62022CJ0394
DOMSTOLENS DOM (andra avdelningen)
den 14 november 2024 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Tillämpningsområde – Artikel 1.2 b – Omfattas inte – Begreppet ’konkurs, ackord och liknande förfaranden’ – Talan som är en direkt följd av insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta – Talan, om betalning av en fordran, som väckts efter det att gäldenärsbolaget hamnat på obestånd och fordran anmälts i konkursen – Förordning (EG) nr 1346/2000”
I mål C‑394/22,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Hof van beroep te Antwerpen (Appellationsdomstolen i Antwerpen, Belgien) genom beslut av den 7 juni 2022, som inkom till domstolen den 15 juni 2022, i målet
Oilchart International NV
mot
O.W. Bunker (Netherlands) BV,
ING Bank NV,
meddelar
DOMSTOLEN (andra avdelningen)
sammansatt av ordföranden på första avdelningen F. Biltgen (referent), tillika tillförordnad ordförande på andra avdelningen, ordföranden på femte avdelningen M.L. Arastey Sahún, samt domaren J. Passer,
generaladvokat: L. Medina,
justitiesekreterare: handläggaren A. Lamote,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 1 februari 2024,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Oilchart International NV, genom E. Van den Wijngaert, advocaat,
–
ING Bank NV, genom D. Arts, T. Mertens, L. Rasking och E. Ulrix, advocaten,
–
Nederländernas regering, genom M.K. Bulterman och M.H.S. Gijzen, båda i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom S. Noë och W. Wils, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 18 april 2024 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 1.2 b i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1) jämförd med artikel 3.1 i rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av den 29 maj 2000 om insolvensförfaranden (EGT L 160, 2000, s. 1).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Oilchart International NV (nedan kallat Oilchart), ett bolag bildat enligt belgisk rätt, och å andra sidan O.W. Bunker Netherland BV (nedan kallat OWB) och ING Bank NV, två bolag bildade enligt nederländsk rätt, angående indrivning av en obetald faktura för bunkringstjänster vilka Oilchart utfört för OWB:s räkning, som försatts i konkurs.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Förordning nr 1346/2000
3
I skälen 2 och 6 i förordning nr 1346/2000 anges följande:
”(2)
För att den inre marknaden skall fungera väl krävs det att gränsöverskridande insolvensförfaranden fungerar effektivt och smidigt …
…
(6)
Enligt proportionalitetsprincipen bör förordningen begränsas till bestämmelser som reglerar behörigheten att inleda insolvensförfaranden samt att anta beslut som fattas omedelbart på grundval av insolvensförfaranden och står i nära samband med dessa. Dessutom bör förordningen innehålla bestämmelser om erkännande av dessa beslut och om tillämplig lag, vilka även tillgodoser den nämnda principens krav.”
4
Artikel 3 i förordningen har rubriken ”Internationell behörighet”. Artikel 3.1 föreskriver följande:
”Domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen där gäldenärens huvudsakliga intressen finns, har behörighet att inleda ett insolvensförfarande. För bolag och andra juridiska personer skall sätet anses vara platsen där de huvudsakliga intressena finns, om inte annat visas.”
5
Artikel 4 i förordningen, med rubriken ”Tillämplig lag”, har följande lydelse:
”1.   Om inte annat föreskrivs i denna förordning skall lagen i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet inleds, nedan kallad inledningsstaten, vara tillämplig på insolvensförfarandet och dess verkningar.
2.   Lagen i inledningsstaten skall bestämma förutsättningarna för att inleda ett förfarande, samt för att genomföra och slutföra det. Denna lag skall under alla förhållanden bestämma
a)
mot vilka slags gäldenärer ett insolvensförfarande kan inledas,
b)
vilka tillgångar som ingår i boet och hur de tillgångar skall behandlas vilken förvärvats av gäldenären efter det att insolvensförfarandet har inletts,
c)
gäldenärens rådighet och förvaltarens behörighet,
…
e)
insolvensförfarandets verkningar på gäldenärens gällande avtal,
f)
insolvensförfarandets verkningar på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer, med undantag för pågående rättegångar,
g)
de fordringar som skall anmälas i förfarandet och hur de fordringar skall behandlas, som uppkommit efter det att insolvensförfarandet har inletts,
h)
hur fordringar skall anmälas, styrkas och godtas,
…
m)
vilka återvinningsbestämmelser eller liknande bestämmelser som är tillämpliga.”
