null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 22. ledna 2026(1)
Věc C‑583/24 [Tagu](i)
Trestní řízení
proti
DZ,
za účasti:
Openbaar Ministerie
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Evropský zatýkací rozkaz – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Článek 1 odst. 3 – Rámcové rozhodnutí 2004/757/SVV – Článek 2 odst. 1 písm. a) a odst. 2 – Článek 4 odst. 1 a odst. 2 písm. b) – Minimální ustanovení týkající se znaků skutkových podstat trestných činů a sankcí v oblasti nedovoleného obchodu s drogami – Listina základních práv Evropské unie – Článek
49 odst. 3 – Přiměřenost trestů – Přezkum ze strany justičního orgánu vykonávajícího členského státu“
I.      Úvod
1.        O zohlednění zásady proporcionality vystavujícími a vykonávajícími justičními orgány při provádění rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV
ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy(2), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV
ze dne 26. února 2009(3), již bylo mnoho napsáno, přičemž tato skutečnost byla zajisté umocněna tím, že rámcové rozhodnutí 2002/584 o této otázce mlčí(4).
2.        Uvedené rámcové rozhodnutí totiž neobsahuje žádný výslovný požadavek, pokud jde o dodržování zásady proporcionality justičními orgány členských států v oblasti jeho působnosti(5). K vyvážení této mezery v právní úpravě byl tento požadavek formulován v různých příručkách k vydávání a výkonu evropského zatýkacího rozkazu(6), jakož i Evropským parlamentem(7).
3.        V příručce z roku 2023 Komise uvádí, že evropský zatýkací rozkaz „by měl být vždy proporcionální s ohledem na svůj cíl“(8). Z tohoto hlediska by vystavující justiční orgány „měly zvážit, zda by bylo možné namísto vydání [evropského zatýkacího rozkazu] použít jiné prostředky justiční spolupráce“, pokud budou opatření „účinná, ale představují mírnější donucovací opatření“. Obecněji Komise zdůrazňuje, že „provedení kontroly proporcionality před vydáním [evropského zatýkacího rozkazu] může posílit vzájemnou důvěru mezi příslušnými orgány členských států“, což přispívá k „účinnému fungování [evropského zatýkacího rozkazu] v celé [Evropské] [u]nii“(9).
4.        Ačkoli tedy není požadavek přiměřenosti v rámcovém rozhodnutí 2002/584 výslovně zmíněn, prostupuje celým procesem předávání, který toto rámcové rozhodnutí zavádí. Jinak tomu ostatně nemůže být, neboť čl. 5 odst. 4 SEU stanoví, že „[p]odle zásady proporcionality nepřekročí obsah ani forma činnosti Unie rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů Smluv“. S ohledem na důsledky evropského zatýkacího rozkazu pro práva vyžádaných osob a za účelem zajištění účinnosti a rychlosti postupů předávání je tedy obzvláště důležité, aby vystavující justiční orgány v každém případě pečlivě a s určitou zdrženlivostí zkoumaly, zda je takový zatýkací rozkaz nezbytný.
5.        Samotný
Soudní dvůr na podnět několika svých generálních advokátů(10) zdůraznil nezbytnost kontroly přiměřenosti vystavujícím justičním orgánem. Vzhledem k tomu, že vydání evropského zatýkacího rozkazu může mít za následek zatčení osoby, na kterou byl tento zatýkací rozkaz vydán, a může tedy zasáhnout do její osobní svobody, přísluší podle Soudního dvora justičnímu orgánu, který má v úmyslu vydat evropský zatýkací rozkaz, aby posoudil, zda je s ohledem na konkrétní okolnosti dané věci toto vydání přiměřené(11). V tomto ohledu Soudní dvůr podle všeho rozlišuje podle toho, zda je evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem trestního stíhání, nebo za účelem výkonu trestu, neboť upřesnil, že v posledně uvedeném případě vyplývá přiměřenost tohoto zatýkacího rozkazu z uloženého trestu nebo ochranného opatření, které, jak vyplývá z čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, musí spočívat v trestu nebo ochranném opatření v délce nejméně čtyř měsíců(12).
6.        Pokud jde o vykonávající justiční orgán, z judikatury Soudního dvora nevyplývá, že by byl povinen
zkoumat přiměřenost evropského zatýkacího rozkazu, který má vykonat(13).
7.        Komise ostatně ve své příručce z roku 2023 zdůrazňuje, že ověření přiměřenosti evropského zatýkacího rozkazu přísluší pouze vystavujícímu justičnímu orgánu. V tomto ohledu poukazuje na to, že rámcové rozhodnutí 2002/584 „nestanoví možnost posouzení proporcionality [evropského zatýkacího rozkazu] vykonávajícím členským státem“. Podle tohoto orgánu je to „v souladu se zásadou vzájemného uznávání“. Pokud by však vykonávající justiční orgán měl vážné pochybnosti o proporcionalitě evropského zatýkacího rozkazu, měl by být upřednostněn způsob „přímé komunikace“ mezi tímto orgánem a vystavujícím justičním orgánem, aby bylo možné nalézt „vhodnější řešení“(14) . Komise se domnívá, že takové situace by měly nastat pouze „za výjimečných okolností“(15).
8.        Po těchto upřesněních je třeba hned na úvod zdůraznit, že v rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je Soudní dvůr žádán, aby posoudil
problematiku proporcionality v rámci mechanismu předávání ze zvláštního úhlu pohledu, ačkoli jádrem právní debaty je také, jak vysvětlím níže, rozdělení ověření, které musí provést vystavující a vykonávající justiční orgány.
9.        Tato žádost tak povede Soudní dvůr k tomu, aby se vyjádřil k otázce, zda vykonávající justiční orgán může, a případně za jakých podmínek, odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz vydaný za účelem výkonu trestu odnětí svobody, pokud má za to, že by předání vyžádané osoby vedlo k nebezpečí porušení zásady přiměřenosti trestů zakotvené v čl. 49 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie(16). Z tohoto hlediska se nejedná ani tak o ověření dodržení zásady proporcionality ve fázi vydání evropského zatýkacího rozkazu, ale spíše o ověření dodržení této zásady ve fázi výkonu tohoto zatýkacího rozkazu, pokud jde o trest uložený ve vystavujícím členském státě, přičemž evropský zatýkací rozkaz je pouze procesním nástrojem použitým k dosažení jeho výkonu(17).
10.      Konkrétně se projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká výkladu čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve spojení s čl. 49 odst. 3 Listiny, jakož i s čl. 2 odst. 1 a 2, čl. 4 odst. 1 a 2 a článkem 5 rámcového rozhodnutí Rady 2004/757/SVV
ze dne 25. října 2004, kterým se stanoví minimální ustanovení týkající se znaků skutkových podstat trestných činů a sankcí v oblasti nedovoleného obchodu s drogami(18).
11.      Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení vedeného proti DZ
ve věci evropského zatýkacího rozkazu, který byl vydán na DZ
za účelem výkonu pravomocného trestu odnětí svobody v délce sedmi let za trestný čin spočívající v dovezení „rizikových a vysoce rizikových“ drog do Rumunska.
12.      V této souvislosti bude třeba určit, zda a případně v jakém rozsahu a za jakých podmínek může vykonávající justiční orgán odmítnout předání DZ, pokud má za to, že je takový trest nepřiměřený, a výkon evropského zatýkacího rozkazu by tak porušil zásadu přiměřenosti trestů zakotvenou v čl. 49 odst. 3 Listiny. Vystává zvláště otázka, zda k tomu, aby mohl odmítnout toto předání na základě čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, je tento orgán povinen provést dvoufázové posouzení
Pokud ano, jaký konkrétní obsah musí mít každá z obou fází tohoto posouzení?
II.    Skutkový stav sporu v původním řízení a předběžné otázky
13.      Dne 9. ledna 2024 vydal Judecătoria Constanța (soud prvního stupně v Constantě, Rumunsko) evropský zatýkací rozkaz na DZ.
Rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko), který je předkládajícím soudem, musí jakožto vykonávající justiční orgán rozhodnout o výkonu tohoto zatýkacího rozkazu. Tento soud má za to, že nelze uplatnit žádný z důvodů pro odmítnutí výkonu uvedených v článcích 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí 2002/584.
14.      Evropský zatýkací rozkaz se týká výkonu trestu odnětí svobody v délce sedmi let, který nabyl právní moci v návaznosti na rozhodnutí Curtea de Apel Constanța (odvolací soud v Constantě, Rumunsko) ze dne 20. prosince 2023 vydané v soudním řízení, kterého se DZ
zúčastnil osobně(19). Předkládající soud uvádí, že z tohoto zatýkacího rozkazu vyplývá, že se toto odsouzení týká skutků, kterých se DZ
dopustil společně se svou manželkou, spočívajících v protiprávním dovezení tří gramů konopí a čtyř tablet obsahujících methylendioxymethamfetamin (MDMA) do Rumunska. Uvedený soud upřesňuje, že tyto skutky jsou v Rumunsku trestné na základě článku 3 Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea commerceului și consumului ilicit de droguri (zákon č. 143/2000 o prevenci a boji proti nedovolenému obchodování s drogami a jejich užívání)(20) ze dne 26. července 2000, ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon č. 143/2000“)(21), a čl. 46 odst. 2 Codul penal (trestní zákoník)(22) . V rumunském právu se jedná o jeden a tentýž trestný čin, a sice „dovezení rizikových a vysoce rizikových drog do země“.
15.      Předkládající soud rovněž upřesňuje, že cílem článku 3 zákona č. 143/2000 je v rozsahu, v němž se týká „vysoce rizikových“ drog, provedení
čl. 4 odst. 2 písm. b) rámcového rozhodnutí 2004/757(23). Zatímco posledně uvedené ustanovení ukládá členským státům povinnost stanovit trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně pět až deset let, z doplňujících informací poskytnutých vystavujícím justičním orgánem a rumunským úřadem Agentury Evropské unie pro justiční spolupráci v trestních věcech (Eurojust) vyplývá, že v době spáchání skutků byl trestný čin spočívající v „dovezení rizikových a vysoce rizikových drog do země“ trestán odnětím svobody v délce nejméně sedmi let.
