61995CJ0278_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-278/95 P,
Siemens SA, företrätt av advokaterna Michel Waelbroeck, Jules Stuyck och Olivier Speltdoorn, Bryssel, delgivningsadress: advokatbyrån Marc Loesch, 11, rue Goethe, Luxemburg
klagande,
angående överklagande av dom meddelad den 8 juni 1995 av förstainstansrätten (andra avdelningen) i mål T-459/93, Siemens mot kommissionen (REG 1995, s. II-1675), i vilket det förs talan om upphävande av denna dom, i vilket den andra parten är: Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Jean-Paul Keppenne, rättstjänsten, därefter av juridiske rådgivaren Gérard Rozet, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,
meddelar
DOMSTOLEN
(fjärde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden J.L. Murray samt domarna P.J.G. Kapteyn och H. Ragnemalm (referent),
generaladvokat: M.B. Elmer,
justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att parterna har avgivit muntliga yttranden vid sammanträdet den 7 november 1996,
och efter att den 12 december 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Siemens SA har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 17 augusti 1995, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 8 juni 1995 i mål T-459/93, Siemens mot kommissionen (REG 1995, s. II-1675, nedan kallad den överklagade domen), i vilken förstainstansrätten ogillade Siemens SA:s talan om ogiltigförklaring av artiklarna 1 c och 2 i kommissionens beslut 92/483/EEG av den 24 juni 1992 om de stöd som regionen Bryssel (Belgien) beviljat Siemens SA för dess verksamhet på området för data och telekommunikation (EGT L 288, s. 25).
2 Det omtvistade beslutet rör stöd som regionen Bryssel beviljade mellan november 1985 och januari 1988, i enlighet med den belgiska lagen av den 17 juli 1959, "lag om instiftande och samordning av åtgärder för att främja ekonomisk expansion och skapandet av nya industrier" (nedan kallad 1959 års lag). Kommissionen förklarade i det omtvistade beslutet att en del av detta stöd var oförenligt med den gemensamma marknaden och beordrade Konungariket Belgien att avstå från att utbetala 28 694 000 BFR samt att återkräva 227 751 000 BFR jämte ränta från klaganden.
3 Av förstainstansrättens dom framgår följande (punkt 3-5):
- Genom 1959 års lag infördes ett program för allmänt stöd till åtgärder som enligt artikel 1 a i samma lag "direkt bidrar till skapandet, utvecklingen, omvandlingen och moderniseringen av industri- och hantverksföretag och som får genomföras av dessa företag själva eller av andra fysiska eller juridiska personer, under förutsättning att de gynnar den allmänna ekonomiska utvecklingen". I artikel 3 a preciseras att stöd kan ges till godkända kreditorgan i detta syfte för att tillåta dem att lämna lån till nedsatt ränta för åtgärder som åsyftas i artikel 1, på villkor att dessa lån tjänar något av de syften som där uppräknas, däribland särskilt direktfinansiering av investeringar för att köpa eller uppföra fastigheter och i maskiner och utrustning, som är nödvändiga för genomförandet av dessa åtgärder.
- Genom beslut 75/397/EEG av den 17 juni 1975 om stöd som den belgiska regeringen beviljat med tillämpning av den belgiska lagen av den 17 juli 1959 om instiftande och samordning av åtgärder för att främja ekonomisk expansion och skapandet av nya industrier (EGT L 177, s. 13, nedan kallat beslut 75/397), har kommissionen funnit att detta program för allmänt stöd var förenligt med den gemensamma marknaden. Kommissionen har dock i artikel 1 i beslutet bedömt att det stöd som beviljats på grund av det allmänna programmet och som inlemmats i ett regionalt eller sektoriellt program som i förväg meddelats till kommissionen eller som var obetydligt, var förenligt med den gemensamma marknaden och således inte behövde anmälas i förväg med tillämpning av artikel 93.3 i EG-fördraget. Gränsen för vad som var ett icke obetydligt stöd som skulle anmälas bestämdes i artikel 2 i beslut 75/397 och i kommissionens skrivelse SG (79) D10478 av den 14 september 1979 till medlemsstaterna rörande "underrättelse i fall av tillämpning av allmänna program för stöd till investeringar".
