62022CC0767
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES
[PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 11. jūlijā (
1
)
Lietas C‑767/22, C‑49/23 un C‑161/23
1Dream OÜ,
DS,
DL,
VS,
JG (C‑767/22)
AZ,
1Dream OÜ,
Produktech Engineering AG,
BBP,
Polaris Consulting Ltd (C‑49/23)
VL,
ZS,
Lireva Investments Limited,
VI,
FORTRESS FINANCE Inc. (C‑161/23),
piedaloties
Latvijas Republikas Saeimai,
(Latvijas Republikas Satversmes tiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Direktīva 2014/42/ES – Nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšana un konfiskācija Eiropas Savienībā – Piemērošanas joma – Noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācija – Valsts kriminālprocess par mantas konfiskāciju bez notiesājoša sprieduma – 4. pants – Ar mantu saistīto personu piekļuve lietas materiāliem – Mantas izcelsmes pierādīšanas kārtība – Efektīva tiesību aizsardzība – 8. pants – Direktīva 2012/13/ES – Direktīva (ES) 2016/343 – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17., 47. un 48. pants
1.
2020. gada 2. jūnija ziņojumā par noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskāciju Eiropas Komisija, pamatodamās ar Eiropola sniegtajiem datiem, norādīja, ka organizētās noziedzības ieņēmumi Eiropas Savienībā tiek lēsti aptuveni 110 miljardu EUR apmērā gadā un ka iesaldēti tiek tikai aptuveni 2 % un konfiscēts 1 % no noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem (
2
). Šajā kontekstā – kas ir vismaz satraucošs – iekļaujas šīs prejudiciālās lietas, kuras Tiesai dod iespēju pirmo reizi spriest par Direktīvas 2014/42/ES (
3
) piemērojamību valsts tiesiskajam regulējumam, kurā paredzēts tāds kriminālprocess par noziedzīgi iegūtas mantas konfiskāciju bez notiesājoša sprieduma, kas notiek vienlaikus ar procesu, kurā tiecas pierādīt noziedzīgā nodarījuma iespējamā izdarītāja vainu. Ja Tiesa sniegtu apstiprinošu atbildi par tās kompetenci, tai būtu jāvērtē tāda valsts tiesiskā regulējuma saderība, kas attiecas uz personu, kurām ir saistība ar mantu, piekļuvi konfiskācijas procesa lietas materiāliem, uz mantas izcelsmes pierādīšanas kārtību un uz konfiskācijas rīkojuma pārbaudi tiesā.
I. Atbilstošās tiesību normas
A. Savienības tiesību normas
2.
Šajās lietās atbilstīgās tiesību normas ir Direktīvas 2014/42 2.–4. un 8. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17., 47. un 48. pants.
B. Latvijas tiesību normas
3.
2005. gada 21. aprīļa Kriminālprocesa likuma (Latvijas Vēstnesis, 2005, Nr. 74) 626. panta pirmajā daļā, redakcijā, kas bija spēkā no 2018. gada 1. septembra līdz 2022. gada 2. novembrim, bija paredzēts:
“(1)   Izmeklētājam ar uzraugošā prokurora piekrišanu vai prokuroram ir tiesības pirmstiesas kriminālprocesā radušos mantisko jautājumu savlaicīgas atrisināšanas un procesa ekonomijas interesēs izdalīt no krimināllietas materiālus par noziedzīgi iegūtu mantu un uzsākt procesu, ja pastāv šādi nosacījumi:
1)
pierādījumu kopums dod pamatu uzskatīt, ka manta, kura izņemta vai kurai uzlikts arests, ir noziedzīgi iegūta vai saistīta ar noziedzīgu nodarījumu;
2)
objektīvu iemeslu dēļ krimināllietas nodošana tiesai tuvākajā laikā (saprātīgā laika periodā) nav iespējama vai tas var radīt būtiskus neattaisnotus izdevumus.
(2)
Izmeklētājam ar uzraugošā prokurora piekrišanu ir tiesības, izbeidzot kriminālprocesu uz personu nereabilitējoša pamata, izdalīt no krimināllietas materiālus par noziedzīgi iegūtu mantu un uzsākt procesu, ja pierādījumu kopums dod pamatu uzskatīt, ka manta, kura izņemta vai kurai uzlikts arests, ir noziedzīgi iegūta (
4
).
(3)
Prokuroram ir tiesības, izbeidzot kriminālprocesu uz personu nereabilitējoša pamata, izdalīt no krimināllietas materiālus par tādas mantas atzīšanu par noziedzīgi iegūtu, uz kuru tiesības reģistrētas publiskajā reģistrā un šīs tiesības noziedzīgā nodarījuma rezultātā reģistrā ir grozītas, un uzsākt procesu.”
4.
Kriminālprocesa likuma 627. panta pirmajā līdz piektajā daļā, redakcijā, kas bija spēkā no 2018. gada 1. septembra līdz 2022. gada 2. novembrim, bija noteikts:
“(1)   Procesa virzītājs, pastāvot šā likuma 626. pantā minētajiem nosacījumiem, pieņem lēmumu uzsākt procesu par noziedzīgi iegūtu mantu un nodot materiālus par noziedzīgi iegūtu mantu izlemšanai tiesai.
(2)   Lēmumā procesa virzītājs norāda:
1)
ziņas par faktiem, kas pamato mantas saistību ar noziedzīgu nodarījumu vai mantas noziedzīgo izcelsmi, kā arī to, kādi lietas materiāli pamato šādu ziņu esību un tiek izdalīti no izmeklēšanā esošās krimināllietas par noziedzīgu nodarījumu;
2)
kuras personas ir saistītas ar konkrēto mantu;
3)
kādu rīcību ar noziedzīgi iegūtu mantu viņš ierosina;
4)
cietušo, ja tāds ir.
(3)
Lēmumu un tam pievienotos materiālus nosūta rajona (pilsētas) tiesai.
(4)
Procesa par noziedzīgi iegūtu mantu lietā esošie materiāli ir izmeklēšanas noslēpums, un ar tiem drīkst iepazīties procesa virzītājs, prokurors un tiesa, kas izskata šo lietu. Šā likuma 628. pantā minētās personas ar lietā esošajiem materiāliem var iepazīties ar procesa virzītāja atļauju un viņa noteiktajā apjomā.
(5)
Procesa virzītāja lēmumu par lūguma par iepazīšanos ar lietas materiāliem noraidīšanu var pārsūdzēt rajona (pilsētas) tiesā, kas izskata procesu par noziedzīgi iegūtu mantu. Tiesa pieņem lēmumu par sūdzības pilnīgu vai daļēju apmierināšanu vai noraidīšanu. Lēmums nav pārsūdzams. Lai tiesa izlemtu, vai iepazīšanās ar lietas materiāliem apdraud citu personu pamattiesības, sabiedrības intereses vai traucē kriminālprocesa mērķa sasniegšanu, tiesa var pieprasīt krimināllietas materiālus un iepazīties ar tiem.”
II. Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
5.
Laikā no 2012. līdz 2020. gadam Latvijā tika uzsākti kriminālprocesi pret vairākām sabiedrībām, kas reģistrētas trešajās valstīs, kā arī vienā no aplūkojamajiem gadījumiem – Igaunijas Republikā, un pret vairākām fiziskām personām, trešo valstu valstspiederīgajiem, par noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju lielā apmērā, izmantojot viņu bankas kontus Latvijā. Kriminālprocesos, kas aizvien ir izmeklēšanas stadijā, šajos kontos noguldītajiem naudas līdzekļiem un nekustamajiem īpašumiem tika uzlikts arests.
6.
Pēc aresta uzlikšanas pasākumiem un vienlaikus ar iepriekš minētajiem kriminālprocesiem procesa virzītājs nolēma saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 626. un 627. pantu uzsākt procesu par noziedzīgi iegūtu mantu un šim nolūkam vērsās kompetentajā pirmās instances tiesā. Daži no šiem procesiem pašlaik ir apturēti, bet citos ir pieņemti nolēmumi vai nu par arestētās mantas, kas atzīta par noziedzīgi iegūtu, konfiskāciju valsts labā, vai arī par procesa izbeigšanu bez konfiskācijas attiecībā uz mantu, par kuru šī tiesa uzskatīja, ka tās noziedzīgā izcelsme nav pierādīta. Pēc procesa virzītāja iesniegtās sūdzības pirmās instances tiesas nolēmumus par procesa izbeigšanu atcēla otrās instances tiesa, kura pēc iesniegto pierādījumu atkārtotas izskatīšanas izdeva rīkojumu par attiecīgās mantas konfiskāciju ar pamatojumu, ka tā ir noziedzīgi iegūta.
7.
Personas, kas ir saistītas ar mantu un uz ko attiecas iepriekšminētie procesi un pasākumi, vērsās Latvijas Republikas Satversmes tiesā, iesniedzējtiesā, ar konstitucionālajām sūdzībām par vairāku Kriminālprocesa likuma normu, ar kurām regulē noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas procedūru, atbilstību valsts Satversmei.
8.
Iesniedzējtiesa saistībā ar tās veicamo vērtējumu un ar to, ka šajā nolūkam tai ir jāņem vērā Savienības tiesības, vaicā, pirmkārt, vai apstrīdētais valsts tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 2014/42 un Pamatlēmuma 2005/212/TI (
5
) piemērošanas jomā (lietas C‑767/22, C‑49/23 un C‑161/23). Šajā ziņā tā norāda, ka īstenotajam mantas konfiskācijas procesam piemīt tāda īpatnība, ka tam ir krimināltiesisks raksturs un konfiskācija, par kuru izdots rīkojums, neseko personas, kas iepriekš atzīta par vainīgu noziedzīgā nodarījumā, notiesājošam spriedumam; šādu situāciju Tiesa vēl nav vērtējusi lietās, kas attiecas uz iepriekš minēto tiesību normu interpretāciju.
9.
Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka gadījumā, ja viena vai otra no šīm tiesību normām jāatzīst par šajā gadījumā piemērojamu, rodas jautājums par valsts tiesību normu attiecībā uz personu, kurām ir saistība ar mantu, piekļuvi procesa lietas materiāliem, saderību ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, kas šīm personām atzītas Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktā, aplūkojot to Hartas 47. panta gaismā (lieta C‑767/22). Tā uzsver, ka šīs personas ar lietas materiāliem, kas izdalīti no galvenā kriminālprocesa, ar kuru tiecas pierādīt individuālu atbildību, var iepazīties vienīgi ar procesa virzītāja atļauju un tā noteiktā apjomā; pēdējā minētā lēmums var tikt pakļauts pārbaudei tiesā.
10.
Treškārt, iesniedzējtiesa arī vaicā par valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru nosaka mantas izcelsmes pierādīšanas kārtību, atbilstību tiesībām uz taisnīgu tiesu un uz nevainīguma prezumpciju, kas garantētas Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktā, to skatot Hartas 47. un 48. panta gaismā (lieta C‑161/23). Tā norāda, ka saskaņā ar šo pierādīšanas kārtību procesa virzītājam nav pienākuma pierādīt mantas noziedzīgo izcelsmi, izslēdzot jebkādas saprātīgas šaubas, bet personai, kurai ir saistība ar mantu, ir pienākums pierādīt šīs mantas izcelsmes likumību.
11.
Ceturtkārt, Latvijas Republikas Satversmes tiesa vaicā, vai ir jābūt piešķirtām pārsūdzības tiesībām attiecībā uz mantas konfiskācijas rīkojumu, kas pirmo reizi pieņemts apelācijas spriedumā par pirmās instances lēmumu, ar kuru process tika izbeigts, neizdodot rīkojumu par šāda pasākuma veikšanu; valsts tiesiskajā regulējumā šādas tiesības nav paredzētas. Tā uzsver, ka konfiskācijas procesa rezultātā pieņemtais lēmums galīgi atrisina mantisko jautājumu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir nepieciešama Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punkta otrā teikuma, aplūkojot to Hartas 47. panta gaismā, interpretācija (lieta C‑49/23).
12.
Piektkārt, iesniedzējtiesa precizē, ka gadījumā, ja aplūkojamās valsts tiesību normas pēc Tiesas sprieduma būtu jāuzskata par tādām, kas nav saderīgas ar Latvijas Satversmi un Savienības tiesībām, tās būtu jāatzīst par spēkā neesošām, un tam būtu negatīva ietekme uz valsts budžeta stabilitāti un tiesisko drošību spēkā neesamības ar atpakaļejošu spēku gadījumā. Līdz ar to šī tiesa vaicā, vai tā savā topošajā spriedumā pati var noteikt datumu, ar kuru šīs normas zaudēs iedarbību; šis datums var atbilst šo normu spēkā esamības termiņa beigu datumam, kad tās vairs nebūs spēkā.
13.
Šajos apstākļos Latvijas Republikas Satversmes tiesa nolēma apturēt tiesvedību visās trīs attiecīgajās lietās un uzdot Tiesai – lietā C‑767/22 – šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru valsts tiesa lemj par noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskāciju atsevišķā procesā par noziedzīgi iegūtu mantu, kas izdalīts no pamata kriminālprocesa pirms noziedzīga nodarījuma konstatēšanas un personas atzīšanas par vainīgu noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, bet kas paredz konfiskāciju arī uz to materiālu pamata, kuri izdalīti no krimināllietas materiāliem, ietilpst Direktīvas 2014/42, īpaši tās 4. panta, un Pamatlēmuma 2005/212, īpaši tā 2. panta, piemērošanas jomā?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai tiesiskais regulējums attiecībā uz pieeju procesa par noziedzīgi iegūtu mantu lietas materiāliem ir uzskatāms par saderīgu ar Hartas 47. pantā un Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktā ietvertajām personas tiesībām uz taisnīgu tiesu?
3)
Vai Eiropas Savienības tiesību pārākuma princips ir interpretējams tādējādi, ka ar šo principu ir pretrunā tas, ka dalībvalsts konstitucionālā tiesa, kura izskata konstitucionālo sūdzību par valsts tiesisko regulējumu, kas izrādās nesaderīgs ar Eiropas Savienības tiesībām, nolemj, ka ir piemērojams tiesiskās drošības princips un šā tiesiskā regulējuma tiesiskās sekas tā spēkā esības laikā tiek saglabātas?”
14.
Papildu pirmajam un trešajam prejudiciālajam jautājumam, kas jau uzdoti lietā C‑767/22, Latvijas Republikas Satversmes tiesa lietā C‑161/23 uzdeva Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai tāds valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz mantas noziedzīgas izcelsmes pierādīšanu procesā par noziedzīgi iegūtu mantu, kāds noteikts apstrīdētajās normās, ir uzskatāms par saderīgu ar Hartas 47. un 48. pantā un Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktā ietvertajām personas tiesībām uz taisnīgu tiesu?”
15.
Papildu pirmajam un trešajam prejudiciālajam jautājumam, kas jau uzdoti lietā C‑767/22, Latvijas Republikas Satversmes tiesa lietā C‑49/23 uzdeva Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai par “konfiskācijas rīkojumu” Direktīvas 2014/42, īpaši tās 8. panta 6. punkta otrā teikuma, izpratnē ir jāuzskata ne tikai tāds tiesas lēmums, ar kuru manta ir atzīta par noziedzīgi iegūtu un konfiscēta, bet arī tāds tiesas lēmums, ar kuru izbeigts process par noziedzīgi iegūtu mantu?
3)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir noraidoša, vai tiesiskais regulējums, kas neparedz ar mantu saistītajai personai tiesības pārsūdzēt konfiskācijas rīkojumu, ir saderīgs ar Hartas 47. pantu un Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punkta otro teikumu?”
III. Tiesvedība Tiesā
16.
Vairāki prasītāji pamatlietās, Latvijas un Čehijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Prasītāji pamatlietās, Latvijas valdība un Komisija mutvārdu apsvērumus sniedza 2024. gada 15. aprīļa tiesas sēdē.
IV. Juridiskā analīze
17.
Kā izriet no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesa uzskata, ka tai no Tiesas jāsaņem Direktīvas 2014/42 un Pamatlēmuma 2005/212, kā arī Hartas 47. un 48. panta interpretācija, ņemot vērā iesniedzējtiesas šaubas par noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas valsts tiesiskā regulējuma normu attiecībā uz piekļuvi lietas materiāliem, mantas izcelsmes pierādīšanas noteikumiem un konfiskācijas rīkojuma pārsūdzēšanu saderību. Pirms šīs diskusijas pēc būtības uzsākšanas iesniedzējtiesa uzdod jautājumus par šo tiesību normu piemērojamību šajā gadījumā, un tas liek vērtēt jautājumu par Tiesas kompetenci.
A. Par Tiesas kompetenci
18.
Saskaņā ar iedibinātu judikatūru Tiesas kompetencē nav atbildēt uz prejudiciālu jautājumu, ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesību norma, kuru Tiesai lūgts interpretēt, nav piemērojama (
6
). Ja tiesiskā situācija neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, Tiesas kompetencē nav to izskatīt, un attiecīgā gadījumā ar tām Hartas normām, uz kurām ir izdarīta atsauce, vien nevar pamatot šo kompetenci (
7
). Komisija un Čehijas valdība uzskata, ka, ņemot vērā Tiesas judikatūru par Direktīvas 2014/42 un Pamatlēmuma 2005/212 piemērošanas jomu, šīs tiesību normas nevar būt piemērojamas aplūkojamajam valsts tiesiskajam regulējumam.
1.
Par Direktīvas 2014/42 un Pamatlēmuma 2005/212 piemērojamību
a)
Par pamatlietās īstenotās konfiskācijas procedūras krimināltiesisko raksturu
19.
