62012CC0032
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 28. februārī (
1
)
Lieta C‑32/12
Soledad Duarte Hueros
pret
Autociba SAun
Automóviles Citroen España SA
(Juzgado de Primera Instancia no2 de Badajoz (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Patērētāju tiesību aizsardzība — Direktīva 1999/44/EK — 3. pants — Patērētāja tiesības preces neatbilstības gadījumā — Nenozīmīga neatbilstība — Līguma atcelšanas izslēgšana — Cenas samazinājums pēc tiesas pašas ierosmes”
I – Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Direktīvas 1999/44/EK (
2
) interpretāciju. Jautājums būtībā ir par to, vai tiesai pašai pēc savas ierosmes ir jāsamazina neatbilstīgas preces (šajā gadījumā – kabriolets ar ūdens neizturīgu jumtu) pārdošanas cena, ja līguma atcelšana ir izslēgta neatbilstības nenozīmīgā rakstura dēļ, bet attiecīgais patērētājs tiesā ir lūdzis vienīgi šo līguma atcelšanu.
2.
Šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā ir Spānijas civilprocesuālo tiesību regulējums, kas, kā norādījusi iesniedzējtiesa, šajā lietā neļauj piespriest cenas samazinājumu. Eiropas Savienības Tiesai tādējādi ir jāizvērtē, vai šādā situācijā Direktīva 1999/44 nosaka pienākumu tiesai rīkoties pēc pašas ierosmes.
3.
Direktīva 1999/44 tādējādi jau trešo reizi ir kļuvusi par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmetu (
3
). Pretēji abām pārējām lietām šajā lietā runa nav par patērētāja tiesību apjomu vai piemērojamību, bet gan pirmoreiz – par šo tiesību izmantošanu tiesā.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
4.
Atbilstoši Direktīvas 1999/44 preambulas 1. apsvērumam tās mērķis ir augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa panākšana. Līdz ar to tās preambulas 5. apsvērumā ir paredzēta patērētāju tiesību minimālo noteikumu kopuma izveide. Tās preambulas 24. apsvērumā ir noteikts, ka dalībvalstīm būtu jāatļauj pieņemt vai paturēt spēkā stingrākus, lai nodrošinātu pat vēl augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.
5.
Direktīvas 3. pantā ir reglamentētas patērētāja tiesības un tajā ir noteikts:
“1.   Pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču piegādes brīdī esošu neatbilstību.
2.   Neatbilstības gadījumā patērētājs ir tiesīgs prasīt, lai saskaņā ar 3. punktu preces bez maksas padarītu atbilstīgas, salabojot vai nomainot tās, vai arī saskaņā ar 5. un 6. punktu ir tiesīgs saņemt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.
[..]
5.   Patērētājs var pieprasīt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu:
—
ja patērētājs nav tiesīgs ne uz preču labošanu, ne nomaiņu, vai
—
ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli pieņemamā laikā, vai
—
ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.
6.   Patērētājs nav tiesīgs atcelt līgumu, ja neatbilstība ir nenozīmīga.”
6.
Direktīvas 8. panta ar virsrakstu “Valsts tiesību akti un minimālā aizsardzība” 2. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.”
B – Valsts tiesības
7.
Direktīva 1999/44 Spānijā tika transponēta ar 2003. gada 10. jūlija Likumu 23/2003 par garantijām patēriņa preču pārdošanā (Ley de Garantías en la Venta de Bienes de Consumo (
4
), turpmāk tekstā – “Likums 23/2003”) (
5
).
8.
Šī likuma 4.–8. pants atbilst Direktīvas 1999/44 3. pantam. Šīs direktīvas 3. panta 5. un 6. punktam atbilstošie noteikumi par attiecīgu cenas samazinājumu un līguma atcelšanu ir ietverti Likuma 23/2003 7. pantā.
9.
Spānijas Civilprocesa likumā (Ley de Enjuiciamiento Civil, turpmāk tekstā – “LEC”) (
6
) tostarp ir noteikts dispozitivitātes princips (LEC 216. pants), atbilstoši kuram tiesas izspriež lietas, ņemot vērā lietas dalībnieku norādītos faktus, sniegtos pierādījumus un izvirzītos prasījumus. LEC 218. pantā ir noteikts konsekvences princips, un atbilstoši tam tiesas nolēmumi nedrīkst pārsniegt prasības pieteikumā ietverto saturu un citus prasījumus, ko lietā ir izvirzījuši lietas dalībnieki.
10.
LEC 400. pantā ir noteikts: ja prasībā lūgtais var tikt pamatots ar dažādiem faktiskajiem apstākļiem vai tiesiskajiem pamatojumiem, prasības pieteikumā jānorāda visi tie, par kuriem ir zināms vai uz kuriem var atsaukties tās iesniegšanas laikā, un nav pieļaujams paturēt tiesības uz tiem atsaukties kādā citā vēlākā tiesvedībā. Turklāt res judicata mērķiem par strīdā norādītiem uzskata tos pašus faktiskos apstākļus un tiesiskos pamatojumus, kas izvirzīti kādā citā agrākā tiesvedībā, ja uz tiem tajā būtu bijis varēts norādīt.
III – Fakti un prejudiciālais jautājums
11.
Soledad Duarte Hueros (turpmāk tekstā – “S. Duarte Hueros”) 2004. gada jūlijā no uzņēmuma Autociba SA (turpmāk tekstā – “Autociba”) iegādājās Citroën markas automašīnu par EUR 14 320. Tas bija “C3 Pluriel 1.41” modelis, kas bija aprīkots ar atbīdāmu jumtu un līdz ar to varēja tikt pārveidots par kabrioletu. 2004. gada augustā transportlīdzeklis tika piegādāts S. Duarte Hueros un reģistrēts.
12.
