Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 19. märtsil 2026(1)
Liidetud kohtuasjad C‑7/25 [Ramodi] ja C‑8/25 [Karkik](i)
K (C‑7/25)
P (C‑8/25)
versus
Minister van Asiel en Migratie
(eelotsusetaotlused, mille on esitanud rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Haagi esimese astme kohus, Roermondi kohtumaja, Madalmaad))
Eelotsusetaotlus – Varjupaigapoliitika – Direktiiv 2011/95/EL – Rahvusvahelise kaitse taotluse asjakohaste asjaolude hindamine – Kohustus tõendada taotlust autentsete dokumentide või muude objektiivselt kontrollitavate tõenditega – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32/EL – Artikli 46 lõige 3 – Faktiliste ja õiguslike asjaolude täielik ja ex nunc-kontroll, sealhulgas rahvusvahelise kaitse vajaduse hindamine – Välja- või tagasisaatmise lubamatuse põhimõte – Kaebust menetlevale esimese astme kohtule teatavaks tehtud asjaolud
I.      Sissejuhatus
1.        Eelotsusetaotlused esitanud rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Haagi esimese astme kohus, Roermondi kohtumaja, Madalmaad) on esitanud Euroopa Kohtule kaks eelotsuse küsimust.
2.        Mõlemad küsimused on kerkinud kahes eraldi menetluses. Neis menetlustes paluvad varjupaigataotlejad kohtulikult kontrollida pädeva haldusasutuse otsuseid, millega jäeti nende rahvusvahelise kaitse taotlused põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
3.        Teise küsimusega, millele Euroopa Kohus on palunud mul käesolevas ettepanekus keskenduda, soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus teada, kas sellises kohtuliku kontrolli menetluses on ta liidu õiguse järgi vajaduse korral kohustatud omal algatusel tegema nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude põhjaliku ex nunc-kontrolli, lähtudes kohtule esitatud toimikust, mida on täiendatud ja täpsustatud pärast võistlevat menetlust, isegi kui liikmesriigi õiguse järgi on kohtulik kontroll piiratud üksnes seda ettenägevas seaduses sõnaselgelt sätestatud asjaolude ja õiguslike alustega.
4.        Eelotsusetaotlused esitanud kohus palub tõlgendada varjupaigamenetluste direktiivi(2) artiklit 46 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklitega 4, 18 ja 47.
II.    Põhikohtuasjade asjaolud, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
5.        Eelotsusetaotlused esitanud kohus esitas Euroopa Kohtule kaks eraldi eelotsusetaotlust. Kuigi kumbki taotlus on esitatud erinevate faktiliste asjaolude põhjal, on mõlemas esitatud samad eelotsuse küsimused. Seetõttu esitan esmalt mõlema kohtuasja asjaolud ja seejärel selgitan nendega seotud õiguslikke küsimusi.
Kohtuasi C‑7/25
6.        Põhikohtuasja kaebaja K on Iraagi kodanik, kes väidab, et tema elukohas asuva relvastatud rühmituse mõjukas ja tuntud liige ründas nii teda kui ka tema abikaasat pärast seda, kui kaebaja ja tema tütar olid korduvalt tagasi lükanud abieluettepanekud, mille kõnealune rühmituse liige tema tütrele tegi. Kaebaja esitas juhtumi kohta oma päritoluriigi kohtule kuriteokaebuse, kuid tema sõnul ei võtnud kohus kaebusega seoses mingeid meetmeid. Kaebaja lahkus koos abikaasaga Iraagist 2022. aastal, kuid nende tütar varjab end endiselt selles riigis.
7.        Kaebaja ja tema abikaasa taotlesid 1. veebruaril 2022 Madalmaade Kuningriigilt rahvusvahelist kaitset, ent pärast kaebaja abikaasa surma lõpetati abikaasa asjus alustatud menetlus. Rahvusvahelise kaitse taotluses põhjendas kaebaja põgenemist oma ütlustega ning esitas passi originaali, Iraagi kohtule edastatud kuriteokaebuse koopia ja hiljuti väljastatud arstitõendi koopia. Kaebaja märkis ka, et kuna ta on nüüd lesk, tuleb teda Iraaki tagasipöördumise korral käsitada üksi elava naisena, mis tähendab, et ta kuulub eriomase kaitsekorra alla, mida Minister van Asiel en Migratie (varjupaiga- ja rändeminister, Madalmaad), kes on põhikohtuasjas vastustaja (edaspidi „vastustaja“), kohaldab Iraagist pärit üksikute naiste suhtes.(3)
8.        Vastustaja jättis kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata, kuna tema väited probleemide kohta mehega, kes oli palunud tema tütart Iraagis naiseks, ei olnud usutavad. Sellega seoses leidis vastustaja esiteks, et kaebaja ei ole oma väiteid tõendanud objektiivsete dokumentidega, mis täielikult põhjendaksid tema varjupaigavajadust, ning teiseks, et ta ei täida 2000. aasta välismaalaste seaduse (Vreemdelingenwet 2000) artikli 31 lõike 6 punktides c ja d sätestatud tingimusi, mis vastavad miinimumnõuete direktiivi(4) artikli 4 lõike 5 punktidele c ja d.
9.        Vastustaja asus seisukohale, et kuigi kaebaja isik, kodakondsus ja päritolu on usutavad, ei piisa kaebajale rahvusvahelise kaitse andmiseks vaid neist.
10.      Vastustaja jättis oma 15. juuli 2024. aasta otsusega kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata. See otsus sisaldas tagasisaatmisotsust, milles märgiti sihtriigiks Iraak ja määrati Madalmaadest vabatahtlikuks lahkumiseks neljanädalane tähtaeg.
11.      Kaebaja esitas selle otsuse peale eelotsusetaotlused esitanud kohtule kaebuse 19. juulil 2024, väites muu hulgas, et viis, kuidas vastustaja hindas tema varjupaigataotluse põhjenduste usaldusväärsust, on vastuolus miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõikega 5.
12.      Eelotsusetaotlused esitanud kohus pidas 18. detsembril 2024 kaebuse asjus istungi – koos istungiga menetluses, milles esitati kohtuasja C‑8/25
aluseks olev eelotsusetaotlus – ning teatas 7. jaanuaril 2025 kaebajale, et peab vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus.