Ņemot vērā Direktīvas 2014/42 normu mērķus un formulējumu, kā arī kontekstu, kādā tā pieņemta, ir uzskatāms, ka šī direktīva – tāpat kā tajā minētais Pamatlēmums 2005/212, kura normas atbilstoši minētās direktīvas 9. apsvērumam ar to ir paredzēts paplašināt, – ir tiesību akts, ar ko dalībvalstīm uzlikts pienākums ieviest kopēju noteikumu minimumu attiecībā uz nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskāciju, lai atvieglotu kriminālprocesa ietvaros tiesas izdotu konfiskācijas rīkojumu savstarpējo atzīšanu (
8
).
20.
Attiecībā uz Direktīvas 2014/42 un Pamatlēmuma 2005/212 materiālo piemērošanas jomu Tiesa ir nospriedusi, ka šie tiesību akti nav piemērojami dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, kurā paredzēts, ka nelikumīgi iegūtu līdzekļu konfiskāciju valsts tiesa uzdod veikt tādas procedūras “ietvaros”, kura neattiecas uz viena vai vairāku noziedzīgu nodarījumu konstatāciju, vai uzreiz pēc šādas procedūras (
9
). Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/42 2. panta 4. punktu (
10
) konfiskācija ir īpašuma galīga atņemšana, ko tiesa norīkojusi “saistībā ar noziedzīgu nodarījumu”. Tiesa tādējādi ir uzskatījusi, ka Direktīvas 2014/42 un Pamatlēmuma 2005/212 materiālajā piemērošanas jomā neietilpst konfiskācijas process, kam ir administratīvs (
11
) vai civiltiesisks raksturs. Šā secinājuma pamatojumam Tiesa norādīja, ka pēdējais minētais process valsts tiesību aktos pastāv līdzās krimināltiesiskam konfiskācijas regulējumam, ka tajā galvenā uzmanība tiek pievērsta vienīgi īpašumam, par ko tiek apgalvots, ka tas iegūts nelikumīgi, un ka tas tiek veikts neatkarīgi no eventuāla kriminālprocesa, kurš tiktu sākts pret prezumēto noziedzīga nodarījuma izdarītāju, kā arī neatkarīgi no šāda procesa iznākuma, konkrētāk, no šī izdarītāja eventuālas notiesāšanas (
12
).
21.
Jākonstatē, ka Latvijas tiesiskajam regulējumam salīdzinājumā ar valsts tiesiskajiem regulējumiem, par kuriem ir runa iepriekš minētajā judikatūrā, piemīt acīmredzama īpatnība, jo aplūkojamais noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas process nav ne administratīvs, ne civiltiesisks, bet gan krimināltiesisks. Visi noteikumi, kas regulē šo procesu, ir minēti Kriminālprocesa likumā, galvenokārt tā 626.–631. pantā. No tā izriet, ka īpašais konfiskācijas process noteikti tiek uzsākts sagatavošanas posmā kriminālizmeklēšanā, kurā tiecas pierādīt individuālu kriminālatbildību; to uzsāk ar atbildīgā izmeklētāja lēmumu ar uzraugošā prokurora piekrišanu vai ar paša prokurora lēmumu. Šis lēmums uzsākt “procesu par noziedzīgi iegūtu mantu” attiecas uz tādu mantu, kura izņemta vai kurai uzlikts arests un par kuru pierādījumu kopums dod pamatu uzskatīt, ka tā ir noziedzīgi iegūta vai saistīta ar noziedzīgu nodarījumu (
13
); šie elementi tiek iegūti no lietas materiāliem tā sauktajā pamata kriminālprocesā, ar ko tiecas pierādīt attiecīgās personas vainu. Šie elementi ir izmeklēšanas noslēpums, un ar attiecīgo mantu saistītās personas ar šiem elementiem var iepazīties tikai ar minētā atbildīgā atļauju un viņa noteiktajā apjomā; atteikumu var pārsūdzēt tiesā, un pārsūdzības pamatotību vērtē, ņemot vērā pamata kriminālprocesa, kas norisinās vienlaikus ar konfiskācijas procesu, mērķa sasniegšanu. Turklāt mantas izcelsmes pierādīšanas kārtība ir definēta vairākās Kriminālprocesa likuma normās. Visbeidzot – konfiskācijas rīkojumu izdod krimināltiesa, kas pēc tam skatīs lietu pēc būtības, nosakot kriminālatbildību (
14
); šo rīkojumu var pārsūdzēt otrās instances krimināltiesā, kam ir tāda pati kompetence kā pirmās instances tiesai (
15
).
22.
Lai gan aplūkojamais īpašais mantas konfiskācijas process formāli ir šķirts no pamata kriminālprocesa, kas vērsts uz to, lai noteiktu apsūdzētā vainu, tas tomēr vairāku elementu dēļ ir nenoliedzami un cieši saistīts ar šo kriminālprocesu, kura papildinājums tas ir. Tā pamatā ir tie paši fakti, kriminālvajāšana saistībā ar konkrēto noziedzīgo nodarījumu attiecas uz to pašu personu un arests – pirms pret to tiek uzsākts “process” par noziedzīgi iegūtu mantu – tiek uzlikts tās pašas personas mantai. Kā uzsver Latvijas valdība, īpašo mantas konfiskācijas procesu nevar uzsākt citādi kā vien saistībā ar pamata kriminālprocesu, un tātad tas nav “pilnīgi” neatkarīgs no “iespējama” kriminālprocesa, kas notiek attiecībā uz noziedzīgo nodarījumu prezumēto izdarītāju.
23.
Visbeidzot jānorāda, ka noziedzīgais nodarījums, kas tiek pārmests personām, kuru kriminālatbildība tiek vērtēta, un uz ko vienlaikus attiecas īpašie konfiskācijas procesi, šajā gadījumā – līdzekļu legalizācija, atbilst vienam no noziedzīgajiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas juridiskie instrumenti, kas izsmeļoši uzskaitīti Direktīvas 2014/42 3. pantā, konkrētāk tā d) punktā, un tādējādi valsts konfiskācijas procesa objekts šajā ziņā ietilpst šīs direktīvas materiālajā piemērošanas jomā.
24.
Tomēr nav strīda par to, ka kompetentā krimināltiesa, kurā izmeklētājs vai prokurors vēršas, pamatojoties uz Kriminālprocesa likuma 626. un nākamajiem pantiem, spriež tikai par mantas izcelsmi, pirms tiek lemts par attiecīgās personas vainu un tātad neatkarīgi no jebkāda lēmuma par tās notiesāšanu vienlaikus notiekošajā pamata kriminālprocesā. Šī situācija izslēdz Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punkta piemērošanu, bet liek uzdot jautājumu par tās pašas direktīvas 4. panta 2. punkta, to lasot kopsakarā ar tās 2. panta 4. punktu, piemērošanu. Ir runa par iepriekš neskatītu juridisku jautājumu, uz kuru iepriekš atgādinātā Tiesas judikatūra neļauj sniegt skaidru atbildi, jo šā tiesību akta 4. panta 2. punkts nekad nav ticis minēts un tātad integrēts argumentācijā par jēdziena “konfiskācija” interpretāciju (
16
).
b)
Par Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkta interpretāciju
25.
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tā tiesiskā regulējuma mērķi, kurā tā iekļaujas. Savienības tiesību normas rašanās vēsture arī var būt viens no tās interpretācijas elementiem (
17
).
1) Gramatiskā interpretācija
26.
Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punktā noteikts, ka tad, ja konfiskācija, pamatojoties uz šī panta 1. punktu, nav iespējama, vismaz tad, ja tas nav iespējams aizdomās turētās vai apsūdzētās personas slimības vai bēguļošanas dēļ, dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, kuri ļauj konfiscēt nozieguma rīkus un noziedzīgi iegūtus līdzekļus gadījumos, kad ir uzsākts kriminālprocess par noziedzīgu nodarījumu, kas var būt par pamatu ekonomiska labuma tiešai vai netiešai ieguvei, un šādā kriminālprocesā varētu pieņemt notiesājošu spriedumu, ja aizdomās turētā vai apsūdzētā persona būtu varējusi stāties tiesas priekšā.
27.
Vispirms par gramatisko interpretāciju – Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkts, izmantojot negatīvu formulējumu, definē vienu no diviem šajā pantā paredzētajiem konfiskācijas veidiem, jo, izmantojot pretstatu, tajā ir runa par konfiskāciju, kas nav iespējama, “pamatojoties uz [minētā panta] 1. punktu”, kurš attiecas uz konfiskāciju, ņemot vērā galīgu notiesājošu spriedumu attiecībā uz iespējamo noziedzīga nodarījuma izdarītāju. Dalībvalstīm tātad jāparedz tāds noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskācijas regulējums, kas neietver šādu notiesājošu spriedumu.
28.
Vai šim regulējumam noteikti jābūt ierobežotam tādējādi, ka tas attiektos tikai uz attiecīgās personas slimības vai bēguļošanas gadījumiem, ņemot vērā, ka formulējums “vismaz” norāda uz saskaņošanas noteikumu minimālo raksturu? Vai, gluži pretēji, nebūtu pienācīgāk šo formulējumu saprast tikai kā norādi uz neiespējamības gadījuma piemēru, kas nekādi nav izsmeļošs, jo minimālā saskaņošana, kura ieviesta ar Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punktu, pauž prasību pēc tāda mantas konfiskācijas bez notiesājoša sprieduma valsts tiesiskā regulējuma, kura pamatā ir konstatējums par neiespējamību īstenot šādu notiesājošu spriedumu parastajos apstākļos (
18
)? Aplūkotās tiesību normas formulējumam tādējādi piemīt zināma neskaidrība, kuras dēļ ir sarežģīti noteikt tās tvērumu un saistību starp abiem Direktīvas 2014/42 4. panta punktiem (
19
).
29.
To ņemot vērā, norādu, ka aplūkojamais īpašais konfiskācijas process Latvijas tiesībās pastāv līdzās klasiskākam procesam, kas saistīts ar noziedzīgā nodarījuma izdarītāja notiesāšanu, un tā uzsākšanas nosacījums tostarp ir tāds, ka “objektīvu iemeslu dēļ krimināllietas nodošana tiesai tuvākajā laikā (saprātīgā laika periodā) nav iespējama vai tas var radīt būtiskus neattaisnotus izdevumus” (
20
). Šajā formulējumā rodama tāda ideja par praktisku neiespējamību īstenot klasisko konfiskācijas procesu, kas aplūkota no laika viedokļa – tāpat kā Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punktā (
21
).
30.
Šādas situācijas iemesls var būt aizdomās turētās vai apsūdzētās personas slimība vai bēguļošana, taču arī tāds kriminālprocess, kuru raksturo ļoti liela sarežģītība, kas saistīta ar iesaistīto personu, sabiedrību un fizisko personu lielu skaitu, šo personu rezidenci citā valstī, nevis par procesu atbildīgo iestāžu valstī, noziedzīgo nodarījumu starptautisko un organizēto raksturu, izrietošajām grūtībām policijas un tiesu iestāžu sadarbības jomā un pārmestā noziedzīgā nodarījuma vai pārmesto noziedzīgo nodarījumu neapšaubāmo sarežģītību, to visu salīdzinot ar valsts represīvā aparāta lielumu un tā spēju izskatīt šādu procesu, ievērojot stingros noilguma termiņus un vienlaikus cīnoties ar parasto noziedzību. Šī konfigurācija, manuprāt, atbilst tam, kā iesniedzējtiesa apraksta valsts kriminālprocesu par noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju lielā apmērā, izmantojot kontus, kurus dažādās Latvijas banku iestādēs atvērušas sabiedrības, kas reģistrētas Igaunijā, Šveicē un Belizā, kā arī Ukrainas Republikas, Uzbekistānas, Ķīnas Tautas Republikas un Krievijas Federācijas valstspiederīgie. Aplūkojamā konfiskācijas procesa uzsākšana ir uzlūkojama kā reakcija uz situāciju, kurā attiecībā uz šīm personām notiek kriminālprocess par noziedzīgu nodarījumu, šajā gadījumā līdzekļu legalizāciju, kas var būt par pamatu ekonomiska labuma tiešai vai netiešai ieguvei, un šādā kriminālprocesā varētu pieņemt notiesājošu spriedumu, ja parastos apstākļos minētās personas būtu varējušas stāties tās tiesas priekšā, kas izskata lietu pēc būtības.
31.
Jāuzsver, ka direktīvas priekšlikumā (
22
) bija ietverta īpaša norma “Konfiskācija bez notiesājoša sprieduma”, kurā bija skaidri un izsmeļoši uzskaitīti gadījumi, kad šāds pasākums ir iespējams. Nav strīda par to, ka likumdevēji ir pauduši atšķirīgu nostāju par šo normu – Eiropas Parlamenta vēlme paredzēt vispārēju normu par konfiskāciju bez notiesājoša sprieduma saskārās ar Padomes pretestību, tālab pieņemts mazāk precīzs Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkta kompromisa formulējums un pirms norādes par neiespējamības gadījumiem, kas saistīti ar attiecīgās personas slimību vai bēguļošanu, izmantots vārds “vismaz” (
23
).
2) Kontekstuālā interpretācija
32.
Kontekstuālā interpretācija, pirmkārt, prasa sasaistīt Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punktā paredzēto konfiskācijas rīkojumu ar īpašuma iesaldēšanas pasākumu, iespēju konfiscēt trešo personu mantu un efektīvām procesuālajām garantijām, ko šī direktīva piešķir personām, uz kurām attiecas šie iesaldēšanas un konfiskācijas pasākumi.
33.
Jāuzsver, ka Hartas 47. pantā paredzētās pamattiesības ir no jauna apstiprinātas Direktīvā 2014/42, kuras 8. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm jāveic nepieciešamie pasākumi ar mērķi nodrošināt personām, kuras skar šajā direktīvā noteiktie pasākumi, tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai saglabātu šo personu tiesības (
24
). Tiesa ir vairākkārt uzsvērusi šīs normas, kurās nav atsauces ne uz aizdomās turētām vai apsūdzētām personām, ne uz personām, kas atzītas par vainīgām noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, formulējuma vispārīgo raksturu. Attiecībā uz Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punkta un 33. apsvēruma formulējumu Tiesa ir nospriedusi, ka personas, kurām dalībvalstīm ir jānodrošina efektīvi tiesību aizsardzības līdzekļi un taisnīga tiesa, ir ne tikai tās, kuras ir atzītas par vainīgām pārkāpumā, bet arī trešās personas, uz kuru īpašumu attiecas lēmums par iesaldēšanu vai konfiskāciju (
25
).
34.
Šī aptverošā interpretācija – tās pamatā ir ikvienas personas, kuras tiesības būtiski aizskar iesaldēšanas vai konfiskācijas pasākums, efektīva tiesību aizsardzība tiesā, – ir pilnībā saderīga ar Direktīvas 2014/42 materiālo piemērošanas jomu, kurā ietilpst pamatlietās aplūkojamais kriminālprocess par mantas konfiskāciju. Iepriekš minēto Tiesas judikatūru var piemērot – un, manuprāt, tā pat ir jāpiemēro – par labu personām, uz kurām attiecas šis process, jo jebkāds pretējs rezultāts novestu pie nevēlamām, vismaz paradoksālām situācijām.
35.
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka naudas līdzekļiem, kas atradās Latvijas banku kontos, kā arī nekustamajam īpašumam, kura valdītāji ir juridiskās un fiziskās personas, noziedzīgā nodarījuma – līdzekļu legalizācijas – iespējamie izdarītāji, tika uzlikts arests šajā sakarā pret viņiem notiekošā kriminālprocesā – pirms mantas konfiskācijas procesa uzsākšanas. Tā kā arestētie naudas līdzekļi un nekustamais īpašums bija kļuvuši nepieejami, jo atradās valsts iestāžu kontrolē, jāuzskata, ka pamatlietā aplūkotie aresti ir uzskatāmi par “iesaldēšanas” pasākumiem Direktīvas 2014/42 2. panta 5. punkta izpratnē. Turklāt, ņemot vērā, ka no iesaldēšanas brīža šo personu manta vēlāk varēja tikt konfiscēta saskaņā ar Latvijas tiesībām, minēto personu situācija ietilpst šīs direktīvas 7. panta piemērošanas jomā. Tādējādi uz šīm personām attiecas kāds no minētajā direktīvā paredzētajiem pasākumiem tās 8. panta 1. punkta izpratnē, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai attiecīgās personas varētu aizsargāt savas tiesības (
26
).
36.
Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkta interpretācija, kas no tā piemērošanas jomas izslēgtu pamatlietā aplūkoto konfiskācijas procesu, izraisītu šajā direktīvā paredzētās tiesību aizsardzības tiesā selektīvu piemērošanu tādā nozīmē, ka šo aizsardzību saņemtu personas, uz kurām attiecas iesaldēšanas pasākums, bet, kad tiktu uzsākts iepriekš minētais process, tām šī aizsardzība tiktu liegta. Šāda situācija vēl jo vairāk ir nekonsekventa tāpēc, ka iesaldēšana un konfiskācija, kā uzsvērts Direktīvas 2014/42 27. apsvērumā, ir cieši saistīti pasākumi, jo abi ir daļa no viena un tā paša mehānisma, ar ko tiecas neitralizēt noziedzīgi iegūtos līdzekļus.
37.