Pēc tam automašīnu vairākkārtēji nācās nogādāt remontdarbnīcā, jo lietus laikā caur jumtu iesūcās ūdens. Lai gan bija vairāki labošanas mēģinājumi (
7
), attiecīgo defektu nebija iespējams novērst. Līdz ar to S. Duarte Hueros lūdza to nomainīt ar jaunu transportlīdzekli. Autociba atteicās to darīt. Visbeidzot 2011. gada martā S. Duarte Hueros vērsās tiesā pret Autociba un attiecīgā transportlīdzekļa ražotāju, sabiedrību Automóviles Citroën España (turpmāk tekstā – “Citroën España”), lūdzot atcelt pirkuma līgumu, kā arī atmaksāt samaksāto pirkuma cenu.
13.
Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka Likums 23/2003 neļauj atcelt attiecīgo pirkuma līgumu, jo neatbilstība ir nenozīmīga. S. Duarte Hueros varot prasīt tikai pirkuma cenas samazinājumu, ko atbilstoši Spānijas procesuālajām tiesībām viņai tomēr ir liegts saņemt, jo viņa ir lūgusi atcelt līgumu un atmaksāt visu pirkuma summu, nevis (kaut vai tikai pakārtoti) samazināt pirkuma cenu. S. Duarte Hueros neesot arī iespējas lūgt šo cenas samazinājumu kādā vēlāk ierosinātā tiesvedībā. To nepieļauj LEC paredzētais res judicata spēks, ciktāl tas aptver arī visus tos prasījumus, ko bija iespējams izvirzīt iepriekšējā tiesvedībā, bet kas tomēr netika izvirzīti.
14.
Ar 2012. gada 13. janvāra rīkojumu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2012. gada 24. janvārī, Juzgado de Primera Instancia no2 de Badajoz tādējādi nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai tiesa drīkst pēc savas ierosmes patērētāja labā piespriest attiecīgu cenas samazinājumu gadījumā, ja patērētājs, nepanācis, ka prece tiek padarīta atbilstīga – jo, lai arī to vairākkārt lūgts salabot, tas nav izdarīts –, tiesā prasa tikai un vienīgi atcelt līgumu, bet tas nav atceļams tāpēc, ka neatbilstība ir nenozīmīga?”
15.
Tiesvedībā Tiesā rakstveida un mutvārdu apsvērumus iesniedza Autociba, Komisija un Spānijas valdība. S. Duarte Hueros un Francijas, Ungārijas un Polijas valdības piedalījās arī rakstveida procesā. Vācijas valdība iesniedza vienīgi mutvārdu apsvērumus.
IV – Juridiskais vērtējums
A – Par pieņemamību
16.
Attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību ir jānorāda, ka Tiesai atbilstoši LESD 267. pantam ir kompetence veikt vienīgi Savienības tiesību interpretāciju. Tomēr, kā izriet no tā formulējuma, prejudiciālais jautājums attiecas nevis uz Savienības tiesību interpretāciju, bet gan uz to, vai, abstrakti raugoties, valsts tiesa var pati pēc savas ierosmes noteikt cenas samazinājumu.
17.
Tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu paustie papildu apsvērumi man – tāpat kā Spānijas un Polijas valdībām – attiecīgo prejudiciālo jautājumu liek saprast tādējādi, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīva 1999/44 ir interpretējama tādējādi, ka tiesai ir jābūt tiesībām pašai pēc savas ierosmes noteikt cenas samazinājumu, ja patērētājs to attiecīgajā tiesvedībā nav lūdzis, tomēr tam saskaņā ar direktīvu ir šādas tiesības. Līdz ar to prejudiciālais jautājums, ja tas tiek pārformulēts šādi, ir pieņemams.
18.
Prejudiciālais jautājums, manuprāt, ir pārformulējams arī kādā citā aspektā: iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai direktīva atļauj veikt cenas samazinājumu pēc tiesas pašas ierosmes, proti, vai tiesa var noteikt cenas samazinājumu pēc pašas ierosmes. Tomēr, lai sniegtu lietderīgu atbildi, drīzāk ir jāizvērtē, vai direktīva paredz veikt cenas samazinājumu pēc tiesas pašas ierosmes, proti, vai valsts tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes noteikt šādu samazinājumu.
19.
Autociba, Citroën España un Ministerio Fiscal (
8
) ir apstrīdējuši lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, arī pamatojoties uz to, ka Spānijas likumdevējs ir transponējis direktīvu Spānijas tiesībās un tādēļ šī lieta attiecoties vienīgi uz valsts tiesību jautājumiem. Līdz ar to Tiesai neesot kompetences veikt attiecīgo interpretāciju.
20.
Šai argumentācijai tomēr nevar piekrist, jo tā ir pretrunā Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas principam. Tas, ka kāda direktīva ir transponēta valsts tiesībās, pašsaprotami nemaina to, ka attiecīgo noteikumu pamatā ir Savienības tiesiskais regulējums. Lai varētu nodrošināt Savienības tiesību vienveidību, saistībā ar to interpretāciju izšķiroša nozīme ir arī tam, kā ir interpretējama to pamatā esošā direktīva. Šī interpretācija ir tikai un vienīgi Tiesas kompetencē. Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams arī šajā ziņā.
21.
Autociba visbeidzot apgalvo, ka attiecībā uz tiesībām uz cenas samazinājumu un līguma atcelšanu ir iestājies noilgums un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tādēļ nav pieņemams. Direktīvā paredzēto tiesību noilguma termiņš principā esot nosakāms atbilstoši valsts tiesībām, tomēr šim termiņam ir jāatbilst direktīvas 5. panta 1. punktā paredzētajam minimālajam divu gadu termiņam. To, vai šis termiņš patiešām ir beidzies, ir jāpārbauda tikai un vienīgi valsts tiesai. Turklāt prejudiciālajā tiesvedībā valsts tiesai, kura izskata lietu, ir jāizvērtē lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieciešamība tās nolēmuma pieņemšanā. Līdz ar to Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums par tai uzdotajiem jautājumiem, ja tie ir saistīti ar Savienības tiesībām (
9
). Tā kā iesniedzējtiesa nav lūgusi Tiesai interpretēt 5. panta 1. punktu, iespējamais S. Duarte Hueros tiesību noilgums neietilpst šīs tiesvedības priekšmetā un nekādi neietekmē lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
B – Par Direktīvas 1999/44 interpretāciju
22.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvā 1999/44 tiek prasīts, lai tiesa pēc savas ierosmes samazinātu neatbilstīgas preces pirkuma cenu, ja patērētājs tiesā ir lūdzis vienīgi atcelt līgumu, uz ko tam tomēr nav tiesību.
