62007CC0443
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. szeptember 4. (
1
)
C-443/07. P. sz. ügy
Isabel Clara Centeno Mediavilla és társai
kontra
az Európai Közösségek Bizottsága
„Fellebbezés — Személyzeti szabályzat — A 2004. május 1-je után felvett tisztviselők besorolására vonatkozó XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése elleni jogellenességi kifogás — A személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultáció — A szerzett jogok és az egyenlő bánásmód elve megsértésének hiánya”
1.
2004. május 1-jei hatállyal az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatát (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) átfogóan módosították. (
2
) Konkrétan egy gyökeresen új előmeneteli rendszer bevezetésére került sor. Az új rendszerben a szolgálatba lépéskori besorolási fokozatok gyakran alacsonyabb illetménnyel jártak, mint a korábbi rendszerben, ezeket a hátrányokat azonban jobb előmeneteli lehetőségekkel kívánták ellensúlyozni. Az átmeneti rendelkezések számos kérdést rendeztek, beleértve azt az esetet is, amelyben a tisztviselők egy, az új előmeneteli rendszer hatályba lépése előtt szervezett nyílt versenyvizsgán feleltek meg, azonban kinevezésükre az után került sor. A jelen eljárást, amely az Elsőfokú Bíróság ítélete elleni fellebbezés elbírálására irányul, 17 ilyen tisztviselő kezdeményezte, akik különösen azt a tényt kifogásolják, hogy kedvezőtlenebb kezdő feltételek szerint nevezték ki őket, mint az ugyanazon nyílt versenyvizsgán megfelelt többi tisztviselőt, akiket 2004. május 1-je előtt vettek fel.
2.
A Közszolgálati Törvényszék ötven további esetben, amelyek lényegében ugyanerre a tárgyra vonatkoznak, a jelen fellebbezés elbírálásáig felfüggesztette az eljárást. Emellett a Bizottság – abban az esetben, ha az ítélet szerint a vitatott rendelkezéseket nem lett volna szabad alkalmazni az érintett tisztviselőkre – vállalta, hogy kiterjeszti az utólagos újrabesorolás kedvezményét minden, az ítélettel érintettekkel megegyező helyzetben lévő tisztviselőre, beleértve azokat is, akik nem terjesztettek elő panaszt besorolásuk kapcsán. (
3
)
Jogi háttér
A személyzeti szabályzat módosítását indokoló megfontolások
3.
A módosítást bevezető 723/2004 rendelet többek között a következő preambulumbekezdéseket tartalmazza:
„(7)
Figyelemmel kell kísérni az EK-Szerződésben kiemelt megkülönböztetésmentesség elvének betartását, ami a személyzeti politika további fejlesztéseit teszi szükségessé, a teljes körű esélyegyenlőség biztosításával, nemtől, fizikai képességektől, kortól, faji vagy etnikai hovatartozástól, szexuális irányultságtól és családi állapottól függetlenül.”
„(10)
Egyértelműen szükség van az érdemeken alapuló előmenetel elvének megerősítésére, az előmeneteli rendszer szerkezetváltása révén szorosabb kapcsolatot teremtve a teljesítmény és a díjazás között a jobb teljesítményért magasabb ösztönzők nyújtásával, biztosítva ugyanakkor az átlagos pályakép egyenértékűségét a régi és az új szerkezet között, a létszámtervvel és a költségvetési fegyelemmel összhangban.”
„(12)
Felmerült az átlagos pályaképek egyenértékűségét biztosító rendszer megszervezésének igénye, amely – egészében nézve – méltányosan és ésszerűen fogja ellensúlyozni egyrészt a besorolási fokozatok teljes számának növekedését, másrészt az egyes besorolási fokozatokon belül a fizetési fokozatok számának csökkenését.”
„(34)
A tisztviselők és egyéb alkalmazottak fizetésének és nyugdíjának általános szintjét szabályozó alkalmazási feltételek olyan szinten maradnak[ (
4
)], amely valamennyi tagállamból a legjobb jelentkezőket vonzza oda és tartja meg a független és tartós európai közszolgálatban.”
„(37)
A személyzet által a személyzeti szabályzat e módosításainak hatálybalépését megelőzően a közösségi rendszer keretében szerzett jogok sérelme nélkül, és jogos elvárásaikat figyelembe véve, rendelkezni kell az új szabályok és intézkedések fokozatos alkalmazását lehetővé tevő átmeneti rendszerről.”
A személyzeti szabályzat rendelkezései a módosítás előtt és után
4.
A személyzeti szabályzat 2004 előtti változatának a 781/98 rendelettel (
5
) beiktatott 1a. cikkének (1) bekezdése a következőket rögzítette:
„E személyzeti szabályzat értelmében és a meghatározott családi állapotot előíró vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, a tisztviselők faji, politikai, világnézeti vagy vallási meggyőződésre, nemre vagy nemi irányultságra vonatkozó közvetlen vagy közvetett megkülönböztetés nélküli egyenlő bánásmódra jogosultak.”
5.
Az új változatban a rendelkezést újraszövegezték, és számozása 1d. cikk (1) bekezdésére változott:
„E személyzeti szabályzat alkalmazásában tilos bármilyen, nemen, fajon, bőrszínen, etnikai vagy társadalmi származáson, genetikai tulajdonságokon, nyelven, valláson vagy meggyőződésen, politikai vagy más nézeteken, nemzeti kisebbséghez tartozáson, tulajdonon, születésen, fogyatékosságon, koron vagy szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetés.
E személyzeti szabályzat alkalmazásában a nem házassági társkapcsolatokat házasságként kell kezelni, feltéve, hogy a VII. melléklet 1. cikke (2) bekezdésének c) pontjában felsorolt valamennyi feltétel teljesül.”
6.
A 2004-es módosítás előtt a személyzeti szabályzat 5. cikke a következőket rögzítette:
„(1)   Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó beosztásokat, a vonatkozó feladatok természetére és fontosságára tekintettel négy – A., B., C. és D. – besorolási osztályba kell sorolni, rang szerint csökkenő sorrendben.
Az A. besorolási osztály az egyetemi végzettséget vagy azzal egyenértékű szakmai tapasztalatot igénylő, adminisztratív és tanácsadó feladatokat ellátó személyzetre vonatkozó nyolc besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek rendszerint egyenként két besorolási fokozatot magukban foglaló előmeneteli csoportokba vannak sorolva.
A B. besorolási osztály a felsőbb szintű középfokú végzettséget vagy azzal egyenértékű szakmai tapasztalatot igénylő, végrehajtási feladatokat ellátó személyzetre vonatkozó öt besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek rendszerint egyenként két besorolási osztályt magukban foglaló előmeneteli csoportokba vannak sorolva.
A C. besorolási osztály a középfokú végzettséget vagy azzal egyenértékű szakmai tapasztalatot igénylő, irodai feladatokat ellátó személyzetre vonatkozó öt besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek rendszerint egyenként két besorolási osztályt magukban foglaló előmeneteli csoportokba vannak sorolva.
A D. besorolási osztály az adott esetben valamilyen technikai szakképzettséggel kiegészített alapfokú végzettséget igénylő, fizikai vagy karbantartó tevékenységet folytató személyzetre vonatkozó négy besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek rendszerint egyenként két besorolási osztályt magukban foglaló előmeneteli csoportokba vannak sorolva.
[…]
(2)   A fordítói és tolmácsi beosztásokat egy nyelvi szolgálatba kell csoportosítani, amelyet az LA betűk jelölnek, és amely az A. besorolási osztály 3–8. besorolási fokozatával egyenértékű hat besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek rendszerint két besorolási fokozatot magukban foglaló előmeneteli csoportokba vannak sorolva.
(3)   Az azonos besorolási osztályba vagy azonos szolgálathoz tartozó tisztviselőkre azonos felvételi és szolgálati előmeneteli feltételek vonatkoznak.
[…]”
7.
A módosítás után az 5. cikk a következőket rögzíti:
„(1)   Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó beosztásokat, a vonatkozó feladatok természetére és fontosságára tekintettel a tisztviselők csoportjába (a továbbiakban: »AD«) és az asszisztensek csoportjába (a továbbiakban: »AST«) sorolják.
(2)   Az AD csoport tizenkét besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek az igazgatói, tanácsadói, nyelvi és tudományos feladatoknak felelnek meg. Az AST csoport tizenegy besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek a végrehajtási, technikai és irodai feladatoknak felelnek meg.
(3)   A kinevezés legalább a következőket követeli meg:
a)
az AST csoportban:
i.
oklevéllel igazolt, a középfokúnál magasabb szintű oktatásban szerzett végzettség, vagy
ii.
a középfokúnál magasabb szintű oktatáshoz hozzáférést biztosító, oklevéllel igazolt középfokú végzettség, és legalább hároméves megfelelő szakmai tapasztalat, vagy
iii.
amennyiben a szolgálat érdekei ezt indokolják, szakmai képzés vagy azzal egyenértékű szintű szakmai tapasztalat;
b)
az AD csoportban az 5. és 6. besorolási fokozatnál:
i.
oklevéllel igazolt, legalább hároméves, befejezett egyetemi tanulmányoknak megfelelő végzettség, vagy
ii.
amennyiben a szolgálat érdekei ezt indokolják, egyenértékű szintű szakmai képzés;
c)
az AD csoportban a 7–16. besorolási fokozatnál:
i.
oklevéllel igazolt, befejezett egyetemi tanulmányoknak megfelelő végzettség, ha az egyetemi képzés szokásos ideje négy év vagy annál hosszabb, vagy
ii.
oklevéllel igazolt, befejezett egyetemi tanulmányoknak megfelelő végzettség és legalább egyéves megfelelő szakmai tapasztalat, ha az egyetemi képzés szokásos ideje legalább három év, vagy
iii.
amennyiben a szolgálat érdekei ezt indokolják, egyenértékű szintű szakmai képzés.
(4)   A beosztástípusokat tartalmazó táblázatot az I. melléklet A. pontja tartalmazza. E táblázatra tekintettel minden intézmény – a személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultációt követően – meghatározza az egyes beosztástípusokhoz kapcsolódó feladatokat és hatásköröket.
(5)   Az azonos csoportba tartozó tisztviselőre azonos felvételi és szolgálati előmeneteli feltételek vonatkoznak.”
8.
A korábbi előmeneteli rendszer besorolási fokozatai általában nyolc fizetési fokozatból álltak, amelyek mindegyike illetménynövekedéssel járt, ezzel szemben az új előmeneteli rendszer besorolási fokozatai általában öt fizetési fokozatból állnak. Az a szabály nem változott, amely szerint a tisztviselők kétévente automatikusan besorolási fokozatuk következő fizetési fokozatába lépnek (a személyzeti szabályzat 44. cikke), míg a magasabb besorolási fokozatba lépésről az érdemek alapján a kinevezésre jogosult hatóság határoz (45. cikk).
9.
A személyzeti szabályzat 7. cikkének (1) bekezdése szerint a kinevezésre jogosult hatóság kizárólag a szolgálat érdekei szerint eljárva és állampolgárságra való tekintet nélkül kinevezéssel vagy áthelyezéssel osztja be az egyes tisztviselőket a besorolási osztályukban vagy a szolgálatukban (illetve 2004. május 1-je óta a csoportjukban) a besorolási fokozatuknak megfelelő beosztásba.
10.
A 10. cikk a Közösségek intézményeinek képviselőiből, és azok személyzeti bizottságainak azonos számú képviselőjéből álló személyzeti szabályzati bizottságot hoz létre. A módosítás előtt (
6
) a cikk jelen ügyben releváns szabálya úgy rendelkezett, hogy:
„A Bizottság konzultál a személyzeti szabályzati bizottsággal a személyzeti szabályzat felülvizsgálatára irányuló bármely javaslattal kapcsolatban; a személyzeti szabályzati bizottság a véleményét a Bizottság által meghatározott határidőn belül közli.”
11.
A személyzeti szabályzat 31. cikke a nyílt versenyvizsgán kiválasztott tisztviselők kinevezésére vonatkozik. A módosítás előtt a 31. cikk (1) bekezdése rögzítette, hogy az A. besorolási osztályba vagy a nyelvi szolgálathoz tartozó tisztviselőket a besorolási osztályuk vagy szolgálatuk kezdő besorolási fokozatába, a más besorolási osztályba tartozó tisztviselőket azon beosztás kezdő besorolási fokozatába kell kinevezni, amelynek betöltésére felvették őket. A 31. cikk (2) bekezdése lehetővé tette a kinevezésre jogosult hatóság számára, hogy kivételt tegyen e rendelkezések alól, a besorolási fokozattól és a megüresedő beosztások típusától függően az üres beosztások egyharmadától kétharmadáig terjedő mértékben.
12.
A 2004-es módosítást követően a 31. cikk (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A kiválasztott jelölteket kinevezik a csoportnak az általuk teljesített versenyvizsgáról szóló hirdetményben megnevezett besorolási fokozatába.
(2)   A 29. cikk (2) bekezdésének[ (
7
)] sérelme nélkül a tisztviselőket csak az AST 1–AST 4 besorolási fokozatra vagy az AD 5–AD 8 besorolási fokozatra toborozzák. A versenyvizsgáról szóló hirdetményben szereplő besorolási fokozatot az intézmény a következő kritériumok alapján határozza meg:
a)
az a célkitűzés, hogy a 27. cikkben[ (
8
)] említett legmagasabb követelményeknek megfelelő tisztviselőket toborozzák;
b)
a megkövetelt szakmai tapasztalat minősége.
Az intézmény egyedi igényeinek való megfelelésre a tisztviselők toborzásakor a Közösségben fennálló munkaerő-piaci feltételeket is figyelembe veszik.” (
9
)
13.