16.      S ohledem na množství drog uvedené v evropském zatýkacím rozkazu a na prohlášení DZ
na jednání před předkládajícím soudem – a sice, že drogy byly určeny pro vlastní spotřebu jeho manželky, která je užívala ke zmírnění bolesti(24) – tento soud konstatuje, že se jednalo o malé množství „rizikových“ a „vysoce rizikových“ drog pro vlastní spotřebu. Uvedený soud v každém případě uvádí, že DZ
a jeho manželka měli v držení toto malé množství drog, aniž měli v úmyslu s nimi obchodovat.
17.      Rumunské právo údajně upravuje možnosti snížení trestu, zejména zohledněním polehčujících okolností. V odpovědi na žádost však vystavující justiční orgán uvedl, že v případě DZ
nebyly shledány ani přitěžující okolnosti, jako je recidiva, ani polehčující okolnosti. I kdyby DZ
mohl požádat o snížení trestu a bylo
by mu vyhověno, odklad výkonu trestu by nebyl z důvodu jeho délky možný. Podle tohoto orgánu by totiž v případě uplatnění důvodu ke snížení trestu činil trest čtyři roky a osm měsíců, a byl by tedy delší než tři roky(25).
18.      Předkládající soud z těchto skutečností vyvozuje, že kromě okolností, které odůvodňují snížení trestu, ukládaly rumunské právní předpisy soudu, aby v případě odsouzení za protiprávní dovezení „rizikových a vysoce rizikových drog“ v době, kdy ke spáchání skutků došlo, uložil trest odnětí svobody v délce trvání nejméně sedmi let bez zohlednění, zda se toto jednání týkalo malého množství drog nebo zda osoba, která se tohoto jednání dopustila, tak učinila pro vlastní spotřebu, přinejmenším bez úmyslu s nimi obchodovat.
19.      Naproti tomu, pokud by bylo možné uplatnit jednu nebo více zákonných možností pro snížení trestu, umožňovaly uvedené právní předpisy soudu snížit tento minimální trest za protiprávní dovezení malého množství „rizikových a vysoce rizikových drog“ pro vlastní spotřebu, přinejmenším bez úmyslu obchodovat s nimi, a to buď o polovinu (v případě použití článku 15 zákona č. 143/2000), nebo nejvýše o jednu třetinu (v případě použití jedné nebo několika dalších možností snížení trestu).
20.      Předkládající soud uvádí, že právní zástupce DZ
se proti jeho předání ohradil s tím, že uložený trest odnětí svobody je nepřiměřený, a je tedy v rozporu s čl. 49 odst. 3 Listiny. Uvedený soud má za to, že s ohledem na argumentaci tohoto právního zástupce vyvolává minimální trest, který je rumunský soud podle rumunských právních předpisů povinen v projednávané věci uložit, ve spojení s omezenými právními možnostmi snížení trestu, otázky z hlediska zásady přiměřenosti trestů, která je uvedena v tomto ustanovení.
21.      Podle uvedeného soudu vyvstává zaprvé otázka, zda v případě, že se vyžádaná osoba dovolává skutečného nebezpečí výkonu trestu, který je nepřiměřený trestnému činu, na němž je založen evropský zatýkací rozkaz, musí vykonávající justiční orgán ověřit, zda toto nebezpečí může vést k odmítnutí předání.
22.      Předkládající soud v tomto ohledu poukazuje na to, že není jisté, zda lze z rozsudku ze dne 14. července 2022, Procureur général près la cour d’appel d’Angers(26), vyvodit, že není možné dovolávat se čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve spojení s čl. 49 odst. 3 Listiny.
23.      Zadruhé vyvstává podle tohoto soudu několik doplňujících otázek ohledně způsobu, jakým by měl vykonávající justiční orgán posoudit, zda ve vystavujícím členském státě existuje reálné nebezpečí nepřiměřeného pravomocného trestu.
24.      Je tedy třeba položit si otázku, jaký přezkum má uvedený orgán v rámci tohoto posouzení použít a jakou úlohu hraje v rámci tohoto přezkumu povinnost uložit minimální trest ve spojení s možnostmi snížení trestu a odkladu výkonu trestu, které jsou stanoveny právem vystavujícího členského státu. Vzhledem k tomu, že je trest odnětí svobody, k němuž byla vyžádaná osoba odsouzena, pravomocný, vyvstává navíc otázka, zda by případná záruka, kterou musí poskytnout orgány vystavujícího členského státu – což například znamená, že vyžádaná osoba může být omilostněna nebo ještě může požádat o přezkum
odsuzujícího rozsudku – mohla ještě ve vztahu k vyžádané osobě odstranit případně zjištěné reálné nebezpečí porušení čl. 49 odst. 3 Listiny.
25.      Za těchto podmínek se rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 1 odst. 3 [rámcového rozhodnutí 2002/584], ve spojení s čl. 49 odst. 3 [Listiny] a s čl. 2 odst. 1 písm. a) a odst. 2, čl. 4 odst. 1 a 2 písm. b) a článkem 5 [rámcového rozhodnutí 2004/757] vykládán v tom smyslu, že
pokud vyžádaná
osoba nesouhlasí s předáním a tvrdí, že ve
vystavujícím členském státě byla pravomocně odsouzena k nepřiměřenému minimálnímu trestu odnětí svobody za dovoz malého množství drog pro vlastní
spotřebu, přinejmenším za
dovoz malého množství drog bez úmyslu s nimi obchodovat,
musí vykonávající justiční orgán zkoumat, zda by vyžádaná osoba v případě předání za účelem výkonu tohoto trestu byla skutečně vystavena nebezpečí výkonu trestu, který je nepřiměřený k trestnému činu, na němž se zakládá dotčený evropský zatýkací rozkaz?
2)      V případě kladné odpovědi na první otázku:
a)      Jaké měřítko přezkumu musí vykonávající justiční orgán použít při posouzení, zda existuje skutečné nebezpečí výkonu pravomocného nepřiměřeného trestu ve smyslu první otázky?
b)      Jakou roli hraje při tomto přezkumu skutečnost, že právo vystavujícího členského státu
provádějící čl. 4 odst. 2 písm. b) [rámcového rozhodnutí 2004/757] a z toho vyplývající povinnost stanovit tresty odnětí svobody v horní hranici trestní sazby nejméně pět až deset let
ukládá vnitrostátnímu
soudu v případě odsouzení za, stručně řečeno, dovoz drog, které nejvíce poškozují zdraví, povinnost uložit minimální trest odnětí svobody v trvání sedmi let, nezávisle na tom, jakého množství drog se tyto skutky týkají a zda bylo těmito skutky zamýšleno zajistit si vlastní
spotřebu, nebo zda byly spáchány v úmyslu s těmito drogami obchodovat, přičemž:
–        soud může předepsaný minimální trest zmírnit celkem nanejvýš o třetinu tohoto trestu, pokud existují skutečnosti, které snižují závažnost skutku nebo nebezpečí spojeného s pachatelem, nebo pokud se dotčená osoba ke skutku dozná, nebo celkem o polovinu tohoto trestu, pokud dotčená osoba usnadní identifikaci a stíhání jiných osob, které se dopustily drogových deliktů, a
–        délka tohoto (případně zkráceného) minimálního trestu neumožňuje soudu, aby výkon tohoto trestu podmíněně odložil na zkušební dobu?
c)      Může být případné skutečné nebezpečí výkonu pravomocného nepřiměřeného trestu ve smyslu první otázky případně ještě vyvráceno zárukou vystavujícího členského státu a jakou podobu by tato záruka mohla mít?“
26.      DZ, Openbaar Ministerie (státní zastupitelství, Nizozemsko), rumunská, maďarská a polská vláda, Irsko, jakož i Komise předložili písemná vyjádření a zúčastnili se spolu s německou vládou jednání, které se konalo dne 23. září 2025, během něhož odpověděli na otázky k ústnímu zodpovězení položené Soudním dvorem.
III. Analýza
27.      Podstatou otázek předkládajícího soudu, které navrhuji posoudit společně, je, zda a případně za jakých podmínek a v jakém rozsahu umožňuje čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve spojení s čl. 49 odst. 3 Listiny vykonávajícímu justičnímu orgánu odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem výkonu trestu odnětí svobody, pokud má tento orgán za to, že uložený trest je nepřiměřený a pokud by výkon tohoto zatýkacího rozkazu mohl porušit zásadu přiměřenosti trestů zakotvenou v uvedeném ustanovení Listiny.
28.      Otázky položené předkládajícím soudem vycházejí především z rozdílů mezi nizozemským trestním právem a rumunským trestním právem, pokud jde o stupeň přísnosti postihu za takový trestný čin, jako je trestný čin dotčený ve věci v původním řízení, a sice dovezení „vysoce rizikových“ drog do Rumunska. Podle vysvětlení poskytnutých na jednání státním zastupitelstvím lze totiž za dovezení drog patřících do této kategorie do Rumunska v množství dosahujícím až deseti gramů uložit v Nizozemsku trest odnětí svobody v délce jednoho až tří týdnů, zatímco v Rumunsku činí minimální trest odnětí svobody sedm let. Uvedené otázky tedy vycházejí ze zjištění, že dolní hranice trestu odnětí svobody stanovená rumunským právem je ve srovnání s trestem, který stanovuje nizozemské právo, vysoká. K tomu se přidává zjištění, že možnosti rumunského soudu snížit trest nebo odložit jeho výkon jsou omezené.
29.      Aby bylo možné odpovědět na otázky předkládajícího soudu, je třeba připomenout, že rámcové rozhodnutí 2002/584 zavedením zjednodušeného a efektivnějšího systému předávání osob odsouzených pro porušení trestněprávních předpisů nebo podezřelých z jejich porušení usiluje o usnadnění a urychlení soudní spolupráce s cílem přispět k uskutečnění cíle, který byl Unii vytčen, a sice stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva založeným na vysoké úrovni důvěry, která musí existovat mezi členskými státy(27).
30.      V oblasti působnosti tohoto rámcového rozhodnutí je zásada vzájemného uznávání, která představuje, jak vyplývá zejména z bodu 6 odůvodnění tohoto rámcového rozhodnutí, „úhelný kámen“ justiční spolupráce v trestních věcech, vyjádřena v čl. 1 odst. 2 uvedeného rámcového rozhodnutí, který zakotvuje pravidlo, podle něhož jsou členské státy povinny vykonat každý evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními téhož rámcového rozhodnutí(28).
