62017CC0139
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
YVES BOT
esitatud 3. mail 2018 (
1
)
Kohtuasi C‑139/17 P
QuaMa Quality Management GmbH
versus
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)
Apellatsioonkaebus – Euroopa Liidu kaubamärk – Määrus (EÜ) nr 207/2009 – Määrus (EÜ) nr 2868/95 – Varasema kaubamärgi omaniku vastulause – Vastulause esitamise õigus – Varasema kaubamärgi uuele omanikule üleandmise registreerimise menetlus – Osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu apellatsioonkaebus
I. Sissejuhatus
1.
Käesoleva kohtuasja ese on apellatsioonkaebus, mille esitas äriühing QuaMa Quality Management GmbH (edaspidi „apellant“) Euroopa Liidu Üldkohtu 17. jaanuari 2017. aasta kohtuotsuse QuaMa Quality Management vs. EUIPO – Microchip Technology (medialbo) (T‑225/15, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2017:10) peale, millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) neljanda apellatsioonikoja 19. veebruari 2015. aasta otsuse (
2
) peale, mis käsitleb Microchip Technology, Inc. (edaspidi „menetlusse astuja“) ja Alexander Boppi vahelist vastulausemenetlust.
2.
Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks kaks väidet, et on rikutud esiteks määruse (EÜ) nr 207/2009 (
3
) artikli 41 lõiget 1, mis reguleerib kaubamärgi registreerimisele vastulause esitamist, ja teiseks selle määrus artikli 8 lõike 1 punkti b, milles on määratletud asjaolud, mille korral esineb vastandatud kaubamärkide segiajamise tõenäosus.
3.
Vastavalt Euroopa Kohtu taotlusele analüüsitakse käesolevas ettepanekus ainult apellatsioonkaebuse esimest väidet.
4.
Kui kohtutoimiku esialgsel analüüsimisel näis, et see esimene väide tõstatab õigusküsimuse selle kohta, kas menetlusse astujal on (määruse nr 207/2009 artikkel 41 ja määruse (EÜ) nr 2868/95 (
4
) eeskirjad 15‑19) varasema kaubamärgi uuele omanikule üleandmise kontekstis (määruse nr 207/2009 artikkel 17 ja määruse nr 2868/95 eeskiri 31) õigus esitada vastulause, siis selle väite sõnastuse põhjalikust analüüsist nähtub, et apellant ei suuda tõendada faktiliste asjaolude ja Üldkohtule esitatud tõendite moonutamist ega väidetavat õigusnormi rikkumist vaidlustatud kohtuotsuses.
5.
Käesolevas ettepanekus teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku selle apellatsioonkaebuse esimene väide määruse nr 207/2009 artikli 41 lõike 1 rikkumise kohta osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
II. Vaidluse taust ja menetlus Üldkohtus
6.
Vaidluse tausta on üksikasjalikult kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuses, millele siinkohal viitan (
5
). Põhilised ning käesoleva ettepaneku mõistmiseks vajalikud asjaolud võib kokku võtta järgnevalt.
7.
Apellant esitas Üldkohtule esitatud hagiavalduses kaks väidet.
8.
Esimese väite põhjenduseks väitis apellant, et vastulause tuleb tagasi lükata, kuna see esitati pärast määruse nr 207/2009 artikli 41 lõikes 1 osutatud tähtaja möödumist. Vastulause esitamise ajal ei olnud tõepoolest varasema kaubamärgi omanikuna registreeritud mitte menetlusse astuja, vaid SMSC Europe GmbH. Kuna menetlusse astuja oli vastulause tähtaja lõppedes esitanud ainult nime ja aadressi muutmise avalduse, mitte aga üleandmise registreerimise taotlust, ei olnud tal seega väidetavalt määruse nr 207/2009 artikli 17 lõike 7 ja artikli 41 lõike 1 kohaselt õigust vastulauset esitada. Peale selle väitis apellant, et EUIPO ei saa nime ja aadressi muutmise avaldust ümber kvalifitseerida üleandmise avalduseks, nagu seda tõendas väidetavalt ka see, et vastulausete osakond lükkas esimese avalduse algselt tagasi ja menetlusse astuja esitas teise avalduse.