A 32. cikk a módosítás előtt és azt követően is úgy rendelkezik, hogy a tisztviselőt főszabály szerint a besorolási fokozatának első fizetési fokozatába kell felvenni, a kinevezésre jogosult hatóság azonban a képzettség és a különleges tapasztalatok figyelembevételével további szolgálati idő figyelembevételét is engedélyezheti. A harmadik bekezdés a következőket rögzíti:
„Az intézmény által elfogadott besorolási kritériumoknak megfelelően besorolt ideiglenes alkalmazottak megőrzik a fizetési fokozatban e minőségükben megszerzett szolgálati idejüket, amennyiben közvetlenül az ideiglenes szolgálati időszakot követően ugyanolyan beosztású tisztviselőnek nevezik ki őket.”
Átmeneti rendelkezések
14.
2004. május 1-je óta a személyzeti szabályzathoz egy új, „A Közösségek tisztviselőire alkalmazandó átmeneti intézkedések” címet viselő XIII. melléklet tartozik, amelynek 1. és 2. cikke a következőkről rendelkezik:
„1. cikk
(1)   A 2004. május 1-jétől2006. április 30-ig tartó időszakra a személyzeti szabályzat 5. cikkének (1) és (2) bekezdése helyébe a következő szöveg lép:
»1.   A személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó beosztásokat, a vonatkozó feladatok természetére és fontosságára tekintettel négy – A*, B*, C* és D* – besorolási osztályba sorolják, rang szerint csökkenő sorrendben.
2.   Az A* besorolási osztály tizenkét, a B* besorolási osztály kilenc, a C* besorolási osztály hét, a D* besorolási osztály pedig öt besorolási fokozatot tartalmaz.«
(2)   A felvétel napjára való hivatkozást a szolgálatba lépés napjára való hivatkozásként kell értelmezni.
2. cikk
(1)   2004. május 1-jén és e melléklet 8. cikkére is figyelemmel, a személyzeti szabályzat 35. cikkében[ (
10
)] meghatározott hivatali státuszok valamelyikét betöltő tisztviselők besorolási fokozatai a következő új megnevezéseket kapják:
Korábbi besorolási fokozat
Új (időközi) besorolási fokozat
Korábbi besorolási fokozat
Új (időközi) besorolási fokozat
Korábbi besorolási fokozat
Új (időközi) besorolási fokozat
Korábbi besorolási fokozat
Új (időközi) besorolási fokozat
A1
A*16
A2
A*15
A3/LA3
A*14
A4/LA4
A*12
A5/LA5
A*11
A6/LA6
A*10
B1
B*10
A7/LA7
A*8
B2
B*8
A8/LA8
A*7
B3
B*7
C1
C*6
B4
B*6
C2
C*5
B5
B*5
C3
C*4
D1
D*4
C4
C*3
D2
D*3
C5
C*2
D3
D*2
D4
D*1
[…]”
15.
A XIII. melléklet 4. cikke alapján a 2004. május 1-jétől2006. április 30-ig tartó időszakra többek között a személyzeti szabályzat 5. cikkének (5) bekezdésében és 31. cikkének (1) bekezdésében a „csoport” kifejezés helyébe „besorolási osztály” lép, többek között a személyzeti szabályzat 5. cikke (3) bekezdésének c) pontjában az „AD csoport” kifejezés helyébe „A* besorolási osztály” lép, valamint többek között a személyzeti szabályzat 5. cikke (3) bekezdésének a) pontjában az „AST funkciócsoport” kifejezés helyébe „B* és C* besorolási osztály” lép. A 4. cikk n) pontja alapján a személyzeti szabályzat 5. cikkének (4) bekezdésében az „I. melléklet A. pont” hivatkozás helyébe a „XIII.1. melléklet” hivatkozás lép, ez utóbbi határozza meg a beosztástípusokat az átmeneti időszakra.
16.
A személyzeti szabályzat XIII. mellékletének 12. cikke értelmében:
„(1)   2004. május 1-je és 2006. április 30. között a személyzeti szabályzat 31. cikke (2) és (3) bekezdésében az AST és AD csoport besorolási fokozataira való hivatkozást a következőképpen kell megtenni:
—
AST 1–AST 4: C*1–C*2 és B*3–B*4,
—
AD 5–AD 8: A*5–A*8,
—
AD 9, AD 10, AD 11, AD 12: A*9, A*10, A*11, A*12.
(2)   Azon tisztviselők esetében, akiket a 2004. május 1-je előtt közzétett versenyvizsgák alapján kialakult, az alkalmas pályázókat tartalmazó jegyzékről (
11
) vettek fel, a személyzeti szabályzat 5. cikkének (3) bekezdését nem kell alkalmazni [helyesen: nem lehet alkalmazni].
(3)   Azokat a tisztviselőket, akiket 2006. május 1-je előtt vettek fel az alkalmas pályázók jegyzékére, és akiket 2004. május 1-je és 2006. április 30. között vettek fel:
—
a versenyvizsgán közölt besorolási fokozatba sorolják be, amennyiben a jegyzéket az A*, B* vagy C* besorolási osztályhoz állították össze;
—
a következő táblázatnak megfelelően sorolják be, amennyiben a jegyzéket az A, LA, B vagy C besorolási osztályhoz állították össze:
A versenyvizsga szerinti besorolási fokozat
A felvétel szerinti besorolási fokozat
A/LA8
A*5
A/LA7 és A/LA6
A*6
A/LA5 és A/LA4
A*9
A/LA3
A*12
A2
A*14
A1
A*15
B5 és B4
B*3
B3 és B2
B*4
C5 és C4
C*1
C3 és C2
C*2
[…]”
17.
A fenti táblázat második sorára is figyelemmel az elsőfokú eljárás irataiból kitűnik, hogy a Bizottság azt javasolta, hogy a régi A7/LA7 és A6/LA6 besorolási fokozathoz tartozó tartaléklistákon szereplőket ne A*6, hanem A*7 fokozatba vegyék fel az új besorolás alapján. Valamennyi fél elfogadja, hogy a korábbi javaslat tárgyában egyeztettek a személyzeti szabályzat 10. cikkében említett személyzeti szabályzati bizottsággal, az A*6 fokozat későbbi A*7 fokozatra cserélése kapcsán azonban nem. Összehasonlításként, a korábbi A7/LA7 fokozathoz tartozó kezdő illetmény havi 4815,59 euró volt, az új A*7 fokozathoz tartozó illetmény havi 4878,24 euró, míg az A*6 fokozathoz tartozó illetmény havi 4311,55 euró volt. (
12
)
Az eljárás alapját képező tényállás
18.
A megtámadott ítélet (
13
) 9–21. pontjában megállapított releváns tényállás a következő:
„9
2001. április 11. és 2002. június 18. között a Bizottság több versenyvizsga-kiírást tett közzé az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában A 7/A 6 besorolási fokozatú tisztviselők (COM/A/6/01, COM/A/9/01, COM/A/10/01, COM/A/1/02, COM/A/3/02 és CC/A/12/02), A 8 besorolási fokozatú tisztviselő-helyettesek (COM/A/2/02 versenyvizsga) és B 5/B 4 besorolási fokozatú asszisztenshelyettesek (COM B/1/02 versenyvizsga) felvételi tartaléklistájának összeállítása céljából.
10
A 17 felperes 2004. május 1-jét megelőzően került fel a felvételi vizsgákat követően létrehozott különböző alkalmassági listákra.
11
A versenyvizsga-kiírás »Felvételi követelmények« rovata pontosította, hogy a sikeres pályázók tartaléklistára kerülése biztosítja számukra a felvétel lehetőségét a szolgálatoknál jelentkező igények függvényében.
12
A COM/A/1/02 és COM/A/2/02 versenyvizsga-kiírásának D pontja (»Általános tudnivalók«) végén a következő megjegyzés szerepelt:
»A Bizottság hivatalosan kezdeményezte a Tanácsnál a személyzeti szabályzat módosítását. A módosítás többek között új előmeneteli rendszer bevezetését is tartalmazza. Következésképpen a módosítás Tanács általi elfogadását követően e versenyvizsga sikeres pályázói az új személyzeti szabályzat rendelkezéseinek megfelelően nyerhetnek felvételt.«
13
A COM/A/3/02 versenyvizsga kiírásában szinte azonos, az »új szabályzat rendelkezéseire« hivatkozó megjegyzés szerepelt.
14
A COM/A/6/01, COM/A/9/01 és COM/A/10/01 versenyvizsgákat (a továbbiakban: 2001-es versenyvizsgák) követően létrehozott alkalmassági listákat 2002. november 19-én (COM/A/6/01 versenyvizsga), március 8-án (COM/A/10/01 versenyvizsga), illetve 2003. július 2-án (COM/A/9/01) tették közzé az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában.
15
A 2001-es versenyvizsgák sikeres pályázóinak alkalmassági listára kerüléséről szóló értesítés többek között arról tájékoztatott, hogy a lista 2003. december 31-ig érvényes.
16
2003 decemberében a Bizottság Személyzeti és Igazgatási Főigazgatósága a 2001-es versenyvizsgák minden sikeres pályázóját levélben tájékoztatta, hogy a különböző alkalmassági listák érvényességét 2004. december 31-ig meghosszabbították.
17
A COM/A/1/02, COM/A/2/02, COM/A//3/02, COM/B/1/02 és CC/A/12/02 versenyvizsgákat (a továbbiakban: 2002-es versenyvizsgák) követően létrehozott alkalmassági listákat 2003. december 19-én (CC/A/12/02 versenyvizsga), 2004. március 23-án (COM/A/1/02 és COM/A/2/02 versenyvizsga), illetve 2004. május 18-án (COM/A//3/02 és COM/B/1/02 versenyvizsga) tették közzé az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában.
18
A felpereseket próbaidős tisztviselővé kinevező határozatokat 2004. május 1-je után hozták (a továbbiakban: megtámadott határozatok), és az ezen időponttól 2004. december 1-jéig terjedő időszak alatt léptek hatályba.
19
A megtámadott határozatok a felpereseket a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdését alkalmazva sorolták be, vagyis B*3 (COM/B/1/02 versenyvizsga), A*5 (COM/A/2/02 versenyvizsga) vagy A*6 (minden egyéb versenyvizsga) besorolási fokozatba.
20
2004. augusztus 6-a és 2004. október 21-e között, a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján minden felperes panasszal élt az őt próbaidős tisztviselővé kinevező határozat ellen, amennyiben a határozat a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdését alkalmazva kedvezőtlenebb besorolási fokozatba sorolta őt be, mint ami a különböző versenyvizsga-kiírásokban szerepelt.
21
A kinevezésre jogosult hatóság 2004. október 21-e és 2004. december 22-e között hozott határozataival elutasította a felperesek panaszait.”
19.
Ennek megfelelően a felperesek három kategóriára oszlanak:
—
azokra, akiket 2004. május 1-je előtt neveztek volna ki az A7 fokozatba (4815,59 euró kezdő havi alapfizetéssel), amelyet aztán A*8 fokozatra neveztek volna át, ugyanolyan szintű fizetéssel, ugyanakkor valójában 2004. május 1-je után az A*6 fokozatba neveztek ki (4311,55 euró kezdő havi alapfizetéssel);
—
azokra, akiket 2004. május 1-je előtt neveztek volna ki az A8 fokozatba (4258,95 euró kezdő havi alapfizetéssel), amelyet aztán A*7 fokozatra neveztek volna át, ugyanolyan szintű fizetéssel, ugyanakkor valójában 2004. május 1-je után az A*5 fokozatba neveztek ki (3810,69 euró kezdő havi alapfizetéssel);
—
azokra, akiket 2004. május 1-je előtt neveztek volna ki a B5 fokozatba (3143,24 euró kezdő havi alapfizetéssel), amelyet aztán B*5 fokozatra neveztek volna át, ugyanolyan szintű fizetéssel, ugyanakkor valójában 2004. május 1-je után a B*3 fokozatba neveztek ki (2976,76 euró kezdő havi alapfizetéssel). (
14
)
Az elsőfokú eljárás
20.
A 17 felperes 2005. február 3-án benyújtott egységes keresetében azt kérte az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:
—
semmisítse meg a megtámadott határozatoknak a felpereseket a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése alapján besoroló részét;
—
rendelkezzék a felperesek előmenetelének a kinevezési határozattól számított újbóli megállapításáról – ideértve az így helyesbített besorolási fokozatban szerzett szakmai tapasztalatuk, előmenetelhez való joguk és nyugdíjjogosultságaik érvényesítését – azon besorolási fokozat alapján, amelybe az alkalmassági lista létrehozásához vezető versenyvizsga-kiírásnak megfelelően kellett volna őket besorolni, akár a versenyvizsga-kiírásban szereplő besorolási fokozatba, akár a személyzeti szabályzat új rendelkezéseinek osztályozása szerint ezzel egyenértékű besorolási fokozatba (és a 2004. május 1-je előtt hatályos, megfelelő fizetési fokozatba);
—
ítéljen meg számukra az Európai Központi Bank által meghatározott kamatláb alapján számított késedelmi kamatot a kinevezési határozatban szereplő besorolás és a nekik jog szerint járó besorolás szerinti illetmény közti különbözet címén, addig a napig, amíg a szabályos besorolásról szóló határozat meg nem születik;
—
kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
21.
A Tanács a Bizottság támogatása érdekében beavatkozóként vett részt az eljárásban.
22.
Megsemmisítés iránti kérelmük alátámasztására a felperesek elsősorban arra hivatkoznak, hogy a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése, amelynek alapján besorolási fokozatukat megállapították, jogellenes, másodsorban pedig arra, hogy maguk a megtámadott határozatok sértik a gondos ügyintézés, a tisztviselők érdekeinek védelmére vonatkozó kötelezettség, az átláthatóság, a bizalomvédelem, a jóhiszeműség, az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, valamint a beosztás és a besorolási fokozat egyenértékűségének szabályát.
