62023CJ0423
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
22. jaanuar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Elektrienergia siseturg – Direktiiv (EL) 2019/944 – Artikkel 5 – Turupõhine tarnehind – Direktiiv (EL) 2018/2001 – Taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamine – Määrus (EL) 2022/1854 – Erakorralised meetmed kõrge energiahinnaga toimetulekuks – Artiklid 6 ja 7 – Teatavaid energiaallikaid kasutavate elektritootjate turutulu ülempiir – Artikkel 8 – Riigisisesed meetmed turutulu edasiseks piiramiseks – Tingimused – Riigisisesed õigusnormid, millega ei ole tootjatele tagatud, et neile jääb 10% ülemmäära ületavast tulust – Taastuvenergia sektorisse tehtavate investeeringute säilitamine – Kivisöest toodetud elektrienergia müügist saadava tulu ülempiiri puudumine – Olukord, kus ei ole kehtestatud eraldi eeskirju energiaallikate kaupa
Kohtuasjas C‑423/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia maakonna halduskohus, Itaalia) 7. juuli 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 10. juulil 2023, menetluses
Secab Soc. coop.
versus
Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA),
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA,
menetluses osalesid:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero della Transizione ecologica,
Ministero dello Sviluppo economico,
Associazione Italia Solare ETS,
Assoidroelettrica,
Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja president I. Jarukaitis (ettekandja), kohtunikud M. Condinanzi ja N. Jääskinen,
kohtujurist: A. Rantos,
kohtusekretär: ametnik G. Chiapponi,
arvestades kirjalikku menetlust ja 6. novembri 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Secab Soc. coop., esindajad: avvocati C. Mainardis, M. Nussi ja A. Travi,
–
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA, esindajad: avvocati D. Gallo, G. Pellegrino, G. Vercillo ja A. Zoppini,
–
Associazione Italia Solare ETS, esindaja: avvocata G. Cassar,
–
Assoidroelettrica, esindajad: avvocati G. B. Conte ja G. Giordano,
–
Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane, esindaja: avvocata C. Martorana,
–
Itaalia valitsus, esindajad: S. Fiorentino ja G. Palmieri, keda abistasid avvocati dello Stato L. Delbono ja R. Guizzi,
–
Belgia valitsus, esindajad: P. Cottin ja M. Jacobs, keda abistasid advocaten K. Decroix ja B. Martel,
–
Kreeka valitsus, esindajad: K. Boskovits ja C. Kokkosi,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: O. Beynet, B. De Meester, T. Scharf ja A. Spina,
olles 6. veebruari 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/944 elektrienergia siseturu ühiste normide kohta ja millega muudetakse direktiivi 2012/27/EL (ELT 2019, L 158, lk 125) artikli 5 lõiget 4, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiivi (EL) 2018/2001 taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta (ELT 2018, L 328, lk 82) põhjendusi 2, 3 ja 12 ning nõukogu 6. oktoobri 2022. aasta määruse (EL) 2022/1854, mis käsitleb kõrgete energiahindadega seotud erakorralisi sekkumismeetmeid (ELT 2022, L 261 I, lk 1), põhjendusi 27–29, 39 ja 41, artikli 6 lõiget 1, artikli 7 lõike 1 punkte h–j, artikli 8 lõike 1 punkte a ja d ning lõiget 2.
2
Taotlus on esitatud ühelt poolt elektrienergia tootmise valdkonnas tegutseva ühistu Secab Soc. coop‑i ning teiselt poolt Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA) (riiklik energia‑, võrgu‑ ja keskkonnaamet, Itaalia) ja Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA (Itaalia õiguse alusel asutatud äriühing, kes kuulub majandus- ja rahandusministeeriumi kaudu täielikult Itaalia riigile ning kelle ülesanne on riigisiseses energiapoliitikas edendada ja toetada taastuvenergia arendamist ja energiatõhusust) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kas riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse teatavatest taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia müügist saadavale turutulule ülempiir, on õiguspärased.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2018/2001
3
Direktiivi 2018/2001 põhjendustes 2, 3 ja 12 on märgitud:
„(2)
Vastavalt [ELTL] artikli 194 lõikele 1 on taastuvate energiaallikate edendamine üks [Euroopa L]iidu energiapoliitika eesmärke. Seda eesmärki püütakse saavutada käesoleva direktiiviga. Taastuvatest energiaallikatest saadud energia ehk taastuvenergia ulatuslikum kasutamine moodustab tähtsa osa meetmepaketist, mis on ette nähtud kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks ning Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni osaliste konverentsi 21. istungjärgu tulemusel sõlmitud 2015. aasta Pariisi kliimakokkuleppes […] liidule võetud kohustuse täitmiseks ja selleks, et viia ellu liidu kliima‑ ja energiaraamistik 2030, sealhulgas liidu siduv eesmärk vähendada 2030. aastaks heitkoguseid vähemalt 40% võrreldes 1990. aasta tasemega. Liidu 2030. aasta siduv taastuvenergiaeesmärk ning liikmesriikide panused selle saavutamiseks, sealhulgas nende lähteosakaal seoses 2020. aastaks seatud riiklike üldeesmärkidega, on liidu energia‑ ja keskkonnapoliitika äärmiselt olulised elemendid. Muud sellised elemendid sisalduvad käesolevas direktiivis sätestatud raamistikus, näiteks taastuvatel energiaallikatel põhineva kütte ja jahutuse ning taastuvtoorainest toodetud transpordikütuste arendamiseks.
(3)
Taastuvatest energiaallikatest toodetud energia ulatuslikumal kasutamisel on keskne tähtsus ka energiavarustuskindluse, taskukohase jätkusuutliku energia, tehnoloogilise arengu, uuendustegevuse ning tehnoloogia‑ ja tööstusalase juhtpositsiooni edendamisel, pakkudes samal ajal keskkonna‑, sotsiaalset ja tervisekasu ning ulatuslikke tööhõive‑ ja regionaalarenguvõimalusi, eriti eraldatud ja maapiirkondades, või piirkondades või aladel, kus on väike rahvastikutihedus või kust tööstustootmine osaliselt mujale üle viiakse.
[…]
(12)
Selleks et toetada liikmesriikide ulatuslikke panuseid liidu eesmärgi saavutamisse, tuleks kehtestada finantsraamistik, mille eesmärk on hõlbustada liikmesriikides taastuvenergiaprojektidesse investeerimist muu hulgas rahastamisvahendite kasutamise kaudu.“
Direktiiv 2019/944
4
Direktiivi 2019/944 artikkel 5 „Turupõhised tarnehinnad“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Tarnijad võivad vabalt määrata hinna, millega nad tarnivad elektrit tarbijatele. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada tarnijate vahel tõhus konkurents.
[…]
3.   Erandina lõigetest 1 ja 2 võivad liikmesriigid kasutada riiklikku sekkumist energiaostuvõimetutele ja kaitsetutele kodutarbijatele tarnitava elektri hinnakujunduse puhul. Riiklikule sekkumisele kehtivad lõigetes 4 ja 5 sätestatud tingimused.
4.   Riiklik sekkumine tarnitava elektri hinnakujundusse peab vastama järgmistele tingimustele:
a)
sekkumine taotleb üldist majanduslikku kasu ega lähe kaugemale sellest, mis on vajalik sellega taotletava üldise majandusliku kasu saamiseks;
b)
sekkumine on selgelt määratletud, läbipaistev, mittediskrimineeriv ja kontrollitav;
c)
sekkumine tagab kõikidele liidu elektriettevõtjatele võrdse juurdepääsu tarbijatele;
d)
sekkumine on ajaliselt piiratud ja sellest kasu saavate isikute suhtes proportsionaalne;
e)
sekkumine ei too turuosalistele diskrimineerival viisil kaasa lisakulusid.
[…]“.
Määrus 2022/1854
5
Määruse 2022/1854 põhjendustes 1, 27–29 ja 39–41 oli täpsustatud:
„(1)
Alates 2021. aasta septembrist on elektriturgudel täheldatud väga kõrgeid hindu. […]
[…]
(27)
Turutulu ülempiiri tase ei tohiks ohustada nende tootjate, kelle suhtes seda kohaldatakse, sealhulgas taastuvenergia tootjate suutlikkust oma investeerimis‑ ja käitamiskulusid tagasi teenida ning see peaks säilitama ja stimuleerima tulevasi investeeringuid vähese CO2 heitega ja usaldusväärse elektrisüsteemi jaoks vajalikus mahus. Turutulu ülempiir, mis on ühtne ülempiir kogu liidus, on kõige sobivam selleks, et elektrienergia siseturg püsiks toimivana, sest nii säilib hinnapõhine konkurents eri tehnoloogialahendusi kasutavate elektritootjate vahel, seda eelkõige taastuvate energiaallikate puhul.
