62013CC0506_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Förevarande mål rör ett överklagande av Europeiska unionens tribunals dom av den 9 juli 2013, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen.(2) I domen avvisade tribunalen en talan om ogiltigförklaring som väckts av Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro(3) avseende en debetnota från Europeiska kommissionen med krav på återbetalning av belopp som kommissionen ansåg hade utbetalats felaktigt inom ramen för ett forskningsavtal, samtidigt som tribunalen biföll kommissionens genkäromål för att återkräva det omtvistade beloppet med ränta.
2. Tribunalen ansåg att den aktuella debetnotan inte kunde skiljas från det avtalsrättsliga sammanhang i vilket den hade upprättats och att den följaktligen inte utgjorde en rättsakt mot vilken talan kan väckas med stöd av artikel 263 FEUF.
3. Det ankommer således på domstolen att för första gången uttala sig om tribunalens relativt fasta rättspraxis, enligt vilken talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 263 FEUF inte kan väckas mot sådana akter som den aktuella debetnotan, som antas ensidigt av institutionerna vid genomförandet av avtal med fysiska eller juridiska personer, i och med att de inte kan skiljas från sitt avtalsrättsliga sammanhang ens om de är verkställbara i den mening som avses i artikel 299 FEUF, utan måste angripas på avtalsenlig väg enligt vad som föreskrivs i artikel 272 FEUF. Följaktligen ska domstolen avgöra huruvida denna rättspraxis ska bekräftas, ändras eller preciseras, vilket är den principiella fråga som ställs genom den första grunden för klagandens överklagande.
4. Domstolen ska med andra ord avgöra huruvida det domstolsskydd som i unionsrätten medges fysiska och juridiska personer som ingår avtal med Europeiska unionens institutioner och organ mot rättsakter som antas ensidigt av de sistnämnda vid genomförande av avtal kan omfattas av den ogiltigförklarande domstolens behörighet och, i förekommande fall, under vilka förutsättningar, eller huruvida det tvärtom finns skäl att inom ramen för systematiken i de rättsmedel som inrättats genom EUF-fördraget bekräfta att avtalstvister är strikt skilda från tvister avseende ogiltigförklaring och därmed att det som i vissa nationella rättsordningar kallas invändning om parallell talan kan anföras.(4)
5. Beroende på hur domstolen besvarar denna principfråga ankommer det även på domstolen att pröva de nio andra grunder som klaganden har anfört i sitt överklagande och frågan huruvida tribunalen i förevarande fall hade rätt när den fann att det fanns stöd för begäran om återbetalning av det belopp som påstods ha utbetalats felaktigt, inklusive dröjsmålsränta.
I – Bakgrund till tvisten
6. Det följer av punkterna 1–8 i den överklagade domen och av parternas skriftliga yttranden att Lito Maieftiko är en förlossningsklinik som ingår i ett konsortium som den 12 maj 2004, inom ramen för programmet e-TEN som hänför sig till politiken för transeuropeiska nät, ingick avtal C510743 med kommissionen om projektet ”Ward In Hand” (WIH)(5), ett specifikt forskningsprogram på området för sjukvårdssamarbete.
7. I artikel 19 i de allmänna villkoren i bilaga II till detta avtal(6) angavs följande:
”1. Om något belopp betalas ut felaktigt till en deltagare eller om en återbetalning är motiverad enligt villkoren i avtalet, förbinder sig mottagaren att återbetala beloppet i fråga till kommissionen på de villkor och vid den tidpunkt som kommissionen ska ange.
2. Om mottagaren inte har återbetalat beloppet inom den tid som fastställts av kommissionen, ska ränta påföras beloppet enligt den räntesats som anges i artikel [3.6 i de allmänna villkoren]. Dröjsmålsräntan ska utgå från och med dagen efter sista betalningsdagen till och med den dag då kommissionen erhåller betalning av hela det utestående beloppet.
Eventuella delbetalningar kommer först att avräknas mot kostnaderna och räntan för dröjsmålet och därefter mot huvudbeloppet.”
8. Under projektets genomförande, vilket pågick från den 1 maj 2004 till den 31 januari 2006, erhöll Lito Maieftiko sammanlagt 99 349,50 euro i ekonomiskt stöd från Europeiska unionen.
9. Genom skrivelse av den 29 april 2009 underrättade kommissionen Lito Maieftiko om att en revision skulle genomföras med avseende på dess deltagande i WIH-projektet och att Lito Maieftiko i samband med detta skulle lägga fram närvarolistor som kunde styrka det antal arbetstimmar som personalen hade lagt ned på projektet och för vilka ersättning hade begärts. Vid revisionen den 4–6 augusti 2009 kunde inte Lito Maieftiko lägga fram sådana närvarolistor.
10. Genom skrivelse av den 20 oktober 2009 delgav kommissionen klaganden utkastet till revisionsrapport. I utkastet framhölls att närvarolistorna saknades. Klaganden bereddes möjlighet att yttra sig.
11. Klaganden yttrade sig över utkastet till revisionsrapport genom e-postmeddelanden av den 13 och den 16 november 2009 och översände samtidigt närvarolistor avseende det arbete som ägnats åt projektet.
12. Genom skrivelse av den 23 december 2009 översände kommissionen den slutliga revisionsrapporten till klaganden. Rapporten innehöll samma slutsatser som utkastet till rapport.
13. Genom skrivelse av den 25 oktober 2010 underrättade kommissionen klaganden om att ett indrivningsförfarande skulle inledas avseende 93 778,90 euro.
14. Med hänsyn till vad som anfördes av klaganden satte kommissionen genom skrivelse av den 24 maj 2011 ned det belopp som skulle återbetalas till 83 001,09 euro. Klaganden yttrade sig angående detta genom skrivelse av den 17 juni 2011.
15. Den 16 september 2011 översände kommissionen en debetnota upprättad den 9 september 2011 till klaganden(7), vilken anmodades att återbetala beloppet 83 001,09 euro senast den 24 oktober 2011.
16. Under rubriken ”Betalningsvillkor” i den omtvistade debetnotan angavs följande:
”Betalningsvillkor:
1. Ni ska betala samtliga bankavgifter, såvida inte direktiv 2007/64/EG om betaltjänster på den inre marknaden är tillämpligt i ert fall.
2. Kommissionen förbehåller sig rätten att, efter föregående meddelande, kvitta eventuella ömsesidiga, säkra fordringar som är på fasta belopp och förfallna till betalning.
3. Om betalningen inte finns på kommissionens konto på sista betalningsdagen, ska den fordran som har säkrats av Europeiska unionen beläggas med ränta enligt den räntesats som Europeiska centralbanken tillämpar på sina huvudsakliga återfinansieringstransaktioner, såsom den publiceras i [ Europeiska unionens officiella tidning ], serie C, den första dagen i den månad då sista betalningsdagen infaller, [oktober 2011, med tillägg av 3,5 procentenheter].
4. Om betalningen inte finns på kommissionens konto på sista betalningsdagen får kommissionen
– ta i anspråk alla ekonomiska garantier vid första förfrågan,
– vidta åtgärder för verkställighet enligt artikel [299 FEUF],
– föra in den uteblivna betalningen i en databas som är tillgänglig för förvaltarna av gemenskapsbudgeten till dess att betalningen har mottagits i sin helhet,
– offentliggöra namnet på den gäldenär som genom domstolsbeslut har förpliktats att utföra betalningen.”
17. Genom skrivelse av den 3 november 2011 erinrade kommissionen klaganden om sin fordran och underströk att en årlig ränta på 5 procent påfördes fordran, motsvarande 11,37 euro per dag som betalningen var försenad, vilket innebar att den upplupna räntan uppgick till 284,25 euro den 18 november 2011.
II – Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
18. Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 24 oktober 2011 väckte sökanden en talan om ogiltigförklaring av den omtvistade debetnotan.