9.
Esimese Astme Kohus lükkas selle väite tagasi.
10.
Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 18–27 meelde vastulausemenetluse aluspõhimõtteid ja üleandmise registreerimise taotluse esitamiseks seatud tingimusi. Ta järeldas sellest asjaomase kohtuotsuse punktis 29 ja määruse nr 207/2009 artikli 17 lõikele 7 ning artikli 41 lõikele 1 viidates, et vastulauset on õigus esitada õigusjärglastel, kes ei ole veel omanikena registrisse kantud, aga kellele on varasem kaubamärk üle antud, tingimusel et EUIPO on nende üleandmise registreerimise taotluse kätte saanud.
11.
Arvestades, et tegelikult oli menetlusse astuja vead nime ja aadressi muutmise avalduse vormis esitatud üleandmise avalduses ära parandanud ja oli tõendanud oma õigust esitada vastulause EUIPO määratud tähtaja jooksul, otsustas Üldkohus seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35, et vastulause, mis esitati samal ajal varasema kaubamärgi omaniku nime ja aadressi muutmise avaldusega, oli esitatud määruse nr 207/2009 artikli 41 lõike 1 tähenduses määratud tähtaja jooksul, arvestades selle määruse artikli 17 lõiget 7 koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõigetega 1 ja 6.
12.
Üldkohus lükkas tagasi apellandi argumendi, et nime ja aadressi muutmise avaldust ei tohiks ümber kvalifitseerida üleandmise registreerimise taotluseks, asudes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 seisukohale, et EUIPO ei saa lähtuda ainult avalduse vormilisest pealkirjast, võtmata arvesse selle sisu. Selle kohta märkis Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38, et ühestki määruste nr 207/2009 ja 2868/95 sättest ei tulene, et avalduse kehtivuse vältimatu eeltingimus on õige vormi kasutamine. Kohus tuvastas seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39, et menetlusse astuja nime ja aadressi muutmise avaldusest nähtub selgelt, et avaldus esitati varasema kaubamärgi omaniku vahetamise kohta. Kokkuvõttes oli Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40 seisukohal, et asjaolu, et vastulausete osakond oli registreerinud need kaks avaldust kahe eri numbriga, ei mõjuta kuidagi järeldust, et EUIPO-l on õigus käsitleda nime ja aadressi muutmise avaldust selle selget sisu arvestades üleandmise registreerimise taotlusena.
13.
Nende asjaolude põhjal leidiski Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41, et EUIPO ei olnud teinud mingit viga, tõlgendades nime ja aadressi muutmise avaldust määruse nr 207/2009 artikli 17 lõike 7 tähenduses üleandmise registreerimise taotlusena.
14.
Seejärel otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42, et apellatsioonikoda järeldas põhjendatult, et põhikohtuasjas ei ole määruse nr 207/2009 artikli 41 lõiget 1 rikutud, kuna menetlusse astujal oli õigus 9. aprillil 2013 vastulauset esitada ja vastulause esitati määratud tähtaja jooksul.
15.
Teise väite põhjenduseks väitis apellant, et kuna EUIPO apellatsioonikoda ei viinud õigesti läbi vastandatud kaubamärkide segiajamise tõenäosuse hindamist, siis on ta rikkunud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b nõudeid.
16.
Kui Üldkohus oli analüüsinud apellandi igat etteheidet asjaomase avalikkuse kindlaksmääramise, asjaomaste tähiste võrdlemise ja vastandatud kaubamärkide segiajamise tõenäosuse hindamise kohta, lükkas ta selle väite tagasi.