Tāpat ir interesanti norādīt, ka, ņemot vērā Kriminālprocesa likuma 626. panta ārkārtīgi plašo formulējumu attiecībā uz mantas konfiskācijas procesa piemērošanas jomu (
27
), persona, uz kuru šis process attiecas, nav vienīgi noziedzīgā nodarījuma iespējamais izdarītājs, kas ir apsūdzēts atsevišķā procesā, bet var būt arī persona, kas ietilpst to trešo personu kategorijā Direktīvas 2014/42 izpratnē, kuru īpašumu var konfiscēt atbilstoši Direktīvas 2014/42 6. pantā paredzētajiem nosacījumiem (
28
); gan uz vienu, gan otru var attiekties tas pats process. Arī šeit Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkta šaura interpretācija novestu pie šokējoša divdalījuma, kurā vienā un tajā pašā procesā tiktu pretnostatītas trešās personas, kam jāsaņem efektīva tiesību aizsardzība tiesā kā personām, kuras skar šajā direktīvā paredzētais konfiskācijas pasākums tās 8. panta 1. punkta izpratnē, un noziedzīgā nodarījuma iespējamie izdarītāji, kam tā nebūtu jāsaņem, lai gan abas šīs personu kategorijas ar Direktīvu 2014/42 ir nostādītas vienādā situācijā attiecībā uz to, kā viņu tiesības ietekmē šā pasākuma īstenošana.
38.
Otrkārt, man šķiet atbilstīgi ievietot Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punktu plašākā normatīvajā kontekstā, ietverot tajā Apvienoto Nāciju Organizācijas Pretkorupcijas konvenciju, kuras 54. panta 1. punkta c) apakšpunktā dalībvalstis, lai nodrošinātu starptautisku palīdzību konfiskācijas jomā, ir mudinātas izvērtēt tādu līdzekļu pieņemšanu, kādi var būt nepieciešami, lai atļautu koruptīvā ceļā iegūta īpašuma konfiskāciju bez kriminālsoda, kad pret aizdomās turēto nav iespējams veikt kriminālvajāšanu tā nāves, bēgšanas vai prombūtnes dēļ vai “citos atbilstīgos gadījumos” (
29
). Vēlos norādīt, ka Eiropas Padomes Konvencijas par noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma finansēšanas novēršanu, kā arī šo līdzekļu meklēšanu, izņemšanu un konfiskāciju 1. panta d) punktā ir noteikts, ka ar terminu “konfiskācija” saprot tādu sodu vai pasākumu, ko pēc tiesvedības “saistībā ar noziedzīgu nodarījumu vai noziedzīgiem nodarījumiem” nosaka tiesa un ko piemērojot tiek atņemts īpašums. Šīs konvencijas 23. panta 5. punktā dalībvalstis arī ir aicinātas sniegt palīdzību tādu konfiskācijas rīkojumu izpildē, kuri nav pamatoti ar notiesājošu spriedumu, ja vien īpaši šo pasākumu veic saskaņā ar nolēmumu “saistībā ar noziedzīgu nodarījumu”.
39.
Tāpat jāmin Regula 2018/1805, kuras 2. panta 2. punkts, kurā definēts “konfiskācijas rīkojums” (
30
), jāaplūko, ņemot vērā tās 13. apsvērumu, saskaņā ar ko tā būtu jāpiemēro visiem iesaldēšanas rīkojumiem un visiem konfiskācijas rīkojumiem, kuri izdoti saistībā ar procesu krimināllietās, tātad izņemot tos, kas izdoti saistībā ar procesu civillietās vai administratīvajās lietās. Tādējādi minētā regula attiecas gan uz konfiskāciju, kas pamatota ar notiesājošu spriedumu, gan uz konfiskāciju, kura nav ar tādu pamatota, ar nosacījumu, ka konfiskācijas rīkojumi ir izdoti saistībā ar kriminālprocesu (
31
). Visbeidzot atgādinu, ka 2024. gada 24. aprīlī tika pieņemta Direktīva 2024/1260, ar kuru aizstāta Direktīva 2014/42, attiecībā uz ko būtībā ir uzsvērts, ka tajā ir nepilnības, kuras kaitē dalībvalstu spējām – it īpaši iesaldēt un konfiscēt noziedzīgi iegūtu mantu. Ir interesanti atzīmēt, ka šī jaunā tiesību norma paredz divu veidu konfiskācijas rīkojumus bez notiesājoša sprieduma, no kuriem viens atbilst skaidri definētām situācijām (
32
), bet otrs iestājas gadījumā, ja nav iespējama konfiskācija atbilstoši citām šīs direktīvas normām un valsts tiesa, ņemot vērā visus lietas apstākļus, piemēram, to, ka īpašuma vērtība ir būtiski nesamērīga ar tā īpašnieka likumīgajiem ienākumiem, ir pārliecinājusies, ka iesaldētais īpašums ir iegūts noziedzīgā nodarījumā, kuru veikusi noziedzīga organizācija (
33
).
3) Teleoloģiskā interpretācija
40.
Ņemot vērā Direktīvas 2014/42 mērķus un normu formulējumu, kā arī kontekstu, kādā tā pieņemta, ir uzskatāms, ka šī direktīva – tāpat kā tajā minētais Pamatlēmums 2005/212, kura normas atbilstoši minētās direktīvas 9. apsvērumam ar to ir paredzēts paplašināt, – ir tiesību akts, ar kuru dalībvalstīm uzlikts pienākums ieviest kopēju noteikumu minimumu attiecībā uz nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskāciju, lai atvieglotu tiesas izdotu konfiskācijas rīkojumu savstarpējo atzīšanu kriminālprocesā (
34
). Kā jau norādīts, Regula 2018/1805 attiecas gan uz konfiskācijas rīkojumiem, kas ir pamatoti ar notiesājošu spriedumu, gan uz konfiskācijas rīkojumiem, kuri nav ar tādu pamatoti, ar nosacījumu, ka tie ir izdoti kriminālprocesa ietvaros (
35
); manuprāt, tas tā ir ar rīkojumiem, kas pieņemti aplūkojamās valsts procedūras rezultātā. Līdz ar to tie ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, pat ja būtu pamats uzskatīt, ka Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkts šajā gadījumā nav piemērojams (
36
).
41.
To paturot prātā, Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkta teleoloģiskajā interpretācijā jāņem vērā kāds cits mērķis, kas minēts tās 41. apsvērumā, kurā skaidri norādīts, ka šīs direktīvas mērķis ir “uzlabot” īpašuma konfiskāciju krimināllietās. Šis pasākums – kopā ar iesaldēšanas pasākumu – pamatoti ir minēts kā viens no efektīvākajiem līdzekļiem cīņā ar organizēto noziedzību, jo tas novērš finansiālos stimulus, kas ir noziegumu izdarīšanas virzītājspēks (
37
). Šīs leģitīmās rūpes par efektivitāti, manuprāt, liek izvēlēties Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkta dinamisku interpretāciju, kas tās piemērošanas jomā ietvertu tāda veida krimināltiesisku konfiskācijas procesu kā pamatlietās īstenotie, jo, kā jau atgādināts, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tad, ja Savienības tiesību normai ir iespējami vairāki interpretācijas veidi, priekšroka jādod tam interpretācijas veidam, kas nodrošina tās lietderīgo iedarbību (
38
).
42.
Kā darba dokumentā (
39
) būtībā uzsver Komisija, organizētās noziedzības jomā represīvie dienesti bieži saskaras ar sarežģītām finanšu plūsmām, kuru mērķis ir slēpt īpašuma nelikumīgo izcelsmi, kā arī darbībām (pastkastītes uzņēmumi, fiktīvi pārvaldnieki, …), kas attālina nozieguma izdarītāju no noziedzīga nodarījuma. Pat ja noziedzīgi iegūtie līdzekļi tiek atklāti, var rasties nepārvaramas grūtības sasaistīt tos ar noziedzīgu nodarījumu un noziedzīga nodarījuma izdarītāju. Īpašuma konfiskācijas process bez notiesājoša sprieduma ir pienācīga atbilde uz šo fenomenu.
43.
Šāds process ļauj ātri atrisināt mantisko jautājumu, un tas atbilst arī mērķim, kāds ir Direktīvai 2014/42, kuras 8. panta 3. punktā noteikts, ka iesaldēšanas rīkojums paliek spēkā tikai tik ilgi, cik tas nepieciešams īpašuma saglabāšanas nolūkā, lai to, iespējams, vēlāk konfiscētu. Pamatā rūpēm par to, lai sasniegtu ātru rezultātu, ir attiecīgās personas tiesību aizskārums (
40
) un objektīvās grūtības, ko dalībvalstīm rada pienākums pārvaldīt iesaldētos īpašumus ar mērķi saglabāt to ekonomisko vērtību. Ir skaidrs, ka tādu īpašumu kā villas, jahtas, lidmašīnas un mākslas darbi saglabāšana un gādāšana par to drošību rada ievērojamas izmaksas un šo īpašumu pārvēršana naudā, tos pārdodot (
41
) trešajām personām, nav juridiski vienkāršs risinājums, kam nebūtu risku. Šķiet, ka īpašuma konfiskācijas regulējums neatkarīgi no individuālās kriminālatbildības noteikšanas pilnībā atbilst iepriekš minētajam mērķim.
44.
Turklāt, kā jau izklāstīts, Direktīva 2014/42 ir vērsta uz to, lai aizsargātu personu, kuras skar iesaldēšanas un konfiskācijas pasākumi, tiesības, un tam ir īpaša nozīme tādas konfiskācijas procesa gadījumā, kas notiek bez šīs atbildības vērtēšanas. Šo procesu norises vienādošanas nolūkos man šķiet vēlams, lai uz tiem varētu attiekties Direktīvas 2014/42 8. pants, kurā nostiprinātas personu, ko skar iesaldēšanas un konfiskācijas pasākumi, tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai saglabātu šo personu tiesības (
42
).
45.
Šajā kontekstā, lai nodrošinātu Savienības tiesību sistēmas vispārēju saskanīgumu būtiskajā cīņas ar organizēto noziedzību jomā, kā arī tās saskanīgumu ar saistītajiem starptautiskajiem juridiskajiem instrumentiem, man šķiet atbilstīgi secināt par Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkta piemērojamību krimināltiesiska rakstura konfiskācijas procesam, kurš attiecas uz noziedzīgi iegūtu mantu, kas ir arestēta izmeklēšanā par noziedzīgu nodarījumu, un kurš pamatots ar neiespējamību saprātīgā termiņā tiesāt un attiecīgā gadījumā krimināltiesiski sodīt šā noziedzīgā nodarījuma iespējamos izdarītājus atsevišķā vienlaicīgi notiekošā procesā.
46.
Ja – tieši otrādi – Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka uz aplūkojamo valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto konfiskāciju neattiektos ar šo direktīvu saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu paredzētie minimālie noteikumi, šis regulējums ietilptu minētās direktīvas 22. apsvērumā norādītajā dalībvalstu kompetencē savos valsts tiesību aktos paredzēt plašākas pilnvaras (
43
). Šis secinājums tomēr neļautu slēgt diskusiju par Tiesas kompetenci atbildēt uz šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tiesas atbalsta uzdevums, kas uzticēts ģenerāladvokātam, prasa aplūkot arī citas pieejas šim aspektam.
2.
Par Direktīvas 2014/42 īstenošanu ar aplūkojamo valsts tiesisko regulējumu
47.
Jāatgādina, ka Tiesa vairākkārt ir atzinusi savas pilnvaras lemt par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas attiecas uz Savienības tiesību normām, situācijās, kurās pamatlietas fakti neietilpa Savienības tiesību piemērošanas jomā, bet kurās šīs normas, negrozot to priekšmetu vai tvērumu, tomēr bija kļuvušas piemērojamas tādēļ, ka valsts tiesībās ir tieša un beznosacījumu atsauce uz Savienības tiesību normu saturu. Turklāt Tiesa pastāvīgi ir spriedusi, ka šādās situācijās acīmredzamās Savienības tiesību sistēmas interesēs ir, lai – ar mērķi izvairīties no turpmākām atšķirībām interpretācijā – normām, kuras pārņemtas no Savienības tiesībām, tiktu sniegta vienota interpretācija (
44
).
48.
Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas process, kas nav pamatots ar notiesājošu spriedumu, Latvijas tiesiskajā regulējumā tika ieviests 2005. gadā. Rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē Latvijas valdība norādīja, ka Direktīvu 2014/42 transponēja tostarp ar tiesību aktu normām, ar kurām groza Krimināllikumu un Kriminālprocesa likumu. Latvijas Republikas Tieslietu ministrijas izstrādātā likumprojekta “Grozījumi Kriminālprocesa likumā” (
45
) pamatojuma izklāstā ir tabula, kurā sniegti dažādi šīs direktīvas panti un valsts normu kopums, ar ko tos īsteno; no tā izriet, ka minētās direktīvas 8. pants ir pilnībā transponēts Kriminālprocesa likumā. Tātad nav strīda par to, ka saskaņotā norma, uz kuru attiecas vairāki prejudiciālie jautājumi, ir kļuvusi piemērojama noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas procesam bez notiesājoša sprieduma, par ko postulāta veidā ir uzskatīts, ka tā neietilpst Direktīvas 2014/42 materiālajā piemērošanas jomā (
46
). Tam, ka šī nepārprotamā atsauce ir sniegta dokumentā, kas attiecas uz tiesību akta sagatavošanu, nevis pašā tiesību akta tekstā, nav nozīmes (
47
), un no iesniedzējtiesas nolēmuma skaidri izriet, ka visa interpretācija, ko Tiesa sniegs par šīs direktīvas normām, būs saistoša iesniedzējtiesas veiktajā pamatlietu atrisinājumā, un tas šīs atsauces raksturu ļauj vērtēt kā “beznosacījumu” (
48
).
49.
Šajos apstākļos Tiesai – pēc tam, kad tā būtu konstatējusi, ka Direktīvas 2014/42 4. pants nav piemērojams, – tomēr būtu jāpaziņo, ka tās kompetencē ir atbildēt uz lietās C‑767/22, C‑161/23 un C‑49/23 uzdotajiem jautājumiem par piekļuvi lietas materiāliem, mantas izcelsmes pierādīšanas regulējumu un tiesību aizsardzības līdzekļiem; tās ir problēmas, uz kurām attiecas šīs direktīvas 8. panta, aplūkojot to Hartas 47. un 48. panta gaismā, interpretācija. Ņemot vērā, ka aplūkojamo valsts tiesību normu priekšmets ir cieši saistīts ar to Savienības tiesību normu priekšmetu, uz kurām tās atsaucas, pastāv acīmredzama interese, lai tiktu vienādi skatītas ļoti tuvās situācijas, no kurām vienu regulē valsts tiesības, bet otru – Savienības tiesības.
3.
Par Direktīvas 2012/13/ES un Direktīvas (ES) 2016/343 piemērojamību
50.
Komisija rakstveida apsvērumos ierosināja, lai otrais jautājums lietās C‑767/22 un C‑161/23 tiktu izvērtēts, ņemot vērā Direktīvu 2012/13/ES (
49
) un Direktīvu (ES) 2016/343 (
50
), kuru normas nav minētas Tiesai uzdotajos prejudiciālajos jautājumos. Tomēr saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uz prejudiciālajiem jautājumiem jāatbild, ņemot vērā visas Līguma un atvasināto tiesību normas, kurām var būt nozīme saistībā ar izvirzīto problēmu (
51
). Ar LESD 267. pantu ieviestajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai atrisināt tajā izskatāmo strīdu. Līdz ar to, pat tad ja, formāli raugoties, iesniedzējtiesa ir atsaukusies tikai uz Pamatlēmumu 2005/212 un Direktīvu 2014/42, šis apstāklis neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā ir uz tiem atsaukusies (
52
). Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu pamatojuma ir tiesības izdalīt tos minēto tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (
53
).
51.
Lai gan šajā posmā vērtējamais jautājums attiecas tikai uz Direktīvas 2012/13 un Direktīvas 2016/343 piemērojamību procesiem pamatlietās, jo tie, saskaņā ar pieņēmumu, ir izslēgti no Direktīvas 2014/42 piemērošanas jomas, jānorāda, ka šīs pēdējās direktīvas 40. apsvērumā un 8. panta 7. punktā ir attiecīgi norādīts, ka tā jāīsteno, ņemot vērā noteikumus Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2010/64/ES (2010. gada 20. oktobris) par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā (OV 2010, L 280, 1. lpp.), Direktīvā 2012/13 un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2013/48/ES (2013. gada 22. oktobris) par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm (OV 2013, L 294, 1. lpp.), un ka, neskarot Direktīvu 2012/13 un Direktīvu 2013/48, personām, kuru īpašumu skar konfiskācijas rīkojums, ir tiesības uz piekļuvi advokātam visa konfiskācijas procesa laikā saistībā ar noziedzīgi iegūtu līdzekļu un nozieguma rīku noteikšanu, tādējādi nodrošinot, ka tiek saglabātas attiecīgo personu tiesības, un attiecīgās personas ir informētas par minētajām tiesībām. Tātad jākonstatē, ka Savienības likumdevējs ir skaidri noteicis saikni starp īpašuma konfiskācijas procesu norisi krimināllietās neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav pamatoti ar notiesājošu spriedumu, un kriminālprocesā aizdomās turētajām un apsūdzētajām personām atzīto procesuālo tiesību ievērošanu. Kā izklāstīts iepriekš, aplūkojamā īpašuma konfiskācijas procedūra neapšaubāmi ir krimināltiesiska rakstura.
52.
Gan Direktīvas 2012/13, gan Direktīvas 2016/343 kopējais mērķis ir noteikt minimālos noteikumus attiecībā uz konkrētām aizdomās turēto un apsūdzēto personu tiesībām kriminālprocesā. Direktīva 2012/13 konkrētāk ir vērsta uz tiesībām tikt informētam par savām tiesībām, bet Direktīva 2016/343 – attiecībā uz tām pašām personām – attiecas uz nevainīguma prezumpciju un tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka lēmums uzsākt procesu par noziedzīgi iegūtu mantu saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 628. pantu tiek nosūtīts “aizdomās turētajam vai apsūdzētajam un personai, pie kuras manta tika izņemta vai tai tika uzlikts arests, ja šādas personas attiecīgajā kriminālprocesā ir, vai arī citai personai, kurai ir tiesības uz konkrēto mantu” (
54
).
53.