(28)
Kuigi aeg-ajalt esinevaid ja lühiajalisi järske hinnatõuse võib pidada elektriturul tavapäraseks ja selline olukord võib olla mõnele investorile kasulik oma tootmisinvesteeringute tagasiteenimiseks, erineb alates 2022. aasta veebruarist täheldatud äärmuslik ja püsiv hinnatõus märkimisväärselt tavalisest ajutiste järskude hinnatõusudega turuolukorrast. Seetõttu ei tohiks turutulu ülempiiri seada allapoole turuosaliste põhjendatud ootusi, mis neil olid enne Venemaa [Föderatsiooni] Ukraina-vastast agressioonisõda elektrihindade keskmise taseme kohta tundidel, mil elektrinõudlus oli suurim. Enne 2022. aasta veebruari olid viimaste aastakümnete eeldatavad elektri hulgimüügituru keskmised tipphinnad liidus märkimisväärselt ja pidevalt madalamad kui 180 eurot [megavatt-tunni (MWh)] kohta, hoolimata elektrihindade erinevustest liidu eri piirkondade vahel. Kuna turuosaliste esialgne investeerimisotsus põhines eeldusel, et keskmiselt on hinnad tipptundidel sellest tasemest madalamad, kujutab turutulu ülempiiri kehtestamine 180 euro juures MWh kohta endast turu algsetest ootustest tunduvalt kõrgemat taset. Jättes hinnale marginaali, mida investorid oleksid võinud mõistlikult eeldada, on vaja tagada, et turutulu ülempiir ei oleks vastuolus esialgse hinnanguga investeeringute tasuvuse kohta.
(29)
Lisaks on mõistlikku marginaali sisaldav turutulu ülempiir 180 eurot MWh kohta asjaomaste tootmistehnoloogia lahenduste puhul püsivalt kõrgem kui praegused energiatootmise tasandatud kogukulud [levelised cost of electricity (LCOE)] ning see võimaldab tootjatel, kelle suhtes seda kohaldatakse, katta oma investeeringud ja käitamiskulud. Pidades silmas, et turutulu ülempiir jätab mõistlike energiatootmise tasandatud kogukulude ja turutulu ülempiiri vahele märkimisväärse marginaali, ei saa eeldada, et see vähendaks uutesse väiksemate piirkuludega võimsustesse tehtavate investeeringute väärtust.
[…]
(39)
Selleks et võtta arvesse varustuskindlusega seotud probleeme, peaks liikmesriikidel olema võimalus kehtestada turutulu ülempiir nii, et see võimaldab elektritootjatel säilitada turutulu ülempiiri ületavast liigtulust 10%.
(40)
Arvestades asjaolu, et elektrienergia tootmisüksuste tootmis‑ ja kulustruktuur on liikmesriigiti väga erinev, tuleks liikmesriikidel teatavatel tingimustel lubada jätta kehtima või kehtestada riiklikke kriisimeetmeid.
(41)
Eelkõige peaks liikmesriikidele jääma võimalus veelgi piirata nende tootjate tulusid, kelle suhtes kohaldatakse turutulu ülempiiri, ning kehtestada konkreetne ülempiir kivisöest toodetud elektri müügist saadavale turutulule, kuna selle hind võib mõnes liikmesriigis olla märkimisväärselt madalam väiksemate piirkuludega tehnoloogia abil toodetud elektri hinnast. Õiguskindluse tagamiseks peaks liikmesriikidel olema samuti lubatud jätta kehtima või kehtestada riiklikke kriisimeetmeid, millega piiratakse muude kui nende tootjate turutulusid, kelle suhtes kohaldatakse kogu liitu hõlmavat turutulu ülempiiri.“
6
Määruse artikli 6 „Turutulu kohustuslik ülempiir“ lõigetes 1 ja 2 oli sätestatud:
„1.   Tootjate sellise turutulu ülempiir, mis saadakse elektri tootmisest artikli 7 lõikes 1 osutatud allikatest, on 180 eurot toodetud elektri MWh kohta.
2.   Liikmesriigid tagavad, et turutulu ülempiiri kohaldatakse tootjate ja, kui see on asjakohane, tootjate nimel elektri hulgimüügiturgudel osalevate vahendajate kogu turutulu suhtes, olenemata turu ajavahemikust, millal tehing toimub, ja sellest, kas elektriga kaubeldakse kahepoolselt või tsentraliseeritud kauplemiskohas.“
7
Sama määruse artikli 7 „Turutulu ülempiiri kohaldamine elektritootjate suhtes“ lõigetes 1–5 oli ette nähtud:
„1.   Artiklis 6 ette nähtud turutulu ülempiiri kohaldatakse järgmistest allikatest toodetud elektrienergia müügist saadud turutulu suhtes:
a)
tuuleenergia;
b)
päikeseenergia (soojuslik ja fotoelektriline);
c)
geotermiline energia;
d)
hüdroenergia ilma veehoidlata;
e)
biomasskütus (tahked või gaasilised biomasskütused), välja arvatud biometaan;
f)
jäätmed;
g)
tuumaenergia;
h)
pruunsüsi;
i)
toornaftatooted;
j)
turvas.
[…]
5.   Liikmesriigid võivad otsustada, et turutulu ülempiiri kohaldatakse ainult 90% suhtes turutulust, mis ületab artikli 6 lõikes 1 ette nähtud turutulu ülempiiri.“
8
Määruse artiklis 8 „Riiklikud kriisimeetmed“ oli sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad:
a)
jätta kehtima või kehtestada meetmeid, mis piiravad artikli 7 lõikes 1 loetletud allikatest elektri tootjate turutulu veelgi, sealhulgas võimaldavad eristada tehnoloogiaid, samuti teiste turuosaliste, sealhulgas elektrikaubandusega tegelevate turuosaliste turutulusid;
[…]
c)
jätta kehtima või kehtestada riiklikud meetmed nende tootjate turutulu piiramiseks, kes toodavad elektrit muudest kui artikli 7 lõikes 1 osutatud allikatest;
d)
kehtestada konkreetse ülempiiri kivisöest toodetud elektrienergia müügist saadud turutulule;
[…]
2.   Lõikes 1 osutatud meetmed kooskõlas käesoleva määruse sätetega:
a)
on proportsionaalsed ja mittediskrimineerivad;
b)
ei ohusta investeerimissignaale;
c)
tagavad, et investeerimis‑ ja käitamiskulud on kaetud;
d)
ei moonuta elektri hulgimüügiturgude toimimist ning eelkõige ei mõjuta koormamisjärjestust ja hinnakujundust hulgimüügiturul;
e)
on kooskõlas liidu õigusega.“
9
Määruse 2022/1854 artikli 10 „Liigtulu jaotamine“ lõikes 1 oli sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et kogu liigtulu, mis saadakse turutulu ülempiiri kohaldamisest, kasutatakse sihipäraselt selleks, et rahastada elektri lõpptarbijaid toetavaid meetmeid, millega leevendatakse kõrgete elektrihindade mõju neile tarbijatele.“
10
Määruse artiklis 22 „Jõustumine ja kohaldamine“ oli ette nähtud:
„1.   Käesolev määrus jõustub järgmisel päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.
2.   Ilma et see piiraks kohustust tagada liigtulu jaotamine vastavalt artiklile 10 ja kasutada ajutisest solidaarsuspanusest saadud tulu vastavalt artiklile 17 ning ilma et see piiraks kohustust esitada aruanne vastavalt artikli 20 lõikele 2, kohaldatakse käesolevat määrust kuni 31. detsembrini 2023, võttes arvesse järgmist:
[…]
c) artikleid 6, 7 ja 8 kohaldatakse alates 1. detsembrist 2022 kuni 30. juunini 2023;
[…]“.