6
Förordning nr 1346/2000 upphävdes genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/848 av den 20 maj 2015 om insolvensförfaranden (EUT L 141, 2015, s. 19). Enligt artikel 84.2 i sistnämnda förordning ska förordning nr 1346/2000 emellertid fortsätta att tillämpas på insolvensförfaranden som inletts före den 26 juni 2017.
Förordning nr 1215/2012
7
I skälen 10 och 21 i förordning nr 1215/2012 anges följande:
”(10)
Tillämpningsområdet för denna förordning bör täcka de väsentliga delarna av privaträtten utom vissa väl definierade delar …
…
(21)
För att rättskipningen ska fungera väl, är det nödvändigt att minimera möjligheten för samtidiga förfaranden och att se till att oförenliga domar inte meddelas i olika medlemsstater. …”
8
I artikel 1.1 och 1.2 b i förordningen föreskrivs följande:
”1.   Denna förordning är tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om. Den omfattar i synnerhet inte skattefrågor, tullfrågor eller förvaltningsrättsliga frågor eller statens ansvar för handlingar eller underlåtenhet vid utövandet av offentliga maktbefogenheter (acta jure imperii).
2.   Denna förordning är inte tillämplig på
…
b)
konkurs, ackord och liknande förfaranden.”
9
I artikel 28.1 i förordningen anges följande:
”Om talan väcks vid en domstol i en medlemsstat mot en svarande som har hemvist i en annan medlemsstat, och svaranden inte går i svaromål, ska domstolen självmant förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i denna förordning.”
Nederländsk rätt
10
Artikel 25 i Wet op het faillissement en de surseance van betaling (lag om konkurs och uppskov med betalning) av den 30 september 1893 (Stb. 1893, nr 140) (nedan kallad konkurslagen) har följande lydelse:
”1.   Rättsliga åtgärder beträffande rättigheter eller skyldigheter för konkursboet ska vidtas mot och av förvaltaren.
2.   Om sådana rättsliga åtgärder inleds eller fortsätts av eller mot förvaltaren och de leder till en dom mot konkursgäldenären, ska denna dom inte ha någon rättslig verkan gentemot konkursboet.”
11
I artikel 26 i konkurslagen anges följande:
”Rättsliga åtgärder som syftar till fullgörande av en skyldighet av konkursboet kan inte inledas mot konkursgäldenären under konkursförfarandet på något annat sätt än det som föreskrivs i artikel 110.”
12
Artikel 110 i konkurslagen har följande lydelse:
”Fordringar ska anmälas till förvaltaren i form av en faktura eller annan skriftlig redogörelse som anger kravets art och belopp, tillsammans med underlag eller en kopia därav, samt uppgift om kravet avser förmånsrätt, pant, inteckning eller retentionsrätt. …”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
13
Inom ramen för ett antal avtal om bunkring av havsgående fartyg levererade Oilchart den 21 oktober 2014, för OWB:s räkning, bränsle till fartyget Evita K., förtöjt i Sluiskils hamn (Nederländerna).
14
Den 22 oktober 2014 utfärdade Oilchart, avseende OWB, en faktura på 116471,45 amerikanska dollar (USD) (cirka 107229,44 euro). Denna faktura betalades inte.
15
Genom beslut av Rechtbank te Rotterdam (Domstolen i Rotterdam, Nederländerna) av den 21 november 2014 försattes OWB i konkurs.
16
Oilchart anmälde fordran enligt denna obetalda faktura till OWB:s konkursförvaltare.
17
På grund av en rad obetalda fakturor begärde Oilchart att vissa havsgående fartyg till vilka det hade levererat bränsle skulle kvarstadsbeläggas. För att kvarstaden skulle hävas ställdes säkerheter till förmån för Oilchart, vilka kunde utkrävas med stöd av en dom eller en skiljedom i Belgien gentemot antingen OWB eller ägaren till det berörda fartyget.