Direktīvas 2012/13 un Direktīvas 2016/343 attiecīgā piemērošanas joma ir definēta ar gandrīz identisku formulējumu katras no tām 2. pantā. No šīm normām būtībā izriet, ka šīs direktīvas piemēro no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes informē personas, ka tās tur aizdomās vai apsūdz par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, līdz procesa beigām. Papildu precizējums, kas minēts nesenākās no minētajām direktīvām, proti, Direktīvas 2016/343, 2. pantā, saskaņā ar kuru to piemēro “visos kriminālprocesa posmos”, jāuzskata par tādu, kas piemērojams Direktīvai 2012/13. Šajā gadījumā jāatgādina, ka saistībā ar visām fiziskajām un juridiskajām personām, uz kurām attiecas lietas C‑767/22, C‑49/23 un C‑161/23, notiek kriminālprocesi par līdzekļu legalizāciju un ka izmeklēšanas iestādes ir uzlikušas arestu līdzekļiem, kas atrodas to kontos Latvijas banku iestādēs, un – attiecībā uz dažām no šīm personām – nekustamajam īpašumam; šīs darbības pierāda, ka kompetentā iestāde tur šīs personas aizdomās un ka šīs personas ir informētas – vismaz netieši, bet noteikti – par šīm aizdomām (
55
).
54.
Ja jau šīs personas līdz ar to ietilpst Direktīvas 2012/13 un Direktīvas 2016/343 piemērošanas jomā, vai tās galu galā būtu no šīs piemērošanas jomas jāizslēdz tāpēc, ka attiecībā uz tām ir sākts process, kas ir saistīts, pat neatdalāmi saistīts, ar procesu, kurš attiecas uz kriminālatbildības noteikšanu un kura iespējamais iznākums ir īpašuma konfiskācija? Apstiprinoša atbilde uz šo jautājumu varētu būt pretrunā Tiesas judikatūrai un tās dinamiskajai interpretācijai par normām attiecībā uz šo piemērošanas jomu, ko pamato apstāklis, ka šīs direktīvas it īpaši balstās uz Hartas 47. un 48. pantā minētajām tiesībām un ir vērstas uz to, lai veicinātu šīs tiesības attiecībā uz aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām kriminālprocesā (
56
). Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka jēdziens “kriminālprocess” šo direktīvu izpratnē attiecas arī uz ievietošanas psihiatriskajā ārstniecības iestādē procedūrām, kas skar personu, kura iepriekšējā kriminālprocesa noslēgumā ir tikusi uzskatīta par tādu, kas izdarījusi darbības, kurām ir noziedzīga nodarījuma sastāvs, lai gan ne Direktīvā 2012/13, ne Direktīvā 2016/343 nav ietvertas tiešas tiesību normas par to, ka kriminālprocesi, uz kuriem tās attiecas, ietver arī kriminālprocesus, kuru rezultātā var notikt ievietošana psihiatriskajā ārstniecības iestādē. Tas, ka nav tiešu tiesību normu, nenozīmē, ka šāda ievietošanas psihiatriskajā ārstniecības iestādē procedūra ir izslēgta no šo direktīvu piemērošanas jomas, pamatojoties uz to, ka tā nenoved pie “notiesāšanas” ar sodu (
57
).
55.
Rūpējoties par Savienības tiesību sistēmas saskanību, Tiesa šajā gadījumā varētu izvēlēties šā risinājuma piemērošanu pēc analoģijas. Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulu 2018/1805 piemēro iesaldēšanas rīkojumiem un konfiskācijas rīkojumiem, kuri izdoti “procesu krimināllietās” ietvaros; tas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas ietver visu veidu iesaldēšanas rīkojumus un konfiskācijas rīkojumus, kuri izdoti procesā saistībā ar noziedzīgu nodarījumu, un tā tas ir pamatlietās aplūkotajos procesos. Regulas 18. apsvērumā papildus ir paskaidrots, ka procesuālās tiesības, kuras izklāstītas Direktīvā 2010/64, Direktīvā 2012/13, Direktīvā 2013/48, Direktīvā 2016/343, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2016/800 (2016. gada 11. maijs) par procesuālajām garantijām bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā (OV 2016, L 132, 1. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2016/1919 (2016. gada 26. oktobris) par juridisko palīdzību aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem kriminālprocesā un pieprasītajām personām Eiropas apcietināšanas ordera procesā (OV 2016, L 297, 1. lpp.), minēto direktīvu darbības jomā jāpiemēro kriminālprocesiem, ko aptver šī regula attiecībā uz dalībvalstīm, kurām ir saistošas minētās direktīvas. Tajā ir precizēts šādi: “Jebkurā gadījumā Hartā paredzētie aizsargpasākumi būtu jāpiemēro visiem procesiem, uz kuriem attiecas šī regula. Jo īpaši, būtiskie kriminālprocesa aizsargpasākumi, kas izklāstīti Hartā, būtu jāpiemēro tiem procesiem krimināllietās, kuri nav kriminālprocesi, bet uz kuriem attiecas šī regula.” Savukārt Direktīvas 2024/1260 51. apsvērumā ir norādīts, ka šo direktīvu īsteno, neskarot visas iepriekš minētās direktīvas, kuras attiecas uz procesuālajām tiesībām. Šo tiesību normu un konkrētāk Direktīvas 2012/13 un Direktīvas 2016/343 piemērojamības atzīšana Latvijas konfiskācijas procesam bez notiesājoša sprieduma ietver Tiesas kompetenci interpretēt to normas, vismaz atbilstīgās normas, ņemot vērā Hartu.
B. Par lietas būtību
1.
Ievada apsvērumi
56.
Turpmākie apsvērumi par Tiesai iesniegto prejudiciālo jautājumu vērtējumu pēc būtības balstās uz pieņēmumu, ka pamatlietās aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 2014/42 piemērošanas jomā, kas nosaka Hartas piemērojamību. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa vēlas saņemt interpretāciju par šīs direktīvas 8. panta 1. un 6. punktu, tos aplūkojot Hartas 47. un 48. panta gaismā, iesniedzējtiesas šaubu dēļ par šī regulējuma, ar ko regulē noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas procesu, saderīgumu; runa it īpaši ir par noteikumiem par piekļuvi lietas materiāliem, īpašuma izcelsmes pierādīšanas kārtību un konfiskācijas rīkojuma pārsūdzēšanu.
57.
Pirmkārt, man šķiet nepieciešams vērtēt īpašuma konfiskācijas pasākuma juridisko raksturu. Kā jau norādīts, saskaņā ar Krimināllikuma 70.10 pantu mantas īpašā konfiskācija, kas ir noziedzīgi iegūtas mantas vai noziedzīga nodarījuma izdarīšanas priekšmeta, vai ar noziedzīgu nodarījumu saistītas mantas piespiedu bezatlīdzības atsavināšana valsts īpašumā, nav kriminālsods. Tiesai iesniegto lietas materiālu saturs neļauj ne noraidīt, ne apstiprināt drošības līdzekļa kvalifikāciju Latvijas tiesībās. Katrā ziņā atbilstīgo Hartas noteikumu, it īpaši 48. panta, piemērošana nav ierobežota vienīgi ar procesiem un sodiem, kurus valsts tiesībās kvalificē kā “krimināltiesiskus”, bet gan tā – neatkarīgi no šādas kvalifikācijas valsts tiesībās – aptver arī procesus un sodus, kas jāuzskata par tādiem, kuriem piemīt krimināltiesisks raksturs noziedzīgā nodarījuma paša rakstura dēļ un tā soda smaguma pakāpes dēļ, kas var tikt piespriests attiecīgajai personai. Attiecībā uz kritēriju par pašu noziedzīgā nodarījuma raksturu ir jāpārbauda, vai attiecīgajam pasākumam tostarp ir represīvs mērķis, un tas vien, ka šim sodam ir arī preventīvs mērķis, tam neatņem kriminālsoda kvalifikāciju (
58
).
58.
Lai gan iesniedzējtiesai galu galā jāizvērtē, vai pamatlietās aplūkojamie konfiskācijas pasākumi var tikt kvalificēti kā “krimināltiesiska rakstura sodi”, varētu atzīmēt, ka šie pasākumi tiek veikti pret mantu, nevis pret personu un ir vērsti uz to, lai izņemtu no oficiālās ekonomiskās un finanšu aprites “netīro naudu” vai noziedzīgi iegūtu nekustamo vai kustamo īpašumu, un to mērķis ir novērst noziedzīgas darbības, atņemot tām līdzekļus, kā arī nodrošināt ekonomikas un finanšu sistēmas stiprumu un integritāti. Tomēr šie elementi neļauj skaidri noraidīt iepriekš minēto kvalifikāciju.
59.
Atgādinu, ka konfiskācijas pasākumi tika noteikti pēc tam, kad saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 627. panta pirmo daļu tika uzsākts process par “noziedzīgi iegūtu mantu” attiecībā uz juridiskām un fiziskām personām, saistībā ar kurām vienlaicīgi notika atsevišķi kriminālprocesi, kas vērsti uz šo personu kriminālatbildības noteikšanu par noziedzīgu nodarījumu – līdzekļu legalizāciju. Procesi, kas saistīti ar aplūkojamā pasākuma noteikšanu, neapstrīdami ir apstāklis, kuram ir nozīme tā kvalifikācijā (
59
). Turklāt iepriekš minētās normas formulējums pats nepārprotami norāda uz individuālu rīcību, kuru šķiet nepieciešami sodīt, un tas liecina par konfiskācijas pasākumu attiecībā uz personām, kuru valdījumā ir manta, soda raksturu, kas pievienojas preventīvajam mērķim. Turpretī nešķiet, ka noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācija, kas izpaužas kā tās nodošana valsts īpašumā, ietvertu īpašo tiekšanos sasniegt atlīdzināšanas mērķi, kurš raksturīgs civiltiesiskam pasākumam. Katrā ziņā preventīvais mērķis un atlīdzināšanas mērķis var pastāvēt vienlaikus ar represijas mērķi un ir jāuzlūko kā pašu soda jēdzienu veidojošie elementi. Visbeidzot jākonstatē, ka ar dažiem nosacījumiem Latvijas tiesiskajā regulējumā pastāv īpašuma noziedzīgas izcelsmes prezumpcija un ka tas sniedz tiesām krimināllietās plašas konfiscēšanas pilnvaras, balstītas uz pārliecības pakāpi, kuras pamatā ir tikai iespējamību izsvēršana (
60
). Par konfiskācijas soda smagumu jānorāda, ka tas var apstiprināt analīzi, saskaņā ar kuru šim pasākumam ir krimināltiesisks raksturs, runājot par pilnīgu un galīgu šīs mantas bezatlīdzības atsavināšanu valsts īpašumā (
61
). Šajos apstākļos konfiskācijas pasākums jāuzskata par krimināltiesiska rakstura sodu.
60.
Otrkārt, jāuzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/42 33. apsvērumu tā būtiski ietekmē personu tiesības – ne tikai aizdomās turēto vai apsūdzēto personu, bet arī tādu trešo personu tiesības, attiecībā uz kurām nenotiek kriminālvajāšana –, un tādēļ jāparedz konkrēti aizsardzības pasākumi un tiesiskās aizsardzības līdzekļi, lai šīs direktīvas īstenošanas gaitā nodrošinātu šo personu pamattiesību saglabāšanu. Minētās direktīvas 38. apsvērumā norādīts, ka tajā ir ievērotas pamattiesības un principi – kā tie interpretēti Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā –, kuri atzīti Hartā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), un ka šī direktīva ir jāīsteno saskaņā ar minētajām tiesībām un principiem.
61.
Attiecībā uz pamattiesībām, kam ir nozīme šajās lietās, jāņem vērā Hartas 17. panta 1. punkts, kurā it īpaši ir paredzēts, ka ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi; tai ir tiesības to lietot un atsavināt. Turklāt no Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punkta izriet, ka Savienības likumdevējs ir piešķīris personām – tādām kā lietas dalībnieki pamatlietās aplūkojamajos procesos –, kuras skar tostarp šīs direktīvas 2. panta 4. punktā paredzētie pasākumi, procesuālu aizsardzības statusu, jo pirmajā minētajā normā ir paredzēts vispārējs, katrai dalībvalstij saistošs pienākums veikt nepieciešamos pasākumus ar mērķi nodrošināt šīm personām tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai saglabātu šo personu tiesības. Tātad ne tikai Hartas 47. pantam, bet arī tās 48. panta 1. un 2. punktam, kuros nostiprināta nevainīguma prezumpcija un tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips, ir nozīme tajā, lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai.
62.
Papildus iepriekšminētajam vispārējam pienākumam jākonstatē, ka Direktīvas 2014/42 8. pantā ir ietvertas īpašas normas, ar kurām tiecas nodrošināt, lai konfiskācijas rīkojuma izdošanu pavadītu garantijas, kas raksturo tiesas nolēmumu pieņemšanu, it īpaši garantijas, kuras saistītas ar attiecīgās personas pamattiesību un it īpaši tās tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu. Tādējādi saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 6. un 7. punktu ikvienam konfiskācijas rīkojumam jābūt pamatotam un jātiek paziņotam iesaistītajai personai, kura ir informēta par savām tiesībām uz piekļuvi advokātam visa konfiskācijas procesa laikā saistībā ar noziedzīgi iegūtu līdzekļu un nozieguma rīku noteikšanu un kurai ir tiesības pārsūdzēt tiesā šo rīkojumu. Tomēr minētajā direktīvā nav izklāstītas normas, kas nosaka īpašuma, uz kuru attiecas konfiskācijas procedūra bez notiesājoša sprieduma, izcelsmes pierādīšanas kārtību, tāpat kā nav normu, kas nosaka ar šo īpašumu saistīto personu piekļuvi lietas materiāliem, tādējādi dalībvalstīm ir atstāta rīcības brīvība, lai noteiktu īpašās procedūras, kas šai ziņā būs piemērojamas.
63.
Lai gan Direktīvas 2014/42 8. pantā dalībvalstīm ir atvēlēta rīcības brīvība šīs normas vajadzībām nepieciešamo pasākumu veikšanā, tomēr – saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu un kā izriet no šīs direktīvas 38. apsvēruma – dalībvalstu paredzētajam aizsardzības līmenim nekad nevajadzētu būt zemākam par standartiem, kas noteikti Hartā un ECPAK (
62
). Noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas procesam bez notiesājoša sprieduma jābūt organizētam tā, lai ar šo mantu saistītajām personām būtu bijusi iespēja šajā procesā atsaukties uz savām pamattiesībām, un tas ir vēl svarīgāk sistēmā, kurā, kā tas ir šajā gadījumā, kompetentās tiesas pieņemtais nolēmums minētā procesa beigās, attiecīgā gadījumā mantas konfiskācija, galīgi atrisina mantisko jautājumu.
64.
Šajā ziņā jāatgādina, kā izriet no paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.), ka Hartas 47. panta pirmā un otrā daļa, kurā nostiprinātas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesības uz taisnīgu tiesu, atbilst tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas it īpaši izriet no ECPAK 6. panta 1. punkta, bet Hartas 48. panta 1. un 2. punkts, kuri attiecas uz nevainīguma prezumpciju un tiesību uz aizstāvību ievērošanu, atbilst ECPAK 6. panta 2. un 3. punktam. No tā saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu izriet – lai interpretētu Hartas 47. un 48. pantu, jāņem vērā ECPAK 6. pants kā minimālās aizsardzības standarts (
63
). Turklāt ikvienam šo tiesību, kā arī tiesību uz īpašumu izmantošanas ierobežojumam (
64
) ar pasākumu, kurš noteikts saskaņā ar Direktīvu 2014/42, jāatbilst Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajām prasībām, un tas it īpaši nozīmē, ka šiem ierobežojumiem patiešām ir jāatbilst Savienības vispārējo interešu mērķiem un izvirzītā mērķa kontekstā tie nedrīkst būt pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas aizskartu šādi garantēto tiesību pašu būtību (
65
).
2.
Par piekļuvi lietas materiāliem
65.
Saistībā ar lietu C‑767/22 un tās otrajā jautājumā iesniedzējtiesa pauž šaubas par tāda valsts tiesiskā regulējuma saderību, atbilstoši kuram ar mantu, kas ir konfiskācijas procesa priekšmets, saistītās personas tiesības iepazīties ar lietas materiāliem var tikt ierobežotas gadījumā, ja to izpaušana apdraudētu trešo personu pamattiesības, sabiedrības intereses vai iespēju sasniegt kriminālprocesa mērķi.
66.
Jāatgādina, ka aplūkojamo valsts konfiskācijas procesu nevar uzsākt bez kriminālprocesa, kura mērķis ir noteikt noziedzīgā nodarījuma iespējamā izdarītāja vainu. Tātad vienmēr jābūt uzsāktam procesam, kura priekšmets ir individuāla kriminālatbildība, un šis process – kā tas ir to procesu gadījumā, saistībā ar kuriem ir iesniegts iesniedzējtiesas lūgums, – visbiežāk turpinās pēc tam, kad ir pabeigts process attiecībā uz mantu, tostarp tad, ja ir notikusi mantas konfiskācija.
67.
Saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 627. panta ceturto daļu procesa par noziedzīgi iegūtu mantu lietā esošie materiāli ir izmeklēšanas noslēpums, un ar tiem drīkst iepazīties procesa virzītājs, prokurors un tiesa, kas izskata šo lietu; ar attiecīgo mantu saistītās personas ar lietā esošajiem materiāliem var iepazīties tikai ar minētā procesa virzītāja atļauju un viņa noteiktajā apjomā. Šīs tiesību normas piektajā daļā paredzēts, ka procesa virzītāja lēmumu, ar kuru noraidīts lūgums par iepazīšanos ar lietas materiāliem, var pārsūdzēt tiesā un kompetentā tiesa var pieprasīt krimināllietas materiālus un iepazīties ar tiem, lai izlemtu, vai iepazīšanās ar lietas materiāliem apdraud citu personu pamattiesības un sabiedrības intereses vai traucē kriminālprocesa mērķa sasniegšanai.