Itaalia õigus
Dekreetseadus nr 4/2022
11
28. märtsi 2022. aasta seadus nr 25, mida muudeti 27. jaanuari 2022. aasta dekreetseadusega nr 4/2022 erakorraliste meetmete kohta, mille eesmärk on toetada ettevõtjaid, tööd, tervise kaitset ja territoriaalseid teenuseid COVD‑19 kriisis ning leevendada hinnatõusu tagajärgi elektrienergia sektoris (legge n. 25 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 27 gennaio 2022, n. 4, recante misure urgenti in materia di sostegno alle imprese e agli operatori economici, di lavoro, salute e servizi territoriali, connesse all’emergenza da COVID‑19, nonché per il contenimento degli effetti degli aumenti dei prezzi nel settore elettrico; GURI nr 73 regulaarne lisa nr 13, 28.3.2022) (edaspidi „dekreetseadus nr 4/2022“), sisaldab artiklit 15 bis„Lisameetmed seoses elektrienergiaga, mis on toodetud taastuvaid energiaallikaid kasutavate käitisega“. Artiklis 15 bis oli ette nähtud:
„1.   1. veebruarist 2022 ja kuni 31. detsembrini 2022 kohaldatakse kahesuunalist energiahinna hüvitamise süsteemi elektrienergiale, mis on võrku suunatud:
a)
fotogalvaanilistest käitistest võimsusega üle 20 kW, millele rakendatakse ostutariifi mehhanismist tulenevaid kindlasummalisi preemiaid (Conto Energia), mis ei sõltu turuhindadest;
b)
käitistest võimsusega üle 20 kW, milles kasutatakse päikese‑, hüdro‑, geotermilist ja tuuleenergiat, mille jaoks ei anta toetusi toetusmehhanismidest ning mis on võetud kasutusele enne 1. jaanuari 2010.
[…]
3.   Lõike 1 tähenduses arvutab GSE allpool punktides a ja b nimetatud väärtuste vahe:
a)
võrdlushind, mis on näidatud [sellele] dekreetseadusele [lisatud] tabelis, turu iga piirkonna puhul [ja jääb vahemikku 56–58 eurot MWh kohta (v.a Sardiinia ja Sitsiilia saar, mille puhul on see vastavalt 61 eurot MWh kohta ja 75 eurot MWh kohta)];
b)
turuhind, milleks on:
1)
lõike 1 punktis a nimetatud käitiste ja lõike 1 punktis b nimetatud käitiste puhul, mis kasutavad päikese‑, tuule‑, geotermilist energiat ja veehoidlata hüdroenergiat, turupiirkonna elektrienergia tunnihind või enne 27. jaanuari 2022 sõlmitud tarnelepingute puhul, milles ei ole järgitud lõikes 7 nimetatud tingimusi, nendes lepingutes näidatud hind;
2)
muude lõike 1 punktis b nimetatud käitiste puhul kui need, mida on nimetatud punktis 1, turupiirkondade elektrienergia tunnihinna kuu aritmeetiline keskmine ning enne 27. jaanuari 2022 sõlmitud tarnelepingute puhul, milles ei ole järgitud lõikes 7 nimetatud tingimusi, nendes lepingutes näidatud hind.
4.   Kui lõikes 3 nimetatud vahe on positiivne, tasub GSE tootjale vastava summa. Kui see vahe on negatiivne, teeb GSE mahaarvamise või nõuab tootjalt vastava summa sisse.
[…]“.
12
Dekreetseaduse nr 115/2022, mida on muudetud 21. septembri 2022 seadusega nr 142, millega muudetakse 9. augusti 2022. aasta dekreetseadust nr 115, kiireloomuliste energeetikameetmete, veekriisi ning sotsiaal‑ ja tööstuspoliitika kohta (legge n. 142 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 9 agosto 2022, n. 115, recante misure urgenti in materia di energia, emergenza idrica, politiche sociali e industriali; GURI nr 221, 21.9.2022, lk 1), artikli 11 lõikega 1 pikendati artiklis 15 bis nimetatud hüvitusmehhanismi kuni 30. juunini 2023.
Seadus nr 197/22
13
29. detsembri 2022. aasta seaduse nr 197, mis käsitleb riigi prognooseelarvet 2023. finantsaastaks ja mitmeaastast eelarvet aastateks 2023–2025 (legge n. 197 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2023 e bilancio pluriennale per il triennio 2023–2025; GURI nr 303 regulaarne lisa nr 43, 29.12.2022; edaspidi „seadus nr 197/22“), artikli 1 lõiked 30–33 on sõnastatud järgmiselt:
„30.   Määruse [2022/1854] kohaselt kohaldatakse 1. detsembrist 2022 kuni 30. juunini 2023 elektrienergia tootjate saadud turutulu suhtes ülempiiri ühesuunalise hüvitussüsteemi abil, mida kohaldatakse elektrienergiale, mille on võrku edastanud:
a)
taastuvaid energiaallikaid kasutavad käitised, mis ei kuulu [dekreetseaduse nr 4/2022] artikli 15 bis kohaldamisalasse;
b)
määruse [2022/1854] artikli 7 lõikes 1 osutatud taastumatuid allikaid kasutavad käitised.
31.   Turutulu ülempiiri kohaldatakse kogu turutulu suhtes, mida saavad eespool nimetatud käitistest elektritootjad ja vajaduse korral elektrienergia hulgimüügiturgudel osalevad vahendajad nende tootjate nimel, olenemata tulu toova tehingu tähtajast ja sellest, kas elektrienergiaga kaubeldakse kahepoolselt või tsentraliseeritud turul.
32.   Lõike 30 tähenduses arvutab [GSE] allpool punktides a ja b nimetatud väärtuste vahe:
a)
võrdlushind 180 [eurot] MWh kohta või allikate puhul, mille tootmiskulud on sellest hinnast suuremad, tehnoloogiale vastav väärtus, mis on kindlaks määratud ARERA […] kriteeriumide alusel, milles võetakse arvesse investeerimis‑ ja tegevuskulusid ning investeeringult saadavat õiglast tasu. Sel eesmärgil on käitiste puhul, millele kohaldatakse ühesuunalisi mehhanisme – välja arvatud mehhanismid, mis asendavad rohesertifikaate –, võrdlushind 180 [eurot] MWh kohta ja kohaldatava hinna vaheline suurim võimalik vahe;
b)
turuhind, mis võrdub turupiirkonna tunnihinna kuu keskmisega, mis on kindlaks määratud muutlikke energiaallikaid kasutavate käitiste kaalutud keskmisena iga käitise tootmisprofiili alusel ja aritmeetilise keskmisena käitiste puhul, mis kasutavad muutlikke energiaallikaid, ning enne käesoleva seaduse nr 197/22 jõustumise kuupäeva [st enne 1. jaanuari 2023] sõlmitud tarnelepingute puhul, millele ei kehti lõikes 37 nimetatud eeldused, nendes lepingutes märgitud hinnaga.
33.   Kui lõikes 32 nimetatud vahe on negatiivne, teeb GSE tasaarvestuse või nõuab tootjalt asjaomase summa tagasi.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
14
Secab käitab veehoidlata hüdroelektrijaamu. Kuna see äriühing kuulub dekreetseaduse nr 4/2022 artikli 15 bis kohaldamisalasse, kohaldati tema suhtes selles sättes ette nähtud tulu ülempiiri meedet. Pärast seda, kui Secab oli saanud selles kontekstis GSE‑lt mitu arvet, esitas ta Tribunale amministrativo regionale per la Lombardiale (Lombardia maakonna halduskohus, Itaalia), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, kaebuse, milles palus tühistada eelkõige ARERA otsuse, millega seda sätet rakendati, nimetatud sätte kohaldamise tehnilised eeskirjad, mille GSE oli vastu võtnud, ning arved, mille GSE oli talle 18. oktoobril ja 15. novembril 2022 sama sätte alusel väljastanud. Secab põhjendab oma kaebust sellega, et dekreetseaduse nr 4/2022 artikkel 15 bis on liidu õigusega vastuolus.
15
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et selle artikli 15 bis kohaldamist, mis oli esialgu ette nähtud ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 31. detsembrini 2022, pikendati dekreetseadusega nr 115/2022 kuni 30. juunini 2023. Ta märgib samuti, et määrus 2022/1854 jõustus alles 8. oktoobril 2022, et selles oli kindlaks määratud suurem tulu ülempiir ja suurem kohaldamisala võrreldes ülempiiri ja kohaldamisalaga, millele on viidatud artiklis 15 bis, ning et ajavahemikku 1. detsember 2022 kuni 30. juuni 2023 puutuvas osas võeti selle määruse artiklid 6–8 üle nimelt seaduse nr 197/22 artiklitega 30–38, kuid siiski jäeti välja taastuvaid energiaallikaid kasutavad käitised, mis juba kuulusid artikli 15 bis kohaldamisalasse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus nendib, et kuigi artikkel 15 bis võeti vastu enne määrust 2022/1854, kujutas see endast sisuliselt riigisisest õigusnormi, millega seda määrust rakendatakse artiklis 15 bis nimetatud taastuvatest energiaallikatest toodetud energia suhtes.