31.      Z toho plyne, že vykonávající justiční orgány mohou odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz pouze z důvodů vycházejících z rámcového rozhodnutí 2002/584, jak jej vykládá Soudní dvůr. A dále, zatímco výkon evropského zatýkacího rozkazu představuje pravidlo, odmítnutí jeho výkonu je pojato jako výjimka, která musí být vykládána restriktivně(29). Co se týče těchto důvodů, toto rámcové rozhodnutí uvádí v článku 3 důvody pro povinné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu a v článcích 4 a 4a důvody, pro které je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu(30).
32.      Po konstatování, že se žádný z těchto důvodů netýká nepřiměřenosti trestu uloženého ve vystavujícím členském státě (A), vysvětlím, jaké důsledky lze vyvodit z čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 v případě nebezpečí porušení zásady přiměřenosti trestů zakotvené v čl. 49 odst. 3 Listiny (B).
A.      Absence důvodu pro odmítnutí výkonu týkajícího se nepřiměřenosti trestu uloženého ve vystavujícím členském státě v rámcovém rozhodnutí 2002/584
33.      Rámcové rozhodnutí 2002/584 nestanoví, že vykonávající justiční orgán může odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz vydaný za účelem výkonu trestu odnětí svobody pouze z toho důvodu, že tento trest je nepřiměřený trestnému činu, za který je uložen.
34.      Tento závěr lze vyvodit rovněž z judikatury Soudního dvora.
35.      Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Procureur général près la cour d’appel d’Angers, měl Soudní dvůr vyložit podmínku oboustranné trestnosti činu stanovenou v čl. 2 odst. 4 a čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584. Soudní dvůr konkrétně
rozhodl, že tato podmínka je splněna, jestliže je evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody, třebaže byl tento trest ve vystavujícím členském státě vyžádané osobě uložen za spáchání jediného trestného činu sestávajícího z několika jednání, z nichž pouze část představuje trestný čin i ve vykonávajícím členském státě(31).
36.      Soudní dvůr, který byl předkládajícím soudem požádán, aby tuto problematiku posoudil také z hlediska čl. 49 odst. 3 Listiny, zdůraznil, že takový výklad je v souladu se zásadou přiměřenosti trestných činů a trestů uvedenou v tomto ustanovení(32).
37.      V tomto ohledu Soudní dvůr zaprvé zdůraznil, že v rámci systému zavedeného rámcovým rozhodnutím 2002/584 je dodržování zásady přiměřenosti trestných činů a trestů zajišťováno justičními orgány vystavujícího členského státu, přičemž obecněji dodal, že za zaručení dodržení práv osoby, jejíž předání je požadováno, je v prvé řadě odpovědný vystavující členský stát(33).
38.      Zadruhé Soudní dvůr uvedl, že případná nepřiměřenost trestu uloženého ve vystavujícím členském státě není uvedena mezi důvody pro povinné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu ani mezi důvody, pro které je odmítnutí výkonu možné, stanovenými v článcích 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí 2002/584(34).
39.      Soudní dvůr kromě toho upřesnil, že podmínka oboustranné trestnosti činu předpokládá pouze ověření, zda by skutkové okolnosti trestného činu, pro který byl tento evropský zatýkací rozkaz vydán, byly v případě, že by nastaly na území vykonávajícího státu, jako takové trestným činem i na jeho území(35).
40.      Soudní dvůr z těchto skutečností vyvodil, že vykonávajícímu justičnímu orgánu tudíž nepřísluší v rámci posouzení této podmínky hodnotit trest uložený ve vystavujícím členském státě z hlediska čl. 49 odst. 3 Listiny(36).
41.      Je pravda, že odpověď Soudního dvora v rozsudku Procureur général près la cour d’appel d’Angers je třeba analyzovat z hlediska podmínky oboustranné trestnosti činu, neboť Soudní dvůr pouze zdůraznil, že výklad této podmínky, který podává, je slučitelný se zásadou přiměřenosti trestných činů a trestů zakotvenou v čl. 49 odst. 3 Listiny.
42.      Nic to však nemění na tom, že na základě obecné formulace bodů 65 a 66 tohoto rozsudku Soudní dvůr naznačuje, že posouzení případné nepřiměřenosti trestu uloženého ve vystavujícím členském státě vykonávajícím justičním orgánem se jeví být neslučitelné se systémem zavedeným rámcovým rozhodnutím 2002/584. Domnívám se, že Soudní dvůr by měl v rámci tohoto řízení jasně potvrdit, že odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu nemůže být v zásadě založeno na posouzení provedeném vykonávajícím justičním orgánem, podle kterého by trest uložený ve vystavujícím členském státě byl v závislosti na různých posuzovaných skutečnostech, včetně jeho vlastního vnitrostátního práva, nepřiměřený. Takové posouzení ze strany tohoto justičního orgánu totiž není podle mého názoru ani žádoucí, ani prakticky možné.
43.      Uvedené posouzení přiměřenosti trestu provedené vykonávajícím justičním orgánem není žádoucí, neboť by tento orgán vedlo k meritornímu přezkumu trestu uloženého ve vystavujícím členském státě, čímž by byla případně zpochybněna jeho opodstatněnost. Tento orgán by se tak přeměnil na odvolací orgán, u něhož by vyžádaná osoba mohla napadnout přiměřenost trestu, který jí byl uložen soudem vystavujícího členského státu. Takový odvolací orgán se přitom může nacházet pouze v uvedeném členském státě a nelze jej přemístit do vykonávajícího členského státu, jehož justiční orgány si takovou roli nemohou přisvojit. Vykonávající justiční orgán kromě toho nemá pravomoc, která by mu umožňovala použít pravidla trestního práva hmotného vykonávajícího členského státu na trestný čin, jehož stíhání přísluší soudům vystavujícího členského státu, z nichž jeden nezávisle vynesl rozsudek, který je základem evropského zatýkacího rozkazu, jehož výkon je požadován.
44.      Vykonávajícímu justičnímu orgánu tedy nepřísluší posuzovat, zda je trest uložený soudem vystavujícího členského státu způsobilý k dosažení cílů sledovaných právními předpisy tohoto členského státu a zda nepřekračuje meze toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné. Dodávám, že ze zjevných důvodů právní jistoty nemůže být pravomocný rozsudek, který byl vydán ve vystavujícím členském státě, zpochybněn ve fázi jeho výkonu vykonávajícím justičním orgánem, neboť jinak by došlo k porušení zásady překážky věci pravomocně rozsouzené.
45.      Kromě toho je ověření přiměřenosti trestu uloženého ve vystavujícím členském státě vykonávajícím justičním orgánem v zásadním rozporu se zásadou vzájemného uznávání(37). Připomínám, že ta předpokládá, že mezi členskými státy existuje vzájemná důvěra v jejich příslušné systémy trestního soudnictví a každý z nich akceptuje použití trestního práva platného v ostatních členských státech, i kdyby provedení jeho vlastního vnitrostátního práva vedlo k odlišnému řešení(38). To znamená, že vykonávající justiční orgán nemůže zpochybnit přiměřenost trestů odkazem na vlastní trestní právo(39) a tím, že upřednostní vlastní posouzení přiměřenosti trestů, a to nezávisle na pravidlech stanovených trestním právem hmotným vystavujícího členského státu. Je třeba rovněž zdůraznit, že rozdíly v trestním právu členských států odrážejí rozmanitost jejich volby v oblasti trestní politiky(40) v souladu s prioritami vymezenými vnitrostátními zákonodárci(41), a to i v oblasti trestního práva hmotného, které je v rámci Unie předmětem minimální harmonizace. V tomto ohledu je důležité zabránit tomu, aby se některé členské státy staly na úkor cíle boje proti beztrestnosti a za práva obětí útočištěm odsouzených osob z důvodu, že trestají některé trestné činy méně přísně. Je rovněž třeba poznamenat, jak již Soudní dvůr rozhodl, že i když rámcové rozhodnutí 2002/584 vyjmenovává v čl. 2 odst. 2 kategorie trestných činů pro účely jeho provedení, samotná definice těchto trestných činů a použitelné tresty vyplývají z práva vystavujícího členského státu. Cílem tohoto rámcového rozhodnutí není harmonizace trestního práva hmotného, tedy dotčených trestných činů, pokud jde o znaky jejich skutkové podstaty nebo o tresty, které jsou s nimi spojeny(42).
46.      K těmto zjištěním se připojuje závěr, podle kterého se jeví jako obtížné, ne-li nemožné, aby vykonávající justiční orgán provedl důkladné a uvážlivé posouzení přiměřenosti trestu uloženého soudem vystavujícího členského státu, a to z prostého důvodu, že řízení neprobíhalo před ním, nemá k dispozici úplný spis a nezná zvláštnosti systému trestního soudnictví tohoto členského státu(43). Výměna informací stanovená v čl. 15 odst. 2 a 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 nemůže podle mého názoru tento problém napravit, neboť jejím cílem je umožnit vykonávajícímu justičnímu orgánu rozhodnout o předání, a nikoli mu poskytnout informace, které by mu umožnily posoudit opodstatněnost odsuzujícího rozsudku vydaného ve vystavujícím členském státě(44).
47.      Obecně by takové řešení opomíjelo skutečnost, že cílem tohoto rámcového rozhodnutí není harmonizovat trestní právo hmotné členských států, takže rozmanitost pravidel v této oblasti nemůže vést k ochromení mechanismu předávání zavedeného uvedeným rámcovým rozhodnutím tím, že by vykonávajícímu justičnímu orgánu byla dána možnost kontrolovat, zda soud vystavujícího členského státu dodržuje zásadu přiměřenosti trestů. Aby se tomuto nebezpečí předešlo, je tedy nezbytné zajistit, aby dodržování zásady přiměřenosti trestů spadalo v zásadě pouze do pravomoci soudů vystavujícího členského státu, a to za podmínek stanovených trestním právem tohoto členského státu. Jiné rozhodnutí by nevyhnutelně ohrozilo cíl spočívající v zavedení zjednodušeného a účinného systému, který má usnadnit a urychlit předávání mezi členskými státy.