68.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saistībā ar lietām, kas attiecas uz administratīviem tiesvedības procesiem, Tiesa ir nospriedusi, ka pušu procesuālo tiesību vienlīdzības princips, kas ir neatņemama daļa no efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa, kurš attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām un kurš paredzēts Hartas 47. pantā, ciktāl tas – tāpat kā tostarp sacīkstes princips – izriet no paša taisnīgas tiesas jēdziena, paredz pienākumu katrai pusei piedāvāt saprātīgu iespēju izklāstīt savu lietu, tostarp savus pierādījumus, apstākļos, kuros tā nav skaidri nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar savu pretinieku. Šā principa mērķis ir nodrošināt pušu līdzsvaru tiesvedībā, garantējot šo pušu tiesību un pienākumu vienlīdzību, tostarp attiecībā uz normām, kas regulē pierādījumu iegūšanu un sacīkstes procesu tiesā, kā arī šo pušu pārsūdzības tiesības. Lai izpildītu prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir svarīgi, lai lietas dalībnieki zinātu un sacīkstes veidā varētu apspriest gan faktiskos, gan tiesiskos apstākļus, kas ir izšķiroši attiecībā uz tiesvedības iznākumu (
66
). Tiesa ir uzskatījusi, ka tas, vai ir tikušas pārkāptas tiesības uz aizstāvību, tostarp tiesības piekļūt lietas materiāliem, jāpārbauda atkarībā no katra gadījuma īpašajiem apstākļiem, tostarp no attiecīgā akta būtības un apstākļiem, kādos tas pieņemts, kā arī no attiecīgo jomu reglamentējošo tiesību normu kopuma (
67
).
69.
Pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu Tiesa ņēma vērā arī interpretējot Direktīvas 2012/13 normas, kuras saskaņā ar Direktīvas 2014/42 40. apsvērumu jāņem vērā, īstenojot šo pēdējo direktīvu. Tiesa tādējādi norādīja, ka šīs direktīvas 6. un 7. panta mērķis tieši ir nodrošināt, lai efektīvi tiktu īstenotas tiesības uz aizstāvību, kā arī taisnīga lietas izskatīšana. Šis mērķis nosaka, ka apsūdzētajai personai jāsaņem detalizēta informācija par apsūdzību un jābūt iespējai laikus iepazīties ar lietas materiāliem brīdī, kas tai ļauj efektīvi sagatavot savu aizstāvību. Ar šo informācijas sniegšanu un šo piekļuvi apsūdzētā persona vai tās advokāts tiek precīzi informēti par faktiem, saistībā ar kuriem šai personai ir izvirzīta apsūdzība, un to juridisko kvalifikāciju, kā arī par pierādījumu elementiem, uz kuriem ir balstīti šie fakti. Iespēja iepazīties ar šo informāciju un ar šiem elementiem ne vēlāk kā brīdī, kad tiek uzsākta lietas dalībnieku argumentu uzklausīšana, ir būtiska, lai ļautu šai personai vai tās advokātam lietderīgi piedalīties šajā argumentu apmaiņas procesā, ievērojot sacīkstes principu un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, tādējādi, ka viņi efektīvi var paust savu nostāju (
68
).
70.
Tomēr jāuzsver, ka Direktīvas 2012/13 7. panta 4. punktā ir paredzēta atkāpe no aizdomās turēto vai apsūdzēto, vai to advokātu piekļuves attaisnojošiem vai apsūdzošiem lietiskajiem pierādījumiem, ievērojot tiesvedības taisnīgu raksturu un tiesības uz aizstāvību, kā definēts šīs normas 2. un 3. punktā. Tādējādi, ja vien tas neskar tiesības uz taisnīgu tiesu, piekļuvi dažiem lietas materiāliem var atteikt, ja šāda piekļuve var radīt nopietnu apdraudējumu citas personas dzīvībai vai pamattiesībām vai ja šāds atteikums obligāti nepieciešams, lai aizsargātu svarīgas sabiedrības intereses, piemēram, ja minētā piekļuve var apdraudēt notiekošu izmeklēšanu vai nopietni kaitēt tās dalībvalsts iekšējai drošībai, kurā notiek kriminālprocess. Turklāt dalībvalstīm jānodrošina, lai saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām lēmumu atteikt piekļuvi dažiem lietas materiāliem atbilstoši šim punktam pieņem tiesu iestāde vai vismaz to var pārskatīt tiesu iestāde.
71.
Šajā ziņā vēlos norādīt, ka Direktīvas 2014/42 8. panta 2. punktā ir paustas tās pašas rūpes par sabiedrības interešu aizsardzību saistībā ar notiekošas izmeklēšanas pienācīgu norisi. Iesaldēšanas rīkojums iesaistītajai personai jāpaziņo cik drīz vien iespējams pēc tā izpildes, norādot tā iemeslus, tomēr šīs norādes var būt kodolīgas un paziņošanu var atlikt, ja tas nepieciešams, lai izvairītos no kriminālizmeklēšanas traucēšanas (
69
).
72.
Šajā gadījumā attiecībā uz konfiskācijas pasākumu jānorāda, ka, pirmkārt, lēmuma uzsākt procesu par noziedzīgi iegūtu mantu kopiju nekavējoties nosūta personām, kuras ir saistītas ar mantu, un šajā lēmumā jābūt norādītām ziņām par faktiem, kas pamato mantas saistību ar noziedzīgu nodarījumu vai mantas noziedzīgo izcelsmi, kā arī par lietas materiāliem, kuri izdalīti no izmeklēšanā esošās krimināllietas par noziedzīgi iegūtu mantu (
70
). Tātad ir skaidrs, ka šīm personām ir tiesības uz informāciju par lietas materiālu saturu – tas ļauj tām iepazīties ar procesa par viņu valdījumā esošo mantu konkrēto faktisko pamatu.
73.
Otrkārt, šī informēšana jāsasaista ar prerogatīvām, kas atzītas minētajām personām, proti, tiesībām piedalīties procesā par noziedzīgi iegūtu mantu (
71
), mutvārdos vai rakstveidā tiesā izteikt savu attieksmi pret pieņemto lēmumu un iesniegt tiesai pieteikumus (
72
). Ieinteresētās personas tātad var iepazīties ar sniegtās informācijas saturu, tās pilnību un uzticamību, kā arī mudināt tiesu iepazīties ar procesa par noziedzīgi iegūtu mantu lietas materiālu elementiem, kas ir izmeklēšanas noslēpums.
74.
Treškārt, saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 627. panta piekto daļu – redakcijā, kas, kā norādīts iesniedzējtiesas nolēmumos, ir piemērojama pamatlietu procesiem, – procesa virzītāja vērtējums par piekļuvi lietas materiāliem ir pakļauts pārbaudei tiesā. Latvijas valdība precizēja, ka, īstenojot Kriminālprocesa likuma 627. panta ceturto un piekto daļu, procesa virzītājam un kompetentajai tiesai, kad tie lemj par personas tiesībām iepazīties ar lietas materiāliem, ir pienākums līdzsvarot lietas dalībnieku un kriminālprocesa intereses, kā arī valsts drošības intereses.
75.
Šajos apstākļos, manuprāt, var uzskatīt, ka Direktīvas 2014/42 8. pants, to skatot kopsakarā ar Direktīvas 2012/13 7. panta 4. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav valsts tiesiskais regulējums, kas iestādēm, kuras uzsāk procesu par noziedzīgi iegūtu mantu, neparedz vispārēju pienākumu sniegt pilnīgu piekļuvi procesa lietas materiāliem personām, ko skar plānotais konfiskācijas pasākums, bet attiecina uz šo piekļuvi nosacījumu par šo personu lūgumu un šo iestāžu vērtējumu. Šīm personām jābūt iespējai pēc to lūguma saņemt informāciju un dokumentus, kas atrodas konfiskācijas procesa lietas materiālos un ko valsts iestādes ņem vērā saistībā ar kompetentās tiesas lēmuma par konfiskāciju iespējamu pieņemšanu, ar nosacījumu, ka it īpaši ar kādas trešās personas dzīvības vai pamattiesību aizsardzību vai ar notiekošas kriminālizmeklēšanas pienācīgas norises nodrošināšanu saistīti mērķi neattaisno piekļuves šai informācijai un šiem dokumentiem ierobežošanu.
76.
Veicot pārbaudi tiesā par pilnīgu vai daļēju piekļuves atteikumu, tiesai jānodrošina pienācīgs līdzsvars starp tiesību uz aizstāvību un lietas taisnīgu izskatīšanu ievērošanu, no vienas puses, un nepieciešamību aizsargāt pierādījumos minēto personu pamattiesības, nodrošināt notiekošās kriminālizmeklēšanas efektivitāti un sodīšanu par noziedzīgiem nodarījumiem, no otras puses. Ņemot vērā Hartas 47. un 48. pantā nostiprināto tiesību nozīmīgumu, šī līdzsvarošana tomēr nevar izraisīt to, ka, izdodot konfiskācijas rīkojumu, tiktu atņemta jebkāda attiecīgās personas tiesību aizsardzības tiesā efektivitāte un tiktu izsmelts Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punktā paredzēto pārsūdzības tiesību saturs, it īpaši, nepaziņojot tai – vai attiecīgā gadījumā tās padomdevējam – vismaz lietas materiālu galvenos elementus, tostarp materiālus no izskatīšanā esošās krimināllietas, kuros ir norādīta saikne starp šīs personas valdījumā esošo mantu un attiecīgo noziedzīgo nodarījumu (
73
).
77.
Man šķiet, ka šī pieeja atbilst ECT judikatūrā noteiktajam minimālajam aizsardzības slieksnim. Šī tiesa uzskata, ka ikvienam kriminālprocesam, tostarp tā procesuālajiem aspektiem, jābūt sacīkstes raksturam un jāgarantē procesuālo tiesību vienlīdzība starp apsūdzību un aizstāvību. Tiesības uz kriminālprocesu, kas balstīts uz sacīkstes principu, gan apsūdzībai, gan aizstāvībai nozīmē iespēju iepazīties ar apsvērumiem vai pierādījumu elementiem, kurus iesniegusi otra puse. Tomēr ECT uzskata, ka tiesības iepazīties ar attiecīgajiem pierādījumiem nav absolūtas un konkrētā kriminālprocesā var būt nepieciešams neizpaust konkrētus pierādījumus aizstāvībai, lai aizsargātu cita indivīda pamattiesības vai nodrošinātu būtiskas sabiedrības intereses, kā arī var tikt prasīts, lai apsūdzētais īpaši pamato savu lūgumu iepazīties ar lietas materiāliem. Taču atbilstoši ECPAK 6. panta 1. punktam leģitīmi ir tikai tādi tiesības uz aizstāvību ierobežojoši pasākumi, kas ir absolūti nepieciešami (
74
). Attiecībā uz būtisku sabiedrības interešu aizsardzību ECT atzīst nepieciešamību efektīvi veikt kriminālizmeklēšanu, un tas var nozīmēt, ka daļa šajā izmeklēšanā apkopotās informācijas tiek turēta slepenībā, lai liegtu aizdomās turētajiem sagrozīt pierādījumus un kavēt tiesvedības gaitu (
75
).
3.
Par mantas izcelsmes pierādīšanas kārtību
78.
Saistībā ar lietu C‑161/23 un tās otrajā jautājumā iesniedzējtiesa pauž šaubas par tāda valsts tiesiskā regulējuma (
76
), kurā paredzēta faktiska prezumpcija par mantas noziedzīgo izcelsmi un ar kuru personai, kas saistīta ar šo mantu, ir uzlikts pienākums pierādīt tās likumīgo izcelsmi, saderību ar Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktu, to skatot Hartas 47. un 48. panta gaismā; šajā pēdējā tiesību normā ir nostiprināts nevainīguma prezumpcijas princips.
79.
No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkojamajā regulējumā tik tiešām ir paredzēta prezumpcija par attiecīgās mantas noziedzīgo izcelsmi gadījumā, kad persona, kuras turējumā tā ir, nevar pierādīt šīs mantas likumīgo izcelsmi, ņemot vērā procesa virzītāja iesniegtos pierādījumus, kuri parāda, ka šai mantai, visticamāk, ir noziedzīga izcelsme, un tas atbilst zemākam pierādīšanas pienākuma līmenim nekā tas, kas prasīts personas vainas pierādīšanai, proti, “izslēdzot jebkādas saprātīgas šaubas”.
80.
Attiecībā uz jautājumu par mantas noziedzīgās izcelsmes pierādīšanu nevainīguma prezumpcijas principa gaismā, īstenojot Direktīvu 2014/42, Direktīva 2016/343 jāņem vērā tikpat lielā mērā kā Direktīva 2012/13 (
77
). Direktīvas 2016/343 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka pienākums pierādīt aizdomās turēto vai apsūdzēto vainu ir apsūdzībai saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantā minēto nevainīguma prezumpcijas principu, kurā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, “ka aizdomās turētie un apsūdzētie tiek uzskatīti par nevainīgiem, kamēr nav pierādīta viņu vaina saskaņā ar tiesību aktiem”. Tiesa ir nospriedusi, ka 6. pantā esošā atsauce uz “vainu” jāsaprot kā tāda, kas nozīmē, ka šīs normas mērķis ir regulēt pierādīšanas pienākuma sadali tikai tiesu nolēmumu attiecībā uz vainu pieņemšanā (
78
). Tomēr nav strīda par to, ka tāda procesa kā pamatlietā aplūkojamais mērķis ir nevis noteikt attiecīgās personas vainu, bet gan nolemt, vai manta ir vai nav konfiscējama, ņemot vērā, vai tās izcelsme ir vai nav noziedzīga, līdz ar to nešķiet, ka Direktīvas 2016/343 6. panta 1. punkts būtu piemērojams apstrīdētajam valsts tiesiskajam regulējumam (
79
).
81.
To paturot prātā, Tiesa uzskata, ka Hartas 48. pantā noteiktais nevainīguma prezumpcijas princips ir piemērojams, nosakot pārkāpumu veidojošos objektīvos elementus, kuru dēļ var tikt uzlikti administratīvi sodi ar krimināltiesisku raksturu. Tas pats attiecas uz tiesībām klusēt – garantiju, kas izriet no Hartas 47. punkta otrās daļas un 48. panta (
80
). Neskarot iesniedzējtiesas veicamo galīgo vērtējumu par konfiskācijas pasākuma bez notiesājoša sprieduma krimināltiesisko raksturu, šīs judikatūras piemērošanai pēc analoģijas vajadzētu mums likt nonākt pie secinājuma, ka nevainīguma prezumpcija un tiesības klusēt ir piemērojamas lietās, kurās šī tiesa ir iesniegusi savus lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu.
82.
Integrējot ECT judikatūru par ECPAK 6. panta 2. punktu, kas atbilst Hartas 48. pantam, Tiesa uzskata, ka ikvienas personas, kas krimināllietā tiek apsūdzēta noziedzīgā nodarījumā, tiesības uz tās nevainīguma prezumpciju un to, lai apsūdzībai būtu pierādīšanas pienākums attiecībā uz pret šo personu izvirzītajiem apgalvojumiem, nav absolūtas, jo ikvienā tiesību sistēmā ir fakta legālā prezumpcija vai juridiskā prezumpcija. Lai gan ir taisnība, ka Hartas 48. pants neliedz dalībvalstīm noteikt, ka sodāms ir pats materiāltiesiskais vai objektīvais fakts, un ieviest fakta legālo prezumpciju vai juridisko prezumpciju, tas dalībvalstīm paredz pienākumu krimināllietās nepārsniegt noteiktu slieksni. Konkrētāk, šajā tiesību normā nostiprinātais nevainīguma prezumpcijas princips uzliek šai dalībvalstij pienākumu iekļaut tās krimināltiesībās sastopamās prezumpcijas saprātīgās robežās, ņemot vērā izskatāmās lietas nopietnību un saglabājot tiesības uz aizstāvību, jo pretējā gadījumā šis princips tiktu nesamērīgi pārkāpts. Šis slieksnis tiek pārsniegts, ja prezumpcijas dēļ personai tiek liegta jebkāda iespēja atspēkot pret viņu izvirzītās apsūdzības, tādējādi tai liedzot gūt labumu no minētā principa (
81
).
83.
Balstoties uz šo pašu judikatūru, Tiesa ir norādījusi, ka tiesības klusēt ir uzskatāmas par vispāratzītu starptautisku normu, kas ir lietas taisnīgas izskatīšanas jēdziena centrā. Aizsargājot apsūdzēto no varas iestāžu ļaunprātīgas piespiešanas, šīs tiesības palīdz novērst tiesas kļūdas un nodrošināt šāda procesa rezultātu. Tā kā tiesību klusēt aizsardzība ir paredzēta, lai nodrošinātu, ka apsūdzības argumentācija krimināllietā tiek pamatota, iztiekot bez pierādījumiem, kas no apsūdzētā iegūti pretēji viņa gribai – ar piespiešanu vai ietekmēšanu –, šīs tiesības tiek pārkāptas tostarp tāda aizdomās turētā situācijā, kurš, saņēmis draudus par sodu – kas tiktu uzlikts gadījumā, ja viņš neliecinātu –, vai nu liecina, vai tiek sodīts par atteikšanos liecināt. Tiesības klusēt nevar saprātīgi sašaurināt tikai līdz pārkāpuma atzīšanai vai piezīmēm, kas tieši apsūdz uzklausāmo personu, bet tās ietver arī informāciju par faktiem, kuri vēlāk var tikt izmantoti apsūdzības pamatojumam un tādējādi var ietekmēt notiesājošo spriedumu vai šai personai piemērojamo sodu. Tomēr tiesības klusēt nevar attaisnot nesadarbošanos ar kompetentajām iestādēm un tātad nav absolūta prerogatīva (
82
).