Kohtuasi C‑8/25
13.      Põhikohtuasja kaebaja P on Iraagi kodanik, kes tabati väidetavalt intiimsuhtelt teise mehega. Pärast Iraagi ametiasutuste teavitamist nimetatud asjaolust kardab kaebaja, et talle võidakse tema seksuaalse sättumuse tõttu mõista vangistus. Sellega põhjendab kaebaja oma 6. juulil 2023 Madalmaades esitatud rahvusvahelise kaitse taotlust.
14.      Kuigi vastustaja leidis, et kaebaja isik, kodakondsus ja päritolu on usaldusväärsed, vaatamata sellele, et too ei esitanud dokumente, mis kinnitaksid tema isikuandmeid, ei pidanud ta asjaomast teavet piisavaks põhjuseks, et anda kaebajale rahvusvaheline kaitse.
15.      Vastustaja jättis oma 5. juuli 2024. aasta otsusega kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata, kuna kaebaja ei esitanud dokumentaalseid tõendeid selle kohta, et Iraagi ametivõimud olid ta tema seksuaalse sättumuse tõttu vahistanud. Sellega seoses leidis vastustaja, et kaebaja ei täida 2000. aasta välismaalaste seaduse (Vreemdelingenwet 2000) artikli 31 lõike 6 punktis c sätestatud tingimusi, mis vastavad miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõike 5 punktile c. P taotluse rahuldamata jätmise otsus sisaldas tagasisaatmisotsust, milles märgiti sihtriigiks Iraak ja määrati Madalmaadest vabatahtlikuks lahkumiseks neljanädalane tähtaeg.
16.      Oma 10. juulil 2024 eelotsusetaotlused esitanud kohtule esitatud kaebuses väitis kaebaja muu hulgas, et viis, kuidas vastustaja hindas tema varjupaigataotluse põhjenduste usaldusväärsust, on vastuolus miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõikega 5.
17.      Eelotsusetaotlused esitanud kohus pidas 18. detsembril 2024 kaebuse asjus istungi – koos istungiga menetluses, milles esitati kohtuasja C‑7/25 aluseks olev eelotsusetaotlus – ning teatas 7. jaanuaril 2025 kaebajale, et peab vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus.
18.      Saan aru nii, et ühisel kohtuistungil said eelotsusetaotlused esitanud kohtule teatavaks täiendavad asjaolud, mida ei olnud kummaski kaebuses tõstatatud ja mida ta pidas rahvusvahelise kaitse taotluste üle otsustamisel oluliseks.
Eelotsusetaotlused esitanud kohtus kerkinud ühised küsimused
19.      Eelotsusetaotlused esitanud kohtus on tõstatatud kaks õiguslikku küsimust, mis on mõlemas kohtuasjas ühised.
20.      Esimene puudutab seda, kuidas vastustaja analüüsis ja hindas nii K kui ka P (edaspidi koos „kaebajad“) rahvusvahelise kaitse vajadust, ning seda, kas selline hindamine on kooskõlas liidu õiguse ja Euroopa Kohtu praktikaga.
21.      Sellega seoses leiab eelotsusetaotlused esitanud kohus, et liikmesriigi vaidlusalune õigusnorm, täpsemalt 2000. aasta välismaalaste seaduse artikli 31 lõige 6, on vastuolus just selle sättega, mida see peaks rakendama, ehk miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõikega 5. Olukorda on raskendanud uus rahvusvahelise kaitse taotluste hindamise kord, mis eelotsusetaotlused esitanud kohtu selgituse järgi jõustus 1. juulil 2024. Kõnealuse korra kohaselt hõlmab rahvusvahelise kaitse taotluse hindamine i) varjupaiga andmise aluste kindlaksmääramist, ii) selle tuvastamist, kas need alused on täielikult tõendatud autentsete ja/või objektiivselt kontrollitavate dokumentidega ja/või objektiivsete avalike allikatega ning iii) kui see nii ei ole, siis selle kontrollimist, kas taotleja täidab kõik 2000. aasta välismaalaste seaduse artikli 31 lõikes 6 sätestatud tingimused, mis vastavad miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõike 5 punktides c ja d sätestatud tingimustele.
22.      Eelotsusetaotlused esitanud kohtu sõnul võimaldab miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõike 5 selline kohaldamine vastustajal jätta rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata, kui taotleja i) ei suuda varjupaigataotluse põhjusi täielikult tõendada autentsete ja objektiivselt kontrollitavate dokumentidega või usaldusväärsete avalike allikatega ning ii) ei ole esitanud taotlust nii kiiresti kui võimalik ja vastustaja ei pea viivitust vabandatavaks.
23.      Eelotsusetaotlused esitanud kohus nendib siiski, et miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõike 5 sõnastusest – arvestades nimetatud artikli teisi lõikeid, varjupaigamenetluste direktiivi artikli 10 lõike 3 punkti b ning harta artikleid 4 ja 18 – nähtub selgelt, et niisuguses olukorras, nagu mõlemas põhikohtuasjas on vastustaja kohustatud tegema taotlejaga faktiliste asjaolude väljaselgitamisel koostööd.
24.      Eelotsusetaotlused esitanud kohtul on seega tekkinud küsimus, kas liidu õiguse järgi peab otsust tegev asutus rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevate asjaolude ja olukorra hindamisel tegema taotlejaga koostööd ning võtma arvesse kõiki taotluse aluseks olevaid tõendeid ja asjaolusid.
25.      Teine küsimus seisneb selles, kas liikmesriigi kohtu kohustus pakkuda tõhusat õiguskaitsevahendit hõlmab ka kohustust kontrollida vajaduse korral omal algatusel ja koostöös kaebajaga, kas vastustaja on rahvusvahelise kaitse taotluse hindamisel kokku kogunud, läbi vaadanud ja hõlmanud kogu talle esitatud toimiku asjakohase materjali, mida on pärast võistlevat menetlust täiendatud ja täpsustatud, sealhulgas kohustust vajaduse korral omal algatusel hinnata rahvusvahelise kaitse vajadust kooskõlas miinimumnõuete direktiiviga.