16
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et artikkel 15 bis, nagu ka määrus 2022/1854, võeti vastu eesmärgiga ajutiselt piirata erakorralist turutulu, mida saavad energiatootjad, kelle kulusid maagaasi hinnakõikumised ei mõjuta, kohaldada selleks erakorralise tulu ülempiiri ja jaotada asjaomased summad lõpptarbijatele. Tal on siiski kahtlusi konkreetsete tingimuste kohta, mille Itaalia seadusandja on sellise tulu ülempiiri kehtestamiseks valinud.
17
Esimesena on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus dekreetseaduse nr 4/2022 artiklis 15 bis ette nähtud ülempiiri suuruse kohta. Ta märgib esiteks, et olgugi et artikli 15 bis lõike 3 punktis a sätestatud võrdlushind – mis jääb muu hulgas vahemikku 56 eurot toodetud elektri MWh kohta kuni 75 eurot MWh kohta – on tunduvalt madalam kui liidu kindlaks määratu, mis on 180 eurot toodetud elektri MWh kohta, ja jääb sellest kaugele, siis on see ARERA väitel õiglane. Nimelt määras Itaalia seadusandja selle hinna kindlaks nii, et võttis aluseks igas turupiirkonnas ajavahemikul 1. jaanuarist 2010 kuni 31. detsembrini 2020 tuvastatud hinna aritmeetilise keskmise, mida on inflatsiooniga korrigeeritud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et määruse 2022/1854 põhjenduse 28 kohaselt oleks turutulu ülempiiri kindlaksmääramisel tulnud arvesse võtta kellaaegu, mil nõudlus oli enne Venemaa Föderatsiooni Ukraina-vastast agressioonisõda kõrgemal tasemel. Lisaks oli 2020. aastal, mida iseloomustasid COVID‑19 puhanguga seotud häired, ühtne riigisisene hind ajaloolises võrdluses madal, ulatudes kuni 38,92 euroni toodetud elektri MWh kohta, samas kui 2021. aastal, mida selle keskmise arvutamisel arvesse ei võetud, tõusis see hind märkimisväärselt, ulatudes 125 euroni toodetud elektri MWh kohta, nii ka 2022. aasta esimeses kvartalis, mil see oli 308 eurot toodetud elektri MWh kohta. Neil asjaoludel kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas artiklis 15 bis ette nähtud ülempiir on proportsionaalne ja mõistlik, kuna see ei taga, et tootjad saaksid endale jätta 10% tulust, mis ületab seda ülempiiri, nagu on ometi nõutud selle määruse põhjenduses 39.
18
Teiseks leiab sama kohus, et dekreetseaduse nr 4/2022 artikkel 15 bis ei näi olevat sobiv, et kaitsta taastuvenergia sektorisse tehtud investeeringuid, eelkõige suutlikkust teha selliseid investeeringuid tulevikus, et suurendada taastuvate energiaallikate kasutamist. Ta viitab eelkõige direktiivi 2018/2001 põhjendusele 2 – milles rõhutatakse, et tähtis on asendada fossiilseid energiaallikaid ja edendada taastuvaid energiaallikaid – ning määruse 2022/1854 põhjendustele 28 ja 29, millest nähtub, et ülempiir on vaja kehtestada nii, et see ei mõjutaks investeeringute kasumlikkuse esialgset hindamist. Näib aga, et Itaalia seadusandja ei võtnud neid nõudeid artiklis 15 bis ette nähtud ülempiiri kindlaksmääramisel arvesse.
19
Teisena märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et määruses 2022/1854 on kehtestatud selle artiklis 6 sätestatud ülempiir pruunsütt, toornaftat ja turvast kasutavatele energiatootjatele, ning selle põhjenduses 41 ja artikli 8 lõike 1 punktis d on ette nähtud, et liikmesriigid peaksid kehtestama kivisütt kasutavatele tootjatele konkreetse ülempiiri. Dekreetseaduse nr 4/0022 artiklis 15 bis ei ole aga ette nähtud ühtegi õigusnormi, mida kohaldataks nende tootjate suhtes, kes said nii põhjendamatu eelise. Teiseks märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi määruse 2022/1854 artikli 8 lõike 1 punkt a võimaldab liikmesriikidel eristada kohaldatavat korda energiaallikate kaupa, kehtestati artiklis 15 bis kõigile selles sättes nimetatud tootjate kategooriatele ühtne ülempiir, samas kui tootmiskulud erinevad käitiste lõikes.
20
Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia maakonna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2019/944] artikli 5 lõikega 4, direktiivi [2018/2001] põhjendustega 3 ja 12, määruse [2022/1854] põhjendustega [27–29] ja 39, artikli 6 lõikega 1 ning artikli 8 lõikega 2 on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse elektrienergia müügist saadud turutulu ülempiir vastavalt dekreetseaduse nr 4/2022 artiklis 15 bis sätestatud korrale, mis ei taga seda, et tootjatele jääb 10% viidatud ülempiiri ületavast tulust?
2.
Kas [direktiivi 2019/944] artikli 5 lõikega 4, direktiivi [2018/2001] põhjendustega 2, 3 ja 12 [ning määruse 2022/1854] põhjendustega [27–29] ja 39, artikli 6 lõikega 1 ning artikli 8 lõike 2 punktidega b ja c on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse elektrienergia müügist saadud turutulu ülempiir vastavalt dekreetseaduse nr 4/2022 artiklis 15 bis sätestatud korrale, mis ei säilita ega hoogusta investeeringuid taastuvenergia sektoris?
3.
Kas direktiivi [2018/2001] põhjendusega 3, määruse [2022/1854] põhjendustega 27 ja 41, artikli 7 lõike 1 punktidega [h–j] ning artikli 8 lõike 1 punktidega a ja d ning lõikega 2 on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse elektrienergia müügist saadud turutulu ülempiir vastavalt dekreetseaduse nr 4/2022 artiklis 15 bis sätestatud korrale, milles ei ole ette nähtud kivisöest toodetud elektri müügist saadud tulu ülempiiri ega eraldi korda tootmisallikate kaupa?“
Vastuvõetavus
21
GSE ja Itaalia valitsus väidavad, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, sest see ei sisalda kõiki vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et Euroopa Kohus saaks anda sellele tarviliku vastuse, mistõttu ei ole see kooskõlas Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94 ette nähtud nõuetega. Eelkõige väidab GSE, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole iga esitatud küsimuse puhul välja toonud teatud faktilisi või õiguslikke asjaolusid, mis on aga määrava tähtsusega selle kohtu väljendatud kahtluste õigeks hindamiseks, mis pealegi tulenevad suurel määral Secabi hagiavalduses eelotsusetaotluse esitanud kohtule esitatud kaalutlustest.
22
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale – mida kajastavad kodukorra artikli 94 punktid a ja b – peab liikmesriigi kohus selleks, et jõutaks talle tarviliku liidu õiguse tõlgenduseni, määratlema esitatatavate küsimuste faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitama faktilisi andmeid, millel need küsimused põhinevad. Lisaks on tingimata vajalik, nagu on sätestatud kodukorra artikli 94 punktis c, et eelotsusetaotlus sisaldaks selgitust, millistel põhjustel eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatas teatavate liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel näeb (21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
23
Käesoleval juhul on eelotsusetaotlus nende nõuetega kooskõlas. See sisaldab üksikasjalikku ülevaadet asjakohasest faktilisest ja õiguslikust raamistikust ning eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud iga küsimuse kohta põhjused, miks ta leiab, et põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid võivad olla vastuolus viidatud liidu õiguse sätetega.
24
Ühtlasi on liikmesriikide kohtutel kõige ulatuslikum pädevus esitada Euroopa Kohtule küsimusi liidu õiguse asjakohaste sätete tõlgendamise kohta. Nimelt on üksnes põhikohtuasja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval liikmesriigi kohtul õigus kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvesse võttes hinnata eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Sellest tulenevalt eeldatakse, et liikmesriigi kohtu esitatud küsimused on asjakohased ja Euroopa Kohus võib jätta neile küsimustele vastamata vaid siis, kui taotletud tõlgendus ei ole ilmselgelt kuidagi seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline, või ka siis, kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis on vajalikud neile küsimustele tarviliku vastuse andmiseks (vt selle kohta 16. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, punktid 15 ja 18, ning 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Voore Mets ja Lemeks Põlva, C‑784/23, EU:C:2025:609, punkt 31).
25
Sellest tuleneb, et asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kaalutlused lähtuvad suures osas kaalutlustest, mille Secab talle esitas – isegi kui eeldada, et see osutub tõeseks –, ei saa eelotsusetaotluse vastuvõetamatust tõendada sellega, et kodukorra artiklis 94 sätestatud tingimused on täidetud ning käesoleval juhul ei esine ühtki käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis kirjeldatud olukorda, mis võimaldaks Euroopa Kohtul keelduda eelotsuse küsimusele vastamast.