19. Samma dag inkom Lito Maieftiko även med en separat ansökan om uppskov med verkställigheten av den omtvistade debetnotan. Ansökan avslogs genom beslut av tribunalens ordförande av den 14 december 2011.(8)
20. Genom den överklagade domen avvisade tribunalen först Lito Maieftiko talan om ogiltigförklaring, vilken tribunalen ansåg inte kunde tas upp till sakprövning (punkterna 19–31 i den överklagade domen). Tribunalen fann, i linje med ovan angivet beslut i målet Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen,(9) bland annat att den omtvistade debetnotan, som ska ses mot bakgrund av det bindande avtalet med kommissionen, inte utgör sådana rättsakter mot vilka talan om ogiltigförklaring kan väckas vid unionsdomstolarna med stöd av artikel 263 FEUF.
21. Tribunalen prövade därefter kommissionens genkäromål med stöd av artikel 272 FEUF för att få klaganden att betala beloppet 83 944,80 euro, motsvarande 83 001,09 euro för huvudskulden och 943,71 euro i upplupen ränta den 15 januari 2012.
22. Efter att ha prövat huruvida detta genkäromål kunde tas upp till sakprövning och huruvida tribunalen var behörig (punkterna 35–41) biföll tribunalen kommissionens yrkande (punkterna 42–81). Följaktligen förpliktade tribunalen Lito Maieftiko att till kommissionen betala ett belopp på 83 001,09 euro plus 11,37 euro per dag i dröjsmålsränta från den 25 oktober 2011 till dess att betalning av huvudskulden sker. Tribunalen förpliktade även Lito Maieftiko att ersätta rättegångskostnaderna, vilka innefattade kostnaderna i det interimistiska förfarandet.
23. Jag kommer att redogöra för domskälen till den överklagade domen, i den mån det är nödvändigt, i samband med prövningen av de olika grunderna för överklagandet.
III – Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
24. Klaganden överklagade tribunalens dom genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 11 september 2013.
25. I en separat handling som inkom till domstolens kansli den 23 september 2013 ansökte klaganden om interimistiska åtgärder enligt artiklarna 278 FEUF och 279 FEUF för att erhålla uppskov med verkställighet av den överklagade domen.
26. Ansökan om interimistiska åtgärder avvisades genom beslut Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen(10) .
27. Klaganden har yrkat att domstolen ska
– upphäva den överklagade domen,
– pröva tvisten i sak, eller i annat fall återförvisa målet till tribunalen för avgörande,
– ogilla kommissionens genkäromål till alla delar,
– ogiltigförklara den omtvistade debetnotan,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
28. Kommissionen har yrkat att domstolen ska
– ogilla överklagandet och
– bifalla samtliga yrkanden i kommissionens genkäromål,
– ogilla talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och
– förplikta klaganden att ersätta samtliga rättegångskostnader och kostnaderna i det interimistiska förfarandet.
IV – Inledande synpunkter
29. Föreliggande överklagande kompliceras av den omständigheten att den överklagade domen innebar att tribunalen i ett enda domstolsavgörande i egenskap av behörig domstol vid talan om ogiltigförklaring avgjorde ett mål om en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF genom att avvisa talan, och samtidigt, i egenskap av behörig domstol enligt avtalet, prövade ett genkäromål från kommissionen enligt artikel 272 FEUF, för att få klaganden att återbetala ett belopp som enligt kommissionen hade utbetalats felaktigt, genom att ta upp genkäromålet till prövning och bifalla talan i sak.
30. Det är nämligen viktigt att understryka att tribunalen, utan att uttala sig uttryckligen i detta avseende, frångick sin egen praxis(11) genom att ogilla klagandens yrkande i svarsinlagan i första instans,(12) att talan om ogiltigförklaring skulle omklassificeras till en avtalsrättslig talan.
31. Genom att i allt väsentligt stödja sig på processekonomiska hänsyn(13) och företrädet för den domstol vid vilken en talan först väckts(14) fann tribunalen i förevarande fall att den var behörig att pröva kommissionens genkäromål. I detta hänseende hänvisade tribunalen till beslutet kommissionen/IAMA Consulting.(15)
32. Denna något ovanliga lösning,(16) som klaganden utan framgång försökte anföra invändningar mot i sin svarsinlaga i förfarandet vid tribunalen, har emellertid inte ifrågasatts i föreliggande överklagande.
33. Följaktligen riktar sig de grunder och de argument som klaganden har anfört i sitt överklagande både mot den del av domen i vilken tribunalen avvisar klagandens talan och den del i vilken tribunalen bifaller genkäromålet. Det står visserligen klart att klagandens första grund uteslutande avser tribunalens dom i den del klagandens talan om ogiltigförklaring avvisas, men de övriga grunderna är betydligt mer tvetydiga. Även om de i allt väsentligt syftar till ett upphävande av tribunalens materiella bedömning av kommissionens genkäromål, utgör vissa av grunderna egentligen ett bestridande av tribunalens avvisning av talan om ogiltigförklaring och dess följder. Det komplicerar bedömningen av förevarande överklagande.
34. Jag ska med hänsyn till ovanstående pröva samtliga grunder för överklagandet, trots att jag anser att domen bör upphävas i sin helhet om domstolen i enlighet med mitt förslag finner att tribunalens dom ska upphävas såvitt avser den första grunden, vilket innebär att det logiskt sett saknas skäl att pröva de övriga grunderna.
V – Bedömningen av huruvida talan om ogiltigförklaring kan tas upp till sakprövning
A – Bestämningen av den omtvistade debetnotan (första grunden)
1. Sammanfattning av tribunalens dom
35. Tribunalen underströk först och främst att klaganden hade beretts tillfälle att ta ställning till huruvida det förelåg några särskilda omständigheter som utgjorde skäl till att tribunalen skulle göra en annan bedömning av frågan om huruvida talan kunde tas upp till sakprövning än vid en föregående talan om ogiltigförklaring i ett liknande mål vilken avvisades den 12 oktober 2011 genom beslutet Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen.(17)
36. Tribunalen hänvisade till det beslutet och erinrade sedan om sin egen praxis, enligt vilken unionsdomstolarna i enlighet med artikel 263 FEUF ska kontrollera lagenligheten av rättsakter som antas av institutionerna och som ska ha rättsverkan i förhållande till tredje man genom att på ett påtagligt sätt förändra tredje mans rättsliga ställning.(18) Tribunalen angav att denna behörighet endast rörde rättsakter som avses i artikel 288 FEUF och som institutionerna ska anta enligt vad som föreskrivs i EUF-fördraget, genom att använda sig av sina befogenheter som myndighetsutövare.(19) Tribunalen angav även att akter som antas av institutionerna i ett rent avtalsrättsligt sammanhang, som de till följd av sin karaktär inte kan skiljas från, inte kan hänföras till de rättsakter som avses i artikel 288 FEUF, mot vilka talan om ogiltigförklaring kan väckas med stöd av artikel 263 FEUF.(20)
37. Tribunalens slutsats blev att talan med stöd av artikel 263 FEUF endast kunde väckas vid tribunalen om den omtvistade debetnotan hade en mer långtgående bindande rättsverkan än vad som följde av avtalet och innebar att kommissionen i egenskap av förvaltningsmyndighet ägnade sig åt myndighetsutövning.(21)
38. Tribunalen konstaterade först och främst att debetnotan ingick i det sammanhang som reglerades genom avtalet mellan kommissionen och klaganden, såtillvida att den syftade till att kräva in en fordran som hade sin grund i avtalsvillkoren.(22)
39. Därefter fann tribunalen att den omtvistade debetnotan, i motsats till vad klaganden hade gjort gällande, inte kunde skiljas från sitt avtalsrättsliga sammanhang, eftersom det inte förelåg några uppgifter som gjorde det möjligt att dra slutsatsen att kommissionen hade ägnat sig åt myndighetsutövning.(23)
40. Slutligen ansåg tribunalen att uppgifterna i den omtvistade debetnotan under rubriken ”Betalningsvillkor”, även om de var tvetydiga, inte kunde medföra att den omtvistade debetnotan betecknades som en ”slutlig rättsakt”.(24)
2. Parternas argument
41. Klaganden har gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att i punkterna 28–31 i den överklagade domen anse att den omtvistade debetnotan inte var verkställbar och att den följaktligen inte kunde bli föremål för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF. Klaganden anser att denna debetnota motsvarar just det beslut om verkställighet som kommissionen enligt artikel 19.5 i de allmänna villkoren förbehållit sig rätten att fatta.
