62023CJ0629_RES
Kohtuasi C‑629/23
MTÜ Eesti Suurkiskjad
versus
Keskkonnaamet
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Riigikohus)
Euroopa Kohtu (viies koda) 12. juuni 2025. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Direktiiv 92/43/EMÜ – Artikli 1 punkti i esimene lõik – Liigi kaitsestaatus – Mõiste – Artikkel 14 – Kaitsekorraldusmeetmed – Loodusest võtmine ja liigi soodsa kaitsestaatuse säilitamiseks või taastamiseks sobiv kasutamine – Artikli 1 punkti i teine lõik – Asjaomase liigi soodsa kaitsestaatuse hindamine – Kumuleeruvad tingimused – Canis lupus (hunt) – Liigitamine Rahvusvahelise Looduskaitseliidu „punase nimestiku“ kategooriasse „ohualdis“ – Loomaliik, kes kuulub populatsiooni, mille looduslik levila ulatub ühe liikmesriigi territooriumist väljapoole – Naabruses asuvates liikmesriikides või kolmandates riikides esinevate sama liigi populatsioonide ja koduriigis asuva populatsiooni vahelise piiriülese liikumise arvessevõtmine – Artikli 2 lõige 3 – Majanduslike, sotsiaalsete ja kultuuriliste vajaduste ning piirkondlike ja kohalike iseärasuste arvessevõtmine
Keskkond – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Direktiiv 92/43 – Ühenduse tähtsusega loomaliigid – Kaitsekorraldusmeetmed – Liikmesriikide kaalutlusõigus – Piirid – Liigi soodsa kaitsestaatuse säilitamine – Hindamiskriteeriumid – Arvessevõtmine kohalikul ja riiklikul tasandil ning vajaduse korral piiriülesel tasandil
(ELTL artikli 191 lõige 2; nõukogu direktiiv 92/43, mida on muudetud direktiiviga 2013/17, põhjendus 15 ja artikli 1 punkti i esimene lõik, artikli 2 lõige 2, artikkel 11, artikli 14 lõige 1, artikkel 16 ja V lisa punkt a)
(vt punktid 37–48)
Keskkond – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Direktiiv 92/43 – Kaitsestaatuse järelevalve kohustus – Soodsa kaitsestaatuse mõiste – Vajadus tagada, et olukord on püsiv – Hindamiskriteeriumid – Piiriülese tasandi arvessevõtmine
(Nõukogu direktiiv 92/43, mida on muudetud direktiiviga 2013/17, artikli 1 punkti i teine lõik, artikkel 11 ja artikli 14 lõige 1)
(vt punktid 49–66 ja resolutsiooni punkt 1)
Keskkond – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Direktiiv 92/43 – Ühenduse tähtsusega loomaliigid – Kaitsekorraldusmeetmed – Liigi soodsa kaitsestaatuse säilitamine – Hindamiskriteeriumid – Majanduslike, sotsiaalsete ja kultuuriliste vajaduste ning piirkondlike ja kohalike iseärasuste arvessevõtmine – Piirid
(Nõukogu direktiiv 92/43, mida on muudetud direktiiviga 2013/17, artikli 1 punkti i teine lõik, artikli 2 lõige 2, artikkel 11, artikli 14 lõige 1 ja V lisa punkt a)
(vt punktid 67–71 ja resolutsiooni punkt 2)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus tegi Riigikohtu (Eesti) esitatud eelotsusetaotlust lahendades otsuse mitme küsimuse kohta, mis käsitlevad hundi (Canis lupus) kaitset vastavalt elupaikade direktiivile (
1
) ning eriti vastavalt selle direktiivi artiklile 14 (
2
), mis võimaldab võtta niisuguseid meetmeid nagu jahi piiramine – jaht on Eestis põhimõtteliselt lubatud – (
3
), kui selline piirang on vajalik asjasse puutuva liigi soodsa kaitsestaatuse säilitamiseks.
2020. aastal kehtestas Eesti pädev ametiasutus käskkirjaga 2020/2021. jahiaastaks hundi küttimismahu Eestis. Põhikohtuasja kaebaja, kes on Eesti keskkonnakaitseühing, vaidlustas selle käskkirja õiguspärasuse, väites, et eeldus, millel see käskkiri rajaneb – ja mille kohaselt hundi kaitsestaatus Eestis on soodne –, on väär.