23.
2007. július 11-én kelt ítéletében az Elsőfokú Bíróság elvetette a vitatott határozatok megsemmisítésére irányuló fenti érvelést, (
15
) és mivel nem volt szükséges határozni a felpereseknek az előmenetelük újbóli megállapítására, illetve a megtámadott határozatok megsemmisítéséből következően az elmaradt díjazás után járó késedelmi kamat megítélésére vonatkozó kérelméről, a keresetet teljes egészében elutasította.
24.
Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem figyelmeztette egyértelműen és pontosan a felpereseket a személyzeti szabályzat módosítására tett – magától a Bizottságtól származó – javaslatnak a felperesek egyéni helyzetére gyakorolt előre látható konkrét hatásáról, és az ebből fakadó bizonytalanság miatt az érdekeltek azt hihették, hogy alappal vitatják besorolási fokozatukat. Ezért az Elsőfokú Bíróság elrendelte, hogy a felperesek költségeinek felét a Bizottság viselje.
A fellebbezés
25.
2007. szeptember 21-én az elsőfokú eljárás 17 felperese közös fellebbezést nyújtott be.
26.
Előzetesen megjegyezték, hogy az Elsőfokú Bíróság i. egyformán kezelte őket, figyelmen kívül hagyva egyéni helyzetüket, továbbá ii. a fellebbezők által vitatott azon vélelemből indult ki, hogy a fellebbezők besorolása jogszerűségének megítéléséhez a megfelelő időpont a kinevezésük időpontja.
27.
Fellebbezésük alátámasztására a fellebbezők két jogalapra hivatkoznak.
28.
Először előadják, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül következtetett a tisztviselők személyzeti szabályzata XIII. melléklete 12. cikke (3) bekezdésének jogszerűségére. Összefoglalva azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság i. megsértette a korábbi személyzeti szabályzat 10. cikkét, úgy értelmezve azt, hogy az igazolja a személyzeti szabályzati bizottsággal történő újabb egyeztetés hiányát; ii. megsértette a szerzett jogok elvét, amikor a kinevezéshez való szerzett jog meglétének kérdését vizsgálta, ahelyett, hogy a kinevezés esetén adott besoroláshoz való szerzett jog fennállását vizsgálta volna; iii. megsértette az egyenlő bánásmód elvét azzal, hogy különbséget tett a 2004. május 1-je előtt, illetve az ezen időpont után felvett, sikeres versenyvizsgát tett jelöltek között; iv. megsértette a bizalomvédelem elvét és elferdítette a bizonyítékokat; és v. félreértelmezte a személyzeti szabályzat 5., 7. és 31. cikkének hatályát, ezzel megsértve indokolási kötelezettségét.
29.
Másodszor a fellebbezők vitatják azt a megállapítást, mely szerint az, hogy a Bizottság elmulasztotta előzetes tájékoztatási kötelezettségét, önmagában nem vonja maga után a megtámadott határozatok jogellenességét. Ezzel kapcsolatban azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a gondos ügyintézés, a tisztviselők érdekeinek védelmére vonatkozó kötelezettség, az átláthatóság, a bizalomvédelem, a jóhiszeműség, az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, valamint a beosztás és a besorolási fokozat egyenértékűségének szabályát.
A fellebbezés elfogadhatóságáról
30.
A Tanács, bár nem állítja azt, hogy a fellebbezés egészében elfogadhatatlan, előadja, hogy a fellebbezők több érve nem felel meg a Bíróság alapokmánya 58. cikkében foglalt előírásoknak, amennyiben nem hivatkoznak a közösségi jognak az Elsőfokú Bíróság általi megsértésére, pusztán az elsőfokú eljárásban előterjesztett érvelésük ismételt mérlegelését kérik.
31.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében „elfogadhatatlan az a fellebbezés, amely anélkül, hogy akár egyetlen olyan érvet is tartalmazna, mely a megtámadott határozatban kifejezetten a téves jogalkalmazást azonosítaná, azoknak a jogalapoknak és érveknek az ismétlésére vagy szó szerinti átvételére szorítkozik, amelyeket már az Elsőfokú Bíróság elé terjesztettek. Ellenben amennyiben a fellebbező azt vitatja, hogy az Elsőfokú Bíróság miként értelmezi vagy alkalmazza a közösségi jogot, akkor az első fokon vizsgált jogi szempontokat a fellebbezési eljárás során újból meg lehet tárgyalni. Ha ugyanis a fellebbező ily módon nem tudná fellebbezését az Elsőfokú Bíróság előtt már felhasznált jogalapokra és érvekre alapítani, akkor a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené.” (
16
)
32.
A jelen ügyben számomra nyilvánvaló, hogy a fellebbezők minden fellebbezési jogalap tekintetében megjelölték azokat a jogalkalmazási tévedéseket, amelyeket megítélésük szerint az Elsőfokú Bíróság vétett ítéletének egymást követő szakaszaiban. Ezért az a tény, hogy ezzel kapcsolatban szükségképpen utalnak olyan érvekre, amelyeket az elsőfokú eljárásban terjesztettek elő, semmiképpen nem érintheti fellebbezési jogalapjaik elfogadhatóságát.
A fellebbezés érdeméről
A fellebbezés első jogalapja: a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikke (3) bekezdésének jogellenessége
Első rész: a személyzeti szabályzat 10. cikkének megsértése
– A megtámadott ítélet
33.
A felperesek az elsőfokú eljárásban úgy érveltek, hogy a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdésében az A*6 fokozat A*7 fokozatra változtatása érvénytelen volt, mivel erről nem egyeztettek a személyzeti szabályzati bizottsággal. (
17
)
34.
Ítéletének 35–43. pontjában az Elsőfokú Bíróság elvetette ezt az érvelést, lényegében a következők alapján.
35.
A személyzeti szabályzati bizottsággal nemcsak az alaki javaslatokról, hanem a már megvizsgált javaslatok érdemi módosításairól is egyeztetni kell, kivéve, ha a módosítások megfelelnek a bizottság javaslatainak. Ennek megfelelően, ha a Tanácson belüli tárgyalások során a személyzeti szabályzat felülvizsgálatára irányuló javaslat tartalmát érdemben érintő módosítást iktatnak be, a bizottsággal újból egyeztetni kell az érintett rendelkezések elfogadása előtt. Ugyanakkor a részletkérdéseket érintő és mérsékelt hatású módosítások esetében nincs ilyen kötelezettség – ez túlságosan korlátozná a módosítás jogát a jogalkotási folyamatban. A módosítás érdemi jellegét, vagy annak hiányát a módosítás célja, illetve az elfogadásra javasolt szöveg egészén belül elfoglalt helye szempontjából kell megítélni, nem pedig a rendelkezések végrehajtásával esetlegesen érintett személyek helyzetére gyakorolt egyéni következmények szempontjából.
36.
Jelen esetben a javaslat szerinti új előmeneteli rendszer közvetlenül azzal a hatással járt, hogy az új tisztviselők felvételi besorolási fokozata alacsonyabb lett, amellett, hogy idővel előmeneteli kilátásaik javultak. Az A*7 besorolási fokozat átváltoztatása A*6 besorolási fokozatra illeszkedik a rendszer egészébe és az előmenetel fejlesztésének átfogó szemléletébe. Ez az átmeneti intézkedések részletkérdéseket érintő kiigazításának tekintendő, amely sem azok általános szerkezetét, sem azok érdemi részét nem érinti oly mértékben, hogy az a személyzeti szabályzati bizottsággal történő újabb egyeztetést indokolná.
37.
Ebből következően a Bizottság nem sértette meg a személyzeti szabályzat 10. cikkét, amikor nem egyeztetett újra a bizottsággal, annak ellenére, hogy a szóban forgó változtatás, amelyet a bizottsággal való egyeztetést követően illesztettek be, jelentős közvetlen pénzügyi hatással járt az érintett tisztviselők eredeti besorolási fokozatára és a pályájuk kezdetén nekik járó díjazásra.
– Érvelés
38.
A fellebbezők elfogadják ennek az érvelésnek az első részét, nem értenek egyet azonban i. azzal a nézettel, hogy a módosítás érdemi jellege nem ítélhető meg a rendelkezések végrehajtásával esetlegesen érintett személyek helyzetére gyakorolt egyéni következmények szempontjából, vagy ebből következően ii. azzal a következtetéssel, hogy a szóban forgó átváltoztatás nem volt érdemi jellegű módosítás.
39.
Az első pont további kifejtése nélkül a fellebbezők hangsúlyozzák az ebből fakadó következmények jelentőségét, amely következmények a jelen ügyben „nagyszámú” tisztviselőt érintenek – nemcsak az alacsonyabb kezdő díjazásról van szó, hanem arról is, hogy egész előmenetelük során le lesznek maradva egy fokozattal ahhoz képest, mintha magasabb fokozatba nevezték volna ki őket –, amivel kapcsolatban a személyzeti szabályzati bizottságnak feltehetően lettek volna észrevételei.
40.
A jelen ügybeli változtatást a 2688/95 rendelet (
18
) jogalkotási folyamat során történt módosításához hasonlítják. Az eredeti javaslat, amellyel kapcsolatban egyeztettek a személyzeti szabályzati bizottsággal, valamennyi intézmény tisztviselői vonatkozásában tartalmazott a tisztviselők korkedvezményes nyugdíjazására vonatkozó intézkedéseket, a végül elfogadott szöveg azonban ezek hatályát a Parlament tisztviselőire korlátozta. A Losch-ügyben hozott ítéletben (
19
) az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy ez érdemi jellegű módosítást jelentett, amellyel kapcsolatban a bizottsággal újból egyeztetni kellett volna.
41.
Emellett a fellebbezők úgy vélik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem tett eleget indokolási kötelezettségének azon következtetése tárgyában, mely szerint az A*7 besorolási fokozat átváltoztatása A*6 besorolási fokozatra „illeszkedik a rendszer egészébe és az előmenetel fejlesztésének átfogó szemléletébe”, különösen mivel azt is elismerte, hogy a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdésében található táblázat eltér a 2. cikke (1) bekezdésében található táblázattól, mely utóbbi a 2004. május 1-je előtt hivatalban levő tisztviselők besorolási fokozatait új, átmeneti fokozatokra változtatja.
42.
A Bizottság úgy véli, hogy a szóban forgó változtatásnak nincs hatása a közösségi közszolgálat egységességére, amelynek fenntartása a személyzeti szabályzati bizottság kifejezett feladata. Az, hogy a bizottságnak esetlegesen lehettek volna észrevételei, nem alapozza meg az egyeztetés kötelezettségét. Emellett az Elsőfokú Bíróság eleget tett indokolási kötelezettségének következtetései kapcsán; a fellebbezők állítása inkább a jogalkotó indokolási kötelezettségének elmulasztására vonatkozik, e kérdés pedig, mivel az elsőfokú eljárásban nem hivatkoztak rá, a fellebbezés során nem elfogadható.
43.
A Tanács emellett kifejti, hogy a Losch-ügyben elbírált módosítás a Parlamenten kívül valamennyi intézmény személyzetét kizárta a korkedvezményes nyugdíjazásra vonatkozó intézkedések kedvezményezettjei közül, míg a jelen ügyben egy alacsony számú tisztviselőt érintő átmeneti rendelkezés kisebb módosításáról van szó. A módosítás a szabályozási keretrendszeren belül logikus volt, mivel az A7 besorolási fokozat volt a régi A kategóriás előmeneteli rendszer második fokozata, az A*6 pedig megfelel az AD6 fokozatnak, az új AD csoport második fokozatának. Emellett, mivel a személyzeti szabályzati bizottság általánosságban már kifejtette véleményét a megfelelési rendszerről, e ponttal kapcsolatban további egyeztetésnek nem lett volna értelme.
– Értékelés
44.
Mindenekelőtt, a fellebbezőknek a szóban forgó változtatáshoz kapcsolódó valamennyi érve annak az érintett személyeket érintő következményeire vonatkozik. Ezért azok csak akkor lehetnek relevánsak, ha bizonyításra kerül, hogy (a) az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor úgy határozott, hogy a módosításokat azok céljának és a módosított rendelkezésnek az elfogadásra javasolt szöveg egészén belül elfoglalt helye szempontjából kell megítélni, nem pedig a rendelkezések végrehajtásával esetlegesen érintett személyek helyzetére gyakorolt egyéni következmények szempontjából, vagy (b) a módosítás érdemi jellegű volt mind célja, mind az elfogadásra javasolt szöveg egészén belül elfoglalt helye szempontjából.
45.
Megítélésem szerint ezek egyikének bizonyítására sem került sor.
46.
A fellebbezők nem terjesztettek elő érveket azon állításuk alátámasztására, mely szerint az alapvető megközelítés jogilag hibás volt. E megközelítés ésszerűtlennek sem tűnik. Nyilvánvaló, hogy nem szükséges a javaslatok minden részletes módosítását visszautalni a személyzeti szabályzati bizottság elé, mivel így a jogalkotási folyamatot a megbénulás veszélye fenyegetné. Ugyanakkor minden módosítás, még ha kismértékű is, feltehetően egyéni következményekkel jár több-kevesebb tisztviselő helyzetére. Ilyen körülmények között ésszerűnek tűnik annak eldöntését, hogy egy módosítás kellően érdemi jellegű-e ahhoz, hogy további egyeztetést igényeljen, nem magukra a következményekre, hanem a módosítás objektív jelentőségére alapozni a vizsgált javaslat átfogó rendszerében.
47.
Ez utóbbi nézőpontból számomra nem tűnik igazolhatónak az az érvelés, mely szerint a szóban forgó módosítás érdemi jellegű.
48.