23.
Prejudiciālā jautājuma pamatā ir Spānijas civilprocesuālo tiesību regulējums. S. Duarte Hueros savā prasībā ir lūgusi vienīgi atcelt līgumu un atmaksāt visu pirkuma summu, uz ko tai nav tiesību, ja neatbilstība ir nenozīmīga (skat. Likuma 23/2003 7. panta otro teikumu vai attiecīgi direktīvas 3. panta 6. punktu). Kaut arī viņai nenoliedzami ir tiesības uz pirkuma cenas samazinājumu atbilstoši Likuma 23/2003 7. panta pirmajam teikumam (kurš atbilst direktīvas 3. panta 5. punktam), savā prasības pieteikumā viņa šo samazinājumu nav pieprasījusi. Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka šī iemesla dēļ viņai atbilstoši konsekvences principam (
10
), kas ir piemērojams Spānijas tiesībās, ir liegts piešķirt vienīgi cenas samazinājumu tā vietā, lai atceltu līgumu. Tiesai esot saistoši patērētāja konkrēti izvirzītie prasījumi (
11
). Spānijas procesuālās tiesības neļaujot arī grozīt prasību. Arī jauna prasība par cenas samazinājumam atbilstošās summas samaksu neesot pieļaujama, ņemot vērā pirmās tiesvedības res judicata spēka paplašināšanu atbilstoši LEC 400. pantam. Līdz ar to iesniedzējtiesa jautā, vai šāds iznākums ir saderīgs ar Direktīvu 1999/44.
24.
Kā pamatoti norādījusi Spānijas valdība, tādējādi ir jānošķir divi jautājumi: pirmkārt, kādas tiesības direktīvā ir paredzētas S. Duarte Hueros un, otrkārt, kā pastāvošās tiesības var tikt izmantotas tiesvedībā. Ņemot vērā to, ka S. Duarte Hueros, kā tas izriet no iesniedzējtiesas norādītās informācijas, nenoliedzami ir tiesības uz pirkuma cenas samazinājumu un ka iesniedzējtiesa ir arī secinājusi, ka tiesības uz līguma atcelšanu ir izslēgtas, šī lieta skar vienīgi otro jautājumu, proti, kā S. Duarte Hueros var izmantot savas tiesības tiesā.
25.
Atbilstoši Direktīvas 1999/44 preambulas 1. apsvērumam tās mērķis ir augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa panākšana (
12
). Tieši tādēļ neatbilstīgas preces piegādes gadījumā, kas tādējādi ir uzskatāma par līguma pārkāpumu, direktīvas 3. pantā patērētājam ir paredzētas vairākas tiesības. Tomēr direktīvā nav ietverts neviens noteikums attiecībā uz šo tiesību izmantošanu tiesā (
13
).
26.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja attiecīgajā jautājumā nav Savienības tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un jāparedz procesuāli noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Direktīvā 1999/44 (
14
). Tomēr dalībvalstīm ir jānodrošina līdzvērtības un efektivitātes principu ievērošana (
15
).
27.
Kā norādījusi Francijas valdība, pienākums veikt cenas samazinājumu pēc tiesas pašas ierosmes šajā lietā var pastāvēt tikai tad, ja šāda iespēja ir paredzēta vai nu jau pašās valsts tiesībās, vai, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu Savienības tiesību lietderīgo iedarbību. Tā kā Spānijas procesuālajās tiesībās, kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, cenas samazinājums pēc tiesas pašas ierosmes nav paredzēts, rodas jautājums, vai tas atbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem.
1) Līdzvērtības un efektivitātes principu ievērošana
28.
Līdzvērtības princips paredz, ka procesuālie noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Savienības tiesībās, nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām vietējā rakstura prasībām (
16
). Līdzvērtības principa pārkāpums šajā lietā pirmšķietami nav konstatējams. Attiecīgās Spānijas procesuālo tiesību normas būtībā ir piemērojamas neatkarīgi no tā, vai prasības priekšmets ir atbilstoši Savienības tiesībām vai atbilstoši valsts tiesībām izvirzīts prasījums.
29.
Efektivitātes princips paredz, ka valsts tiesību norma nedrīkst padarīt Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību īstenošanu par praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu (
17
). Tas ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs tiesību normas nozīmi tiesvedībā, šīs tiesvedības norisi un īpatnības kopumā dažādu instanču valsts tiesās (
18
), kā arī attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesību sistēmas pamatā, piemēram, tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās noteiktības princips un pienācīga tiesvedības norise (
19
).
30.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka S. Duarte Hueros principā varēja savā prasībā lūgt samazināt pirkuma cenu (
20
). Samazinājums varēja tikt lūgts arī pakārtoti, vienlaicīgi ar prasījumu par pirkuma līguma atcelšanu. Atbildot uz šajā ziņā uzdoto jautājumu, Spānijas valdība atzina, ka prasītājai pakārtota prasījuma izvirzīšanas gadījumā nerastos nekādas nelabvēlīgas sekas, kā, piemēram, lielāki tiesāšanās izdevumi. Tādējādi Spānijas procesuālās tiesības principā neizslēdz prasītājai direktīvā paredzēto tiesību izmantošanu tiesā. Tieši pretēji – ikviens patērētājs var vērsties tiesā saistībā ar visām tiesībām, kas tam ir paredzētas direktīvā, kā rezultātā ir iespējams izmantot direktīvā paredzētās tiesības.
31.
Tomēr, ņemot vērā Spānijas procesuālo tiesību regulējumu, šo tiesību izmantošana, manuprāt, ir padarīta pārmērīgi grūta.