42. Att debetnotan är verkställbar bekräftas enligt klaganden av den omständigheten att den innehåller dels en ensidigt fastställd sista dag för betalning av det aktuella beloppet, från och med vilken dröjsmålsränta börjar löpa, dels en uttrycklig hänvisning till kommissionens rätt att tillämpa förfarandet i artikel 299 FEUF.
43. Kommissionen har först och främst gjort gällande att talan inte kan tas upp till sakprövning såvitt avser den första grunden, i den mån den syftar till att få till stånd en omprövning av ett domslut som meddelats i första instans. Kommissionen anser under alla omständigheter att det helt saknas stöd för den första grunden, eftersom tribunalens domslut var riktigt och i enlighet med fast rättspraxis,(25) att debetnotan inte var en verkställbar rättsakt utan en förberedande akt av rent informativ karaktär som upprättades inom ramen för en rent avtalsrättslig tvist. Kommissionen har även anfört att den omtvistade debetnotan inte utgör ett uttryck för dess maktbefogenheter och följaktligen inte kan anses vara avskiljbar från det avtalsrättsliga sammanhang den ingår i.(26)
44. Kommissionen har för övrigt understrukit att den omständigheten att det i den omtvistade debetnotan angavs betalningsvillkor och fastställdes dröjsmålsränta inte påverkar dess klassificering som en ”rättsakt som inte är verkställbar”.
3. Bedömning
a) Huruvida grunden kan tas upp till sakprövning
45. Först och främst finns det skäl att framhålla att klagandens första grund, i motsats till vad kommissionen har gjort gällande, kan tas upp till sakprövning. Kommissionen anser nämligen att klagandens egentliga avsikt är att utverka en omprövning av tribunalens dom, men klaganden har yrkat att domstolen ska konstatera att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning då den fann att den omtvistade debetnotan inte utgjorde en sådan rättsakt mot vilken talan om ogiltigförklaring kan väckas vid unionsdomstolarna med stöd av artikel 263 FEUF. Den bedömningen utgör en rättslig bestämning av omständigheterna, vilken är underställd domstolens kontroll vid ett överklagande.(27)
b) Huruvida grunden är välgrundad
46. I den första delen av den överklagade domen avvisade tribunalen klagandens talan om ogiltigförklaring av det skälet att den omtvistade debetnotan inte utgjorde en sådan rättsakt mot vilken talan om ogiltigförklaring kan väckas vid unionsdomstolarna med stöd av artikel 263 FEUF.(28)
47. Jag vill inledningsvis påpeka att jag anser att den slutsatsen bygger på en felaktig rättstillämpning.
48. Det ska framhållas att den överklagade domen är helt i linje med en sedan länge fastslagen praxis vid tribunalen(29) som tillämpats regelbundet,(30) visserligen ibland med andra domskäl,(31) när talan om ogiltigförklaring väcks mot akter som antagits av unionens institutioner och organ i sådana avtalsrättsliga sammanhang som det aktuella i förevarande fall, i synnerhet beträffande debetnotor som kommissionen upprättat för att återvinna belopp som utbetalats felaktigt till avtalsparter inom ramen för stöd- eller finansieringsprogram.(32) I alla dessa beslut(33) fann tribunalen, i stora drag, att de aktuella debetnotorna inte kunde särskiljas från det avtalsrättsliga sammanhang i vilket de upprättades och att talan om ogiltigförklaring följaktligen inte kunde väckas mot dessa debetnotor.
49. Domstolen har emellertid hittills aldrig haft tillfälle att pröva denna rättspraxis och dess huvuddrag, en omständighet som i högsta grad motiverar att domstolen gör en noggrann prövning och uttalar sig om just det resonemang och de kriterier som legat till grund när tribunalen har funnit att en talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 263 FEUF inte kan väckas mot akter av sådan karaktär och med ett sådant innehåll som den omtvistade debetnotan.
50. Genom den omtvistade debetnotan anmodade kommissionen klaganden att återbetala det belopp som kommissionen ansåg hade utbetalats felaktigt inom ramen för WIH-projektet och fastställde en tidpunkt då ränta skulle börja löpa på nämnda belopp. Debetnotan framställdes för övrigt som verkställbar, i den mån den innehöll ett hot riktat mot klaganden om verkställighet enligt artikel 299 FEUF.(34) Det var just dessa faktorer som anfördes av klaganden för att visa att den omtvistade debetnotan var en rättsakt som kunde angripas.
51. Det ska i detta avseende erinras om att en talan om ogiltigförklaring enligt domstolens fasta praxis ska kunna väckas mot alla bestämmelser som antas av institutionerna och som, oavsett art och form, avser att få rättsverkan,(35) närmare bestämt bindande rättsverkan som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligt förändra dennes rättsliga ställning.(36)
52. För att avgöra huruvida en akt omfattas av bestämmelserna i artikel 263 FEUF ska följaktligen avseende fästas vid deras innehåll, med andra ord deras potentiella verkan. Däremot har handlingens art, form och grund liksom förutsättningarna för och sammanhanget i vilket handlingen upprättas i princip ingen betydelse vad gäller möjligheten att angripa den genom en talan om ogiltigförklaring.(37)
53. Det är viktigt att framhålla att avgörande för detta fasta förhållningssätt från domstolens sida är att enskilda måste garanteras ett effektivt domstolsskydd mot rättsakter som antas av institutionerna,(38) eftersom en av själva hörnpelarna i en rättsunion är att sådana rättsakter kan överprövas.(39)
54. Det var emellertid inte den omtvistade debetnotans innehåll, det vill säga dess avsedda verkan, som tribunalen fäste avseende vid när den fann att den omtvistade debetnotan inte utgjorde en rättsakt som kunde angripas, utan endast dess föremål,(40) det sammanhang i vilket den upprättades och innehållet i det avtalsvillkor som skulle genomföras eller som låg till grund för debetnotans utfärdande.(41)
55. Tribunalen angav nämligen inledningsvis(42) att unionsdomstolarnas behörighet att kontrollera lagenligheten av en rättsakt som antagits av unionens institutioner och organ endast omfattade ”rättsakter som avses i artikel 288 FEUF”, vilket formellt strider mot domstolens rättspraxis,(43) förutsatt att dessa rättsakter antagits ”enligt de förutsättningar som föreskrivs i EUF-fördraget” och ”med dessa institutioners och organs maktbefogenheter”, vilket är preciseringar som aldrig har angetts i domstolens praxis,
56. Tribunalen anförde därefter(44) att akter som antagits av institutionerna i ett rent avtalsrättsligt sammanhang, som de inte kan skiljas från, ”till följd av sin karaktär inte utgör sådana rättsakter som avses i artikel 288 FEUF, mot vilka talan om ogiltigförklaring kan väckas enligt artikel 263 FEUF”.
57. Det är ytterligare ett påstående som strider mot domstolens praxis(45) . Domstolen har vid ett flertal tillfällen funnit att det inte är den angripna aktens art som är avgörande, utan dess innehåll och de verkningar den avser att få mot tredje man.