Abból indulok ki, hogy a releváns „vizsgált javaslat” nem a személyzeti szabályzat reformja, mint egész, hanem az átmeneti rendelkezések, különösen pedig a versenyvizsga-fokozatok és a felvételi fokozatok közötti megfelelések rendszere, amely a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdésében szerepel (amennyiben szélesebb körben kívánnánk meghatározni a javaslatot, a módosítás egész rendszert érintő jelentősége természetesen csökkenne).
49.
A táblázatot, illetve a 2004. május 1-je előtti és utáni (
20
) kezdő illetményeket megvizsgálva jelzem, hogy két kivétellel az új felvételi fokozatokra vonatkozó kezdő illetmény alacsonyabb, mint az arra a korábbi fokozatra vagy előmeneteli csoportra vonatkozó kezdő illetmény, amelyre a versenyvizsgát szervezték. A kivételt a két legfelső fokozat képezi, amelyek lényegében igazgatókra vagy főigazgatókra vonatkoznak, akik esetében a felvétel gyakran nem versenyvizsga révén zajlik. (
21
) Az egyéb érintett fokozatok esetében az új felvételi fokozat (C*1–A*12) alacsonyabb, mint a korábbi versenyvizsga fokozat (C5–A3/LA3). E szint felett a javaslatnak abban a változatában, amelyre nézve a személyzeti szabályzati bizottsággal eredetileg egyeztettek, csak az A*7 felvételi fokozat járt némiképp magasabb kezdő illetménnyel, mint a megfelelő versenyvizsga előmeneteli csoport (A7/LA7 és A6/LA6). Az A*6 fokozat átváltoztatása A*7-re tehát megfelelt a megfelelési táblázat átfogó rendszerének.
50.
Ennek fényében az Elsőfokú Bíróság érvelése, amelyet a fenti 36. és 37. pontokban összefoglaltam, világosnak és megfelelőnek tűnik. A XIII. melléklet 2. cikke (1) bekezdésében és 12. cikke (3) bekezdésében szereplő megfelelési táblázatok közötti különbség kérdése, ahogy azt a Bizottság és a Tanács is kiemelte, a 723/2004 rendeletben a jogalkotó által kifejtett indokoláshoz kapcsolódik, és nem az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolásához.
51.
Ennek megfelelően úgy vélem, hogy a fellebbezők első jogalapjának első részét el kell utasítani.
Második rész: a szerzett jogok elvének megsértése
– A megtámadott ítélet
52.
A felperesek az elsőfokú eljárásban úgy érveltek, hogy tartaléklistára kerülésükkel jogot szereztek arra, hogy a vonatkozó versenyvizsga kiírásokban szereplő fokozatba nevezzék ki őket. A személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése megsértette e jogot.
53.
Ítéletének 52–58. pontjában az Elsőfokú Bíróság elvetette ezt az érvet, lényegében a következő indokokkal.
54.
A nyílt versenyvizsgát követően a tartaléklistára kerülés csak a kinevezés lehetőségét biztosítja. A besorolásra nem kerül sor mindaddig, amíg a kinevezésre jogosult hatóság egyoldalú határozata alapján a formális kinevezés meg nem történik, amely határozat tartalmazza a hatálybalépés időpontját, illetve azt a beosztást, amelyre a tisztviselőt kinevezik. A sikeres pályázó csak ekkor igényelheti a tisztviselői jogállást és a személyzeti szabályzat alkalmazását.
55.
Amikor a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése 2004. május 1-jén hatályba lépett, a felperesek vonatkozásában ilyen határozat még nem született. A szóban forgó rendelkezés tehát nem sérti a versenyvizsga kiírásokban szereplő korábbi fokozatokba való kinevezéshez fűződő jogot. A tisztviselő nem hivatkozhat a szerzett jog védelmére, kivéve, ha az annak alapjául szolgáló körülmények egy később módosított, egyedi szabályozási keretrendszerben merültek fel. (
22
)
– Érvelés
56.
A fellebbezők lényegében azt a feltevést vitatják, mely szerint az adott fokozatba történő besoroláshoz fűződő jogukat csak azt követően szerezték meg, hogy a személyzeti szabályzat módosítása hatályba lépett. Elfogadják, hogy a tartaléklistára kerülésük nem keletkeztet számukra jogot a kinevezéshez, azt állítják azonban, hogy azzal kinevezésük esetére joguk keletkezik a versenyvizsga-kiírásban szereplő fokozatba történő besoroláshoz.
57.
Ezzel kapcsolatban arra az ítélkezési gyakorlatra hivatkoznak, amely szerint a kinevezésre jogosult hatóságot kötik a versenyvizsga-kiírásban meghatározott feltételek. A Spachis-ügyben (
23
) a felperes két nyílt versenyvizsgán is megfelelt, és először egy olyan nyelvi jellegű beosztásba nevezték ki, amellyel kapcsolatban akkor nem rendelkezett releváns szakmai tapasztalatokkal, a második versenyvizsga alapján pedig egy olyan igazgatási beosztásba, amellyel kapcsolatban kilencévnyi releváns szakmai tapasztalata volt. A Bizottság a második kinevezéskor nem vette figyelembe e tapasztalatokat a besorolási fokozatának meghatározásánál, hanem ugyanabba a fokozatba nevezte ki, mint a nyelvi szolgálatnál. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy ezzel az a várományosi jog (
24
) sérült, amelyet a tisztviselő a szóban forgó versenyvizsgán való megfeleléssel szerzett meg.
58.
Emellett a fellebbezők előadják, hogy a jogosultságukat megalapozó körülmények – a versenyvizsgákon való részvételük, a tartaléklistákra való felkerülésük, illetve bizonyos esetekben egy adott beosztás felajánlása, valamint olyan tartalmú levél, amely szerint valamely beosztást fel fognak ajánlani – a korábbi személyzeti szabályzat alapján merültek fel. Maga az Elsőfokú Bíróság is elismerte, hogy csupán tisztviselőként való hivatalba lépésük után tájékoztatták őket közvetlenül az új személyzeti szabályzat rendelkezéseivel bevezetett új besorolási rendszerről és ezzel együtt a versenyvizsga-kiírásban szereplő besorolási fokozathoz képest alacsonyabb besorolási fokozatba történt beosztásukról. Végül pedig nem csak azok hivatkozhatnak a személyzeti szabályzatra, akik már tisztviselői státuszban vannak – az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ilyen jogállást igénylők is jogosultak erre.
59.
A Bizottság véleménye (
25
) szerint csak abban az esetben állhatnak fenn szerzett jogok, ha az azok alapjául szolgáló körülmények a módosítások előtt hatályban lévő rendelkezésen alapulnak. A személyzeti szabályzat nem módosítható visszamenőlegesen a tisztviselők hátrányára, ugyanakkor a jövőre nézve módosítható kedvezőtlenül. Emellett egy jogot nem lehet „megszerezni” mindaddig, amíg a jogi helyzet nincs rögzítve, és egy jövőbeli, mérlegelési elemet tartalmazó határozattól függ. A jelen ügyben a fellebbezők helyzete ilyen, 2004. május 1-je után meghozandó határozatoktól függött.
60.
A fellebbezők érvelése nem logikus, amikor azt állítják, hogy a nyílt versenyvizsgán történő sikeres részvétel nem jogosít kinevezésre, azonban jogot alapít az adott fokozatba való kinevezéshez, ami a kinevezés következménye. A Spachis-ügyben hozott ítélet hallgatólagosan azt is kimondja, hogy a sikeres versenyvizsga csak az adott fokozatba való kinevezés lehetőségét teremti meg – a pályázót az adott előmeneteli csoport mindkét fokozatába ki lehetett volna nevezni, és az Elsőfokú Bíróság megállapítása szerint releváns tapasztalatát figyelembe kellett volna venni a megfelelő fokozat meghatározásakor.
61.
Azzal az érvvel kapcsolatban, amely szerint bizonyos esetekben 2004. május 1-je előtt született döntés arról, hogy a pályázóknak felajánlanak egy beosztást, illetve ezt az időpontot megelőzően küldtek nekik olyan tartalmú levelet, mely szerint valamely beosztást fel fognak ajánlani, kimondható, hogy csak a formális kinevezési határozat meghozatalának időpontja tekinthető relevánsnak, és nem az az időpont, amikor elfogadásának szándéka kialakult, vagy ezt a szándékot közölték. Mindenesetre ez az érv, mivel az elsőfokú eljárásban nem hivatkoztak rá, a fellebbezés során elfogadhatatlan.
62.
Végül a versenyvizsga-kiírás feltételei a pályázókra vonatkozó feltételek tekintetében kötelezők a kinevezésre jogosult hatóságra, nem kötelezők azonban a sikeres pályázó kinevezését tartalmazó határozat vonatkozásában, utóbbinak ugyanis a személyzeti szabályzat elfogadás időpontjában hatályos vonatkozó szabályainak kell megfelelnie.
63.
A Tanács előadja, hogy a fellebbezőket addig nem illetik meg, illetve terhelik jogok és kötelezettségek valamely közösségi intézménnyel szemben, ameddig az őket kinevező határozatot el nem fogadják. A tartaléklistára kerülés nem jelent garanciát, és nem hoz létre kötelezettséget. A Spachis-ügyben hozott ítélet nem a személyzeti szabályzat módosítására vonatkozik, így abból nem vonható le következtetés. A versenyvizsga-kiírás valóban kötelező a kinevezésre jogosult hatóságra, azonban nem zárja ki annak a szabályozási keretrendszernek a módosítását, amelyben a hatóság működik. A jelen esetben senkit sem lehetett kinevezni a 2004. május 1-jével megszűnt korábbi fokozatokba, ugyanakkor a jogalkotó azzal, hogy kialakította az új fokozatokkal való megfelelési táblázatot, fenntartotta a lehetőséget a már meglévő tartaléklistán szereplők kinevezésére.
– Értékelés
64.
A fellebbezők érvelése nagymértékben arra az ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, amely szerint a kinevezésre jogosult hatóságot kötik a versenyvizsga-kiírásban meghatározott feltételek. Ugyanakkor a versenyvizsga-kiírásra alkalmazni kell a személyzeti szabályzatot. Amikor a kiírás alapján határozatot hoz, a kinevezésre jogosult hatóságot ennek során nem kötheti olyasmi, ami ellentétes a személyzeti szabályzat valamely ezen időpontban hatályos, jogszerű rendelkezésével. Ebből a szempontból csak a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése jogszerűségére vonatkozó érvek tekinthetők relevánsnak.
65.
A Bizottság elfogadja (illetve ez a Bíróság ítélkezési gyakorlatából is nyilvánvaló), hogy a jogalkotó a jövőre nézve módosíthatja a személyzeti szabályzatot, ennek során azonban tartózkodnia kell a módosítás előtti változat alapján megszerzett jogok megsértésétől. A kérdés ennek megfelelően az, hogy helyes-e az Elsőfokú Bíróság döntése, mely szerint azok, akiknek a neve valamelyik tartaléklistán szerepel, de akiket 2004. május 1-je előtt nem neveztek ki, nem szereztek jogot egy adott fokozatba történő kinevezésre.
66.
Minden fél elfogadja, hogy az ilyen személyek nem szereztek jogot a tényleges kinevezésre. Az sem vitatott, hogy a kinevezés szerinti tényleges besorolási és fizetési fokozat a kinevezés időpontjáig bizonytalan. Legtöbb esetben a versenyvizsgák két fokozatból álló előmeneteli csoportokban található beosztásokra szóltak (emellett a versenyvizsga-kiírások csak annyit rögzítettek, hogy a kinevezés „főszabály szerint” az alacsonyabb fokozatra szól), és a személyzeti szabályzat 32. cikke minden esetben lehetővé tette a képzés és a tapasztalat figyelembevételét a fizetési fokozat meghatározásakor.
67.
Ilyen körülmények között nem világos számomra, hogy a fellebbezők milyen módon szerezhettek volna jogot a meghatározott besorolási, illetve fizetési fokozatba történő kinevezésre, illetőleg, hogy milyen alapon lehet támadni az Elsőfokú Bíróság döntését, mely szerint ilyen jogot nem szereztek.
68.
E Bíróság ítélkezési gyakorlata (illetve az Elsőfokú Bíróság és a Közszolgálati Törvényszék ítélkezési gyakorlata) mindeddig nem jelölte meg részletesen, hogy mi tekintendő olyan szerzett jognak, amit a személyzeti szabályzat módosítása megsérthet. Az ítélkezési gyakorlat pusztán azt rögzíti, hogy a szerzett jogok alapjául szolgáló körülményeknek a korábbi szabályozás hatályban léte alatt kell felmerülniük. A Bizottság ehhez hozzáteszi, hogy a jognak e szabályozás hatálya alatt kell konkretizálódnia annyiban, hogy további mérlegelési jogkörben hozott döntésre nem lehet szükség. Ezzel egyetértek – nem érintve a „várományosi” szerzett jogot, amelyre a Bíróság a Spachis-ügyben hozott ítéletben utalt, amelyben a vonatkozó jogszabályok módosításáról nem volt szó. A jelen ügyben 2004. május 1-jén még számos határozat várt meghozatalra (vagy a meghozatal elmaradására), amelyek eltérő besorolási vagy fizetési fokozatba történő kinevezéseket eredményeztek volna (vagy egyáltalán nem eredményeztek volna kinevezést), abban az esetben is, ha a korábbi előmeneteli rendszer maradt volna hatályban. A fellebbezők helyzetében lévő személyek tehát nem szerezhettek jogot meghatározott besorolási vagy fizetési fokozatba történő kinevezésre.
69.
Érdekes megjegyezni, hogy a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Közigazgatási Bírósága (
26
) világosabban meghatározta a szerzett jogokat. Egy nemrégiben hozott, 1961-ig visszanyúló hosszú ítélkezési gyakorlatára alapított ítéletében (
27
) rögzítette: „[…] a szerzett jog csak olyankor sérül […], ha a módosítás hátrányosan érinti a szerződéses kötelezettségek egyensúlyát, megváltoztatva a foglalkoztatás azon alapvető feltételeit, amelyekre tekintettel a tisztviselő elfogadta a kinevezést, vagy amelyek ezt követően maradásra ösztönözték”.