III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
17.
Apellant esitas Euroopa Kohtu kantseleisse 17. märtsil 2017 esitatud avaldusega apellatsioonkaebuse, milles ta palub Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus tühistada ja kohtuvaidluse käsitlemise raames EUIPO neljanda apellatsioonikoja 19. veebruari 2015 otsus tühistada. See apellatsioonkaebus põhineb kahel väitel: on rikutud esiteks määruse nr 207/2009 artikli 41 lõiget 1 ja teiseks selle määruse artikli 8 lõike 1 punkti b.
18.
EUIPO palub Euroopa Kohtul esiteks apellatsioonkaebus rahuldamata jätta põhjusel, et see on väidetavalt tervikuna põhjendamatu, ja teiseks mõista kohtukulud välja apellandilt.
19.
Menetlusse astuja palub samuti Euroopa Kohtul esiteks apellatsioonkaebus rahuldamata jätta põhjusel, et see on tervikuna vastuvõetamatu, ja teiseks mõista kohtukulud välja apellandilt.
IV. Analüüs: apellatsioonkaebuse esimene väide, et Üldkohus rikkus määruse nr 207/2009 artikli 41 lõiget 1
20.
Esimese väitega heidab apellant sisuliselt Üldkohtule ette seisukohale asumist, et määruse nr 207/2009 artikli 41 lõikes 1 sätestatud nõudeid arvestades oli menetlusse astujal tõepoolest õigus esitada 9. aprillil 2013 vastulause. Apellant leiab nimelt, et Üldkohus eksis, kui ta lähtus põhimõttest, et menetlusse astuja esitas sel kuupäeval nõuetekohase taotluse kaubamärgi omaniku vahetumise registreerimiseks, ainult kasutas vale vormi.
21.
Seda väidet võib tõlgendada nii, et see põhineb kahel etteheitel.
22.
Apellandi esimese etteheite kohaselt moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid ja talle esitatud tõendeid ning konkreetselt menetlusse astuja 9. aprillil 2013 esitatud nime ja aadressi muutmise avaldust, nagu ka EUIPO 15. aprilli 2013. aasta kirjas menetlusse astujale esitatud päringut.
23.
Teise etteheite põhjenduseks on apellant lisaks seisukohal, et Üldkohus tegi vea, kinnitades, et vormi „Recordal application“ (registreerimise taotlus) on piisav tõend varasema kaubamärgi uuele omanikule üleandmise kohta.
A.
Esimene etteheide Üldkohtule esitatud faktiliste asjaolude ja tõendite moonutamise kohta
1. Poolte argumendid
24.
Apellant heidab Üldkohtule ette esitatud faktiliste asjaolude ja tõendite ning konkreetselt menetlusse astuja 9. aprillil 2013 esitatud nime ja aadressi muutmise avalduse, nagu ka EUIPO 15. aprilli 2013. aasta kirjas menetlusse astujale saadetud päringu moonutamist.
25.
Menetlusse astuja 9. aprillil 2013 esitatud nime ja aadressi muutmise avalduse kohta väidab apellant, et seda ei saanud ümber kvalifitseerida üleandmise registreerimise taotluseks, kuna viimast käsitleti menetlusse astuja väitel uue taotlusena. Apellandi sõnul lükkas nimelt EUIPO 9. juulil 2013 selle nime ja aadressi muutmise avalduse tagasi, mis oli esitatud pealegi SMSC Europe kõigi neljateistkümne kaubamärgi kohta, ja rahuldas hilisema üleandmise registreerimise taotluse alles pärast vastulause esitamise tähtaja lõppu, nagu nähtub EUIPO kirjast, mis saadeti menetlusse astujale 19. juunil 2013 ja milles EUIPO märkis, et üleandmise registreerimise taotluse kuupäev on 14. juuni 2013.
26.