Sellega seoses ei ole vaidlust küsimuses, et hundi Balti populatsiooni kaitsestaatus on soodne – populatsioon, mis kuulub omakorda selle loomaliigi Euraasia populatsiooni, mille looduslik levila ulatub Eestisse, Lätti, Leetu, Poola kirdeossa ning teatavatesse kolmandatest riikidest naaberriikidesse. Samas, arvestades aga seda, kuidas on Eesti piirkondliku populatsiooni kvalifitseerinud Rahvusvaheline Looduskaitseliit (IUCN), ei saa seda populatsiooni põhikohtuasja kaebaja väitel pidada niisuguses kaitsestaatuses olevaks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellele see menetluspool oli esitanud kassatsioonkaebuse lahendi peale, millega jäeti tema kaebus rahuldamata, küsis sisuliselt, kas elupaikade direktiivi artikli 1 punkti i, milles on määratletud liigi kaitsestaatuse mõiste ja tingimused selle kindlaksmääramiseks, kas liigi kaitsestaatus on soodne, tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi territooriumil elava loomaliigi liigitamine IUCNi punase nimestiku kategooriasse „ohualdis“ välistab selle, et selle liigi kaitsestaatust kõnealuse liikmesriigi territooriumil saaks pidada selle sätte tähenduses „soodsaks“. Lisaks soovis see kohus sisuliselt teada, kas viidatud artikli 1 punkti i tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriik võtab selle direktiivi artikli 14 lõike 1 alusel kaitsekorraldusmeetmeid, kaasneb sellega kohustus tagada asjasse puutuva liigi populatsiooni soodne kaitsestaatus selle liikmesriigi territooriumil, või võib liikmesriik võtta arvesse kogu selle populatsiooni – mille looduslik levila ulatub nimetatud liikmesriigi territooriumist kaugemale – kaitsestaatust, ning kui jah, siis mil määral ja millistel tingimustel.
Niisuguses kontekstis on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud samuti küsimus, kas liigi soodsa kaitsestaatuse hindamisel võib arvesse võtta ka majanduslikke, sotsiaalseid ja kultuurilisi vajadusi ning piirkondlikke ja kohalikke iseärasusi.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimesena märkis Euroopa Kohus, et selle kindlakstegemisel, kas on vaja võtta meetmeid elupaikade direktiivi artikli 14 lõike 1 rakendamiseks, piirab liikmesriikide kaalutlusruumi kohustus tagada, et liigi isendite loodusest võtmine ja kasutamine oleks kooskõlas selle liigi soodsa kaitsestaatuse säilitamisega. Eriti siis, kui loomaliik on ebasoodsas kaitsestaatuses, peavad pädevad asutused võtma meetmeid viidatud sätte tähenduses, et parandada liigi kaitsestaatust sellisel määral, et selle liigi populatsioonid saavutaksid tulevikus ja püsivalt soodsa kaitsestaatuse.
Asjasse puutuvate liikide populatsioonide soodne kaitsestaatus nende looduslikul levilal peab olemas olema ja seda tuleb hinnata ennekõike ja tingimata kohalikul ja riigi tasandil. Kui liigi kaitsestaatus liikmesriigis, mille territooriumile liigi looduslik levila vähemalt potentsiaalselt ulatub, ei ole soodne, ei saa see nimelt täita seal oma ökoloogilist funktsiooni või vähemalt ei saa see seda teha täiel määral, isegi kui liikmesriigi populatsioon kujutab endast osa soodsa kaitsestaatusega populatsioonist.
Samas liigi riigi tasandi populatsiooni klassifitseerimine IUCNi punase nimestiku kategooriasse „ohualdis“ ei välista iseenesest, et selle liigi kaitsestaatust asjaomase liikmesriigi territooriumil peetakse siiski soodsaks, kui elupaikade direktiivi artikli 1 punkti i teises lõigus ette nähtud kumulatiivsed tingimused on täidetud.
Sellega seoses on niisuguse loomaliigi puhul nagu hunt selle liigi populatsioonid, mis esinevad ka elupaikade direktiivi artikli 14 lõike 1 alusel kaitsekorraldusmeetmete võtmist kavandava liikmesriigi naabruses olevates liikmesriikides või kolmandates riikides, asjasse puutuvad, kui esimesena nimetatud liikmesriik kontrollib, kas selle liigi kaitsestaatus on tema territooriumil soodne või mitte. Nende asjasse puutuvuse eeldus on nende populatsioonide vahel toimuva sellise piiriülese liikumise olemasolu, mis võib avaldada liigile mõju, mõjutades pikas perspektiivis liigi levikut ja arvukust sellel territooriumil.
Juhul, kui praegune olukord on rahuldav, tuleb veel veenduda, et see olukord on püsiv, et saaks tuvastada liigi soodsa kaitsestaatuse.