70.
Bár a közösségi tisztviselők nem állnak szerződéses viszonyban az őket alkalmazó intézményekkel, „a foglalkoztatás azon alapvető feltételei, amelyekre tekintettel a tisztviselő elfogadta a kinevezést, vagy amelyek ezt követően maradásra ösztönözték” fogalom könnyen – és véleményem szerint hasznosan – átvihető a közösségi összefüggésekre is. A jelen ügyben értelemszerűen a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdésében található táblázat által érintett tisztviselők egyike sem fogadott el kinevezést a melléklet hatálybalépése előtt. Emellett a személyzeti szabályzat korábbi rendelkezéseinek olyan (bárhonnan eredő) téves értelmezése alapján sem szerezhettek jogot, amely szerint e rendelkezéseket továbbra is alkalmazni kell.
71.
Mindezek alapján úgy vélem, hogy a fellebbezők első jogalapjának második részét el kell utasítani.
Harmadik rész: egyenlő bánásmód
– A megtámadott ítélet
72.
Az elsőfokú eljárásban a felperesek úgy érveltek, hogy a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése egy adott személyi kategóriát – az azonos versenyvizsgát sikeresen letevő pályázókat – eltérően kezel attól függően, hogy 2004. május 1-je előtt vagy után vették fel őket. Ez az időpont nem tekinthető a megkülönböztetés objektív kritériumának, mivel a tisztviselő kinevezésének időpontja nem objektív tényezőktől függ, és a felpereseknek arra nincs befolyásuk. Az egyedüli objektív időpont az, amikor tájékoztatták őket arról, hogy felkerültek a tartaléklistára. A Monaco-ügyben hozott ítéletben (
28
) az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy egy verseny valamennyi sikeres pályázóját azonos bánásmódban részesítsék, függetlenül bármilyen olyan új szabálytól, amelyet azelőtt fogadtak el, hogy bizonyos pályázókat kineveztek volna.
73.
A fellebbezők ügyének másik tényezője, hogy „senior” munkakör betöltése mellett „junior” besorolási fokozatba sorolták be őket. Mivel már jelentős végzettséggel és tapasztalattal rendelkeztek, velük szemben a személyzeti szabályzat 1d. cikkének megsértésével koron alapuló hátrányos megkülönböztetést alkalmaztak, ugyanis nem ugyanolyan előmeneteli kilátásokkal rendelkeztek, mint más, azonos besorolási fokozatú, fiatalabb tisztviselők. Emellett közülük többen ideiglenes alkalmazotti vagy kisegítő alkalmazotti minőségben dolgoztak korábban, és ugyanazon beosztásokba azonos, sőt alkalmanként megnövelt feladatkörrel, azonban alacsonyabb besorolási fokozattal nevezték ki őket.
74.
Ítéletének 75–91. pontjában az Elsőfokú Bíróság elvetette ezt az érvet, lényegében a következő indokolással.
75.
Az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy hasonló helyzeteket ne kezeljenek eltérő módon, kivéve ha ez objektív alapon igazolható. A kérdés tehát az volt, hogy a versenyvizsga minden sikeres pályázóját egy és ugyanazon csoportba tartozó személynek kell-e tekinteni, függetlenül a kinevezés időpontjától.
76.
Amint az a szerzett jogok vizsgálata során kiderült, a felperesek besorolására jogszerűen csak a tisztviselővé kinevező határozat elfogadásakor hatályos új kritériumok alapján kerülhetett sor. Emellett a felperesek hallgatólagosan elfogadták, hogy az új rendelkezéseket alkalmazták rájuk, mivel a személyzeti szabályzat 1d. cikkének rájuk kedvező alkalmazását kérik. Ezzel szemben ugyanazon versenyvizsga azon sikeres pályázóit, akiket 2004. május 1-je előtt neveztek ki, a korábbi, a kinevezésükkor még hatályban levő kritériumok alapján kellett besorolni. A két csoport tehát nem tekinthető azonos kategóriába tartozónak.
77.
A 723/2004 rendelet (37) preambulumbekezdése, amely kimondja, hogy az átmeneti rendelkezések nem sérthetik a személyzet által az új szabályozás hatálybalépését megelőzően a közösségi rendszer keretében szerzett jogokat, megerősíti ezt a különbségtételt.
78.
A fent hivatkozott Monaco-ügyben hozott ítéletben felhozott elképzelés, mely szerint az ugyanazon versenyvizsgát követően felvett összes tisztviselő összehasonlítható helyzetben van, csupán az alkalmazó intézmény saját maga által az érdekelt tartaléklistára vételét követően elfogadott, szigorúbb besorolást előíró belső iránymutatásnak a pályázóra való alkalmazása jogszerűtlenségét volt hivatott alátámasztani, amennyiben a személyzeti szabályzati rendelkezések besorolási feltételei nem változtak. A jelen ügyben – nem vitatott jogát gyakorolva – a jogalkotó a tisztviselők felvételi besorolására vonatkozó, személyzeti szabályzatban foglalt feltételek módosítása mellett döntött. A jogalkotó a jövőre nézve bármikor módosíthatja a személyzeti szabályzat rendelkezéseit, ha ezt a szolgálat érdekében állónak ítéli, még akkor is, ha e módosítások kedvezőtlenebbek. (
29
)
79.
Minthogy a tisztviselő által betöltendő munkakör meghatározásra kerül a kinevezési határozatban, és mivel ez csak a határozat elfogadásakor hatályos rendelkezések alapján történhet, nem tekinthető hátrányos megkülönböztetésnek az új szabályok keretében bizonyos felperesek alacsonyabb besorolási fokozatba való besorolása, annak ellenére sem, hogy továbbra is a 2004. május 1-je előtt nem tisztviselői minőségben betöltött munkakörbe lesznek beosztva, és ugyanolyan vagy akár jelentősebb feladatokat fognak ellátni, mint korábban.
80.
Végül nincs szó a személyzeti szabályzat 1d. cikke értelmében vett koron alapuló hátrányos megkülönböztetésről, mivel az új besorolási kritériumoktól nyilvánvalóan távol áll az érdekeltek korának bárminemű figyelembevétele.
– Érvelés
81.
A fellebbezők először úgy érvelnek, hogy valójában jogot szereztek az adott fokozatba való kinevezéshez (a jogalap előző részében alkalmazott érvelésnek megfelelően), és hogy ennek következtében ugyanabba a kategóriába tartoznak, mint azok, akiket ugyanazon tartaléklistákról 2004. május 1-je előtt kineveztek és megszerezték ezt a jogot. A módosító rendelet (37) preambulumbekezdése ezen nem változtathat.
82.
Ezt követően előadják, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor különbséget tett a személyzeti szabályzat jogszabályi módosítása és egy intézmény belső végrehajtási szabályainak módosítása között. A Monaco-ügyben hozott ítélet nem támasztja alá az ilyen elemzést, amely egyenértékű azzal, hogy egy jogszabályi módosítást az egyenlő bánásmód elve fölé helyezünk. Ez a jogállamiság elfogadhatatlan megsértése. A közösségi jogrendben az egyenlő bánásmód elve egyaránt vonatkozik a végrehajtó, a jogalkotó és a bírói hatalmi ágra.
83.
Az Elsőfokú Bíróság valójában elmulasztotta annak vizsgálatát, hogy egy adott verseny valamennyi sikeres pályázója egyenlő bánásmódra jogosult csoportot alkotott-e, és nem követte saját érvelését, amelyet a Ryan-ügyben hozott ítéletben alkalmazott. Abban az ítéletben a Monaco-ügyben hozott ítélettől el nem térve kimondta, hogy i. a közösségi hatóságoknak a személyzeti szabályzat módosítása tekintetében fennálló mérlegelési jogköre az egyenlő bánásmód elvének hatálya alá tartozik, ii. a módosító aktus jellege e tekintetben nem releváns, és iii. az egyenlő bánásmód elve előírja, hogy az új szabályok hatálybalépési időpontja nem járhat hátrányos megkülönböztetéssel.
84.
Korábbi ítélkezési gyakorlatától eltérve az Elsőfokú Bíróság elmulasztott eleget tenni határozata indokolására vonatkozó kötelezettségének. Nem vizsgálta a korábbi és az új szabályok közötti különbség, illetve az utóbbi hatálybalépése időpontjának lehetséges igazolását.
85.
Emellett körkörös az az érvelés, amely szerint a 2004. május 1-je előtt és után felvett tisztviselők eltérő csoportokat alkotnak, mivel eltérő szabályok vonatkoznak rájuk, így nincs szó jogellenes hátrányos megkülönböztetésről.
86.
A koron alapuló hátrányos megkülönböztetésre vonatkozó érvelés jogilag szintén hibás. A tiltott hátrányos megkülönböztetés lehet közvetett is, nem csak közvetlen. Jelen esetben a hátrányos megkülönböztetés közvetett volt, amennyiben a szakmai tapasztalatok meglétét megkívánó versenyvizsga alapján felvett tisztviselőket az ilyen tapasztalatokkal nem rendelkezőknek megfelelő besorolási fokozatokba nevezték ki.
87.
A Bizottság véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság ítélete nem azon az elképzelésen alapult, hogy a jogalkotót nem köti az egyenlő bánásmód elve. Az igazi kérdés az „intertemporális hatály” kérdése: sérti-e az egyenlő bánásmód elvét, amennyiben egy bizonyos időponttól hatályba lépő új szabály alapján az egyének kedvezőtlenebb bánásmódban részesülnek ezen időpont után, mint azt megelőzően. Az ítélkezési gyakorlat azt a véleményt támasztja alá, hogy nem.
88.
Először is, a Belgium kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben (
30
) a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bizottság rendelete nem sértette meg a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét azzal, hogy míg az új támogatási programok tekintetében jelentősen szigorúbb szabályozást vezetett be, fenntartotta a korábban jóváhagyott programokat. Bár a korábban összeegyeztethetőnek nyilvánított támogatási programok és az új feltételeknek megfelelően kialakított programok nem részesültek egyenlő bánásmódban, ez objektív módon igazolható volt. Egyrészt a Bizottságot nem lehetett meggátolni abban, hogy szigorúbb összeegyeztethetőségi feltételeket állapítson meg, ha a fejlődés célkitűzése ezt megköveteli. Másrészt a Bizottság a meglévő támogatási programokat nem hozhatta egyoldalúan összhangba az új feltételekkel, mert ezzel tulajdonképpen visszaható hatályt kölcsönözött volna a rendeletnek, megsértve a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét.
89.
Másodszor, a közösségi jogalkotó – a jövőre nézve – bármikor elfogadhat a tisztviselőkre nézve kedvezőtlenebb személyzeti szabályzatot, ha ezt a szolgálat érdekében állónak ítéli, (
31
) a tisztviselőknek pedig nincsenek szerzett jogai egy olyan előny fenntartására, amellyel egy adott időpontban rendelkeztek. (
32
) Az új szabályok jogszerűen alkalmazhatók olyan helyzetek jövőbeli jogkövetkezményeire, amely helyzetek a korábbi szabályok alapján merültek fel. Egy adott időpontnak az eltérő bánásmód alkalmazását igazoló megkülönböztető kritériumként való felhasználása emellett elismerést nyert, legalábbis a német ítélkezési gyakorlatban, azon az alapon, hogy másként az új szabályokat bevezető jogszabály nem lenne képes elérni a célját.
90.
A Ryan-ügyben hozott ítélet kétségtelenül kimondta, hogy elképzelhető, hogy az az időpont, amikor az új jogszabály hatályba lép, jogellenes hátrányos megkülönböztetést valósít meg, ugyanakkor egyrészt az az ügy a jogszabályi módosításon kívüli időpontra vonatkozott (a Számvevőszék EK-Szerződés szerinti jogállása megváltozásának időpontjára), míg a jelen ügy egy magában a módosításban található időpontra vonatkozik, másrészt a Ryan-ügyben szereplő módosítás visszamenőlegesen újra besorolt egy olyan helyzetet, amely a korábbi szabályok alapján merült fel, nem pedig újra meghatározta jövőbeli joghatásait. A Monaco-ügyben hozott ítélet (amelynek helyességével kapcsolatban a Bizottság eleve kifejezi bizonyos kétségeit) pedig nem a szabályokat megváltoztató intézkedés jellegén alapult, hanem azon a tényen, hogy maga az intézmény változtatta meg azokat, nem pedig a jogalkotó.
91.
A Tanács úgy véli, hogy azok a pályázók, akiket 2004. május 1-je előtt vettek fel, és azok, akiket ezt követően, eltérő jogi helyzetben vannak, mivel felvételükre eltérő rendelkezések vonatkoznak. Az új rendelkezéseket azon teljes mértékben igazolható indokok alapján vezették be, amelyek a 723/2004 rendelet preambulumában szerepelnek. Az Elsőfokú Bíróság nem helyezte a jogalkotást az egyenlő bánásmód elve fölé, hanem gondosan megvizsgálta, hogy azt tiszteletben tartották-e. A fellebbezők megközelítésének elfogadása valójában igazolhatatlan hátrányos megkülönböztetésre vezetne a 2004. május 1-je után felvett tisztviselők között, annak alapján, hogy az ezen időpont előtti vagy utáni versenyvizsgán bizonyultak-e sikeresnek. Végül a fellebbezők koron alapuló hátrányos megkülönböztetésre vonatkozó állítása azon alapul, hogy a nagyobb tapasztalatokkal rendelkezők szükségképpen idősebbek is, ami tényszerűen nem helytálló.
– Értékelés
92.
