62023CJ0540
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
5. veebruar 2026 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Dokumentidega tutvumine – Määrus (EÜ) nr 1049/2001 – Artikli 4 lõike 3 teine lõik – Otsustamisprotsessi kaitse – Keeldumine avalikustada dokumente, mis puudutavad määruse (EÜ) nr 1925/2006 III lisa muutmise kohta liikmesriikide antud hääli – Määrus (EL) nr 182/2011 – Komiteemenetlus – Otsus 1999/468/EÜ – Kontrolliga regulatiivmenetlus – Vastuapellatsioonkaebus
Kohtuasjas C‑540/23 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 23. augustil 2023 esitatud apellatsioonkaebus,
Euroopa
Komisjon, esindajad: Ș. Ciubotaru, C. Ehrbar ja A. Spina ning hiljem C. Ehrbar ja A. Spina,
apellant,
teised menetlusosalised:
Covington & Burling LLP, asukoht Saint-Josse-ten-Noode (Belgia),
Bart Van Vooren, elukoht Meise (Belgia),
esindaja: advocaat P. Diaz Gavier,
hagejad esimeses kohtuastmes,
keda toetab:
Madalmaade Kuningriik, esindajad: M. K. Bulterman, H. S. Gijzen ja C. S. Schillemans,
menetlusse astuja apellatsioonimenetluses,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún, kohtunikud J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (ettekandja) ja B. Smulders,
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
olles 12. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. juuni 2023. aasta otsus Covington & Burling ja Van Vooren vs. komisjon (T‑201/21, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus, EU:T:2023:333), millega Üldkohus tühistas komisjoni 7. aprilli 2021. aasta otsuse C(2021) 2541 (final) (edaspidi „vaidlusalune otsus“) osas, milles viimati nimetatud institutsioon keeldus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määruse (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331) artikli 4 lõike 3 teise lõigu alusel võimaldamast tutvuda dokumentidega, mis puudutavad liikmesriikide individuaalseid hääli komiteemenetluses, mille eesmärk oli muuta Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1925/2006 vitamiinide, mineraaltoitainete ja teatud muude ainete toidule lisamise kohta (ELT 2006, L 404, lk 26) III lisa hüdroksüantratseeni derivaate sisaldavate taimeliikide osas.
2
Vastuapellatsioonkaebuses paluvad Covington & Burling LLP ja B. Van Vooren (edaspidi „esimese kohtuastme hagejad“) tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus leidis, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teine lõik on käesolevas asjas kohaldatav.
Õiguslik raamistik
Määrus nr 1049/2001
3
Määruse nr 1049/2001 põhjendused 2 ja 4 on sõnastatud järgmiselt:
„(2)
Avalikkus võimaldab kodanikel osaleda rohkem otsustamisprotsessis ja tagab juhtorganitele suurema legitiimsuse ning tulemuslikkuse ja suurema vastutuse kodanike ees demokraatlikus süsteemis. Avalikkus aitab tugevdada demokraatia ja põhivabaduste austamise põhimõtet, nagu need on sätestatud [ELL] artiklis 6 ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartas.
[…]
(4)
Käesoleva määruse eesmärk on rakendada võimalikult täieulatuslikult ellu avalikkuse õigus juurde pääseda dokumentidele ning sätestada sellise juurdepääsu üldpõhimõtted ja piirangud vastavalt [EÜ] artikli 255 lõikele 2.“
4
Määruse artiklis 1 on sätestatud:
„Käesoleva määruse eesmärk on:
a)
määrata kindlaks põhimõtted, tingimused ning üldiste või erahuvidega põhjendatud piirangud, mis reguleerivad [EÜ] artiklis 255 ettenähtud juurdepääsuõigust Euroopa Parlamendi, [Euroopa Liidu N]õukogu ja komisjoni (edaspidi „institutsioonid“) dokumentidele, nõnda et neile dokumentidele oleks tagatud võimalikult laiaulatuslik juurdepääs;
[…]“.
5
Selle määruse artikli 4 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Institutsioonid keelavad juurdepääsu dokumentidele, mille avaldamine kahjustaks:
[…]
b)
eraelu puutumatust ja isikupuutumatust, eelkõige kooskõlas isikuandmete kaitset käsitlevate ühenduse õigusaktidega.
[…]
3.   Keelatakse juurdepääs dokumendile, mille institutsioon on koostanud oma sisekasutuseks või mille institutsioon on saanud ning mis käsitleb küsimust, milles institutsioon ei ole veel otsust teinud, kui sellise dokumendi avaldamine kahjustaks oluliselt institutsiooni otsustamisprotsessi, välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve.
Juurdepääs dokumentidele, mis sisaldavad sisekasutuseks esitatud arvamusi osana asjaomase institutsiooni sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest, keelatakse isegi pärast otsuse tegemist, kui sellise dokumendi avaldamine kahjustaks tõsiselt institutsiooni otsustamisprotsessi, välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve.“
Määrus (EÜ) nr 178/2002
6
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määruse (EÜ) nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused (EÜT 2002, L 31, lk 1; ELT eriväljaanne 15/06, lk 463) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta määrusega (EL) nr 652/2014 (ELT 2014, L 189, lk 1)), artikli 58 lõikes 1 on sätestatud:
„Komisjoni abistab alaline taime-, looma-, toidu- ja söödakomitee […]. Kõnealune komitee on komitee Euroopa Parlamendi ja nõukogu [16. veebruari 2011. aasta] määruse (EL) nr 182/2011[, millega kehtestatakse eeskirjad ja üldpõhimõtted, mis käsitlevad liikmesriikide läbiviidava kontrolli mehhanisme, mida kohaldatakse komisjoni rakendamisvolituste teostamise suhtes (ELT 2011, L 55, lk 13),] tähenduses. […]“.
Määrus nr 1925/2006
7
Määruse (EÜ) nr 1925/2006, mida on muudetud komisjoni 24. aprilli 2019. aasta määrusega (EL) 2019/650 (ELT 2019, L 110, lk 21), artikli 8 „Ained, mille kasutamine on keelatud, piiratud, või ained, mis on ühenduses uurimisel/kontrollimisel“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Käesolevas artiklis sätestatud menetlust järgitakse siis, kui ainet, mis ei ole vitamiin ega mineraaltoitaine või koostisosa, mis sisaldab ainet, mis ei ole vitamiin ega mineraaltoitaine, lisatakse toidule või kasutatakse toidu valmistamisel nii, et selle tulemusena tarbitakse neid aineid tunduvalt suuremas koguses kui võiks arvata, et neid tarbitakse tavatingimustes tasakaalustatult ja vaheldusrikkalt toitudes ja/või mis kujutavad endast muul viisil tarbijale võimalikku riski.
2.   Komisjon võib omal algatusel või liikmesriikide esitatud teabe alusel võtta pärast [Euroopa Toiduohutusameti (EFSA)] poolt teostatud olemasoleva teabe hindamist ja vastavalt artikli 14 lõikes 3 osutatud kontrolliga regulatiivmenetlusele vastu otsuse, mille eesmärk on muuta käesoleva määruse vähem olulisi sätteid, lisada vajadusel aine või koostisosa III lisasse. […]
[…]“.
8
Määruse artikli 14 „Komiteemenetlus“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Komisjoni abistab määruse [nr 178/2002] artikli 58 lõike 1 kohaselt moodustatud alaline toiduahela ja loomatervishoiu komitee.
[…]
3.   Käesolevale lõikele viitamisel kohaldatakse [nõukogu 28. juuni 1999. aasta] otsuse 1999/468/EÜ[, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused (EÜT 1999, L 184, lk 23; ELT eriväljaanne 01/03, lk 124),] artikli 5a lõikeid 1 kuni 4 ja artiklit 7, võttes arvesse selle otsuse artikli 8 sätteid.“
Määrus nr 182/2011
9
Määruse nr 182/2011 põhjenduste 6, 10 ja 19–21 kohaselt:
„(6)
On asjakohane, et nendes põhiõigusaktides, milles nõutakse, et liikmesriigid kontrollivad rakendusaktide vastuvõtmist komisjoni poolt, nähakse selliseks kontrolliks ette liikmesriikide esindajatest koosnevad komiteed, kus eesistujana tegutseb komisjon.
[…]
(10)
Oleks vaja kehtestada komisjoni poolt rakendusaktide vastuvõtmiseks kasutatava menetluse valiku kriteeriumid. Suurema järjepidevuse huvides peaksid menetlusnõuded olema proportsionaalsed vastuvõetavate rakendusaktide iseloomu ja mõjuga.
[…]
(19)
Komiteemenetlusi käsitleva teabe kättesaadavus üldsusele tuleks tagada vastavalt […] määrusele [nr 1049/2001].
(20)
Komisjon peaks pidama registrit, mis sisaldab komiteemenetlust käsitlevat teavet. Seepärast tuleks ka registri kasutamise suhtes kohaldada komisjoni kohta kehtivaid salastatud dokumentide kaitset käsitlevaid eeskirju.