58. Framför allt ska det påpekas att detta påstående, som tribunalen tagit till utgångspunkt i sitt resonemang, även är tribunalens slutsats. Tribunalen preciserade inte vare sig vad det var som gjorde att den omtvistade debetnotan inte kunde skiljas från sitt avtalsrättsliga sammanhang eller vilka kriterier som avgör detta.
59. Dessa båda faktorer sammantaget innebär att tribunalen slutligen ”omdefinierade” begreppet rättsakt mot vilken talan kan väckas i punkt 24 i den överklagande domen.
60. Tribunalen angav nämligen att en talan om ogiltigförklaring mot en sådan akt som den omtvistade debetnotan endast kan tas upp till sakprövning i den mån den avser att få mer långtgående bindande rättsverkningar än vad som följer av avtalet och innebär att kommissionen ägnar sig åt myndighetsutövning.
61. I detta fall ansåg tribunalen att så inte var fallet och angav tre skäl till detta. Det första skälet var att det omtvistade beloppet betalades ut ”med stöd av avtalet”. Det andra skälet var att rätten att kräva återbetalning av medel som betalats ut felaktigt följde av artikel 19.1 i de allmänna villkoren. Det tredje skälet var ordalydelsen i den omtvistade debetnotan i sig, i vilken angavs att klaganden anmodades att återbetala belopp som hade utbetalats felaktigt ”enligt artikel 19.1 i de allmänna villkoren”. Av detta drog tribunalen slutsatsen att föremålet för den omtvistade debetnotan var att göra gällande kommissionens rättigheter enligt avtalet. Debetnotan var inte avsedd att få någon rättsverkan som skulle härröra från kommissionens utövande av sina maktbefogenheter enligt unionsrätten.
62. Tribunalen berörde endast i förbigående i punkt 29 i den överklagade domen den omständigheten att den omtvistade debetnotan framställdes som om den vore verkställbar genom att debetnotan hänvisade till artikel 299 FEUF. I det avseendet underströk tribunalen endast att vad som angavs i debetnotan under rubriken ”Betalningsvillkor” trots sin tvetydighet inte utgjorde skäl för att beteckna den omtvistade debetnotan som en ”slutlig rättsakt”.
63. Det är viktigt att understryka att denna angivelse, som är en lika diskret som tydlig hänvisning till rättspraxis enligt domen IBM,(46) enligt vilken förberedande akter inte kan angripas, är svårbegriplig eftersom den saknar koppling till de föregående förklaringarna.
64. Väsentligast är emellertid att tribunalen i realiteten vägrade att pröva huruvida den omtvistade debetnotan genom sitt innehåll, i ovan angiven mening, och särskilt genom hotet om verkställighet, skulle anses kunna få en autonom rättsverkan och därmed, av det enda skälet, kunna skiljas från det avtalsrättsliga sammanhanget och följaktligen angripas genom talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 263 FEUF.
65. Tribunalen ansåg således att talan inte kunde väckas mot den omtvistade debetnotan, eftersom den var beroende av sitt avtalsrättsliga sammanhang. Tribunalen borde i stället, med hänsyn till dess innehåll och i synnerhet till den omständigheten att den framställdes som verkställbar, ha funnit att den kunde skiljas från sitt avtalsrättsliga sammanhang och följaktligen att talan kunde väckas mot den.
66. Det ska nämligen konstateras att kommissionen när den riktade en debetnota till klaganden som framställdes som verkställbar, inte uppträdde som en avtalspart utan som en förvaltningsmyndighet som använde sig av sina maktbefogenheter för att utverka betalning av ett belopp som kommissionen försökte driva in.
67. Den omständigheten att ett sådant beslut om verkställighet föreskrevs i artikel 19.5 i de allmänna villkoren förändrar inte slutsatsen att den omtvistade debetnotan ska betraktas som en rättsakt mot vilken talan får väckas. Såvida inte kommissionen ska anses kunna agera både domstol och avtalspart vid genomförandet av det aktuella avtalet, innebär nämligen den andra avtalspartens rätt till domstolsskydd att kommissionens således beviljade ”privilegium” motsvaras av en rätt att väcka talan om ogiltigförklaring.
68. Jag anser följaktligen att tribunalen då den fann att den omtvistade debetnotan inte hade någon rättsverkan frångick domstolens fasta praxis och gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning. Klaganden har sålunda stöd för sitt yrkande såvitt avser den första grunden och av det skälet ska den överklagade domen upphävas.
B – Följderna av upphävandet av tribunalens dom
69. I enlighet med artikel 61 första stycket i Europeiska unionens domstols stadga kan domstolen, om överklagandet är välgrundat, antingen själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa målet till tribunalen för avgörande.
70. I den mån tribunalen förklarade att klagandens talan om ogiltigförklaring av den omtvistade debetnotan inte kunde tas upp till sakprövning företog tribunalen ingen materiell prövning av vare sig de grunder eller de argument som klaganden hade anfört till stöd för sin talan. Således finns det skäl att återförvisa målet till tribunalen för avgörande.
71. Såsom jag redan anfört ovan(47) innebär min slutsats att hela den överklagade domen upphävs, även såvitt avser att tribunalen, i egenskap av behörig domstol enligt avtalet, medgav att kommissionens genkäromål kunde tas upp till sakprövning och fann att det var välgrundat.
72. Under de förutsättningarna är det egentligen inte nödvändigt att uttala sig om de övriga grunderna till stöd för överklagandet, som alla bygger på ett allmänt bestridande av tribunalens bedömning att kommissionens genkäromål var välgrundat.
73. Jag anser emellertid att det, med hänsyn till de särskilda omständigheterna i detta mål och för det fallet att domstolen beslutar att inte följa mitt huvudförslag, är lämpligt att belysa hela detta mål och således bedöma klagandens övriga nio grunder.(48)
VI – Bedömningen att genkäromålet var välgrundat
74. Genom den andra, femte och sjunde grunden har klaganden huvudsakligen bestridit tribunalens bedömning av den bevisning som klaganden åberopat till stöd för sitt yrkande att tribunalen skulle avvisa kommissionens genkäromål. Klaganden har anfört att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig tillämpning av begreppet ”belopp som utbetalats felaktigt” (andra grunden). Tribunalen gjorde även en felaktig bedömning av närvarolistornas rättsliga art (femte grunden) och metoderna för kostnadsvärdering (”cost models”) (sjunde grunden).
75. Genom den tredje och den sjätte grunden har klaganden anfört att tribunalen åsidosatte de krav som följer av rätten till en rättvis rättegång, eftersom tribunalen inte tog hänsyn till vissa av klagandens argument och åsidosatte principerna om rätten till försvar och parternas likställdhet i processen.
76. Genom den åttonde grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig bedömning av det maktmissbruk som kommissionen enligt klaganden gjorde sig skyldig till.
77. Genom den nionde grunden har klaganden bestridit tribunalens beslut att inte pröva klagandens grund avseende avsaknad av motivering i den omtvistade debetnotan.
78. Slutligen bygger den tionde grunden på att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning vid bedömningen av klagandens grund avseende åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar.
79. Kommissionen anser att ingen av de anförda grunderna kan tas upp till sakprövning och har anfört att klaganden i största allmänhet har försökt få till stånd en omprövning i sak genom att endast upprepa samma grunder och argument som redan anförts vid tribunalen, utan att närmare ange vilka rättsregler tribunalen skulle ha åsidosatt eller ens ange vilka skäl i den överklagade domen som klaganden bestrider. Kommissionen har emellertid bedömt de olika grunderna materiellt(49) för att sedan dra slutsatsen att de inte kan godkännas eftersom de under alla omständigheter är ogrundade.
