62002CC0285_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Verwaltungsgericht (közigazgatási bíróság) Minden (Németország) előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével alapvetően azt kívánta megtudni a Bíróságtól, hogy a férfiak és nők egyenlő díjazásának elvét sérti-e az a német szabályozás, amely úgy rendelkezik, hogy a teljes munkaidőben foglalkoztatott és a részmunkaidőben foglalkoztatott tanárokat egyenlő óraszámban lehet túlmunkára kötelezni ahhoz, hogy jogosulttá váljanak a kiegészítő díjazásra.
A vonatkozó nemzeti szabályozás
2. A Beamtengesetz für das Land Nordrhein-Wastfalen (Észak-Rajna–Vesztfália közalkalmazottainak jogállásáról szóló törvény) (2) 78.a cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a közalkalmazottak, amennyiben a munka szükségessé teszi, túlmunkára kötelezhetőek; amennyiben a túlmunka meghaladja a havi öt órát, a közalkalmazott a ledolgozott túlmunkának megfelelő pihenőidőre jogosult. A 78.a cikk (2) bekezdése értelmében, amennyiben a pihenőidő biztosítása összeegyeztetetlen a szolgálat érdekével, bizonyos közalkalmazottak jogosultak a túlmunkának megfelelő díjazásra.
3. A túlmunkáért a közalkalmazottakat megillető díjazásról szóló rendelet(3) 5. cikke (2) bekezdésének 1) pontja előírja, hogy az oktatásban teljesített túlmunka esetében három oktatási óra öt órának felel meg.
A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
4. A közalkalmazott jogállású felperes középiskolai tanárként részmunkaidőben dolgozik az alperes Land
alkalmazásában. A felperes munkahelyén a teljes munkaidőben foglalkoztatott tanárok 24,5 órát dolgoznak hetente, míg a felperes hetente 15 órát dolgozik.
5. 1999. decemberében a felperest 2,5 óra túlmunkára kötelezték. E túlmunka díjazására vonatkozó kérelmét azonban elutasították azon az alapon, hogy a vonatkozó szabályozás szerint a közalkalmazott jogállású tanárok által teljesített túlmunkáért csak abban az esetben jár díjazás, ha az egy hónapban meghaladja a három órát. Következésképpen a felperes semmiféle díjazásban nem részesült a teljesített 2,5 óra túlmunkáért. Miután az államigazgatási eljárás során előterjesztett panasza nem járt eredménnyel, a felperes keresetet terjesztett a Verwaltungsgericht elé.
6. Ez a bíróság úgy ítélte meg, hogy a vonatkozó nemzeti szabályozás alapján a felperes nem jogosult díjazásra a túlmunkáért. Mindazonáltal azt a kérdést terjesztette elő, hogy ezen szabályozás – az egyenlő díjazásról szóló irányelvvel(4) összefüggésben – összeegyeztethető-e az EK 141. cikkel, mivel annak az a hatása, hogy azoknak a közalkalmazott jogállású részmunkaidőben foglalkoztatott tanároknak a díjazása, akik túlmunkája nem haladja meg a havi három oktatási órát, összességében kevesebb, mint amennyi a közalkalmazott jogállású teljes munkaidőben foglalkoztatott tanárok számára azonos számú teljesített óráért jár.
7. Ennek megfelelően a nemzeti bíróság a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„A férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10-i 75/117/EGK tanácsi irányelvvel összefüggésben összeegyeztethető-e az EK 141. cikkel az a tény, hogy Észak-Rajna–Vesztfália tartományban a részmunkaidőben vagy a teljes munkaidőben foglalkoztatott női és férfi oktatókat semmiféle külön díjazás nem illeti meg túlmunka esetén, amennyiben az havonta nem haladja meg a három órát?”
8. A felperes és az alperes, valamint a német kormány és a Bizottság írásbeli észrevételt nyújtottak be. Tárgyalásra nem került sor; azt egyik fél sem kérelmezte. A felperes és a Bizottság az előterjesztett kérdésre elutasító választ javasolt, az alperes és a német kormány ezzel ellentétes álláspontot fogalmazott meg.
Értékelés
9. Az EK 141. cikk megállapítja a férfiak és a nők egyenlő munkáért járó egyenlő díjazásának elvét. Az egyenlő díjazásról szóló irányelv 1. cikke értelmében ez az elv azt jelenti, hogy ugyanazért a munkáért vagy azonos értékűnek tekintett munkáért járó díjazás minden vonatkozásában és minden feltételében meg kell szüntetni a nemi alapon történő megkülönböztetés minden fajtáját.
10. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő díjazás elve nemcsak a nemen alapuló közvetlen megkülönböztetésre terjed ki, hanem a férfiakkal és a nőkkel szembeni nem nemen alapuló feltételek alkalmazásából adódó eltérő munkahelyi bánásmódra is, kivéve, ha az eltérő bánásmódot nemtől független, objektív tényezők igazolják. (5)
11. Jelen ügyben egyértelmű, hogy a szóban forgó szabályozás nem idéz elő nemen alapuló közvetlen megkülönböztetést. Amennyiben azonban eltérő bánásmódot idéz elő a teljes munkaidőben foglalkoztatott és a részmunkaidőben foglalkoztatottak között, és ez a különbségtétel számottevően több nőt, mint férfit érint, abban az esetben a szabályozás alkalmazása összeegyeztethetetlen az EK 141. cikkel és az egyenlő díjazásról szóló irányelvvel, és közvetett megkülönböztetést eredményezhet, kivéve, ha az eltérő bánásmódot nemtől független objektív tényezők igazolják.
12. A felperes szerint a teljes munkaidőben foglalkoztatott és a részmunkaidőben foglalkoztatott tanárok eltérő bánásmódban részesülnek, mivel a három óra túlmunka havonta jelentősen nagyobb terhet jelent a részmunkaidőben foglalkoztatott tanárok, mint a teljes munkaidőben foglalkoztatott tanárok számára.
13. A Bizottság megítélése szerint is eltérő a bánásmódról van szó. Érvelése szerint: míg a teljes munkaidőben foglalkoztatott tanároknak rendes munkaidejüknek legalább 12,24%-ával kell többet dolgozniuk annak érdekében, hogy kiegészítő díjazásban részesüljenek a túlmunkáért, addig a részmunkaidőben foglalkoztatott tanároknak – amilyen a felperes is – rendes munkaidejük legalább 20%-ával kell többet dolgozniuk. A Bizottság azt is kiszámolta, hogy egy munkaidőn túl munkát végző részmunkaidőben foglalkoztatott tanár teljes órabére alacsonyabb, mint a vele azonos beosztásban lévő teljes munkaidőben foglalkoztatott tanár órabére. A Bizottság következtetése szerint ezért jelentős egyenlőtlenség mutatkozik a teljes munkaidőben és a részmunkaidőben foglalkoztatott tanárokkal való bánásmódban.
14. Ezzel szemben az alperes álláspontja szerint a részmunkaidőben foglalkoztatott tanárokkal való bánásmód teljes mértékben megegyezik a teljes munkaidőben foglalkoztatott tanárokéval: mindkét csoport számára a túlmunkáért csak abban az esetben jár díjazás, ha több mint három órát teljesítettek, amely esetben a túlmunka díjazása pontosan ugyanolyan módon történik.
15. A német kormány egyetért azzal, hogy nincsen különbség a teljes és a részmunkaidőben foglalkoztatott tanárokkal való bánásmódban: a felperes ugyanakkora díjazást kap a teljesített munkaórákért, beleértve a túlmunkát is, mint amennyit a teljes munkaidőben foglalkoztatott tanár kap ugyanannyi teljesített munkaóráért. A német kormány a teljesített rendes munkaórákért és a túlmunkáért járó díjazás egyenlőségének elkülönült vizsgálata alapján jutott erre a következtetésre. Álláspontja szerint nem sérül az egyenlő díjazás elve, mivel a teljes munkaidőben és a részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók ugyanakkora órabért kapnak a teljesített rendes munkaórákért, és mindkét munkavállalói csoport számára több mint három óra oktatás teljesítését követően jár a kiegészítő pótlék.
16. A Bizottság, illetve a Németország által alkalmazott értékelési módszerek számomra helytelennek tűnnek. A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján nyilvánvaló, hogy a teljes munkaidőben és a részmunkaidőben foglalkoztatottak díjazása terén az eltérő bánásmódot nem a díjazás nélküli túlmunka arányos hatása, a túlmunkát követően a teljes órabér tekintetében fennálló különbségek vagy a túlmunkáért járó díjazás szintjének a teljesített rendes munkaóráktól elkülönített vizsgálata alapján kell megállapítani.
17. A Helmig-ügyben(6) a Bíróság megállapította, hogy egyenlőtlen bánásmódnak minősül, ha a munkaviszony alapján a teljes munkaidőben foglalkoztatottaknak a teljesített munkaórák ugyanakkora számáért járó összdíjazása magasabb, mint a részmunkaidőben foglalkoztatottaké.