(21)
Otsus [1999/468] tuleks tunnistada kehtetuks. Selleks et tagada üleminek otsuses [1999/468] sätestatud korralt käesolevas määruses sätestatud korrale, tuleks kehtivate õigusaktide kõiki viiteid kõnealuses otsuses sätestatud menetlustele, välja arvatud selle artiklis 5a sätestatud kontrolliga regulatiivmenetlusele, käsitada viidetena käesolevas määruses sätestatud vastavatele menetlustele. Otsuse [1999/468] artiklile 5a viitavate kehtivate põhiõigusaktide tõttu tuleks kõnealuse artikli toime ajutiselt säilitada.“
10
Määruse artikli 2 „Menetluse valik“ lõikes 2 on sätestatud:
„Kontrollimenetlust kohaldatakse eelkõige järgmiste aktide vastuvõtmise suhtes:
a)
üldised rakendusaktid;
[…]“.
11
Määruse artiklis 3 „Üldsätted“ on sätestatud:
„1.   Käesolevas artiklis sätestatud üldsätteid kohaldatakse kõigi artiklites 4–8 osutatud menetluste suhtes.
2.   Komisjoni abistab komitee, kuhu kuuluvad liikmesriikide esindajad. Komitee eesistujaks on komisjoni esindaja. […]
3.   Eesistuja esitab komiteele komisjoni poolt vastuvõetava rakendusakti eelnõu.
[…]
4.   Komitee arvamuse esitamiseni võib komitee iga liige teha ettepanekuid muudatuste tegemiseks ning eesistuja võib esitada rakendusakti eelnõu muudetud versiooni.
Eesistuja püüab leida lahenduse, millel on komitees võimalikult suur toetus. […]
5.   Eesistuja võib nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel saada komitee arvamuse kirjaliku menetluse raames. Eesistuja saadab komitee liikmetele rakendusakti eelnõu ja määrab küsimuse kiireloomulisusest lähtuvalt arvamuse esitamiseks tähtaja. Komitee liige, kes enne selle tähtaja möödumist ei väljenda vastuseisu rakendusakti eelnõule ega loobu selgesõnaliselt hääletamisest, loetakse rakendusakti eelnõu vaikimisi heakskiitnuks.
[…]
6.   Komitee arvamus protokollitakse. […]
[…]“.
12
Määruse artiklis 4 „Nõuandemenetlus“ on sätestatud:
„1.   Kui kohaldatakse nõuandemenetlust, esitab komitee oma arvamuse, vajaduse korral pärast hääletamist. […]
2.   Komisjon teeb otsuse vastuvõetava rakendusakti eelnõu kohta, võttes võimalikult suurel määral arvesse komitees toimunud arutelude põhjal tehtud järeldusi ja esitatud arvamust.“
13
Sama määruse artiklis 9 „Töökord“ on sätestatud:
„1.   Iga komitee võtab oma eesistuja ettepanekul oma liikmete lihthäälteenamusega vastu oma töökorra, mille aluseks on standardeeskirjad, mille koostab komisjon pärast liikmesriikidega konsulteerimist. Komisjon avaldab sellised standardeeskirjad Euroopa Liidu Teatajas.
Vajaduse korral kohandavad olemasolevad komiteed oma töökorda standardeeskirjadega.
2.   Komiteedele kohaldatakse komisjoni suhtes kehtivaid põhimõtteid ja tingimusi üldsuse juurdepääsu kohta dokumentidele ning andmekaitse eeskirju.“
14
Määruse nr 182/2011 artiklis 10 „Komiteemenetlusi käsitlev teave“ on sätestatud:
„1.   Komisjon peab komiteemenetluste registrit, milles sisalduvad:
a)
komiteede nimekiri;
b)
komiteede koosolekute päevakorrad;
c)
protokollide kokkuvõtted ning nimekirjad asutustest ja organisatsioonidest, kuhu kuuluvad liikmesriikide poolt neid esindama määratud isikud;
d)
rakendusaktide eelnõud, mille kohta komiteedel palutakse esitada arvamus;
e)
hääletustulemused;
f)
komiteede arvamuse esitamise järel koostatud rakendusaktide lõplikud eelnõud;
g)
teave rakendusaktide lõplike eelnõude vastuvõtmise kohta komisjoni poolt ning
h)
statistilised andmed komiteede töö kohta.
2.   Komisjon avaldab samuti komiteede tööd käsitleva aastaaruande.
3.   Euroopa Parlamendil ja nõukogul on lõikes 1 osutatud teabele juurdepääs kooskõlas kohaldatavate eeskirjadega.
4.   Samal ajal, kui dokumendid saadetakse komitee liikmetele, teeb komisjon lõike 1 punktides b, d ja f nimetatud dokumendid Euroopa Parlamendile ja nõukogule kättesaadavaks ja teavitab neid sellest.
5.   Registris avaldatakse viited kõigile lõike 1 punktides a–g osutatud dokumentidele ning lõike 1 punktis h osutatud teabele.“
15
Määruse artiklis 11 „Euroopa Parlamendi ja nõukogu kontrolliõigus“ on ette nähtud, et kui põhiõigusakt võetakse vastu seadusandliku tavamenetluse kohaselt, võivad parlament ja nõukogu teatada komisjonile igal ajal, et nende arvates ületab rakendusakti eelnõu põhiõigusaktis sätestatud rakendamisvolitusi, ja sellisel juhul vaatab komisjon kõnealuse rakendusakti eelnõu läbi, võttes arvesse väljendatud seisukohti.
16
Määruse artiklis 12 on sätestatud:
„Otsus [1999/468] tunnistatakse kehtetuks.
Otsuse [1999/468] artiklile 5a viitavate kehtivate põhiõigusaktide tõttu säilitatakse kõnealuse artikli toime.“
17
Sama määruse artiklis 13 „Üleminekusätted: kehtivate põhiõigusaktide kohandamine“ on sätestatud:
„1.   Juhul kui enne käesoleva määruse jõustumist vastuvõetud põhiõigusaktides on sätestatud komisjoni rakendusvolituste kasutamine vastavalt otsusele [1999/468], kohaldatakse järgmisi eeskirju:
a)
kui põhiõigusaktis viidatakse otsuse [1999/468] artiklile 3, kohaldatakse käesoleva määruse artiklis 4 osutatud nõuandemenetlust;
[…]
e)
kui põhiõigusaktis viidatakse otsuse [1999/468] artiklitele 7 ja 8, kohaldatakse käesoleva määruse artikleid 10 ja 11.
2.   Võttes arvesse lõiget 1, kohaldatakse kõigi olemasolevate komiteede suhtes käesoleva määruse artikleid 3 ja 9.
[…]“.
Otsus 1999/468
18
Otsuse 1999/468, mida on muudetud nõukogu 17. juuli 2006. aasta otsusega 2006/512/EÜ (ELT 2006, L 200, lk 11), põhjenduses 7a oli märgitud:
„[K]ontrolliga regulatiivmenetlust on vaja kasutada üldmeetmete puhul, mille eesmärgiks on [EÜ] artikliga 251 sätestatud korras vastuvõetud aktide vähemoluliste sätete muutmine, sealhulgas mõningaid selliseid sätteid välja jättes või uusi vähemolulisi sätteid juurde lisades. Kõnealune menetlus peab võimaldama seadusandliku võimu kahel harul teostada kontrolli enne taoliste meetmete vastuvõtmist. Õigusakti olulisi sätteid võib muuta üksnes seaduseandja ise asutamislepingu alusel“.
19
Otsuse artikli 5a „Kontrolliga regulatiivmenetlus“ lõigetes 1–4 oli sätestatud:
„1.   Komisjoni abistab kontrolli teostav regulatiivkomitee, kuhu kuuluvad liikmesriikide esindajad ja eesistujana komisjoni esindaja.
2.   Komisjoni esindaja esitab komiteele võetavate meetmete eelnõu. Komitee esitab eelnõu kohta oma arvamuse tähtaja jooksul, mille eesistuja võib määrata lähtuvalt küsimuse kiireloomulisusest. Arvamus esitatakse sellise häälteenamusega, nagu on sätestatud [EÜ] artikli 205 lõigetes 2 ja 4 nõukogu otsuste vastuvõtmiseks komisjoni ettepaneku põhjal. Liikmesriikide esindajate hääli komitees arvestatakse nimetatud artiklis sätestatud viisil. Eesistuja ei hääleta.