18
Den 11 mars 2015 väckte Oilchart talan mot OWB vid Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Handelsdomstolen i Antwerpen, Belgien) och yrkade bland annat betalning av den obetalda fakturan. ING Bank, som var innehavare av en fordran som OWB beviljat i utbyte mot att en kreditfacilitet ställdes till förfogande, intervenerade frivilligt inom ramen för denna talan.
19
Nämnda domstol förklarade sig behörig att pröva talan men avvisade talan genom avgörande av den 15 mars 2017, vilket var grundat på nederländsk konkursrätt.
20
Den 16 maj 2017 överklagade Oilchart den domen till Hof van beroep te Antwerpen (Appellationsdomstolen i Antwerpen, Belgien), som är den hänskjutande domstolen.
21
Eftersom OWB varken närvarade vid förhandlingen vid Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Handelsdomstolen i Antwerpen) eller vid den hänskjutande domstolen, ansåg sistnämnda domstol att det var nödvändigt att pröva dess internationella behörighet i enlighet med artikel 28.1 i förordning nr 1215/2012.
22
Med hänvisning till EU-domstolens praxis vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida Oilcharts talan mot OWB grundar sig på allmänna privaträttsliga regler, i den mening som avses i artikel 1.1 i förordning nr 1215/2012, eller på särskilda bestämmelser om insolvensförfaranden.
23
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende preciserat att Oilcharts talan mot OWB väcktes efter det att konkursförfarandet hade inletts och utan att nämna detta, på grundval av en särskild bestämmelse i den nederländska konkurslagstiftningen, nämligen artikel 25.2 i konkurslagen, som avser talan som inte hänför sig till konkursboet utan avser konkursgäldenärens personliga intressen, och inte på grundval av artikel 25.1 i samma lag, som hänför sig direkt till konkursboet.
24
Enligt den hänskjutande domstolen ska den exakta arten av den talan som Oilchart väckt och möjligheten att väcka en sådan talan mot ett bolag som försatts i konkurs inte prövas utifrån allmänna privaträttsliga bestämmelser, utan utifrån bestämmelserna i nederländsk konkurslagstiftning, som utgör ett avsteg från dessa allmänna bestämmelser. Inom ramen för fastställandet av den hänskjutande domstolens internationella behörighet, som föregår denna prövning, frågar sig den hänskjutande domstolen emellertid om inte talan i det nationella målet har ett nära samband med insolvensförfarandet, vilket skulle innebära att den domstol där konkursförfarandet inletts är ensam behörig att pröva talan.
25
Den nationella domstolen ställer sig dessutom frågan om artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 utgör hinder för en bestämmelse i den nationella lagstiftningen enligt vilken en borgenär kan inleda rättsliga åtgärder i en medlemsstat för betalning av en fordran som borgenären redan har anmält i konkursen i en annan medlemsstat.
26
Mot denna bakgrund beslutade Hof van Beroep te Antwerpen (Appellationsdomstolen i Antwerpen) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”1)
Ska artikel 1.1 b i förordning nr 1215/2012 jämförd med artikel 3.1. i förordning nr 1346/2000 tolkas så, att begreppet ’konkurs, ackord och liknande förfaranden’ i artikel 1.2 b i förordning nr 1215/2012 även omfattar ett förfarande där fordran i stämningsansökan beskrivs som en ren kundfordran, utan att det nämns att motparten redan har försatts i konkurs, trots att den rättsliga grunden för fordran egentligen är de särskilda undantagsbestämmelserna i den nederländska konkurslagstiftningen (artikel 25.2 i konkurslagen) och där
–
det ska fastställas huruvida en sådan fordran ska betraktas som en verifierbar fordran (artikel 26 jämförd med artikel 110 i konkurslagen) eller en overifierbar fordran (artikel 25.2 i konkurslagen), och
–
det verkar som frågan huruvida båda fordringarna kan göras gällande samtidigt och huruvida den ena inte utesluter den andra – med beaktande av de specifika rättsverkningarna som var och en av dem ger upphov till (bland annat i fråga om möjligheterna att åberopa en bankgaranti som utställts efter konkursen) – ska avgöras i enlighet med de särskilda bestämmelserna i den nederländska konkurslagstiftningen?
