62022CC0600
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 11. aprīlī (
1
)
Lieta C‑600/22 P
Carles Puigdemont i Casamajó,
Antoni Comín i Oliveres
pret
Eiropas Parlamentu
Apelācija – Institucionālās tiesības – Eiropas Parlamenta locekļi – Lēmumi, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējiem, kas ievēlēti par Eiropas Parlamenta locekļiem, tiek atteikts ļaut tajā darboties kā deputātiem un tiek liegtas visas ar to saistītās tiesības – Atcelšanas prasība un prasība atlīdzināt zaudējumus
Ievads
1.
Izskatāmo strīdu izraisījušie fakti ir saistīti ar 2017. gada 1. oktobrī Katalonijā (Spānija) rīkoto “pašnoteikšanās” referendumu un šī notikuma tiesiskajām un politiskajām sekām. Tiesai jau ir bijusi iespēja pievērsties šo faktu sekām no Savienības tiesību viedokļa, jo dažas no minētajos notikumos iesaistītajām personām ir veiksmīgi piedalījušās Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
2.
It īpaši spriedumā Junqueras Vies (
2
) Tiesa ir spriedusi par brīdi, kad ievēlētais kandidāts iegūst Parlamenta locekļa statusu. Izskatāmā apelācijas sūdzība lielā mērā attiecas uz šī sprieduma interpretāciju un no tā izrietošajām atziņām.
3.
Atbilstoši Tiesas vēlmēm šajos secinājumos koncentrēšos uz apelācijas sūdzības pirmo pamatu, kuram šajā lietā ir vislielākā nozīme un kurā ir izvirzīti konstitucionāla rakstura jautājumi saistībā ar Savienības tiesībām, proti, jautājumi par Parlamenta locekļu statusu un kompetenču sadalījumu starp Savienību un dalībvalstīm attiecībā uz šo locekļu ievēlēšanu. Tas ir arī pamats, kuram lietas dalībnieki ir veltījuši lauvas tiesu savos procesuālajos rakstos.
Atbilstošās tiesību normas
4.
LES un LESD pievienotā Protokola (Nr. 7) par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā (
3
) (turpmāk tekstā – “Protokols”) 9. pantā ir paredzēts:
“Eiropas Parlamenta sesijās tā locekļiem ir:
a)
savā valstī – imunitāte, ko piešķir attiecīgās valsts parlamenta locekļiem;
b)
visās citās dalībvalstīs – imunitāte attiecībā uz aizturēšanu un tiesvedību.
Imunitāte tāpat attiecas uz Eiropas Parlamenta locekļiem, kamēr viņi dodas uz Eiropas Parlamenta sanāksmes vietu un prom no tās.
Ja Eiropas Parlamenta locekli aiztur pārkāpuma izdarīšanas laikā, viņš nevar atsaukties uz imunitāti, un tā neliedz Eiropas Parlamentam izmantot tiesības kādam no tā locekļiem atņemt imunitāti.”
5.
Akts par Eiropas Parlamenta locekļu ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās, kas pievienots Padomes 1976. gada 20. septembra Lēmumam 76/787/EOTK, EEK, Euratom (
4
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes Lēmumu 2002/772/EK, Euratom (2002. gada 25. jūnijs un 2002. gada 23. septembris) (
5
) (turpmāk tekstā – “Ievēlēšanas akts”), Savienības tiesību līmenī reglamentē Parlamenta vēlēšanas. Šī akta 8. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Ievērojot šā Akta noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē tās valsts tiesību normām.”
6.
Saskaņā ar minētā akta 12. pantu:
“Eiropas Parlaments pārbauda Eiropas Parlamenta locekļu mandātus. Šajā nolūkā tas ņem vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos rezultātus un izšķir visas domstarpības, kas varētu rasties, pamatojoties uz šā akta noteikumiem, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties, pamatojoties uz tām dalībvalsts tiesību normām, uz kurām norādīts šajā aktā.”
7.
Šī paša akta 13. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Amata vieta atbrīvojas, kad Eiropas Parlamenta locekļa mandāts beidzas sakarā ar atkāpšanos, nāvi vai mandāta atsaukšanu.”
8.
Parlamenta iekšējo organizāciju reglamentē tā Reglaments. Reglamenta, kas piemērojams devītajam sasaukumam (2019.–2024. gads; turpmāk tekstā – “Reglaments”), 3. pantā ir noteikts:
“1.   Pēc [..] Parlamenta vispārīgajām vēlēšanām [Parlamenta] priekšsēdētājs aicina dalībvalstu kompetentās iestādes nekavējoties darīt zināmus ievēlēto deputātu vārdus, lai visi deputāti varētu sākt darbību Parlamentā jau pirmās sasaukuma sēdes atklāšanā.
Tajā pašā laikā Parlamenta priekšsēdētājs vērš šo iestāžu uzmanību uz attiecīgajiem [Ievēlēšanas] akta noteikumiem un aicina tās veikt vajadzīgos pasākumus, lai izvairītos no jebkādas neatbilstības [..] Parlamenta deputāta mandātam.
2.   Katrs deputāts, par kura ievēlēšanu ir paziņots Parlamentam, pirms viņš sāk darbu Parlamentā, iesniedz rakstisku deklarāciju, kurā apliecina, ka viņš neieņem nevienu amatu, kurš [Ievēlēšanas] akta 7. panta 1. vai 2. punkta izpratnē nav savienojams ar [..] Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanu. Pēc vispārīgajām vēlēšanām šo deklarāciju iesniedz, ja vien tas iespējams, ne vēlāk kā sešas dienas pirms Parlamenta sasaukuma pirmās sēdes pēc vēlēšanām. Kamēr deputāta pilnvaras nav pārbaudītas vai kamēr nav pieņemts lēmums par domstarpībām, un ar noteikumu, ka deputāts pirms tam ir parakstījis minēto rakstisko deklarāciju, viņš darbojas Parlamentā un tā struktūrvienībās un uz viņu attiecas visas ar šo darbību saistītās tiesības.
Ja fakti, ko pierāda publiski pieejami avoti, apstiprina, ka deputāts ieņem amatu, kurš [Ievēlēšanas] akta 7. panta 1. vai 2. punkta izpratnē nav savienojams ar [..] Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanu, Parlaments, pamatojoties uz Parlamenta priekšsēdētāja sniegto informāciju, paziņo par brīvu deputāta vietu.
3.   Pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, Parlaments nekavējoties pārbauda pilnvaras un nosaka, vai katra jaunievēlētā deputāta mandāts ir derīgs, kā arī izskata iespējamās domstarpības, kas var rasties saistībā ar [Ievēlēšanas] akta noteikumiem, izņemot tās domstarpības, uz kurām saskaņā ar minēto Aktu attiecas tikai tās dalībvalstu tiesību normas, kas minētas šajā Aktā.
Atbildīgās komitejas ziņojums ir balstīts uz katras dalībvalsts oficiālu paziņojumu par pilnīgiem vēlēšanu rezultātiem, minot ievēlēto kandidātu vārdus, kā arī iespējamo aizstājēju vārdus vēlēšanu rezultātu secībā.
Deputāta mandātu var apstiprināt tikai pēc tam, kad deputāts ir iesniedzis rakstisku deklarāciju saskaņā ar šo pantu un Reglamenta I pielikumu.
[..].”
Tiesvedības priekšvēsture, pārsūdzētais spriedums, tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
9.
Ar apelācijas sūdzību Carles Puigdemont i Casamajó un Antoni Comín i Oliveres lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 6. jūlija spriedumu Puigdemont i Casamajó un Comín i Oliveres/Parlaments (T‑388/19, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2022:421), ar kuru tā kā nepieņemamu noraidīja viņu prasību atcelt Parlamenta priekšsēdētāja 2019. gada 29. maija norādījumu (
6
), ar ko viņiem tika liegti jaunievēlētajiem Eiropas Parlamenta deputātiem paredzētie uzņemšanas un atbalsta pakalpojumi (turpmāk tekstā – “2019. gada 29. maija norādījums”), un tos šī priekšsēdētāja atteikumus atzīt viņiem Eiropas Parlamenta deputāta statusu un steidzamā kārtā uzņemties iniciatīvu apstiprināt viņu imunitāti, pamatojoties uz Reglamenta 8. pantu, kuri ir ietverti apelācijas sūdzības iesniedzējiem 2019. gada 27. jūnijā adresētajā vēstulē (turpmāk tekstā – “2019. gada 27. jūnija akts”).
Tiesvedības priekšvēsture
10.
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 13.–36. punktā. To var rezumēt šādi.
11.
C. Puigdemont i Casamajó un A. Comín i Oliveres bija attiecīgi Generalitat de Cataluña (Katalonijas reģionālā valdība, Spānija) priekšsēdētājs un Gobierno autonómico de Cataluña (Katalonijas autonomās kopienas valdība, Spānija) loceklis, kad tika pieņemts 2017. gada 6. septembraLey 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (Katalonijas parlamenta Likums 19/2017 par pašnoteikšanās referendumu) (
7
) un 2017. gada 8. septembraLey 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoríedad jurídica y fundacional de la República (Katalonijas parlamenta Likums 20/2017 par juridisko pāreju un Republikas dibināšanu) (
8
), kā arī tad, kad 2017. gada 1. oktobrī tika rīkots pašnoteikšanās referendums, kas bija paredzēts pirmajā no šiem abiem likumiem, kurā ietverto tiesību normu izpilde pa šo laiku tika apturēta uz Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa, Spānija) nolēmuma pamata.