3.   Kui komisjoni kavandatavad meetmed on komitee arvamusega kooskõlas, kohaldatakse järgmist menetlust:
a)
komisjon esitab viivitamata meetmete eelnõu nõukogule ja Euroopa Parlamendile kontrollimiseks;
b)
Euroopa Parlament oma liikmete häälteenamusega või nõukogu kvalifitseeritud häälteenamusega võivad väljendada vastuseisu nimetatud eelnõu vastuvõtmisele komisjoni poolt, põhjendades oma vastuseisu sellega, et komisjoni poolt esitatud meetmete eelnõu ületab põhiaktis ettenähtud rakendusvolitusi, ei ole kooskõlas põhiakti eesmärgi või sisuga või ei pea kinni subsidiaarsuse või proportsionaalsuse põhimõtetest;
c)
kui Euroopa Parlament või nõukogu väljendavad meetmete eelnõu suhtes kolme kuu jooksul vastuseisu, ei võta komisjon neid vastu. Sellisel juhul võib komisjon esitada komiteele uue meetmete eelnõu või seadusandliku ettepaneku asutamislepingu alusel;
d)
kui Euroopa Parlament ega nõukogu ei ole meetmete eelnõu suhtes selleks tähtajaks vastuseisu väljendanud, võtab komisjon meetmed vastu.
4.   Kui komisjoni kavandatavad meetmed ei ole kooskõlas komitee arvamusega või kui arvamust ei esitata, kohaldatakse järgmist menetlust:
a)
komisjon esitab võetavate meetmete kohta viivitamata ettepaneku nõukogule ning edastab selle samal ajal Euroopa Parlamendile;
b)
nõukogu võtab ettepaneku kohta kvalifitseeritud häälteenamusega vastu otsuse, tehes seda kahe kuu jooksul alates ettepaneku kättesaamise kuupäevast;
c)
kui nõukogu väljendab esitatud meetmete suhtes selle tähtaja jooksul kvalifitseeritud häälteenamusega vastuseisu, siis meetmeid vastu ei võeta. […];
d)
kui nõukogu kavatseb esitatud meetmed vastu võtta, esitab ta need viivitamata Euroopa Parlamendile. Kui nõukogu ei võta eespool nimetatud kahekuulise tähtaja jooksul otsust vastu, esitab komisjon meetmed viivitamata Euroopa Parlamendile;
e)
Euroopa Parlament võib oma liikmete häälteenamusega väljendada vastuseisu kõnealuste meetmete vastuvõtmisele nelja kuu jooksul alates ettepaneku edastamise kuupäevast kooskõlas punktiga a[…];
f)
kui Euroopa Parlament väljendab esitatud meetmete suhtes selle tähtaja jooksul vastuseisu, siis meetmeid vastu ei võeta. […];
g)
kui Euroopa Parlament ei ole eespool nimetatud tähtaja jooksul oma vastuseisu esitatud meetmete suhtes väljendanud, võtab kas nõukogu või komisjon need meetmed vastu.“
Standardtöökord
20
Komiteede töökorra standardeeskirjade (ELT 2011, C 206, lk 11; edaspidi „standardtöökord“) artikli 10 „Koosoleku protokoll ja protokolli kokkuvõte“ lõikes 2 on sätestatud:
„Vastavalt määruse [nr 182/2011] artiklile 10 vastutab eesistuja protokolli kokkuvõtte koostamise eest, milles kirjeldatakse lühidalt kõiki päevakorrapunkte ja hääletamise tulemusi kõigi komiteele esitatud rakendusaktide eelnõude kohta. Protokolli kokkuvõttes ei mainita komitee aruteludel esitatud liikmete individuaalseid arvamusi.“
21
Standardtöökorra artiklis 13 „Juurdepääs dokumentidele ja konfidentsiaalsus“ on sätestatud:
„1.   Juurdepääsuõigus komitee dokumentidele antakse vastavalt [määrusele nr 1049/2001]. Vastavalt [komisjoni 5. detsembri 2001. aasta] otsusega 2001/937/EÜ, ESTÜ, Euratom[, millega muudetakse komisjoni töökorda (EÜT 2001, L 345, lk 94; ELT eriväljaanne 01/03, lk 408),] muudetud töökorrale otsustab nimetatud dokumentidele juurdepääsuõiguse andmise komisjon. […]
2.   Komitee arutelud on konfidentsiaalsed.
3.   Komitee liikmetele, ekspertidele ja kolmandate isikute esindajatele esitatud dokumendid on konfidentsiaalsed, […] välja arvatud juhul, kui kõnealustele dokumentidele on antud juurdepääsuõigus vastavalt lõikele 1 või on komisjon need muul viisil avalikustanud.
4.   Komitee liikmed, eksperdid ja kolmandate isikute esindajad on kohustatud täitma käesolevas artiklis sätestatud konfidentsiaalsusnõuet. Eesistuja tagab, et eksperdid ja kolmandate isikute esindajad on teadlikud neile esitatavatest konfidentsiaalsusnõuetest.“
Vaidluse taust
22
Vaidluse tausta on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–7 kirjeldatud järgmiselt:
„2
[Esimese kohtuastme hagejad] esitasid 4. detsembril 2020 komisjoni veebiportaalis taotluse tutvuda dokumentidega, mis puudutavad 22 liikmesriigi hääli alalise taime-, looma-, toidu- ja söödakomitee (Standing Committee on Plants, Animals, Food and Feeds, edaspidi „Scopaff“) üldiste toidualaste õigusnormide sektsioonis. Need hääled anti komisjoni määruse eelnõu poolt, millega muudetakse [määruse nr 1925/2006] III lisa, mille tulemusel võeti vastu komisjoni 18. märtsi 2021. aasta määrus (EL) 2021/468, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1925/2006 III lisa hüdroksüantratseeni derivaate sisaldavate taimeliikide osas (ELT 2021, L 96, lk 6[…]).
3
Komisjoni tervise ja toiduohutuse peadirektoraat saatis 11. jaanuaril 2021 kirja „Bart Van Vooren Covington & Burling LLP‑le“, milles ta vastas 4. detsembri 2020. aasta dokumentidega tutvumise taotlusele.
4
Selles kirjas märkis komisjon, et taotlus hõlmab 21 dokumenti […]. Nende dokumentidega tutvumise võimaldamisest keelduti [määruse nr 1049/2001] artikli 4 lõike 3 teises lõigus ette nähtud otsustamisprotsessi kaitsva erandi alusel.
5
Pärast esialgset eitavat vastust esitas B. Van Vooren 29. jaanuari 2021. aasta e-kirjaga kordustaotluse määruse nr 1049/2001 artikli 7 lõike 2 alusel.
6
Komisjon teatas 15. veebruaril 2021 B. Van Voorenile saadetud e-kirjaga [esimese kohtuastme hagejatele], et uuesti läbivaatamise otsuse tegemise tähtaega on pikendatud veel 15 tööpäeva võrra, st kuni 12. märtsini 2021.
7
Komisjon saatis 10. märtsil 2021 [esimese kohtuastme hagejatele] uue e-kirja, milles märkis, et tal ei ole võimalik uuesti läbivaatamise otsust vastu võtta pikendatud tähtaja jooksul.“
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
23
Kuna nende 29. jaanuari 2021. aasta kordustaotlusele, mida on mainitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 5, ei antud sõnaselget vastust, esitasid esimese kohtuastme hagejad Üldkohtu kantseleisse 6. aprillil 2021 saabunud hagiavaldusega hagi, milles palusid tühistada komisjoni vaikimisi tehtud otsus jätta nimetatud taotlus rahuldamata. Samas võttis komisjon 7. aprillil 2021 vastu ja tegi B. Van Voorenile teatavaks vaidlusaluse otsuse, milles ta kinnitas, et keeldub võimaldamast tutvuda taotletud dokumentidega, põhjendades seda otsustamisprotsessi kaitsva erandiga, mis on ette nähtud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teises lõigus. Lisaks tugines ta eraelu ja isikupuutumatust kaitsvale erandile, mis on ette nähtud selle määruse artikli 4 lõike 1 punktis b, põhjendamaks oma keeldumist võimaldada tutvuda taotletud dokumentides sisalduvate isikuandmetega.
24
Üldkohtu kantseleisse 12. aprillil 2021 saabunud eraldi dokumendiga muutsid esimese kohtuastme hagejad Üldkohtu kodukorra artiklile 86 tuginedes oma hagiavaldust ja nõudsid vaidlusaluse otsuse tühistamist.
25
Hagejad põhjendasid oma hagi viie väitega, millest esimene, mis on esitatud esimese võimalusena, puudutab määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu rikkumist; teine sisuliselt seda, et ei ole näidatud, kuidas taotletud dokumentide avalikustamine kahjustaks otsustamisprotsessi; kolmanda kohaselt eksis komisjon, tuginedes taotletud dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumisel määrusele nr 182/2011; neljanda väite kohaselt viitas komisjon ekslikult standardtöökorrale, põhjendamaks taotletud dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumist, ning viienda väite kohaselt rikkus komisjon läbipaistvuse põhimõtet ja õõnestas määrusega nr 182/2011 kehtestatud menetluse alusel vastu võetud rakendusaktide demokraatlikku legitiimsust.