…
2)
Kan bestämmelserna i artikel 25.2 i konkurslagen anses förenliga med förordning nr 1346/2000, i den mån det enligt nämnda lagbestämmelse är tillåtet att väcka talan om en sådan fordran (artikel 25.2 i konkurslagen) vid en domstol i en annan medlemsstat i stället för vid konkursdomstolen i den medlemsstat där konkursen inleddes?”
Förfarandet vid domstolen
27
Den 31 mars 2023 riktade EU-domstolen en begäran om upplysningar till den hänskjutande domstolen rörande de tillämpliga bestämmelserna i det nationella målet. Den hänskjutande domstolen svarade på denna begäran den 28 april 2023.
28
Den 11 juli 2023 frågade EU-domstolen den hänskjutande domstolen om den, med hänsyn till att Oilchart hade återkallat talan i det nationella målet, avsåg att vidhålla sin begäran om förhandsavgörande.
29
Genom dom av den 27 november 2023 underrättade den hänskjutande domstolen EU-domstolen om att förfarandet fortfarande pågick där och att Oilcharts begäran om att få återkalla talan hade avslagits.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
30
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 1.2 b i förordning nr 1215/2012 ska tolkas så, att den är tillämplig på en talan som väckts i en medlemsstat mot ett bolag om betalning av levererade varor, vilken varken hänvisar till det insolvensförfarande som tidigare inletts mot bolaget i en annan medlemsstat eller till att fordran redan har anmälts i konkursen.
31
Det ska särskilt avgöras om en sådan talan omfattas av artikel 1.2 b i förordning nr 1215/2012, enligt vilken konkurs, ackord och liknande förfaranden inte omfattas av förordningens tillämpningsområde. Om så är fallet, omfattas talan av det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 1346/2000. I artikel 3.1 i den förordningen ges domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen där gäldenärens huvudsakliga intressen finns exklusiv behörighet att inleda huvudinsolvensförfarandet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 december 2019, Tiger m.fl., C‑493/18, EU:C:2019:1046, punkterna 23, 25 och 29 samt där angiven rättspraxis).
32
Domstolen har nämligen slagit fast att när det gäller tillämpningsområdena för förordningarna nr 1215/2012 och 1346/2000 ska dessa förordningar tolkas så, att såväl all överlappning mellan rättsreglerna i dessa rättsakter som alla luckor däremellan undviks. En talan som enligt artikel 1.2 b i förordning nr 1215/2012 undantas från tillämpningsområdet för den förordningen, eftersom talan rör ”konkurs, ackord och liknande förfaranden”, omfattas således av tillämpningsområdet för förordning nr 1346/2000. På motsvarande sätt omfattas en talan som inte faller under tillämpningsområdet för artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 av tillämpningsområdet för förordning nr 1215/2012 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, punkt 24, och dom av den 18 september 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
33
Domstolen har även påpekat att unionslagstiftarens avsikt, som framgår bland annat av skäl 10 i förordning nr 1215/2012, har varit att ge begreppet privaträttens område i artikel 1.1 i den förordningen en vid definition och följaktligen att ge förordningen ett vitt tillämpningsområde. Däremot bör tillämpningsområdet för förordning nr 1346/2000, enligt skäl 6 i den förordningen, inte ges en vid tolkning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 december 2017, Valach m.fl., C‑649/16, EU:C:2017:986, punkt 25, och dom av den 6 februari 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, punkt 25 och där angiven rättspraxis).