12.
Pēc šo likumu pieņemšanas un šī referenduma Ministerio fiscal (Prokuratūra, Spānija), Abogado del Estado (Valsts juridiskā dienesta pārstāvis, Spānija) un Partido político VOX (politiskā partija “VOX”, Spānija) ierosināja kriminālprocesu pret vairākām personām, tostarp pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem, kuriem tika pārmests, ka viņi ir izdarījuši it īpaši tādus noziedzīgus nodarījumus kā “dumpis” un “publisko līdzekļu nelikumīga piesavināšanās”. Ar 2018. gada 9. jūlija rīkojumu Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji pēc viņu aizbraukšanas no Spānijas nebija izpildījuši savas saistības, un apturēja kriminālprocesu līdz brīdim, līdz viņi tiks atrasti.
13.
Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzēji pieteicās kā kandidāti 2019. gada 26. maijā Spānijā rīkotajām Parlamenta vēlēšanām un tika ievēlēti.
14.
Ar 2019. gada 29. maija norādījumu Parlamenta priekšsēdētājs uzdeva šīs iestādes ģenerālsekretāram, pirmkārt, liegt visiem Spānijā ievēlētajiem kandidātiem piekļuvi “welcome village”, kā arī atbalstu, ko Parlaments sniedz jaunievēlētajiem kandidātiem (turpmāk tekstā – “īpašais uzņemšanas dienests”), un, otrkārt, apturēt viņu akreditāciju līdz brīdim, kad Parlaments saņems oficiālu apstiprinājumu par viņu ievēlēšanu atbilstoši Ievēlēšanas akta 12. pantam.
15.
2019. gada 13. jūnijāJunta Electoral Central (Centrālā vēlēšanu komisija, Spānija) pieņēma lēmumu “Eiropas Parlamentā 2019. gada 26. maija vēlēšanās ievēlēto deputātu paziņošana” (
9
) (turpmāk tekstā – “2019. gada 13. jūnija paziņojums”). Šajā paziņojumā bija norādīts, ka Centrālā vēlēšanu komisija no jauna valsts mērogā ir saskaitījusi vēlēšanās iegūtās balsis, katram kandidātam piešķīrusi attiecīgās amata vietas un paziņojusi ievēlēto kandidātu, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēju, vārdus. Tajā arī bija norādīts, ka ievēlētie kandidāti 2019. gada 17. jūnijā dos solījumu ievērot Spānijas Konstitūciju, kas prasīts 1985. gada 19. jūnijaLey orgánica 5/1985 del Régimen Electoral General (Konstitutīvais likums 5/1985 par vispārējo vēlēšanu sistēmu) (
10
), redakcijā ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Vēlēšanu likums”) 224. panta 2. punktā.
16.
2019. gada 14. jūnija vēstulē apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdza Parlamenta priekšsēdētāju ņemt vērā 2019. gada 26. maija vēlēšanu rezultātus, kādi tie bija norādīti 2019. gada 13. jūnija paziņojumā, atsaukt 2019. gada 29. maija norādījumu, lai viņi varētu piekļūt Parlamenta telpām un izmantot īpašo uzņemšanas dienestu, un, visbeidzot, ļaut viņiem ieņemt savas vietas un izmantot ar viņu Parlamenta locekļu statusu saistītās tiesības no 2019. gada 2. jūlija, kas ir pirmās plenārsēdes atklāšanas datums pēc vēlēšanām.
17.
2019. gada 15. jūnijāTribunal Supremo (Augstākā tiesa) izmeklētājtiesnesis noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību atsaukt valsts apcietināšanas orderus, ko attiecībā pret viņiem bija izsniegušas Spānijas krimināllietu tiesas, lai viņus varētu tiesāt kriminālprocesā, kas minēts šo secinājumu 12. punktā. 2019. gada 20. jūnijā Centrālā vēlēšanu komisija atteica apelācijas sūdzības iesniedzējiem iespēju dot Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktā paredzēto solījumu, iesniedzot Beļģijā notāra klātbūtnē sagatavotu rakstisku deklarāciju vai ar Beļģijā sagatavotu notariālu aktu ieceltu pārstāvju starpniecību, jo, pēc tās domām, šis solījums ir jānodod personīgi.
18.
2019. gada 17. jūnijā Centrālā vēlēšanu komisija paziņoja Parlamentam Spānijā ievēlēto kandidātu sarakstu (turpmāk tekstā – “2019. gada 17. jūnija paziņojums”), kurā nebija norādīti apelācijas sūdzības iesniedzēju vārdi. 2019. gada 20. jūnijā Centrālā vēlēšanu komisija norādīja Parlamentam, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nebija devuši solījumu ievērot Spānijas Konstitūciju un ka, pamatojoties uz Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktu, tādējādi tā ir pasludinājusi apelācijas sūdzības iesniedzējiem piešķirtās Eiropas Parlamenta deputāta amata vietas par brīvām, kā arī uz laiku apturējusi visas prerogatīvas, kas viņiem būtu pienākušās saistībā ar viņu amata pienākumu pildīšanu, līdz brīdim, kad tiks dots šis solījums (turpmāk tekstā – “2019. gada 20. jūnija paziņojums”).
19.
2019. gada 27. jūnija vēstulē (turpmāk tekstā – “2019. gada 27. jūnija vēstule”) Parlamenta priekšsēdētājs it īpaši atbildēja uz 2019. gada 14. jūnija vēstuli, būtībā norādot apelācijas sūdzības iesniedzējiem, ka viņš nevarēja izturēties pret viņiem kā pret nākamajiem Parlamenta locekļiem, jo viņu vārdi nebija minēti Spānijas iestāžu oficiāli paziņotajā ievēlēto kandidātu sarakstā.
20.
2019. gada 28. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzēji ar prasību, kas reģistrēta ar numuru T‑388/19, lūdza Vispārējo tiesu, pirmkārt, atcelt 2019. gada 29. maija norādījumu un, otrkārt, atcelt vairākus aktus, kuri, pēc viņu domām, ietverti 2019. gada 27. jūnija vēstulē, proti, pirmām kārtām, Parlamenta priekšsēdētāja atteikumu ņemt vērā 2019. gada 26. maija vēlēšanu rezultātus; otrām kārtām, Parlamenta priekšsēdētāja paziņojumu, ka attiecīgi katram no apelācijas sūdzības iesniedzējiem piešķirtās amata vietas ir brīvas; trešām kārtām, Parlamenta priekšsēdētāja atteikumu ļaut viņiem pildīt savus amata pienākumus, īstenot Eiropas Parlamenta deputāta pilnvaras un darboties Parlamentā no pirmās sasaukuma sēdes atklāšanas brīža pēc 2019. gada 26. maija vēlēšanām un, ceturtām kārtām, Parlamenta priekšsēdētāja atteikumu steidzamā kārtā uzņemties iniciatīvu, pamatojoties uz Reglamenta 8. pantu, lai apstiprinātu viņu privilēģijas un imunitāti.
21.
Tajā pašā dienā apelācijas sūdzības iesniedzēji savu prasību papildināja ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lūdzot apturēt vairāku Parlamenta lēmumu, kurus īsumā var raksturot kā tādus, ar kuriem viņiem netika atzīts Parlamenta locekļu statuss, izpildi. Viņi arī lūdza uzdot Parlamentam veikt visus nepieciešamos pasākumus, tostarp apstiprināt viņu privilēģijas un imunitāti, kas izriet no Protokola 9. panta, lai viņiem ļautu darboties Parlamentā no pirmās sasaukuma sēdes atklāšanas brīža pēc vēlēšanām. Ar 2019. gada 1. jūlija rīkojumuPuigdemont i Casamajó un Comín i Oliveres/Parlaments (
11
) Vispārējās tiesas priekšsēdētājs noraidīja pieteikumu par pagaidu noregulējumu.
22.
Spriedumā Junqueras Vies Tiesa it īpaši nosprieda, ka persona, kura ir oficiāli pasludināta par ievēlētu Parlamentā, bet kurai netika atļauts nedz izpildīt kādas pēc šādas pasludināšanas saskaņā ar valsts tiesībām izpildāmās prasības, nedz arī ierasties Parlamentā, lai piedalītos tā pirmajā sesijā, ir uzskatāma par tādu, kas bauda Protokola 9. panta otrajā daļā paredzēto imunitāti.
23.
Ar 2019. gada 20. decembra rīkojumu Puigdemont i Casamajó un Comín i Oliveres/Parlaments (
12
) Tiesas priekšsēdētāja vietniece atcēla Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 1. jūlija rīkojumu, ar kuru tika noraidīts pieteikums par pagaidu noregulējumu, nodeva lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
24.
2020. gada 13. janvāra plenārsēdē Parlaments pēc sprieduma Junqueras Vies pasludināšanas nolēma ņemt vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju ievēlēšanu Parlamentā no 2019. gada 2. jūlija (turpmāk tekstā – “2020. gada 13. janvāra lēmums”).
25.