Először is, úgy vélem, hogy az egyenlő bánásmód kérdése elkülönül a szerzett jogokétól. Amennyiben egy adott versenyvizsga valamennyi sikeres pályázója feltételes jogot szerzett volna a meghatározott fokozatba történő kinevezésre, az valóban olyan közös tényező lenne, amely alapján ők egy csoportba lennének sorolandók, amelynek tagjai egyenlő bánásmódban részesülnének. Mivel arra a következtetésre jutottam, hogy nem szereztek ilyen jogot, úgy vélem, hogy ezen az alapon a fellebbezők nem igényelhetnek egyenlő bánásmódot azokhoz a tisztviselőkhöz képest, akiket ugyanazon tartaléklistákról vettek fel. Ez ugyanakkor nem jelenti azt, hogy más alapon ne igényelhetnének egyenlő bánásmódot.
93.
Másodszor – figyelmen kívül hagyva tehát azokat az érveket és megfontolásokat, amelyek az egyenlő bánásmódra vonatkozó jogalapot össze kívánják kötni a szerzett jogokra vonatkozó jogalappal – úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság indokolása, a fellebbezők előadásának megfelelően, nem kielégítő.
94.
Az Elsőfokú Bíróság helyesen állapítja meg, hogy az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy hasonló helyzeteket ne kezeljenek eltérő módon, kivéve, ha ez objektív alapon igazolható, és helyesen azonosítja az első releváns kérdést, vagyis azt, hogy egy versenyvizsga sikeres pályázói egy kategóriát alkotnak-e – más szóval összehasonlítható helyzetben vannak-e – tekintet nélkül kinevezésük időpontjára (a megtámadott ítélet 75. és 76. pontja).
95.
A kérdésre nemleges választ ad, kizárólag azon az alapon, hogy a 2004. május 1-je előtt kinevezett tisztviselőket a korábbi rendelkezések szerint kellett besorolni, míg az ebben az időpontban vagy ezt követően kinevezett tisztviselőket az új rendelkezésekkel összhangban (77–80. pont), majd ezt a megállapítást különböző kiegészítő megfontolásokkal támasztja alá.
96.
Az alapvető érvelés körkörösnek tűnik – ezt a tárgyalás során még a Bizottság is elismerni látszott. Az a kritérium, amelyre a két vizsgált csoport különböző kategóriába helyezésének igazolását alapítják, éppen az a kritérium, amely állítólag sérti az egyenlő bánásmód elvét. Ez az igazolás azzal jár, hogy amennyiben a közösségi jogszabályok két személyi kört eltérően kezelnek, nem lehet szó hátrányos megkülönböztetésről, mivel az eltérő bánásmód miatt szükségképpen különböző kategóriákba tartoznak. Ez pedig, ahogy arra a fellebbezők is rámutattak, azzal járna, hogy a közösségi jogalkotó az egyenlő bánásmód elve fölé kerülne – ami a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján nem lehetséges. (
33
)
97.
Az Elsőfokú Bíróság által megállapítása alátámasztására felhozott további megfontolásokat sem tartom meggyőzőnek.
98.
A szerzett jogokra való utalás, különösen ahogy az a 723/2004 rendelet (37) preambulumbekezdésében szerepel, véleményem szerint nem releváns az egyenlő bánásmód kérdése kapcsán. A (37) preambulumbekezdés emellett a rendeleten belül található, így az arra való hivatkozás ismét csak körkörös lenne.
99.
Az a módszer, amivel az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyet különbözőnek tartja a korábbi, Monaco-ügyben hozott ítéletétől, megítélésem szerint nem kielégítő. Az utóbbi ítélet vonatkozó pontjaiban semmi nem utal arra, hogy az ott kifejtett elv – vagyis az, hogy jogellenes hátrányos megkülönböztetést jelent, ha ugyanazon versenyből bizonyos tisztviselőket korábbi, kedvezőbb szabályok szerint vesznek fel, másokat pedig későbbi, kedvezőtlenebb szabályok szerint – olyan esetekre korlátozódna, ahol az új szabályok az alkalmazó intézmény által elfogadott belső rendelkezések, kizárva az alól a közösségi jogalkotó által elfogadott személyzeti szabályzatot. Ezt a véleményt nem is lenne könnyű védeni. Az egyenlő bánásmód elve olyan alapvető jogelv, amelyet minden szinten, az összes közösségi intézmény által elfogadott valamennyi intézkedésben tiszteletben kell tartani.
100.
Az az utalás, amely szerint a jogalkotó a jövőre nézve bármikor módosíthatja a személyzeti szabályzat rendelkezéseit, ha ezt a szolgálat érdekében állónak ítéli, még akkor is, ha azok kedvezőtlenebbek, nem tűnik számomra helyénvalónak. Az kétségkívül igaz, hogy a jogalkotó rendelkezik ilyen jogkörrel, ugyanakkor a fellebbezők által a kezdetektől támadott tény nem az, hogy 2004. május 1-jétől új előmeneteli rendszert vezettek be, hanem az, hogy két különböző átmeneti rendelkezésrendszer vonatkozik az azonos tartaléklistáról felvett tisztviselőkre, attól függően, hogy ezen időpont előtt vagy után léptek szolgálatba.
101.
Ami az Elsőfokú Bíróságnak a fellebbezők azon érvelésével kapcsolatos álláspontját illeti, mely szerint koron alapuló hátrányos megkülönböztetés és „lefokozás” formájában történő hátrányos megkülönböztetés valósult meg azon besorolási fokozatokhoz képest, amelyeken közülük többen ideiglenes alkalmazottként elhelyezkedtek, megítélésem szerint ezek az állítások egyszerűen nem arra a kérdésre vonatkoznak, hogy a két átmeneti rendelkezésrendszer igazolhatóan tesz-e különbséget a két különböző helyzetben lévő tisztviselőcsoport között, vagy igazolhatatlanul az összehasonlítható helyzetben lévő tisztviselők között. Ennek megfelelően, bár úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen utasította el ezt az érvelést abban az összefüggésben, ez nem érinti azt a véleményemet, hogy az eltérő bánásmód tekintetében az indokolás nem kielégítő.
102.
Hasonló okokból nem tartom meggyőzőnek a Bizottság és a Tanács által előterjesztett érvelést sem. A kérdés nem az, hogy egy új, egy adott időpont után felmerülő helyzetekre alkalmazandó szabályokat bevezető jogszabály-módosítás sértheti-e az egyenlő bánásmód elvét, hanem az, hogy a korábbi és az új szabályok közötti átmenetet szabályozó, eltérő átmeneti rendelkezések vonatkoztak-e a jelen ügyben összehasonlítható helyzetben lévő tisztviselőkre, megsértve ezzel a fent említett elvet.
103.
A kérdést az alábbiak szerint elemzem.
104.
Az azonos versenyvizsgán sikeres pályázók főszabály szerint összehasonlítható helyzetben vannak, és egyenlő bánásmódra jogosultak. A személyzeti szabályzat módosításának hiányában valamennyien ugyanazon feltételek mellett jogosultak felvételre, kivéve, ha a különbségtétel objektív alapon igazolható – ilyen lehet például korábbi szakmai tapasztalatuk. Mivel az adott tartaléklistán szereplő valamennyi pályázót a gyakorlatban nem lehet egyidejűleg kinevezni, ez szükségképpen azzal jár, hogy a később felvettek ugyanolyan feltételek mellett jogosultak kinevezésre, mint a korábban felvettek, nem bármilyen szerzett jog, hanem az egyenlő bánásmód elve alapján. Azt állítani, hogy azok, akiket egy adott időpontban még nem vettek fel, objektíve eltérő helyzetben vannak, mint azok, akiket már kineveztek, és ezért eltérő bánásmódban részesíthetők, az egyenlő bánásmód elvét azokra korlátozná, akiket azonos időpontban vettek fel.
105.
A 2004. május 1-je előtt vagy után felvett összes tisztviselőből álló nyílt csoportokkal szemben az egyes tartaléklisták zárt csoportokat alkotnak, amelyek tagjai kifejezetten azonosíthatóak voltak a lista létrehozásának időpontjában, és akik ezért egyenlő bánásmódra jogosultak, olyan belső különbségtételek mellett, amelyek objektív alapon igazolhatók. Ennek következtében minden olyan új intézkedésnek, amely érinti ezt a bánásmódot – legyen az az alkalmazó intézmény belső végrehajtási rendelkezése vagy a személyzeti szabályzatról szóló jogszabály – főszabály szerint tiszteletben kell tartania ezt az egységet és egyenlőséget. Külső körülmények esetleg alkalmasak lehetnek arra, hogy az eredeti csoportot két olyan csoportra bontsák, amelyek már nincsenek összehasonlítható helyzetben, és ezért eltérő bánásmódot igényelnek, a vonatkozó szabályok módosítása azonban önmagában nem végezheti el egyszerre az elválasztást és határozhatja meg egyúttal a bánásmódbeli különbséget, anélkül, hogy megsértené az egyenlő bánásmód elvét.
106.
A jelen ügyben szereplő különbségtétel azonban nem pusztán a 2004. május 1-jei időponton alapul, hanem ezen időpont és az adott versenyvizsga sikeres pályázóiból álló zárt csoport minden egyes tagja esetében a szolgálatba lépés időpontjának viszonyán.
107.
Ugyanakkor véleményem szerint sem e későbbi időpont, sem a két időpont között fennálló viszony nem hozhat létre objektív alapot a sikeres pályázók közötti különbségtétel vonatkozásában. Az adott tartaléklistán szereplő sikeres pályázók felvételének rendje és időzítése számos olyan tényezőn alapulhat, amelyek a felvétel feltételei tekintetében semmilyen különbségtétel kapcsán sem relevánsak – például költségvetési forrás rendelkezésre állása vagy azon felmondási idő hossza, amelyet a pályázónak le kell töltenie meglévő állásában. A szerzett jogok kapcsán a Bizottság – különösen a tárgyaláson – hangsúlyozta, hogy a fellebbezők nem szerezhettek jogot meghatározott besorolási fokozatba történő kinevezésre 2004. május 1-je előtt, mivel ekkor még további mérlegelési jogkörben meghozandó döntésekre volt szükség. E tekintetben bizonyos figyelembe vett tényezők akár szubjektívek is lehettek. Az alkalmazó intézmény számos kényelmi, vagy akár preferenciális okból is meggyorsíthatja vagy késleltetheti egy adott pályázó felvételét. A fellebbezők utaltak olyan bizonyítékokra, amelyek szerint bizonyos pályázókat, akik már ideiglenes alkalmazottak voltak, röviddel 2004. május 1-je előtt gyorsított eljárásban vettek fel, amely lehetőség nem állt a külső pályázók, illetve a kisegítő alkalmazottak rendelkezésére. (
34
) Anélkül, hogy szükség lenne e bizonyítékok értékelésére, úgy vélem, hogy az a rendelkezés, amely ilyen szintű diszkrecionális különbségtételt tesz lehetővé olyan pályázók között, akik főszabály szerint összehasonlítható helyzetben vannak, nem tekinthető az egyenlő bánásmód elvével összhangban állónak.
108.
Hangsúlyozom, hogy nem annak lehetőségét vitatom, hogy a jogalkotó olyan új előmeneteli rendszert hozzon létre, amely kedvezőtlenebb induló feltételeket határoz meg az új tisztségviselők számára egy adott időponttól kezdődően.
109.
Nem alkalmazhat ugyanakkor eltérő átmeneti rendelkezéseket az azonos, a korábbi előmeneteli rendszerre kialakított versenyvizsga alapján felvett különböző tisztségviselőkre, kivéve, ha ezt objektív különbségtétel alapján teszi, amely nem része magának a jogszabályi módosításnak, és nem nyújt lehetőséget az alkalmazó intézménynek a diszkrecionális manipulációra.
110.
A fenti megfontolások összességének fényében véleményem szerint a fellebbezők első fellebbezési jogalapjának harmadik részét el kell fogadni. Ennek alapján, és egyéb érveik sorsától függetlenül, a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
Negyedik rész: a bizalomvédelem elvének megsértése – a bizonyítékok elferdítése
– A megtámadott ítélet
111.
A felperesek az elsőfokú eljárásban úgy érveltek, hogy a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése sérti a bizalomvédelem elvét, mivel a felperesek alappal remélték, hogy a versenyvizsga-kiírásban rögzített feltételeknek megfelelő bánásmódban fognak részesülni.
112.
Ítéletének 95–99. pontjában az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt az érvelést, lényegében a következők alapján.
113.
A tisztviselő nem hivatkozhat a bizalomvédelem elvére valamely új rendelkezés törvényességével szemben, főleg mivel a jogalkotó széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a személyzeti szabályzat reformjának szükségességére vonatkozóan. Ez az elv csak akkor alkalmazható, ha a közösségi adminisztráció megalapozott elvárásokat keltett a felperesben azáltal, hogy számára hatáskörrel rendelkező és megbízható forrásból származó, pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó tájékoztatás formájában határozott ígéreteket tett. A jelen ügyben az iratok között nem található olyan dokumentum, amely azt a jogos várakozást kelthette volna, miszerint a tisztviselők besorolási fokozatba történő besorolásának feltételeit fenntartanák. A versenyvizsga-kiírás és a Bizottság értesítése éppen arra utalt, hogy a versenyvizsgák sikeres pályázói a személyzeti szabályzat új rendelkezései alapján történő felvételükre számíthatnak. Végül a felperesek nem hivatkozhatnak a korábbi személyzeti szabályzat hatálya alatt előállt helyzet érdemi módosítására, mivel tartaléklistára vételük nem biztosította számukra az ilyen helyzetből származó előnyöket.
– Érvelés
114.