- Vad gäller formen för stöd föreskrivs i 1959 års lag särskilt räntebidrag till lån hos auktoriserade kreditorgan. I artikel 176 i lagen av den 22 december 1977 om budgetpropositionen för år 1977-1978 (nedan kallad 1977 års lag) tillåts att kapitalpremier, som inte kan återkrävas, beviljas till ett belopp motsvarande räntebidragen, när de åtgärder som åsyftas i artikel 1 i 1959 års lag finansieras av företagets egna reserver. Genom skrivelse av den 25 maj 1978 till de belgiska myndigheterna har kommissionen godkänt dessa åtgärder. I det aktuella fallet utgörs det beviljade stödet av kapitalpremier som inte kan återkrävas.
4 Vad avser det omtvistade beslutet anmärkte förstainstansrätten följande (punkt 6-13):
- Sedan belgisk press uppmärksammat de invändningar som den belgiska revisionsrätten framställt mot de ifrågavarande stödens laglighet inledde kommissionen genom skrivelse av den 18 juli 1991 ett förfarande enligt artikel 93.2 i fördraget. Efter att de belgiska myndigheterna ingett yttrande fattade kommissionen det ifrågasatta beslutet.
- Detta beslut som rör flera stödåtgärder skiljer mellan sju kategorier av åtgärder som erhållit stöd, nämligen uthyrning av utrustning till kunder, inköp av utrustning för internt bruk, utvecklingskostnader för programvara, utbildningskostnader, inköp av en byggnad, reklamkampanjer och marknadsundersökningar.
- Kommissionen anser att stödet till utrustning för internt bruk har beviljats lagligen. Dels motsvarar dessa utgifter de former av investeringar som uttryckligen tillåts som stöd enligt 1959 års lag dels är merparten av dessa investeringar oberoende individuella program som inte uppgår till de tröskelvärden för anmälan som bestämts i skrivelsen till medlemsstaterna av den 14 september 1979.
- Kommissionen anser däremot att utbildningskostnaderna, reklamkampanjerna och marknadsundersökningarna inte hör till de utgifter som är tillåtna som stöd enligt 1959 års lag och att beviljandet av detta stöd utgör ett specialingripande som borde ha anmälts till kommissionen i enlighet med artikel 93.3 i fördraget. Kommissionen anser ändå att stödet för utbildningskostnader omfattas av undantaget i artikel 92.3 c i EG-fördraget, eftersom det är till för att underlätta utvecklingen av viss ekonomisk verksamhet och inte menligt försämrar villkoren för konkurrensen.
- Utgifterna för utrustning som hyrs ut till kunder uppfyller enligt kommissionen inte de av kommissionen godkända villkor som föreskrivs i artikel 1 och artikel 3 a i 1959 års lag, då de inte bidrar till skapandet, utvecklingen, omvandlingen och moderniseringen av Siemens struktur. Stödet till finansieringen av dessa åtgärder var inte heller stöd till kundföretagen, eftersom dessa betalade hyror som Siemens fastställde efter eget skön. Detta stöd var snarare ett permanent stöd till detta företags drift. Kommissionen har tillagt att även om 1959 års lag skulle vara tillämplig på dessa subventioner borde dessa ha anmälts med tillämpning av artikel 93.3 i fördraget på grund av att de översteg de tröskelvärden som fastställts i skrivelsen av den 14 september 1979 till medlemsstaterna.
- Kommissionen anser för övrigt att de stöd som faller utanför tillämpningsområdet för beslut 75/397 inte omfattas av något av de undantag som föreskrivs i artikel 92 i fördraget. Artikel 92.2 är inte tillämplig i detta fall, eftersom stödet inte avser de mål som eftersträvas i denna bestämmelse i fördraget. Stödet i fråga har inte ett regionalt eller sektoriellt ändamål och hör därför inte till de undantag som föreskrivs i artikel 92.3 a och 92.3 c. Undantagen i artikel 92.3 b är inte heller tillämpliga i detta fall, eftersom stödet inte var ägnat att befordra genomförandet av något viktigt projekt av allmänt intresse eller att avhjälpa en allvarlig störning i den belgiska ekonomin.
- På grundval av dessa överväganden fastslog kommissionen i artikel 1 i beslutet följande:
"Av totalsumman av det aktuella stödet, vilket uppgår till 335 980 000 BFR, som i form av subventioner beviljats av styrelsen inom ramen för programmet för stöd som införts genom lagen om ekonomisk expansion av den 17 juli 1959, till förmån för Siemens utgifter som uppgår till 2 647 294 000 BFR
...
c) har stöd till ett belopp om 256 445 000 BFR för utgifter rörande utrustning som ställts till kunders förfogande genom finansiell leasing, till reklamkampanjer och marknadsundersökningar beviljats i strid med bestämmelserna i artikel 93.3 i fördraget och uppfyller efter undersökning inte de nödvändiga villkoren för något av de undantag som föreskrivs i artikel 92.2 och 92.3 i fördraget; detta stöd är följaktligen oförenligt med den gemensamma marknaden i enlighet med artikel 92.1 i fördraget."