26
Täpsemalt tõid esimese kohtuastme hagejad oma esimeses väites esile, et juba oma sõnastuse tõttu ei ole määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teine lõik nende taotluse tutvuda dokumentidega suhtes kohaldatav. Esiteks puudutas nende taotlus 22 liikmesriigi poolthäält komisjoni määruse eelnõule, millega muudetakse määruse nr 1925/2006 III lisa hüdroksüantratseeni derivaate sisaldavate taimeliikide osas. Need hääled ei kujuta endast aga „arutelu ega eelkonsultatsioone“, vaid on nende tulemus. Selline hääletamine on „kinnise“ otsustusprotsessi – mis ainsana on kõnealuse erandiga kaitstud – „väline“. Teiseks ei väljenda selline hääletamine ühegi komitee üksikliikme arvamust, vaid see kujutab endast tegevust, mille kaudu teostatakse suveräänset võimu konkreetse liikmesriigi nimel.
27
Selles küsimuses asus Üldkohus seisukohale, et taotletud dokumendid olid koostatud otsustusprotsessi käigus, mille tulemusel võeti vastu määrus 2021/468 ja mis viidi läbi määruse nr 1925/2006 artikli 8 lõike 2 alusel kooskõlas määruse artikli 14 lõikes 3 osutatud kontrolliga regulatiivmenetlusega ja seega vastavalt otsuse 1999/468 artiklile 5a. Vaidlustatud kohtuotsusest nähtub, et nimetatud artikli alusel esitas komisjon määruse eelnõu, mille tulemusel võeti vastu määrus 2021/468, Scopaffile, kes andis selle eelnõu kohta positiivse arvamuse, ja seejärel esitati see parlamendile ja nõukogule, enne kui komisjon selle vastu võttis.
28
Üldkohus tuletas meelde, et Scopaff, mis koosneb liikmesriikide esindajatest ja mille eesistujaks on komisjoni esindaja, on alaline komitee, mis määruse nr 1925/2006 artikli 14 lõike 1 kohaselt abistab komisjoni tema rakendusvolituste teostamisel. Sellega seoses leidis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40 ja 41, et kuigi on tõsi, et liikmesriigid teostavad hääletamise kaudu oma suveräänseid õigusi, toimus see hääletamine siiski selle komitee siseselt, et komisjon saaks kujundada oma seisukoha enne seda, kui parlamendile ja nõukogule esitati määruse eelnõu, mille tulemusel võeti vastu määrus 2021/468. Järelikult, nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42 ja 43, mõjutas nende individuaalsete häälte tulemus komisjonisisest otsustusprotsessi ning neid tuleb seega pidada seda määruse eelnõu ettevalmistavateks aktideks, mida see institutsioon pidi oma sisemises otsustusprotsessis arvesse võtma, mistõttu tuleb neid pidada antuks „arutelude ja eelkonsultatsioonide“ käigus määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses.
29
Üldkohus leidis niisiis, et selle sätte kohaldamise tingimused on täidetud, ja lükkas esimese kohtuastme hagejate esimese väite tagasi. Ta täpsustas sellega seoses vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44, et küsimus, kas liikmesriikide hääled ise on arutelud või arutelude tulemus, ei oma tähtsust, kuna need hääled kujutavad endast vähemalt komisjonis toimunud arutelude viimast etappi. Üldkohus viitas selles küsimuses 14. septembri 2022. aasta kohtuotsusele Pollinis France vs. komisjon (T‑371/20 ja T‑554/20, EU:T:2022:556), mis kinnitab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 45 kohaselt, et nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel võib komisjon keelduda võimaldamast tutvuda dokumentidega, mis puudutavad liikmesriikide individuaalset arvamust Scopaffis.
30
Seejärel vaatas Üldkohus üheskoos läbi esimese kohtuastme hagejate poolt teise võimalusena esitatud teise kuni viienda väite, milles nad väitsid sisuliselt, et esiteks ei ole komisjon tõendanud, et taotletud dokumentide avalikustamine kahjustaks tõsiselt otsustamisprotsessi, ja teiseks rikkus komisjon õigusnormi, kui leidis, et kõnealune avalikustamine ei ole põhjendatud. Hagejad väitsid lõpuks, et komisjon rikkus aluslepingute ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga tagatud läbipaistvuse üldpõhimõtet ning õõnestas määrusega nr 182/2011 kehtestatud menetluse alusel vastu võetud rakendusaktide demokraatliku legitiimsust.
31
Esimesena analüüsis Üldkohus esimese kohtuastme hagejate poolt vaidlusaluse otsuse vaidlustamiseks esitatud argumente, mille kohaselt näeb kogu komiteemenetluse õiguslik raamistik selgelt ette liikmesriikide individuaalsete hääletusseisukohtade konfidentsiaalsuse. Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68, et see õiguslik raamistik ei takista määruses nr 1049/2001 sätestatud dokumentidega tutvumise õigust ja sellega ei saa iseenesest põhjendada, et esineb komisjoni otsustamisprotsessi tõsise kahjustamise oht.
32
Üldkohus viitas mitu korda konkreetselt 14. septembri 2022. aasta kohtuotsusele Pollinis France vs. komisjon (T‑371/20 ja T‑554/20, EU:T:2022:556) ja tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 esiteks meelde, et kohtupraktika kohaselt ei saa dokumentidega tutvumist käsitlevate liidu õigusnormidega põhjendada seda, et institutsioon keeldub põhimõtteliselt võimaldamast tutvuda tema aruteludega seotud dokumentidega põhjusel, et need dokumendid sisaldavad teavet liikmesriikide esindajate võetud seisukoha kohta.
33
Teiseks leidis Üldkohus standardtöökorra kohta, millele komisjon vaidlusaluses otsuses viitas, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63, et komitee töökorra või standardtöökorra sätted ei võimalda anda dokumentidega tutvumise taotlusega hõlmatud dokumentidele kaitset, mis läheb kaugemale sellest, mis on ette nähtud määruses nr 1049/2001.
34
Kolmandaks leidis Üldkohus, et komisjon eksis samuti siis, kui ta põhjendas taotletud dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumist määruse nr 182/2011 artikli 10 lõikega 1. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 on märgitud, et kuigi see säte näeb tõepoolest ette üksnes asjaomase komitee tööregistri pidamise, et dokumenteerida hääletuse kogutulemus, mitte liikmesriikide individuaalsed hääled, puudutab see säte siiski üksnes selle registri sisu, mitte üldsuse võimalust selle tööga seotud dokumentidega tutvuda.
35
Teisena, mis puudutab komisjoni arvates taotletud dokumentide avalikustamisega kaasnevat ohtu ja eelkõige ohtu kahjustada liikmesriikidevahelist vastastikust usaldust komiteemenetluses, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73 ja 74, et komisjoni esitatud põhjused on abstraktsed ja põhinevad eeldusel, et komiteemenetlus kaitseb liikmesriikide individuaalsete seisukohtade konfidentsiaalsust, mis Üldkohtu arvates on väär.
36
Seega tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse osas, milles komisjon keeldus määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu alusel võimaldamast tutvuda liikmesriikide esindajate individuaalsete häältega, ning leidis, et ei ole vaja analüüsida küsimust, kas esineb ülekaalukas üldine huvi, mis võib õigustada taotletud dokumentide avalikustamist, või kas on rikutud läbipaistvuse põhimõtet.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
37
Apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
lükata tagasi kõik väited, millega Üldkohus esimeses kohtuastmes nõustus;
–
teha asjas lõplik otsus;
–
teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtusse;
–
otsustada kohtukulude kandmine edaspidi, kui kohtuasi saadetakse tagasi Üldkohtusse, või mõista kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejatelt, kui ta teeb asjas lõpliku otsuse.
38
Esimese kohtuastme hagejad paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
jätta vaidlustatud kohtuotsus tervikuna jõusse ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
39
Madalmaade Kuningriik, kellele anti Euroopa Kohtu presidendi 9. veebruari 2024. aasta otsusega luba astuda menetlusse esimese kohtuastme hagejate nõuete toetuseks, palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, jätta vaidlustatud kohtuotsus tervikuna jõusse ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.
40
Vastuapellatsioonkaebuses paluvad esimese kohtuastme hagejad Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus, kuna Üldkohus leidis, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teine lõik on kohaldatav;
–
lahendada vaidlus lõplikult ja otsustada, et liikmesriikide poolt komiteemenetluse raames antud individuaalsed hääled tuleb eranditult avalikustada, või
–
teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtusse ja
–
kui Euroopa Kohus saadab asja tagasi Üldkohtusse, otsustada käesoleva menetlusega seotud kohtukulude kandmine edaspidi või kui ta teeb asjas lõpliku otsuse, mõista kohtukulud välja komisjonilt.
41
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta vastuapellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista mõlema astme kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejatelt.