A fellebbezők előadják, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat, amikor azt állapította meg, hogy az iratok között nem található olyan dokumentum, amely azt a jogos várakozást kelthette volna, miszerint a tisztviselők besorolásának feltételeit fenntartanák. Az iratok között valójában találhatók olyan dokumentumok, amelyek azt mutatják, hogy négy fellebbező hatáskörrel rendelkező és megbízható forrásból származó, pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó tájékoztatást kapott azzal a tartalommal, hogy a kinevezésre a versenyvizsga-kiírásban meghatározott vagy azzal egyenértékű besorolási fokozatba fog sor kerülni. E dokumentumok között 2004. május 1-je előtt tett és elfogadott állásajánlatok is találhatók, amelyekben nem utalnak arra, hogy a beosztás alacsonyabb illetménnyel vagy besorolási fokozattal járna. Azon fellebbezők esetében, akik csak ezen időpontot követően kaptak állásajánlatot, többen nem kaptak semmiféle tájékoztatást az állásajánlatokban, többen pedig olyan versenyvizsgákon vettek részt, amelyek kiírásában nem volt szó a személyzeti szabályzat esetleges módosításáról.
115.
A Bizottság és a Tanács először előadják, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat (
35
) szerint nem igazolhatók a magánszemélyek jogos várakozásai abban a tekintetben, hogy a közösségi intézmények által mérlegelési jogkörükben megváltoztatható fennálló helyzet fenn fog maradni.
116.
Másodszor, a közigazgatási hatóság által adott ígéretek nem érinthetik a jogalkotási intézkedések jogszerűségét. Ebből következően a fellebbezők ténybeli állításai irrelevánsak a jogellenességi kifogás kapcsán, az Elsőfokú Bíróság pedig helyesen állapította meg, hogy az iratok között nem található olyan dokumentum, amely azt a jogos várakozást kelthette volna, miszerint a tisztviselők besorolási fokozatba történő besorolásának korábbi feltételeit fenntartanák.
117.
Harmadszor, az olyan ígéretek, amelyek nem veszik figyelembe a vonatkozó rendelkezéseket, nem keletkeztethetnek jogos bizalmat az érintett személyek részéről, (
36
) így – még akkor is, ha nem a vitatott rendelkezést, hanem a kinevezések jogszerűségét vesszük figyelembe – a még nem módosított személyzeti szabályzat alapján tett ígéretre nem lehet hivatkozni a módosítások hatálybalépését követően.
118.
Végül az Elsőfokú Bíróság nem ferdítette el a bizonyítékokat. Megállapításai hűen tükrözik azt a tényt, hogy a különböző felperesek eltérő helyzetekben voltak a nekik nyújtott tájékoztatás tekintetében.
– Értékelés
119.
Nem vitatott, hogy több fellebbező kapott különböző jellegű olyan tájékoztatást, amelyből arra a következtetésre juthatott, hogy ki fogják nevezni abba a besorolási fokozatba, amelyre az általa sikeresen letett versenyvizsgát szervezték. Nem találom azonban hibásnak az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását, amely szerint e tájékoztatásra a fellebbezők nem alapíthattak jogos várakozásokat – bármennyire pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó legyen is a tájékoztatás, illetve bármennyire hatáskörrel rendelkező és megbízható legyen is a forrás.
120.
Ahogy arra az Elsőfokú Bíróság is emlékeztetett, a magánszemélyek nem hivatkozhatnak a bizalomvédelem elvére valamely új rendelkezés törvényességével szemben, különösen olyan területen, ahol a jogalkotó széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik. (
37
)
121.
Emellett egyetértek a Bizottsággal abban, hogy a közigazgatási hatóság által adott ígéretekre semmiképpen sem alapozható olyan jogos bizalom, amely korlátozná a jogalkotó cselekvési szabadságát. Ennek folytán a pályázóknak nyújtott tájékoztatáson alapuló jogos bizalom csak a kinevező határozatok érvényessége, illetve, ahogy a Bizottság a tárgyaláson rámutatott, az esetleges kártérítési kereset kapcsán lenne releváns, de nem a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése jogszerűsége kapcsán.
122.
Ugyanakkor e határozatok érvényessége elsősorban annak a rendelkezésnek a jogszerűségén múlik, amelyen alapulnak, és amellyel szükségképpen összhangban kell állniuk. Amennyiben, ahogy én is gondolom, a rendelkezés jogszerűtlen, mivel sérti az egyenlő bánásmód elvét, a kinevező határozatokat mindenképpen meg kell semmisíteni, tekintet nélkül a bizalomvédelem elvének bármilyen sérelmére, és megfelelő jogalapon álló új határozatokat kell hozni.
123.
Úgy vélem tehát, hogy az első fellebbezési jogalap negyedik részének nem lehet helyt adni.
Ötödik rész: a személyzeti szabályzat 31. cikkének megsértése
– A megtámadott ítélet
124.
A felperesek az elsőfokú eljárásban azzal érveltek, hogy a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése ellentmond a személyzeti szabályzat 31. cikke (1) bekezdésének, mely szerint a pályázót az általa teljesített versenyvizsgáról szóló hirdetményben megnevezett besorolási fokozatba kell felvenni. Ennek megfelelően őket ezekbe a XIII. melléklet 2. cikke (1) bekezdésének megfelelően új átmeneti besorolási fokozatokká alakított besorolási fokozatokba kellett volna felvenni.
125.
Ítéletének 108–116. pontjában az Elsőfokú Bíróság elvetette ezt az érvelést, lényegében a következők alapján.
126.
A személyzeti szabályzat 31. cikkének (1) bekezdése alapján a sikeres pályázókat a versenyvizsga-kiírásban szereplő besorolási fokozatba kell felvenni. Az egyenlő bánásmód elve kapcsán kifejtett érvelésből az következik, hogy a betöltendő állások szintjének és a sikeres pályázók ezen állásokra való kinevezése feltételeinek Bizottság általi meghatározása – amelyet a Bizottság a korábbi személyzeti szabályzat rendelkezései alapján végzett – nem fejthette ki hatását 2004. május 1-je után, amely napon az új előmeneteli rendszer hatályba lépett.
127.
A 2004. május 1-je előtt a tartaléklistákra felkerült, de ebben az időpontban vagy ezt követően kinevezett pályázók helyzetére tehát a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése vonatkozik. Az igaz, hogy az ebben található táblázat eltér az ugyanazon melléklet 2. cikkének (1) bekezdésében található táblázattól, amely a 2004. május 1-je előtt hivatalban lévő tisztviselők korábbi besorolási fokozatait felelteti meg az új átmeneti besorolási fokozatoknak. A jogalkotó ugyanakkor a jövőre nézve, a szolgálat érdekében szabadon módosíthatja a személyzeti szabályzat rendelkezéseit, még akkor is, ha a módosított rendelkezések kedvezőtlenebbek, mint a korábbiak.
128.
Az ilyen átmeneti intézkedés jellegéből fakad, hogy kivételt képez bizonyos szabályok alól, amelyek alkalmazását a rendszer megváltoztatása szükségszerűen érinti. A jelen esetben ez nem terjed túl a korábbi szabályok hatálya alatt meghirdetett és lezárt versenyvizsgán kiválasztott személyek új szabályok szerinti kinevezésén.
– Érvelés
129.
A fellebbezők előadják, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a személyzeti szabályzat 31. cikkének (1) bekezdése kapcsán kifejtett indokolása is megdől az egyenlő bánásmód elve kapcsán kifejtett indokolással együtt. Az elvnek olyan átmeneti rendelkezés felelne meg, amely alapján, ha egy adott versenyvizsga egy vagy több sikeres pályázóját már kinevezték a korábbi kritériumok alapján, akkor e kritériumokat valamennyi pályázóra alkalmazni kell. Az „új szabályok és intézkedések fokozatos alkalmazásá[nak] lehetővé [tétele]” céljának a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikke (3) bekezdésének a 2. cikk (1) bekezdéséhez való igazítása felelne meg. Ennek megfelelően a megtámadott ítéletben szereplő indokolás hibás.
130.
A fellebbezők arra is rámutatnak, hogy a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése valójában végleges, nem pedig átmeneti vagy fokozatosan megvalósuló joghatásokat fejt ki, az Economodis-ügyben hozott ítéletben (
38
) pedig a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a XIII. melléklet egyik átmeneti rendelkezése sem érinti a személyzeti szabályzat 31. cikkét.
131.
A Bizottság lényegében csak az utolsó két pontra válaszol. Megállapítja, hogy az átmeneti rendelkezés alapján hozott döntésnek lehetnek végleges joghatásai, illetve, hogy az Economidis-ügyben hozott ítélet nem érinti a személyzeti szabályzat 31. cikkét.
132.
A Tanács előadja, hogy a fellebbezők érvei azon a hibás feltevésen alapulnak, hogy a személyzeti szabályzat 31. cikkének (1) bekezdése magasabb szintű norma, mint a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése, míg ezek az általános (lex generalis) és különös (lex specialis) szabály viszonyában állnak egymással. Ami az indokolás helytállóságát illeti, a fellebbezők ismét összekeverik az Elsőfokú Bíróság indokolását a jogalkotóéval, azonban a 2. cikk (1) bekezdése és a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése mindenesetre két objektív alapon különböző helyzetre vonatkozik – az egyik azon tisztviselők helyzete, akik jogokat szereztek a korábbi személyzeti szabályzat alapján, a másik pedig a sikeres pályázók helyzete, akik nem szereztek ilyen jogokat. Az Economidis-ügyben hozott ítélet kapcsán a Tanács lényegileg ugyanolyan észrevételeket tett, mint a Bizottság.
– Értékelés
133.
Bár az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatos indokolása elsősorban az egyenlő bánásmódhoz kapcsolódó indokolásán alapul, és bár az utóbbit hibásnak tartom, nem értek egyet a fellebbezőkkel abban, hogy a személyzeti szabályzat 31. cikkére vonatkozó következtetés is érvénytelen.
134.
Az Elsőfokú Bíróság emellett kiemelte azt a vitathatatlan tényt, hogy az új előmeneteli rendszer bevezetését követően már nem volt tényleges lehetőség pályázók kinevezésére a korábbi előmeneteli rendszer alapján kiírt versenyvizsga-kiírásokban szereplő besorolási fokozatokba. Ezért volt szükség az átmeneti intézkedésekre, és ezért iktatták be azokat a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdésébe. Ezzel kapcsolatban egyetértek a Tanáccsal abban, hogy a személyzeti szabályzat 31. cikkének (1) bekezdése és a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése az általános és különös szabály viszonyában állnak egymással.
135.
Az Elsőfokú Bíróság észlelte a két átmeneti rendelkezésrendszer – a XIII. melléklet 2. cikkének (1) bekezdése és 12. cikkének (3) bekezdése – közötti ellentmondást, de úgy ítélte meg, hogy az a jogalkotó jövőre szóló új rendelkezések elfogadására vonatkozó jogkörébe tartozik. Bár ezzel a véleménnyel az egyenlő bánásmód kapcsán kifejtettek alapján nem értek egyet, nem gondolom, hogy a jelen ügyben ennek bármilyen hatása lenne. A XIII. melléklet 2. cikkének (1) bekezdése, amely a korábbi rendszer besorolási fokozatai új rendszerbeli besorolási fokozatoknak való megfelelését tartalmazza, nem kapcsolódik a személyzeti szabályzat 31. cikkéhez, amely a sikeresen letett nyílt versenyvizsgát követő kinevezés besorolási fokozatáról szól.
136.
Ami a két kisebb jelentőségű kérdést illeti, a Bizottság helyesen állapította meg, hogy az átmeneti rendelkezéseknek lehetnek végleges joghatásaik, az Economidis-ügyben hozott ítélet szövegéből pedig világosan kitűnik, hogy az ügyben szereplő valamennyi tény 2004. május 1-je után következett be, vagyis a Közszolgálati Törvényszék ítéletét ennek fényében kell értelmezni (az semmi esetben sem értelmezhető szó szerint, mivel a XIII. melléklet 12. cikkének (1) bekezdése kifejezetten érinti a személyzeti szabályzat 31. cikkének (2) és (3) bekezdését).
137.
Úgy vélem tehát, hogy az első fellebbezési jogalap ötödik részét el kell utasítani.
Hatodik rész: a személyzeti szabályzat 5. és 7. cikkének, valamint az egyenértékűség elvének megsértése
– A megtámadott ítélet
138.
Az elsőfokú eljárásban a felperesek úgy érveltek, hogy a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése megsértette a beosztás és besorolási fokozat közötti egyenértékűség elvét, valamint az azonos csoportba tartozó tisztviselők felvételi és előmeneteli rendszerére vonatkozó feltételek azonosságának elvét, amelyek a szabályzat 5. és 7. cikkében szerepelnek.
139.
Ítéletének 124–132. pontjában az Elsőfokú Bíróság elvetette ezt az érvelést, lényegében a következők alapján.
140.
A egyenlő bánásmóddal kapcsolatos kifogás elemzéséből kitűnik, hogy nincs alapja annak az állításnak, amely szerint megsértették az azonos csoportba tartozó tisztviselők felvételi és előmeneteli rendszerére vonatkozó feltételek azonosságának elvét. Eltérő rendelkezések vonatkoznak azokra, akiket 2004. május 1-je előtt, illetve ezt követően vettek fel. A XIII. melléklet és különösen annak 4. cikke n) pontja, (
39
) valamint 12. cikkének (3) bekezdése ezért olyan különös szabályt alkot, amely egy meghatározott időtartamra a személyzeti szabályzat 5. és 7. cikkével szemben elsőbbséget élvezve alkalmazandó.
– Érvelés
141.
A fellebbezők előadják, hogy az ezzel kapcsolatos indokolás is megdől az egyenlő bánásmód elve kapcsán kifejtett indokolással együtt. Továbbá ezen indokolás logikus végigvitelének eredménye az lenne, hogy egy átmeneti rendelkezés bármilyen általános jogelvet leronthat, ami nyilvánvalóan abszurd. Az egyenértékűség szóban forgó elve olyan alapelv, amelyet tiszteletben kell tartani.