A – Tribunalens felaktiga bedömning av uppgifter som styrker att genkäromålet var ogrundat (andra, femte och sjunde grunden)
1. Den andra grunden avseende en missuppfattning av det rättsliga begreppet ”belopp som utbetalats felaktigt”
80. Genom den andra grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen missförstått det rättsliga begreppet ”belopp som utbetalats felaktigt” i den mening som avses i artikel 1376 i den belgiska civillagen (Code civil), genom att i punkt 26 och i punkterna 47–69 i den överklagade domen anse att kommissionen felaktigt hade utbetalat 83 001,09 euro till klaganden. Klaganden anser att bestämmelsen innebär att det är den dag då beloppet tas emot som det ska konstateras att utbetalningen är felaktigt. Dessutom anser klaganden att villkoren i bestämmelsen endast kan anses uppfyllda om en felaktig utbetalning har skett avsiktligen eller av misstag.
81. Enligt klaganden är det inte styrkt att närvarolistorna inte upprättades under perioden för genomförandet av projektet, vilket skulle vara den enda relevanta perioden för att bedöma huruvida den omtvistade utbetalningen var felaktig.
82. Klagandens argument i detta hänseende kan inte godtas.
83. Tribunalen fann nämligen först och främst att klaganden inte hade lyckats anföra något som gjorde att man kunde ifrågasätta det som konstaterades i den slutliga revisionsrapporten, vilken låg till grund för kommissionens slutsats att de bokförda personalkostnaderna för WIH-projektet inte var stödberättigade enligt artiklarna 13.1 och 14.1 a i de allmänna villkoren.(50) I rapporten konstaterades att klaganden inte hade iakttagit sina förpliktelser enligt artikel 14.1 a i de allmänna villkoren att minst en gång i månaden registrera och attestera all arbetstid som hade bokförts på avtalet.
84. Kommissionen ansåg följaktligen att dessa kostnader inte var stödberättigade och underkände dem.
85. Det framgår för övrigt i punkt 56 i den överklagade domen att tribunalen ändå prövade de närvarolistor som tillhandahölls av klaganden den 13 november 2009, efter revisionen. Tribunalen fann att de inte kunde styrka antalet arbetstimmar som ägnats åt WIH-projektet, eftersom de inte hade daterats och attesterats av någon av de personer som avsågs i artikel 14.1 a i de allmänna villkoren.
86. Härigenom gjorde tribunalen med stöd av sin exklusiva behörighet en bedömning av omständigheter och bevisning som klaganden hade framlagt för att visa att kommissionen felaktigt hade förklarat att det belopp som återkrävdes hade utbetalats felaktigt.
87. Klaganden har inte framlagt några uppgifter som kan visa att tribunalen därigenom missuppfattade nämnda bevisning.
88. Följaktligen kan klagandens andra grund inte tas upp till sakprövning, enligt tillämpning av artikel 256.1 FEUF och artikel 58.1 i domstolens stadga och i enlighet med domstolens fasta praxis.(51)
2. Den femte grunden avseende en felaktig bedömning av närvarolistornas art
89. Genom den femte grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning vid bedömningen av närvarolistornas art och räckvidden av klagandens förpliktelse om periodisk rapportering. Klaganden har understrukit att dessa periodiska rapporter, som skulle innehålla en redovisning av varje arbetstidsenhet som var och en i personalen ägnat åt det stödberättigade programmet, dels gjorde det möjligt att registrera det nedlagda arbetet, dels utgjorde en objektiv och mätbar bedömningsgrund för att motivera driftskostnaderna. Klaganden anser således att den bristande periodiska rapporteringen, med hänsyn till syftet med rapporterna, inte kan likställas med att inget arbete utförts utan att det blir uppenbart oproportionerligt. Klaganden har även anfört att begreppet periodisk rapportering inte definieras vare sig i någon rättsakt eller i rättspraxis, vilket innebär att dess specifika innehåll borde avgöras mot bakgrund av de faktiska omständigheterna i det enskilda fallet.
90. Det ska först och främst understrykas att klaganden i allt väsentligt har upprepat samma argument som i första instans, såsom framgår bland annat av punkt 43 i den överklagade domen.
91. Det finns under alla omständigheter skäl att framhålla att tribunalen i punkt 59 i den överklagade domen konstaterade att de aktuella periodiska rapporterna inte innehöll någon månadsvis redovisning av antalet timmar per anställd som ägnats åt projektet utan endast utgjorde kvartalssammanställningar av det sammanlagda antalet arbetstimmar som klaganden bokfört på varje del av projektet. Följaktligen fann tribunalen att de inte uppfyllde de formella kraven i artikel 14.1 a tredje stycket i de allmänna villkoren och att de under alla omständigheter inte kunde ersätta närvarolistorna materiellt.
92. Tribunalen gjorde därmed med stöd av sin exklusiva behörighet en bedömning av omständigheter och bevisning som framlagts av klaganden för att visa att kommissionen felaktigt hade förklarat att det belopp som återkrävdes var oberättigat.
93. Klaganden har inte anfört några uppgifter som styrker att tribunalen missuppfattade nämnda bevisning, och följaktligen kan den femte grunden inte tas upp till sakprövning, i enlighet med artikel 256.1 FEUF och artikel 58.1 i domstolens stadga.
3. Den sjunde grunden avseende en felaktig bedömning av den rättsliga karaktären hos metoderna för kostnadsvärdering
94. Genom den sjunde grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning vid bedömningen av den rättsliga karaktären hos metoderna för kostnadsvärdering (”cost models”).
95. Det är uppenbart att denna grund inte kan upptas till sakprövning.
96. Klaganden har nämligen inte angett vilken punkt i skälen till den överklagade domen som klaganden är kritisk till. Klaganden har inte heller förklarat på vilket sätt tribunalens rättstillämpning var felaktig.
97. Det beror emellertid på att tribunalen inte uttalade sig i detta avseende vid prövningen av kommissionens genkäromål.
98. Det följer nämligen av punkt 42 i den överklagade domen att kommissionens genkäromål grundades dels på att klaganden inte hade iakttagit sin ”förpliktelse, enligt artikel 14.1 a i de allmänna villkoren, att upprätta närvarolistor och registrera de arbetstimmar som personalen lade ned på projektet”, dels på den omständigheten att klaganden ”felaktigt [hade] grundat sig på ’den sammanlagda kostnaden’ vid beräkningen av de indirekta kostnaderna för WIH-projektet”.
99. Av den överklagade domen (punkterna 47–64) följer emellertid att tribunalen fann att genkäromålet var välgrundat efter att ha konstaterat att kommissionen hade fog för slutsatsen att de personalkostnader som klaganden hade bokfört på projektet inte utgjorde stödberättigade kostnader enligt artikel 13.1 i de allmänna villkoren. Däremot prövade tribunalen inte kommissionens andra skäl.
100. Följaktligen kan klagandens sjunde skäl inte godtas eftersom det under alla omständigheter är verkningslöst.
B – Grunden avseende tribunalens felaktiga bedömning vid prövningen av kommissionens maktmissbruk (åttonde grunden)
101. Genom den åttonde grunden har klaganden huvudsakligen gjort gällande att kommissionen missbrukade sin ställning genom att kräva tillbaka det omtvistade beloppet av det enda skälet att klaganden inte hade framlagt de föreskrivna närvarolistorna i tid, trots att klagandens personal hade deltagit i WIH-projektet. Att framlägga dessa närvarolistor kan inte betraktas som en väsentlig förpliktelse enligt avtalet, vars föremål bestod i utförandet av avsett arbete i projektet, vilket också utfördes och vittnar om att klagandens personal verkligen deltog i projektet. Kommissionen gjorde sig således skyldig till maktmissbruk när den likställde avsaknaden av närvarolistor med att projektarbetet inte hade utförts. Tribunalen gjorde sig följaktligen skyldig till en felaktig rättstillämpning när den inte godtog klagandens argument om maktmissbruk.