- Genom artikel 2 i beslutet förbjuder kommissionen regeringen för regionen Bryssel att betala ut det stöd som olagligen beviljats, men ännu inte utbetalats, och ålägger den att kräva återbetalning av de belopp som utbetalats för stöd som bedömts vara oförenliga med den gemensamma marknaden. Därvid skall den nationella lagstiftningens förfaranden och bestämmelser tillämpas. Bestämmelser om dröjsmålsränta på statens fordringar skall beaktas särskilt, varvid ränta på beloppen skall beräknas från dagen för beviljandet av det olagliga stödet.
5 Siemens yrkade vid förstainstansrätten att artikel 1 c och i andra hand artikel 2 i det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras.
6 Förstainstansrätten ogillade Siemens talan och förpliktade bolaget att ersätta rättegångskostnaderna.
7 Siemens har i sitt överklagande yrkat att domstolen skall upphäva nämnda dom och ogiltigförklara artiklarna 1 c och 2 i det omtvistade beslutet samt förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i de två instanserna.
8 Kommissionen har yrkat att domstolen skall ogilla överklagandet och förplikta Siemens att ersätta rättegångskostnaderna.
9 Siemens har till stöd för överklagandet åberopat fyra grunder och gjort gällande att förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning, alternativt dragit slutsatser som inte är rättsligt relevanta, genom att i sin dom finna att
- det omtvistade beslutet givits en tillräcklig och relevant motivering,
- om det stöd som de belgiska myndigheterna beviljat inom ramen för det allmänna programmets stöd enligt 1959 års lag inte avsåg investeringar i gemenskapsrättslig mening, kan de inte anses tillåtna enligt beslut 75/397 och skrivelsen av den 25 maj 1978, varför de skulle ha anmälts i enlighet med artikel 93.3 i fördraget,
- åtgärderna i fråga inte utgjorde investeringsåtgärder i gemenskapsrättslig mening, fastän det borde ha prövats om de verkligen föll inom det materiella tillämpningsområdet för 1959 års lag,
- Siemens invändningar vad gällde överskridandet av tröskelvärden för anmälan saknade relevans "[e]ftersom det fastställts att stöden i fråga inte [kunde] godkännas enligt det allmänna program som godkänts genom beslut 75/397 och skrivelsen av den 25 maj 1978 på grund av att de var stöd till företagets driftskostnader".
Motiveringen av det omtvistade beslutet
10 Förstainstansrätten ansåg i punkt 34 i den överklagade domen att kommissionen "redovisat de omständigheter och rättsliga överväganden som varit av avgörande vikt för beslutet" och fann därför att "beslutet inte [var] bristfälligt motiverat och att talan inte [kunde] bifallas på denna grund".
11 Siemens har gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt rättsregler genom att inte fastställa att beslutet var bristfälligt motiverat dels vad avser stödet till utveckling av marknadsföringskoncept och till marknadsundersökningar, dels vad avser påståendet att tröskelvärdena för anmälan hade överskridits.
12 Vad inledningsvis avser stödet till utveckling av marknadsföringskoncept och till marknadsundersökningar har Siemens gjort gällande att enbart konstaterandet i det omtvistade beslutet att utgifterna "inte finns ... bland de poster som är godkända för stöd som föreskrivs i lagen" utan "utgör stöd till driften, eftersom dessa utgifter motsvarar samma typ av allmänna driftskostnader som ett företag har att bära inom ramen för sin normala verksamhet" inte gav parterna möjlighet att göra gällande sina rättigheter, domstolen möjlighet att utöva sin prövning och medlemsstaterna, liksom varje annan berörd person, möjlighet att ta del av hur kommissionen har tillämpat fördraget. Kommissionen har i det omtvistade beslutet inte heller förklarat varför den anser att stöd till driften i gemenskapsrättslig mening ligger utanför tillämpningsområdet för 1959 års lag.