84.
Valsts tiesiskā regulējuma atbilstība jāvērtē, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ja ir atgādināts, ka Tiesa var sniegt norādes par to, kādi elementi jāņem vērā vērtējumā par nevainīguma prezumpcijas principa, kā arī tiesību klusēt aizskāruma samērīgo raksturu – šis vērtējums jāveic iesniedzējtiesai. Šajā ziņā jāuzsver, pirmkārt, ka ir jābūt tā, ka kompetentā valsts tiesa ir pārliecinājusies par īpašuma noziedzīgo izcelsmi un ka procesa virzītājam sākotnēji ir jāiesniedz tiesai pierādījumi šajā ziņā (
83
). Šos elementus uzskata par pierādītiem tad, ja ir pamats atzīt, ka minētajai mantai, visticamāk, ir noziedzīga izcelsme (
84
).
85.
Otrkārt, nav strīda par to, ka persona, kuras turējumā ir manta, var atspēkot iepriekš minēto prezumpciju. Saskaņā ar Latvijas tiesisko regulējumu, ja šī persona apgalvo, ka manta nav uzskatāma par noziedzīgi iegūtu, tai jāpierāda mantas izcelsmes likumīgums, sniedzot par to ticamu izskaidrojumu (
85
). Šī atspēkošanas iespēja minētajai personai ir sniegta, pat pirms tiek uzsākts konfiskācijas process, pamatojoties uz Kriminālprocesa likuma 626. pantu. Proti, ja mantai ir uzlikts arests pirmstiesas kriminālprocesa laikā tāpēc, ka procesa virzītājs ir pārliecinājies par tās noziedzīgo izcelsmi, tam saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 356. panta piekto daļu ir pienākums paziņot ieinteresētajai personai par “iespēju”, ka šī persona var 45 dienu laikā iesniegt ziņas par attiecīgās mantas izcelsmes likumību, kā arī informēt personu par šādu ziņu neiesniegšanas sekām. Turklāt, kā jau izklāstīts, attiecīgajai personai ir tiesības piedalīties konfiskācijas procesā, kurā ietilpst tiesas sēde, kam jānotiek 10 dienu laikā no lēmuma par šī procesa uzsākšanu saņemšanas; tiesas sēdē procesā iesaistītajām personām ir tās pašas tiesības iesniegt noraidījumus un lūgumus, pierādījumus un rakstveida apsvērumus tiesai (
86
).
86.
Manuprāt, Latvijas tiesiskais regulējums nerada probatio diabolica situāciju, kas acīmredzami nesamērīgi pārkāptu nevainīguma prezumpcijas principu un tiesības uz aizstāvību. Ir pilnīgi loģiski un saprātīgi lūgt personai, kuras valdījumā ir attiecīgā manta, sniegt pierādījumus par pozitīvu faktu un par procesa virzītāja secinājumu kļūdainumu. Izmantojot Direktīvas 2024/1260 34. apsvēruma formulējumu, tiesai, nosakot, vai īpašums jākonfiscē, jāņem vērā tostarp tas, ka īpašumam nav ticama likumīga avota, “jo parasti likumīgi iegūta īpašuma izcelsmi ir iespējams izskaidrot”. Vai minētā persona neatrodas vislabākajā situācijā, lai sniegtu paskaidrojumus, kas ļauj, piemēram, skaidrot juridisko un finansiālo konstrukciju, kura ietver īpašumu, un pamatot tā ekonomisko jēgu?
87.
Treškārt, jānorāda, ka tiesai, kas aicināta izdot konfiskācijas rīkojumu, jāpārliecinās, ka runa tiešām ir par noziedzīgi iegūtu īpašumu, un šim nolūkam jāvērtē visi ar to saistītie elementi atbilstoši Kriminālprocesa likuma 630. panta pirmajai daļai. Šīs tiesību normas otrajā daļā paredzēts, ka tad, “ja tiesa atzīst, ka mantas saistība ar noziedzīgu nodarījumu nav pierādīta vai mantas izcelsme nav noziedzīga, tā pieņem lēmumu izbeigt procesu par noziedzīgi iegūtu mantu”. Šis formulējums tieši attiecas uz mantas noziedzīgās izcelsmes pierādīšanu un apstiprina Latvijas valdības norādījumus (
87
) par procesa virzītājam saistošu pienākumu, lai arī to var uzskatīt par atvieglotu. Aplūkojamais pierādīšanas regulējums pats par sevi tādējādi nešķiet tāds, kas izraisītu īstu pierādīšanas pienākuma apvēršanu, jo šis regulējums šādā veidā procesa virzītājam paredz pienākumu sniegt dažādus netiešus pierādījumus, kuru apvienojums attiecīgajā gadījumā var būt par pamatu tiesas, kas izskata lietu, pārliecībai par mantas nelikumīgas izcelsmes esamību (
88
). Šis konstatējums atklāj, ka ar mantu saistītās personas klusēšana vien, atbildot uz procesa virzītāja paziņojumu par iespēju sniegt informāciju par mantas izcelsmes likumību, nevar būt par pamatu konfiskācijas rīkojumam (
89
). Turpretī to var uzskatīt par pierādījumu citu procesa virzītāja sniegto pierādījumu ticamībai (
90
).
88.
Kompetentā valsts tiesa vērtē aplūkojamās mantas izcelsmi, pamatojoties uz iespēju izsvēršanu, un tas atbilst pārliecības pakāpei, kas paredzēta Direktīvas 2014/42 5. pantā, to skatot, ņemot vērā tās 21. apsvērumu, attiecībā uz tādas personas īpašuma paplašināto konfiskāciju, kas atzīta par vainīgu noziedzīgā nodarījumā. Šo pasākumu tiesa var piespriest, ja tā, pamatojoties uz lietas apstākļiem, ir pārliecinājusies, ka attiecīgais īpašums cēlies no noziedzīgām darbībām; tas nenozīmē, ka jābūt pierādītam, ka minētais īpašums cēlies no noziedzīgām darbībām, bet ka tiesa saskaņā ar lielākās iespējamības kritēriju uzskata vai saprātīgi pieņem, ka ir daudz ticamāk, ka īpašums ir iegūts ar noziedzīgām darbībām nekā citādi.
89.
Ceturtkārt, iesniedzējtiesa uzsver, ka īpašuma iespējami nelikumīgās izcelsmes vērtējums ir cieši saistīts ar jautājumu, vai uz šo īpašumu ir attiekusies līdzekļu legalizācija, un tas varētu būt par pamatu konstatējumam, ka pastāv šāda noziedzīga nodarījuma sastāva elementi, kas uzliek ar minēto īpašumu saistītajai personai pienākumu atspēkot prezumpciju par vainu līdzekļu legalizācijas nodarījumā. Papildus tam, ka iesniedzējtiesas nolēmumos nav līdzekļu legalizācijas definīcijas Latvijas tiesībās, vēlos atgādināt, ka atbilstoši LESD 267. pantā paredzētajai tiesu sadarbības sistēmai Tiesai nav jāinterpretē valsts leģislatīvie vai reglamentējošie akti (
91
). Tomēr, vispārīgi raugoties, līdzekļu legalizācija nozīmē procesu, kurā likumīgajā ekonomikā tiek no jauna ievadīti līdzekļi, kas iegūti noziedzīgās darbībās, un tātad tiek radīts iespaids, ka finanšu līdzekļiem vai nekustamajam vai kustamajam īpašumam, kas iegūts noziedzīgās darbībās, ir likumīga izcelsme. Ciktāl līdzekļu legalizācija kā noziedzīgs nodarījums nevar pastāvēt tad, ja attiecīgajam īpašumam ir likumīga izcelsme, ir labi saprotams, kāpēc iesniedzējtiesa to sasaista ar tādu konfiskācijas procedūru kā pamatlietās aplūkotā.
90.
Šajā kontekstā, lai sniegtu iesniedzējtiesai derīgu atbildi, var precizēt, ka atbilstoši Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkta pirmajam teikumam dalībvalstīm jāveic pasākumi, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka tik ilgi, kamēr nav pierādīta aizdomās turētā vai apsūdzētā vaina saskaņā ar tiesību aktiem, tostarp tiesu nolēmumos, ar kuriem netiek noteikts personas vainīgums, minētā persona netiek minēta kā vainīga. No Direktīvas 2016/343 16. apsvēruma izriet, ka ar šo normu ir paredzēts nodrošināt nevainīguma prezumpcijas ievērošanu. Līdz ar to, kā teikts šajā apsvērumā, šādos tiesas nolēmumos nebūtu jāatspoguļo viedoklis par to, ka šī persona ir vainīga (
92
). Minētie tiesas nolēmumi, manuprāt, var ietvert arī tos, ar ko pamatlietās aplūkoto procesu rezultātā piespriež mantas konfiskāciju personai, kuras valdījumā tā ir un attiecībā uz kuru vienlaikus notiek kriminālprocess, lai pierādītu tās atbildību par noziedzīgu nodarījumu.
91.
Interpretējot Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktu, Tiesa ir skaidri atsaukusies uz ECT judikatūru, kurā pausts uzskats, ka nevainīguma prezumpcijas princips nav ievērots tad, ja tiesas nolēmums vai oficiāls paziņojums attiecībā uz apsūdzēto ietver skaidru, pirms galīgā notiesājošā sprieduma paustu apliecinājumu, ka attiecīgā persona ir izdarījusi konkrētu noziedzīgo nodarījumu. Šajā kontekstā ECT ir uzsvērusi, cik liela nozīme ir tiesu iestāžu izvēlētiem formulējumiem un īpašiem apstākļiem, kādos tie ir pausti, kā arī konkrētās tiesvedības raksturam un kontekstam. Līdz ar to jāuzskata, ka tad, ja valsts tiesai konfiskācijas rīkojumā jāpamato sava pārliecība, ka attiecīgajai mantai, visticamāk, ir noziedzīga izcelsme, šis pamatojums jāformulē tā, lai varētu izvairīties no potenciāli priekšlaicīga sprieduma par trešo personu – kuru valdījumā ir šī manta – vainu, jo tas varētu apdraudēt taisnīgu vērtējumu par apsūdzībām, kuras celtas pret šīm personām atsevišķā procesā attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu, kas ir radījis šo mantu, vai uz līdzekļu legalizācijas nodarījumu (
93
).
92.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, kā arī izaicinājuma saistībā ar cīņu ar organizēto noziedzību būtisko nozīmi (
94
), jāuzskata, ka mantas, uz kuru attiecas konfiskācijas process, izcelsmes pierādīšanas kārtība nav tāda, kas acīmredzami nesamērīgi pārkāptu nevainīguma prezumpcijas principu un tiesības klusēt, kā arī tiesības uz aizstāvību, kas personai, kuras turējumā ir šī manta, ir garantētas atbilstoši Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktam, to aplūkojot kopsakarā ar Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktu un Hartas 47. un 48. panta gaismā.
4.
Par efektīvu tiesību aizsardzību
93.
Ar otro un trešo jautājumu lietā C‑49/23, kuri jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punkts, to aplūkojot Hartas 17. un 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, kas neparedz tiesības pārsūdzēt mantas konfiskācijas rīkojumu, kuru izdevusi otrās instances tiesa pēc tam, kad pirmās instances tiesa ir nolēmusi izbeigt procesu par noziedzīgi iegūtu mantu, konstatējot, ka nav pietiekamu pierādījumu par saikni starp šo mantu un noziedzīgo nodarījumu vai par mantas noziedzīgo izcelsmi (
95
).
94.
Atbilstoši Kriminālprocesa likuma 630. un 631. pantam tiesa, kas izskata lietu par noziedzīgi iegūtu mantu, atkarībā no tās vērtējuma par iesniegtajiem pierādījumiem var izdot rīkojumu par mantas, kura uzskatāma par noziedzīgi iegūtu, konfiskāciju vai – pretējā gadījumā – izbeigt procesu, neveicot ierobežojošus pasākumus. Šo tiesas nolēmumu ar mantu saistītā persona vai procesa virzītājs var pārsūdzēt apgabaltiesā, kura no jauna pieņem nolēmumu krimināllietā, ņemot vērā apelācijas devolutīvo iedarbību, un tad, ja tā atceļ pārsūdzēto nolēmumu, tā – ar tādām pašām pilnvarām kā pirmajai tiesai – pieņem jaunu nolēmumu. Šis pēdējais nolēmums nav pārsūdzams.
95.
Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punkta otrajā teikumā savukārt ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina personai, pret kuru tiek vērsta konfiskācija, efektīvu iespēju pārsūdzēt tiesā konfiskācijas rīkojumu. Izvēloties šīs tiesības normas šauru gramatisko interpretāciju un to ievērojot, pamatlietu dalībnieki būtībā uzskata, ka tā uzliek dalībvalstīm par pienākumu ieviest procedūru, kas noteikti ietver tiesas instanci, kura ļauj veikt pārbaudi par konfiskācijas rīkojuma tiesiskumu, neatkarīgi no stadijas, kurā rīkojums izdots.
96.
Manuprāt, šī interpretācija nav atbalstāma. Minētās normas tvērums jānosaka, to aplūkojot kontekstā, proti, kā tā iekļaujas Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktā definētajā vispārējā dalībvalstu pienākumā nodrošināt personām, kuras skar šajā direktīvā noteiktie pasākumi, tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu. No minētās direktīvas apsvērumiem un pārējām normām nekādi neizriet, ka tā būtu vērsta uz to, lai noteiktu dalībvalstīm pienākumu ieviest otro tiesvedības instanci, proti, iespēju pārsūdzēt nolēmumu, ar kuru lemts par pārsūdzību, kas vērsta pret nolēmumu, kuru pieņēmusi tiesa pirmajā instancē. Šajā ziņā vēlos norādīt, ka attiecībā uz iesaldēšanas rīkojumu Direktīvas 2014/42 8. panta 4. punktā paredzēta tikai iespēja to pārsūdzēt tiesā saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām, nenosakot pienākumu paredzēt divas tiesvedības instances. Šāda prasība turklāt būtu pretrunā šajā direktīvā izvirzītajiem efektivitātes un ātras izskatīšanas mērķiem.
97.
Manuprāt, šo secinājumu apstiprina Tiesas judikatūra par citām atvasināto tiesību normām, ar kurām noteikts pienākums nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību, tādām kā it īpaši Direktīvas 2013/32/ES (
96
) 46. panta 1. punkts, Direktīvas 2008/115/EK (
97
) 13. panta 1. punkts un Regulas (ES) Nr. 604/2013 (
98
) 29. panta 1. un 2. punkts. Šīm normām ir līdzīgs formulējums kā Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punkta otrajam teikumam tādā nozīmē, ka tās prasa ieviest efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli pret nelabvēlīgiem aktiem attiecībā uz īpaši norādītām personām. Interpretējot šīs tiesību normas Hartas 47. panta gaismā, Tiesa ir uzskatījusi, ka ar tām piešķirtā aizsardzība ietver tikai viena tiesību aizsardzības līdzekļa tiesā esamību, bet ne prasību par vairāku tiesvedības instanču ieviešanu. Tādējādi šķiet, ka svarīgi ir tikai tas, ka pastāv iespēja vērsties tiesā, kas šajā gadījumā ir garantēta ar Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punkta otro teikumu, jo efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips paredz privātpersonām tiesības uz piekļuvi tiesai, nevis vairākām tiesas instancēm (
99
). Līdz ar to apstāklis, ka saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 631. pantu tiesas lēmums, ar kuru manta tikusi atzīta par noziedzīgi iegūtu un konfiscēta pēc pierādījumu attiecībā uz šīs mantas izcelsmi atkārtotas izskatīšanas pēc būtības, nav pārsūdzams, nepārkāpj personu, kuru valdījumā ir minētā manta, tiesības uz taisnīgu tiesu. Kā uzsver Latvijas valdība, valsts tiesiskais regulējums ir izstrādāts tādējādi, ka jautājumu par to, vai īpašums ir ticis noziedzīgi iegūts un var tikt konfiscēts, var izvērtēt divas tiesas, katrai no tām neatkarīgi vērtējot mantas izcelsmi.
98.
Uzskatu, ka šī interpretācija nav pretrunā ECT judikatūrai. No tās izriet, ka ne ECPAK 6. panta 1. punkts, ne 13. pants negarantē tiesības uz apelāciju vai otro tiesas instanci, jo šīs pēdējās ar Protokola Nr. 7 2. pantu ir garantētas tikai personām, kas notiesātas par noziedzīgu nodarījumu, un arī neprasa, lai būtu vairāki tiesvedības līmeņi (
100
). Turklāt ECT uzskata, ka ECPAK 13. pants vispārīgi nav piemērojams tad, ja iespējamais ECPAK pārkāpums noticis tiesvedības laikā, izņemot, ja iebildumi attiecībā uz šo pantu skar “saprātīga termiņa” prasības neizpildi (
101
).
99.
Ņemot vērā noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas procesa un soda, kas ir šī konfiskācija, krimināltiesisko raksturu, jāatgādina ECPAK Protokola Nr. 7 2. panta saturs, precizējot, ka to ir ratificējušas visas dalībvalstis, dažas no tām – ar atrunām un paziņojumiem. Šā panta 1. punktā paredzēts, ka “ikvienam, kuru tiesa ir atzinusi par vainīgu kriminālnoziegumā, ir tiesības uz vainas pierādījuma vai sprieduma pārskatīšanu augstākā instancē”. Pieņemot, ka šī tiesību norma būtu piemērojama iepriekš minētā procesa gadījumā – un uzskatu, ka tā ir jābūt, ņemot vērā, ka konfiskācijas pasākums ir krimināltiesiska rakstura sods –, jāuzsver, ka saskaņā ar šī protokola 2. panta 2. punktu uz šīm tiesībām var attiekties izņēmumi. Starp šiem izņēmumiem ir situācija, kurā ieinteresētā persona ir atzīta par vainīgu un notiesāta pēc tam, kad ir pārsūdzēts to attaisnojošs spriedums; tā ir situācija, kas precīzi pielīdzināma tai, kuru iesniedzējtiesa min otrajā un trešajā jautājumā lietā C‑49/23.