Ar 2020. gada 19. marta rīkojumu Puigdemont i Casamajó un Comín i Oliveres/Parlaments (
13
) Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, lemjot par lietu, kas nodota atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, nosprieda, ka, ņemot vērā 2020. gada 13. janvāra lēmumu, vairs nav jālemj par pieteikumu par pagaidu noregulējumu, un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
Pārsūdzētais spriedums
26.
Pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa pasludināja 2022. gada 6. jūlijā.
27.
Pārsūdzētā sprieduma 70. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apelācijas sūdzība attiecas uz, pirmkārt, 2019. gada 29. maija norādījuma atcelšanu un, otrkārt, 2019. gada 27. jūnija akta, proti, Parlamenta priekšsēdētāja atteikuma atzīt apelācijas sūdzības iesniedzējiem šīs iestādes locekļu statusu, kas būtībā ietverts viņa 2019. gada 27. jūnija vēstulē, atcelšanu.
28.
Attiecībā uz 2019. gada 27. jūnija aktu Vispārējā tiesa it īpaši nosprieda, ka neiespējamība apelācijas sūdzības iesniedzējiem sākt pildīt savus amata pienākumus, īstenot savas pilnvaras un darboties Parlamentā izriet nevis no šī akta, bet no Spānijas tiesību piemērošanas, kā tas atspoguļots 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumos, attiecībā uz kuriem ne Parlamenta priekšsēdētājam, ne Parlamentam nebija nekādas rīcības brīvības (pārsūdzētā sprieduma 146. punkts). Turklāt attiecībā uz tādu pasākumu nepieņemšanu, kuru mērķis ir apstiprināt un aizstāvēt apelācijas sūdzības iesniedzēju privilēģijas un imunitāti, Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka šī neesamība nevar tikt uzskatīta par tādu, kas izriet no 2019. gada 27. jūnija akta (skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 157. un 166. punktu). Tādējādi Vispārējā tiesa atzina prasību par nepieņemamu attiecībā uz šo aktu, pamatojoties uz to, ka minētais akts nerada saistošas tiesiskās sekas, ietekmējot apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses, un tātad tas nav pārsūdzams (pārsūdzētā sprieduma 167. punkts).
29.
Attiecībā uz 2019. gada 29. maija norādījumu Vispārējā tiesa nosprieda, ka tas neliedza apelācijas sūdzības iesniedzējiem veikt nepieciešamās administratīvās darbības, lai sāktu pildīt savus amata pienākumus, un tātad nav izraisījis apelācijas sūdzības iesniedzēju neiespējamību īstenot savas pilnvaras no Parlamenta pirmās sasaukuma sēdes atklāšanas pēc vēlēšanām. Šis norādījums tikai liedza viņiem Parlamenta atbalstu tam, lai stātos amatā (pārsūdzētā sprieduma 184. un 185. punkts). Tādējādi Vispārējā tiesa kā nepieņemamu noraidīja prasību, kas attiecās uz 2019. gada 29. maija norādījumu, to pašu iemeslu dēļ, kuri bija izvirzīti saistībā ar 2019. gada 27. jūnija aktu (pārsūdzētā sprieduma 186. un 187. punkts).
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
30.
2022. gada 16. septembrī apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Parlaments un Spānijas Karaliste savus atbildes rakstus iesniedza attiecīgi 2022. gada 8. un 7. decembrī. Ar Tiesas priekšsēdētāja lēmumu lietas dalībniekiem tika atļauts iesniegt repliku un atbildi uz repliku.
31.
Apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai vai – pakārtoti – atcelt strīdīgos lēmumus un
–
piespriest Parlamentam un Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus vai – pakārtoti – atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
32.
Parlamenta un Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai – pakārtoti – kā nepamatotu un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt ar apelācijas tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus.
33.
Tiesa nolēma lietu izskatīt, nerīkojot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
Juridiskā analīze
34.
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza četrus pamatus. Kā jau esmu norādījis un atbilstoši Tiesas vēlmēm, savos secinājumos koncentrēšos uz apelācijas sūdzības pirmo pamatu. Tomēr, pirms tiek analizēta šī pamata pamatotība, ir jāpievēršas Parlamenta un Spānijas Karalistes paustajām šaubām par šīs apelācijas sūdzības pieņemamību.
Par apelācijas sūdzības pieņemamību
35.
Parlaments un Spānijas Karaliste apstrīd šīs apelācijas sūdzības pieņemamību kopumā, būtībā pamatojoties uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav precīzi norādījuši pārsūdzētā sprieduma apstrīdētos punktus un nav pietiekami argumentējuši pamatus, ka apelācijas sūdzība nav skaidra un saprotama un apelācijas sūdzības iesniedzēji patiesībā lūdz pārskatīt Vispārējās tiesas izskatīto lietu, vienīgi pārņemot Vispārējā tiesā iesniegtos argumentus. Turklāt Parlaments un Spānijas Karaliste apstrīd vairāku konkrētu pamatu un argumentu pieņemamību.
36.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji atspēko šos iebildumus savā replikas rakstā, būtībā apgalvojot, ka Parlaments ir kļūdaini izpratis vai pat sagrozījis viņu apelācijas sūdzību.
37.
Savukārt man nešķiet, ka šī apelācijas sūdzība kopumā būtu noraidāma kā nepieņemama. Protams, ir taisnība, ka tā vietām ir neskaidra un atkārtojas. Tomēr pretēji tam, ko apgalvo Parlaments un Spānijas Karaliste, apelācijas sūdzības iesniedzēji precīzi ir identificējuši pārsūdzētā sprieduma punktus, kurus tie apstrīd saskaņā ar Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktu, tiesību kļūdas, ko, viņuprāt, ir pieļāvusi Vispārējā tiesa, kā arī juridiskos argumentus savu apgalvojumu pamatojumam. Savukārt Reglamentā nav prasīts, lai apelācijas sūdzības pamati un argumenti tiktu izklāstīti iepriekš noteiktā secībā vai saskaņā ar iepriekš noteiktu loģiku. Tādējādi, lai gan daži šīs apelācijas sūdzības pamati vai argumenti patiešām var izrādīties neiedarbīgi vai pat nepieņemami, tas, manuprāt, neattiecas uz apelācijas sūdzību kopumā.
38.
Tādēļ pievērsīšos apelācijas sūdzības pirmā pamata analīzei pēc būtības.
Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
39.
Apelācijas sūdzības pirmais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas atteikumu atzīt apstrīdama tiesību akta raksturu, pirmkārt, 2019. gada 29. maija norādījumam un, otrkārt, 2019. gada 27. jūnija aktam. Tieši šai otrajai daļai, manuprāt, ir izšķiroša nozīme saistībā ar izskatāmās lietas iznākumu. Tādēļ savu analīzi sākšu ar šo otro daļu.
Par 2019. gada 27. jūnija aktu
– Ievada piezīmes
40.
Atgādinājumam – saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 70. punktu 2019. gada 27. jūnija akts ietver Parlamenta priekšsēdētāja atteikumu atzīt apelācijas sūdzības iesniedzējiem Parlamenta locekļu statusu, kas ir dokumentēts 2019. gada 27. jūnija vēstulē.
41.
Šis atteikums izrietēja no tā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji, lai gan ar 2019. gada 13. jūnija paziņojumu tika pasludināti par ievēlētiem Parlamentā, netika iekļauti 2019. gada 17. jūnija paziņojumā, jo nebija devuši Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktā paredzēto solījumu. Kā jau esmu minējis šo secinājumu 28. punktā, Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka neiespējamība apelācijas sūdzības iesniedzējiem īstenot savas pilnvaras izrietēja nevis no 2019. gada 27. jūnija akta, bet no Spānijas tiesību aktu piemērošanas, ko Parlaments nevarēja apstrīdēt (
14
), un tādējādi šis akts neradīja saistošas tiesiskās sekas, kas varētu ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses, un tātad nav apstrīdams tiesību akts (
15
).
42.
Tāpat kā to dara Parlaments savā atbildes rakstā, analizēšu apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus nevis secībā, kādā tie ir tikuši izklāstīti apelācijas sūdzībā, bet gan tādā secībā, kādā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi savu argumentāciju pārsūdzētajā spriedumā. Tā kā Parlamenta priekšsēdētāja atteikums uzņemties iniciatīvu apstiprināt apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāti, uz kuru arī attiecas 2019. gada 27. jūnija akts, ir trešā un ceturtā pamata priekšmets, turpmākie apsvērumi un mani priekšlikumi neattiecas uz šo atteikumu un neskar minēto pamatu pamatotību.
– Par 2019. gada 27. jūnija vēstules saturu
43.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai (
16
), ka tā ir sagrozījusi faktus vai pieļāvusi kļūdu šo faktu juridiskajā kvalifikācijā pārsūdzētā sprieduma 81.–84. punktā, kuros Vispārējā tiesa ir analizējusi apelācijas sūdzības iesniedzējiem adresētās Parlamenta priekšsēdētāja vēstules, proti, vēstules, ar kuru ir materializēts 2019. gada 27. jūnija akts, saturu.
44.