26
Lisaks, kuna Belgia valitsus vaidleb vastu esitatud küsimuste vastuvõetavusele osas, milles nendega taotletakse liidu aktide põhjenduste tõlgendamist, kuigi neil ei ole siduvat õigusjõudu, siis piisab, kui märkida, et ainuüksi see asjaolu ei tõenda väidetavat vastuvõetamatust (vt selle kohta 13. detsembri 1989. aasta kohtuotsus Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, punktid 7 ja 8, ning 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus FBF, C‑911/19, EU:C:2021:599, punktid 53 ja 54).
27
Seega on eelotsusetaotlus vastuvõetav.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
28
Kõigepealt olgu meenutatud, et ELTL artiklis 267 on sätestatud liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel tema menetluses oleva kohtuasja lahendada. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul talle esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada. Ka võib Euroopa Kohus arvesse võtta neid liidu õigusnorme, millele liikmesriigi kohus ei ole oma küsimuses viidanud (vt 28. novembri 2000. aasta kohtuotsus Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, punkt 18, ja 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 44).
29
Nimelt ei takista asjaolu, et eelotsusetaotlused esitanud kohus on oma küsimustes formaalselt viidanud teatavatele liidu õiguse sätetele, Euroopa Kohut esitada sellele kohtule kõiki tõlgenduselemente, mis võivad olla tarvilikud põhikohtuasja lahendamisel, tuletades liikmesriigi kohtu esitatud teabest ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õiguse aspektid, mida on põhikohtuasja vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada (vt 29. novembri 1978. aasta kohtuotsus Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, punkt 26, ning 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 45).
30
Käesoleval juhul nähtub aga eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib saada teavet, mis võimaldaks tal hinnata, kas liidu õigusega on kooskõlas riigisisesed õigusnormid, mis võeti vastu enne määrust 2022/1854 ja mida kohaldati 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 ning milles on ette nähtud elektri müügi turutulu ülempiir. Samuti on selge, et esimesele küsimusele vastamiseks tuleb arvesse võtta ka määruse 2022/1854 artikli 7 lõiget 5 ja artikli 8 lõiget 1, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selles küsimuses viidanud.
31
Nii tuleb asuda seisukohale, et esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2019/944 artikli 5 lõiget 4, direktiivi 2018/2001 põhjendusi 3 ja 12 ning määruse 2022/1854 artikli 6 lõiget 1 ja artiklit 8 tuleb määruse artikli 7 lõiget 5 ning põhjendusi 27–29 ja 39 arvestades tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja milles kehtestati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad ilma veehoidlata hüdroenergiat kasutavatest käitistest, ilma et oleks tagatud, et neile tootjatele jääb 10% seda ülempiiri ületavast tulust.
32
Selle kohta tuleb esimesena märkida, et direktiivi 2019/944 artikli 5 lõikes 1 on ette nähtud, et tarnijad võivad vabalt määrata hinna, millega nad tarnivad elektrit tarbijatele, ja et liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada tarnijate vahel tõhus konkurents. Artikli 5 lõikes 3 on siiski täpsustatud, et erandina eelkõige lõikest 1 võivad liikmesriigid haavatavatele või energiaostuvõimetutele kodutarbijatele tarnitava elektri hinnakujundusse sekkuda ning niisugusele riiklikule sekkumisele kehtivad artikli 5 lõigetes 4 ja 5 sätestatud tingimused.
33
Direktiivi 2019/944 artikli 5 lõike 4 eesmärk on seega reguleerida liikmesriikide sekkumist nende hindade kehtestamisse, millega elektritarnijad müüvad elektrienergiat tarbijatele. Seega ei ole nimetatud sättel seost teatud tootjate poolt elektrienergia müügist saadava turutulu ülempiiri kehtestamisega.
34
Järelikult tuleb nimetatud sätet tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 31.
35
Teisena olgu meenutatud, et liidu õigusakti preambulil ei ole siduvat õigusjõudu (19. novembri 1998. aasta kohtuotsus Nilsson jt, C‑162/97, EU:C:1998:554, punkt 54, ja 19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine, C‑664/23, EU:C:2024:1046, punkt 39). Direktiivi 2018/2001 põhjendused 3 ja 12 ise ei saa seega kehtestada kohustusi, seda ka mitte liikmesriikidele. Järelikult ei saa nendega olla vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 31.
36
Igal juhul, isegi kui eeldada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib direktiivi 2018/2001 põhjendustele 3 ja 12 viidates saada selle direktiivi sätete tõlgendust, tuleb tõdeda, et nendes põhjendustes 3 ja 12 on piirdutud üldiste kaalutluste esitamisega, mis esiteks puudutavad tähtsust, mis taastuvatest energiaallikatest toodetud energia ulatuslikumal kasutamisel võib olla muu hulgas energiavarustuskindluse, taskukohase jätkusuutliku energia ja tehnoloogilise arengu edendamisel, ning teiseks tuleks selleks, et toetada liikmesriikide ulatuslikke panuseid liidu eesmärgi saavutamisse, kehtestada liikmesriikides finantsraamistik, et hõlbustada taastuvenergiaprojektidesse investeerimist. Need üldised kaalutlused ei ole aga seotud ühegi direktiivi 2018/2001 konkreetse sättega, mis paneks liikmesriikidele konkreetse kohustuse.
37
Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 2018/2001 põhjendusi 3 ja 12 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 31.
38
Kolmandana tuleb ühelt poolt märkida, et määruse 2022/1854 artikli 22 lõike 2 punkti c kohaselt olid selle määruse artiklid 6–8 kohaldatavad alates 1. detsembrist 2022 kuni 30. juunini 2023. Sellest tuleneb, et igal juhul ei saa neid tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 31 ajavahemiku kohta, mil need ei olnud kohaldatavad, ehk käesoleval juhul ajavahemikul 1. veebruarist 2022 kuni 30. novembrini 2022.
39
Mis teiselt poolt puudutab põhikohtuasjas kõne all olevat ajavahemikku, mil need artiklid olid kohaldatavad, siis olgu meenutatud, et määruse artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud, et tootjate sellise turutulu ülempiir, mis saadakse elektri tootmisest artikli 7 lõikes 1 osutatud allikatest, on 180 eurot toodetud elektri MWh kohta. Nende allikate hulgas on artikli 7 lõike 1 punktis d nimetatud hüdroenergia ilma veehoidlata.
40
Liikmesriigid võivad pealegi artikli 7 lõike 5 kohaselt otsustada, et turutulu ülempiiri kohaldatakse ainult 90% suhtes turutulust, mis ületab määruse 2022/1854 artikli 6 lõikes 1 ette nähtud turutulu ülempiiri.
41
Sellest järeldub, et liikmesriigid peavad artikli 6 lõike 1 kohaselt koostoimes artikli 7 lõike 1 punktiga d ja lõikega 5 muu hulgas kehtestama maksimaalselt 180 eurot toodetud elektri MWh kohta ilma veehoidlata hüdroenergia tootjate saadava turutulu ülempiiriks ning neil ei ole kohustust, vaid üksnes võimalus kohaldada seda ülempiiri ainult 90%‑le turutulust, mis ületab artikli 6 lõikes 1 ette nähtud ülempiiri.
42
Käesolevas asjas on aga selge, et põhikohtuasjas kõne all olev ülempiir ei ole ka 180 eurot toodetud elektrienergia MWh kohta, vaid artikli 6 lõikes 1 sätestatust madalam ülempiir. Määruse 2022/1854 artikli 8 lõikes 1 on loetletud riigisiseseid meetmeid, mida liikmesriigid võivad kriisi korral võtta ja mis peavad seega olema kooskõlas artikli 8 lõikes 2 loetletud tingimustega.
43
Eelkõige on määruse 2022/1854 artikli 8 lõike 1 punktis a muu hulgas ette nähtud, et liikmesriigid võivad jätta kehtima meetmed või kehtestada meetmeid, millega piiratakse sama määruse artikli 7 lõikes 1 loetletud allikatest elektri tootjate turutulu veelgi. Artikli 8 lõike 2 punktis a on täpsustatud, et artikli 8 lõikes 1 nimetatud meetmed peavad olema proportsionaalsed ega tohi olla diskrimineerivad; punktis b on täpsustatud, et need ei tohi ohustada investeerimissignaale; punktis c, et nendega tagatakse, et investeerimis‑ ja käitamiskulud on kaetud; punktis d, et nendega ei moonutata elektri hulgimüügiturgude toimimist, eelkõige ei mõjutata koormamisjärjestust ja hinnakujundust hulgimüügiturul, ning punktis e, et need on kooskõlas liidu õigusega.