Vastuapellatsioonkaebus
42
Vastuapellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitavad esimese kohtuastme hagejad üheainsa väite, mille kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teine lõik on käesolevas asjas kohaldatav, ja paluvad seetõttu tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna.
Poolte argumendid
43
Esimese kohtuastme hagejad väidavad oma ainsas väites, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 35–47, et liikmesriikide individuaalseid hääli Scopaffis tuleb käsitada nii, et need on antud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses arutelude ja eelkonsultatsioonide käigus. Nad väidavad, et kui nõustuda, et need hääletused kuuluvad nende arutelude ja eelkonsultatsioonide hulka, tähendaks see, et määruse nr 1049/2001 kõnealuse sätte kohaldamisalast jääks välja üksnes sellise menetluse lõppdokument, nagu on kõne all käesolevas asjas, see tähendab määrus 2021/468.
44
Esimese kohtuastme hagejate sõnul ei kujuta need hääled endast esiteks ajutist arvamust, mis võib igal ajal muutuda, vaid arutelude tulemust. Samuti ei kujuta need endast Scopaffi või komisjoni sisearutelusid ega eelkonsultatsioone, kuna hääletamine teatud küsimuses toimub pärast selles küsimuses toimunud nõupidamiste või arutelude lõppu. Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu sõnastus puudutab aga üksnes arutelusid või konsultatsioone.
45
Teiseks, nagu nähtub 21. juuli 2011. aasta kohtuotsusest Rootsi vs. MyTravel ja komisjon (C‑506/08 P, EU:C:2011:496), ei kuulu antud hääled määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teises lõigus nimetatud „sisekasutuseks esitatud arvamuse“ kategooriasse. Samuti ei ole need sellised arvamused, mille puhul on vaja, et kõnealuse komitee liikmetele jääks „mõtlemisruum“. Liikmesriikide individuaalsed hääled Scopaffis on nende suveräänsuse väljendus ja need ei kujuta endast komisjoni või selle komitee „siseseid“ hääli.
46
Kolmandaks õõnestaks ELL artiklit 2 arvestades see, kui pidada liikmesriikide poolt komiteemenetluses antud individuaalseid hääli määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu kohaldamisalasse kuuluvaks, liidu rakendusaktide demokraatlikku legitiimsust. Euroopa Liidu kodanikel takistataks mitte ainult teada saada, kuidas need riigid hääletasid, vaid neil ei oleks ka võimalik sellisel juhul nagu käesolevas kohtuasjas kontrollida menetluse raames tehtud otsuse õiguspärasust.
47
Komisjon vaidleb sellele argumendile vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
48
Nagu nähtub Euroopa Kohtu praktikast, teeb määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 3 selgelt vahet, kas menetlus on lõpetatud või mitte. Esiteks kuulub selle lõike 3 esimese lõigu kohaselt otsustamisprotsessi kaitsva erandi kohaldamisalasse iga dokument, mille institutsioon on koostanud oma sisekasutuseks või mille institutsioon on saanud ning mis käsitleb küsimust, milles institutsioon ei ole veel otsust teinud (21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Rootsi vs. MyTravel ja komisjon, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, punkt 78).
49
Teiseks olgu märgitud, et liidu seadusandja lähtus selle lõike 3 teises lõigus sellest, et kui otsus on kord juba vastu võetud, ei ole otsustusprotsessi kaitse nõuded enam nii teravalt päevakorral (21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Rootsi vs. MyTravel ja komisjon, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, punkt 80), ja piiritles tuginemise määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 ette nähtud erandile rangete tingimustega. Nimelt hõlmab see erand üksnes teatud liiki dokumente, nimelt dokumente, mis sisaldavad sisekasutuseks esitatud arvamusi osana asjaomase institutsiooni sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest, ning selliste dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise põhjendus on see, et avalikustamine võib „tõsiselt“ kahjustada institutsiooni otsustamisprotsessi (vt selle kohta 28. juuni 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, punkt 77).
50
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 58 märkis, on Euroopa Kohus juba sedastanud, et see erand on siiski kohaldatav igale selliseid arvamusi sisaldavale dokumendile (21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Rootsi vs. MyTravel ja komisjon, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, punkt 93).
51
Käesoleval juhul nähtub õigusnormidest, mis reguleerivad menetlust, mille raames anti liikmesriikide hääled, mida esimese kohtuastme hagejate taotlus puudutab, et nende häälte andmine on kõnealuse otsustamisprotsessi üks etapp ning neid hääli tuleb pidada komisjoni sisearutelude ja eelkonsultatsioonide osaks olevateks sisekasutuseks esitatud arvamusteks määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses.
52
Täpsemalt väljendasid liikmesriigid Scopaffis antud häältega toetust komisjoni määruse eelnõule, millega muudetakse määruse nr 1925/2006 III lisa, mida võib selle määruse artikli 8 lõike 2 ja artikli 14 lõike 3 kohaselt muuta otsuse 1999/468 artiklis 5a sätestatud kontrolliga regulatiivmenetluses.
53
Pärast hääletamist komitees, kes abistab komisjoni vastavalt määruse nr 178/2002 artiklile 58 ja otsuse 1999/468 artikli 5a lõikele 1, ning võttes arvesse sellest selgunud komitee positiivset arvamust, esitas komisjon nimetatud otsuse artikli 5a lõike 3 punkti a alusel selle määruse eelnõu kontrollimiseks parlamendile ja nõukogule.
54
Seega, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43 õigesti tõdes, kujutavad esimese kohtuastme hagejate taotluses käsitletud hääled, mille alusel esitab asjaomane komitee arvamuse enne, kui komisjon esitab parlamendile ja nõukogule oma määruse eelnõu, endast „arvamust“ määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses, mida ei saa iseenesest pidada asjaomase otsustamisprotsessi lõpptulemuseks.
55
Esiteks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 62 sisuliselt märkis, ei võimalda ükski määruse nr 1049/2001 säte jätta selle määruse artikli 4 lõike 3 teise lõigu kohaldamisalast välja dokumente, mida ei ole nimetatud „arvamuseks“, kuid mis on asjaomase institutsiooni valduses ning on mõeldud asutusesiseseks kasutamiseks osana institutsiooni sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest. Seega, kuna vaidlust ei ole küsimuses, et esimese kohtuastme hagejate taotluses käsitletud hääled väljendavad arvamusi, mida liikmesriigid avaldasid Scopaffis komisjoni kavandatud meetmete kohta määruse nr 1925/2006 III lisa muutmiseks, tuleb neid hääli pidada arvamuseks määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses.
56
Teiseks tuleneb otsuse 1999/468 artikli 5a lõigetest 3 ja 4, et positiivne või negatiivne arvamus, mille on andnud asjaomane komitee, käesoleval juhul Scopaff, selle liikmeteks olevate liikmesriikide esindajate hääletuse tulemusel, ei ole asjaolu, mis võiks kindlaks määrata, kas komisjoni kavandatavad meetmed võetakse või mitte, kuna see institutsioon on igal juhul kohustatud esitama meetmete ettepaneku parlamendile ja nõukogule, sõltumata komitee arvamuse sisust.
57
Otsuse 1999/468 artikli 5a lõikes 3 on küll sätestatud, et kui komisjoni kavandatavad meetmed on komitee arvamusega kooskõlas – nagu käesoleval juhul –, siis komisjon „esitab viivitamata“ meetmete eelnõu parlamendile ja nõukogule kontrollimiseks. Vastupidi sellele, mida näivad väitvat esimese kohtuastme hagejad, ei tulene selle sätte sõnastusest siiski, et asjaomase komitee arvamuse sisu mõjutaks selle komitee staatust, kes vastavalt selle artikli 5a lõikele 1 abistab komisjoni, ega liikmesriikide poolt selles komitees antud häälte laadi. Seega ei saa neid hääli mingil juhul pidada selliseks, mis iseenesest toovad kaasa niisuguse muutmismääruse vastuvõtmise nagu käesoleval juhul määrus 2021/468.
58
Neid kaalutlusi ei sea kahtluse alla esimese kohtuastme hagejate argumendid, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 46. Nimelt ei tähenda asjaolu, et sellises menetluses nagu komisjoni poolt käesolevas asjas viidatud otsustamisprotsess antud liikmesriikide hääled kuuluvad määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu kohaldamisalasse, et liidu kodanikel oleks nende häälte sisu teadasaamine üldiselt takistatud, ning seega ei saa neid pidada liidu rakendusaktide demokraatlikku legitiimsust õõnestavaks. Sellega seoses tuleb korrata, et vastavalt sellele sättele võib keelduda võimaldamast tutvuda dokumendiga, mis sisaldab sisekasutuseks esitatud arvamusi osana asjaomase institutsiooni sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest, isegi pärast otsuse tegemist üksnes juhul, kui sellise dokumendi avalikustamine kahjustaks tõsiselt institutsiooni otsustamisprotsessi, välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid huve.