26.      Eelotsusetaotlused esitanud kohtu sõnul piirdub Madalmaades haldusõiguse üldosa seaduse (Algemene wet bestuursrecht) artikli 8:69 alusel haldusotsuse läbivaatamine kaebuse alustes esitatud küsimustega.
27.      Seetõttu, nagu eelotsusetaotlused esitanud kohus täpsustas, ei saa ta teha vastustaja otsuse õiguspärasuse, sealhulgas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimise täielikku ex nunc-kontrolli, kuna tal ei ole võimalik arvesse võtta asjaolusid, millele varjupaigataotleja ei ole oma taotluse rahuldamata jätmise kohta esitatud kaebuses sõnaselgelt viidanud.
28.      Eelotsusetaotlused esitanud kohtu arvates on liikmesriigi õiguspraktika, mille kohaselt piirdub rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuse kohtulik kontroll selle otsuse põhjendatuse kontrollimisega üksnes nende faktiliste asjaolude ja argumentide piires, millele kaebaja on kaebemenetluses sõnaselgelt viidanud, raskesti ühitatav tõlgendusega, mille Euroopa Kohus on liidu õigusele andnud, eelkõige aga tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte absoluutse olemusega ning harta artikli 47 alusel tagatud õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on leidnud konkreetse väljenduse tagasisaatmisdirektiivi(5) artikli 13 lõigetes 1 ja 2 ning varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõigetes 1 ja 3.
29.      Pärast Euroopa Kohtu praktika(6) läbivaatamist jõudis eelotsusetaotlused esitanud kohus järeldusele, et Euroopa Kohus ei ole neid küsimusi veel käsitlenud. Eelkõige leiab ta, et Euroopa Kohus ei ole sõnaselgelt märkinud, kas kohustus kontrollida vajaduse korral omal algatusel tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist on kohaldatav ka juhtudel, kui liikmesriigi esimese astme kohtul palutakse kontrollida rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmist selle põhjendamatuse tõttu.
30.      Eelotsusetaotlused esitanud kohus väidab ka, et liikmesriigi kohus saab täiel määral tagada tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimise ainult juhul, kui ta peab vajaduse korral omal algatusel täielikult ja ex nunc kontrollima nii faktilisi kui ka õiguslikke aluseid, sealhulgas rahvusvahelise kaitse vajadust vastavalt miinimumnõuete direktiivile. Isegi kui rahvusvahelise kaitse vajaduse hindamisel saab selgeks, et kaebaja ei vasta miinimumnõuete direktiivi artiklites 12 ja 17 sätestatud rahvusvahelise kaitse saamise tingimustele, võib omal algatusel tehtav kontroll siiski viia järelduseni, et kaebaja tagasisaatmine tema päritoluriiki oleks vastuolus tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega ning et tagasisaatmisotsust ei saa teha või kui selline otsus on juba tehtud, tuleb selle täitmine peatada ja väljasaatmine edasi lükata. Seega juhul, kui liikmesriigi kohus ei ole kohustatud vajaduse korral omal algatusel kontrollima, kas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet on järgitud, eriti kui selle põhimõtte rikkumine on ilmne, lähtudes talle teatavaks tehtud asjaoludest, mida on kohtus võistleva menetluse käigus täiendatud ja täpsustatud, ei ole kohtulik kaitse ei tõhus ega täielik.
31.      Neil asjaoludel otsustas rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Haagi esimese astme kohus, Roermondi kohtumaja) need kaks menetlust peatada ja esitada Euroopa Kohtule mõlemas kohtuasjas järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas liidu õigusega on kooskõlas riigisisene toimimisviis kohaldada [miinimumnõuete direktiivi] artikli 4 lõiget 5 nii, et rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad väited loetakse ebausutavaks, kui taotleja ei suuda neid väiteid autentsete ja/või objektiivselt kontrollitavate dokumentide ja/või objektiivsete allikatega täielikult tõendada ning kui taotleja ei vasta kõikidele lõikes 5 sätestatud tingimustele, või tuleb [miinimumnõuete direktiivi] artikli 4 lõiget 5 koostoimes selle direktiivi artikli 4 lõigetega 1–4, [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 10 lõike 3 punktiga b ning […] harta artiklitega 4 ja 18 tõlgendada nii, et otsust tegev asutus peab rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevate asjaolude ja olukorra hindamisel tegema taotlejaga koostööd ning võtma kaitsevajaduse kontrollimise ja hindamise raames arvesse kõiki taotluse aluseks olevaid tõendeid ja kaalutlusi ning et taotleja väited ei vaja juhul, kui taotleja suudab neid dokumentide või muude tõenditega piisavalt tõendada või kui taotleja vastab eespool nimetatud tingimustele, lisakinnitust ja on järelikult usutavad?
2.      Kas [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 46 lõiget 3 tuleb koostoimes […] harta artiklitega 4, 18 ja 47 tõlgendada nii, et liikmesriigi esimese astme kohus, kelle poole on pöördutud palvega kontrollida selle otsuse õiguspärasust, millega on jäetud rahvusvahelise kaitse taotlus põhjendamatuse tõttu rahuldamata, on vajaduse korral kohustatud omal algatusel tegema nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude põhjaliku ex nunc-kontrolli, sealhulgas hindama rahvusvahelise kaitse vajadust [miinimumnõuete direktiivi] alusel, lähtudes kohtule esitatud toimikust, mida on täiendatud ja täpsustatud pärast võistlevat menetlust?“
32.      Eelotsusetaotlused esitanud kohus palus Euroopa Kohtul liita kohtuasjad C‑7/25 ja C‑8/25 vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 54. Vastuseks sellele taotlusele tegi Euroopa Kohtu president 26. veebruaril 2025 kohtuasjade liitmise otsuse.
33.      Eelotsusetaotlused esitanud kohus palus samuti, et käesolevad kohtuasjad lahendataks Euroopa Kohtu kodukorra artikli 105 lõikes 1 ette nähtud kiirendatud menetluses. Euroopa Kohtu president otsustas 27. märtsil 2025 pärast ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ärakuulamist jätta see taotlus rahuldamata.