32.
Kaut arī principā nevar iebilst pret to, ka tiesai ir jāievēro konkrēti prasītāja izvirzītie prasījumi, tomēr tas nozīmē, ka prasītājam ir jāizvirza atbilstoši prasījumi, ja tas vēlas gūt uzvaru attiecīgajā tiesvedībā. Šis noteikums ir dispozitivitātes principa izpausme, kurš ir piemērojams gan Spānijas, gan daudzu citu dalībvalstu procesuālajās tiesībās un atbilstoši kuram tiesvedības gaitu nosaka lietas dalībnieki un tiem ir iniciatīvas tiesības attiecīgajā tiesvedībā. Šī principa mērķis ir tiesību uz aizstāvību aizsardzība un pienācīgas tiesvedības norises nodrošināšana, it īpaši novēršot tiesvedības aizkavēšanos, kas būtu saistīta ar jaunu pamatu izvērtēšanu (
21
). Tiesa ir jau vairākkārt apstiprinājusi, ka dispozitivitātes princips pats par sevi ir saderīgs ar efektivitātes principu (
22
). Līdz ar to no patērētāja principā var sagaidīt, ka tas izmantos savas tiesības tiesā un šajā ziņā izvirzīs atbilstošus prasījumus, vajadzības gadījumā arī pakārtotā veidā. Tas tā vēl jo vairāk ir tādu tiesvedību gadījumā, kad, tāpat kā tas ir šajā lietā, ir nepieciešama advokāta klātbūtne.
33.
Tomēr Spānijas procesuālo tiesību regulējums ir tāds, ka pietiek ar vienu vienīgu procesuālu kļūdu, kā, piemēram, kļūdainu prasījumu izvirzīšanu vai pakārtotu prasījumu neizvirzīšanu, lai galīgi izslēgtu jebkādu iespēju izmantot tiesības, kas faktiski ir paredzētas direktīvā. Šāds iznākums, it īpaši ņemot vērā to, ka direktīvas mērķis ir augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa panākšana, ir ļoti radikāls un strikts, un, ņemot vērā attiecīgo tiesību normu mērķi, manuprāt, arī nesamērīgs.
34.
Pirmkārt, Spānijas tiesības – kā tās ir aprakstījusi iesniedzējtiesa – būtībā paredz ļoti šauru prasījumu saistošā rakstura interpretāciju, ciktāl tiek ņemti vērā tikai konkrēti izvirzītie prasījumi. Savukārt attiecībā uz res judicata spēka paplašināšanu tā paredz ļoti plašu interpretāciju, kas ietver un līdz ar to neļauj jaunā prasībā izvirzīt visas tās tiesības, kuras patērētājs būtu varējis izvirzīt. Tas vien jau rada pārmērīgas grūtības patērētājam.
35.
Otrkārt, attiecīgās tiesību normas pārsniedz to, kas ir nepieciešams ar tām izvirzīto mērķu sasniegšanai. Pienākuma ievērot konkrēti izvirzītos prasījumus mērķis ir atbildētāja tiesību uz aizstāvību aizsardzība un lietas atrisināšanas veicināšana. Kaut arī atbildētāja tiesību uz aizstāvību aizsardzība var tikt nodrošināta arī vēlākā tiesvedības posmā, piemēram, ļaujot tam paust savu nostāju par grozītājiem prasījumiem, res judicata spēks izslēdz jebkādu iespēju aizsargāt prasītāja tiesības šajā vēlākajā posmā. LEC noteikumi neapšaubāmi veicina lietu atrisināšanu, tomēr šajā lietā nevarētu rasties nekāda būtiska tiesvedības aizkavēšanās. Tieši pretēji – ar cenas samazinājumu saistītais jautājums attiecas uz tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem un tiem pašiem lietas dalībniekiem kā līguma atcelšana, tādēļ būtu iespējams atsaukties uz tiem pašiem secinājumiem, kas jau ir tikuši izdarīti tiesvedības laikā. Radikālais pasākums, atbilstoši kuram pilnībā ir izslēgtas patērētāja tiesību aizsardzības iespējas, ir nesamērīgs attiecībā pret jebkurā gadījumā nelielo tiesvedības aizkavēšanās risku.
36.
Turklāt – tieši attiecībā uz tādiem faktiska rakstura jautājumiem kā, piemēram, neatbilstības nenozīmīgais raksturs – prasības apmierināšana bieži vien ir atkarīga no tiesvedības laikā iegūtajiem pierādījumiem un nevar tikt paredzēta pirms prasības celšanas. To skaidri parāda šobrīd izskatāmā lieta: S. Duarte Hueros ir lūgusi atcelt līgumu, jo eksperta atzinumā ir ticis secināts, ka neatbilstību nevar uzskatīt par nenozīmīgu. Kompetentās tiesas veiktajā izmeklēšanā tomēr tika izdarīts cits secinājums. Līdz ar to, lai izpildītu Spānijas procesuālo tiesību prasības, kas aprakstītas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, patērētājam savos prasījumos, kaut vai pakārtoti izvirzītajos, vienmēr būtu jāiekļauj visi iespējamie lūgumi. Vienīgi šādā veidā viņš varētu konkrētajā gadījumā nodrošināt direktīvā paredzēto tiesību ievērošanu, ņemot vērā iespējamo tiesvedības attīstību. Ņemot vērā iespējamās sekas, kas varētu rasties kāda pakārtota prasījuma neizvirzīšanas gadījumā, tas pārmērīgi apgrūtina tiesību izmantošanu un pārkāpj efektivitātes principu.
2) Efektivitātes principa pārkāpšanas sekas
37.