44
Määruse 2022/1854 artiklist 8 ei tulene liikmesriikidele järelikult kohustust piirduda ülempiiri – mille nad selle sama artikli 8 lõike 1 alusel kehtima jätaksid või kehtestaksid – sätestamisel üksnes 90%‑ga seda ülempiiri ületavast tulust. Sellest järeldub, et määrusega 2022/1854 ei saa olla vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega on kehtestatud ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad elektrijaamadest, mis kasutavad hüdroenergiat ilma veehoidlata, põhjusel et selliste õigusnormidega ei ole tagatud, et neile tootjatele jääb 10% seda ülempiiri ületavast tulust.
45
Võttes arvesse eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud kahtlusi, tuleb veel lisada, et ei saa asuda seisukohale, et niisugused õigusnormid on ebaproportsionaalsed määruse artikli 8 lõike 2 punkti a tähenduses, välja arvatud juhul, kui leitakse, et liidu seadusandja rikkus ise proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta piirdus liikmesriikidele määruse artikli 7 lõikes 5 sätestatud võimaluse andmisega. Samuti tuleb tõlgendamise üldpõhimõtte kohaselt õigusakti tõlgendada nii palju kui võimalik viisil, mis ei sea selle akti kehtivust kahtluse alla (4. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, C‑403/99, EU:C:2001:507, punkt 37, ja 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, punkt 66).
46
Käesoleva kohtuotsuse punktis 44 esitatud tõlgendust kinnitavad ka määruse 2022/1854 põhjendused. Määruse põhjenduse 39 kohaselt peaks nimelt – selleks et võtta arvesse varustuskindlusega seotud probleeme – liikmesriikidel olema võimalus kehtestada turutulu ülempiir nii, et see võimaldab elektritootjatele jätta turutulu ülempiiri ületavast liigtulust 10%. Põhjendus 39 kinnitab seega, et isegi määruse artikli 6 lõikes 1 ette nähtud ülempiiri sätestamisel ei ole liikmesriikidel kohustust jätta asjaomastele tootjatele 10% seda ülempiiri ületavast tulust.
47
Lisaks on sama määruse põhjenduses 40 märgitud, et arvestades asjaolu, et elektrienergia tootmisüksuste tootmis‑ ja kulustruktuur on liikmesriigiti väga erinev, tuleks liikmesriikidel teatavatel tingimustel lubada jätta kehtima või kehtestada riiklikke kriisimeetmeid. Määruse 2022/1854 põhjenduses 41 on selle kohta eeskätt märgitud, et liikmesriikidele peaks jääma võimalus veelgi piirata nende tootjate tulu, kelle suhtes kohaldatakse turutulu ülempiiri. Järelikult ei ole neis põhjendustes ühtki viidet sellele, et liikmesriigid peaksid sama määruse artikli 8 lõike 1 alusel ülempiiri kehtima jätmisel või kehtestamisel sätestama, et asjaomasetele tootjatele võib jääda 10% seda ülempiiri ületavast tulust.
48
Sama kehtib ka määruse 2022/1854 põhjenduste 27–29 kohta, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimeses küsimuses viitab ja milles samuti ei ole viidet kohustusele, mida nimetatud kohus oma esimeses küsimuses silmas pidas.
49
Sellest järeldub, et kuna määruse 2022/1854 artikli 6 lõige 1 ja artikkel 8 on ajalise kehtivuse alusel kohaldatavad, tuleb neid määruse artikli 7 lõiget 5 ning põhjendusi 27–29 ja 39 arvestades tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 31.
50
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2019/944 artikli 5 lõiget 4, direktiivi 2018/2001 põhjendusi 3 ja 12 ning määruse 2022/1854 artikli 6 lõiget 1 ja artiklit 8 tuleb määruse artikli 7 lõiget 5 ning põhjendusi 27–29 ja 39 arvestades tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja millega kehtestati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad ilma veehoidlata hüdroenergiat kasutavatest käitistest, ilma et oleks tagatud, et neile tootjatele jääb 10% seda ülempiiri ületavast tulust.
Teine küsimus
51
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 28–30 juba märgitut, tuleb asuda seisukohale, et teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2019/944 artikli 5 lõiget 4, direktiivi 2018/2001 põhjendusi 2, 3 ja 12, määruse 2022/1854 artikli 6 lõiget 1 ning artikli 8 lõike 2 punkte b ja c, arvestades määruse põhjendusi 27–29 ja 39, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja millega kehtestati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad elektrijaamadest, mis toodavad ilma veehoidlata hüdroenergiat kasutavatest käitistest, määrates selle ülempiiri kindlaks asjaomases turupiirkonnas ajavahemikuks 1. jaanuarist 2010 kuni 31. detsembrini 2020 tuvastatud hindade aritmeetilise keskmise alusel, mida on korrigeeritud inflatsiooniga.
52
Selle kohta tuleb esimesena märkida, et samadel põhjustel, mis on juba esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 32 ja 33, tuleb direktiivi 2019/944 artikli 5 lõiget 4 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis.
53
Teisena tuleb samadel põhjustel, mis on juba esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 35 ja 36, tõlgendada direktiivi 2018/2001 põhjendusi 3 ja 12 nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 51. Nii on see ka sama direktiivi põhjenduse 2 puhul. Lisaks asjaolule, et viimati nimetatud põhjendusel ei ole siduvat õigusjõudu, on selles piirdutud rõhutamisega, et taastuvate energiaallikate edendamine on üks liidu energiapoliitika eesmärke ning et taastuvatest energiaallikatest saadud energia ulatuslikum kasutamine moodustab tähtsa osa meetmepaketist, mis on ette nähtud kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks, ilma et selles põhjenduses märgitut oleks konkreetselt väljendatud mõnes direktiivi sättes.
54
Kolmandana ei saa esiteks samal põhjusel, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 38, olla määruse 2022/1854 artikli 6 lõikega 1 ja artikli 8 lõike 2 punktidega b ja c vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 51, ajavahemiku osas, mil need ei olnud kohaldatavad, see tähendab käesoleval juhul ajavahemikul 1. veebruarist 2022 kuni 30. novembrini 2022.
55
Mis teiseks puudutab põhikohtuasjas kõne all olevat ajavahemikku, mille jooksul need sätted olid kohaldatavad, siis tuleb tõdeda, et määruse 2022/1854 artikli 6 lõikest 1 ja artiklist 8 – mille sõnastust on korratud käesoleva kohtuotsuse punktides 39, 42 ja 43 – nähtub, et nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 44, ei ole ainuüksi asjaolu, et liikmesriigi poolt artikli 8 lõike 1 alusel valitud ülempiiri summa jääb alla määruse 2022/1854 artikli 6 lõikes 1 kindlaks määratud ülempiiri, iseenesest niisugune, et tooks kaasa esimesena nimetatud ülempiiri vastuolu määrusega, sest nende sätete kohaselt on liikmesriikidel teatav kaalutlusruum, mis võimaldab neil selle ülempiiri summa kindlaks määrata nii, et nad võtavad arvesse oma riigi turu eripära. Nimelt ei ole määruses 2022/1854 ühtki täpset viidet selle kohta, kuidas tuleb kindlaks määrata ülempiir, mille on kehtestanud liikmesriigid, kes kasutavad neile selle määruse artikli 8 lõike 1 punktiga a antud võimalust, välja arvatud artikli 8 lõikes 2 loetletud tingimuste täitmine.
56
Sellega seoses ei saa määruse 2022/1854 põhjendusi 27–29 ja 39 tõlgendada nii, et nende alusel on liikmesriigid kohustatud järgima konkreetset meetodit. Nagu on juba meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 35, ei ole liidu õigusakti preambulil siduvat õigusjõudu. Järelikult ei saa neist põhjendustest iseenesest tuleneda kohustusi, seda eelkõige liikmesriikidele.
57
Pealegi, kuigi põhjenduses 27 on täpsustatud, et turutulu ülempiiri tase ei tohiks kahjustada asjaomaste tootjate suutlikkust oma investeerimis- ja käitamiskulusid tagasi teenida ning lisaks peaks see säilitama ja hoogustama tulevasi investeeringuid vähese CO2 heitega ja usaldusväärse elektrisüsteemi jaoks vajalikus mahus, ei erine need täpsustused sisuliselt määruse artikli 8 lõike 2 punktis b sätestatust, nimelt sellest, et investeerimissignaale ei ohustataks.