34.      Euroopa Kohtule esitasid kirjalikud seisukohad mõlema põhikohtuasja pooled, Madalmaade valitsus ja Euroopa Komisjon.
35.      Euroopa Kohus otsustas kodukorra artikli 76 lõike 2 alusel lahendada kohtuasja kohtuistungit korraldamata.
III. Analüüs
36.      Euroopa Kohtu palvel keskendun käesolevas kohtuasjas esitatavas ettepanekus üksnes teisele eelotsuse küsimusele.
37.      Selle küsimusega soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmise otsuse läbivaatamise menetluses on ta liidu õiguse alusel – eelkõige varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõike 3 alusel, arvestades harta artiklit 47 –
kohustatud arvesse võtma õiguslikke kaalutlusi ja faktilisi asjaolusid, mis on saanud talle teatavaks toimiku materjalidest, mida on võistlevas menetluses täiendatud ja täpsustatud, isegi kui kontrolli aluseks olevas algses kaebuses ei ole tuginetud kõikidele nendele asjaoludele. Samuti küsib eelotsusetaotlused esitanud kohus, kas niisuguses olukorras on kohus kohustatud vajaduse korral omal algatusel kontrollima rahvusvahelise kaitse vajadust vastavalt miinimumnõuete direktiivile ning tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte võimalikku rikkumist.
38.      Eelotsusetaotlusest nähtub, et selle esitanud kohtu arvates takistavad tal täieliku ex nunc-kontrolli tegemist haldusõiguse üldosa seadus (Algemene wet bestuursrecht) artikkel 8:69 ning liikmesriigi asjakohane kohtupraktika. Eelotsusetaotlused esitanud kohtu selgituste kohaselt sätestatakse mainitud normis, et haldusotsus vaadatakse läbi kaebuse aluste piires. See on sõnastatud järgmiselt: „1. Asja menetlev kohus lahendab asja kaebuse, esitatud dokumentide ning eelmenetluses ja kohtuistungil läbiviidud uurimise põhjal. 2. Kohus täiendab õigusküsimusi puudutavaid väiteid omal algatusel. 3. Kohus võib omal algatusel täiendada faktilisi asjaolusid.“(7) Sellele õigusaktile on lisatud seletuskiri, milles piiratakse halduskohtuniku pädevust veelgi.(8)
39.      Eelotsuse küsimuse on tinginud eelotsusetaotlused esitanud kohtu seisukoht, et liikmesriigi õigus, mis piirab sel moel halduskohtu pädevust, ei ole liidu õigusega kooskõlas.
40.      Selle eelotsuse küsimuse võib jagada kaheks osaks, mida ma analüüsin eraldi. Kõigepealt väidan (punktis A), et rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmise otsuse õiguspärasuse kontrollimisel peab liikmesriigi kohus liidu õiguse kohaselt lähtuma kõigist talle esitatud toimikus sisalduvatest asjaoludest, mida on võistleva menetluse tulemusel täiendatud ja täpsustatud, isegi kui kaebaja esitatud kaebuse alused mõningaid asjaolusid ei sisaldanud. Punktis B selgitan, et liikmesriigi kohus peab rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmise otsuse õiguspärasuse kontrollimisel vajaduse korral omal algatusel kontrollima ka kaebaja rahvusvahelise kaitse vajadust.
A.      Kohtuliku kontrolli ulatus
41.      Milliseid asjaolusid peab liikmesriigi kohus kaaluma, vaadates läbi kaebust rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmise otsuse peale? Kas need piirduvad ainult kaebuses tõstatatud küsimustega või peab kohus arvesse võtma ka muid asjaolusid, mis ilmnevad talle esitatud toimikust?
42.      Nendele küsimustele vastamiseks on vaja tõlgendada varjupaigamenetluste direktiivi artiklit 46, arvestades harta artiklis 47 sisalduvat tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet.(9)
43.      Varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõigete 1 ja 3 asjakohased osad
on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Liikmesriigid tagavad, et taotlejal on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus seoses järgnevaga:
a) tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsus, kaasa arvatud otsus:
i) pidada pagulasseisundi ja/või täiendava kaitse seisundiga seotud taotlust põhjendamatuks;
[…]
3.      Lõike 1 kohaldamiseks tagavad liikmesriigid, et tõhusa õiguskaitsevahendiga nähakse ette nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude, sealhulgas vajaduse korral [miinimumnõuete direktiivi] kohaste rahvusvahelise kaitse vajaduste täielik ja ex nunc läbivaatamine vähemalt esimese astme apellatsioonimenetluses.“(10)
44.      Minu arvates tuleneb varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 sõnastusest üheselt, et, esiteks, taotlejal, kelle varjupaigataotlus on põhjendamatuse tõttu tagasi lükatud, on õigus taotleda asjaomase otsuse kohtulikku kontrolli. Teiseks nõuab kõnealuse sätte kolmas lõige, et läbivaatav kohus uuriks vähemalt esimeses astmes, kus kohtutel on üldjuhul pädevus hinnata fakte, kogu toimikut, st kõiki talle esitatud väiteid ja tõendeid, mitte ainult neid, mille kaebaja on kaebuses sõnaselgelt välja toonud. Väljendit „sealhulgas […] rahvusvahelise kaitse vajaduste […] läbivaatamine“ ei saa tõlgendada teisiti kui nii, et see annab liikmesriigi kohtule õiguse vajaduse korral otsus uuesti sisuliselt läbi vaadata, olenemata sellest, kas esitatud kaebusega taotletakse sellist läbivaatamist. Viide „nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude […] täielikule […] läbivaatamisele“ tähendab, et kohus peab arvesse võtma kõiki juhtumi asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mitte ainult neid, millele on kaebuses tähelepanu juhitud. „Ex nunc läbivaatamine“ aga tähendab, et kohus võib arvestada uusi õiguslikke argumente ja faktilisi asjaolusid, mida asjaomase otsusega päädinud haldusmenetluses ei kaalutud.