13 Vad därefter avser utgifterna för inköp av utrustning för uthyrning borde kommissionen enligt Siemens ha visat att samtliga ansökningar delats upp på ett konstlat sätt och att tröskelvärdena för anmälan skulle ha överskridits om en sådan uppdelning inte hade skett.
14 Enligt kommissionen gjorde motiveringen av det omtvistade beslutet det möjligt för Siemens att helt och fullt ta del av dess resonemang, nämligen att kommissionen ansåg att eftersom det handlade om stöd som täckte det mottagande företagets normala driftskostnader, omfattades stödet inte av någon av de poster som är godkända enligt den belgiska lagstiftningen, sådan den har godkänts av kommissionen.
15 Kommissionen har även angivit att innebörden av begreppet "poster som är godkända" framgick klart av systematiken i 1959 års lag och 1978 års kungliga kungörelse. För att stöd i form av räntebidrag skall kunna beviljas för en åtgärd enligt 1959 års lag, måste åtgärden höra till de godkända poster som uppräknas i artikel 3 a i denna lag. Det enda som de belgiska myndigheterna gjorde genom 1978 års kungliga kungörelse var att utvidga antalet former enligt vilka stöd kunde beviljas. Enligt kommissionen är det tydligt att Siemens förstått detta resonemang, eftersom Siemens i sin talan om ogiltigförklaring har kunnat ifrågasätta att artikel 3 a i 1959 års lag skulle vara tillämplig i det aktuella fallet.
16 Det skall i detta sammanhang anmärkas att förstainstansrätten, genom att hänvisa till sin dom av den 24 januari 1992 i mål T-44/90, La Cinq mot kommissionen (Rec. 1992, s. II-1), ansett att kommissionen inte är skyldig att ta ställning till samtliga argument som de berörda har åberopat inför denna och att det räcker att kommissionen anger de omständigheter och rättsliga överväganden som haft en avgörande betydelse för beslutet.
17 Även om det av den motivering som krävs enligt artikel 190 i EG-fördraget på ett klart och otvetydigt sätt skall framgå hur den gemenskapsmyndighet som är upphovsman till den omtvistade rättsakten har resonerat, så att de berörda personerna kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva kontroll, krävs emellertid inte att alla faktiska eller rättsliga omständigheter anges. Frågan huruvida en motivering av ett beslut uppfyller dessa krav skall bedömas inte bara mot bakgrund av motiveringens lydelse utan även mot bakgrund av dess sammanhang och samtliga de rättsregler som reglerar det berörda området (domstolens dom av den 29 februari 1996 i mål C-122/94, kommissionen mot rådet, REG 1996, s. I-881, punkt 29).
18 Det är således med rätta som förstainstansrätten har funnit att det omtvistade beslutet givits en tillräcklig motivering, eftersom det där angavs dels att stödet i fråga utgjorde stöd till driften, eftersom det motsvarar samma typ av allmänna driftskostnader som ett företag har att bära i sin normala verksamhet, dels att stödet till inköp av utrustning för uthyrning delats upp i flera ansökningar som, med hänsyn till att utgiften rörde samma sak och skulle realiseras vid samma tillfälle, borde ha behandlats i ett sammanhang av regionen Bryssel såsom ett enda utgiftsprogram. Motiveringen gav Siemens tillräcklig upplysning för att förstå grunderna för beslutet.
19 Av detta följer att talan inte kan bifallas på denna grund.
Frågan om vilken sorts stöd som omfattas av kommissionens beslut om godkännande
20 Förstainstansrätten ansåg i punkt 45 i den överklagade domen att det "skall undersökas om bestämmelserna i fråga tillåter att man beviljar stöd för andra ändamål än investeringar. Därför är det nödvändigt att tolka de nationella bestämmelserna rörande det godkända allmänna programmet mot bakgrund av gemenskapsrättens regler på området. Närmare bestämt skall 1959 års lag och artikel 176 i 1977 års lag som införts genom 1978 års kungliga kungörelse tolkas såväl i enlighet med beslut 75/397 och skrivelsen av den 25 maj 1978 som lydelsen av de relevanta bestämmelserna i fördraget".
21 I detta avseende erinrade förstainstansrätten i punkt 46 om att det i artikel 3 a i 1959 års lag föreskrivs att stöd endast får utgå för investeringsåtgärder, att kommissionen i beslut 75/397 ansåg att programmet som införts genom 1959 års lag var ett program för tilldelning av "stöd till investeringar som företagen gör ... för olika ändamål" (s. 13 i beslut 75/397) och att kommissionen genom sin skrivelse av den 25 maj 1978 angående 1978 års kungliga kungörelse godkände detta stöd till "investeringsåtgärder" inom ramen för det "kontrollförfarande" som föreskrivs i beslut 75/397 (s. 2 i skrivelsen).