Man nešķiet, ka šeit varētu konstatēt, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus, jo šie fakti ir apkopoti 2019. gada 27. jūnija vēstules formulējumā. Tomēr pretēji Parlamenta apgalvojumiem man arī nešķiet, ka šos pārsūdzētā sprieduma punktus varētu analizēt tikai kā faktu konstatējumu attiecībā uz šīs vēstules formulējumu. Proti, pārsūdzētā sprieduma 76. punktā Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi, ka, ņemot vērā judikatūru, tiesību akta spēja būt par atcelšanas prasības priekšmetu nozīmē, ka ir jāveic pārbaude, ņemot vērā tādus objektīvus kritērijus kā “šā akta saturs”. Tātad, lasot tos šādā kontekstā, Vispārējās tiesas konstatējumi pārsūdzētā sprieduma 81.–84. punktā ir jāsaprot nevis kā tādi, kas ir tikai faktu konstatējumi, bet kā tādi, ar kuriem tiek veikta 2019. gada 27. jūnija akta juridiskā kvalificēšana, ņemot vērā vēstules, ar kuru šis akts ir dokumentēts, saturu.
45.
Tomēr, manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējiem ir pamats apgalvot, ka šī kvalifikācija ir kļūdaina. Proti, apgalvojot, ka 2019. gada 27. jūnija vēstulē Parlamenta priekšsēdētājs tikai ir ņēmis vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko stāvokli, “par kuru to bija oficiāli informējušas Spānijas iestādes 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumos”, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā šīs vēstules patieso nozīmi, kas ir izšķiroša no tās kā apstrīdama tiesību akta vērtējuma viedokļa, proti, ka ar to Parlamenta priekšsēdētājs ir paudis savu lēmumu ņemt vērā nevis 2019. gada 13. jūnija paziņojumā ietvertos vēlēšanu rezultātus, bet tikai 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumus. Šo lēmumu apstiprina 2019. gada 27. jūnija vēstules formulējums, saskaņā ar kuru Parlamenta priekšsēdētājs nevarēja izturēties pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem kā pret nākamajiem šīs iestādes locekļiem “līdz brīdim, kad tiks saņemts jauns Spānijas iestāžu paziņojums”.
46.
Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, 2019. gada 27. jūnija vēstuli satura ziņā kvalificējot kā tādu, kurai vispār nav lēmuma vai galīgā noregulējuma rakstura, lai gan no tās skaidri izrietēja Parlamenta priekšsēdētāja galīgais lēmums ņemt vērā tikai Spānijas iestāžu paziņojumus par Parlamentā ievēlētajām personām un abstrahēties no 2019. gada 13. jūnija paziņojuma. Šī kļūda, manuprāt, ir pārsūdzētā sprieduma “iedzimtais grēks” un ietekmē pārējo Vispārējās tiesas argumentāciju, kas veltīta 2019. gada 27. jūnija akta apstrīdamā rakstura analīzei. Turpmāk konstatētās tiesību kļūdas tikai apstiprina šo sākotnējo kļūdu.
– Par Ievēlēšanas akta 12. panta interpretāciju
47.
Turpinājumā apelācijas sūdzības iesniedzēji detalizētā veidā pārmet Vispārējai tiesai (
17
), ka tā, interpretējot Ievēlēšanas akta 12. pantu, ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Manuprāt, šis iebildums ir pamatots.
48.
Vispirms pārsūdzētā sprieduma 97.–114. punktā Vispārējā tiesa ir sniegusi Ievēlēšanas akta 12. panta, lasot to kopā ar Reglamenta 3. pantu un Tiesas judikatūras, it īpaši sprieduma Itālija un Donnici/Parlaments (
18
), gaismā, interpretāciju. Pēc šiem apsvērumiem Vispārējā tiesa ir izdarījusi secinājumu, ka, “lai pārbaudītu deputātu pilnvaras, Parlamentam ir jābalstās uz valsts iestāžu oficiāli paziņoto kandidātu sarakstu, kas, hipotētiski, ir sagatavots, ņemot vērā oficiāli paziņotos rezultātus un pēc tam, kad šīs iestādes ir atrisinājušas iespējamās domstarpības, kas balstītas uz valsts tiesību aktu piemērošanu” (
19
).
49.
Turpinot, pārsūdzētā sprieduma 116.–119. punktā Vispārējā tiesa ir piemērojusi šo iepriekš minēto tiesību normu interpretāciju šajā lietā, izdarot secinājumu, ka 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumos bija atspoguļoti oficiālie vēlēšanu rezultāti, “kas [..] noteikti pēc jebkādu domstarpību, kas izrietētu no valsts tiesību aktiem, atrisināšanas” (
20
), un tādējādi Parlamenta priekšsēdētāja kompetencē nebija pārbaudīt dažu kandidātu, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēju, izslēgšanas no šī saraksta pamatotību un – tas ir jāsaprot – viņš varēja ņemt vērā tikai šos rezultātus. Tādējādi Vispārējā tiesa to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav ievērojuši Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktā paredzēto pienākumu dot solījumu, ir pielīdzinājusi domstarpībām Ievēlēšanas akta 12. panta izpratnē. Šī pielīdzināšana skaidri izriet no pārsūdzētā sprieduma 107. un 108. punkta un īpaši ir tikusi apstiprināta tā 129. punktā (
21
). Manuprāt, tā ir uzskatāma par kļūdu Ievēlēšanas akta 12. panta interpretācijā, kura var likt apšaubīt visu Vispārējās tiesas argumentāciju, kas veltīta 2019. gada 27. jūnija aktam.
50.
Man šķiet, ka Vispārējās tiesas argumentācijas kļūdas pamatā ir sprieduma Junqueras Vies kļūdaina interpretācija, ko tā ir veikusi pārsūdzētā sprieduma 85. un 86. punktā. Proti, Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka Tiesa šajā spriedumā esot nošķīrusi Parlamenta locekļa statusu un ar to saistīto mandāta īstenošanu. Tādējādi Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 90. punktā vienlaikus atzīstot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji bija ieguvuši Parlamenta locekļa statusu kopš 2019. gada 13. jūnija paziņojuma, minētā sprieduma 107. un 108. punktā varēja apgalvot, ka tāda pienākuma neievērošana, kāds ir paredzēts Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktā, var liegt personai, kura ir ieguvusi šo statusu, faktiski sākt pildīt savus amata pienākumus (
22
), un tādējādi minētā sprieduma 118. punktā nonākt pie secinājuma, ka šādas personas izslēgšanu no ievēlēto deputātu saraksta var pamatot kā “jebkādu domstarpību, kas izrietētu no valsts tiesību aktiem, atrisināšanu”.
51.
Tomēr, lai gan spriedumā Junqueras Vies Tiesa ir nošķīrusi Eiropas Parlamenta deputāta statusu un ar to saistīto mandātu, tas tā ir tikai laika ziņā un vienīgi tādēļ, lai nošķirtu attiecīgos parlamentārās imunitātes piemērošanas laikposmus saskaņā ar Protokola 9. panta pirmo un otro daļu, kā tas skaidri izriet no minētā sprieduma 77.–81. punkta. Savukārt nekas minētajā spriedumā nepamato secinājumu, ka Tiesa esot atzinusi, ka personai, kura ir ieguvusi Parlamenta locekļa statusu, varētu atņemt iespēju īstenot savu mandātu, iepriekš nezaudējot šo statusu. Gluži pretēji, sprieduma Junqueras Vies 65. punktā Tiesa ir apstiprinājusi, ka “savukārt [Parlamenta] deputāta mandāts ir galvenais šā statusa atribūts”.
52.
Ir taisnība, ka spriedums Junqueras Vies ir vērsts uz parlamentāro imunitāti, jo tā bija prejudiciālo jautājumu priekšmets lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums. Tomēr visa argumentācija, kas Tiesai lika izmantot šādu risinājumu minētajā spriedumā, ir koncentrēta uz jēdzienu “Parlamenta loceklis” (
23
). Lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, tieši šo statusu Spānijas iestādes mēģināja noliegt prasītājam pamatlietā, un Tiesa ir apstiprinājusi, ka šo statusu viņš bija ieguvis vēlēšanu rezultātu oficiālās izziņošanas brīdī un tikai šīs izziņošanas dēļ (
24
). Vēl jo vairāk – sprieduma Junqueras Vies 70. punktā Tiesa skaidri ir apstiprinājusi, ka, “ņemdams vērā” dalībvalstu oficiāli izziņotos vēlēšanu rezultātus, [..] Parlaments obligāti atzīst, ka personas, kas oficiāli ir pasludinātas par ievēlētām, jau tāpēc vien ir kļuvušas par šīs iestādes deputātiem, un tāpēc savu kompetenci attiecībā pret tām Eiropas Parlamentam ir jāīsteno, pārbaudot viņu pilnvaras”.
53.
Tādējādi uzskatīšana, kā Vispārējā tiesa to ir darījusi pārsūdzētajā spriedumā, ne tikai iepriekš minētajos punktos, bet arī šī sprieduma 144. punktā, ka Parlamenta locekļa statusu var nošķirt no ar to saistītā mandāta īstenošanas un tādējādi personai var liegt īstenot šo mandātu, vienlaikus saglabājot šo statusu, ir acīmredzamā pretrunā gan sprieduma Junqueras Vies loģikai, gan tajā burtiski teiktajam. Ja tiktu pieņemts šāds risinājums, šim spriedumam tiktu atņemta jebkāda lietderīgā iedarbība, jo tas atstātu dalībvalstīm brīvību izlemt, kura no ievēlētajām personām var faktiski īstenot mandātu, bet šī sprieduma mērķis bija tieši to novērst.