48.      Nelze však zcela vyloučit, že za výjimečných okolností může vést nebezpečí porušení zásady přiměřenosti trestů k tomu, že vykonávající justiční orgán odmítne evropský zatýkací rozkaz vykonat. Podotýkám ostatně, že Soudní dvůr se v rozsudku Procureur général près la cour d’appel d’Angers nevyjádřil k otázce, zda by nebezpečí porušení zásady přiměřenosti trestů stanovené v čl. 49 odst. 3 Listiny mohlo představovat samostatný důvod pro odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu
na základě čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
B.      Důsledky, které je třeba vyvodit z čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 v případě nebezpečí porušení zásady přiměřenosti trestů zakotvené v čl. 49 odst. 3 Listiny
49.      Z článku 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 vyplývá, že tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva zaručená Listinou.
50.      Tuto povinnost mají členské státy, pokud rozhodují o předání osoby, neboť rozhodnutí o takovém předání představuje uplatňování unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. Vykonávající justiční orgány členských států jsou tedy povinny při přijetí
tohoto rozhodnutí zaručit dodržování základních práv, která Listina přiznává osobě, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz(45).
51.      V této souvislosti je třeba připomenout, že čl. 49 odst. 3 Listiny stanoví, že výše trestu nesmí být nepřiměřená trestnému činu. Toto ustanovení se použije, pokud vnitrostátní ustanovení provádí unijní právo(46). V souladu se zásadou proporcionality nesmějí represivní opatření stanovená vnitrostátními právními předpisy překračovat meze toho, co je nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných těmito právními předpisy. Přísnost trestů musí odpovídat závažnosti protiprávního jednání, které postihují, zejména tím, že zajistí, aby měly skutečně odrazující účinek a zároveň nepřekročily rámec toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné(47).
52.      Kromě toho zásada proporcionality vyžaduje, aby při stanovení sankce, jakož i při stanovení její výše byly zohledněny individuální okolnosti daného případu(48). Při posuzování proporcionality sankcí musí být rovněž zohledněna možnost vnitrostátního soudu změnit kvalifikaci trestného činu oproti kvalifikaci uvedené v obžalobě, přičemž tato možnost může vést k uložení mírnější sankce, a možnost změnit sankci v závislosti na závažnosti zjištěného trestného činu(49).
53.      Soudní dvůr vyvodil samostatný důvod na základě čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, který může, jsou-li splněny určité podmínky, výjimečně odůvodnit odmítnutí předání vykonávajícím justičním orgánem v případě nebezpečí porušení základních práv vyžádané osoby. Dosud byla možnost uplatnit takový důvod zvažována v souvislosti s nebezpečím porušení základních práv zaručených v článcích 4 (zákaz mučení a nelidského či ponižujícího zacházení anebo trestu), 7 (právo na respektování soukromého a rodinného života), 24 (práva dítěte) a 47 (právo na účinnou právní ochranu před nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem) Listiny.
54.      Podle mého názoru není důvod bez dalšího a kategoricky vyloučit možnost, že by nebezpečí porušení základního práva zakotveného v čl. 49 odst. 3 Listiny mohlo rovněž výjimečně odůvodnit odmítnutí předání na základě čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584. Ostatně podotýkám, že Soudní dvůr již v rozsudku Alchaster rozhodl, byť v rámci výkladu jiného aktu unijního práva(50), že vykonávající justiční orgány členských států jsou povinny při přijímání rozhodnutí o předání zaručit dodržování základních práv, která vyplývají z čl. 49 odst. 1 Listiny, který stanoví zejména, že nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu. Domnívám se, že tento závěr by mělo být možné vztáhnout i na čl. 49 odst. 3 Listiny(51).
55.      Existence nebezpečí porušení základního práva chráněného čl. 49 odst. 3 Listiny proto může podle mého názoru umožnit vykonávajícímu justičnímu orgánu, aby po náležitém posouzení
odmítl evropskému zatýkacímu rozkazu vyhovět.
56.      Pokud jde o podmínky takového posouzení, domnívám se, že by se Soudní dvůr neměl odchýlit od své judikatury, jejímž cílem je zachovat výjimečnou povahu odmítnutí předání na základě čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 tím, že ověření nebezpečí porušení základních práv podrobuje dvoufázovému posouzení.
57.      V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že posouzení reálnosti rizika porušení základních práv zaručených v článcích 4, 7, 24 a 47 Listiny v řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí být v zásadě prováděno v rámci posouzení
ve
dvou odlišných fázích, které nelze zaměňovat, jelikož zahrnují analýzu na základě rozdílných kritérií a musí být tedy prováděny postupně(52).
58.      Za tímto účelem musí vykonávající justiční orgán v rámci první fáze určit, zda existují objektivní, spolehlivé, přesné a řádně aktualizované informace, které nasvědčují existenci reálného rizika, že ve vystavujícím členském státě dojde k porušení některého z těchto základních práv z důvodu systémových nebo celoplošných nedostatků nebo z důvodu nedostatků, které obzvláště ovlivňují objektivně určitelnou skupinu osob(53).
59.      V rámci druhé fáze musí vykonávající justiční orgán konkrétním a přesným způsobem ověřit, do jaké míry mohou mít nedostatky, které byly zjištěny v první fázi posouzení, dopad na osobu, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz, a zda vzhledem k její osobní situaci existují závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že této osobě hrozí reálné riziko porušení uvedených základních práv v případě předání do vystavujícího členského státu(54).
60.      Při posuzování, zda výkon evropského zatýkacího rozkazu může vést k riziku porušení základních práv, musí tedy vykonávající justiční orgán odhlédnout od konkrétního případu a vrátit se k němu pouze v případě, že zjistí, že ve vystavujícím členském státě existují buď systémové nebo celoplošné nedostatky nebo nedostatky, které obzvláště ovlivňují objektivně určitelnou skupinu osob. Systémová analýza tedy v zásadě předchází individuální analýze.
61.      Pro uplatnění důvodu pro odmítnutí předání založeného na čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 stanoví
tedy Soudní dvůr
striktní rámec, který spočívá v tom, že vykonávajícímu justičnímu orgánu ukládá povinnost provést důkladné a náročné
posouzení. To je odůvodněno tím, že zjednodušený a efektivní systém předávání odsouzených nebo podezřelých osob zavedený rámcovým rozhodnutím 2002/584 je založen na vysoké úrovni důvěry, která musí existovat mezi členskými státy, a na základě zásady vzájemného uznávání(55). Zásada vzájemné důvěry tedy každému členskému státu ukládá, aby až na výjimečné okolnosti vycházel z toho, že všechny ostatní členské státy dodržují unijní právo, a zejména základní práva, která uznává unijní právo(56). To má za následek, že členské státy musí při uplatňování unijního práva předpokládat, že ostatní členské státy dodržují základní práva, takže nejen že nemohou od jiného členského státu požadovat vyšší vnitrostátní úroveň ochrany základních práv, než jakou zaručuje unijní právo, ale nemohou ani – až na výjimečné případy – ověřovat, zda tento jiný členský stát skutečně v konkrétním případě dodržel základní práva zaručená Unií(57).
62.      Právě v tomto kontextu domněnky dodržování základních práv vystavujícím členským státem, která vyplývá ze zásady vzájemné důvěry, Soudní dvůr zdůraznil, že povinnost prokázat existenci systémových nebo celoplošných nedostatků nebo nedostatků, které obzvláště ovlivňují objektivně určitelnou skupinu osob, před tím, než bude možné konkrétním a přesným způsobem ověřit, zda vůči osobě, na kterou byl vydán zatýkací rozkaz, existuje reálné riziko porušení základního práva, má právě za cíl zajistit, aby takové ověření nemohlo být provedeno jinak než ve výjimečných případech(58).
63.      Soudní dvůr zdůraznil, že dodržování této povinnosti umožňuje zejména zaručit rozdělení odpovědnosti mezi vystavující členský stát a vykonávající členský stát, pokud jde o zachování požadavků vlastních základním právům, které vyplývá z plného uplatňování zásad vzájemné důvěry a vzájemné[ho] uznávání, na nichž je postaveno fungování mechanismu evropského zatýkacího rozkazu(59).
64.      Jak jsem uvedl ve svém stanovisku ve věci Puig Gordi a další(60), není pochyb o tom, že vystavující a vykonávající justiční orgány jsou jakožto orgány, které musí uplatňovat rámcové rozhodnutí 2002/584, povinny dodržovat základní práva chráněná Listinou. Aby však systém předávání zavedený tímto rámcovým rozhodnutím mohl fungovat, je odpovědnost v tomto ohledu rozložena mezi oba tyto orgány v souladu se zásadou vzájemné důvěry. Pokud by totiž vystavující a vykonávající justiční orgány byly oprávněny provádět stejná
ověření, byla by narušena účinnost a rychlost předání. Vzájemná důvěra je navíc ze své podstaty v rozporu s tím, aby každý orgán přezkoumával dodržování základních práv v členském státě, k němuž náleží druhý orgán. Odmítnutí vykonat evropský zatýkací rozkaz založené na zjištění vykonávajícího justičního orgánu, že ve vystavujícím členském státě hrozí porušení základních práv, může být v souladu s těmito úvahami pouze výjimečné(61).
65.      I když Soudní dvůr mohl v některých případech vyloučit povinnost vykonávajícího justičního orgánu provést nejprve systémové
posouzení, bylo tomu tak pouze v případě, že se takové posouzení ukáže pro posouzení tvrzeného nebezpečí porušení základních práv jako nevhodné. Tak je tomu z hlediska článku 4 Listiny, který stanoví absolutní právo, pokud osoba, jejíž předání je požadováno, trpí vážnými chronickými onemocněními s neurčitou dobou trvání, která se mohou v případě předání výrazně zhoršit(62). Požadavek týkající se výjimečné povahy odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu však v tomto případě zůstává. Aby totiž bylo možné takové odmítnutí odůvodnit, stanoví v tomto případě Soudní dvůr určitou minimální závažnost, která přesahuje nevyhnutelnou míru strádání spojenou se zbavením osobní svobody, a sice že předání vyžádané osoby, která je vážně nemocná, by ji vystavilo skutečnému nebezpečí podstatného zkrácení délky života nebo rychlého, podstatného a nenapravitelného zhoršení zdravotního stavu(63).
66.      Domnívám se však, že v rámci projednávané věci není namístě přidávat novou výjimku z požadavku dvoufázového posouzení. Mám tedy za to, že posouzení nebezpečí porušení čl. 49 odst. 3 Listiny v případě výkonu evropského zatýkacího rozkazu vyžaduje v první fázi systémové posouzení.