22 Förstainstansrätten ansåg inledningsvis, i punkt 47, att "om det stöd som de belgiska myndigheterna delat ut inom ramen för det aktuella allmänna programmet inte avsåg investeringar, så kan det inte omfattas av kommissionens beslut om godkännande och skulle därför ha anmälts med tillämpning av artikel 93.3 i fördraget".
23 Förstainstansrätten preciserade vidare i punkt 48 att "stöd till driften i princip inte [hör] till tillämpningsområdet för ovannämnda artikel 92.3 och [således inte kan] anses ha godkänts genom beslut 75/397 och skrivelse av den 25 maj 1978. Enligt fast rättspraxis anses nämligen ett sådant stöd snedvrida konkurrensvillkoren i de sektorer inom vilka det beviljats, utan att som sådant vara ägnat att uppnå de mål som anges i de ovannämnda undantagsvillkoren".
24 Förstainstansrätten förkastade slutligen, i punkt 49, Siemens argument att artikel 3 a i 1959 års lag, där de investeringsåtgärder som kan erhålla allmänt stöd uppräknas, inte omfattas av tillämpningsområdet för 1978 års kungliga kungörelse.
25 Enligt Siemens har kommissionen inte godkänt det allmänna stödprogram som infördes genom 1959 års lag genom att göra reservationen att stöd som beviljas inom ramen för detta program måste utgöra stöd till investeringar, i den mening som detta begrepp har i gemenskapsrätten. Däremot har kommissionen, genom sitt beslut 75/397, villkorslöst godkänt enskilda fall av obetydlig tillämpning av det allmänna program som införts genom 1959 års lag. Även för stöd vars belopp överstiger tröskelvärdet för anmälan har kommissionen nöjt sig med att kräva att stöden anmäls i förväg, utan att den a priori har uttryckt något ogillande avseende vissa kategorier av stöd av vilket slag det vara må.
26 Förstainstansrätten borde således ha prövat om stödet omfattades av det materiella tillämpningsområdet för 1959 års lag, sådan denna tolkas i belgisk rätt och sådan den har godkänts av kommissionen, snarare än att kontrollera om stödet i fråga utgjorde stöd till investeringar.
27 Siemens har gjort gällande att om det skulle visa sig att de nationella bestämmelserna skall tolkas mot bakgrund av gemenskapsrättens regler, har kommissionen redan uttalat sig mycket tydligt i beslut 75/397 om räckvidden av 1959 års lag vad avser gemenskapsrättens regler på området, såsom dessa regler tolkades vid denna tidpunkt. Principerna om rättssäkerhet och berättigade förväntningar medför att kommissionen därefter inte kan frångå denna tolkning.
28 Kommissionen anser däremot att förstainstansrätten har gjort en korrekt analys av tillämpningsområdet för det belgiska programmet mot bakgrund av kommissionens beslut om godkännande. Denna metod är den enda metod som gör det möjligt att tillämpa gemenskapsrätten på ett enhetligt sätt.
29 Enligt kommissionen framgår det både av bestämmelserna i det belgiska programmet från år 1959 och ändringarna i detsamma år 1978 och av innehållet i kommissionens beslut att programmet med ändringar utgör ett program för stöd till investeringar. För att stöd skall kunna utgå enligt 1978 års kungliga kungörelse, måste de åtgärder som skall finansieras syfta till att uppnå åtminstone något av de mål som anges i artikel 3 a i 1959 års lag, det vill säga materiella eller immateriella investeringsåtgärder.
30 Vad avser besluten har kommissionen anmärkt att i beslut 75/397 beskrivs det belgiska programmet på följande sätt: "enligt nämnda lag kan den belgiska regeringen bevilja stöd till investeringar som företagen gör för olika ändamål". I artikel 2 i samma beslut, där det krävs föregående anmälan av betydande fall, nämns "fall där investeringen uppgår till eller överstiger 2 miljoner beräkningsenheter" och "fall där stödet uppgår till eller överstiger 15 procent i nettosubventionsekvivalens i förhållande till investeringsbeloppet". Kommissionens skrivelse av den 25 maj 1978 om godkännande av 1978 års ändringar rör "investeringsåtgärder" och där anges uttryckligen att de åtgärder för vilka stöd kan beviljas är desamma som i 1959 års lag. Dessutom åsyftas det belgiska programmet i kommissionens skrivelse till medlemsstaterna av den 14 september 1979 om "anmälan i fall av tillämpning av det allmänna programmet för stöd till investeringar".