102. Kommissionen har anfört att när det gäller avtal om projekt som erhåller ekonomiskt stöd är stödmottagaren juridiskt förpliktad att registrera och redovisa sina kostnader. Stödmottagarens förpliktelse att styrka sina kostnader är helt oberoende av förpliktelser att utföra eller leverera projektet.
103. Kommissionen har även anfört att den aldrig har ifrågasatt att WIH-projektet genomfördes väl. Kommissionen följde enbart upp klagandens avtalsbrott, då klaganden inte lyckades styrka den arbetstid som personalen faktiskt ägnade åt WIH-projektet.
104. Jag anser att den åttonde grunden, förutsatt att den kan godtas i en avtalsrättslig tvist,(52) uppenbarligen inte kan tas upp till sakprövning. Klaganden har nämligen endast anfört maktmissbruk utan att precisera vad som utgör detta missbruk och utan att framlägga några som helst belägg för att kommissionen skulle ha handlat uteslutande, eller åtminstone huvudsakligen, för att uppnå andra mål än de som angetts eller för att kringgå ett förfarande som särskilt föreskrivs i fördraget för att bemöta svårigheter i det enskilda fallet.(53)
C – Tribunalens åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång (den tredje och den sjätte grunden)
1. Parternas argument
105. Genom den tredje grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen, när den i punkterna 73–77 i den överklagade domen fann att kommissionen hade rätt att kräva tillbaka 83 001,09 euro plus ränta beräknad på räntesatsen 5 procent från och med den 25 oktober 2011, inte tog hänsyn till klagandens argument och således åsidosatte klagandens rätt till en rättvis rättegång, såsom den garanteras i artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som undertecknades i Rom den 4 november 1950, och de allmänna unionsrättsliga principerna.
106. Som svar på tribunalens frågor inför förhandlingen gjorde klaganden nämligen gällande att den dröjsmålsränta som avkrävdes klaganden inte kunde börja löpa efter den sista betalningsdag som angavs på den omtvistade debetnotan, det vill säga den 25 oktober 2011, i och med att debetnotan framställdes som och uppfattades som en förberedande akt, det vill säga en avtalsrättslig akt av informativ karaktär som inte kunde påverka klagandens rättsliga ställning. Tribunalen prövade inte detta argument, eftersom den inte prövade lagenligheten i att klagandens rättsliga ställning förändrades enbart genom delgivningen av debetnotan.
107. Genom den sjätte grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen åsidosatte klagandens rätt till en rättvis rättegång, närmare bestämt klagandens rätt till försvar och principen om likställdhet i förfarandet, när tribunalen i punkt 56 i den överklagade domen fann att de närvarolistor som klaganden lade fram inte uppfyllde kraven i avtalet och inte kunde anses styrka det antal arbetstimmar som ägnats åt WIH-projektet samt när tribunalen i punkt 63 i den överklagade domen fann att den skriftväxling som klaganden hade framlagt inte kunde styrka den faktiska arbetstid som klagandens personal lagt ned på projektet. Tribunalen fråntog därmed klaganden alla bevismedel, i uppenbar strid med principen om parternas likställdhet i processen.
108. Klaganden har även anfört att avtalet med kommissionen var oskäligt, i den mån det på ett oproportionerligt sätt begränsade medlen för att fastställa personalens faktiska deltagande i WIH-projektet.
109. Klaganden har för övrigt gjort gällande att kommissionen, i en sådan situation som den aktuella, när kommissionen vid en revision ensidigt konstaterar att förpliktelserna enligt avtalet inte uppfyllts och därefter inger ett genkäromål för att återkräva belopp som utbetalats felaktigt, får en ställning som både domstol och motpart och därmed får ett överläge som utgör ett åsidosättande av principen om parternas likställdhet i processen.
110. Kommissionen anser att klagandens tredje grund är helt ogrundad. Dels bereddes klaganden möjlighet att yttra sig om räntesatsen när tribunalen som ett led i förfarandets organisation ställde en precis fråga till parterna om den räntesats som begärdes i genkäromålet, dels behöver en betalningsförsening och en beräkning av dröjsmålsräntan inte nödvändigtvis vara kopplade till debetnotans verkställbarhet.
111. Kommissionen anser att även den sjätte grunden är ogrundad. Kommissionen har framhållit att klaganden redan från början kände till avtalsbestämmelserna, inte minst bestämmelserna om de ekonomiska villkoren. Villkoren i avtalet blir inte oskäliga eller oproportionerliga för att klaganden åsidosatt flera bestämmelser i avtalet.
2. Bedömning
a) Den tredje grunden
112. Det följer av den överklagade domen att tribunalen fann att kommissionen hade rätt till dröjsmålsränta från och med den 25 oktober 2011,(54) efter att ha konstaterat att det i artikel 19.2 i de allmänna villkoren föreskrevs att dröjsmålsränta skulle utgå, om felaktigt utbetalade belopp inte återbetalades den dag som fastställts av kommissionen, enligt den räntesats som föreskrevs i artikel 3.6 i nämnda villkor.(55)
113. Därmed verkställde tribunalen helt enkelt föreskrifterna i artiklarna 19.2 och 3.6 i de allmänna villkoren genom att således ta konsekvenserna av sin bedömning att tvisten mellan parterna var avtalsrättslig och att det fanns grund för kommissionens återbetalningskrav.
114. Den omständigheten att tribunalen formellt inte tog ställning till klagandens argument kan under de förutsättningarna inte anses utgöra ett åsidosättande av klagandens rätt till en rättvis rättegång.
115. Det som klaganden genom den tredje grunden har kritiserat tribunalen för är att tribunalen inte tog hänsyn till klagandens argument att startpunkten för när räntan skulle börja löpa inte kunde fastställas i den omtvistade debetnotan, och därmed förändra klagandens rättsliga ställning, samtidigt som kommissionen framställde debetnotan som endast en förberedande akt. Klaganden har således ifrågasatt att tribunalen inte beaktade den koppling som klaganden anser ska fastställas mellan debetnotans angripbara karaktär och fastställandet av dröjsmålsränta. Däremot har klaganden aldrig formellt ifrågasatt giltigheten av de avtalsbestämmelser som tillämpades i förevarande fall, vare sig i sin ursprungliga ansökan, sin svarsinlaga eller i sitt svar på tribunalens skriftliga frågor.
116. Klagandens tredje grund är under dessa förutsättningar ogrundad.
b) Den sjätte grunden
117. Även klagandens sjätte grund är uppenbarligen ogrundad.
118. Det följer nämligen av den överklagade domen att tribunalen inte enbart prövade de närvarolistor som framlades av klaganden den 13 november 2009(56) och de periodiska rapporter som klaganden framlade till kommissionen,(57) utan även de 3 656 sidor e-postkorrespondens som klaganden framlade för att styrka en del av den tid som klagandens anställda hade lagt ned på projektet.(58) Tribunalens slutsats var att dessa olika uppgifter inte var tillräckliga för att ifrågasätta vad som hade konstaterats i den slutliga revisionsrapporten.
119. Av detta följer att tribunalen inte alls fråntog klaganden alla bevismedel utan tvärtom noggrant prövade de argument och de uppgifter som klaganden hade anfört i detta hänseende.
120. Det finns skäl att tillägga att det som klaganden egentligen har bestridit är tribunalens bedömning av bevisningen. Såsom redan har påpekats är bedömningen av de faktiska omständigheterna och bevisningen inte, utom i det fall då uppgifter som underställts rätten har missuppfattats, en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll i ett mål om överklagande.
121. Slutligen kan inte klaganden kritisera tribunalen för att den vid prövningen av kommissionens genkäromål inte konstaterade att ett avtal, vars giltighet för övrigt inte bestritts av klaganden, var oskäligt.