67.      Je tedy na vykonávajícím justičním orgánu, aby v případě, že osoba, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz, tvrdí, že byla odsouzena k nepřiměřenému trestu a je tedy v případě předání vystavena nebezpečí porušení čl. 49 odst. 3 Listiny, posoudil opodstatněnost tohoto tvrzení v rámci dvoufázového zkoumání.
68.      Z toho vyplývá, že pokud tato osoba tvrdí, že je takovému nebezpečí vystavena, avšak vykonávající justiční orgán má za to, že informace, které má k dispozici, nepředstavují objektivní, spolehlivé, přesné a řádně aktualizované informace, které mají prokázat existenci systémových či celoplošných nedostatků, nebo nedostatků, které obzvláště ovlivňují objektivně určitelnou skupinu osob, a které se týkají uplatňování této zásady ve vystavujícím členském státě, nemůže uvedený orgán odmítnout vykonat tento evropský zatýkací rozkaz z důvodu uváděného danou osobou(64). Neexistuje totiž platný důvod pro to, aby vykonávající justiční orgán předpokládal, že zásada přiměřenosti trestů nebyla ve vystavujícím členském státě dodržena, neboť tento justiční orgán je naopak povinen založit svou analýzu na dodržování této zásady v souladu se zásadou vzájemné důvěry(65).
69.      V tomto ohledu je třeba připomenout, že za zaručení základních práv v rámci řízení o evropském zatýkacím rozkazu je v prvé řadě odpovědný vystavující členský stát(66). Z toho vyplývá, že vykonávající justiční orgán musí důvěřovat soudům vystavujícího členského státu(67). Při neexistenci takové důvěry by vykonávající justiční orgán musel v okamžiku, kdy jsou mu předložena taková tvrzení, o jaká jde v původním řízení, přezkoumat, jakým způsobem použily soudy vystavujícího členského státu v konkrétním případě trestní právo hmotné tohoto členského státu, což by bylo v rozporu se zásadou vzájemného uznávání, na které je rámcové rozhodnutí 2002/584 založeno. Z ustálené judikatury Soudního dvora přitom vyplývá, že toto rámcové rozhodnutí, vykládané ve světle ustanovení Listiny, nemůže být vykládáno tak, že by zpochybňovalo účinnost systému justiční spolupráce mezi členskými státy(68).
70.      Co se týče obsahu dvoufázového posouzení, který musí provést vykonávající justiční orgán, je-li uplatňováno nebezpečí porušení zásady přiměřenosti trestů zakotvené v čl. 49 odst. 3 Listiny, lze obě fáze tohoto posouzení
popsat následujícím způsobem.
71.      Pokud jde o první fázi, vykonávající justiční orgán by měl za účelem určení, zda jsou takové nedostatky prokázány, provést celkové posouzení pravidel platných ve vystavujícím členském státě, aby určil, zda tato pravidla zbavují vnitrostátní soudce u určitých kategorií trestných činů pravomoci zohlednit individuální okolnosti konkrétního případu prostřednictvím individualizace trestu. Podle mého názoru by vykonávající justiční orgán mohl mít za to, že jsou tyto nedostatky prokázány, pokud z uvedeného celkového posouzení vyplývá, že osoby odsouzené za spáchání trestných činů spadajících do těchto kategorií jsou v tomto členském státě obecně zbaveny možnosti individualizace trestu(69).
72.      Jak totiž uvedl generální advokát Y. Bot ve svém stanovisku ve věcech Aranyosi a Căldăraru(70), „[v]e fázi vyslovení trestu vylučuje zásada individualizace trestu zásadu automatického a zcela určeného trestu. Soud tedy stanoví trest v závislosti na osobnosti pachatele tak, jak vyplývá zejména z povahy spáchaného protiprávního jednání, z okolností, za kterých k jeho spáchání došlo, ze šetření týkajícího se osobnosti, ze svědeckých výpovědí, z psychologických a psychiatrických posudků a z toho, jaké jsou možnosti znovuzačlenění s ohledem na osobnost dotyčné osoby“. Zásada individualizace trestu tedy umožňuje zohlednit chování odsouzeného, jeho osobnost i jeho materiální, rodinnou a sociální situaci(71). Individualizace trestu tak přispívá k uložení přiměřeného trestu.
73.      Pokud tedy právní řád vystavujícího členského státu stanoví pravidla, která umožňují vnitrostátnímu soudu individualizovat trest v závislosti na povaze a závažnosti trestného činu, jakož i osobní situaci obviněného, lze riziko, že bude odsouzen k nepřiměřenému trestu, v zásadě vyloučit. To platí tím spíše v případě, kdy může být dodržení této zásady uvedeným soudem přezkoumáno podáním opravného prostředku, jako je tomu ve věci v původním řízení.
74.      Upřesňuji rovněž, že konstatování, že pravomoc vnitrostátního soudu provést individualizaci trestu musí být vykonávána v určitých mezích podle práva vystavujícího členského státu, jako je stanovení poměru pro snížení trestu v případě polehčujících okolností, které je obsaženo v rumunském právu, nebo zavedení dolní hranice trestů, nepostačuje podle mého názoru k prokázání existence systémových, celoplošných nebo skupinových nedostatků v tomto členském státě. Takové nedostatky lze konstatovat pouze v případě, že vnitrostátní soud nemůže podle vnitrostátního práva individualizovat trest, a nikoli v případě, že tuto pravomoc může vykonávat pouze v určitých mezích.
75.      Ve druhé fázi, pokud nebezpečí tvrzené vyžádanou osobou vyplývá ze skutečnosti, že v případě předání bude muset vykonat nepřiměřený trest, by měla být existence takového nebezpečí konstatována pouze tehdy, je-li s ohledem na pravidla použitelná ve vystavujícím členském státě nebezpečí porušení této zásady zjevné(72). Tak je tomu v případě, kdy uložený trest zjevně a s extrémně vysokou mírou přísnosti překročí to, co je pro potrestání dotčeného trestného činu nezbytné.
76.      Zjištění, že u téhož trestného činu existuje významný rozdíl mezi trestem, který lze uložit ve vystavujícím členském státě a trestem, který lze uložit ve vykonávajícím členském státě, nemůže v tomto ohledu k odůvodnění takového konstatování stačit. Trestní právo vystavujícího členského státu totiž nemůže být vhodným srovnávacím kritériem, jelikož úroveň ochrany zaručená čl. 49 odst. 3 Listiny musí být určena na úrovni Unie, a nikoli na úrovni jediného členského státu(73). Z toho vyplývá, že vykonávající justiční orgán nemůže uplatnit vyšší standard v oblasti dodržování zásady přiměřenosti trestů, než je standard zaručený v uvedeném ustanovení(74). Rozdíly v jednotlivých členských státech lze navíc vysvětlit rozdíly v trestněprávní politice, které jsou nevyhnutelné vzhledem k tomu, že mezi členskými státy neexistuje úplná harmonizace pravidel trestního práva hmotného.
77.      V případě, že na úrovni Unie budou v souladu s čl. 83 odst. 1 SFEU přijata minimální pravidla týkající se vymezení trestných činů a sankcí v některé z oblastí mimořádně závažné trestné činnosti s přeshraničním rozměrem, která jsou uvedena v druhém pododstavci tohoto ustanovení, mohou i tato pravidla poskytnout vykonávajícímu justičnímu orgánu užitečná vodítka, pokud situace, která vedla k vydání odsuzujícího rozsudku, spadá do oblasti působnosti unijního aktu, který uvedená pravidla stanovil. V projednávané věci nepovažuji toto srovnávací hledisko za rozhodující, neboť zaprvé podle čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2004/757(75) jsou taková jednání, jako je dovoz drog, vyloučena z působnosti uvedeného rámcového rozhodnutí, „pokud se ho pachatelé dopustí výhradně pro svou vlastní spotřebu, jak je vymezena vnitrostátními právními předpisy“, což je podle DZ
patrně případ v projednávané věci. Zadruhé prostor pro uvážení, který mají v tomto kontextu členské státy, jasně vyplývá z bodu 4 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2004/757, který stanoví, že „[v]ynětí určitých druhů jednání, která se vztahují k osobní spotřebě, z oblasti působnosti tohoto rámcového rozhodnutí, nepředstavuje pokyn Rady, jak by členské státy měly podobné případy ve svém vnitrostátním právu řešit“(76).
78.      Dodávám, že požadavek, podle něhož musí být nebezpečí porušení zásady přiměřenosti trestů zjevné, podle mého názoru neznamená, že by trest nutně musel být nelidské a ponižující povahy ve smyslu článku 4 Listiny. Je pravda, že z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že „zjevná nepřiměřenost“ mezi trestným činem a trestem může být zkoumána z hlediska článku 3 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod(77). Mám nicméně za to, že vykonávající justiční orgán by mohl dojít k závěru, že trest uložený ve vystavujícím členském státě zjevně a s extrémně vysokou mírou přísnosti překračuje to, co je k postihu dotčeného trestného činu nezbytné, aniž by tento trest byl nutně nelidské či ponižující povahy ve smyslu článku 4 Listiny.
79.      V projednávané věci se mi nezdá, že by popis rumunského práva, který byl předložen Soudnímu dvoru, ukazoval na existenci buď systémových nebo celoplošných nedostatků, nebo nedostatků ovlivňujících objektivně identifikovatelnou skupinu osob, k níž DZ
patří, při uplatňování zásady přiměřenosti trestů. I když je totiž minimální hranice trestu stanovena na úrovni, která se může jevit jako vysoká, a sice sedm let, řada okolnosti umožňuje soudu trest individualizovat, což jej může vést ke snížení uloženého trestu pod tuto minimální hranici.
80.      Předně podle čl. 75 odst. 2 písm. b) trestního zákona(78) ve spojení s jeho čl. 76 odst. 1 mohou být zvláštní trestní sazby (dolní a horní hranice) v případě polehčujících okolností sníženy o třetinu. Rumunská vláda ve svém písemném vyjádření uvádí, že použití těchto ustanovení může vést ke zkrácení délky trestu ze sedmi let na čtyři roky a osm měsíců(79).