31 Det skall erinras om att - såsom domstolen har anmärkt i sin dom av den 5 oktober 1994 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen (Rec. 1994, s. I-4635, punkt 24) - kommissionen, när den ställs inför ett enskilt stöd som påstås ha beviljats med tillämpning av ett program som tidigare har godkänts, inte omgående kan pröva stödet direkt med utgångspunkt i fördraget. Kommissionen bör inskränka sig till att, innan den inleder någon form av förfarande, kontrollera om stödet omfattas av det allmänna programmet och uppfyller de villkor som framgår av beslutet att godkänna programmet. Om kommissionen inte gick till väga på detta sätt, skulle den vid granskning av varje enskilt fall av stöd ompröva sitt beslut om godkännande av programmet, vilket redan det förutsätter en prövning enligt artikel 92 i fördraget. Principerna om berättigade förväntningar och rättssäkerhet skulle således äventyras både för medlemsstaterna och för de ekonomiska aktörerna, eftersom enskilda stöd som är helt förenliga med beslutet om godkännande av programmet vid vilken tidpunkt som helst skulle kunna ifrågasättas av kommissionen.
32 Det är således med rätta som förstainstansrätten undersökte om stödet i fråga omfattades av tillämpningsområdet för det allmänna belgiska programmet, sådant det hade godkänts av kommissionen.
33 Det allmänna programmet hade godkänts av kommissionen genom beslut 75/397 och, vad avser de ändringar som föreskrivs i 1978 års kungliga kungörelse, genom skrivelsen av den 25 maj 1978. Det framgår tydligt av lydelsen av beslut 75/397 att kommissionen betraktat 1959 års lag som ett allmänt program avseende stöd till investeringar och delvis godkänt det som ett sådant program. Detsamma gäller för skrivelsen av den 25 maj 1978, som hänvisar till "investeringsåtgärder" och som anger att godkända åtgärder är sådana som avses i 1959 års lag.
34 Det återstår att bedöma om förstainstansrätten, såsom Siemens påstått, felaktigt har ansett att den tolkning av begreppet investering som kommissionen har använt när den godkände det belgiska programmet är densamma som föreskrivs i gemenskapsrätten.
35 Vad avser reglerna om statligt stöd har domstolen ansett att kommissionen skall använda sitt utrymme för skönsmässig bedömning med hänsyn till gemenskapen som helhet, på samma sätt som frågan om huruvida stödet är förenligt med fördraget skall bedömas inom ramen för gemenskapen (se dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris mot kommissionen, Rec. 1980, s. 2671, punkterna 24 och 26).
36 Inget tyder på att kommissionen, genom att godkänna det belgiska allmänna programmet, har tillämpat ett annat investeringsbegrepp än det gemenskapsrättsliga.
37 Vad avser räckvidden av begreppet investering i gemenskapsrättslig mening anmärker domstolen, i likhet med generaladvokaten i punkt 7 i förslaget till avgörande, att kommissionen i ett meddelande av den 21 december 1978 om program avseende regionalstöd (EGT C 31, 1979, s. 9), det vill säga sex år innan de första stöden beviljades, offentliggjort de principer som den hade för avsikt att tillämpa på regionalstöd som har införts eller som kommer att införas i gemenskapens regioner, med stöd av den befogenhet den givits i artikel 92 och följande artiklar i fördraget. Det är tillräckligt att konstatera att kommissionen, genom att skilja mellan stöd till investeringar och stöd till driften, i detta meddelande uttryckte principiella invändningar mot att stöd till driften skulle kunna vara förenligt med den gemensamma marknaden.
38 Av detta följer att talan inte kan bifallas på denna grund.
De aktuella åtgärdernas art
39 Förstainstansrätten ansåg i detta avseende i punkt 53 i den överklagade domen att det skulle undersökas om stödet avsåg finansiering av investeringar, vilket skulle innebära att bedömningar görs inom ramen för gemenskapen.