Līdz ar to rodas jautājums par efektivitātes principa īstenošanu šajā lietā. Tiesa jau ir nospriedusi, ka efektivitātes principa pārkāpuma gadījumā iesniedzējtiesai tiesu piekritību reglamentējošie valsts tiesību noteikumi, cik vien iespējams, ir jāinterpretē tādā veidā, lai šos noteikumus varētu piemērot, veicinot to tiesību efektīvu aizsardzību tiesā, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām (
23
). Ja tas nebūtu iespējams, valsts tiesai pašai pēc savas ierosmes vajadzības gadījumā ir pienākums nepiemērot jebkuru pretrunā esošu valsts tiesību normu, kas izskatāmajā gadījumā ir pamatlietā aplūkojamās valsts procesuālo tiesību normas, kuras paredz pienākumu, spriežot tiesu stingri ievērot prasības pieteikumā izvirzītos prasījumus (
24
).
38.
Tādējādi iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai ar valsts procesuālo tiesību interpretācijas palīdzību tā var identificēt pasākumus, kas ļautu nodrošināt efektīvu patērētāja tiesību aizsardzību un nodrošināt to tiesību izmantošanu, kas tam ir paredzētas direktīvā, pat ja tas sākotnēji ir izvirzījis kļūdainus prasījumus.
39.
Šajā ziņā tomēr ir jāievēro dalībvalstu procesuālā autonomija. Valsts tiesību interpretācijā ir jāņem vērā principiālie nolēmumi, kas ir attiecīgās dalībvalsts tiesiskā regulējuma pamatā. Spānijas procesuālo tiesību normas mērķis tostarp ir otras tiesvedības puses tiesību uz aizstāvību aizsardzība, kā arī lietas galīgās atrisināšanas veicināšana. Līdz ar to nav nepieciešams, lai patērētājam būtu neierobežotas tiesības pēc saviem ieskatiem grozīt savu prasības pieteikumu vai iesniegt jaunu prasību. Tas nebūtu savienojams ar pretējās puses tiesībām uz aizstāvību. Tieši pretēji – pietiek ar to, ka viņam tiek dota iespēja vismaz vienreiz reaģēt uz tiesvedības laikā iespējami notikušo attīstību, piemēram, izmeklēšanas iznākumu. Šāda iespēja neapdraud arī lietas galīgo atrisināšanu.
40.
Iesniedzējtiesa piedāvā veikt cenas samazinājumu pēc pašas ierosmes. Tas nenoliedzami ir viens no veidiem, kā nodrošināt patērētāja tiesību ievērošanu. Tomēr tas stipri ierobežotu dispozitivitātes principu un tādējādi nelabvēlīgi ietekmētu vienu no pamatprincipiem, ko dalībvalstis piemēro procesuālo tiesību jomā. Ja netiktu ņemts vērā pienākums iesniegt konkrētu prasījumu, patērētājs varētu īstenot pasīvu pieeju tiesvedībā un gaidīt, ka tiesa piešķirs tam to, kas tam faktiski pienākas. Tas pārsniedz to, kas ir nepieciešams patērētāja tiesību aizsardzībai.
41.
Direktīvā būtībā netiek prasīts, lai patērētāja tiesības, kas tam pastāv atbilstoši tās 3. pantam, tiktu tam piešķirtas bez jebkādas iesaistīšanās no patērētāja puses. Ja tāds nodoms būtu bijis, tad direktīvā būtu ietverti atbilstoši noteikumi. Kā pamatoti ir norādījusi Polijas valdība, direktīvā, pirmkārt, ir paredzēts, ka patērētājs var izvēlēties, kādas tiesības no direktīvā paredzētajām tas vēlas izmantot (skat. direktīvas 3. panta 2. un 5. punktu). Otrkārt, direktīvā ir noteikts, ka, lai varētu izmantot šīs tiesības, patērētājam ir jāspēj izmantot parastos tiesību aizsardzības līdzekļus (un tam ir pienākums tos ievērot, ja tas vēlas izmantot savas tiesības), attiecīgā gadījumā pat ievērojot noteiktus termiņus pārdevēja informēšanai par neatbilstību (
25
). Arī efektīvas tiesību aizsardzības princips neprasa neko vairāk par iepriekš minēto (
26
). Šim nolūkam pietiek ar to, ka patērētājs var izmantot savas tiesības. Tas tomēr uzreiz nozīmē, ka patērētājam tas ir arī jādara. Līdz ar to direktīvā nav ietverts vispārīgs pienākums noteikt cenas samazinājumu pēc tiesas pašas ierosmes.
42.
Pienākums noteikt cenas samazinājumu neizriet arī no Tiesas judikatūras attiecībā uz Direktīvu 1993/13 (
27
), kā to ir apgalvojusi Komisija. Atšķirībā no Komisijas, es nedomāju, ka šo judikatūru var attiecināt uz šo lietu.
43.
Nenoliedzami, abas šīs direktīvas ir savstarpēji līdzīgas, jo abu šo direktīvu mērķis ir patērētāja aizsardzība tiesiskajās attiecībās, nodrošinot augstu patērētāja aizsardzības līmeni. Tomēr, ņemot vērā to atšķirīgos leģislatīvos mērķus, šīs direktīvas nav salīdzināmas tādā mērā, lai būtu iespējams veikt Tiesas judikatūras attiecībā uz Direktīvu [1993/13] transponēšanu.
44.
Kamēr Direktīvas 1993/13 mērķis ir līdzsvarot neizdevīgāko situāciju, kādā patērētājs atrodas brīdī, kad tas noslēdz līgumu ar uzņēmēju, Direktīva 1999/44 ir attiecināma uz jau noslēgtā līguma izpildi. Līdz ar to runa ir par divām ļoti atšķirīgām situācijām.
45.
Līguma noslēgšanas laikā pastāvošu nevienlīdzību būtībā var novērst tikai ar trešās personas iesaistīšanos (
28
). Patērētājs parasti nevar novērtēt, vai kāds līguma noteikums ir ļaunprātīgs vai nē. Ja tam tiktu prasītas šādas zināšanas un paredzēts pienākums atsaukties uz attiecīgā noteikuma spēkā neesamību, tad tiktu apdraudēta direktīvas piemērošana (
29
).
46.