81.      Dále podle článku 375, nadepsaného „Postup trestněprávního narovnání“, ve spojení s čl. 396 odst. 10 Codul de Procedură penală (trestní řád) mohou být zvláštní trestní sazby (dolní a horní hranice) sníženy o třetinu v případě, že dotčená osoba uzná svou vinu a soud potvrdí stejnou skutkovou situaci, jakou tato osoba uznala. Rumunská vláda ve svém písemném vyjádření uvádí, že použití těchto ustanovení může vést ke zkrácení délky trestu ze 4 let a 8 měsíců na 1120 dnů, tj. 3 roky, 1 měsíc a 10 dnů(80).
82.      A konečně podle článku 15 zákona č. 143/2000 platí, že pokud obviněný v průběhu trestního řízení oznámí jiné osoby, které spáchaly trestné činy související s drogami, a pomáhá orgánům při jejich identifikaci a stíhání, má nárok na snížení zákonem stanovených trestních sazeb o polovinu. Rumunská vláda ve svém písemném vyjádření uvádí, že použití tohoto ustanovení může vést ke zkrácení délky trestu z 1120 dnů, tedy ze 3 let, 1 měsíce a 10 dnů, na 560 dnů, tj. jeden rok, 6 měsíců a 20 dnů(81).
83.      K těmto možnostem zkrácení trestu je třeba přidat možnost rumunského soudu rozhodnout o odkladu výkonu trestu podle článku 91 trestního zákona v případě trestu v délce trvání do tří let(82). Rumunské právo navíc podle všeho nezbavuje vnitrostátní soud možnosti změnit kvalifikaci trestného činu oproti kvalifikaci uvedené v obžalobě, přičemž tato možnost může vést k uložení mírnější sankce(83).
84.      Přestože se všemi těmito upřesněními a výpočty souhlasím s náležitou opatrností, jelikož se jedná o použití rumunského práva, podotýkám, že skutečnosti, které má Soudní dvůr k dispozici, naznačují, že soudu, který DZ
uložil trest odnětí svobody v délce sedmi let, nebylo ustanoveními jeho vnitrostátního práva bráněno v tom, aby provedl individualizaci trestu s přihlédnutím ke všem individuálním okolnostem daného případu. Tento soud tedy mohl přizpůsobit trest závažnosti zjištěného trestného činu a případně jej snížit pod minimální hranici sedmi let. Uvedený soud měl tedy podle rumunského práva možnost zohlednit jako polehčující okolnosti takové skutečnosti, jako je malé množství dotčených drog a skutečnost, že dovezené drogy byly podle všeho určeny k vlastní spotřebě DZ
a jeho manželky a snížit trest v rozsahu stanoveném rumunským právem(84). Otázka, zda měly být v projednávané věci zohledněny polehčující okolnosti, závisela výlučně na posouzení rumunského soudu, a to zejména v závislosti na důkazech, které měl k dispozici, a na jednání DZ.
Rovněž připomínám, že proti rozsudku vydanému v prvním stupni bylo možné podat odvolání, v jehož rámci mohl Curtea de Apel Constanța (odvolací soud v Constantě) přezkoumat přiměřenost trestu uloženého DZ.
85.      Dále upřesňuji, že čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584 výslovně opravňuje vykonávající justiční orgán, považuje-li informace, které mu sdělil vystavující členský stát, za nedostatečné pro to, aby mohl rozhodnout o předání, aby požádal o neprodlené poskytnutí potřebných doplňujících informací. Mimoto podle čl. 15 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí může vystavující justiční orgán kdykoli doručit vykonávajícímu justičnímu orgánu dodatečné užitečné informace(85). Z judikatury Soudního dvora lze vyvodit, že při zkoumání
pravidel použitelných ve vystavujícím členském státě nemůže vykonávající justiční orgán odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu na základě skutečností týkajících se těchto pravidel, které si sám obstaral a ohledně nichž si od vystavujícího justičního orgánu nevyžádal doplňující informace(86). Kromě pravidel týkajících se stanovení trestu by bylo možné případně požádat vystavující justiční orgán o takové informace, jako jsou informace týkající se podmínek výkonu trestu(87), případné existence opravného prostředku a pravidel pro udělení milosti.
IV.    Závěry
86.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko) následovně:
„Článek 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV
ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV
ze dne 26. února 2009, ve spojení s čl. 49 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládán v tom smyslu, že:
vykonávající justiční orgán, který má rozhodnout o předání osoby, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody, nemůže odmítnout vykonat tento zatýkací rozkaz z důvodu, že této osobě hrozí po jejím předání do vystavujícího členského státu, že bude muset vykonat trest, který je v rozporu se zásadou přiměřenosti trestů zakotvenou v uvedeném ustanovení Listiny základních práv, ledaže:
–        zaprvé má tento justiční orgán k dispozici objektivní, spolehlivé, přesné a řádně aktualizované informace, které dokládají existenci buď systémových nebo celoplošných nedostatků, nebo nedostatků ovlivňujících objektivně identifikovatelnou skupinu osob, k níž dotyčná osoba patří, při uplatňování zásady přiměřenosti trestů zakotvené v uvedeném ustanovení Listiny základních práv, z nichž vyplývá, že pravidla platná ve vystavujícím členském státě zbavují vnitrostátní soudy u určitých kategorií trestných činů jejich pravomoci zohlednit individuální okolnosti daného případu prostřednictvím individualizace trestu, a
–        zadruhé uvedený justiční orgán konstatuje, že za konkrétních okolností dotčené věci existují závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že s ohledem na zjištění, že trest uložený ve vystavujícím členském státě zjevně a s extrémně vysokou mírou přísnosti překračuje meze toho, co je k postihu dotčeného trestného činu nezbytné, bude tato osoba v případě jejího předání do tohoto členského státu zjevně vystavena takovému nebezpečí.“
1      Původní jazyk: francouzština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2      Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06 s. 34.
3      Úř. věst. 2009, L 81, s. 24, dále jen „rámcové rozhodnutí 2002/584“.
4      Viz zejména Carrera, S., Guild, E. a Hernanz, N., „Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System“, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Brusel, č. 55, 2013, zejména bod 3.1, nadepsaný „Proportionality“; Helenius, D., „Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?“, New Journal of European Criminal Law, sv. 5, č. 3, Intersentia, Mortsel, 2014, s. 349 až 369; Glerum, V. a Kijlstra, H., „EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?“, Review of European and Comparative Law, sv. 54, č. 3, Katolická univerzita Jana Pavla II. v Lublinu, Lublin, 2023, s. 125 až 145; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J. a Wzorek, D., „In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System“, Central and Eastern European Migration Review, sv. 10 č. 1, Centrum pro výzkum migrace Varšavské univerzity, Varšava,
2021, s. 95 až 117; Klip, A., „Transposition and Implementation of the Framework Decision“, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, k dispozici na následující internetové adrese:
https://improveaw.eu/media/90, zejména bod 2.5.4, nadepsaný „Proportionality of issuing an EAW“, bod 2.5.6, nadepsaný „Proportionality revisited“ a bod 2.6.3, nadepsaný „Proportionality of executing an EAW“; Mitsilegas, V., EU
Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016, zejména s. 142 až 146; Shabbir, A., „Proportionality“, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU
Member States, STREAM Project, k dispozici na následující internetové adrese: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, s. 34 až 38, jakož i Xanthopoulou, E., „The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment“, New Journal of European Criminal Law, sv. 6, č. 1, Intersentia, Mortsel, 2015, s. 32 až 52.
5      A to na rozdíl od jiných nástrojů uznávání v trestních věcech. Viz zejména čl. 6 odst. 1 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/41/EU ze dne 3. dubna 2014 o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech (Úř. věst. 2014, L 130, s. 1), který stanoví, že „[v]ydávající orgán může vydat evropský vyšetřovací příkaz, pouze pokud [...] vydání evropského vyšetřovacího příkazu je nezbytné a přiměřené pro účely řízení podle článku 4 při zohlednění práv podezřelé nebo obviněné osoby“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
6      Viz Evropská příručka k vydávání evropského zatýkacího rozkazu zveřejněná Radou Evropské unie dne 18. června 2008 (8216/2/08 REV 2) a její revidované znění ze dne 17. prosince 2010 (17195/1/10 REV 1). Tato příručka byla v průběhu roku 2017 upravena Evropskou komisí: viz Oznámení Komise, Příručka k vydávání a výkonu evropského zatýkacího rozkazu, 28. září 2017 [C(2017) 6389 (Úř. věst. 2017, C 335, s. 1)]. V roce 2023 byla posledně uvedená příručka revidována [C/2023/7782 (Úř. věst. C, C/2023/1270), dále jen „příručka z roku 2023“].
7      Viz usnesení Evropského parlamentu ze dne 27. února 2014 obsahující doporučení Komisi o přezkumu evropského zatýkacího rozkazu [2013/2109(INL) (Úř. věst. 2017, C 285, s. 18)], mezi něž patří „kontrol[a] proporcionality, která bude prováděna při vydávání rozhodnutí v oblasti vzájemného uznávání a bude vycházet ze všech důležitých faktorů a okolností, jako je závažnost trestného činu, skutečnost, zda je případ připraven k soudnímu řízení, dopad na soukromý a rodinný život vyžádané osoby (včetně otázky ochrany soukromého a rodinného života), příslušné náklady a dostupnost vhodného, ohleduplnějšího alternativního opatření“ [bod 7 písm. b) a příloha].
8      Viz příručka z roku 2023 (bod 2.4., nadepsaný „Proporcionalita, zejména s. 18).
9      Viz příručka z roku 2023 (bod 2.4., nadepsaný „Proporcionalita“, zejména s. 19).
10      Viz zejména stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, body 145 až 155), jakož i stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, bod 38).
11      Viz zejména rozsudek ze dne 31. ledna 2023, Puig Gordi a další (C‑158/21, dále jen „rozsudek Puig Gordi a další“, EU:C:2023:57, bod 144 a citovaná judikatura). V rámci kontroly
přiměřenosti, který musí provést vystavující justiční orgán, jsou zohledněny nejen zásahy do práva dotyčné osoby na svobodu, ale i účinky řízení o předání na sociální a rodinné vztahy této osoby s bydlištěm v jiném členském státě, než je vystavující členský stát: viz rozsudek ze dne 9. října 2019, NJ (Státní zastupitelství ve Vídni) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, bod 44).