59
Tuleb aga meeles pidada, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 67 märkis, on määruse nr 1049/2001 artikli 1 punkti a kohaselt, arvestades selle määruse põhjendust 4, selle määruse eesmärk anda üldsusele võimalikult laiaulatuslik õigus tutvuda institutsioonide dokumentidega. Kuigi on tõsi, et isegi kui tegemist on dokumentidega, mis on seotud institutsiooni kui seadusandja tegevusega, on sellel õigusel konkreetsed avalikest või erahuvidest lähtuvad piirid, aga kuna tegemist on eranditega üldsuse võimalikult laiaulatuslikust õigusest tutvuda dokumentidega, tuleb neid tõlgendada ja kohaldada kitsalt (vt selle kohta 16. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus komisjon vs. Pollinis France, C‑726/22 P, EU:C:2025:17, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
60
Kõike eeltoodut arvestades tuleb esimese kohtuastme hagejate ainus väide ja seega vastuapellatsioonkaebus tervikuna tagasi lükata.
Apellatsioonkaebus
61
Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks kaks väidet, millest esimese kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et komiteemenetluse suhtes kohaldatav õiguslik raamistik ei ole asjakohane selle küsimuse analüüsimisel, kas taotletud dokumentide avalikustamine kahjustaks tõsiselt selle institutsiooni otsustamisprotsessi määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses, ning teise kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kuna ta ei uurinud selle hindamise raames kõiki asjakohaseid tegureid igast küljest.
Esimene väide
Poolte argumendid
62
Apellatsioonkaebuse esimene väide jaguneb kaheks osaks.
63
Esimese väite esimeses osas väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi kohaldades põhimõtet, et määrust nr 1049/2001 tõlgendatakse kooskõlas muude valdkondlike eeskirjadega, mis ei puuduta otseselt dokumentidega tutvumist, ning rikkus seega oma põhjendamiskohustust.
64
Viidates täpsemalt vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 64 ja 67, leiab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et määruse nr 182/2011 artikli 10 lõige 1 ja standardtöökorra artikli 10 lõige 2 ei ole dokumentidega tutvumise puhul asjakohased. Need sätted on asjakohased määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud erandi kohaldamisel ning neid oleks tulnud arvesse võtta hindamisel, kas esineb selle institutsiooni otsustamisprotsessi kahjustamise oht. Nende väidete põhjendamiseks viitab komisjon 29. juuni 2010. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376, punktid 58 ja 59); 21. septembri 2010. aasta kohtuotsusele Rootsi jt vs. API ja komisjon (C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punktid 79 jj); 28. juuni 2012. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394) ning 14. novembri 2013. aasta kohtuotsusele LPN ja Soome vs. komisjon (C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punktid 59–64).
65
Neist kohtuotsustest lähtudes leiab komisjon, et asjaolu, et komiteemenetluse eeskirjades on ette nähtud, et nende eeskirjade alusel peetud arutelude protokollides tuleb ära tuua hääletustulemus, ilma et oleks esile toodud liikmete individuaalsed seisukohad, kuulub asjakohaste „objektiivsete põhjuste“ hulka, mida tuleb iga individuaalseid hääli puudutava dokumendi konfidentsiaalsuse hindamisel arvesse võtta. Kuna Üldkohus ei selgitanud põhjuseid, miks ta kaldus kõrvale käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis nimetatud kohtuotsustest, leiab komisjon, et ta rikkus ka oma põhjendamiskohustust.
66
Apellatsioonkaebuse esimese väite teises osas väidab komisjon, et Üldkohus tõlgendas standardtöökorra artiklit 13 vääralt. Viidates eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 66 ja 67, väidab ta sisuliselt, et kui komiteemenetluse eeskirju ei võetaks nõuetekohaselt arvesse, muutuksid need ainetuks. Standardtöökorra artikli 13 tõlgendus, mille Üldkohus andis, on tema arvates aga vastuolus nii selle sätte kui ka töökorra artikli 10 lõike 2 sõnastusega, kuna need kaks sätet peegeldavad liikmesriikide väljendatud individuaalsete seisukohtade tundlikkust.
67
Nende sätete tõlgendusest koostoimes määruse nr 182/2011 artikliga 10, millele viitab standardtöökorra artikli 10 lõige 2, tuleneb selgelt, et asjaomase komitee liikmete individuaalseid seisukohti ja nendele liikmetele edastatud dokumente peetakse tundlikku teavet sisaldavaks. Komisjon rõhutab sellega seoses erinevust ühelt poolt töökorra standardeeskirjade artikli 13 lõike 2, mis on esitatud absoluutses sõnastuses, ja teiselt poolt selle artikli 13 lõike 3 vahel, milles on sõnaselgelt nimetatud erandid, mis puudutavad komiteemenetluse komiteedes kolmandate isikute esindajatega vahetatud dokumente. Mööndes, et „juhtpõhimõte on läbipaistvus“, leiab komisjon, et nii sellest erinevusest kui ka määruse nr 182/2011 sätetest tuleneb, et liidu seadusandja soovis pakkuda komiteemenetluses toimuvatele „aruteludele“ ning komiteede liikmete väljendatud individuaalsetele seisukohtadele suuremat kaitset. Neid eeskirju ei saa kõrvale jätta üksnes põhjusel, et komiteemenetluse raames vahetatud dokumendid kuuluvad määruse nr 1049/2001 kohaldamisalasse.
68
Viidates vaidlustatud kohtuotsuse punktile 63, väidab komisjon lisaks, et selline õigusnorm nagu ELTL artikkel 339 ei kujuta endast erinormi, mis võimaldaks kõrvale kalduda määruses nr 1049/2001 ette nähtud nõuetest, vaid seda võib ja tuleb selle kohaldamisel arvesse võtta, kuna see määrus ei kehtesta eelnevalt ja abstraktselt liidu tegevuse suhtes kohaldatavat konkreetset läbipaistvuse taset ega piira erinevaid õiguslikke või faktilisi asjaolusid, mida võib arvesse võtta, et konkreetselt tõendada, et dokumendi avalikustamine võib riivata huve, mida võib kaitsta selle määruse artikliga 4.
69
Lõpuks väidab komisjon samadel põhjendustel, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 66–68, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–76, et komisjon tugines abstraktsele põhjendusele, mis puudutab liikmesriikidevahelise koostöö säilitamist komiteemenetluse raames üldiselt.
70
Esimese kohtuastme hagejad, keda toetab Madalmaade Kuningriik, vaidlevad nendele argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
71
Esimese väite mõlemas osas, mida tuleb analüüsida koos, vaidleb komisjon sisuliselt esiteks vastu sellele, kuidas Üldkohus tõlgendas määruse nr 182/2011 ja standardtöökorra sätteid. Selle institutsiooni sõnul näevad need sätted ette selliste komiteede nagu Scopaff töö konfidentsiaalsuse ja eelkõige liikmesriikide poolt selles komitees väljendatud seisukohtade konfidentsiaalsuse. Teiseks vaidlustab komisjon Üldkohtu seisukoha, et nimetatud sätted ja määruse nr 1049/2001 sätted on omavahel seotud.
72
Samas nõuab komisjon nende argumentidega sisuliselt, et Euroopa Kohus tunnustaks üldise konfidentsiaalsuse eelduse olemasolu ja seega teatud komiteemenetlusse kuuluvate dokumentide avalikustamata jätmist, eelkõige dokumentide, mis väljendavad selliste komiteede nagu Scopaff töö käigus esitatud liikmesriikide individuaalseid seisukohti.
73
Selles osas olgu märgitud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei piisa õigustamaks sellise dokumendiga tutvumise võimaldamisest keeldumist, mille avalikustamist taotleti, põhimõtteliselt sellest, et see dokument puudutab ühte määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 3 nimetatud tegevust. Asjaomane institutsioon on kohustatud selgitama ka küsimust, kuidas selle dokumendiga tutvumine võib konkreetselt ja tegelikult riivata huve, mida kaitseb mõni selles sättes ette nähtud erand, millele ta tugineb (vt selle kohta 29. juuni 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, punkt 53, ja 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
74
Euroopa Kohus on sellegipoolest tunnustanud, et asjaomane liidu institutsioon võib sellega seoses siiski tugineda teatud liiki dokumentidele kohaldatavatele üldistele eeldustele, kuna sama laadi dokumentide avalikustamise taotluste suhtes saab kohaldada sarnaseid üldist laadi kaalutlusi (27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
75
Üldise konfidentsiaalsuse eelduse tunnustamine mõne dokumendikategooria puhul eeldab siiski, et eelnevalt on tõendatud, et sellesse kategooriasse kuuluvate dokumentide avalikustamine võib mõistlikult ettenähtavalt tegelikult riivata kõnealuse erandiga kaitstud huve. Lisaks, kuna üldised eeldused kujutavad endast erandit asjaomase liidu institutsiooni kohustusest konkreetselt ja individuaalselt analüüsida iga dokumenti, millega tutvumise taotlus on esitatud, ning üldisemalt põhimõttest, et üldsusel on võimalikult laiaulatuslik õigus tutvuda liidu institutsioonide valduses olevate dokumentidega, siis tuleb neid eeldusi tõlgendada ja kohaldada kitsalt (4. septembri 2018. aasta kohtuotsus ClientEarth vs. komisjon, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika).