34
Med tillämpning av dessa principer har domstolen slagit fast att tillämpningsområdet för dessa båda förordningar är tydligt avgränsat och att endast en talan som är direkt hänförlig till ett insolvensförfarande och har ett nära samband med detta är utesluten från tillämpningsområdet för förordning nr 1215/2012. Det är följaktligen endast en sådan talan som omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1346/2000 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, punkt 26, och dom av den 18 september 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
35
Detta dubbla kriterium, som anges i skäl 6 i förordning nr 1346/2000 för att avgränsa föremålet för förordningen, återges för övrigt ordagrant i förordning nr 2015/848, som dock inte är tillämplig i tiden (ratione temporis) i det nationella målet. I artikel 6 i den förordningen, som har rubriken ”Behörighet att pröva en talan som är en direkt följd av insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta”, föreskrivs att domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet har inletts ska vara behöriga att pröva en talan som är direkt hänförlig till insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, punkt 27).
36
Mot bakgrund av det ovan anförda ska det således fastställas om en talan om betalning för levererade varor, som väckts mot ett bolag som är föremål för ett insolvensförfarande, uppfyller detta dubbla kriterium.
37
Vad gäller det första kriteriet ska det, för att avgöra om en talan är en direkt följd av ett insolvensförfarande, påpekas att det framgår av domstolens fasta praxis att den avgörande faktorn för att fastställa vilket område en talan tillhör inte är talans processuella sammanhang, utan dess rättsliga grund. Enligt det tillvägagångssättet ska det prövas om den rättighet eller skyldighet som ligger till grund för talan hänför sig till de privaträttsliga regler som gäller i allmänhet eller till undantagsregler som är specifika för insolvensförfaranden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, punkt 28, dom av den 18 september 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, punkt 33, och dom av den 4 december 2019, Tiger m.fl., C‑493/18, EU:C:2019:1046, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
38
Domstolen har konstaterat att en talan som säljaren väckt med stöd av en klausul om återtagandeförbehåll mot en köpare som förklarats insolvent avser en rättsfråga som är oberoende av inledandet av ett insolvensförfarande. Den utgör med andra ord en självständig talan som inte har sin grund i reglerna om insolvensförfaranden och som varken kräver att ett förfarande av detta slag inleds eller att en förvaltare ingriper (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009, German Graphics Graphische Maschinen, C‑292/08, EU:C:2009:544, punkterna 31 och 32).
39
Vidare omfattas en talan som väckts mot tredje man av en kärande på grundval av en fordran som överlåtits med samtycke av den förvaltare som utsetts inom ramen för ett insolvensförfarande av begreppet ”privaträttens område”, då tvisten inte avser giltigheten av den överlåtelse som förvaltaren samtyckt till och förvärvarens utövande av de förvärvade rättigheterna styrs av andra regler än dem som är tillämpliga inom ramen för ett insolvensförfarande (se, i detta avseende, dom av den 19 april 2012, F-Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, punkterna 37, 42 och 49).
40
Detsamma gäller när, vid förvärvarens utövande av sin förvärvade rättighet, tvisten endast rör förvärvarens agerande (se, i detta avseende, dom av den 19 april 2012, F-Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, punkt 42). Däremot omfattar tillämpningsområdet för förordning nr 1346/2000 en talan som avser en överlåtelse av bolagsandelar som skett inom ramen för ett insolvensförfarande, när förvaltaren klandras för att inte ha använt sig av en av sina befogenheter enligt den nationella lagstiftningen om generalexekution (se, i detta avseende, dom av den 2 juli 2009, SCT Industri, C‑111/08, EU:C:2009:419, punkt 28).
41
Tillämpningsområdet för förordning nr 1215/2012 omfattar inte heller en talan om fastställelse av en fordran för registrering i ett insolvensförfarande, eftersom en sådan talan grundar sig direkt på de nationella rättsreglerna på insolvensområdet (se, i detta avseende, dom av den 18 september 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, punkterna 37 och 38). Detsamma gäller en talan om ansvar för ledamöter i en borgenärskommitté, vilka genom en omröstning fick ett rekonstruktionsförfarande att övergå i ett konkursförfarande, eftersom en sådan talan är en direkt och oskiljaktig följd av utövande av befogenheter som specifikt grundar sig på de nationella bestämmelserna om insolvensförfaranden (se, i detta avseende, dom av den 20 december 2017, Valach m.fl., C‑649/16, EU:C:2017:986, punkterna 30 och 35).
