61 napadeného rozsudku ve spojení s jeho body 57 až 60, na které tento bod 61 odkazuje, Rada je, jak rovněž vyplývá z bodů 30, 31 a 32 rozsudku v projednávané věci, na základě ustanovení článků 24 a 26 SEU ve spojení s čl. 215 odst. 2 SFEU oprávněna provádět rozhodnutí přijatá v oblasti SZBP na základě článku 29 SEU zejména s cílem zajistit omezujícím opatřením stanoveným v takových rozhodnutích jednotné, soudržné a účinné použití ve všech členských státech, pokud tato opatření spadají do působnosti Smlouvy o FEU.
47
Rada tím, že takto na základě čl. 215 odst. 2 SFEU přijme nařízení provádějící rozhodnutí SZBP, nijak nezasahuje do vykonávací pravomoci členských států stanovené v čl. 24 odst. 1 druhém pododstavci a čl. 26 odst. 3 SEU.
48
Zatímco cílem takového nařízení je zajistit na úrovni Unie účinek omezujících opatření stanovených v rozhodnutí SZBP při současném zaručení jednotného, soudržného a účinného použití, vykonávací pravomoc členských států uvedená v těchto ustanoveních Smlouvy o EU se netýká provádění rozhodnutí SZBP a použití omezujících opatření na úrovni Unie, nýbrž vykonávání těchto opatření příslušnými orgány každého členského státu na jejich státním území.
49
To musí platit tím spíše, že podle samotného znění čl. 26 odst. 3 SEU je SZBP vykonávána členskými státy „za využití prostředků […] Unie“. To znamená, že členské státy musí zajistit vykonání omezujících opatření na svém území při dodržení opatření, která jsou na základě čl. 215 odst. 2 SFEU přijata Radou s cílem zajistit omezujícím opatřením vymezeným v rozhodnutích SZBP jednotné, soudržné a účinné použití na úrovni Unie.
50
Pokud mají navrhovatelé za to, že Rada nemohla stanovit spornou oznamovací povinnost kvůli neexistenci prováděcí pravomoci, která by jí byla v tomto smyslu svěřena podle čl. 291 odst. 2 SFEU nařízením přijatým na základě čl. 215 odst. 2 SFEU, stačí uvést, že omezující opatření a opatření, která mají jako sporná oznamovací povinnost za cíl jednotné, soudržné a účinné použití omezujících opatření stanovených v nařízení SZBP na úrovni Unie, zajisté mohou být přijata na základě čl. 291 odst. 2 SFEU, pokud nařízení přijaté na základě článku 215 SFEU svěřuje prováděcí pravomoci Komisi nebo Radě, ale mohou být rovněž přijata na výlučném základě druhého z uvedených ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. března 2016, National Iranian Oil Company v. Rada, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, bod 34).
51
Pokud jde zadruhé o argumenty navrhovatelů shrnuté v bodě 43 tohoto rozsudku, je třeba mít za to, že Tribunál v bodech 54 až 59 napadeného rozsudku správně připomněl a použil judikaturu vycházející z rozsudku ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236). Jak totiž Tribunál v podstatě dovodil a jak již bylo uvedeno v bodě 29 rozsudku v projednávané věci, z bodů 88 až 90 rozsudku ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), vyplývá, že Rada je v rámci nařízení přijatého na základě čl. 215 odst. 2 SFEU oprávněna přijmout jakékoli opatření, jako je sporná oznamovací povinnost, k provedení rozhodnutí SZBP přijatého na základě článku 29 SEU, a to s cílem zajistit omezujícím opatřením vymezeným v takovém rozhodnutí a připomenutým či upřesněným v příslušném nařízení jednotné použití na úrovni Unie. Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelé, tím Rada nepřidává žádné nové omezující opatření ani nemění rozsah omezujících opatření vymezených v rozhodnutí SZBP.
52
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněnou, a kasační opravný prostředek tedy zamítnout v plném rozsahu.
K nákladům řízení
53
Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení.
54
Článek 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, stanoví, že účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, se uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
55
Vzhledem k tomu, že Rada a Komise požadovaly náhradu nákladů řízení a navrhovatelé neměli ve věci úspěch, je důvodné uložit jim náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.
2)
Genadij Nikolajevič Timčenko a Jelena Petrovna Timčenko ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie a Evropskou komisí.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.