D – Den felaktiga bedömningen av avsaknaden av motivering i debetnotan (den nionde grunden)
122. Genom den nionde grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den underkände klagandens argument i första instans att den omtvistade debetnotan saknade motivering. Klaganden har i detta avseende angett att den omtvistade debetnotan inte innehöll någon motivering som gjorde det möjligt att kontrollera uträkningen, eftersom kommissionens hänvisning till skrivelser av den 24 maj 2011 och den 17 augusti 2011 inte kunde anses vara en tillräcklig motivering.
123. Kommissionen har bemött detta med att den, inom ramen för det förfarande som föregick utfärdandet av den omtvistade debetnotan som inleddes med kommissionens skrivelse av den 20 oktober 2009, i synnerhet i kommissionens skrivelser av den 24 maj 2011 respektive den 17 augusti 2011, vilka nämns i punkt 26 i den överklagade domen, och i revisionsrapporten, förklarade den faktiska bakgrunden och skälen till beslutet. Kommissionen har påpekat att tribunalen under alla omständigheter i punkt 29 i den överklagade domen fann att den omtvistade debetnotan inte var en slutlig rättsakt och hänvisade följaktligen till sina argument avseende den första grunden.
124. I detta hänseende finns det skäl att påpeka att klaganden genom den nionde grunden har kritiserat tribunalen för att den underlät att pröva den andra grund som klaganden anförde i första instans vid tribunalen, inom ramen för dess talan om ogiltigförklaring av den omtvistade debetnotan.
125. I och med att tribunalen avvisade klagandens talan om ogiltigförklaring av den omtvistade debetnotan kan det faktiskt konstateras att tribunalen inte prövade nämnda grund och att tribunalen inte heller formellt prövade motiveringen av den omtvistade debetnotan vid prövningen av huruvida kommissionens genkäromål var välgrundat.
126. Det följer emellertid av den överklagade domen(59) att tribunalen på grundval av kommissionens uppgifter, vilka enligt vad som anförts inte hade bestritts, prövade beräkningen av beloppet 83 000, 09 euro som krävdes av klaganden.
127. Det följer även av den överklagade domen(60) att tribunalen prövade huruvida kommissionen hade specificerat ”villkoren för återbetalning och sista betalningsdag” för det belopp som krävdes av klaganden. Tribunalen fann att så var fallet och hänvisade i det avseendet till skrivelsen av den 24 maj 2011 och till uppgifter i den omtvistade debetnotan under rubriken ”Betalningsvillkor”.
128. Klagandens nionde grund är uppenbarligen ogrundad och kan under de förutsättningarna inte godtas.
E – Åsidosättandet av principen om skydd för berättigade förväntningar (tionde grunden)
129. Genom den tionde grunden har klaganden gjort gällande att det belopp som motsvarar den sista delen av programmet fortfarande, fem år efter programmets avslutande, inte betalats ut till klaganden, trots att genomförandet av den delen inte har ifrågasatts och trots att kvartalsrapporterna har godtagits. Kommissionen har därigenom åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar och tribunalens dom bör även upphävas av det skälet.
130. Det kan konstateras att klaganden visserligen genom den grunden har anfört att kommissionen åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar, men klaganden har inte angett på vilket sätt tribunalen har åsidosatt nämnda princip. Ur den synvinkeln och av det skälet kan det tionde skälet inte tas upp till sakprövning.
131. Det ska emellertid påpekas att den tionde grunden är en upprepning av den femte grund som klaganden anförde i första instans som stöd för sin talan om ogiltigförklaring, vilken alltså inte prövades av tribunalen. Grunden innebär ett yrkande som visserligen avser genomförandet av det aktuella avtalet men ändå helt saknar koppling till föremålet för den omtvistade debetnotan och således till tvisten.
132. Det är följaktligen uppenbart att den tionde grunden inte kan tas upp till sakprövning.
133. Mot bakgrund av vad som anförts ovan, och för det fallet att domstolen inte godtar mitt förstahandsförslag, anser jag att klagandens överklagande ska ogillas.
VII – Rättegångskostnaderna
134. Eftersom domstolen i första hand föreslås upphäva den överklagade domen och återförvisa målet till tribunalen, föreslås även att frågan om rättegångskostnaderna ska anstå.
135. För det fallet att domstolen inte godtar mitt förstahandsförslag utan ogillar överklagandet, finns det emellertid skäl att i enlighet med artikel 184.1 jämförd med artikel 138.1 i domstolens rättegångsregler förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
VIII – Förslag till avgörande
136. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen i första hand ska meddela följande domslut:
1) Den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal i målet Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen (T‑552/11, EU:T:2013:349) upphävs i den del tribunalen avvisade klagandens talan om ogiltigförklaring av Europeiska kommissionens debetnota av den 9 september 2011 i vilken klaganden anmodades att återbetala 83 001,09 euro senast den 24 oktober 2011.
2) Målet återförvisas till Europeiska unionens tribunal för avgörande av frågan huruvida talan är välgrundad.
3) Frågan om rättegångskostnader anstår.
137. I andra hand föreslår jag att domstolen ska meddela följande domslut:
1) Överklagandet ogillas.
2) Klaganden ska ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	T‑552/11, EU:T:2013:349 (nedan kallad den överklagade domen)
(3) – Nedan kallat Lito Maieftiko.
(4)
–	Se, bland annat, när det gäller fransk förvaltningsrätt, Wachsmann, P., La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats – Pour le centenaire de l’arrêt Martin, Revue française de droit administratif, 2006, s. 24.
(5)
– Nedan kallat WIH-projektet
(6)
–	Nedan kallade de allmänna villkoren.
(7)
–	Nedan kallad den omtvistade debetnotan.
(8)
–	Beslut Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen (T‑552/11 R, EU:T:2011:749).
(9)
–	T–353/10, EU:T:2011:589.
(10)
–	C‑506/13 P-R, EU:C:2013:882.
(11)
–	Se bland annat dom Lecureur/kommissionen (T‑26/00, EU:T:2001:222, punkt 38), beslut Musée Grévin/kommissionen (T‑314/03 och T‑378/03, EU:T:2004:139, punkt 88) och beslut Helm Düngemittel/kommissionen (T‑265/03, EU:T:2005:213, punkterna 54–57), dom CEVA/kommissionen (T‑428/07 och T‑455/07, EU:T:2010:240, punkterna 57–64), beslut Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen (EU:T:2011:589, punkterna 34 och 35), beslut Technion och Technion Research & Development Foundation/kommissionen (EU:T:2012:303, punkterna 58–59) och beslut Technion och Technion Research & Development Foundation/kommissionen (T‑657/11, EU:T:2012:411, punkterna 54–60), dom GRP Security/revisionsrätten (T‑87/11, EU:T:2013:161, punkterna 31–38) och dom Technische Universität Dresden/kommissionen (T‑29/11, EU:T:2014:912, punkterna 42–44). När det gäller en vägran att omvandla en talan avseende ett avtal till en talan om ogiltigförklaring till följd av begränsningar, se dom Helkon Media/kommissionen (T‑122/06, EU:T:2008:418, punkt 54).
(12)
–	Se punkt 84 i nämnda svarsinlaga.
(13)
–	Punkt 40 i den överklagade domen.
(14)
–	Se punkt 39 i den överklagade domen.
(15)
–	C‑517/03, EU:C:2004:326, punkt 17.
(16)
–	Att ett genkäromål inges i ett avtalsrättsligt sammanhang är visserligen ingenting nytt i unionsrätten. Domstolen gav uttryckligen sitt medgivande till det i dom kommissionen/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, punkt 12), dom IDE/kommissionen (C‑114/94, EU:C:1997:68, punkterna 82 och 83). Däremot har jag inte funnit något tidigare fall med en liknande konfiguration som i det aktuella fallet, i vilket ett genkäromål som ingetts vid en talan om ogiltigförklaring prövas och gillas, samtidigt som den talan om ogiltigförklaring som genkäromålet hänför sig till avvisas.