76
Taolises olukorras võimaldab sellise üldise eelduse tunnustamine, mille kohaselt teatud laadi dokumentide avalikustamine üldjuhul riivab mõne määruse nr 1049/2001 artiklis 4 nimetatud huvi kaitset, asjaomasel institutsioonil menetleda kõikehõlmavalt sõnastatud taotlust ja vastata sellele samal moel (27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).
77
Esiteks tuleb käesoleval juhul märkida, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 õigesti sedastas, on määruse nr 182/2011 artikli 9 lõikes 2 koostoimes selle määruse põhjendusega 19 täpsustatud, et õigust tutvuda selle määruse kohaldamisalasse kuuluvate dokumentidega teostatakse määruse nr 1049/2001 raames. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse samast punktist, ei ole asjakohane määruse nr 182/2011 artikli 10 lõige 1, milles on üksnes loetletud teave, mida peab sisaldama sellise komitee nagu Scopaff töö jaoks peetav register, kuna see säte ei sisalda ühtegi konkreetset eeskirja selle teabe või muude dokumentidega tutvumise kohta.
78
Teiseks, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63–68 märkis, ei saa standardtöökorra sätteid tõlgendada ka nii, et need välistavad üldsuse võimaluse tutvuda liikmesriikide individuaalsete seisukohtadega. Täpsemalt ei saa asjaolu, et selle töökorra artikli 10 lõige 2 näeb ette, et komitee töö protokolli kokkuvõttes ei mainita komitee aruteludel esitatud liikmete individuaalseid arvamusi, kuidagi mõjutada – nagu Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 64 õigesti märkis – üldsuse võimalust taotluse alusel tutvuda dokumentidega, milles on ära toodud need individuaalsed arvamused. Mis puudutab nimetatud töökorra artiklit 13, siis see sisaldab sätteid, mis reguleerivad sõnaselgelt selle töökorra ja määruse nr 1049/2001 vahelisi suhteid. Selle artikli 13 lõike 1 kohaselt menetleb komisjon komiteede dokumentidega tutvumise taotlusi eranditult vastavalt määrusele nr 1049/2001.
79
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66 rõhutas, on selle artikli 13 lõikes 2 tõepoolest sätestatud, et komiteede „arutelud“ on konfidentsiaalsed. Siiski tuleb tõdeda, et sama artikli 13 lõige 3, mille kohaselt kohaldatakse komiteede liikmetele, ekspertidele ja kolmandate isikute esindajatele edastatud dokumentide suhtes vaatamata nende konfidentsiaalsusele määruses nr 1049/2001 ette nähtud korda, ei sisalda ühtegi erandit.
80
Igal juhul tuleb standardtöökorra artiklit 13, mille teksti määruse nr 182/2011 artikli 9 lõike 1 kohaselt „koostab“ ja „avaldab“ komisjon „pärast liikmesriikidega konsulteerimist“, tõlgendada kooskõlas määrusega nr 1049/2001, millega – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 59 – liidu seadusandja sätestas põhimõtte, et üldsusel on võimalikult laiaulatuslik õigus tutvuda liidu institutsioonide dokumentidega.
81
Sellest järeldub, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 67 ja 68 õigesti ja oma põhjendamiskohustust järgides, et komiteemenetlust käsitlev õiguslik raamistik ei saa iseenesest takistada määrusest nr 1049/2001 tulenevat õigust tutvuda dokumentidega ja ainuüksi sellele tuginedes ei saa komisjon väita, et esineb tema otsustamisprotsessi tõsise kahjustamise oht.
82
Kohtupraktika, millele komisjon selles osas tugineb, ei ole käesoleval juhul asjakohane.
83
Esiteks leidis Euroopa Kohus 29. juuni 2010. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376), et sellised üldised eeldused, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 74, võivad tuleneda riigiabi järelevalvemenetlust reguleerivatest õigusnormidest ja kohtupraktikast, mis käsitleb õigust tutvuda vastava haldustoimiku dokumentidega. Nagu Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 56 tõdes, ei näinud nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT 1999, L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), mis oli kohaldatav nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas, riigiabi järelevalvemenetluses „komisjoni haldustoimiku dokumentidega tutvumise õigust ette huvitatud isikutele“. Nii ei ole see aga ei määruse nr 182/2011 ega standardtöökorra puhul, milles – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 77 ja 78 – on viidatud kas sõnaselgelt või sisuliselt määruses nr 1049/2001 ette nähtud dokumentidega tutvumise korrale.
84
Teiseks käivad eelmises punktis viidatud kohtuotsuses esitatutega analoogsed kaalutlused ka ettevõtjate koondumiste kontrolli menetluse kohta, nagu märgib Euroopa Kohus 28. juuni 2012. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394) punktis 59. Nimelt on selle kohtuotsuse punktis 62 märgitud, et selles menetluses määruse nr 1049/2001 alusel üldise õiguse andmine tutvuda komisjoni ja teatise esitajate või kolmandate isikutega vahetatud dokumentidega seaks ohtu tasakaalu, mida liidu seadusandja soovis tagada ühelt poolt asjaomaste ettevõtjate kohustuse edastada komisjonile potentsiaalselt tundlikku äriteavet, mis võimaldaks komisjonil hinnata kavandatava koondumise kokkusobivust ühisturuga, ning teiselt poolt ametisaladuse ja ärisaladuse tõttu komisjonile edastatud teabe tugevdatud kaitse tagatuse vahel. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 91 märkis, ei saa standardtöökorda pidada liidu seadusandja poolt komiteemenetluse komiteede töö kaitsmiseks loodud tasakaalust tulenevaks.
85
Kolmandaks tunnustas Euroopa Kohus 14. novembri 2013. aasta kohtuotsuses LPN ja Soome vs. komisjon (C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738) liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlusega seotud dokumentide puhul sellise üldise eelduse olemasolu, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 74. Esimese viidatud kohtuotsuse punktist 59 nähtub, et liidu õigus ei näe ette üksikisiku õigust tutvuda kõnealuse menetlusega seotud toimikuga, isegi kui menetlus algatati selle isiku kaebuse alusel. Tuleb aga tõdeda, et käesoleval juhul ei ole asjakohased esimese nimetatud kohtuotsuse punktis 63 esitatud kaalutlused, mis viitavad konkreetselt tagajärgedele, mis võivad sellise toimiku dokumentide võimalikul avalikustamisel olla asjaomase liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse käigule.
86
Neljandaks ei saa komiteemenetlusele kohaldatavat õiguslikku raamistikku võrrelda ka institutsiooni poolt kohtumenetluses esitatud seisukohtade avalikustamist reguleerivate eeskirjadega. Kohtupraktika kohaselt ei ole ette nähtud kolmandate isikute üldist õigust tutvuda Euroopa Kohtule selliste menetluste raames esitatud seisukohtadega (21. septembri 2010. aasta kohtuotsus Rootsi jt vs. API ja komisjon, C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punkt 99).
87
Lõpuks tuleb silmas pidada, et komisjoni poolt oma argumentide toetuseks viidatud kohtupraktika ei saa olla käesolevas asjas kohaldatav, arvestades selle menetluse eripära, millesse taotletud dokumendid kuuluvad.
88
Sellega seoses olgu märgitud, et nagu nähtub määruse nr 182/2011 artikli 2 lõike 2 punktist a, abistavad sellised komiteed nagu Scopaff komisjoni eelkõige üldkohaldatavate rakendusaktide vastuvõtmise menetluses. Pealegi peab otsuse 1999/468 põhjenduse 7a kohaselt käesoleval juhul kohaldatav kontrolliga regulatiivmenetlus võimaldama seadusandliku võimu kahel harul teostada kontrolli enne taoliste meetmete vastuvõtmist, mille eesmärk on muuta seadusandlikus tavamenetluses vastu võetud aktide vähemolulisi sätteid.
89
Seega tuleb komisjoni argumentide analüüsimisel arvesse võtta eeliseid, mis määruse nr 1049/2001 põhjenduse 2 kohaselt tulenevad suuremast läbipaistvusest, nimelt kodanike suuremast osalemisest otsustamisprotsessis ning haldusasutuste suuremast legitiimsusest, tulemuslikkusest ja vastutusest kodanike ees demokraatlikus süsteemis (1. juuli 2008. aasta kohtuotsus Rootsi ja Turco vs. nõukogu, C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, punkt 45).