42
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet och av de preciseringar som den hänskjutande domstolen har lämnat att talan i det nationella målet syftar till att ett bolag ska förpliktas att betala varor som levererats i enlighet med ett avtal som ingåtts innan insolvensförfarandet avseende detta bolag inleddes. Enligt senare ingångna avtal om hävande av kvarstad är en sådan förpliktelse nödvändig för att käranden i det nationella målet ska kunna utkräva de bankgarantier som ställts till dennes förmån.
43
Domstolen konstaterar att såväl de avtalsförpliktelser som åberopats inom ramen för domstolsförfarandet som de verkställighetsmekanismer som föreskrivs för dessa förpliktelser har sin grund i avtalsrätten och är oberoende av de särskilda regler som är tillämpliga på insolvensförfaranden.
44
Dessutom är en talan om betalning för levererade varor självständig, eftersom den kan väckas utan något insolvensförfarande.
45
Varken inledandet av ett insolvensförfarande eller utseendet av en förvaltare medför heller att den rättsliga grunden för en talan som omfattas av allmänna privaträttsliga regler ändras i syfte att talan ska omfattas av tillämpningsområdet för de särskilda reglerna för insolvensförfaranden.
46
Domstolen har slagit fast att den omständigheten att en förvaltare som utsetts i ett insolvensförfarande efter det att insolvensförfarandet inletts har väckt talan om betalning i borgenärernas intresse och att förvaltaren handlar i borgenärernas intresse nämligen inte påverkar talans karaktär, vilken är oberoende av om det pågår ett insolvensförfarande och fortsatt styrs av allmänna materiella regler (se, analogt, dom av den 6 februari 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, punkt 29 och där angiven rättspraxis, och dom av den 21 november 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, punkt 36).
47
Vad beträffar det andra kriteriet som nämns i punkt 34 ovan framgår det av fast rättspraxis att det är styrkan i sambandet mellan talan och insolvensförfarandet som är avgörande för om undantaget i artikel 1.2 b i förordning nr 1215/2012 är tillämpligt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 december 2017, Valach m.fl., C‑649/16, EU:C:2017:986, punkt 27 och där angiven rättspraxis, och dom av den 6 februari 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, punkt 30).
48
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 57 i sitt förslag till avgörande gör detta kriterium det möjligt att beakta andra kontextuella omständigheter än dem som avser den rättsliga grunden för talan.
49
Även om det inte kan förnekas att det finns ett visst samband mellan den talan som väckts i det nationella målet och insolvensförfarandet – eftersom talan väcktes efter det att gäldenärsbolaget hade försatts i konkurs och den fordran som talan avser anmäldes av käranden som en fordran i konkursen – är det emellertid inte tillräckligt att den fordran som gjorts gällande vid den hänskjutande domstolen är identisk med den som anmälts i konkursen för att talan ska omfattas av undantaget i artikel 1.2 b i förordning nr 1215/2012.
50
Det ska i detta hänseende understrykas att fastställandet av behörig domstol inte på något sätt påverkar vilken lag som är tillämplig på ansökan i det nationella målet eller de relevanta bestämmelserna för att fastställa tillämplig lag i det nationella målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 november 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, punkt 38).
51
Varken frågan huruvida en individuell talan mot ett insolvent bolag kan tas upp till sakprövning eller frågan huruvida en sådan talan kan bifallas när en fordran har anmälts i konkursen omfattas nämligen av behörighetsreglerna, utan av lagvalsreglerna.
52
Det framgår av artikel 4.1 i förordning nr 1346/2000 att lagen i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet inleds ska vara tillämplig på insolvensförfarandet och dess verkningar.