45.      See tõlgendus on kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga. Kohtuotsuses Alheto selgitas Euroopa Kohus, et väljend „ex nunc“ rõhutab kohtu kohustust viia läbi hindamine, mis võtaks vajaduse korral arvesse uusi asjaolusid, mis on ilmnenud pärast edasi kaevatud otsuse vastuvõtmist. Selline hindamine võimaldab rahvusvahelise kaitse taotlust põhjalikult käsitleda, ilma et oleks vaja saata asi tagasi menetlevale ametiasutusele. Seega on liikmesriigi kohus varjupaigamenetluste direktiiviga kooskõlas pädev võtma arvesse uusi asjaolusid, mida kõnealune ametiasutus ei käsitlenud. Lisaks on Euroopa Kohus leidnud, et omadussõna „täielik“ kinnitab, et kohus peab läbi vaatama nii need asjaolud, mida menetlev ametiasutus võttis või oleks võinud võtta arvesse, kui ka asjaolud, mis ilmnesid pärast seda, kui kõnealune ametiasutus oli otsuse vastu võtnud.(11)
46.      Menetluse käigus võib tõepoolest tekkida vajadus hinnata asjaolusid, mis ületavad kaebuse formaalseid piire. Näiteks võib juhtuda, et kaebuse läbivaatamise ajal ilmneb uusi tõendeid või et kohtunikule saab teatavaks tõend, mida menetlev ametiasutus oleks kaebajale rahvusvahelise kaitse andmise üle otsustamisel pidanud arvesse võtma, kuid ei võtnud. Sellistel juhtudel peab kaebust menetlev liikmesriigi kohus saama kasutada oma kaalutlusõigust, et teha kindlaks, kas konkreetseid tõendeid võib pidada varjupaigataotluse kohta tehtud otsuse läbivaatamisel asjakohaseks.
47.      Varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõike 3 selline tõlgendus tagab, et kui toimik saadetakse tagasi menetlevale ametiasutusele, saab lühikese aja jooksul teha uue otsuse vältimaks selliste asjaolude ilmnemise ohtu, mis nõuavad uut ajakohastatud hindamist.(12)
48.      Lisaks on selline tõlgendus kooskõlas nõudega, mille kohaselt peavad liikmesriigid juhul, kui isik vastab miinimumnõuete direktiivi II ja III peatükis või II ja V peatükis ette nähtud tingimustele, andma talle taotletud rahvusvahelise kaitse – kui just ei esine mõni selles direktiivis ette nähtud välistamise alustest –, sest liikmesriikidel puudub selles osas kaalutlusõigus.(13)
49.      Mõlema põhikohtuasja kaebajad ja komisjon toetavad varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõike 3 niisugust tõlgendust, aga Madalmaade valitsus vaidleb sellele vastu.
50.      Kohtuotsuse Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky punktist 93, milles on märgitud, et „selle kolmanda riigi tunnistamine turvaliseks päritoluriigiks [on] üks toimiku asjaoludest, mis on eelotsusetaotluse esitanud kohtule teatavaks tehtud ja mille üle see kohus peab nimetatud otsuse peale esitatud kaebuse raames otsustama“,(14) järeldas Madalmaade valitsus, et liikmesriigi kohus peab kontrollima üksnes neid asjaolusid, millele kaebaja on oma kaebuses kohtu tähelepanu juhtinud.
51.      Mina saan sellest kohtuotsusest aru nii, et punktis 93 täpsustas Euroopa Kohus üksnes seda, et Moldova Vabariigi tunnistamine turvaliseks päritoluriigiks on üks neist asjaoludest, mis tehti eelotsusetaotluse esitanud kohtule pädeva asutuse otsuse kontrollimisel teatavaks. Selle kohtuotsuse punktis 94 selgitas Euroopa Kohus, et selline asjaolu kujutab endast õigusküsimust, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kaaluma varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõikes 3 ette nähtud täieliku ja ex nunc läbivaatamise raames, isegi kui selle põhikohtuasja kaebaja ei olnud oma kaebuses sellele asjaolule sõnaselgelt viidanud. Seega järeldan ma nendest punktidest, et Euroopa Kohus vaid kinnitas, et liikmesriigi kohus peab arvesse võtma kõiki küsimusi, mille kaebaja on talle teatavaks teinud, isegi kui ta teeb seda alles menetluse käigus, mitte kaebuses.
52.      Lisaks väidab Madalmaade valitsus, et liikmesriigi kohtu kohustust kontrollida faktilisi ja õiguslikke põhjendusi vajaduse korral omal algatusel võib aktsepteerida kinnipidamisasjades(15), kuna sellistel juhtudel nõuab liidu õigus sõnaselgelt haldusasutuse otsustatud kinnipidamise õiguspärasuse kohtulikku kontrolli.(16) See aga ei kehti varjupaigataotluste menetlustes, kuna varjupaigamenetluste direktiiv ei näe ette kohustuslikku kohtulikku kontrolli. Seega võib taotleja valida, kas nõustuda taotluse rahuldamata jätmise otsusega või esitada selle otsuse kohta kaebus, kuid jätta välja teatavad õiguslikud väited, mida ta peab otsuse vaidlustamiseks ebapiisavaks ja mis seetõttu tõenäoliselt ei vii otsuse tühistamiseni.
53.      Selles on Madalmaade valitsusel minu meelest õigus, et varjupaigamenetluste direktiiv ei näe ette varjupaigaotsuste kohustuslikku kohtulikku kontrolli. Seega, kui taotleja ei esita kaebust otsuse peale, millega jäeti tema rahvusvahelise kaitse taotlus põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ei ole liikmesriigi kohus kohustatud kontrollima menetleva asutuse otsuse õiguspärasust.
54.      Kui aga taotleja esitab asjaomase otsuse peale kaebuse, peab liikmesriigi kohus vajaduse korral omal algatusel kaaluma kõiki talle teatavaks tehtud asjaolusid – olenemata sellest, kas neid on võistleva menetluse käigus täiendatud või täpsustatud –, isegi kui kaebuses ei ole neile sõnaselgelt viidatud. See ei tähenda, et kohus peab kohtuasjas omal algatusel aktiivselt otsima võimalikke täiendavaid asjaolusid. Küll aga tähendab see, et kohus ei saa selliseid asjaolusid eirata, kui need saavad menetluse käigus kohtunikele teatavaks. Lõpuks nõuab kaitseõigus, et kummalegi poolele antaks võimalus väljendada oma seisukohta mis tahes uue asjaolu asjakohasuse kohta.