100.
Līdz ar to uzskatu, ka Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punkts, to aplūkojot Hartas 17. un 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzētas tiesības pārsūdzēt mantas, kas kvalificēta par noziedzīgi iegūtu, konfiskācijas rīkojumu, ko izdevusi otrās instances tiesa, kurā pārsūdzēts pirmās instances tiesas lēmums, ar ko noraidīts procesa virzītāja lūgums konstatēt, ka šai mantai ir noziedzīga izcelsme.
101.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, nav jāatbild uz trešo prejudiciālo jautājumu lietās C‑767/22 un C‑161/23, kā arī uz ceturto prejudiciālo jautājumu lietā C‑49/23 par pārākuma principa interpretāciju.
V. Secinājumi
102.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Latvijas Republikas Satversmes tiesas jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/42/ES (2014. gada 3. aprīlis) par nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju Eiropas Savienībā 8. panta 1. un 6. punkts, tos aplūkojot kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā 7. panta 4. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā, 4. panta 1. punktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17., 47. un 48. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ieviests noziedzīgi iegūtas vai ar noziedzīgu nodarījumu saistītas mantas konfiskācijas bez iepriekšēja notiesājoša sprieduma process, kurš uzsākts tāda procesa gaitā, ar ko tiecas pierādīt noziedzīga nodarījuma iespējamā izdarītāja – kura manta tikusi iesaldēta – vainu un kas notiek vienlaikus ar šo procesu, un kurā paredzēta:
–
tāda iespēja liegt piekļuvi lietas materiāliem personai, kuras valdījumā ir manta, kas pamatota ar trešās personas dzīvības vai pamattiesību aizsardzību vai ar notiekošas kriminālizmeklēšanas pienācīgas norises aizsardzību, ar nosacījumu, ka šis atteikums ir pakļauts pārbaudei tiesā, kuras ietvaros tiesa – tiesību uz aizstāvību ievērošanas un lietas taisnīgas izskatīšanas nolūkā – raugās, lai precīzu un pilnīgu pierādījumu elementu neizpaušana no kompetentās valsts iestādes puses aprobežotos tikai ar to, kas ir noteikti nepieciešams;
–
tāda mantas konfiskācijas rīkojuma izdošana, pamatojoties uz likumīgu prezumpciju par tās noziedzīgu izcelsmi, kas balstīts uz procesa virzītāja sniegtu pierādījumu kopumu, kurš dara ticamu šādu izcelsmi, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, personām, kuru valdījumā ir šī manta, ir bijusi faktiska iespēja pierādīt tās ticami likumīgo izcelsmi un, otrkārt, šajā rīkojumā šīs personas nav norādītas kā vainīgas noziedzīgā nodarījumā, uz ko attiecas atsevišķs kriminālprocess, kurš notiek vienlaikus ar procesu, kas vērsts uz minētās mantas konfiskāciju;
–
iespēja pārsūdzēt tiesā mantas konfiskācijas rīkojumu bez iespējas šādu rīkojumu apstrīdēt tiesā gadījumā, ja to izdevusi otrās instances tiesa pēc tam, kad tiesa pirmajā instancē ir nolēmusi noraidīt konfiskācijas lūgumu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei “Līdzekļu atgūšana un konfiskācija. Noziedzība nedrīkst “atmaksāties”” (COM (2020) 217 final).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 3. aprīlis) par nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju Eiropas Savienībā (OV 2014, L 127, 39. lpp.). Šī tiesību norma ir aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2024/1260 (2024. gada 24. aprīlis) par aktīvu atgūšanu un konfiskāciju (OV L, 2024/1260), kas stājās spēkā 2024. gada 22. maijā.
(
4
)	2018. gada 25. oktobrī no Kriminālprocesa likuma 626. panta otrās daļas tika izslēgti vārdi “ja pierādījumu kopums dod pamatu uzskatīt, ka manta, kura izņemta vai kurai uzlikts arests, ir noziedzīgi iegūta”.
(
5
)	Padomes Pamatlēmums (2005. gada 24. februāris) par noziedzīgi iegūtu līdzekļu, nozieguma rīku un īpašuma konfiskāciju (OV 2005, L 68, 49. lpp.). Arī šī norma aizstāta ar Direktīvu 2024/1260.
(
6
)	Spriedums, 2022. gada 24. februāris, Viva Telecom Bulgaria (C‑257/20, EU:C:2022:125, 123. punkts).
(
7
)	Rīkojums, 2023. gada 18. aprīlis, Vantage Logistics (C‑200/22, EU:C:2023:337, 27. punkts).
(
8
)	Spriedums, 2021. gada 28. oktobris, Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo (C‑319/19, EU:C:2021:883, 36. punkts).
(
9
)	Spriedumi, 2020. gada 19. marts, “Agro In 2001” (C‑234/18, EU:C:2020:221, 61. punkts), un 2021. gada 28. oktobris, Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo (C‑319/19, EU:C:2021:883, 41. punkts).
(
10
)	Runājot par jēdzienu “konfiskācija”, jāatsaucas tikai uz definīciju, kas ietverta Direktīvas 2014/42 2. panta 4. punktā, jo saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punktu ar šo direktīvu tostarp ir aizstāti Pamatlēmuma 2005/212 1. panta pirmie četri ievilkumi, tostarp ievilkums, kas veltīts šā jēdziena definīcijai (spriedums, 2022. gada 10. novembris, DELTA STROY 2003 (C‑203/21, EU:C:2022:865, 30. punkts)).
(
11
)	Spriedums, 2023. gada 9. marts, Otdel Mitnichesko razsledvane i razuznavane (C‑752/21, EU:C:2023:179, 44. punkts).
(
12
)	Spriedumi, 2020. gada 19. marts, Agro In 2001 (C‑234/18, EU:C:2020:221, 60. punkts), un 2021. gada 28. oktobris, Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo (C‑319/19, EU:C:2021:883, 38. punkts).
(
13
)	Jāprecizē, ka pamatlietās īstenotais noziedzīgi iegūtas mantas konfiskācijas process atbilst procesam, kas paredzēts Kriminālprocesa likuma 626. panta pirmajā daļā; ir runa par situāciju, kura atšķiras no tās, kas minēta šā panta divās nākamajās daļās, kurās paredzēta iespēja izmeklētājam vai prokuroram uzsākt konfiskācijas procesu, izbeidzot kriminālprocesu uz personu nereabilitējoša pamata.
(
14
)	Skat. lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu lietā C‑767/22 13.1. punktu.
(
15
)	Saskaņā ar Krimināllikuma 70.10 pantu mantas īpašā konfiskācija ir noziedzīgi iegūtas mantas vai noziedzīga nodarījuma izdarīšanas priekšmeta, vai ar noziedzīgu nodarījumu saistītas mantas piespiedu bezatlīdzības atsavināšana valsts īpašumā. Mantas īpašā konfiskācija nav kriminālsods. Šī definīcija atbilst Direktīvas 2014/42 2. panta 4. punkta jēdziena “konfiskācija” definīcijai. No šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka šajā kontekstā nav nozīmes tam, vai konfiskācija ir vai nav krimināltiesisks sods. Tādējādi tāds pasākums kā pamatlietā aplūkotais, kurš izraisa arestētā īpašuma galīgu atņemšanu, ko tiesa ir uzdevusi saistībā ar noziedzīgu nodarījumu, ietilpst jēdzienā “konfiskācija” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 14. janvāris, Okrazhna prokuratura – Haskovo un Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 47. un 48. punkts)).
(
16
)	Vienīgi Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punktu Tiesa interpretēja 2021. gada 21. oktobra spriedumā Okrazhna prokuratura – Varna (C‑845/19 un C‑863/19, EU:C:2021:864, 49.–57. punkts) un 2021. gada 28. oktobra spriedumā Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo (C‑319/19, EU:C:2021:883, 35. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2019. gada 19. septembris, Gesamtverband Autoteile‑Handel (C‑527/18, EU:C:2019:762, 30. punkts).
(
18
)	Šajā ziņā atsaucos uz Direktīvas 2014/42 preambulas 15. apsvēruma formulējumu, saskaņā ar kuru tad, “ja konfiskācija nav iespējama, pamatojoties uz galīgu notiesājošu spriedumu, tomēr joprojām vajadzētu būt iespējai noteiktos apstākļos konfiscēt nozieguma rīkus un noziedzīgi iegūtus līdzekļus, vismaz aizdomās turētās vai apsūdzētās personas slimības vai bēguļošanas gadījumos” (mans izcēlums). Tāpat Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1805 (2018. gada 14. novembris) par iesaldēšanas rīkojumu un konfiskācijas rīkojumu savstarpējo atzīšanu (OV 2018, L 303, 1. lpp.) 7. apsvērumā ir norādīts, ka Direktīvas 2014/42 minimuma noteikumi attiecas uz nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskāciju, “tostarp” arī gadījumos, kad “par noziedzīgu nodarījumu jau ir uzsākts kriminālprocess”, bet aizdomās turētā vai apsūdzētā persona ir slima vai aizbēgusi, paplašinātu konfiskāciju un konfiskāciju, ko piemēro trešajai personai.
(
19
)	Tādējādi ar šā panta 2. punktu konfiskācija ir atļauta gadījumā, ja kriminālprocesā nevar pieņemt notiesājošu spriedumu tāpēc, ka aizdomās turētā vai apsūdzētā persona, kura ir slima vai bēguļo, nestājas tiesas priekšā – tās ir situācijas, kuras dažādās dalībvalstīs atbilst in absentia procesam, kas skaidri paredzēts minētā panta 1. punktā, kā uzsvērts Direktīvas 2014/42 15. apsvērumā. Šī pēdējā norāde tādējādi liek uzdot jautājumu par šīs direktīvas 4. panta 2. punkta pienācīgas un lietderīgas piemērošanas jomas noteikšanu.
(
20
)	Kriminālprocesa likuma 626. panta pirmā daļa.
(
21
)	Šīs direktīvas 16. apsvērumā tādējādi ir precizēts, ka ar “slimību” jāsaprot tas, ka aizdomās turētā vai apsūdzētā persona “garākā laikposmā” nespēj piedalīties kriminālprocesā, kālab tiesvedību nevar turpināt normālos apstākļos.
(
22
)	Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva par noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju Eiropas Savienībā (COM/2012/085 final – 2012/0036 (COD)).
(
23
)	Komisijas 2019. gada 12. aprīļa dokuments “Analīze par konfiskācijas pasākumiem, kas nav pamatoti ar notiesājošu spriedumu, Eiropas Savienībā” (SWD (2019) 1050 final, 4. lpp.).
(
24
)	Spriedums, 2021. gada 21. oktobris, Okrazhna prokuratura – Varna (C‑845/19 un C‑863/19, EU:C:2021:864, 75. punkts).
(
25
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 21. oktobris, Okrazhna prokuratura – Varna (C‑845/19 un C‑863/19, EU:C:2021:864, 76. un 77. punkts), kā arī 2022. gada 12. maijs, RR un JG (Trešo personu īpašuma iesaldēšana) (C‑505/20, EU:C:2022:376, 34. punkts).
(
26
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, RR un JG (Trešo personu īpašuma iesaldēšana) (C‑505/20, EU:C:2022:376, 25.–33. punkts). Īpašuma iesaldēšana Direktīvas 2014/42 2. panta 5. punktā ir definēta kā “pagaidu aizliegums nodot, iznīcināt, pārveidot, atsavināt vai pārvietot īpašumu vai īpašuma pagaidu uzraudzība vai kontrole”. Attiecībā uz situācijām, kurās Direktīva 2014/42 ļauj izmantot īpašuma iesaldēšanu, tās 7. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai varētu iesaldēt īpašumu ar nolūku to, iespējams, vēlāk konfiscēt.
(
27
)	Iesniedzējtiesa lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu regulāri atsaucas uz “ar mantu saistītās personas” tiesībām.
(
28
)	Direktīvas 2014/42 6. pantā attiecībā uz trešo personu mantas konfiskāciju dalībvalstis ir aicinātas veikt nepieciešamos pasākumus, kas ļauj konfiscēt tādus noziedzīgi iegūtus līdzekļus vai citu īpašumu, kura vērtība atbilst to noziedzīgi iegūto līdzekļu vērtībai, kurus aizdomās turētā vai apsūdzētā persona ir tieši vai netieši nodevusi trešām personām vai kurus trešās personas ir ieguvušas no aizdomās turētās vai apsūdzētās personas, vismaz tad, ja minētās trešās personas zināja vai tām vajadzēja zināt, ka nodošanas vai iegādes mērķis bija izvairīties no konfiskācijas.
(
29
)	Šī norma bija skaidri minēta Priekšlikumā direktīvai (COM/2012/085 final – 2012/0036 (COD)) kā iedvesmas avots tās 5. pantam, kurš attiecas uz konfiskāciju bez notiesājoša sprieduma. Šajā ziņā bija minēta arī G8 Lionas–Romas darba grupas nostāja, kas pausta ziņojumā, kurā uzsvērts, ka, lai gan kopumā būtu jāievēro princips par konfiskāciju, pamatojoties uz notiesājošu spriedumu, tomēr ir gadījumi, kad kriminālvajāšana nav iespējama, jo atbildētājs ir miris vai bēguļo, trūkst pietiekamu pierādījumu, lai sāktu kriminālvajāšanu, vai “citu tehnisku iemeslu dēļ”. Visbeidzot ir minēts, ka tādu normu ieviešanu, ar kurām paredz konfiskāciju bez notiesājoša sprieduma, atbalstīja arī praktiķi, kas apvienojušies Camden Asset Recovery Inter‑Agency Network (CARIN) – Kamdenas līdzekļu atguves aģentūru tīkls), kurā darbojas līdzekļu atgūšanas jomā kompetentās iestādes, kā arī līdzekļu atguves dienestu platforma.
(
30
)	Konfiskācijas rīkojums ir galīgais sods vai tiesas noteikts pasākums saistībā ar krimināllietu par noziedzīgu nodarījumu, ar kuru paredz fiziskas vai juridiskas personas īpašuma galīgu atsavināšanu.
(
31
)	Skat. 5. lpp. Komisijas 2019. gada 12. aprīļa dokumentā “Analīze par konfiskācijas pasākumiem, kas nav pamatoti ar notiesājošu spriedumu, Eiropas Savienībā” (SWD (2019) 1050 final).
(
32
)	Direktīvas 2024/1260 15. panta formulējums ir skaidrāks nekā Direktīvas 2014/42 4. panta 2. punkta formulējums tādā nozīmē, ka aplūkoto apstākļu uzskaitījums acīmredzami ir izsmeļošs. Vēl viens nošķīruma elements ir saistīts ar to, ka šāda veida konfiskācija bez notiesājoša sprieduma ierobežoti attiecas tikai uz situāciju, kurā ir uzsākts kriminālprocess, bet to nevar turpināt kāda no šiem apstākļiem dēļ un būtu iespējams, ka šis process beigtos ar notiesājošu spriedumu, ja attiecīgais apstāklis nebūtu radies (tomēr norādu, ka Direktīvas 2024/1260 31. apsvēruma – kurā definēta attiecīgās personas slimības varbūtība – saturs šajā ziņā ir pretrunā šīs direktīvas 15. panta formulējumam.)
(
33
)	Priekšlikuma direktīvai 34. apsvērumā ir minēts, ka dalībvalstīm būtu jāspēj nolemt, ka neizskaidrojamas bagātības konfiskācijas rīkojums tiek izdots “atsevišķi no kriminālprocesa par attiecīgo nodarījumu”, un tas atbilst situācijai pamatlietās.
(
34
)	Spriedums, 2021. gada 14. janvāris, Okrazhna prokuratura – Haskovo un Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 36. punkts).
(
35
)	Skat. 5. lpp. Komisijas 2019. gada 12. aprīļa dokumentā “Analīze par konfiskācijas pasākumiem, kas nav pamatoti ar notiesājošu spriedumu, Eiropas Savienībā” (SWD (2019) 1050 final).
(
36
)	Aresti, ko Latvijas kompetentās iestādes saistībā ar kriminālprocesu par līdzekļu legalizāciju ir uzlikušas nekustamajam īpašumam un naudas līdzekļiem, kuri noguldīti banku iestāžu kontos Latvijā. Uz konfiskācijas rīkojumiem, kas par tiem pieņemti, tātad tieši neattiecas Regula 2018/1805 un jautājums par šo rīkojumu savstarpējo atzīšanu.
(
37
)	Skat. Direktīvas 2014/42 un Regulas 2018/1805 3. apsvērumu, kā arī 16. apsvērumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2018/1673 (2018. gada 23. oktobris) par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas apkarošanu ar krimināltiesībām (OV 2018, L 284, 22. lpp.).
(
38
)	Spriedums, 2007. gada 25. oktobris, Fortum Project Finance (C‑240/06, EU:C:2007:636, 36. punkts).
(
39
)	Skat. 2. lpp. Komisijas 2019. gada 12. aprīļa dokumentā “Analīze par konfiskācijas pasākumiem, kas nav pamatoti ar notiesājošu spriedumu, Eiropas Savienībā” (SWD (2019) 1050 final).