EUIPO 15. aprilli 2013. aasta kirja (
6
) kohta menetlusse astujale väidab apellant, et Üldkohus moonutas seda kirja, kui ta asus seisukohale, et EUIPO palus selles menetlusse astujal „täita õige üleandmise registreerimise taotluse vorm“ (
7
). Apellant heidab seega Üldkohtule ette, et see esitas põhikohtuasja faktilised asjaolud vääralt, kui ta kinnitas, et EUIPO määras menetlusse astujale tähtaja „tõendite esitamiseks oma õiguse kohta vastulauset esitada ning üleandmise registreerimise taotluses eeskirjade eiramise kõrvaldamiseks“ (
8
). Apellandi sõnul teatas EUIPO tegelikult menetlusse astujale lihtsalt, et „näib“, et on vahetunud omanik, mitte ei ole muudetud registreeritud omaniku nime ja aadressi, ja palus tal esitada selle kohta „märkused“. Apellant väidab, et EUIPO ei olnud seega kindel, kuidas tuleb nime ja aadressi muutmise avaldust käsitleda.
27.
Üldkohus tõlgendas apellandi sõnul seega õigusvastaselt EUIPO päringuid liiga laialt.
28.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad kõigile neile argumentidele vastu.
2. Minu hinnang
29.
Ma arvan, et see esimene etteheide on vastuvõetamatu, võttes arvesse Euroopa Kohtu kontrolli laadi ja ulatust apellatsioonkaebuse läbivaatamisel.
30.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et vastavalt ELTL artikli 256 lõikele 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule peab apellatsioonkaebus piirduma õigusküsimustega ja võib põhineda väidetel Üldkohtu pädevuse puudumise, Üldkohtus menetlusnormide rikkumise või liidu õiguse rikkumise kohta viimase poolt. Seega on ainult Üldkohus põhimõtteliselt pädev esiteks faktilisi asjaolusid tuvastama – välja arvatud juhul, kui tema poolt tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimiku materjalidest – ja teiseks neid faktilisi asjaolusid hindama. Seda arvestades võib Euroopa Kohus vastavalt ELTL artiklile 256 üksnes kontrollida nende faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifikatsiooni ja õiguslikke tagajärgi, mida Üldkohus on nendest tuletanud (
9
).
31.
Niisiis puudub Euroopa Kohtul pädevus tuvastada faktilisi asjaolusid ja üldjuhul uurida tõendeid, millele Üldkohus on nende faktiliste asjaolude tõlgendamisel tuginenud. Kui asjaomased tõendid on kogutud nõuetekohaselt ning kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ning tõendamiskoormist ja tõendite kogumist puudutavaid menetlusnorme, on nimelt üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõenduslikku väärtust. Välja arvatud juhul, kui kohtule esitatud faktilisi asjaolusid on moonutatud, ei ole kõnealuste faktiliste asjaolude hindamine seega niisugune õigusküsimus, mis kuuluks Euroopa Kohtu poolt läbivaatamisele apellatsioonimenetluses (
10
).
32.
Kui apellant väidab, et Üldkohus on talle esitatud faktilisi asjaolusid ja tõendeid moonutanud, võib Euroopa Kohus teha kohtulikku kontrolli.
33.
Moonutamisega on tegu, kui faktilisi asjaolusid ja olemasolevaid tõendeid on hinnatud ilmselgelt vääralt, sest vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on Üldkohus nii „ilmselgelt ületanud mõistliku hindamise piire“ (
11
). Niisuguse moonutamise tõendamiseks ei saa apellant seega piirduda sellega, et pakub välja Üldkohtu omast erineva tõlgenduse, vaid ta peab täpselt nimetama, millised elemente on Üldkohus väidetavalt moonutanud, ja tõendama analüüsis tehtud vigu, mis on tema hinnangul Üldkohtu selle moonutamiseni viinud. Niisugune moonutamine peab olema toimiku materjalidest tulenevalt ilmne, ilma et oleks vaja faktilisi asjaolusid ja esitatud tõendeid uuesti hinnata või isegi kasutada uusi tõendeid.