B.      Liikmesriigi kohtu kohustus vajaduse korral omal algatusel uurida rahvusvahelise kaitse vajadust
55.      Asun nüüd käsitlema teise küsimuse teist osa, mille eesmärk on välja selgitada, kas liikmesriigi esimese astme kohus, kes peab kontrollima rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmise otsuse õiguspärasust, on kohustatud vajaduse korral omal algatusel hindama kaebaja rahvusvahelise kaitse vajadust miinimumnõuete direktiivi alusel.
56.      Teise küsimuse põhjendustes küsis eelotsusetaotlused esitanud kohus ka, kas varjupaigataotluse rahuldamata jätmise otsuse õiguspärasust hinnates peab kohtunik omal algatusel kontrollima tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist. Eelotsusetaotlused esitanud kohus ei selgitanud, miks ta tõstatas selle küsimuse kõrvuti rahvusvahelise kaitse vajaduse omal algatusel hindamisega. Võttes aga arvesse, et nii kohtuasja C‑7/25 kui ka kohtuasja C‑8/25 põhikohtuasjades käsitletavad varjupaigataotluste rahuldamata jätmise otsused sisaldavad ühtlasi tagasisaatmisotsust, võib see selgitada, miks eelotsusetaotlused esitanud kohtul on vaja täpsustada, kas ta peab liidu õiguse alusel omal algatusel hindama tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte võimalikku rikkumist, kui ta teeb kohtulikku kontrolli otsuste üle, millega on varjupaigataotlused jäetud põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
57.      Rahvusvahelise kaitse vajadust tuleb hinnata miinimumnõuete direktiivi II ja III peatükis või II ja V peatükis ette nähtud tingimuste alusel, mille kohaselt tuleb muu hulgas hinnata, kas rahvusvahelise kaitse taotlejat võib tema päritoluriigis tõsiselt ohustada surmanuhtlus, piinamine või muu ebainimlik või alandav kohtlemine või karistus, mis on harta artikli 4 järgi keelatud.(17)
58.      Kui see on nii, peavad liikmesriigid järgima tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, mis on põhiõigusena tagatud harta artikliga 18 koostoimes Genfi konventsiooni(18) artikliga 33 ning harta artikli 19 lõikega 2.(19) Meeles tuleb siiski pidada, et ainuüksi ohtudest, mis õigustavad isiku tema päritoluriiki tagasisaatmise keeldu, ei piisa talle varjupaiga andmiseks.
59.      Põhjendamaks väidet, et liikmesriigi kohus peab omal algatusel hindama tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte võimalikku rikkumist, viitasid põhikohtuasjade kaebajad ja komisjon oma kirjalikes seisukohtades kohtuotsusele Ararat. See kohtuotsus puudutas elamisloa taotluse rahuldamata jätmise otsuse õiguspärasust olukorras, kus elamisloataotluse rahuldamata jätmine tõi kaasa rahvusvahelise kaitse menetluse käigus juba tehtud tagasisaatmisotsuse rakendamise.
60.      Kõnealuses kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus kõigepealt, et harta artikliga 47 tagatud ja tagasisaatmisdirektiivi artikli 13 lõigetes 1 ja 2 konkretiseeritud kohtulik kaitse ei oleks „ei tõhus ega täielik, kui liikmesriigi kohtul ei oleks kohustust tuvastada omal algatusel tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte rikkumine – kui talle esitatud toimiku materjalid, mida on täiendatud ja selgitatud kohtus toimunud võistleva menetluse käigus, kalduvad tõendama, et tagasisaatmisotsus põhineb aegunud hinnangul selle põhimõttega keelatud kohtlemise ohule, mis asjaomasel kolmanda riigi kodanikul võib sellesse kolmandasse riiki tagasipöördumisel tekkida […]“.(20) Euroopa Kohus märkis ka, et „liikmesriigi kohtu pädevuse piiramise tagajärjeks võib olla niisuguse otsuse täitmine“, olgugi et toimiku teatud materjalid viitavad sellele, et asjaomast isikut võidakse selles kolmandas riigis kohelda viisil, mis on harta artikliga 4 keelatud.(21)
61.      Lisaks täpsustas Euroopa Kohus sama kohtuotsuse punktis 51, et liikmesriigi kohtu kohustus tagada vajaduse korral omal algatusel tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimine on samamoodi kohaldatav ka rahvusvahelise kaitse menetluses, kuigi selles kohtuasjas oli menetlus seotud elamisloa taotlusega.
62.      Kohtuotsuse Ararat sellele punktile tuginedes väitsid põhikohtuasjade kaebajad ja komisjon, et tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet tuleb järgida alati ja kõigis tagasisaatmismenetluse etappides, samuti kõigis rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise kontrollimenetluse etappides. Nad leiavad, et tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte absoluutne laad paneb liikmesriigi kohtule kohustuse tagada selle järgimine, ilma et piirdutaks vaid kaebuses sõnaselgelt esitatud asjaolude ja väidete kontrollimisega.
63.      Madalmaade valitsus nende seisukohta täielikult ei jaga. Tema väitel peab olema mõjuv ja tõendatud põhjus arvata, et rahvusvahelise kaitse taotlejat ähvardab tema päritoluriigis reaalne oht saada koheldud viisil, mis on harta artikli 4 ja artikli 19 lõike 2 kohaselt keelatud. Sellise ohu tõenäosus peab olema kohtule teatavaks tehtud ning võistleva menetluse käigus täiendatud ja täpsustatud teabe põhjal ilmne. Järelikult on niisugune kontroll kohustuslik üksnes juhul, kui on selgeid tõendeid selle kohta, et isikut võidakse asjaomases kolmandas riigis kohelda harta artikli 4 järgi absoluutselt keelatud viisil.