40 Vad avser de stöd som beviljats för reklamkampanjerna och marknadsundersökningarna anmärkte förstainstansrätten i punkt 55 att dessa "stöd riktats till marknadsföringen av Siemens produkter vilket utgör en löpande verksamhet för företaget. De kan därför inte betraktas som investeringsstöd som omfattas av kommissionens beslut av den 25 maj 1978 om godkännande av stöd i form av kapitalpremier till investeringsstöd".
41 Vad avser stödet till en åtgärd bestående i inköp av utrustning som skulle hyras ut förklarade förstainstansrätten i punkt 57 att denna åtgärd inte innebar "någon teknisk eller strukturell förändring och inte gynnar någon utveckling av Siemens annat än att stärka dess ställning på marknaden ... [stödet tillät] att sökanden under en viss period kunde erbjuda sina kunder konstlat goda villkor och öka sin vinstmarginal på ett oberättigat sätt". Förstainstansrätten ansåg slutligen, i punkt 58, att Siemens inte kunde "påstå att stödet i fråga bidrar till skapandet, utvecklingen, omvandlingen och moderniseringen av de andra företag som utrustningen hyrs ut till och således skulle höra till det allmänna programmet för godkänt stöd. Eftersom stödet möjliggör för Siemens att sänka hyran och på så sätt snedvrida konkurrensen gentemot konkurrentföretagen, fortfar Siemens att vara det enda företag som drar nytta av det nämnda stödet".
Upptagande till sakprövning
42 Kommissionen har gjort gällande att grunden avseende åtgärdernas art inte kan upptas till sakprövning, eftersom grunden syftar till att ifrågasätta förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna. Förstainstansrätten har, efter att ha undersökt de konkreta kännetecknen för stöden i fråga, funnit att stöden utgjorde stöd till det mottagande företagets drift. Denna prövning av de faktiska omständigheterna kan inte omprövas i ett överklagande.
43 Siemens har invänt att förstainstansrätten kritiseras dels för att den har tillämpat ett felaktigt kriterium, nämligen begreppet investeringsstöd i gemenskapsrättslig mening, dels för att den av förhållandet att Siemens självt fritt bestämde hyran för den aktuella utrustningen dragit slutsatsen att Siemens var det enda företag som drog nytta av stödet.
44 Det skall anmärkas att även om ett överklagande endast kan grunda sig på att en överträdelse av rättsregler har skett, vilket utesluter all bedömning av de faktiska omständigheterna, kan domstolen pröva denna grund i den utsträckning som förstainstansrätten inte endast har prövat de faktiska omständigheterna utan även gjort en bedömning av dem (se beslut av den 11 juli 1996 i mål C-325/94 P, An Taisce och WWF UK mot kommissionen, REG 1996, s. I-3727, punkterna 28 och 30).
45 I det aktuella fallet har förstainstansrätten efter att ha prövat de faktiska omständigheterna konstaterat att stödet i fråga till sin art var sådant att det inte omfattades av det allmänna stödprogram som kommissionen godkänt. Denna kvalifikation kan således prövas av domstolen.
46 Av detta följer att den åberopade grunden kan upptas till sakprövning.
Prövning i sak
47 Siemens anser att stödet till kostnader för utveckling av marknadsföringskoncept och marknadsundersökningar omfattas av 1959 års lag, eftersom kostnaderna för dessa åtgärder utgör immateriella investeringar. I artikel 3 a i 1959 års lag anges uttryckligen "direktfinansiering av immateriella investeringar såsom organisationsstudier och forskning eller utarbetande av prototyper, nya produkter och nya framställningsprocesser" bland de mål som de subventionerade åtgärderna skall avse.
48 I ett meddelande från ekonomiministeriet av den 2 februari 1977 preciseras dessutom att ett stöd till immateriell investering kan beviljas enligt lagstiftningen om främjande av ekonomisk expansion i bland annat följande fall: "marknadsundersökningar, undersökningar syftande till utveckling av säljfrämjande åtgärder, förstudier avseende lansering vid nya försäljningsställen, etc. ... kundenkäter och prospektering."
49 Även stöd till inköp av utrustning för uthyrning omfattas av programmet för allmänt stöd som har godkänts genom beslut 75/397. I artikel 3 a i 1959 års lag anges bland annat följande mål: "direktfinansiering av investeringar ... i maskiner och utrustning, som är nödvändiga för genomförandet av dessa åtgärder."
50 Stöd kan dessutom enligt 1959 års lag beviljas ett företag som bidrar till skapandet, utvecklingen, omvandlingen och moderniseringen av detta företag eller ett annat företag.