Turklāt ir jāveicina arī tas, lai uzņēmumi neizmantotu negodīgus līguma noteikumus. Direktīva 1993/13 var nodrošināt šādu uzņēmumu atturēšanu tikai tad, ja uzņēmumam “neatmaksājas” izmantot negodīgus līguma noteikumus. Arī to var garantēt tikai trešās personas iesaistīšanās. Pretējā gadījumā uzņēmējam var būt izdevīgāk izmantot negodīgus līguma noteikumus cerībā, ka patērētājs nezinās savas Direktīvā [1993/13] paredzētās tiesības un neatsauksies uz tām tiesvedībā, kā rezultātā negodīgais līguma noteikums turpinātu būt piemērojams. Līdz ar to bez trešās personas iesaistīšanās Direktīvas 1993/13 lietderīgā iedarbība tiktu apdraudēta.
47.
Direktīvas 1999/44. gadījumā pastāv citādāka situācija. Pirmkārt, uzņēmumu atturēšana, ko ir iecerēts panākt ar tiesas iesaistīšanos pēc pašas ierosmes, ir neefektīva, ja runa ir par līguma izpildi. Lielākajā daļā gadījumu līguma ietvaros sniegtā pakalpojuma neatbilstība nav atkarīga no pušu vēlmes, it īpaši tad, ja līgumslēdzēja puse nav pārdotās preces ražotājs, tā nevar nekādi ietekmēt tās kvalitāti un tai parasti ir zināms tikai par acīmredzamām neatbilstībām.
48.
Turklāt saistībā līguma izpildi patērētājs neatrodas tikpat neaizsargātā situācijā. Pretēji kāda līguma noteikuma negodīgajam raksturam patērētājs būtībā var viegli pārbaudīt, vai iegādātajai precei ir līgumā paredzētā kvalitāte. To skaidri parāda arī šī lieta, kurā tieši patērētāja ir tā, kura ir atsaukusies uz savām tiesībām tiesā. Savukārt saistībā ar Direktīvu [1993/13] pasludinātajos spriedumos tieši uzņēmēji bija tie, kas izvirzīja prasījumus, pamatojoties uz negodīgu līguma noteikumu. Līdz ar to iesaistīšanās pēc tiesas pašas ierosmes nepastiprinātu patērētāja aizsardzību, bet pat varētu to apdraudēt vēl vairāk. Tādējādi arī ar Direktīvu 1993/13 saistītā judikatūra nerada pienākumu tiesai pēc savas ierosmes noteikt cenas samazinājumu saistībā ar Direktīvu 1999/44.
49.
Tādēļ uzskatu, ka, lai nodrošinātu efektivitātes principa ievērošanu, pietiek ar to, ka valsts procesuālās tiesības var tikt interpretētas un piemērotas tādā veidā, ka tās sniedz patērētājam instrumentu, kas ļauj tam pašam izmantot savas tiesības. Tas var tikt izdarīts, piemēram, ļaujot tam grozīt savu prasību, attiecīgā gadījumā pēc kompetentās tiesas ieteikuma, ja tas ir paredzēts valsts tiesībās.
50.
Tāpat prasības pieteikumu var interpretēt tādējādi, ka lūgums noteikt cenas samazinājumu ir uzskatāms par iekļautu lūgumā par līguma atcelšanu. Tomēr problēma nav saistīta ar to, vai materiālās tiesības uz cenas samazinājumu atbilstoši direktīvas 3. panta 5. punkta pirmajai alternatīvai ir ietvertas prasījumā par līguma atcelšanu atbilstoši direktīvas 3. panta 5. punkta otrajai alternatīvai. Tas būtu Savienības tiesību interpretācijas jautājums, kuru iesniedzējtiesa nav uzdevusi. Drīzāk ir jānoskaidro, vai procesuālais lūgums par līguma atcelšanu ietver arī lūgumu par cenas samazinājumu kā “mazāku” lūgumu. Tas, vai procesuālie prasījumi var tikt interpretēti šādā veidā, ievērojot direktīvu, ir jāizvērtē valsts tiesai, kurai vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts procesuālās tiesības. Kā norādījusi Spānijas valdība, nekas tomēr neliecina par to, ka Spānijas procesuālās tiesības nepieļautu šādu interpretāciju (
30
). Spānijas valdība tieši pretēji ir norādījusi, ka attiecīgie LEC noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka lūgums par līguma atcelšanu ietver arī cenas samazinājumu.
51.
Vēl viena iespēja būtu interpretēt valsts tiesību normu, kas reglamentē res judicata spēka paplašināšanu, salīdzinoši šaurā vai plašā veidā, kā tas ir saistībā ar tiesas pienākumu ņemt vērā konkrēti izvirzītos prasījumus un ar konsekvences principu.
52.
Tomēr, ja nav iespējams veikt nevienu no šiem pasākumiem, kā pēdējo iespēju var izmantot cenas samazinājumu pēc tiesas pašas ierosmes. Katrā ziņā direktīva to neaizliedz. Tieši pretēji – no tās preambulas 1. un 5. apsvēruma izriet, ka augstā patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa, ko ar to ir iecerēts panākt, mērķis ir tikai patērētāju tiesību minimālo noteikumu kopuma izveide. Tieši tādēļ direktīvas 8. panta 2. punktā dalībvalstīm ir paredzētas tiesības pieņemt vai saglabāt stingrākus noteikumus, lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni (
31
). Līdz ar to, ja kādas dalībvalsts procesuālajā kārtībā ir paredzēts noteikt cenas samazinājumu pēc tiesas pašas ierosmes vai ja valsts tiesa piemēro savas valsts tiesības šādā veidā, tas būtu uzskatāms par saderīgu ar direktīvu.
53.
Neatkarīgi no pasākuma, kuru valsts tiesa izvēlēsies veikt, vērā ir jāņem divas lietas: pirmkārt, nevienu pasākumu nedrīkst veikt pretēji prasītāja puses vēlmei. Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ietver arī iespēju neizmantot savas tiesības. Līdz ar to būtu jānosaka patērētāja konkrētā vēlme. Šajā lietā tam nevajadzētu radīt nekādas problēmas, jo S. Duarte Hueros šobrīd vēlas panākt pirkuma cenas samazinājumu. Otrkārt, nedrīkst neņemt vērā pretējās puses tiesības uz aizstāvību. Tai katrā ziņā būtu jāsniedz vismaz iespēja vēlreiz paust savu viedokli par attiecīgo jautājumu un vajadzības gadījumā pašai izvirzīt jaunu prasījumu.