34.
Nende põhimõtete ja selle kohtupraktika põhjal ei ole see esimene etteheide minu arvates vastuvõetav.
35.
Apellant küll nimetas täpselt elemendid, mida Üldkohus tema sõnul moonutas, nimelt menetlusse astuja 9. aprillil 2013 esitatud nime ja aadressi muutmise avaldust, nagu ka EUIPO 15. aprilli 2013. aasta kirjas menetlusse astujale esitatud päringut. Sellegipoolest ei suuda apellant nende elementide moonutamist tõendada, kuna tema esitatud argumendid ei ole minu arvates piisavad selleks, et tõendada, et Üldkohus on mõistliku hindamise piire ilmselgelt ületanud, nagu Euroopa Kohtu praktika nõuab.
36.
Mis puutub apellandi argumentidesse menetlusse astuja 9. aprillil 2013 esitatud nime ja aadressi muutmise avalduse väidetava moonutamise kohta, siis tuleb tõdeda, et apellant püüab tegelikult saavutada seda, et argumendid, mille esitas Üldkohtus, vaadataks lihtsalt uuesti läbi. Ta tegelikult ainult kordab argumente, mille ta juba esitas Üldkohtus selleks, et faktilisi asjaolusid hinnataks uuesti, mis ei kuulu, nagu nägime, Euroopa Kohtu pädevusse (
12
).
37.
Argumentides, mis käsitlevad menetlusse astujale EUIPO 15. aprillil 2013 saadetud kirja väidetavat moonutamist, keskendub apellant oma kriitikas tegelikult sellele, kuidas Üldkohus hindas selle kirja sisu, ja pakub välja Üldkohtu antud tõlgendusest erineva tõlgenduse. Seega annab ta Üldkohtule esitatud faktilistele asjaoludele ja tõenditele oma hinnangu, kuid ei suuda minu arvates tõendada, et Üldkohtu analüüs on ilmselgelt väär.
B.
Teine etteheide, et tõendit menetlusse astuja õiguse kohta esitada vastulause hinnati vääralt
1. Poolte argumendid
38.
Ma saan aru nii, et oma teise etteheite põhjenduseks kritiseerib apellant vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30 sisalduvat Üldkohtu analüüsi.
39.
Selles punktis märkis Üldkohus järgmist:
„30.
Käesoleval juhul on tuvastatud, et menetlusse astuja esitas EUIPO-le 9. aprilli 2013. aasta [nime ja aadressi muutmise] avalduse koos enda vastulausega, mis oli esitatud selleks ettenähtud tähtaja jooksul. Määruse nr 2868/95 eeskirja 31 [lõike] 1 punktides a–d loetletud andmed, mida peab üleandmise avaldus sisaldama, nähtusid vastulausest ja 9. aprilli 2013. aasta [nime ja aadressi muutmise] avaldusest. Puudus ainult piisav tõend
üleandmise kohta vastavalt määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõikele 5 ja EUIPO [menetlust käsitlevate] suuniste[ (
13
)] E osa 3. jaotise 1. peatüki punktile 3.5.“ (
14
)
40.
Apellant leiab, et ei olnud õige kinnitada, et vormi „Recordal application“ (registreerimistaotlus) esitamine on piisav tõend varasema kaubamärgi uuele omanikule üleandmise kohta. Tema sõnul nõudis tõendite kogumine, et menetlusse astuja tõendaks, et üleandmine oli toimunud tõepoolest vastulause esitamise tähtaja jooksul ja mitte pärast selle möödumist. Apellandi sõnul ei võimalda vorm „Recordal application“ (registreerimistaotlus) ega ükski muu toimiku dokument seda tõendada.
41.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad kõikidele nendele argumentidele vastu.