54.
Sprieduma Junqueras Vies kļūdainā interpretācija pēc tam ir izraisījusi to, ka pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot Ievēlēšanas aktu, it īpaši tā 12. pantu.
55.
No šī panta, kā to ir interpretējusi Tiesa it īpaši spriedumā Donnici, izriet, ka Parlamentam ir jāņem vērā vēlēšanu rezultātu paziņojums, ko sniedz attiecīgā dalībvalsts, un visi ar šo paziņojumu saistītie juridiskie jautājumi, tostarp iespējamās domstarpības, kas nav tās, kuras radušās, pamatojoties uz pašu Ievēlēšanu aktu, tiek atrisināti valsts līmenī (
25
).
56.
Tomēr, kā skaidri izriet no sprieduma Junqueras Vies, dalībvalstu veiktā rezultātu oficiālā izziņošana Ievēlēšanas akta 12. panta un sprieduma Donnici izpratnē un Parlamenta locekļu statuss ir cieši saistīti tādējādi, ka personas, kuras ir pasludinātas par ievēlētām, iegūst šo statusu šīs izziņošanas brīdī un tikai šīs izziņošanas dēļ (
26
). No tā izriet, ka “ar minēto paziņojumu saistītie juridiskie jautājumi”, kas minēti sprieduma Donnici 55. punktā, kā arī “domstarpības, kas varētu rasties” Ievēlēšanas akta 12. panta izpratnē, nav nekas cits kā vien jautājumi un domstarpības, kuri saistīti ar attiecīgās personas Parlamenta locekļa statusu.
57.
Šie juridiskie jautājumi un šīs domstarpības konkrēti var attiekties, pirmkārt, uz vēlēšanu procedūru, ko saskaņā ar Ievēlēšanas akta 8. pantu reglamentē dalībvalstu tiesību normas (
27
), otrkārt, uz mandāta izbeigšanās gadījumiem, kuri uzskaitīti šī akta 13. panta 1. punktā, un, visbeidzot un treškārt, uz amatu nesavienojamības gadījumiem, kuri paredzēti valsts tiesībās, pamatojoties uz minētā akta 7. panta 3. punktu. Tieši tās ir trīs vietas, kurās Ievēlēšanas aktā ir atsauce uz valsts tiesību normām, kas minētas šī akta 12. pantā in fine. Juridisku jautājumu vai domstarpību atrisināšana var izraisīt to, ka attiecīgā persona neiegūst vai zaudē Parlamenta locekļa statusu, kā arī attiecīgā gadījumā amata vietas atbrīvošanos.
58.
Savukārt situāciju, kurā dalībvalsts nepaziņo Parlamentam tādas personas vārdu, kura tomēr ir pasludināta par ievēlētu, neatsaucot šīs personas mandātu vai citādi neapšaubot paziņojumu par tās ievēlēšanu, nevar pielīdzināt nedz šādam juridiskam jautājumam, kas saistīts ar vēlēšanu rezultātu paziņojumu, nedz arī domstarpībām Ievēlēšanas akta 12. panta izpratnē. Tātad šajā tiesību normā, kā to ir interpretējusi Tiesa, nav prasīts, lai Parlaments pieņemtu zināšanai šādu paziņojumu, neveicot nekādu tā pamatotības vērtējumu, it īpaši, ja šis paziņojums precīzi neatspoguļo vēlēšanu rezultātu oficiālo izziņošanu.
59.
Taču, kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 90. punktā, lietas dalībniekiem nav domstarpību par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji ir ieguvuši Parlamenta locekļa statusu kopš 2019. gada 13. jūnija paziņojuma, un saskaņā ar to, ko Vispārējā tiesa ir norādījusi minētā sprieduma 108. un 152. punktā, Spānijas iestādes ir nevis atsaukušas viņu mandātus, bet gan tikai uz laiku apturējušas viņu prerogatīvas.
60.
Tādējādi Vispārējās tiesas uzdevums bija nevis atrisināt problēmu par kompetenču sadalījumu starp Savienību un dalībvalstīm, jo šis sadalījums skaidri izriet no Ievēlēšanas akta, kā to ir interpretējusi Tiesa, bet izdarīt secinājumus no šī sadalījuma. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatoti pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu Ievēlēšanas akta 12. panta interpretācijā, pārsūdzētā sprieduma 118. punktā uzskatīdama, ka 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumi atspoguļoja oficiālos vēlēšanu rezultātus, kas noteikti pēc domstarpību, kas izrietētu no valsts tiesību aktiem, atrisināšanas, un līdz ar to Parlamenta priekšsēdētāja kompetencē nebija pārbaudīt to pamatotību. Parlamenta atbilde uz šo iebildumu, kas aprobežojas ar Vispārējās tiesas izmantotās kļūdainās interpretācijas atbalstīšanu, mani nepārliecina (
28
).
61.
Vispārējās tiesas konstatējums pārsūdzētā sprieduma 118. punktā, saskaņā ar kuru 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumi atspoguļoja vēlēšanu rezultātus Ievēlēšanas akta 12. panta izpratnē un tādējādi tikai tos Parlaments varēja ņemt vērā, ir Vispārējās tiesas argumentācijas stūrakmens. Tātad kļūda šī panta interpretācijā ir izšķiroša pārsūdzētajā spriedumā rastajā risinājumā attiecībā uz 2019. gada 27. jūnija aktu. Šāds risinājums konkrēti liek izdarīt secinājumus, kuri ietverti šī sprieduma 146. un 153. punktā un saskaņā ar kuriem dažādās sekas, ko apelācijas sūdzības iesniedzējiem radīja atteikums atzīt viņiem Parlamenta locekļu statusu, izrietēja nevis no2019. gada 27. jūnija akta, bet no Spānijas tiesību piemērošanas, kā tas atspoguļots 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumos. Tādējādi ar šo tiesību kļūdu pašu par sevi pietiktu, lai atceltu šo minētā sprieduma daļu.
– Par 2020. gada 13. janvāra lēmuma ietekmi
62.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd arī pārsūdzētā sprieduma 120.–123. punktu, kuros Vispārējā tiesa ir noraidījusi viņu argumentāciju, ar kuru tiek apgalvots, ka Parlaments ar 2020. gada 13. janvāra lēmumu atļāva apelācijas sūdzības iesniedzējiem darboties Parlamentā, lai gan Spānijas iestādes nebija oficiāli paziņojušas par viņu ievēlēšanu, un kura pierādot 2019. gada 27. jūnija akta lēmuma raksturu (
29
).
63.
Ir taisnība, kā Parlaments apgalvo savā atbildes rakstā, ka 2019. gada 27. jūnija akts ir jāizvērtē kā tāds un saskaņā ar objektīviem kritērijiem.
64.
Tomēr šķiet pretrunīgi, no vienas puses, apgalvot, ka Parlamentam bez jebkādas rīcības brīvības bija saistoši 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumi, un, no otras puses, uzskatīt, ka ar 2020. gada 13. janvāra lēmumu Parlaments “nolēma atļaut” (
30
) apelācijas sūdzības iesniedzējiem sākt pildīt savus amata pienākumus. Pilnīgi loģiski ir secināt –ja 2020. gada 13. janvāra lēmumam bija lēmuma raksturs, tad 2019. gada 27. jūnija aktam arī bija tāds pats raksturs, izņemot, ja tiek secināts, ka pirmais no šiem aktiem ir prettiesisks, un to Vispārējā tiesa nav pat ierosinājusi. Tādējādi pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir apgalvojusi pārsūdzētā sprieduma 121. punktā, tas, ka Parlaments ir pieņēmis 2020. gada 13. janvāra lēmumu, liek apšaubīt dažus Vispārējās tiesas izklāstītos apsvērumus, proti, tos, kuri ir ietverti šī sprieduma 82.–84., 108. punktā un it īpaši 118. punktā. Neņemot vērā sekas, kas loģiski izriet no 2020. gada 13. janvāra lēmuma, lai izvērtētu 2019. gada 27. jūnija akta juridisko raksturu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vismaz argumentācijas kļūdu pārsūdzētā sprieduma pamatojumā.
65.
Turklāt nav strīda par to – un Vispārējā tiesa to netieši ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 121. punktā –, ka 2020. gada 13. janvāra lēmums tika pieņemts sprieduma Junqueras Vies rezultātā. Taču, tā kā minētajā spriedumā Tiesa ir sniegusi Savienības tiesību interpretāciju ex tunc, tā sekas, kā to pamatoti apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, esot bijušas jāņem vērā arī, lai novērtētu 2019. gada 27. jūnija akta juridisko raksturu. Proti, viņu tiesiskais stāvoklis laikā starp šī akta pieņemšanu un 2020. gada 13. janvāra lēmuma pieņemšanu nebija mainījies.
– Par Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punkta sekām
66.