64.      Minu arvates ei viita kohtuotsuses Ararat miski sellele, et tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte omal algatusel hindamise
läbiviimiseks on nõuetekohane künnis see, et kohtule esitatud asjaolud viitavad „selgelt“ harta artikliga 4 kaitstud õiguste võimalikule rikkumisele päritoluriiki tagasipöördumisel. Vastupidi, arvestades selle põhimõtte absoluutset laadi(22), leian, et kui liikmesriigi kohtule on esitatud kaebus tagasisaatmisotsuse või rahvusvahelise kaitse andmisest keeldumise otsuse peale, peab ta hindama, kas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet võib olla rikutud, niipea kui menetluse käigus tõstatatud asjaolud tekitavad küsimusi võimaliku rikkumise kohta.
65.      Juhin veel tähelepanu, et ka Euroopa Inimõiguste Kohus (edaspidi „EIK“) on Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 3 tõlgendamisel otsustanud, et riikide kohtud peavad hindama piinamise või ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise ohtu, „võttes arvesse kogu kohtule esitatud või vajaduse korral omal algatusel hangitud teavet, eelkõige juhul, kui kaebaja või menetlusse astunud kolmas isik avaldab mõjuvaid põhjuseid, mis seavad kahtluse alla selle teabe õigsuse, millele tugines vastustajaks olev valitsus“.(23)
66.      Lisaks tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte kontrollimisele väidab eelotsusetaotlused esitanud kohus, et tal peab samuti olema võimalik vajaduse korral omal algatusel kontrollida, kas kaebaja vajab rahvusvahelist kaitset.
67.      Kuna liikmesriigi kohus on kohustatud andma kaebaja olukorrale kaebemenetluses ammendava ja ajakohase hinnangu, peab see kohus samadel põhjustel vajaduse korral omal algatusel kontrollima mitte ainult tagasi- ja väljasaatmisega kaasnevaid ohte, vaid ka kaebaja rahvusvahelise kaitse vajadust, võttes arvesse toimikus sisalduvaid asjaolusid, mis on talle teatavaks tehtud või võistleva menetluse käigus tõstatatud.
68.      Olen seisukohal, et vaatamata sellele, mis on varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõike 3 sõnastusest tulenevalt juba selge, peab liikmesriigi kohtul, kellele on esitatud kaebus rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmise otsuse peale, selline pädevus olema, et ta saaks uurida kõiki kaebaja jaoks olulisi asjaolusid.
69.      Varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõike 3 niisugust tõlgendust nõuab harta artiklis 47 sätestatud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte. Rahvusvahelise kaitse vajaduse täielik kontroll võimaldab kaebust läbivaataval kohtul võtta arvesse asjaolusid, mis juhul, kui menetlev ametiasutus oleks neid kaalunud, oleksid tinginud kaebajale rahvusvahelise kaitse andmise.
70.      Eeltoodud põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotlused esitanud kohtu teisele küsimusele, et kohaldatavat liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi esimese astme kohus, kelle poole on pöördutud palvega kontrollida selle otsuse õiguspärasust, millega on jäetud rahvusvahelise kaitse taotlus põhjendamatuse tõttu rahuldamata, on vajaduse korral omal algatusel kohustatud tegema nii selle otsuse faktiliste kui ka õiguslike asjaolude põhjaliku ex nunc-kontrolli, lähtudes kohtule esitatud toimikust, mida on täiendatud ja täpsustatud pärast võistlevat menetlust, sõltumata sellest, kas kohtuliku kontrolli aluseks olev kaebus hõlmas kõiki neid asjaolusid. Sellise omal algatusel tehtava kontrolli käigus peab samuti hindama nii rahvusvahelise kaitse vajadust vastavalt miinimumnõuete direktiivile kui ka tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist.
71.      Millised on sellise tõlgenduse tagajärjed eelotsusetaotlused esitanud kohtule?
72.      Kohtuotsuses Alheto täpsustas Euroopa Kohus, et varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõike 3 kohaselt on liikmesriigid kohustatud kohandama oma riigisisest õigust selliselt, et vastava õiguskaitsevahendi menetlemine hõlmaks kõigi faktiliste ja õiguslike asjaolude läbivaatamist kohtus, mis võimaldab tal anda menetletavale asjale ajakohase hinnangu.(24)
73.      Seega kui eelotsusetaotlused esitanud kohus leiab, et tema riigi õigus takistab tal võtta arvesse faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mis on talle kohtumenetluse käigus teatavaks tehtud, kuid mida kaebus ei sisaldanud, või takistab tal omal algatusel hinnata kaebaja rahvusvahelise kaitse vajadust või seda, kas on alust kohaldada tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, peab ta riigisisest õigust, eelkõige haldusõiguse üldosa seaduse (Algemene wet bestuursrecht) artiklit 8:69 tõlgendama viisil, mis on kooskõlas liidu õigusega. Kui selline tõlgendus ei ole võimalik(25), peab eelotsusetaotlused esitanud kohus jätma need riigisisesed õigusnormid kohaldamata.(26)
IV.    Ettepanek
74.      Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermondi (Haagi esimese astme kohus, Roermondi kohtumaja, Madalmaad) teisele eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 46 lõiget 3 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 4, 18 ja 47
tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi esimese astme kohus, kelle poole on pöördutud palvega kontrollida selle otsuse õiguspärasust, millega on jäetud rahvusvahelise kaitse taotlus põhjendamatuse tõttu rahuldamata, on vajaduse korral omal algatusel kohustatud tegema nii selle otsuse faktiliste kui ka õiguslike asjaolude põhjaliku ex nunc-kontrolli, lähtudes kohtule esitatud toimikust, mida on täiendatud ja täpsustatud pärast võistlevat menetlust, sõltumata sellest, kas kohtuliku kontrolli aluseks olev kaebus hõlmas kõiki neid asjaolusid. Sellise omal algatusel tehtava kontrolli käigus peab samuti hindama nii rahvusvahelise kaitse vajadust vastavalt kohaldatavale liidu õigusele kui ka tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist.
1      Algkeel: inglise.
i Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60) (edaspidi „varjupaigamenetluste direktiiv“).
3      Eelotsusetaotlused esitanud kohtu sõnul on see kord kehtestatud Staatssecretaris van Justitie en Veiligheidi (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär, Madalmaad) 13. juuni 2024. aasta
otsuse
nr WBV 2024/12, millega muudetakse 2000. aasta välismaalaste ringkirja (besluit van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13 juni 2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000), punktiga 16.3.2.1. Kõnealune otsus jõustus 1. juulil 2024. Vastustaja kehtestas ka juhendi WI 2024/6 (varjupaigataotluse) usaldusväärsuse hindamise kohta (Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel); edaspidi „juhend“), mis sisaldab suuniseid mainitud korra rakendamiseks.