58
Kuigi nimetatud määruse põhjendustes 28 ja 29 on märgitud põhjused, miks Euroopa Liidu nõukogu kehtestas sama määruse artikli 6 lõikes 1 piirmäära 180 eurot toodetud elektrienergia kohta, ei ole neis liikmesriikidele ette nähtud kohustust järgida konkreetset meetodit määruse 2022/1854 artikli 8 lõike 1 alusel ülemäära kindlaksmääramiseks.
59
Määruse põhjenduses 39 – nagu on juba tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 46 – on piirdutud märkusega, et selleks et võtta arvesse varustuskindlusega seotud probleeme, peaks liikmesriikidel olema võimalus kehtestada turutulu ülempiir nii, et see võimaldab elektritootjatele jätta turutulu ülempiiri ületavast liigtulust 10%.
60
Kuna määruses 2022/1854 puudub vastupidine norm meetodi kohta, mida liikmesriigid peavad sama määruse artikli 8 lõike 1 alusel ülempiiri kehtestamisel järgima, tuleb järelikult järgida määruse 2022/1854 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud tingimusi. Võttes arvesse eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud kahtlusi, olgu tõdetud, et artikli 8 lõike 2 punktide b ja c kohaselt ei tohi selle artikli lõike 1 alusel kindlaks määratud ülempiiriga ohustada investeerimissignaale ning tuleb tagada, et investeerimis‑ ja käitamiskulud oleks kaetud.
61
Nii on hindamine, kas liikmesriigi valitud ülempiir on kooskõlas lõike 2 punktidega b ja c, faktilist laadi ning oleneb riigi turu iseärasustest ja õiguslikest ja faktilistest asjaoludest tervikuna, mis iseloomustavad eelkõige asjaomaste elektritootjate olukorda. Hindamine kuulub seega liikmesriigi ametiasutuste ja käesolevas asjas eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevusse. Euroopa Kohus võib eelotsusetaotluse suhtes otsust langetades siiski vajaduse korral esitada täpsustusi, millest see kohus saab juhiseid hinnangu andmiseks (vt analoogia alusel 21. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Halifax jt, C‑255/02, EU:C:2006:121, punkt 77, ning 11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, punkt 42).
62
Nii on selle hinnangu andmisel eelkõige asjakohane esiteks asjaolu, et ülempiiri kindlaksmääramiseks viidati objektiivsele kriteeriumile, mis põhines keskmistel tingimustel, mis valitsesid turul enne energiakriisi suhteliselt pika aja jooksul, ning et lisaks võeti arvesse inflatsiooni. Nimelt on selge, et niisuguse objektiivse kriteeriumi kasutamine vastab määruse 2022/1854 artikli 8 lõike 2 punktides b ja c sätestatud nõuetele, kuna see võimaldab tagada, et ülempiir kehtestatakse hinnatasemele, mida tavapäraselt arukad investorid võisid oma investeeringute tegemise ajal mõistlikult ette näha.
63
Täpsemalt, kuna artikli 8 lõike 2 punkti c kohaselt tuleb turutulu ülempiir kindlaks määrata nii, et riigile tasutaks ülemäärane tulu, võttes samal ajal arvesse investeerimis- ja tegevuskulusid, mis peavad olema kaetud, näib sellise kriteeriumi abil kindlaks määratud ülempiir olevat sobiv selleks, et riigile tasutakse üksnes seda hinnataset ületav tulu, see tähendab tulu, mida need investorid ei saanud oma investeerimisotsuse tegemise ajal mõistlikult oodata.
64
Asjaolu, et käesoleval juhul võeti arvesse 2020. aastat, kuid mitte 2021. aastat, ei tõenda, et selline meetod ei ole kooskõlas nendes sätetes ette nähtud tingimustega. Nimelt ei ole esiteks vaidlust selles, et energiahind hakkas alates 2021. aastast märkimisväärselt tõusma, kuna määruse 2022/1854 põhjenduses 1 on muu hulgas rõhutatud, et elektriturgudel täheldati juba väga kõrgeid hindu alates 2021. aasta septembrist. Asjaolu, et 2021. aastat tuleks ülempiiri kindlaksmääramisel tingimata arvestada, põrkub niiviisi eesmärgiga, mida taotletakse ülempiiriga, mille liikmesriigid võivad määruse artikli 8 alusel kehtestada. Teiseks – juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist – on selge, et asjaolu, et käesolevas asjas eelnes 10 aasta hinna keskmine vahetult ebaharilikule hinnatõusule – mille tasakaalustamine tarbijate kasuks, inflatsiooniga korrigeeritult, on ülempiiri eesmärk –, võimaldab tasandada kõikvõimaliku anomaalia, mis võiks puudutada ühte arvestatud 10 aastast.
65
Teiseks on hinnangu andmisel, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema, asjakohane ka kõnealuse ülempiiri erandlikkus ja ajaline kohaldamisala, eelkõige juhul, kui selle juures arvestada taastuvatest energiaallikatest elektrit tootvate käitiste keskmist käitamisaega ja asjaolu, et taastuvenergia sektorisse tehtavad investeeringud on olemuselt pikaajalised. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei selgu vastupidist, ei ilmne käesoleval juhul järelikult – arvestades põhikohtuasjas kõne all oleva ülempiiri erandlikkust ja selle kohaldamise piiratud kestust, võrreldes hüdroenergia tootmise rajatise käitamisajaga –, et ülempiiri kehtestamine niisuguse meetodi alusel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, seaks ohtu sellesse sektorisse tehtavad investeeringud.
66
Kolmandaks on selleks, et hinnata mõju, mida võib tulu ülempiir investeeringutele avaldada, asjakohased ka asjaomaste käitiste kulustruktuur ning asjaomase tehnoloogiaga energia tootmise tasandatud kogukulu. Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub aga – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidi –, et selliste taastuvenergia tootjate nagu Secab kulustruktuur jäi suures osas muutumatuks vaatamata fossiilkütuste hinna ettenägematule tõusule, sest see tõus ei mõjutanud niisuguste ettevõtjate energiatootmise kulusid.
67
Neljandaks näib asjaolu – nagu käesolevas asjas –, et kehtestatud ülempiiriga kaasneb mehhanism, mis loob õigusliku kohustuse tasuda asjaomastele tootjatele hüvitist turuhinna ülemäärase languse korral – mistõttu kujutab see ülempiir endast ka nende tootjate jaoks tagatud miinimumhinda – viitavat sellele, et ülempiir on kehtestatud tasemel, mis on piisav määruse 2022/1854 artikli 8 lõike 2 punktides b ja c sätestatud tingimuste täitmiseks, välja arvatud juhul, kui asuda seisukohale, et kehtestati mehhanism, millel puudub majanduslik loogika.
68
Viiendaks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus arvesse võtma ka asjaolu, et määrus 2022/1854 kujutab endast erakorralist sekkumist avaliku huvi kaitse tagamiseks – sealhulgas selle artikli 8 lõikest 1 tulenevate liikmesriikidele antud volituste kaudu kehtestada määruse artikli 6 lõikes 1 ette nähtud ülempiirist madalam ülempiir, järgides selle artikli 8 lõikes 2 sätestatud tingimusi – ja tasakaalustab taastuvenergia tootjate ja tarbijate huve ning määruse artikli 10 lõikes 1 on ette nähtud, et liikmesriigid kasutaksid turutulu ülempiiri kohaldamisest tulenevat ülemäärast tulu selleks, et rahastada elektri lõpptarbijaid toetavaid meetmeid, millega leevendatakse kõrgete elektrihindade mõju neile tarbijatele.
69
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et teisele küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 2019/944 artikli 5 lõiget 4, direktiivi 2018/2001 põhjendusi 2, 3 ja 12 ning määruse 2022/1854 artikli 6 lõiget 1 ja artikli 8 lõike 2 punkte b ja c, arvestades määruse põhjendusi 27–29 ja 39, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja millega kehtestati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad elektrijaamadest, mis kasutavad hüdroenergiat ilma veehoidlata, määrates selle ülempiiri kindlaks asjaomases turupiirkonnas ajavahemikuks 1. jaanuarist 2010 kuni 31. detsembrini 2020 tuvastatud hinna aritmeetilise keskmise alusel, mida on korrigeeritud inflatsiooniga, tingimusel et sellised õigusnormid ei kahjusta taastuvenergia sektorisse tehtavaid investeeringuid artikli 8 lõike 2 punktide b ja c tähenduses, mida tuleb hinnata kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid arvesse võttes.