Vispārējai tiesai tiek pārmesta arī kļūda pamatojumā (
31
) attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 128.–131. punktu, kuros tā ir atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem par Spānijas Karalistes kompetences neesamību pieņemt tādas tiesību normas kā Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punkts, citiem vārdiem sakot, par šīs valsts tiesību normas prettiesiskumu no Savienības tiesību viedokļa. Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka šajā tiesvedībā ne Parlamentam, ne tai pašai nebija kompetences apšaubīt vai pārbaudīt minēto valsts tiesību normu.
67.
Ņemot vērā tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēju izklāstītos argumentus, bija jāpārbauda nevis pašas attiecīgās valsts tiesību normas tiesiskums, bet gan sekas, kādas Spānijas Karaliste un Parlaments piešķir tajā noteiktā pienākuma neievērošanai. Attiecībā uz šīm sekām pārsūdzētā sprieduma 152. punktā Vispārējā tiesa nekritiski ir pieņēmusi Spānijas Karalistes skaidrojumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju mandāti esot tikai “apturēti” līdz brīdim, kad viņi dos Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktā paredzēto solījumu atbilstoši 2019. gada 20. jūnija paziņojumam.
68.
Tomēr, lai gan Ievēlēšanas akta 13. pantā ir uzskaitīti vairāki notikumi, kuri izraisa Parlamenta locekļa mandāta izbeigšanos, un dažu no tiem pamatā var būt dalībvalstu tiesību piemērošana, neviena šī akta norma neļauj dalībvalstij uz laiku apturēt šāda mandāta īstenošanu, jo jebkurš mēģinājums šajā ziņā ir acīmredzami pretrunā Savienības tiesībām. Tādējādi, tā kā Spānijas Karalistes kompetencē nebija ar 2019. gada 20. jūnija paziņojumu apturēt prasītāju mandāta īstenošanu, viņiem tātad ir pamats apgalvot, ka ar 2019. gada 27. jūnija aktu tieši Parlamenta priekšsēdētājs šim paziņojumam ir piešķīris tiesiskas sekas.
– Secinājumi par 2019. gada 27. jūnija aktu
69.
Pārsūdzētā sprieduma 167. un 168. punktā Vispārējā tiesa ir izdarījusi secinājumu, ka 2019. gada 27. jūnija akts nerada saistošas tiesiskās sekas, kas varētu ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses, un ka līdz ar to prasība, kura vērsta pret šo aktu, ir jānoraida kā nepieņemama.
70.
Manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nonākusi pie šāda secinājuma tādas argumentācijas beigās, kurā, kā jau esmu to uzsvēris, ir pieļautas vairākas kļūdas, proti, 2019. gada 27. jūnija vēstules satura kļūdaina kvalifikācija pārsūdzētā sprieduma 81.–84. punktā, sprieduma Junqueras Vies kļūdaina piemērošana šī sprieduma 85., 86. un 144. punktā, tiesību kļūda Ievēlēšanas akta 12. panta interpretācijā minētā sprieduma 118. punktā, argumentācijas nekonsekvence attiecībā uz 2020. gada 13. janvāra lēmuma ietekmi tā paša sprieduma 116.–123. punktā un, visbeidzot, tas, ka pārsūdzētā sprieduma 128.–131. punktā nav ņemts vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju mandātu īstenošanas apturēšanas prettiesiskums.
71.
Patiesībā ar 2019. gada 27. jūnija aktu Parlamenta priekšsēdētājs, saskaroties, pirmkārt, ar 2019. gada 13. jūnija paziņojumu, kuru viņš nevarēja neņemt vērā, jo tas bija publisks, un, otrkārt, ar 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumiem, nolēma reaģēt uz šiem abiem paziņojumiem, abstrahējoties no minētā [2019. gada 13. jūnija] paziņojuma un atsakoties atzīt apelācijas sūdzības iesniedzējiem šīs iestādes locekļu statusu, un šis lēmums vēlāk tika grozīts ar 2020. gada 13. janvāra lēmumu.
72.
Vispārējā tiesa, atsakoties atzīt 2019. gada 27. jūnija akta apstrīdamību, tātad ir pārkāpusi LESD 263. pantu. Līdz ar to apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jāapmierina un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl tas attiecas uz šo aktu.
Par 2019. gada 29. maija norādījumu
73.
Atgādinājumam – ar 2019. gada 29. maija norādījumu Parlamenta priekšsēdētājs uzdeva Parlamenta administratīvajiem dienestiem atteikt Spānijā ievēlētajiem Parlamenta locekļiem īpašos uzņemšanas pakalpojumus, kuru mērķis bija atvieglot administratīvās darbības, kas vajadzīgas, lai sāktu pildīt savus amata pienākumus, līdz Spānijas iestādes oficiāli paziņos par viņu ievēlēšanu.
74.
Pārsūdzētā sprieduma 169.–187. punktā Vispārējā tiesa ir analizējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos pamatus prasības atcelt 2019. gada 29. maija norādījumus pamatojumam. Šīs analīzes noslēgumā tā ir izdarījusi secinājumu, ka šis norādījums nav radījis saistošas tiesiskas sekas, kas varētu ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses, un tādējādi pret to vērstā prasība ir nepieņemama.
75.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd šo secinājumu (
32
), galvenokārt apgalvojot, ka 2019. gada 29. maija norādījums un 2019. gada 27. jūnija akts nav nošķirami, it īpaši, ņemot vērā apgalvojumu, ka 2019. gada 27. jūnija vēstulē ir tikai atspoguļots lēmums, kas pieņemts krietni pirms tam.
76.
Šie argumenti man nešķiet pārliecinoši. Protams, ir taisnība, ka Vispārējā tiesa, uzticoties savai analīzei saistībā ar 2019. gada 27. jūnija aktu, negatīvās sekas, kas apelācijas sūdzības iesniedzējiem izriet no 2019. gada 29. maija norādījumā ietvertā atteikuma, ir attiecinājusi nevis uz šo norādījumu, bet uz Spānijas tiesību piemērošanu. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 185. punktā tā ir izdarījusi secinājumu, ka, pat ja šis norādījums būtu radījis tiesiskās sekas apelācijas sūdzības iesniedzējiem, kopš 2019. gada 17. jūnija paziņojuma tas tā vairs nebija. Taču šis secinājums ir tikpat kļūdains kā pārsūdzētā sprieduma daļa, kas veltīta 2019. gada 27. jūnija akta analīzei.
77.
Tomēr, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti nevar atspēkot Vispārējās tiesas apsvērumu, ka īpašais uzņemšanas dienests, uz kuru attiecās 2019. gada 29. maija norādījums, nebija nepieciešams, lai izpildītu formalitātes, kas saistītas ar Parlamenta locekļu stāšanos amatā, bet bija tikai līdzeklis, lai viņiem sniegtu tehnisku palīdzību. Šāda atbalsta liegšana nevar ilgstoši ietekmēt attiecīgo personu tiesisko stāvokli.
78.
Otrkārt, tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem nebija iespējams veikt nepieciešamās darbības, lai sāktu pildīt savus amata pienākumus, manuprāt, izrietēja nevis no 2019. gada 29. maija norādījuma, bet gan no 2019. gada 27. jūnija akta. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji paši to netieši apstiprina, apgalvojot (
33
), ka šī neiespējamība ir turpinājusies līdz 2020. gada 13. janvāra lēmumam, ar kuru vismaz daļēji tika atceltas minētā akta tiesiskās sekas.
79.
Līdz ar to uzskatu, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats, ciktāl tas attiecas uz Vispārējās tiesas secinājumiem par 2019. gada 29. maija norādījumu, ir jānoraida kā nepamatots.
Secinājumi par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
80.
Ņemot vērā apsvērumus, kurus tikko esmu izklāstījis, ierosinu apmierināt apelācijas sūdzības pirmo pamatu un atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tas attiecas uz 2019. gada 27. jūnija aktu, un pārējā daļā šo pamatu noraidīt kā nepamatotu.
Par lēmumu pēc atcelšanas
81.
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. pantu, ja apelācija ir pamatota, Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz to pakārtoti.
82.
Tādējādi, ja Tiesa ievērotu manu priekšlikumu apmierināt apelācijas sūdzības pirmo pamatu un atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tas attiecas uz 2019. gada 27. jūnija aktu, uzskatu, ka strīds ir izskatāmā stāvoklī attiecībā uz šo aktu. Proti, argumenti par minētā akta apstrīdamo raksturu un argumenti par tā tiesiskumu pārklājas, kā par to liecina Spānijas Karalistes atbildes raksts, kas patiesībā lielākoties ir veltīts šī paša akta pamatotības aizstāvībai. Turklāt neviens cits faktu konstatējums kā vien tas, kas jau ir izdarīts pārsūdzētajā spriedumā, man nešķiet nepieciešams lietas risinājumam. Tādēļ ierosinu Tiesai pašai lemt par prasītāju pirmajā instancē iesniegto prasību atcelt 2019. gada 27. jūnija aktu.
Par apelācijas sūdzības iesniedzēju interesi celt prasību
83.