Sellega seoses tuleb eelkõige arvesse võtta esiteks igasugust prognoositavat muutust, mis võib mõjutada piiriülest liikumist asjaomases liikmesriigis elava populatsiooni ja teiste samasse populatsiooni kuuluvate populatsioonide vahel. Teiseks tuleb arvesse võtta liigi õigusliku kaitse taset naabruses asuvates liikmesriikides ja kolmandates riikides. Kolmandaks tuleb sidemetele naabruses asuvate liikmesriikide ja kolmandate riikide populatsioonidega anda veelgi suurem kaal, kui neis liikmesriikides ja kolmandates riikides mitte ainult ei kohaldata võrreldavaid kaitse-eeskirju, vaid tehakse koostööd asjaomase liikmesriigiga kõnealuse liigi kaitsmisel ning näiteks koordineeritakse temaga oma kaitsemeetmeid nii, et isendite liikumine populatsioonide vahel oleks optimaalne.
Lisaks, selleks et tagada, et liigi isendite loodusest võtmine ja kasutamine oleks kooskõlas selle liigi soodsa kaitsestaatuse säilitamisega, võib osutuda vajalikuks, et liikmesriik – kelle territooriumil esineb hundipopulatsioon, mis kuulub populatsiooni, mille looduslik levila ulatub sellest territooriumist väljapoole – jagaks siis, kui ta kavatseb arvesse võtta sellel territooriumil elava hundipopulatsiooni ja naabruses asuvate liikmesriikide või kolmandate riikide hundipopulatsioonide vahelist piiriülest liikumist, viimastega teavet nende liikide piiriülese liikumise kohta ning samuti kaitsekorraldusmeetmete kohta, mida need liikmesriigid või kolmandad riigid võtavad või kavatsevad võtta oma territooriumide populatsioonide suhtes. Nimelt võib niisugune teabevahetus ühelt poolt muuta täpsemaks asjaomase liikmesriigi hinnangu sellele, kui suur on tema enda populatsioon. Teiselt poolt võib olla vaja tutvuda asjaomaste liikmesriikide või kolmandate riikide kohaldatavate või kavandatavate kaitsekorraldusmeetmetega, et liikmesriik saaks veenduda, et asjaomane liik on tema territooriumil tegelikult soodsas kaitsestaatuses. Viimaseks võib teave naabruses asuvate liikmesriikide või kolmandate riikide kohaldatavate või kavandatavate meetmete kohta olla talle vajalik tagamaks, et meetmed, mida ta kavatseb selle liigi suhtes võtta, on kooskõlas asjaomase liigi soodsa kaitsestaatuse säilitamisega tema territooriumil.
Teisena täpsustas Euroopa Kohus, et elupaikade direktiivi artikli 2 lõikes 3 nimetatud majanduslikele, sotsiaalsetele ja kultuurilistele vajadustele ning piirkondlikele ja kohalikele iseärasustele – mis pealegi ei kujuta endast autonoomset erandit sama direktiiviga kehtestatud üldisest kaitsekorrast – ei saa tugineda selleks, et eirata kohustust tagada, et liigi isendite loodusest võtmine ja kasutamine on kooskõlas selle liigi soodsa kaitsestaatuse säilitamisega – kohustus, mis piirab liikmesriikidele elupaikade direktiivi artikliga 14 antud kaalutlusruumi. Liikmesriikidel on põhimõtteliselt lubatud neid nõudeid ja iseärasusi arvesse võtta üksnes selle kaalutlusruumi piires.
(
1
)	Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiiv 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT 1992, L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102), mida on muudetud nõukogu 13. mai 2013. aasta direktiiviga 2013/17/EL (ELT 2013, L 158, lk 193) (edaspidi „elupaikade direktiiv“).
(
2
)	Vt elupaikade direktiivi artikli 14 lõige 1: „Kui liikmesriigid peavad seoses artiklis 11 ettenähtud järelevalvega vajalikuks, võtavad nad meetmeid, millega tagatakse V lisas loetletud looduslike looma- ja taimeliikide isendite loodusest võtmine ja kasutamine kooskõlas nende soodsa kaitsestaatuse säilitamisega.“
(
3
)	Kuivõrd Eesti hundipopulatsioonid on kantud elupaikade direktiivi V lisa alapunkti a ning seega võib neile jahti pidada. Need populatsioonid kujutavad endast erandit üldreeglist, mille kohaselt hundijaht on vastavalt selle direktiivi artiklile 12 koostoimes sama direktiivi IV lisa punktiga a üldjuhul keelatud.