53
Artikel 4.2 i den förordningen preciserar att lagen i inledningsstaten ska bestämma förutsättningarna för att inleda ett insolvensförfarande, samt för att genomföra och slutföra det, och räknar på ett icke uttömmande sätt upp de olika skeden i ett insolvensförfarande som regleras av lagen i inledningsstaten, bland annat insolvensförfarandets verkningar på gäldenärens gällande avtal (led e), insolvensförfarandets verkningar på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer (led f), hur fordringar ska anmälas, styrkas och godtas (led h), de fordringar som ska anmälas i förfarandet och hur de fordringar ska behandlas som uppkommit efter det att insolvensförfarandet har inletts (led g) och vilka återvinningsbestämmelser eller liknande bestämmelser som är tillämpliga (led m).
54
Det följer av artikel 3 jämförd med artikel 4 i förordning nr 1346/2000 att denna lagstiftning i princip syftar till att uppnå överensstämmelse mellan vilka domstolar som har internationell behörighet och vilken lag som är tillämplig på insolvensförfarandet. Förutom i de fall för vilka det uttryckligen föreskrivs bestämmelser med annan innebörd i förordningen, följer nämligen tillämplig lag, enligt artikel 4 i nämnda förordning, den internationella behörigheten, vilken bestäms enligt artikel 3 i samma förordning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 november 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, punkt 30).
55
Eftersom artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 endast avser frågan om domstols behörighet att inleda insolvensförfaranden, och tillämpningsområdet för artikel 4 i förordningen är mer omfattande än tillämpningsområdet för artikel 3 i förordningen, då den förstnämnda är tillämplig på insolvensförfaranden och deras verkningar, kan denna överensstämmelse mellan tillämplig lag och behörig domstol dock inte alltid säkerställas.
56
I förevarande fall inleddes det aktuella insolvensförfarandet i Nederländerna, vilket innebär att den lag som är tillämplig på detta förfarande och dess verkningar, enligt artikel 4.1 i förordning nr 1346/2000, är nederländsk rätt.
57
Av detta följer att talan i det nationella målet, som syftar till att ett bolag som förklarats insolvent ska förpliktas att betala för levererade varor, omfattas av nederländsk rätt, eftersom det – såsom nämns i punkt 53 ovan – är det landets lag som reglerar insolvensförfarandets verkningar på gällande avtal och på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer, hur fordringar ska anmälas, styrkas och godtas samt åtgärder som kan skada borgenärerna.
58
Som Europeiska kommissionen påpekade vid förhandlingen vid domstolen är det tillämpningen av samma lag på insolvensförfarandet och alla dess verkningar, vilken fastställs enligt artikel 4.1 i förordning nr 1346/2000, som gör det möjligt att säkerställa att de mål som eftersträvas med denna förordning vad gäller likabehandling av borgenärer och skydd för deras intressen uppnås, oberoende av frågan om domstols behörighet.
59
Det ska i detta sammanhang för övrigt påpekas att den regel i förordning nr 1215/2012 som föreskriver att om talan väcks vid domstolar i olika medlemsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter, ska den domstol vid vilken talan väckts senare låta handläggningen av målet vila för att undvika att oförenliga domar meddelas, inte är tillämplig, ens analogt, på det system som inrättats genom förordning nr 1346/2000. Det systemet medger behörighet för domstolar i andra medlemsstater, främst vad gäller sekundära insolvensförfaranden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 september 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, punkterna 42, 44 och 46).
60
Av vad som anförts ovan följer att den första frågan ska besvaras på följande sätt. Artikel 1.2 b i förordning nr 1215/2012 ska tolkas så, att den inte är tillämplig på en talan som väckts i en medlemsstat mot ett bolag om betalning av levererade varor, vilken varken hänvisar till det insolvensförfarande som tidigare inletts mot bolaget i en annan medlemsstat eller till att fordran redan har anmälts i konkursen.
Den andra frågan
61
Med hänsyn till svaret på den första frågan är det inte nödvändigt att besvara den andra frågan.
Rättegångskostnader
62
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
Artikel 1.2 b i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område
ska tolkas så,
att den inte är tillämplig på en talan som väckts i en medlemsstat mot ett bolag om betalning av levererade varor, vilken varken hänvisar till det insolvensförfarande som tidigare inletts mot bolaget i en annan medlemsstat eller till att fordran redan har anmälts i konkursen.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.