Pirms šīs prasības analīzes ir jānosaka, vai apelācijas sūdzības iesniedzēji saglabā interesi celt prasību šajā ziņā, ņemot vērā faktu, ka ar 2020. gada 13. janvāra lēmumu Parlaments faktiski ir atsaucis atteikumu atzīt viņiem šīs iestādes locekļu statusu, tādējādi novēršot daudzas 2019. gada 27. jūnija akta tiesiskās sekas. Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atcelšanas prasība, ko ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šādai personai ir interese, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts. Tomēr jebkurš apstāklis, kas attiecas uz Vispārējā tiesā celtas atcelšanas prasības pieņemamību, var būt absolūts pamats, kas Tiesai apelācijas tiesvedībā ir jāizvirza pēc savas ierosmes (
34
). Tātad Tiesai pēc savas ierosmes ir jāspriež par jautājumu, vai apelācijas sūdzības iesniedzējiem saglabājas interese, lai 2019. gada 27. jūnija akts tiktu atcelts, lai gan ir pieņemts 2020. gada 13. janvāra lēmums.
84.
Uzskatu, ka tas tā ir. Proti, kā Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi pārsūdzētā sprieduma 122. punktā, Vispārējā tiesā Parlaments ir paskaidrojis, ka 2020. gada 13. janvāra lēmums tika pieņemts, “ņemot vērā prasītāju tiesiskā statusa nenoteiktību pēc sprieduma [Junqueras Vies] pasludināšanas un rīkojuma [Puigdemont i Casamajó un Comín i Oliveres/Parlaments] (
35
) izdošanas”. Šis lēmums ietver pagaidu atļauju apelācijas sūdzības iesniedzējiem īstenot savus mandātus, pamatojoties uz Reglamenta 3. panta 2. punkta pirmo daļu in fine, tomēr nepārbaudot viņu pilnvaras un gaidot, kad valsts iestādes oficiāli paziņos par viņu ievēlēšanu saskaņā ar Reglamenta 3. panta 2. punkta pirmo teikumu.
85.
Ir taisnība, ka Parlamenta lēmums nepārbaudīt apelācijas sūdzības iesniedzēju pilnvaras, kā arī Reglamenta 3. panta 2. punkta, kā to interpretējis Parlaments, spēkā esamība, ņemot vērā Ievēlēšanas aktu, nav šīs lietas priekšmets. Tomēr 2019. gada 27. jūnija akta atcelšana ļautu noskaidrot apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko stāvokli un dotu Parlamentam iespēju attiecībā uz viņiem pieņemt nevis pagaidu, bet galīgu lēmumu, kas balstīts uz pareizu atbilstošo tiesību normu interpretāciju. Tādējādi, manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējiem saglabājas interese, lai šis akts tiktu atcelts.
Par 2019. gada 27. jūnija akta spēkā esamību
86.
Ar 2019. gada 27. jūnija aktu Parlamenta priekšsēdētājs atteicās atzīt apelācijas sūdzības iesniedzējiem šīs iestādes locekļu statusu, tādējādi reaģējot uz 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumiem. Pārsūdzētā sprieduma 96. punktā Vispārējā tiesa tajā izskatāmo juridisko jautājumu ir definējusi kā jautājumu, vai Parlamenta priekšsēdētāja kompetencē bija apšaubīt 2019. gada 17. jūnija paziņojumu, kurā nebija minēti apelācijas sūdzības iesniedzēju vārdi, lai gan viņu vārdi bija iekļauti 2019. gada 13. jūnija paziņojumā. Savukārt apelācijas sūdzības iesniedzēji, manuprāt, pamatoti apgalvo (
36
), ka jautājums esot bijis jāformulē pretēji un tam bija jāattiecas uz to, vai Parlamenta priekšsēdētāja kompetencē bija apšaubīt šo [2019. gada 13. jūnija] paziņojumu, balstoties uz konkrētajiem paziņojumiem.
87.
Pirmām kārtām, saskaņā ar Ievēlēšanas akta 12. pantu, lai pārbaudītu savu locekļu pilnvaras, Parlaments “ņem vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos [vēlēšanu] rezultātus”. Pēc tam šajā tiesību normā ir piebilsts, ka Parlaments izšķir visas domstarpības, kas radušās, pamatojoties uz Ievēlēšanas aktu, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties, pamatojoties uz dalībvalsts tiesību normām. Ņemot vērā interpretāciju, ko attiecībā uz šo formulējumu Tiesa ir sniegusi spriedumā Donnici, tas norāda uz pilnīgu Parlamenta rīcības brīvības neesamību, un tādējādi dalībvalsts paziņojums par rezultātiem attiecībā uz to ir iepriekš pastāvējis tiesiskais stāvoklis (
37
).
88.
Taču saskaņā ar manu analīzi šo secinājumu 55.–61. punktā Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktā paredzētā pienākuma neievērošanu nevar pielīdzināt nedz domstarpībām, kas radušās, pamatojoties uz valsts tiesību normām, Ievēlēšanas akta 12. panta izpratnē, nedz arī juridiskam jautājumam, kas saistīts ar paziņojumu par viņu ievēlēšanu, sprieduma Donnici 55. punkta izpratnē, jo tā neizraisa viņu Parlamenta locekļa statusa zaudēšanu.
89.
Tādējādi nevar uzskatīt, ka 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumi tika sagatavoti, “ņemot vērā oficiāli paziņotos rezultātus”, kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 114. punktā, jo tie patiesi un pilnīgi neatspoguļoja šos rezultātus. Oficiāla rezultātu izziņošana bija 2019. gada 13. jūnija paziņojums, kā Tiesa skaidri to ir apstiprinājusi spriedumā Junqueras Vies (
38
), un Parlamentam bija saistošs tieši šis paziņojums, un tas nevarēja to apšaubīt, tāpat kā tam bija saistošs Itālijas iestāžu 2007. gada 29. marta paziņojums lietā, kurā tika pasludināts spriedums Donnici (
39
).
90.
Šo secinājumu, pretēji tam, ko apgalvo Spānijas Karaliste, nav atspēkots ar Ievēlēšanas akta 8. pantu, kurā ir paredzēts, ka vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē tās valsts tiesību normas.
91.
Parlamenta locekļi ir nevis dalībvalstu vai pat šo dalībvalstu tautu pārstāvji, bet saskaņā ar LES 14. panta 2. punktu Savienības pilsoņu pārstāvji, kuri ievēlēti vispārējās vēlēšanās. Nepastāvot vienotai vēlēšanu procedūrai, kas tomēr ir paredzēta LESD 223. pantā, vēlēšanu procedūru, ņemot vērā ar Ievēlēšanas aktu veikto saskaņošanu, pakārtoti reglamentē to dalībvalstu tiesības, kuras organizē Parlamenta vēlēšanas savā teritorijā. Ar šo deleģējumu dalībvalstīm tiek piešķirtas plašas pilnvaras, kas pārsniedz vēlēšanu procedūru kā tādu, it īpaši attiecībā uz tiesībām balsot un kandidēt vēlēšanās vai arī uz amatu nesavienojamības gadījumiem.
92.
Vēlēšanu procedūra, ko reglamentē valsts tiesību normas, pilnīgi loģiski noved pie oficiālas rezultātu izziņošanas. Tieši to Tiesa ir konstatējusi spriedumā Junqueras Vies (
40
), atzīdama, ka “pašreizējā Savienības tiesību attīstības posmā vēlēšanu procedūras reglamentēšana, kā arī tā beigās veicamā vēlēšanu rezultātu oficiālā izziņošana principā joprojām ir dalībvalstu kompetencē”. Šādi pasludinātos rezultātus a posteriori var grozīt tikai pēc vienas vai vairāku personu ievēlēšanas atzīšanas par spēkā neesošu vai pēc kāda no Ievēlēšanas akta 13. panta 1. punktā uzskaitītajiem notikumiem, kas izraisa Parlamenta locekļa statusa zaudēšanu.
93.
Savukārt dalībvalsts nedrīkst apdraudēt Parlamenta locekļa statusa iegūšanas lietderīgo iedarbību tikai vēlēšanu rezultātu izziņošanas dēļ, kā tas izriet no sprieduma Junqueras Vies (
41
), izmantojot jēdziena “vēlēšanu procedūra” paplašināšanu un attiecinot to uz jebkuru valsts tiesību normu, ar kuru tā vēlētos liegt personai, kas pasludināta par ievēlētu, īstenot savu mandātu, kurš saskaņā ar šo spriedumu (
42
) ir galvenais šāda statusa atribūts. Šāda iespēja būtu pretrunā ne tikai Ievēlēšanas akta 8., 12. un 13. pantam, kā tie ir interpretēti spriedumos Donnici un Junqueras Vies, bet arī principam par vispārējām vēlēšanām, kas ietverts LES 14. pantā, saskaņā ar kuru Parlamenta sastāvam ir patiesi un pilnīgi jāatspoguļo izvēles, ko Savienības pilsoņi veikuši attiecībā uz personām, kuras tie izraudzījuši par saviem pārstāvjiem, brīvo raksturu (
43
).
94.
Turklāt, kā man jau ir bijusi iespēja norādīt, Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktā paredzētais pienākums nav vēlēšanu procedūras elements saskaņā ar pašām Spānijas tiesībām (
44
). Tātad nevar apgalvot pretējo attiecībā uz Ievēlēšanas akta 8. panta interpretāciju.
95.