2. Minu hinnang
42.
Leian, et see teine väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
43.
See tuleneb nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punkti 30 valest mõistmisest. Selles punktis on Üldkohus piirdunud sellega, et on ära märkinud faktilised asjaolud, mis – nagu näitab väljendi „on vaieldamatu“ kasutamine selle punkti sissejuhatuses – olid kindlaks tehtud ja poolte vahel ei olnud nende üle vaidlust. Märkides, et „[p]uudus ainult piisav tõend üleandmise kohta vastavalt määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõikele 5 ja EUIPO suuniste E osa 3. jaotise 1. peatüki punktile 3.5“, võttis Üldkohus lihtsalt teadmiseks määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõigete 1 ja 5, nagu ka EUIPO suuniste sätted ega ei kinnitanud kuidagi, et menetlusse astuja oli vormi „Recordal application“ (registreerimistaotlus) esitamisega üleandmist piisavalt tõendanud, mida EUIPO väidetavalt nõudis. Küsimust, kas niisuguse vormi esitamine on piisav tõend menetlusse astuja õiguse kohta esitada vastulause nende õigusnormide tähenduses, Üldkohtus ei tõstatatud ega arutatud.
44.
Isegi kui see punkt oleks Üldkohtus sõnaselgelt tõstatatud, märgin ma, et apellant ei vaidlusta asjaolu, et määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõike 1 punktides a–d loetletud andmed, mida üleandmise avaldus peab sisaldama, nähtusid juba vastulausest ja nime ja aadressi muutmise avaldusest, mis esitati 9. aprillil 2013, nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30. Kuigi apellant viitab oma arutluskäigus lisaks „tõendite kogumisele“, leian ma, et ta ei vaidlusta seda, kuidas Üldkohus tõlgendas ja kohaldas määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõikeid 1 ja 5 ning EUIPO direktiivide E osa 3. jao 1. peatüki punkti 3.5 ja eelkõige selle määruse eeskirja 31 lõiget 5, millest nähtub selgelt, et üleandmise registreerimise taotluse allkirjastamine varasema kaubamärgi registreeritud omaniku ja tema õigusjärglase poolt on määruse nr 207/2009 artikli 17 tähenduses piisav tõend üleandmise kohta. Kuigi apellant püüab nii selgitada põhjuseid, millepärast ei olnud tõend üleandmise kohta tema arvates piisav selleks, et tõendada menetlusse astuja õigust esitada vastulause, ei nimeta ta ühtegi õigusnormi rikkumist vaidlustatud kohtuotsuses.
45.
Neid asjaolusid arvestades olen ma järelikult seisukohal, et see etteheide on põhjendamatu.
46.
Kõiki neid põhjendusi arvestades olen arvamusel, et esimene väide, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 41 lõiget 1, on seega osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.
V. Ettepanek
47.
Esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
Apellatsioonkaebuse esimene väide on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Liidetud kohtuasjad R 1809/2014-4 ja R 1680-2014-4.
(
3
)	Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT 2009, L 78, lk 1).
(
4
)	Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määrus, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1995, L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189).
(
5
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 1–12.
(
6
)	Apellant mainib 14. aprilli 2013. aasta kirja. Põhikohtuasja asjaoludest nähtub, et see kiri saadeti 15. aprillil 2013.
(
7
)	See hinnang nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 31.
(
8
)	See hinnang nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 32.
(
9
)	19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Tomra Systems jt vs. komisjon (C‑549/10 P, EU:C:2012:221, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
10
)	19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Tomra Systems jt vs. komisjon (C‑549/10 P, EU:C:2012:221, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
11
)	19. detsembri. 2013. aasta kohtuotsus Siemens jt vs. komisjon (C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:866, punkt 44).
(
12
)	Vt eelkõige 7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
13
)	Edaspidi „ EUIPO direktiivis“.
(
14
)	Kohtujuristi kursiiv.