Starpsecinājumi
54.
Apkopojot var teikt, ka direktīvā nav ietverts nekāds pienākums noteikt cenas samazinājumu pēc tiesas pašas ierosmes. Tomēr valsts tiesai ir jāveic atbilstoši pasākumi, lai ļautu patērētājam izlabot kļūdainus prasījumus, ja tas ir vienīgais veids, kā tas var izmantot savas direktīvā paredzētās tiesības. Neatkarīgi no veiktajiem pasākumiem visos gadījumos ir jāievēro otras puses tiesības uz aizstāvību.
C – Par neatbilstības nenozīmīgo raksturu
55.
Iesniedzējtiesa ir secinājusi, ka līguma atcelšana ir izslēgta, jo transportlīdzekļa neatbilstība ir nenozīmīga. Vairāki lietas dalībnieki ir apstrīdējuši šo secinājumu.
56.
Tomēr iesniedzējtiesa nav lūgusi sniegt direktīvas 3. panta 6. punkta, kurā ir ietverts formulējums “ja neatbilstība ir nenozīmīga”, interpretāciju. Iesniedzējtiesa ir vienīgā, kas var veikt faktu konstatāciju un pieņemt lēmumu par Tiesai uzdodamajiem jautājumiem.
57.
Tomēr, tā kā jautājums par neatbilstības nenozīmīgo raksturu ir ar Savienības tiesību interpretāciju saistīts jautājums, es atļaušos pievienot šādu norādi: Tiesa līdz šai dienai vēl nav pieņēmusi nolēmumu par direktīvas 3. panta 6. punktā ietvertā jēdziena “nenozīmīgs” interpretāciju. Pirmšķietami salīdzināmās lietās citas Eiropas valstu tiesas, tostarp augstākās tiesas (
32
), ir atzinušas, ka ūdens infiltrāciju nevar uzskatīt par nenozīmīgu neatbilstību (
33
). Tam, ka transportlīdzekli, neraugoties uz ūdens infiltrāciju, ir iespējams turpināt izmantot kā pārvietošanās līdzekli, kas lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir norādīts kā iesniedzējtiesas izdarītā secinājuma pamatojums, šajās iepriekš minētajās lietās pieņemtajos nolēmumos nav tikusi piešķirta nekāda nozīme. Tieši tādēļ Savienības tiesību vienveidības nodrošināšanai un Juzgado de Primera Instancia no2 de Badajoz izskatītās lietas atrisināšanai būtu bijis lietderīgi uzdot Tiesai arī jautājumu par neatbilstības nenozīmīgo raksturu un līdz ar to par direktīvas 3. panta 6. punkta interpretāciju.
V – Secinājumi
58.
Pamatojoties uz visu iepriekš minēto, iesaku Tiesai sniegt šādu atbildi uz uzdoto prejudiciālo jautājumu:
Direktīva 1999/44 ir interpretējama tādējādi, ka gadījumā, ja patērētājs tiesai ir lūdzis vienīgi atcelt līgumu, bet šāda atcelšana nav iespējama neatbilstības nenozīmīgā rakstura dēļ, valsts tiesai ir jāveic atbilstošs pasākums, lai ļautu patērētājam izmantot tam direktīvā paredzētās tiesības. Procesuālais pasākums, ar kura palīdzību var tikt sasniegts šis mērķis, ir nosakāms atbilstoši valsts tiesībām. Šādā gadījumā tomēr ir jāievēro otras puses tiesības uz aizstāvību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīva 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (OV L 171, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 1999/44” vai “direktīva”).
(
3
)	Attiecībā uz divām pārējām prejudiciālajām tiesvedībām saistībā ar Direktīvu 1999/44 skat. 2011. gada 16. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-65/09 un C-87/09 Weber un Putz (Krājums, I-5257. lpp.) un 2008. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C-404/06 Quelle (Krājums, I-2685. lpp.).
(
4
)	2003. gada 11. jūlijaBOE (Boletín Oficial del Estado) Nr. 165, 27160. lpp.
(
5
)	Lai arī šis likums ir ticis atcelts ar 2007. gada 16. novembraReal Decreto Legislativo 1/2007, ar kuru pieņem Vispārīgā likuma par patērētāju un lietotāju aizsardzību kodificēto redakciju un citus papildu likumus (Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias, 2007. gada 30. novembraBOE Nr. 287, 49181. lpp.), tas ir piemērojams šajā lietā, jo jaunais tiesiskais regulējums stājās spēkā tikai 2007. gada 1. decembrī, t.i., pēc attiecīgā transportlīdzekļa iegādes datuma.
(
6
)	2000. gada 7. janvāra Likums Nr. 1/2000 par civilprocesu, 2000. gada 8. janvāraBOE Nr. 7, 575. lpp.
(
7
)	Kā izriet no lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ietvertajām norādēm, automašīna laikā no 2005. gada novembra līdz 2008. gada jūlijam tika nogādāta remontdarbnīcā vismaz piecas reizes.
(
8
)	Prokuratūra.
(
9
)	2010. gada 8. septembra spriedums lietā C-409/06 Winner Wettern (Krājums, I-8015. lpp., 36. punkts) un 2009. gada 27. oktobra spriedums lietā C-115/08 ČEZ (Krājums, I-10265. lpp., 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Skat. LEC 218. pantu.
(
11
)	Skat. LEC 216. pantu.
(
12
)	Skat. spriedumu lietā Quelle (minēts 3. zemsvītras piezīmē, 36. punkts).