51 Den omständigheten att stödet har utbetalats till Siemens tyder ingalunda på att Siemens var det enda företag som drog nytta av stödet. De företag som hyrde utrustningen fick även de, och kanske främst de, del av stödet. Dessa företag hade lika gärna kunnat köpa denna utrustning direkt av Siemens eller någon annan leverantör av denna typ av utrustning och sedan ansöka hos de belgiska myndigheterna om stöd enligt 1959 års lag. Anledningen till att de valde att hyra utrustningen av Siemens var att Siemens erbjöd minst lika goda villkor som någon annan leverantör, varför de kunde få del av stödet till Siemens.
52 Kommissionen har vid förhandlingen gjort gällande att stödet i fråga enligt domstolens rättspraxis skall bedömas med hänsyn till dess konkreta verkningar. Av en sådan undersökning framgår det att stödet inte omfattas av någon av de poster som är godkända.
53 Det skall först konstateras att av de skäl som anges i punkt 35-37 i förevarande dom måste ett stöd för att omfattas av det godkända allmänna programmet anses vara avsett för investeringar, såsom detta begrepp tolkas i gemenskapsrätten. Ett förklarande meddelande från en nationell myndighet kan följaktligen inte avgöra vilken räckvidd det godkända allmänna programmet har.
54 Vidare har förstainstansrätten i punkt 54 i den överklagade domen konstaterat att stödet till reklamkampanjerna och marknadsundersökningarna var till för att bidra till marknadsföring och säljfrämjande åtgärder avseende Siemens nya produkter och att bevara, och kanske till och med öka, dess andel av marknaden för kontorsutrustning i Belgien. Vad gäller stödet till inköp av utrustning för uthyrning har förstainstansrätten i punkt 56 konstaterat att det framgår av den skriftliga bevisning som bilagts ansökningarna om stöd att Siemens självt likställer förfarandet med "klassisk försäljning" och bekräftar att "tack vare denna försäljningsmetod" har företaget "kraftigt kunnat öka (sin) marknadsandel inom sektorn för datorer och kontorsmaskiner".
55 Mot denna bakgrund skall det fastslås att det är med rätta som förstainstansrätten funnit att samtliga stöd i fråga avsett marknadsföring av Siemens produkter, vilket hör till dess löpande verksamhet. Följaktligen var det varken för Siemens eller, vad avser inköpet av utrustning för uthyrning, för andra företag fråga om stöd till investeringar.
56 Talan kan således inte bifallas på denna grund.
verskridande av tröskelvärdena
57 I detta avseende har förstainstansrätten i punkt 62 i den överklagade domen konstaterat att Siemens invändningar "saknar relevans. Eftersom det fastställts att stödet i fråga inte kan godkännas enligt det allmänna programmet som godkänts genom beslut 75/397 och skrivelsen av den 25 maj 1978 på grund av att de var stöd till företagets driftskostnader finns det ingen anledning att undersöka om de villkor som anges i dessa beslut, såsom det om tröskelvärden, respekterats".
58 Siemens har gjort gällande att eftersom ett stöd skall anses omfattas av tillämpningsområdet för 1959 års lag även om det kan kvalificeras som stöd till driften enligt gemenskapsrätten, har förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte undersöka påståendet att tröskelvärdena för anmälan hade överskridits.
59 Kommissionen anser att förstainstansrätten, när den hade konstaterat att det godkända programmet inte tillät finansiering av stöd till driften, med rätta kunde kontrollera de omtvistade stödens art och att den, när den konstaterat att det rörde sig om stöd till driften, kunde dra slutsatsen att stödet inte omfattades av programmets tillämpningsområde. Det var således fråga om ett specialstöd, vilket borde ha anmälts. Frågan om tröskelvärdena för anmälan har överskridits saknar således relevans, eftersom tröskelvärdena endast avser tillämpning av befintliga stödprogram.
60 Det är i detta avseende tillräckligt att fastslå att det är med rätta som förstainstansrätten, efter att ha konstaterat att det omtvistade stödet inte omfattades av det godkända programmets tillämpningsområde, inte prövade frågan om överskridande av tröskelvärdena.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
61 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämpliga på förfarandet för överklagande enligt artikel 118 i rättegångsreglerna, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom Siemens har tappat målet, skall Siemens förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i denna instans.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(fjärde avdelningen)
följande dom:
62 Överklagandet ogillas.
63 Siemens skall ersätta rättegångskostnaderna.