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/95/EL,
mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9) (edaspidi „miinimumnõuete direktiiv“).
5      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98) (edaspidi „tagasisaatmisdirektiiv“).
6      Eelotsusetaotlused esitanud kohus tuletab meelde 25. juuli 2018. aasta kohtuotsust Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punktid 105, 106, 109–116 ja 118; edaspidi „kohtuotsus Alheto“); 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsust Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, punkt 60); 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsust Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, EU:C:2024:841, punktid 87–91, 93, 94, 97 ja 98; edaspidi „kohtuotsus Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky“) ning 17. oktoobri 2024. aasta kohtuotsust Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, punktid 45, 46 ja 49–51; edaspidi „kohtuotsus Ararat“).
7      Seadus on tõlgitud masintõlke abil.
8      Vt haldusõiguse üldosa seaduse seletuskiri, Tweede Kamer, vergaderjaar 1991–1992, 22 495, nr 3 (parlamendi alamkoda), milles on kirjas järgmine: „Mis puudutab seda, millises ulatuses peab kohus vaidluse kohta otsuse langetama, siis märgime, et selle määrab põhimõtteliselt esitatud kaebuse ulatus […]. Kuna haldusmenetluse esmane ülesanne on õiguskaitse tagamine, ei ole kohtul põhjust kaebuse ulatusest kaugemale minna. Pealegi oleks menetlusosaliste jaoks õiguskindluse tagamise seisukohalt kahetsusväärne, kui kohtul oleks võimalik väljuda talle lahendamiseks esitatud vaidluse piiridest. Eeltoodust järeldub, et esimeses astmes peab kohus jätma tähelepanuta need otsuse osad, mida ei vaidlustatud. Tuleb siiski märkida, et kohus ei saa tugineda vaid kaebuses esitatud argumentidele. Teatavate väidete puudumine kaebuses ei tähenda tingimata, et kaebaja otsustas tahtlikult jätta konkreetsetele puudustele tähelepanu juhtimata ja on seega valmis neid aktsepteerima. […] Kooskõlas tsiviilkohtumenetluse seadustiku [(Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering)] artikli 48 teise lõikega täiendab kohus õiguslikke aluseid omal algatusel. Kolmanda lõike kohaselt võib kohus ka faktilisi asjaolusid omal algatusel täiendada. See on oluline eelkõige sellepärast, et erinevalt tsiviilkohtumenetlusest ei pea kohus põhimõtteliselt aktsepteerima faktilisi asjaolusid nii, nagu pooled on neid esitanud. Kohtunik võib esitada lisaküsimusi. Faktiliste asjaolude täiendamise õigus ei võimalda aga kohtul oma otsuses tugineda niisugustele asjaoludele, mille kohta ei ole pooled saanud menetluse käigus seisukohta avaldada. Seega ei mõjuta asjaomane õigus esimeses lõikes sisalduvat normi. Kui kohtuotsuse seisukohast olulised faktilised asjaolud ilmnevad esimest korda nõupidamiste toas, peab kohus uurimise uuendama ja andma pooltele võimaluse esitada nende kohta oma seisukohad.“ (Tõlgitud masintõlke abil.)
9      Vt 5. veebruari 2026. aasta kohtuotsus Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (C‑718/24, EU:C:2026:68, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).
10      Lisaks peegeldab varjupaigamenetluste direktiivi põhjenduse 50 kohaselt asjaolu, et otsuseid muu hulgas rahvusvahelise kaitse taotlemise kohta saab kohtus tulemuslikult vaidlustada, Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtet.
11      Kohtuotsus Alheto (punktid 111–113). Euroopa Kohus kordas seda tõlgendust 29. juuli 2019. aasta kohtuotsuses Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika; edaspidi „kohtuotsus Torubarov“).
12      Kohtuotsus Alheto, punkt 147.
13      Kohtuotsus Torubarov, punkt 50.
14      Kohtujuristi kursiiv.
15      Madalmaade valitsus viitab 8. novembri 2022. aasta kohtuotsusele Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (kinnipidamise kontroll omal algatusel) (C‑704/20 ja C‑39/21, EU:C:2022:858, punktid 72, 77, 82, 83, 87 ja 88).
16      Vt tagasisaatmisdirektiivi artikli 15 lõige 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (ELT 2013, L 180, lk 96), artikli 9 lõige 3.
17      Nagu Euroopa Kohus on kinnitanud 29. jaanuari 2026. aasta kohtuotsuses Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C‑431/24, EU:C:2026:53, punktid 31 ja 32 ning seal viidatud kohtupraktika).
18      Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsioon, mis jõustus 22. aprillil 1954 (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 137) ning mida on täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud pagulasseisundi protokolliga (United Nations Treaty Series, 606. kd, lk 267), mis jõustus 4. oktoobril 1967 (edaspidi koos „Genfi konventsioon“).
19      Nagu Euroopa Kohus on kinnitanud 6. juuli 2023. aasta kohtuotsuses Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo) (C‑663/21, EU:C:2023:540, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
20      Kohtuotsus Ararat, punkt 50.
21      Samas.
22      Vt kohtuotsus Ararat, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika.
23      Vt EIK 11. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Salah Sheekh vs. Madalmaad (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, punkt 136).
24      Kohtuotsus Alheto, punkt 110.
25      Minu arusaama järgi ei takista Madalmaade asjaomane seadus ja selle tõlgendamist käsitlev teatis sellist kooskõlalist tõlgendamist. Selle üle otsustab muidugi liikmesriigi kohus. Tasub mainida, et Euroopa Kohus on otsustanud, et riigi väljakujunenud kohtupraktika ei tohi takistada liikmesriigi kohtul riigisisese õigusnormi tõlgendamist kooskõlas liidu õigusega. Vt selle kohta 17. aprilli 2018. aasta
kohtuotsus Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, punktid 72 ja 73 ning seal viidatud kohtupraktika).
26      Kohtuotsus Torubarov, punkt 73.