90
Kuigi need kaalutlused on eriti asjakohased, kui liidu institutsioonid tegutsevad seadusandjana (1. juuli 2008. aasta kohtuotsus Rootsi ja Turco vs. nõukogu, C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, punkt 46), on need asjakohased ka siis, kui komisjon kasutab oma pädevust üldkohaldatavate rakendusaktide vastuvõtmise menetluses, nagu määruse nr 1925/2006 III lisa muutmise eelnõu koostamise menetlus, mis – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 100 – võib mõjutada kõiki liidu kodanikke.
91
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
92
Teine väide jaguneb kaheks osaks.
93
Teise väite esimeses osas heidab komisjon Üldkohtule ette põhjendamiskohustuse rikkumist ja vaidlusaluse otsuse aluseks olevate põhjenduste puudulikku hindamist.
94
Täpsemalt väidab ta, et Üldkohus jagas selles otsuses esitatud põhjendused kahte kategooriasse, nimelt need, mis puudutavad „liikmesriikide individuaalseid seisukohti komiteemenetluses“, mida käsitleti vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54–69, ning need, mis puudutavad „liikmesriikidevahelist koostööd komiteemenetluses“, mida on analüüsitud selle kohtuotsuse punktides 70–76. Üldkohus ei analüüsinud asjaomaste dokumentide avalikustamisega seotud riski ELL artikli 4 lõikes 3 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõtte seisukohast. See säte võib aga õigustada konfidentsiaalse teabe avalikustamata jätmist, kui avalikustamine võiks kahjustada seadusandlikku menetlust.
95
Lisaks jättis Üldkohus arvesse võtmata asjaolu, et määruse 2021/468 vastuvõtmise menetlus ei olnud täielikult lõpule viidud, mis on oluline asjaolu, mis näitab, „et ei ole välistatud, et komisjon peab enne [selle] lõplikku vastuvõtmist uuesti avama arutelud […]“. Seetõttu rikkus Üldkohus oma põhjendamiskohustust ja andis vaidlusaluses „otsuses komisjoni esitatud argumentidele ebatäieliku hinnangu“.
96
Teise väite teises osas märgib komisjon, et Üldkohus ei hinnanud igast küljest asjaolusid, mis esinesid, kui see institutsioon hindas vaidlusaluses otsuses viidatud otsustamisprotsessi tõsise kahjustamise ohu esinemist.
97
Esimese kohtuastme hagejad vaidlevad nendele argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
98
Teise väite mõlemas osas, mida tuleb analüüsida koos, heidab komisjon Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane ei hinnanud selle institutsiooni otsustamisprotsessi tõsise kahjustamise ohu esinemise asjaolusid igast küljest. Täpsemalt eiras Üldkohus ühelt poolt ELL artikli 4 lõike 3 asjakohasust ja teiselt poolt selliste komiteede nagu Scopaff töö konfidentsiaalsust käsitlevate komiteemenetluse eeskirjade asjakohasust. Neil asjaoludel rikkus Üldkohus ka oma põhjendamiskohustust.
99
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 73 ja 74, on liidu institutsioonid kohustatud – välja arvatud juhul, kui Euroopa Kohus tunnustab teatud liiki dokumentide avalikustamata jätmise üldist eeldust – hindama eraldi ja konkreetselt iga dokumenti, mida taotletakse määruse nr 1049/2001 alusel, ning esitama konkreetsed selgitused nende viidatud otsustamisprotsessi kahjustamise ohu kohta ega saa seega piirduda abstraktsete ja üldist laadi põhjendustega õigustamaks nende dokumentide avalikustamata jätmist.
100
Nagu nähtub kõnealuse apellatsioonkaebuse esimese väite analüüsi raames esitatud kaalutlustest, on väär eeldus, millele komisjon vaidlusaluses otsuses tugines, st eeldus, et komiteemenetlust reguleeriv õiguslik raamistik kaitseb liikmesriikide individuaalsete seisukohtade konfidentsiaalsust iga taotluse puhul dokumentidega tutvuda.
101
Neid järeldusi arvestades ei sea ükski komisjoni teise väite raames esitatud argumentidest kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punkti 73, milles Üldkohus leidis, et vaidlusalune otsus põhineb abstraktsel põhjendusel, mis puudutab liikmesriikidevahelise koostöö säilitamist komiteemenetluse raames üldiselt.
102
Nii on see muu hulgas ka komisjoni viidatud asjaolu puhul, et Üldkohus ei käsitlenud iseseisva argumendina komisjoni argumenti, mis tugineb ELL artikli 4 lõikele 3, millele Üldkohus igal juhul sõnaselgelt viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72. Tegelikult märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 73 ja 74 – ning komisjon ei ole seda käesolevas apellatsioonimenetluses vaidlustanud –, et vaidlusaluses otsuses nimetatud negatiivsetel tagajärgedel liikmesriikide koostööle ei ole vähimatki konkreetset seost asjaomase otsustamisprotsessi konkreetsete asjaoludega, kuna need negatiivsed tagajärjed tulenevad eeldusest, et komiteemenetlus kaitseb liikmesriikide individuaalsete seisukohtade konfidentsiaalsust kõigi dokumentidega tutvumise taotluste puhul, mis on väär, nagu on korratud käesoleva kohtuotsuse punktis 100.
103
Sama kehtib komisjoni väidete kohta, et Üldkohus ei võtnud arvesse komiteemenetluse eeskirju, mis käsitlevad selliste menetluste konfidentsiaalsust, nagu on kõne all käesolevas asjas. Sellega seoses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68 ja 69, et kuigi komiteemenetluse õiguslik raamistik ei takista määrusest nr 1049/2001 tulenevat õigust tutvuda dokumentidega ega saa põhjendada komisjoni väidet, et ainuüksi selle õigusliku raamistiku kohaldatavuse tõttu esineb otsustamisprotsessi tõsise kahjustamise oht, ei takista see mingil juhul sellel institutsioonil nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel keelduda võimaldamast tutvuda selliste dokumentidega nagu käesolevas asjas taotletud dokumendid, kui nende avalikustamine võib konkreetselt riivata selle määruse artiklis 4 ette nähtud eranditega kaitstud huve. Ent komisjon ei kinnita, et ta oleks vaidlusaluses otsuses esitanud konkreetsed asjaolud, mis võiksid tõendada sellist ohtu asjaomasele otsustamisprotsessile.
104
Lisaks olgu märgitud, et kuigi komisjon väidab, et Üldkohus jagas vaidlusaluses otsuses esitatud põhjendused ekslikult kahte kategooriasse, tuleb tõdeda, et see institutsioon ei ole selgitanud seda, mil moel ei võtnud Üldkohus arvesse kõiki käesolevas asjas tähtsust omavaid asjaolusid, ega seda, miks oleks nende põhjenduste uurimise teistsugune meetod viinud teistsuguse tulemuseni.
105
Neil asjaoludel ei saa komisjon ka väita, et Üldkohus rikkus oma põhjendamiskohustust.
106
Lõpuks tuleb tagasi lükata komisjoni argument, et Üldkohus ei hinnanud asjaolu, et määruse 2021/468 vastuvõtmise menetlus ei olnud täielikult lõpule viidud, nagu komisjoni sõnul nähtub vaidlusalusest otsusest.
107
Nimelt tuleb esiteks tõdeda, et eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktist 25 ja resolutsioonist nähtub, et komisjon viitas määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teisele lõigule, mitte selle lõike 3 esimesele lõigule, mis käsitleb veel käimasoleva otsustamisprotsessi kaitset, ega väida oma apellatsioonkaebuses, et selles osas oleks esinenud moonutamist. Ent nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 114 märkis, ei saa komisjon, kuna ta tugineb sellele teisele lõigule, viidata sellele, et menetlus ei olnud väidetavalt veel lõppenud, et põhjendada, et taotletud dokumentide avalikustamine oleks tõsiselt kahjustanud tema otsustamisprotsessi.
108
Teiseks olgu märgitud, et igatahes võeti määrus 2021/468 vastu 18. märtsil 2021, see tähendab enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist sama aasta 7. aprillil. Seega ei saa väita, et selle määruse vastuvõtmise menetlust ei olnud selle otsuse vastuvõtmise ajaks täielikult lõpule viidud.
109
Kõike eeltoodut arvestades tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja seetõttu apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
110
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus.
111
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
112
Kuna komisjon on apellatsioonkaebuse kaotanud ja esimese kohtuastme hagejad on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja mõista komisjonilt.
113
Kuna esimese kohtuastme hagejad on vastuapellatsioonkaebuse kaotanud ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja mõista esimese kohtuastme hagejatelt.
114
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 140 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud.
115
Järelikult kannab Madalmaade Kuningriik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus ja vastuapellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista Euroopa Komisjonilt välja apellatsioonkaebusega seotud kulud.
3.
Mõista Covington & Burling LLP-lt ja B.Van Voorenilt välja vastuapellatsioonkaebusega seotud kulud.
4.
Jätta Madalmaade Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.