12      Viz rozsudek ze dne 12. prosince 2019, Openbaar Ministerie (Královský státní zástupce v Bruselu) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, bod 38). V tomto ohledu lze vznést určité výhrady: viz zejména Glerum, V. a Kijlstra, H., op. cit., s. 129 a 130.
13      K důvodům, které hovoří proti zavedení testu přiměřenosti ze strany vykonávajícího justičního orgánu, viz zejména Weyembergh, A., Armada, I. a Brière, C., „Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision“, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, k dispozici na následující internetové adrese: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, zejména s. 37. Autorky totiž poukazují na to, že cíl zjednodušit a urychlit postupy předávání předpokládá, že většina kontrol, zejména kontrola přiměřenosti evropského zatýkacího rozkazu, bude prováděna ve vystavujícím členském státě a vykonávající justiční orgán v ně důvěřuje. Test přiměřenosti provedený tímto orgánem by byl navíc obtížně přijatelný, jelikož se jedná o test, který je částečně subjektivní a z velké části závisí na skutečnostech a okolnostech případu, jakož i na trestněprávní politice vystavujícího členského státu. Takový test by od vykonávajícího justičního orgánu vyžadoval určitou znalost systému trestního soudnictví tohoto členského státu. Je však třeba zdůraznit, že prostor pro uvážení, který má vykonávající justiční orgán v rámci důvodů, pro které je možné výkon odmítnout, umožňuje tomuto orgánu do určité míry zohlednit zásadu proporcionality.
14      Viz příručka z roku 2023 (bod 5.8., nadepsaný „Proporcionalita – úloha vykonávajícího členského státu“, s. 57). V tomtéž smyslu viz rovněž usnesení Parlamentu citované v poznámce pod čarou 7 tohoto stanoviska, jehož příloha obsahuje následující návrh: „[p]okud má vykonávající orgán důvod se domnívat, že dané opatření je nepřiměřené, může konzultovat důležitost výkonu rozhodnutí v rámci vzájemného uznávání s vydávajícím orgánem. Po této konzultaci může vydávající orgán rozhodnout, že toto rozhodnutí v rámci vzájemného uznávání bere zpět“.
15      Viz příručka z roku 2023 (bod 5.8., nadepsaný „Proporcionalita – úloha vykonávajícího členského státu“, s. 57).
16      Dále jen „Listina“.
17      Pro označení tohoto případu by mohl být použit výraz „retrospective proporcionality“: viz Haggenmüller, S., „The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant“, Oñati Socio-Legal Series, sv. 3, č. 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (on-line), 2013, s. 95 až 106, zejména s. 100 a 101.
18      Úř. věst. 2004, L 335, s. 8.
19      Rumunská vláda na jednání uvedla, že DZ
podal kasační opravný prostředek, který byl odmítnut jako nepřípustný.
20      Monitorul Oficial al României, část I, č. 362 ze dne 3. srpna 2000, znovu zveřejněný v Monitorul Oficial al României, část I, č. 163 ze dne 6. března 2014.
21      Podle čl. 3 odst. 1 tohoto zákona „[d]ovezení do země nebo vyvezení ze země, jakož i dovoz nebo vývoz rizikových drog bez oprávnění bude potrestán odnětím svobody na 3 až 10 let a zákazem“.
Odstavec 2 tohoto článku stanoví, že „[p]okud se jednání uvedená v odstavci 1 týkají vysoce rizikových drog, budou potrestána trestem odnětí svobody na 7 až 15 let a zákazem“.
22      Podle tohoto ustanovení „[s]polupachateli jsou osoby, které přímo spáchají stejný čin trestný podle trestního práva“.
23      Podle tohoto ustanovení „[k]aždý členský stát přijme nezbytná opatření, aby se na trestné činy uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a), b) a c), [jako je dovoz drog,] vztahovaly tresty odnětí svobody v horní hranici trestní sazby nejméně 5 až 10 let za těchto okolností: [...] u trestného činu se jedná o drogy, které nejvíce poškozují zdraví, nebo jeho následkem byla těžká újma na zdraví velkého počtu osob“.
24      V bodě 9 písemného vyjádření však rumunská vláda uvádí, že „[t]vrzení týkající se léčebného
účelu drog byla zkoumána soudem prvního stupně, který po vyhodnocení lékařské anamnézy manželky [DZ] a složení léků, které jí byly předepsány, dospěl k závěru, že jsou nepravdivá“.
25      Předkládající soud uvádí, že podle zákona č. 143/2000 může soud odložit výkon trestu odnětí svobody pouze v případě trestů v trvání do tří let.
26      C‑168/21, dále jen „rozsudek Státní zástupce při odvolacím soudu v Angers“, EU:C:2022:558.
27      Viz zejména rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR) (C‑305/22, dále jen „rozsudek C. J.“, EU:C:2025:665, bod 39 a citovaná judikatura).
28      Viz zejména rozsudek C. J. (bod 40 a citovaná judikatura).
29      Viz zejména rozsudek C. J.
(bod 41 a citovaná judikatura).
30      Viz rozsudek C. J.
(bod 42).
31      Viz rozsudek
Státní zástupce při odvolacím soudu v Angers (bod 63 a bod 2 výroku).
32      Viz rozsudek Státní zástupce při odvolacím soudu v Angers (bod 64).
33      Viz rozsudek Státní zástupce při odvolacím soudu v Angers
(bod 65).
34      Viz rozsudek Státní zástupce při odvolacím soudu v Angers (bod 66).
35      Viz rozsudek Státní zástupce při odvolacím soudu v Angers (bod 67).
36      Viz rozsudek Státní zástupce při odvolacím soudu v Angers (bod 68).
37      Jak uvádí Helenius, D., op. cit., „zásada vzájemného uznávání [...] znamená, že vykonávající členský stát musí akceptovat [...] rozdíly ve výši trestu“ (s. 368) (volný překlad).
38      V tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 11. února 2003, Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2003:87, bod 33), a ze dne 23. ledna 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 52). V posledně uvedeném rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že posouzení ze strany vykonávajícího justičního orgánu, zda jsou splněny další podmínky, jimiž právo vykonávajícího členského státu konkrétně podmiňuje případné stíhání nebo odsouzení nezletilé osoby, by ve skutečnosti mohlo vést ke skutečnému meritornímu přezkumu analýzy, která již byla provedena v rámci soudního rozhodnutí přijatého ve vystavujícím členském státě, které je základem evropského zatýkacího rozkazu. Takový přezkum by přitom odporoval a odepřel veškerý užitečný účinek zásadě vzájemného uznávání. Tato zásada tedy neumožňuje vykonávajícímu justičnímu orgánu nahradit vlastním posouzením posouzení trestní odpovědnosti nezletilé osoby, na niž byl vydán evropský zatýkací rozkaz, provedené již ve vystavujícím členském státě v rámci soudního rozhodnutí, které je základem tohoto zatýkacího rozkazu (bod 52).
39      Viz Lenaerts, K., „The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice“, přednáška pronesená při příležitost Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture na Oxfordské univerzitě dne 30. ledna 2015, zejména s. 12.
40      Viz Haggenmüller, S., op. cit., zejména s. 100 a 101. Autorka cituje rozhodnutí č. 2879 High Court of Justice (England & Wales) [Vrchní soud (Anglie a Wales), Spojené království], Sandru v. Government of Romania, ze dne 28. října 2009 ve věci vydání, které bylo založeno na odsouzení osoby obžalované v Rumunsku k tříletému trestu odnětí svobody za odcizení a usmrcení deseti kuřat. V tomto rozhodnutí soudce Elias uvádí, že „přiměřený trest závisí částečně na kultuře [...]. Je například možné, že v této věci rumunské soudy přistupují ke krádeži dobytka a jeho následnému usmrcení mnohem přísněji, než by tomu bylo obecně u anglických soudů. Pokud je trest považován za příliš přísný, je řešením napadnout jej v Rumunsku“ (body 14 a 15).
41      Pokud jde o příklad zohlednění významu, který může mít v členském státě boj proti určité kategorii trestných činů, Soudním dvorem, viz rozsudek ze dne 4. května 2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, body 60 až 66). V bodě 80 písemného vyjádření rumunská vláda vysvětluje, že „[z] důvodu rozsahu nedovoleného obchodu s drogami a ničivých účinků užívání drog, zejména u mladých lidí a dospívajících, byla v roce 2023 zvýšena rozmezí trestu odnětí svobody za trestný čin dovezení ‚vysoce rizikových‘ drog do země. V situaci, kdy dříve činily 7 až 15 let, jsou v současné době stanoveny na 10 až 20 let“. Tato trestní politika, která je založena na zjištění nárůstu počtu obchodníků s drogami a uživatelů drog, má důrazně bojovat proti „mimořádně vysoké společenské hrozbě“ vyvolané užíváním drog (např. vážným dopravním nehodám) za účelem prevence a ochrany života a zdraví osob (bod 81).
42      Viz rozsudek ze dne 3. května 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, bod 52, 53 a 59).
43      V rozhodnutí High Court of Justice (England & Wales) [Vrchní soud (Anglie a Wales), Spojené království] citovaném v poznámce pod čarou č. 40 tohoto stanoviska, soudce Elias uvádí, že „[p]okud to má zavazovat naše soudy k tomu, aby zpochybňovaly nebo přezkoumávaly opodstatněnost trestu uloženého zahraničním soudem, znamená to, že se od nich vyžaduje, aby vykonávaly funkci, na kterou nejsou vybaveny. [...] [N]aše soudy mají omezené informace o faktorech, které vedly zahraniční soud k uložení daného trestu“ (bod 14).
44      Je rovněž třeba zmínit skutečnost, že justiční orgán, který vydal evropský zatýkací rozkaz, nemá právo účastnit se řízení o výkonu tohoto zatýkacího rozkazu před vykonávajícím justičním orgánem jako jeho účastník: viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Breian (C‑318/24 PPU, dále jen „rozsudek Breian“, EU:C:2024:658, bod 96).