Kolmas küsimus
70
Kõigepealt olgu märgitud, et eelotsusetaotlusest nähtub, et oma kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas esiteks on vaja kehtestada kivisöest elektri tootjate tulule ülempiir ja teiseks näha eri elektritootjate kategooriatele, kelle suhtes kohaldatakse dekreetseaduse nr 4/2022 artiklis 15 bis ette nähtud ülempiiri, ette erinev tulu ülempiir. Viimati nimetatud õigusnormi kohaldatakse aga ainult teatavate käitiste suhtes, mis kasutavad „päikese-, hüdro‑, geotermilist ja tuuleenergiat“.
71
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 28–30 juba märgitut, tuleb küsimust seega mõista nii, et kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2018/2001 põhjendust 3 ning määruse 2022/1854 artikli 7 lõike 1 punkte h–j, artikli 8 lõike 1 punkte a ja d ning artikli 8 lõiget 2, arvestades määruse põhjendusi 27 ja 41, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja milles määrati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 kindlaks ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad elektrijaamadest, mis kasutavad hüdroenergiat ilma veehoidlata, nägemata ette kivisöest toodetud energia müügist saadava tulu ülempiiri ega eri ülempiiri päikese‑, geotermilisest või tuuleenergiast elektri tootjatele.
72
Sellega seoses tuleb esimesena märkida, et nagu on juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 35 ja 36, ei ole direktiivi 2018/2001 põhjendusel 3 siduvat õigusjõudu ja selles märgitut ei ole konkreetselt väljendatud ühestki direktiivi sättes. Põhjendusel 3 ei ole liiatigi seost teatavate elektritootjate turutulu ülempiiri kindlaksmääramisega, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Järelikult ei saa põhjendusega 3 olla vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis.
73
Teisena ei saa määruse 2022/1854 artikli 7 lõike 1 punkte h–j, artikli 8 lõike 1 punkte a ja d ning artikli 8 lõiget 2 samal põhjusel, mis on juba toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 38, tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 71 seoses ajavahemikuga 1. veebruarist 2022 kuni 30. novembrini 2022, sest need sätted ei ole seega ajalise kehtivuse alusel kohaldatavad.
74
Mis puudutab ajavahemikku 1. detsembrist 2022 kuni 30. juunini 2023, tuleneb määruse 2022/1854 artikli 7 lõikest 1 koostoimes selle määruse artikli 6 lõikega 1, et artiklis 6 ette nähtud turutulu ülempiiri kohaldatakse artikli 7 lõikes 1 loetletud allikatest toodetud elektrienergia müügist saadavale turutulule. Nende allikate hulgas on eeskätt punktis a tuuleenergia, punktis b soojuslik ja fotoelektriline päikeseenergia, punktis c geotermiline energia, punktis d hüdroenergia ilma veehoidlata, punktis h pruunsüsi, punktis i toornaftatooted ja punktis j turvas. Kivisüsi ei kuulu artikli 7 lõikes 1 loetletud energiaallikate hulka.
75
Seevastu on sama määruse artikli 8 lõike 1 punktis c täpsustatud, et liikmesriigid võivad jätta kehtima või kehtestada riiklikud meetmed nende tootjate turutulu piiramiseks, kes toodavad elektrit muudest kui artikli 7 lõikes 1 osutatud allikatest, ning punktis d on täpsustatud, et liikmesriigid võivad kehtestada konkreetse ülempiiri kivisöest toodetud elektrienergia müügist saadud turutulule. Nagu nähtub nende sätete ühemõttelisest sõnastusest, on tegemist pelgalt liikmesriikidele antud volitustega. Nad ei pea seega ette nägema ülempiiri turutulule, mida elektritootjad saavad kivisöest.
76
Pealegi on liikmesriikidel määruse 2022/1854 artikli 8 lõike 1 punkti a kohaselt üksnes võimalus teha vahet tehnoloogial. Järelikult ei saa selle määruse sätetega vastuolus olevaks pidada ainuüksi asjaolu, et niisuguste õigusnormidega, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on artikli 7 lõike 1 punktides d ja h–j loetletud allikatest elektrienergia tootjatele ette nähtud sama tulu ülempiir või et seadusega nr 197/22 on kehtestatud teine ülempiir tootjatele, kes toodavad elektrit muudest lõikes 1 loetletud allikatest.
77
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud kohtuotsuse põhjendused 27 ja 41 ei võimalda anda teistsugust tõlgendust kui see, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 75 ja 76. Nimelt, kuna liidu õigusakti preambulil ei ole siduvat õigusjõudu, ei saa sellele tugineda asjaomase akti sätetest kõrvalekaldumiseks ega nende sätete tõlgendamiseks nende sõnastusega vastuolus oleval viisil (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika). Käesoleval juhul on määruse 2022/1854 artiklite 6–8 sõnastus aga ühemõtteline selles osas, et liikmesriikidel puudub kohustus kehtestada ülempiir kivisöest elektri tootjate saadavale turutulule või näha ette erinev ülempiir olenevalt kasutatavast tehnoloogiast.
78
Siiski, nagu on juba tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 57, ei ole määruse 2022/1854 põhjenduses 27 sisuliselt eristatud sama määruse artikli 8 lõikes 2 sätestatut, vaid üksnes märgitud, et turutulu ülempiiri kehtestamisega ei tohi ohustada taastuvatesse energiaallikatesse tehtavaid investeeringuid. Sama määruse põhjenduses 41 on piirdutud märkusega, et liikmesriikidel on üksnes volitus kehtestada konkreetne ülempiir kivisöest toodetava elektri müügist saadavale turutulule.
79
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides juba märgitut, tuleb kolmandale küsimusele vastata nii, et direktiivi 2018/2001 põhjendust 3 ning määruse 2022/1854 artikli 7 lõike 1 punkte h–j, artikli 8 lõike 1 punkte a ja d ning artikli 8 lõiget 2, arvestades määruse põhjendusi 27 ja 41, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja milles määrati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 kindlaks ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad elektrijaamadest, mis kasutavad hüdroenergiat ilma veehoidlata, nägemata ette kivisöest toodetud energia müügist saadava tulu ülempiiri ega eri ülempiiri päikese‑, geotermilisest või tuuleenergiast elektri tootjatele.
Kohtukulud
80
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/944 elektrienergia siseturu ühiste normide kohta ja millega muudetakse direktiivi 2012/27/EL, artikli 5 lõiget 4, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiivi (EL) 2018/2001 taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta põhjendusi 3 ja 12 ning nõukogu 6. oktoobri 2022. aasta määruse (EL) 2022/1854, mis käsitleb kõrgete energiahindadega seotud erakorralisi sekkumismeetmeid, artikli 6 lõiget 1 ja artiklit 8, arvestades artikli 7 lõiget 5 ja põhjendusi 27–29 ja 39,
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja millega kehtestati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad ilma veehoidlata hüdroenergiat kasutavatest käitistest, ilma et oleks tagatud, et neile tootjatele jääb 10% ülempiiri ületavast tulust.
2.
Direktiivi 2019/944 artikli 5 lõiget 4, direktiivi 2018/2001 põhjendusi 2, 3 ja 12 ning määruse 2022/1854 artikli 6 lõiget 1 ja artikli 8 lõike 2 punkte b ja c, arvestades määruse põhjendusi 27–29 ja 39,
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja millega kehtestati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad elektrijaamadest, mis kasutavad hüdroenergiat ilma veehoidlata, määrates selle ülempiiri kindlaks asjaomases turupiirkonnas ajavahemikuks 1. jaanuarist 2010 kuni 31. detsembrini 2020 tuvastatud hinna aritmeetilise keskmise alusel, mida on korrigeeritud inflatsiooniga, tingimusel et sellised õigusnormid ei kahjusta taastuvenergia sektorisse tehtavaid investeeringuid artikli 8 lõike 2 punktide b ja c tähenduses, mida tuleb hinnata kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid arvesse võttes.
3.
Direktiivi 2018/2001 põhjendust 3 ning määruse 2022/1854 artikli 7 lõike 1 punkte h–j, artikli 8 lõike 1 punkte a ja d ning artikli 8 lõiget 2, arvestades määruse põhjendusi 27 ja 41,
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis on vastu võetud enne määrust 2022/1854 ja milles määrati ajavahemikuks 1. veebruarist 2022 kuni 30. juunini 2023 kindlaks ülempiir turutulule, mida elektritootjad saavad elektrijaamadest, mis kasutavad hüdroenergiat ilma veehoidlata, nägemata ette kivisöest toodetud energia müügist saadava tulu ülempiiri ega eri ülempiiri päikese‑, geotermilisest või tuuleenergiast elektri tootjatele.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.