(
13
)	Kā pamatoti norādījusi Ungārijas valdība, citādi ir, piemēram, Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 1993/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.) gadījumā, kuras 7. panta 1. punktā dalībvalstīm ir tieši paredzēts pienākums nodrošināt, ka pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu šādu noteikumu izmantošanu.
(
14
)	Skat. 2010. gada 18. marta spriedumu apvienotajās lietās no C-317/08 līdz C-320/08 Alassini (Krājums, I-2213. lpp., 47. punkts), 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C-268/06 Impact (Krājums, I-2483. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra), 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C-432/05 Unibet (Krājums, I-2271. lpp., 39. punkts), 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-168/05 Mostaza Claro (Krājums, I-10421. lpp., 24. punkts), kā arī 1976. gada 16. decembra spriedumus lietā 33/76 Rewe (Recueil, 1989. lpp., 5. punkts) un lietā 45/76 Comet (Recueil, I-2043. lpp., 13. punkts).
(
15
)	Skat. 2011. gada 8. septembra spriedumu lietā C-177/10 Rosado Santana (Krājums, I-7907. lpp., 89. punkts), 2009. gada 6. oktobra spriedumu lietā C-40/08 Asturcom Telecomunicaciones (Krājums, I-9579. lpp., 38. punkts), 2007. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C-222/05 līdz C-225/05 van der Weerd u.c. (Krājums, I-4233. lpp., 28. punkts), spriedumu lietā Mostaza Claro (minēts 14. zemsvītras piezīmē, 24. punkts), 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C-78/98 Preston u.c. (Recueil, I-3201. lpp., 31. punkts) un 1995. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-430/93 un C-431/93 van Schijndel un van Veen (Recueil, I-4705. lpp., 17. punkts).
(
16
)	Skat. tostarp spriedumus lietā Impact (minēts 14. zemsvītras piezīmē, 44. punkts), lietā van der Weerd u.c. (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 28. punkts), 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C-312/93 Peterbroeck (Recueil, I-4599. lpp., 12. punkts) un spriedumu lietā Rewe (minēts 14. zemsvītras piezīmē, 5. punkts).
(
17
)	Skat. spriedumu lietā van Schijndel un van Veen (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 19. punkts).
(
18
)	Skat. spriedumu lietā van Schijndel un van Veen (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 19. punkts).
(
19
)	Skat. spriedumu lietā Asturcom Telecomunicaciones (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 39. punkts), 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C-2/08 Fallimento Olimpiclub (Krājums, I-7501. lpp., 27. punkts), kā arī spriedumu lietā Peterbroeck (minēts 16. zemsvītras piezīmē, 14. punkts).
(
20
)	Arī šajā ziņā skat. LEC 216. pantu, kurā ir noteikts, ka tiesas izspriež lietas, ņemot vērā lietas dalībnieku norādītos faktus, sniegtos pierādījumus un izvirzītos prasījumus.
(
21
)	Skat. 2009. gada 17. decembra spriedumu lietā C-227/08 Martín Martín (Krājums, I-11939. lpp., 20. punkts), spriedumus lietā van der Weerd (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 35. punkts) un lietā van Schijndel un van Veen (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 21. punkts).
(
22
)	Skat. spriedumus lietā van der Weerd (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 36. un 41. punkts) un lietā van Schijndel un van Veen (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 22. punkts).
(
23
)	Skat. tostarp spriedumus lietā Impact (minēts 14. zemsvītras piezīmē, 54. punkts) un lietā Unibet (minēts 14. zemsvītras piezīmē, 44. punkts).
(
24
)	Skat. 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C-396/09 Interedil (Krājums, I-9915. lpp., 38. punkts) un 2010. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-173/09 Elchinov (Krājums, I-8889. lpp., 31. punkts).
(
25
)	Skat. direktīvas 5. panta 2. punktu, kurā dalībvalstīm ir ļauts paredzēt, ka, lai patērētājs varētu izmantot savas šajā direktīvā paredzētās tiesības, viņam jāinformē pārdevējs par neatbilstību divu mēnešu laikā no dienas, kad viņš atklājis šādu neatbilstību.
(
26
)	Skat. it īpaši 2010. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C-215/08 Fritz (Krājums, I-2497. lpp., 44. punkts) un 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C-489/07 Messern (Krājums, I-7315. lpp., 25. punkts), kuros Tiesa nosprieda, ka patērētāja tiesību aizsardzība nav arī absolūts princips un ka attiecīgo direktīvu mērķis nav piešķirt patērētājiem tādas tiesības, kas pārsniedz to, kas ir nepieciešams attiecīgi izvirzīto mērķu sasniegšanai.
(
27
)	Minēta 13. zemsvītras piezīmē.
(
28
)	Skat. 2000. gada 27. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C-240/98 līdz C-244/98 Océano Grupo Editorial (Recueil, I-4941. lpp., 27. un 29. punkts).
(
29
)	Skat. spriedumu lietā Océano Grupo Editorial (minēts 28. zemsvītras piezīmē, 26. punkts).
(
30
)	Arī Komisija savos apsvērumos ir piekritusi šim viedoklim. Šajā ziņā tā ir atsaukusies uz Spānijas Tribunal Supremo [Augstākās tiesas] 2011. gada 27. septembra spriedumu lietā 7744/2011 STS, 14. un 15. lpp., kurā šī tiesa esot relativizējusi LEC 218. pantā noteikto konsekvences principu, pamatojoties uz “iura novit curia” principu.
(
31
)	Šajā ziņā skat. direktīvas preambulas 24. apsvērumu.
(
32
)	Skat., piemēram, Vācijas Bundesgerichtshof [Federālās Augstākās tiesas] 2008. gada 5. novembra spriedumu lietā VIII ZR 166/07.
(
33
)	Tā kā nav pietiekamas informācijas par S. Duarte
Hueros transportlīdzekļa neatbilstības precīzo apmēru, šajā gadījumā nav iespējams izvērtēt dažādo lietu pamatā esošo faktisko apstākļu līdzību. Tas pats tomēr neattiecas uz juridisko vērtējumu attiecībā uz neatbilstības novērtējumu.