45      Obdobně viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Alchaster (C‑202/24, dále jen „rozsudek Alchaster“, EU:C:2024:649, bod 49). V tomto ohledu je irelevantní, že situace, která vedla k uložení trestu DZ, nespadá do působnosti rámcového rozhodnutí 2004/757. V této souvislosti připomínám, že podle čl. 2 odst. 2 tohoto rámcového rozhodnutí jednání, jako je dovezení drog, „nespadá do oblasti působnosti [uvedeného] rámcového rozhodnutí, pokud se ho pachatelé dopustí výhradně pro svou vlastní spotřebu, jak je vymezena vnitrostátními právními předpisy“. K tomuto aspektu však viz rozsudek ze dne 11. června 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), v němž Soudní dvůr uznal svou pravomoc odpovědět na předběžné otázky týkající se čl. 4 odst. 2 písm. a) rámcového rozhodnutí 2004/757 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. c) tohoto rámcového rozhodnutí, jakož i článků 20, 21 a 49 Listiny, jelikož se vnitrostátní zákonodárce rozhodl uplatnit přitěžující okolnost spočívající v držení „velkého množství drog“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 písm. a) tohoto rámcového rozhodnutí na jednání, která jsou z oblasti působnosti tohoto rámcového rozhodnutí vyloučena, a sice na držení drog výlučně pro vlastní spotřebu.
46      Viz zejména rozsudek ze dne 19. října 2023, G. ST. T. (Přiměřenost trestu v případě porušování práv) (C‑655/21, dále jen „rozsudek G. ST. T.“, EU:C:2023:791, bod 62).
47      Viz zejména rozsudky G. ST. T. (bod 65 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 3. července 2025, Beach and bar management (C‑733/23, dále jen „rozsudek Beach and bar management“, EU:C:2025:515, bod 48).
48      V tomto smyslu viz zejména rozsudky G. ST. T. (bod 67 a citovaná judikatura), jakož i Beach and bar management (bod 49).
49      Viz zejména rozsudky G. ST. T. (bod 68 a citovaná judikatura), jakož i Beach and bar management (bod 50).
50      Jednalo se o Dohodu o obchodu a spolupráci mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii na jedné straně a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska na straně druhé (Úř. věst. 2021, L 149, s. 10).
51      Viz rozsudek Alchaster (body 49 až 51).
52      Viz zejména rozsudek Alchaster (bod 52 a citovaná judikatura).
53      Viz zejména rozsudek Alchaster (bod 53 a citovaná judikatura).
54      Viz zejména rozsudek Alchaster (bod 54 a citovaná judikatura).
55      Viz zejména rozsudek Alchaster (bod 56 a citovaná judikatura).
56      Viz zejména rozsudek Alchaster (bod 57 a citovaná judikatura).
57      Viz zejména rozsudek Alchaster (bod 58 a citovaná judikatura).
58      Viz zejména rozsudek Alchaster (bod 59 a citovaná judikatura).
59      Viz zejména rozsudek Alchaster (bod 60 a citovaná judikatura).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      Viz mé stanovisko ve věci Puig Gordi a další (C‑158/21, EU:C:2022:573, bod 85).
62      Viz rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod odmítnutí na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Viz rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod odmítnutí na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2023:295, body 40, 42 a 50).
64      Obdobně viz rozsudek Puig Gordi a další (bod 111).
65      Obdobně viz rozsudek Puig Gordi a další (bod 114).
66      Viz zejména rozsudek Breian (bod 32 a citovaná judikatura, jakož i bod 52).
67      Viz rozsudek Puig Gordi a další (bod 115).
68      Viz zejména rozsudek Puig Gordi a další (bod 116 a citovaná judikatura).
69      Podotýkám, že pokud jde o trestný čin, který spadá do oblasti působnosti rámcového rozhodnutí 2004/757, vyplývá nezbytnost individualizace trestu ze samotného znění tohoto rámcového rozhodnutí. Bod 5 odůvodnění tohoto rámcového rozhodnutí totiž uvádí, že „[p]ři stanovení výše sankcí je třeba přihlédnout k okolnostem, jako je množství a druh obchodované drogy a zda byl trestný čin spáchán v rámci zločinného spolčení“.
70      C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, bod 139.
71      Viz mé stanovisko ve věci AV (Souhrnný rozsudek) (C‑221/19, EU:C:2020:815, bod 35). Viz rovněž Pradel, J., „Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal“, Cahiers de Droit, sv. 60, č. 4, Lavalova univerzita, Québec, 2019, s. 1129 až 1150, který uvádí, že „přezkum přiměřenosti se provádí na základě přezkumu odůvodnění“ a „přiměřenost, závažnost, odůvodnění a individualizace představují neoddělitelnou a rozumnou čtveřici“ (s. 1149). Kromě toho je možné podotknout, že „soud je dnes při výkonu své funkce stále více povinen personalizovat a odůvodňovat svá rozhodnutí. Přiměřenost je pro něj jistě jedním z nejúčinnějších prostředků [...] ‚mezi zákonem a spravedlností‘ “: viz Saenko, L., „De la proportionnalité de la peine encourue“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 24. října 2017, č. 36, s. 73 až 76, zejména s. 73. Viz rovněž Daubigney, M.-C. a Lavielle, B., „La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal“, Revue Justice Actualités, č. 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, s. 117 až 127.
72      Obdobně viz rozsudek Puig Gordi a další (body 107 a 133).
73      Posouzení nebezpečí porušení základních práv musí vykonávající justiční orgán provést s ohledem na standard ochrany těchto práv zaručený unijním právem: viz zejména rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Důvod odmítnutí založený na nejvlastnějším zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 44 a citovaná judikatura).
74      Obdobně viz rozsudek Breian (bod 122).
75      Toto rámcové rozhodnutí bylo přijato mimo jiné na základě čl. 31 odst. 1 písm. e) EU, který konkrétně stanovil, že společný postup v oblasti justiční spolupráce v trestních věcech zahrnuje postupné přijímání opatření k zavedení minimálních pravidel o znacích skutkových podstat trestných činů a trestech v oblasti nedovoleného obchodu s drogami.
76      Viz rozsudek ze dne 11. června 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), podle něhož z uvedených ustanovení vyplývá, že členské státy mají právo považovat držení velkého množství drog pro vlastní spotřebu za závažný trestný čin (bod 37). V bodě 76 svého písemného vyjádření rumunská vláda uvádí, že v rumunském právu určuje závažnou povahu trestného činu kritérium typu („vysoce rizikové“) drogy. V projednávané věci mám za to, že systém trestního soudnictví, který vedl k uložení trestu odnětí svobody v délce sedmi let DZ, je výrazem trestní politiky, jejímž cílem je postihovat v Rumunsku velmi přísně trestný čin spočívající v dovezení „rizikových a vysoce rizikových“ drog do tohoto členského státu, což jako takové nelze podle mého názoru v rámci provádění mechanismu předávání zpochybnit.
77      Podepsaná v Římě, dne 4. listopadu 1950. K tomuto tématu viz Simon, A., „La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, č. 36, 24. října 2017, s. 64 až 67. Viz zejména rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ze dne 12. února 2008,
Kafkaris v. Kypr (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604); ze dne 9. července 2013, Vinter a další v. Spojené království (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909); ze dne 4. září 2014, Trabelsi v. Belgie (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), a ze dne 29. června 2023, Bijan Balahan v. Švédsko (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922).
Jak uvedl Evropský soud pro lidská práva v rozsudku ze dne 4. září 2014 ve věci Trabelsi proti Belgii (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), článek 3 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod mimo jiné zakazuje, aby doživotní trest nebylo de iure nebo de facto možné zkrátit.
Tato judikatura Evropského soudu pro lidská práva je promítnuta do článku 5 bodu 2 rámcového rozhodnutí 2002/584, který stanoví, že lze-li trestný čin, na jehož základě byl vydán evropský zatýkací rozkaz, potrestat doživotním trestem odnětí svobody nebo doživotním ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody, může být výkon uvedeného zatýkacího rozkazu podmíněn tím, že právní systém vystavujícího členského státu umožňuje přezkoumat uložený trestu nebo nařízené opatření na žádost nebo nejpozději po 20 letech, nebo udělit milost, o kterou může osoba požádat na základě práva nebo praxe vystavujícího členského státu, za účelem upuštění od výkonu tohoto trestu nebo opatření.
78      Podle tohoto ustanovení mohou být polehčujícími okolnostmi v soudním řízení následující situace: úsilí vynaložené pachatelem k odstranění nebo zmírnění následků trestného činu [písmeno a)] a okolnosti související se spáchaným trestným činem, které snižují jeho závažnost nebo snižují hrozbu, kterou pachatel představuje [písmeno b)].
79      Viz bod 85 písemného vyjádření rumunské vlády.
80      Tamtéž. Rumunská vláda v bodě 11 svého písemného vyjádření uvádí, že soud prvního stupně uložil manželce DZ
nižší trest, jelikož uznala spáchané skutky.
81      Viz bod 85 písemného vyjádření rumunské vlády.
82      Jak rumunská vláda uvádí v bodě 86 svého písemného vyjádření, podle čl. 91 písm. d) trestního zákona přísluší rozhodnutí o odkladu výkonu trestu soudu, který posoudí, zda „s ohledem na osobu pachatele, její jednání před spácháním trestného činu, úsilí vynaložené pachatelem k odstranění nebo zmírnění následků trestného činu, jakož i možnosti jeho nápravy [...] je uložení trestu dostatečné, a odsouzený se i bez jeho výkonu nebude dopouštět dalších trestných činů“.
83      V tomto ohledu viz zejména rozsudek Beach and bar management (bod 50 a citovaná judikatura).
84      Nezdá se, že by tato možnost byla omezena na případy, kdy jsou polehčující okolnosti buď výjimečné, nebo četné, na rozdíl od případu ve věci, ve které byl vydán rozsudek G. ST. T. (bod 85).
85      Viz zejména rozsudek Breian (bod 109).
86      Obdobně viz rozsudek Breian (bod 122). Informace, které je vykonávající justiční orgán oprávněn požadovat, se mimoto mohou týkat jak první, tak druhé fáze posouzení, které musí tento orgán provést. Uvedený orgán však nemůže od vystavujícího justičního orgánu požadovat informace týkající se pouze druhé fáze tohoto posouzení, má-li za to, že není prokázána existence systémových nebo celoplošných nedostatků nebo nedostatků ovlivňujících objektivně určitelnou skupinu osob, k níž patří dotyčná osoba: viz zejména rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Důvod odmítnutí založený na nejvlastnějším zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 50 a citovaná judikatura).
87      Mám na mysli zejména pravidla týkající se předčasného propuštění, která mohou do jisté míry vyvážit přísnost uloženého trestu.