18. Ebben az ügyben a túlmunkáért járó pótlékot a rendes teljes munkaidő szerinti munkaóráknál több munkaórát teljesítő alkalmazottaknak folyósították. A számukra előírt rendes részmunkaidő szerinti munkaórákat meghaladó, de a teljes munkaidő szerinti munkaórákat meg nem haladó számú munkaórákat teljesítő részmunkaidőben foglalkoztatottakat azonban a rendes fizetés arányában díjazták, ők nem kaptak pótlékot a túlmunkáért. A Bíróságtól alapvetően azt kérdezték, hogy az ilyen rendelkezések ellentétesek-e az egyenlő díjazás elvével.
19. A Bíróság megállapította, hogy ilyen körülmények között a részmunkaidőben foglalkoztatottak a teljes munkaidőben foglalkoztatottakéval megegyező mértékű teljes díjat kaptak az ugyanakkora számú teljesített munkaórákért. Példaként egy 18 munkaórára szerződött, részmunkaidőben foglalkoztatott esetét hozta fel: ha egy ilyen alkalmazott 19 munkaórát dolgozna, ugyanakkora díjazást kapna, mint amennyit egy teljes munkaidőben foglalkoztatott kapna 19 teljesített munkaóráért. A Bíróság ennek megfelelően úgy ítélte meg, hogy az egyenlő díjazás elve nem sérült. (7)
20. Jelen esetben viszont a nemzeti szabályozás következménye az, hogy az a 15 munkaóra teljesítésére szerződött, részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállaló, aki 2,5 óra munkaidőn túli munkát végez, és aki ezért összességében 17,5 munkaórát dolgozik, csak 15 munkaóra után kapna díjazást, és ezért számára nem járna ugyanakkora összdíjazás, mint amennyi egy teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalót illet meg 17,5 munkaóra teljesítéséért. A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján ezért a részmunkaidőben foglalkoztatott és a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalók eltérő bánásmódban részesülnek.
21. Végül, a nemzeti bíróság feladata meghatározni, először is, hogy a szabályozás alapján fennálló eltérő bánásmód számottevően több nőt, mint férfit érint-e, másodszor pedig azt, hogy léteznek-e olyan, az adott nemhez való tartozástól független objektív tényezők, amelyek igazolhatják az eltérő bánásmódot. Hozzátenném, hogy – mivel az eltérő bánásmód igazolására semmiféle javaslat nincs – a megállapítások alapján közös kiindulási alapnak tűnik az, hogy a szabályozás számottevően több nőt, mint férfit érint.
Végkövetkeztetések
22. Következésképpen úgy ítélem meg, hogy a Verwaltungsgericht Minden által előterjesztett kérdésre a következő választ kell adni:
Amennyiben az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a részmunkaidőben vagy a teljes munkaidőben foglalkoztatottakat semmiféle külön díjazás nem illeti meg túlmunka esetén, azt eredményezi, hogy azonos számú teljesített munkaórákért a teljes munkaidőben foglalkoztatottak számára járó összdíjazás magasabb, mint a részmunkaidőben foglalkoztatottak számára járó díjazás; tehát eltérő bánásmódot idéz elő a teljes munkaidőben és a részmunkaidőben foglalkoztatottak között. Amennyiben ez az eltérő bánásmód számottevően több nőt, mint férfit érint, a szabályozás sérti az EK 141. cikket, valamint a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10-i 75/117/EGK tanácsi irányelvet, kivéve, ha az eltérő bánásmódot az adott nemhez való tartozástól független objektív tényezők igazolják.
(1) .
(2)
–	Nordrhein-Westfälisches Beamtgesetz, 1981. május 1-jén közzétett változat.
(3)
–	Az 1992. március 13-i Verordnung über die Gewährung von Mehrarbeitsvergütung für Beamte, BGBl. I., 528. o., 1998. december 3-i változatában, BGBl. I., 3494. o.
(4)
–	A férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10-i 75/117/EGK tanácsi irányelv, HL 1975. L 45., 19. o.
(5)
–	A C-399/92., C-409/92., C-425/92., C-34/93., C-50/93. és C-78/93. sz. Helmig egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1994., I-5727. o.) 20. pontja.
(6)
–	Az 5. lábjegyzetben idézett ítélet 26.pontja. Lásd a C-457/93 sz. Lewark - ügy (EBHT 1996., I-243. o.) 25. és 26. pontját is.
(7)
–	Az ítélet 27., 28. és 31. pontja.