(
40
)	Direktīvas 2014/42 31. apsvērumā ir norādīts – tā kā iesaldēšanas rīkojumi ierobežo tiesības uz īpašumu, šādus pagaidu pasākumus nevajadzētu izmantot ilgāk, nekā tas ir nepieciešams īpašuma pieejamības saglabāšanas nolūkā, ņemot vērā iespējamu vēlāku konfiskāciju.
(
41
)	Direktīvas 2014/42 10. panta 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt iespēju, ja nepieciešams, pārdot vai nodot īpašumu, kam uzlikts arests.
(
42
)	Ziņojumā (COM (2020) 217 final) būtībā ir norādīts, ka šī prasība dalībvalstu kriminālprocesa kodeksos ir transponēta atšķirīgi it īpaši attiecībā uz advokāta palīdzību konfiskācijas bez notiesājoša sprieduma procedūrās iesaistītajām personām. Turklāt ir precizēts, ka dalībvalstīs ir dažādi pierādīšanas standarti.
(
43
)	Spriedums, 2021. gada 28. oktobris, Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo (C‑319/19, EU:C:2021:883, 37. punkts).
(
44
)	Spriedums, 2012. gada 12. jūlijs, SC Volksbank România (C‑602/10, EU:C:2012:443, 86. un 87. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
45
)	Pieejams šādā interneta vietnē: https://titania.saeima.lv/LIVS12/SaeimaLIVS12.nsf/0/AB2871419A747C7FC2258011002DD2FA?OpenDocument.
(
46
)	Saskaņā ar Latvijas valdības norādījumiem aizvien ir uzskatīts, ka Latvijā spēkā esošā konfiskācijas bez iepriekšēja notiesājoša sprieduma procedūra ietilpst Direktīvas 2014/42 piemērošanas jomā.
(
47
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2003. gada 7. janvāris, BIAO (C‑306/99, EU:C:2003:3, 92. punkts), un 2019. gada 21. novembris, Deutsche Post u.c. (C‑203/18 un C‑374/18, EU:C:2019:999, 40. punkts).
(
48
)	Šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2014. gada 9. septembris, Parva Investitsionna Banka u.c. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
49
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (OV 2012, L 142, 1. lpp.).
(
50
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.).
(
51
)	Spriedums, 2015. gada 29. oktobris, Nagy (C‑583/14, EU:C:2015:737, 21. punkts).
(
52
)	Turklāt vēlos norādīt, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑767/22 iesniedzējtiesa uzskata, ka jāņem vērā Direktīvas 2012/13 7. pants attiecībā uz tiesībām piekļūt lietas materiāliem.
(
53
)	Spriedums, 2014. gada 18. decembris, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 32.–37. punkts).
(
54
)	Kopš 2021. gada 2. novembra vārdi “aizdomās turētajam vai apsūdzētajam” ir svītroti, kas ir tiesību akta grozījums bez sekām, jo apstāklim, ka attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā nav minēti formulējumi “aizdomās turētais” vai “apsūdzētā persona”, nav nozīmes attiecībā uz Direktīvas 2012/13 un Direktīvas 2016/343 piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 7. septembris, Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Personas pārmeklēšana) (C‑209/22, EU:C:2023:634, 43. un 44. punkts)).
(
55
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 7. septembris, Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Personas pārmeklēšana) (C‑209/22, EU:C:2023:634, 38. un 43. punkts).
(
56
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 37. punkts).
(
57
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765), kura risinājums relativizē 2021. gada 16. decembra sprieduma AB u.c. (Amnestijas atcelšana) (C‑203/20, EU:C:2021:1016) 70. punktu, saskaņā ar kuru process, kura priekšmets nav personas kriminālatbildības noteikšana, neietilpst Direktīvas 2012/13 piemērošanas jomā.
(
58
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Dual Prod (C‑412/21, EU:C:2023:234, 27.–30. punkts).
(
59
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Dual Prod (C‑412/21, EU:C:2023:234, 31. punkts).
(
60
)	Attiecībā uz to, kā visus šos elementus ir ņēmusi vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”), skat. spriedumu, 1995. gada 9. februāris, Welch pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1995:0209JUD001744090, 28., 30. un 33. punkts).
(
61
)	Piemēram, tika konfiscēti un ieskaitīti Latvijas valsts budžetā Lireva Investments Limited piederošie līdzekļi 1682356 Amerikas dolāru (USD) apmērā (skat. 14. punktu šī lietas dalībnieka apsvērumos lietā C‑161/23).
(
62
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, AH u.c. (Nevainīguma prezumpcija) (C‑377/18, EU:C:2019:670, 40. punkts).
(
63
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 18. decembris, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 51. punkts), un 2023. gada 30. marts, IP u.c. (Pamatlietas faktu patiesuma konstatēšana – II) (C‑269/22, EU:C:2023:275, 19. punkts).
(
64
)	Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesības uz īpašumu nav absolūtas prerogatīvas (skat. attiecīgi spriedumus, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija) (C‑205/21, EU:C:2023:49, 89. punkts), un 2021. gada 14. janvāris, Okrazhna prokuratura – Haskovo un Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 53. punkts)).
(
65
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 14. janvāris, Okrazhna prokuratura – Haskovo un Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 53. punkts).
(
66
)	Spriedums, 2019. gada 16. oktobris, Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, 61. un 62. punkts).
(
67
)	Spriedums, 2017. gada 16. maijs, Berlioz Investment Fund (C‑682/15, EU:C:2017:373, 97. punkts).
(
68
)	Spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Kolev u.c. (C‑612/15, EU:C:2018:392, 89., 90. un 93. punkts).
(
69
)	Skat. arī Direktīvas 2014/42 33. un 34. apsvērumu.
(
70
)	Kriminālprocesa likuma 627. panta otrā daļa.
(
71
)	Attiecīgajām personām palīdzēt vai tās pārstāvēt var advokāts, un tas atbilst Direktīvas 2014/42 8. panta 7. punkta prasībām.
(
72
)	Kriminālprocesa likuma 628. pants. Jāpiebilst, ka saskaņā ar šā likuma 629. panta otro un ceturto daļu tiesas sēdei jānotiek 10 dienu laikā pēc lēmuma par procesa par noziedzīgi iegūtu mantu uzsākšanu saņemšanas tiesā; šīs sēdes laikā tiesas procesā iesaistītajām personām ir vienādas tiesības pieteikt noraidījumus vai lūgumus, iesniegt pierādījumus, iesniegt tiesai rakstveida paskaidrojumus, kā arī piedalīties citu jautājumu izskatīšanā, kuri radušies tiesas procesa gaitā.
(
73
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság u.c. (C‑159/21, EU:C:2022:708, 51. punkts).
(
74
)	ECT spriedums, 2000. gada 16. februāris, Rowe un Davis pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2000:0216JUD002890195, 60. un 61. punkts), un 2012. gada 6. marts, Leas pret Igauniju (CE:ECHR:2012:0306JUD005957708, 81. punkts).
(
75
)	ECT spriedums, 2001. gada 13. februāris, Garcia Alva pret Vāciju (CE:ECHR:2001:0213JUD002354194, 42. punkts).
(
76
)	No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka noteikumi, kas regulē pierādījumu sniegšanu aplūkojamajā konfiskācijas procedūrā, galvenokārt ir ietverti Kriminālprocesa likuma 124. panta sestajā daļā, 125. panta trešajā daļā un 126. panta 31 daļā; otro minēto tiesību normu var kvalificēt par lex spécialis kā tādu, kas īpaši attiecas uz noziedzīga nodarījuma – līdzekļu legalizācijas – gadījumu. Šīs normas ir saistītas ar citām šā likuma normām, kas attiecas uz kriminālprocesa norisi no aresta uzlikšanas īpašumam līdz iespējamajam konfiskācijas rīkojumam.
(
77
)	Apstāklis, ka Direktīva 2016/343 nav minēta Direktīvā 2014/42, ir skaidrojams tikai ar to, ka tā ir pieņemta vēlāk nekā Direktīva 2014/42.
(
78
)	Spriedums, 2019. gada 28. novembris, Spetsializirana prokuratura (C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 33. punkts).
(
79
)	Ir taisnība, ka 2019. gada 19. septembra spriedumā Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765) Tiesa nosprieda, ka procedūra, kas attiecas uz personas piespiedu ievietošanu psihiatriskajā ārstniecības iestādē, ietilpst Direktīvas 2016/343 piemērošanas jomā tās krimināltiesiskā mērķa dēļ un ka prokuratūrai atbilstoši šīs direktīvas 6. pantam ir pienākums pierādīt, ka ir izpildīti visi nosacījumi, ar kādiem ir atļauta šī ievietošana psihiatriskajā ārstniecības iestādē. Manuprāt, šo risinājumu pamato apstāklis, ka ievietošana psihiatriskajā ārstniecības iestādē ir tādas personas brīvības atņemšanas pasākums, par kuru iepriekš ir pierādīts, ka tā nepieskaitāmības stāvoklī ir izdarījusi darbības, kam ir noziedzīga nodarījuma sastāvs. Man nešķiet, ka šāda situācija ir pilnībā salīdzināma ar situāciju, par ko ir runa šajā gadījumā – proti, procedūru, kuras iespējamais iznākums ir vērsts uz personas turējumā esošu mantu, – un kas nevar novest pie šīs personas brīvības atņemšanas.
(
80
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 10. novembris, DELTA STROY 2003 (C‑203/21, EU:C:2022:865, 51. punkts), 2021. gada 9. septembris, Adler Real Estate u.c. (C‑546/18, EU:C:2021:711, 44. un 55. punkts), kā arī 2021. gada 2. februāris, Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, 42. punkts).
(
81
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 9. septembris, Adler Real Estate u.c. (C‑546/18, EU:C:2021:711, 46. punkts), 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Kriminālsodu atzīšana un izpilde) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 54. punkts), un 2022. gada 10. novembris, DELTA STROY 2003 (C‑203/21, EU:C:2022:865, 60. un 61. punkts).
(
82
)	Spriedums, 2021. gada 2. februāris, Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, 38.–41. punkts), un ECT spriedums, 2000. gada 21. decembris, Heaney un McGuinness pret Īriju (CE:ECHR:2000:1221JUD003472097, 47. punkts).
(
83
)	Saskaņā ar Kriminālprocesa likuma 626. panta pirmās daļas 1. punktu kompetentā iestāde var uzsākt procesu par noziedzīgi iegūtu mantu tikai tad, ja pierādījumu kopums dod pamatu uzskatīt, ka manta, kura izņemta vai kurai uzlikts arests, ir noziedzīgi iegūta vai saistīta ar noziedzīgu nodarījumu, un lēmumā uzsākt šo procesu atbilstoši šā likuma 627. pantam ir jābūt norādītām ziņām par faktiem, kas pamato mantas saistību ar noziedzīgu nodarījumu vai mantas noziedzīgo izcelsmi, kā arī par lietas materiāliem, kuri izdalīti no izmeklēšanā esošās krimināllietas, par mantas noziedzīgo iegūšanu.
(
84
)	Skat. Kriminālprocesa likuma 124. panta sesto daļu un 125. panta trešo daļu.
(
85
)	Skat. Kriminālprocesa likuma 125. panta trešo daļu un 126. panta 31 daļu.
(
86
)	Šis 45 dienu termiņš un tiesas sēdes noturēšana desmit dienu laikā – šo desmit dienu termiņu personas, kam pieder attiecīgie īpašumi, var lūgt pagarināt – manuprāt, atspēko pamatlietu dalībnieku apgalvojumu, ka konfiskācijas procesā tām nav iespējams sniegt pierādījumus par šo īpašumu likumīgo izcelsmi.
(
87
)	Kā norāda Latvijas valdība, lai mantu uzskatītu par noziedzīgi iegūtu, procesa virzītājam katrā ziņā jāsniedz atbilstīgs pierādījumu kopums, kas pierāda, ka mantas izcelsme ir drīzāk noziedzīga nekā likumīga. No tā izriet, ka nepastāv prezumpcija par labu tam, ka valsts iestādes lēmumā uzsākt procesu par noziedzīgi iegūtu mantu izvirzītie iemesli pastāv un ka tie ir pamatoti (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, 61. punkts)).
(
88
)	Raksturojot aplūkojamo valsts pierādīšanas kārtību, manuprāt, drīzāk būtu jāizvēlas formulējums “dalīts pierādīšanas pienākums” nekā “pierādīšanas pienākuma apvēršana”. Šī personas, mantas turētājas, aktīvā loma turklāt ir skaidri norādīta ANO Konvencijas pret transnacionālo organizēto noziedzību 12. panta 7. punktā. Eiropas Savienība ir pievienojusies šai konvencijai, un minētajā normā ir paredzēts, ka “dalībvalstis var izskatīt iespēju prasīt, lai likumpārkāpējs pierāda, ka iespējamie noziedzīgi iegūtie līdzekļi, kas būtu konfiscējami, ir likumīgi iegūti – tādā mērā, kādā šī prasība atbilst to iekšējiem tiesību principiem, kā arī to tiesvedības un citām procedūrām”.
(
89
)	Kriminālprocesa likuma 126. panta 3.1 daļā paredzēts, ka tad, ja attiecīgā persona noteiktajā termiņā nesniedz ticamas ziņas par mantas izcelsmes likumību, tai tiek liegta tikai “iespēja saņemt atlīdzību par kaitējumu, kas tai nodarīts saistībā ar kriminālprocesā noteiktajiem ierobežojumiem rīkoties ar šo mantu”. Turklāt no iesniedzējtiesas nolēmumiem neizriet, ka mantas turētāja atteikums sniegt paskaidrojumus par tās izcelsmi pats par sevi būtu noziedzīgs nodarījums.
(
90
)	Pēc valsts procesa, kura rezultātā apsūdzētais tika notiesāts par līdzekļu legalizāciju un tika konfiscēti līdzekļi, kas iegūti noziedzīgajā nodarījumā, ECT 2017. gada 2. maija spriedumā Zschuschen pret Beļģiju (CE:ECHR:2017:0502DEC00235720713) atgādināja, ka nav nesaderīgi ar jēdzienu “krimināllietas taisnīga izskatīšana” noteikt prasītājiem pienākumu sniegt ticamus paskaidrojumus par viņu mantisko stāvokli. Šīs tiesas ieskatā ECPAK neliedz ņemt vērā apsūdzētā klusēšanu, pieņemot secinājumu par tā vainu, izņemot, ja notiesājošais spriedums ir pamatots tikai vai galvenokārt ar šo klusēšanu. Tā konstatēja, ka tas tā acīmredzami nebija aplūkotajā lietā, jo valsts tiesas bija pārliecinoši izvirzījušas saskanīgu norāžu kopumu, kas lika secināt prasītāja vainu, un viņa atteikšanās sniegt paskaidrojumus par naudas izcelsmi, lai gan situācija bija tāda, kas prasīja paskaidrojumus no viņa puses, vienīgi apstiprināja šīs norādes.
(
91
)	Spriedums, 2019. gada 16. oktobris, Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, 31. punkts). Turklāt norādu, ka ar savu apsvērumu lietā C‑161/23 48. punktā Latvijas valdība precizēja, ka tad, ja tiek konstatēts, ka kādas personas valdījumā, iespējams, ir noziedzīgi iegūts īpašums, tas tomēr nenozīmē, ka tā a priori ir izdarījusi līdzekļu legalizācijas darbības vai kādu citu noziedzīgu nodarījumu. Citiem vārdiem, ir juridiski iespējams, ka personas valdījumā ir, iespējams, noziedzīgi iegūta manta, bet tā nav izdarījusi noziedzīgu nodarījumu vai arī to nav iespējams konstatēt.
(
92
)	Spriedums, 2019. gada 5. septembris, AH u.c. (Nevainīguma prezumpcija) (C‑377/18, EU:C:2019:670, 36. un 37. punkts).
(
93
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, AH u.c. (Nevainīguma prezumpcija) (C‑377/18, EU:C:2019:670, 43. punkts).
(
94
)	ECT 2017. gada 2. maija spriedumā Zschuschen pret Beļģiju (CE:ECHR:2017:0502DEC00235720713, 23. punkts) norādīja, ka ņem vērā to, cik nozīmīga dalībvalstīm ir cīņa ar noziedzīgās darbībās iegūtu līdzekļu, kas var kalpot kā finansējums kriminālām darbībām, tostarp narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības vai starptautiskā terorisma jomā, legalizāciju. Tā atgādināja, ka noziedzīgā nodarījumā gūtu īpašumu vai materiālu labumu konfiskācija atbilst vispārējo interešu mērķim, jo tā liedz nelikumīgo un sabiedrībai bīstamo tādu līdzekļu izmantošanu, kuru likumīgā izcelsme nav pierādīta.
(
95
)	Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlieta attiecas uz pieciem procesiem, kuros tiesa pirmajā instancē pilnībā vai daļēji noraidīja procesa virzītāja lūgumu konstatēt, ka attiecīgā manta ir noziedzīgi iegūta. Pēc procesa virzītāja sūdzības apgabaltiesa atzina, ka manta ir noziedzīgi iegūta, un galīgajā nolēmumā uzdeva tās konfiskāciju.
(
96
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.).
(
97
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.).
(
98
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.).
(
99
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 26. septembris, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Apelācijas apturošā iedarbība) (C‑180/17, EU:C:2018:775, 30. punkts), 2023. gada 30. marts, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pārsūtīšanas termiņa apturēšana apelācijas instancē) (C‑556/21, EU:C:2023:272, 30. punkts), un 2011. gada 28. jūlijs, Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, 69. punkts).
(
100
)	ECT spriedums, 1998. gada 1. jūlijs, Kopczynski pret Poliju (CE:ECHR:1998:0701DEC002886395).
(
101
)	ECT spriedums, 2009. gada 13. oktobris, Ferre Gisbert pret Spāniju (CE:ECHR:2001:1013JUD003959005, 39. punkts).