(17)
–	EU:T:2011:589.
(18)
–	Punkt 21 i den överklagade domen.
(19)
–	Punkt 22 i den överklagade domen.
(20)
–	Punkt 23 i den överklagade domen.
(21)
–	Punkt 24 i den överklagade domen.
(22)
–	Punkterna 25 och 26 i den överklagade domen.
(23)
–	Punkt 28 i den överklagade domen.
(24)
–	Punkt 29 i den överklagade domen.
(25)
–	Kommissionen hänförde sig till ovan angivet beslut Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommission (EU:T:2011:589).
(26)
–	Dom Geotronics/kommissionen (C‑395/95 P, EU:C:1997:210).
(27)
–	Se bland annat beslut An Taisce och WWF UK/kommissionen (C‑325/94 P, EU:C:1996:293, punkt 30) och dom parlamentet/Ripa di Meana m.fl. (C‑470/00 P, EU:C:2004:241, punkt 41).
(28)
–	Punkt 30 i den överklagade domen.
(29)
–	Beslut Musée Grévin/kommissionen (T‑314/03 och T‑378/03, EU:T:2004:139, punkterna 61–89).
(30)
–	När det gäller beslut att avvisa en talan om ogiltigförklaring av debetnotor med identiska eller mycket liknande skäl, se beslutAustrian Relief Program/kommissionen (T‑235/06, EU:T:2008:411, punkterna 34–38), dom ArchiMEDES/kommissionen (T‑396/05 och T‑397/05, EU:T:2009:184, punkterna 53–58) och dom CEVA/kommissionen (T‑428/07 och T‑455/07, EU:T:2010:240, punkterna 51–55), beslut Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen (EU:T:2011:589, punkterna 22–32), beslut Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril/kommissionen (T‑335/09, EU:T:2011:614, punkterna 22–36), beslut Technion och Technion Research & Development Foundation/kommissionen (T‑546/11, EU:T:2012:303, punkterna 30–55).
(31)
–	När det gäller beslut att avvisa en talan om ogiltigförklaring av en debetnota, i vilka tribunalen frångick de ursprungliga skälen, se beslut Imelios/kommission (T‑97/07, EU:T:2008:105, punkterna 23–30), dom Cestas/kommissionen (T‑260/04, EU:T:2008:115, punkterna 67–77), beslut CPEM/kommissionen (T‑106/08, EU:T:2009:228, punkterna 25–37), beslut Alisei/kommissionen (T‑481/08, EU:T:2010:32, punkt 72), beslut IEM/kommissionen (T‑435/10, EU:T:2011:410, punkterna 26, 30 och 31), dom CEVA/kommission (T‑285/09, EU:T:2011:479, punkterna 45–48), beslut EMA/kommissionen (T‑116/11, EU:T:2013:634, punkterna 72–75) och beslut Ungern/kommissionen (T‑37/11, EU:T:2012:310, punkterna 35–43).
(32)
–	När det gäller fall där denna rättspraxis har tillämpats efter det att den överklagade domen meddelades, se beslut Evropaïki Dynamiki/kommissionen (T‑554/11, EU:T:2013:548, punkterna 30–41), dom EMA/kommissionen (T‑116/11, EU:T:2013:634, punkterna 71–75) och Technische Universität Dresden/kommissionen (T‑29/11, EU:T:2014:912, punkterna 29–35).
(33)
–	Ett motsatt beslut fattades i dom Applied Microengineering/kommissionen (T‑387/09, EU:T:2012:501, punkterna 36–52). Det har även hänt att tribunalen ogillat en talan i sak, utan att pröva en invändning om rättegångshinder, i enlighet med rättspraxis i dom rådet/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, punkterna 51 och 52], se dom Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung/kommissionen (T‑73/08, EU:T:2013:433, punkterna 47 och 48).
(34)
–	Se punkterna 14 och 15 i detta förslag till avgörande.
(35)
–	Se dom kommissionen/rådet (22/70, EU:C:1971:32, punkt 42).
(36)
–	Se bland annat dom IBM/kommissionen (60/81, EU:C:1981:264, punkt 9), dom Internationaler Hilfsfonds/kommissionen (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, punkt 29) och beslut Mauerhofer/kommissionen (C‑433/10 P, EU:C:2011:204, punkt 57).
(37)
–	Se bland annat dom IBM/kommissionen (EU:C:1981:264, punkt 9) och beslut Mauerhofer/kommissionen (EU:C:2011:204, punkt 58).
(38)
–	Se bland annat dom De gröna/parlamentet (294/83, EU:C:1986:166, punkterna 24–27).
(39)
–	Se bland annat dom Weber/parlementet (C‑314/91, EU:C:1993:109, punkterna 8–12) och dom Unión de Pequeños Agricultores/rådet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, punkt 38).
(40)
–	Punkt 25 i den överklagade domen.
(41)
–	Punkt 26 i den överklagade domen.
(42)
–	Punkt 22 i den överklagade domen.
(43)
–	Se dom kommissionen/rådet (22/70, EU:C:1971:32, punkt 41) och IBM/kommissionen (EU:C:1981:264, punkt 9).
(44)
–	Punkt 23 i den överklagade domen.
(45)
–	Domen IBM/kommissionen (EU:C:1981:264, punkt 9).
(46)
–	EU:C:1981:264, punkt 9.
(47)
–	Se ovan punkt 29.
(48)
–	Det kan emellertid påpekas att domstolen naturligtvis skulle kunna bekräfta tribunalens bedömning, enligt vilken den omtvistade debetnotan inte kunde skiljas från det avtalsrättsliga sammanhanget, men även skulle kunna frångå denna bedömning och genom substition av skäl slå fast att tvister mellan avtalsparter rörande avtalets genomförande uteslutande omfattas av den enligt avtalet behöriga domstolens behörighet och därigenom bekräfta att en invändning om parallell talan verkligen får anföras enligt unionsrätten.
(49)
–	Kommissionen har i detta avseende föreslagit att den andra, fjärde, femte, sjätte och åttonde grunden ska prövas gemensamt.
(50)
–	Se särskilt punkt 54 i den överklagade domen.
(51)
–	Se, analogt, b land annat dom Hilti/kommissionen (C‑53/92 P, EU:C:1994:77, punkt 10), dom Ismeri Europa/Revisionsrätten (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, punkt 19) och beslut OCVV/Schräder (C‑38/09 P-DEP, EU:C:2013:679, punkterna 69–75).
(52)
–	Enligt domstolens uttalanden har begreppet maktmissbruk en bestämd räckvidd och avser det fallet att en förvaltningsmyndighet använder sin behörighet för ett annat ändamål än det som ligger till grund för behörigheten. Se bland annat domen O’Hannrachain/parlementet (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, punkt 46).
(53)
–	För att återge ordalydelsen i domstolens klassiska definition av maktmissbruk. Se bland annat dom Nederländerna/rådet (C‑110/97, EU:C:2001:620), dom O’Hannrachain/parlementet (EU:C:2003:323, punkt 46), dom Windpark Groothusen/kommissionen (C‑48/96 P, EU:C:1998:223, punkt 52) och dom Ramondín m.fl./kommissionen (C‑186/02 P och C‑188/02 P, EU:C:2004:702, punkt 44).
(54)
–	Se punkt 77 i den överklagade domen.
(55)
–	Se punkterna 75 och 76 i den överklagade domen.
(56)
–	Punkt 56 i den överklagade domen.
(57)
–	Punkt 59 i den överklagade domen.
(58)
–	Punkterna 60 och 61 i den överklagade domen.
(59)
–	Se punkterna 65–69.
(60)
–	Se punkt 46 och punkterna 70–72.