Šo secinājumu 89. punktā minēto secinājumu neatspēko arī Reglamenta 3. panta 1. un 3. punkta formulējums, kurā ir noteikts, ka pēc vēlēšanām Parlamenta priekšsēdētājs aicina dalībvalstu kompetentās iestādes darīt zināmus ievēlēto deputātu vārdus un ka Parlaments pārbauda pilnvaras un nosaka, vai tās locekļu mandāti ir derīgi, pamatojoties uz dalībvalstu paziņojumiem par vēlēšanu rezultātiem.
96.
Proti, Reglaments kā iekšējās organizācijas akts hierarhiski ir pakļauts tādiem normatīvajiem aktiem kā Ievēlēšanas akts un nevar no tiem atkāpties (
45
). Tādējādi Reglamenta 3. panta 1. un 3. punktu nevar interpretēt kā šķērsli Parlamentam ņemt vērā vēlēšanu rezultātu oficiālo izziņošanu saskaņā ar Ievēlēšanas akta 12. pantu, aizbildinoties ar to, ka dalībvalsts kompetentās iestādes nav paziņojušas šos rezultātus. Ar šādu interpretāciju tiktu apšaubīta iepriekš minēto Reglamenta noteikumu spēkā esamība attiecībā uz šo aktu.
97.
Otrām kārtām, pēc 2019. gada 20. jūnija paziņojuma ar 2019. gada 27. jūnija aktu Parlamenta priekšsēdētājs ir nodrošinājis iedarbību apelācijas sūdzības iesniedzēju prerogatīvu, kuras izriet no viņu kā Parlamenta locekļu statusa, apturēšanai, par ko Centrālā vēlēšanu komisija bija paziņojusi pēc tam, kad viņi nebija izpildījuši Vēlēšanu likuma 224. panta 2. punktā paredzēto pienākumu.
98.
Tomēr ne Ievēlēšanas akta 13. pants, ne kāda cita Savienības tiesību norma neļauj dalībvalstij apturēt Parlamenta locekļu prerogatīvas. Tātad šī apturēšana bija prettiesiska un 2019. gada 27. jūnija tiesību aktā ir tikusi pieļauta vēl viena nelikumība.
99.
Pieņemot 2019. gada 27. jūnija aktu, Parlamenta priekšsēdētājs tādējādi ir apšaubījis oficiāli izziņotos vēlēšanu rezultātus un ir nodrošinājis iedarbību apelācijas sūdzības iesniedzēju prerogatīvu apturēšanai, pārkāpjot Ievēlēšanas akta 12. un 13. pantu. Tādēļ, manuprāt, šis akts ir jāatzīst par prettiesisku un ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
100.
Tā kā šie secinājumi attiecas tikai uz apelācijas sūdzības pirmā pamata analīzi, neizteikšu priekšlikumu par tiesāšanās izdevumiem, jo saskaņā ar Reglamenta 138. pantu risinājums šajā ziņā ir atkarīgs no iznākuma saistībā ar pārējiem pamatiem.
Secinājumi
101.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai:
–
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 6. jūlija spriedumu Puigdemont i Casamajó un Comín i Oliveres/Parlaments (T‑388/19, EU:T:2022:421), ciktāl tas attiecas uz to Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja atteikumu atzīt Carles Puigdemont i Casamajó un Antoni Comín i Oliveres Parlamenta locekļu statusu, kurš ietverts viņiem adresētajā 2019. gada 27. jūnija vēstulē;
–
atcelt attiecīgo atteikumu un
–
pārējā daļā apelācijas sūdzības pirmo pamatu noraidīt.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Spriedums, 2019. gada 19. decembris (C‑502/19, turpmāk tekstā – “spriedums Junqueras Vies, EU:C:2019:1115).
(
3
)	OV 2012, C 326, 266. lpp.
(
4
)	OV 1976, L 278, 1. lpp.
(
5
)	OV 2002, L 283, 1. lpp.
(
6
)	Ar “Parlamenta priekšsēdētāju”, protams, domāju toreizējo šīs iestādes priekšsēdētāju, kurš pārsūdzētajā spriedumā ir norādīts kā “toreizējais Parlamenta priekšsēdētājs”.
(
7
)	2017. gada 6. septembraDOGC Nr. 7449A, 1. lpp.).
(
8
)	2017. gada 8. septembraDOGC Nr. 7451A, 1. lpp.).
(
9
)	2019. gada 14. jūnijaBOE Nr. 142, 62477. lpp.
(
10
)	1985. gada 20. jūnijaBOE Nr. 147, 19110. lpp.
(
11
)	T‑388/19 R, EU:T:2019:467.
(
12
)	C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149.
(
13
)	T‑388/19 R-RENV.
(
14
)	Pārsūdzētā sprieduma 146. un 153. punkts.
(
15
)	Pārsūdzētā sprieduma 167. punkts.
(
16
)	Apelācijas sūdzības 84.–89. punkts.
(
17
)	Apelācijas sūdzības 21.–29. punkts.
(
18
)	Spriedums, 2009. gada 30. aprīlis (C‑393/07 un C‑9/08, turpmāk tekstā – “spriedums Donnici”, EU:C:2009:275).
(
19
)	Pārsūdzētā sprieduma 114. punkts (mans izcēlums).
(
20
)	Pārsūdzētā sprieduma 118. punkts.
(
21
)	Saskaņā ar šo punktu “no šā sprieduma 97.–109. punkta izriet, ka Parlamenta kompetencē nav lemt par domstarpībām, kuras izriet no tādām valsts tiesību normām, uz kurām Ievēlēšanas aktā nav nevienas norādes, kā, piemēram, [Vēlēšanu likuma] 224. panta 2. punkts”.
(
22
)	Papildus norādīšu, kā to ir darījuši apelācijas sūdzības iesniedzēji, ka gan pārsūdzētā sprieduma 107. punktā, gan pēc tam 125. un 126. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini izpratusi manus secinājumus lietā, kurā tika pasludināts spriedums Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958). Tomēr, kā pamatoti norāda Parlaments, tā kā secinājumiem nav saistoša spēka un Tiesa nav pārņēmusi konkrētos elementus savā spriedumā, to pareizai vai nepareizai izpratnei nav izšķirošas nozīmes saistībā ar izskatāmās lietas iznākumu.
(
23
)	Skat. sprieduma Junqueras Vies 62. punktu.
(
24
)	Proti, 2019. gada 13. jūnija paziņojums, kas attiecas arī uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem izskatāmajā lietā (skat. spriedumu Junqueras Vies, 71. un 89. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu Donnici (51.–57. punkts) un pārsūdzēto spriedumu (100.–106. punkts).
(
26
)	Spriedums Junqueras Vies (68.–71. punkts).
(
27
)	Tostarp uz tiesībām kandidēt vēlēšanās, skat. spriedumu, 2022. gada 22. decembris, Junqueras i Vies/Parlaments (C‑115/21 P, EU:C:2022:1021, 70. punkts).
(
28
)	It īpaši Parlamentam nav pamata apgalvot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju aizstāvētā interpretācija tam būtu liegusi iespēju ņemt vērā J. Borrell atteikšanos no mandāta, uz kuru – tāpat kā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem – attiecās 2019. gada 13. jūnija paziņojums un 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumi. Proti, J. Borrell, atteikdamies no sava mandāta, zaudēja Parlamenta locekļa statusu un nekavējoties tika aizstāts. Viņa gadījumā 2019. gada 17. un 20. jūnija paziņojumi tātad atspoguļoja viņa patieso tiesisko stāvokli, pretēji tam, kā tas bija apelācijas sūdzības iesniedzēju gadījumā. Šis piemērs skaidri pierāda atšķirību starp apelācijas sūdzības iesniedzēju situāciju un tādu personu situāciju, kuras ir zaudējušas Parlamenta locekļu statusu, piemēram, J. Borrell vai arī O. Junqueras i Vies (skat. spriedumu, 2022. gada 22. decembris, Junqueras i Vies/Parlaments, C‑115/21 P, EU:C:2022:1021) un A. Occhetto lietā, kurā tika pasludināts spriedums Donnici.
(
29
)	Apelācijas sūdzības 69.–71. punkts.
(
30
)	Pārsūdzētā sprieduma 122. punkts.
(
31
)	Apelācijas sūdzības 40.–53. punkts.
(
32
)	Apelācijas sūdzības 77.–83. punkts.
(
33
)	Apelācijas sūdzības 81. punkts.
(
34
)	Skat. neseno spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Julien/Padome (C‑285/22 P, EU:C:2023:551, 45. un 47. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
35
)	Rīkojums, 2019. gada 20. decembris, C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149.
(
36
)	Apelācijas sūdzības 28. punkts.
(
37
)	Spriedums Donnici (55.–57. punkts).
(
38
)	89. punkts. Atgādināšu, ka lieta, kurā tika pasludināts šis spriedums, attiecās uz tām pašām vēlēšanām un to pašu rezultātu izziņošanu kā izskatāmajā lietā.
(
39
)	Skat. šī sprieduma 55. punktu.
(
40
)	69. punkts (mans izcēlums).
(
41
)	70. punkts.
(
42
)	65. punkts.
(
43
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Junqueras Vies (83. punkts).
(
44
)	Skat. manus secinājumus lietā Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958, 55.–59. punkts).
(
45
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Donnici (47. un 48. punkts).