142.
A Bizottság és a Tanács lényegében úgy vélik, a megtámadott ítéletből kitűnik, hogy helyes az Elsőfokú Bíróság azon döntése, amely szerint teljes mértékben tiszteletben tartották a személyzeti szabályzat 5. és 7. cikkét, amikor bevezették azokat az átmeneti rendelkezéseket, amelyek időlegesen elsőbbséget élveztek egyes rendelkezéseikkel szemben.
– Értékelés
143.
Ismét nem értek egyet a fellebbezők azon állításával, mely szerint az e ponttal kapcsolatos következtetés is megdől az egyenlő bánásmódra vonatkozó indokolással együtt. Az Elsőfokú Bíróság döntése egy másik indokon is alapul, amely, ahogy arra a Bizottság és a Tanács is rámutat, érvényes. A szóban forgó átmeneti rendelkezés olyan különös szabályt képez, amely időlegesen a személyzeti szabályzat 5. és 7. cikkének általános szabályával szemben elsőbbséget élvez. Ami a fellebbezők által megkísérelt reductio ad absurdumot illeti, nyilvánvaló, hogy a XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése semmiképpen nem tér el az egyenértékűség, illetve a beosztás és fokozat megfelelésének elvétől, pusztán új kritériumokat ír elő átmeneti alapon az egyenértékűség megállapításához, amelyek inkább összhangban vannak az új előmeneteli rendszerrel.
144.
Úgy vélem tehát, hogy az első fellebbezési jogalap utolsó részét el kell utasítani.
A fellebbezés második jogalapja: a gondos ügyintézés, az átláthatóság, a bizalomvédelem, a jóhiszeműség, az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének, valamint a beosztás és a besorolási fokozat egyenértékűsége elvének megsértése
– A megtámadott ítélet
145.
Az elsőfokú eljárásban a felperesek előadták, hogy a megtámadott határozatok, szemben a rendelkezéstől, amin alapultak, megsértették a gondos ügyintézés, az átláthatóság, a bizalomvédelem, az egyenlő bánásmód, a hátrányos megkülönböztetés tilalma, a beosztás és a besorolási fokozat egyenértékűsége, a jóhiszeműség, valamint a gondoskodási kötelezettség követelményét.
146.
Ítéletének 147–155. pontjában az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt a jogalapot, lényegében a következők alapján.
147.
A felpereseket csupán hivatalba lépésük után tájékoztatták közvetlenül az új besorolási rendszerről és ezzel együtt besorolási fokozatuknak a versenyvizsga-kiírásban szereplő besorolási fokozathoz képest történt csökkentéséről. Emellett a megtámadott határozatok többsége nem tartalmazott semmiféle utalást a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdésére, noha a felvételi besorolási fokozatokat ez alapján állapították meg.
148.
Azonban, bár ez megalapozhat kártérítési követelést, önmagában nem vonja maga után a megtámadott határozatok jogellenességét. Ugyanis az egyedi jogi aktus jogszerűségét a jogi aktus meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és jogi helyzet alapján kell megítélni. (
40
) Mivel a megtámadott határozatok egyikét sem 2004. május 1-je előtt hozták, a Bizottság köteles volt a pályázókat a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikke (3) bekezdésének megfelelően besorolni, amely rendelkezések jogellenessége nem nyert bizonyítást. Ennek következtében azok a szabálytalanságok, amelyeket a Bizottság esetlegesen elkövetett, megsértve a felperesek által hivatkozott elveket, semmiképpen sem lehettek hatással a felperesek besorolásának jogszerűségére.
149.
Így kifejezetten az sem érintheti a megtámadott határozatok jogszerűségét, hogy a Bizottság a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét megsértve, bizonyos sikeres pályázókat, számukra elsőbbséget biztosítva, 2004. május 1-je előtt felvett. Az egyenlő bánásmód elvét összhangba kell hozni a jogszerűség elvével, mely szerint senki sem hivatkozhat valamely harmadik személy javára elkövetett jogellenes magatartásra előnyök szerzése végett. (
41
)
– Érvelés
150.
A fellebbezők előadják, hogy második jogalapjuk első fokú elutasítása nem lehet megalapozott, ha bebizonyosodik, hogy – ahogy állítják – a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése jogellenes.
151.
Ami a bizonyos pályázók elsőbbségi, 2004. május 1-je (
42
) előtti felvételének kérdését illeti, fenntartják, hogy nem azt állítják, hogy e felvételek jogellenesek lennének, hanem azt, hogy ellentétes az egyenlő bánásmód elvével, hogy ők nem részesülhettek ebben a kedvezményben. Az Elsőfokú Bíróság ezért elmulasztotta határozatának indokolására vonatkozó kötelezettségét.
152.
Ami a gondoskodási kötelezettséget illeti, a fellebbezők azt állítják, hogy érdemeik elismerésével nevezték ki őket, azonban alacsonyabb díjazásért, mint amilyenről a felvételi eljárás során tájékoztatást kaptak, valamint, hogy közülük néhányan ugyanazokat a feladatokat végezték a tisztviselővé kinevezésük előtt és azt követően, továbbá, hogy közülük kettőt ideiglenes alkalmazottként újra besoroltak a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 2. cikkének (1) bekezdése alapján, mielőtt ugyanezen melléklet 12. cikke (3) bekezdésének megfelelő fokozatába tartozó tisztviselővé kinevezésükkel „lefokozták” volna őket. Ez ellentétes az intézmények gondoskodási kötelezettségével, amely magában foglalja azt is, hogy a tisztviselő illetménye nem csökkenhet, ha személyes érdemei alapján magasabb beosztásba nevezik ki. (
43
) Az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta ezt az elvet, amikor úgy vélte, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta azt.
153.
A Bizottság előadja, hogy a megtámadott ítélet indokolása megfelelően kitér minden kérdésre, valamint, hogy a Da Silva-ügyben hozott ítélet nem releváns, mivel az egy olyan tisztviselőre vonatkozik, akit már 2004. május 1-je előtt kineveztek, és így a korábbi rendelkezések alapján jogokat szerzett. Az Elsőfokú Bíróság egyik elsőbbségi felvételt sem tekintette jogellenesnek; fejtegetései nyilvánvalóan csak feltételezéseken alapultak.
154.
A Tanács nem terjesztett elő észrevételt a kizárólag a Bizottság határozatának jogszerűségét érintő fellebbezési jogalappal kapcsolatban.
– Értékelés
155.
Megítélésem szerint a fellebbezés második jogalapja mindenképpen vagy felesleges, vagy hatástalan. A személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdése vagy érvényes, vagy jogsértőnek kell nyilvánítani, mivel ellentétes az egyenlő bánásmód elvével. Amennyiben érvényes, a Bizottság köteles volt annak rendelkezéseivel összhangban kinevezni a fellebbezőket, és – mivel senki sem állította, hogy maga a 12. cikk (3) bekezdése ellentétes lenne az itt említett elvekkel – ezen elvek alapján nem írható elő a Bizottság számára, hogy az említett rendelkezésekkel ellentétes határozatokat fogadjon el. Amennyiben a rendelkezést jogellenesnek nyilvánítják, az annak alapján elfogadott kinevezési határozatokat mindenképpen meg kell semmisíteni, és új, az egyenlő bánásmód elvének megfelelő határozatokat kell hozni. Az új határozatoknak természetesen összhangban kell állniuk az e fellebbezési jogalap kapcsán hivatkozott elvekkel, e tekintetben nem releváns azonban az, hogy az első határozatokban tiszteletben tartották-e azokat.
156.
Az igaz, ahogy az Elsőfokú Bíróság is kiemelte, hogy a fellebbezők mindettől függetlenül igényelhettek volna (illetve valójában még mindig igényelhetnek) kártérítést, annak ellenére, hogy maguk a kinevező határozatok, illetve az azok alapjául szolgáló rendelkezések jogszerűek voltak, arra hivatkozva, hogy az említett jogelvek legalább némelyikét megsértették. Ugyanakkor a fellebbezők elsőfokú keresetében, illetve fellebbezésében ilyen kártérítési igény nem jelent meg – előmenetelük helyreállítása és a késedelmi kamat iránti igényük az őket kinevező határozat megsemmisítésétől függ.
157.
Úgy vélem tehát, hogy a második fellebbezési jogalapot – mint hatástalant – el kell utasítani.
Eljárási következmények
158.
Arra az álláspontra jutottam, hogy a személyzeti szabályzat XIII. melléklete sérti az egyenlő bánásmód elvét annyiban, hogy két eltérő átmeneti rendelkezésrendszert – a 2. cikk (1) bekezdését és a 12. cikk (3) bekezdését – rendel alkalmazni az azonos nyílt versenyvizsgát sikeresen teljesítő pályázókra, objektív módon nem igazolható alapon, mivel egyrészt a megkülönböztető kritériumokat részben maguk a rendelkezések tartalmazzák, másrészt pedig az alkalmazó intézmény mérlegelési jogkörében módosíthatja azokat.
159.
A megtámadott ítéletet tehát hatályon kívül kell helyezni, mivel jogilag téves, tekintve, hogy az ellenkező álláspontra jutott.
160.
Ezt követően a megtámadott határozatokat is meg kell semmisíteni, mivel a személyzeti szabályzat XIII. mellékletének jogellenes rendelkezésein alapulnak. E célból nem szükséges az ügyet visszautalni az Elsőfokú Bíróság elé.
161.
Felmerül ugyanakkor az előmenetel helyreállítása és a késedelmi kamat iránti igény kérdése, amelyről az Elsőfokú Bíróság nem döntött.
162.
Ami azt az igényt illeti, hogy a Bizottságot kötelezzék a fellebbezők előmenetelének helyreállítására, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi bíróságoknak nincs hatáskörük ilyen utasítások kiadására az intézmények számára. (
44
)
163.
Ugyanakkor az EK-Szerződés 233. cikkének első bekezdése alapján a megtámadott határozatok általam javasolt indokok miatt történő megsemmisítését követően a közösségi jogalkotó köteles megtenni a szükséges intézkedéseket az egyenlő bánásmód helyreállítására az azonos versenyvizsga alapján felvett tisztviselők között, és a Bizottságnak felül kell vizsgálnia a fellebbezők besorolását, kinevezésük időpontjától kezdődő hatállyal. A Bíróság ugyanakkor meghatározhatja azt a kamatmértéket, amely szerint az illetményhátralék után a fenti felülvizsgálat eredményeként adott esetben kamatot kell fizetni a fellebbezőknek. (
45
) Az Európai Központi Bank által meghatározott kamatmérték megfelelőnek tűnik ebből a szempontból.
A költségekről
164.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A fellebbezők kérték a költségek viselésére kötelezést, és véleményem szerint pernyertesnek minősülnek. Így a Bizottságnak kell viselnie a költségeket, mind az elsőfokú eljárás, mind a fellebbezés vonatkozásában. A Tanács beavatkozóként a saját költségeit viseli az eljárás mindkét fokán, az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §-a alapján.
Végkövetkeztetések
165.
A fenti megfontolások összességére figyelemmel azt javasolom, hogy a Bíróság
—
helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T-58/05. sz. ügyben hozott ítéletét annyiban, amennyiben az kimondja, hogy az átmeneti rendelkezések, amelyeken a megtámadott határozatok alapulnak, tiszteletben tartják az egyenlő bánásmód elvét;
—
semmisítse meg a megtámadott határozatokat annyiban, amennyiben azok a fellebbezők besorolási fokozatba történő besorolását ezen átmeneti rendelkezések alapján végezték el;
—
mondja ki, hogy a megsemmisítés következtében a fellebbezőknek adott esetben járó illetményhátralék után kamatot kell fizetni az esedékesség időpontjától kezdődően, az Európai Központi Bank által meghatározott kamatmérték szerint;
—
kötelezze a Bizottságot az elsőfokú és a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére, a Tanács költségeinek kivételével, amely maga viseli saját költségeit.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A személyzeti szabályzatot eredetileg az Európai Közösség és az Európai Atomenergia-közösség tisztviselőinek személyzeti szabályzatáról, és egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeiről szóló, 1961. december 18-i 31. EGK és 11. Euratom tanácsi rendelet (HL 1962. 45., 1385. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 5. o.) állapította meg, amit többször módosítottak. A jelen ügyben szóban forgó módosításokat az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatának, valamint az Európai Közösségek egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeinek módosításáról szóló, 2004. március 22-i 723/2004/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL 2004. L 124._1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 130. o.) tartalmazza.
(
3
)	Lásd a 2005. július 20-i 59-2005. sz. „Felvételi besorolás 2004. május 1-jén vagy azt követően” című ügyviteli hirdetményt, valamint a Közszolgálati Törvényszék F-78/07. sz., Boudova és társai kontra Bizottság ügyben 2008. április 21-én hozott végzésének (az EBHT-KSZ-ben még nem tették közzé) 6. és 27. pontját.
(
4
)	Franciául „sont maintenues”, ami az angolhoz képest sokkal inkább szándékot fejez ki.
(
5
)	Az Európai Közösség tisztviselői személyzeti szabályzatának, és egyéb alkalmazottai alkalmazási feltételeinek az egyenlő bánásmód tiszteletben tartását szolgáló módosításáról szóló, 1998. április 7-i 781/98 EK, ESZAK, Euratom rendelet (HL 1998. L 113., 4. o.).
(
6
)	2004-ben nem került sor érdemi módosításra.
(
7
)	A 29. cikk (2) bekezdése lehetővé tesz kivételes eljárásokat a legmagasabb szintű beosztások betöltésére (igazgató és főigazgató).
(
8
)	Mégpedig „[…] megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek, és akiket a Közösségek tagállamainak állampolgárai közül a lehető legszélesebb földrajzi alapon toboroztak.”
(
9
)	A 31. cikk (3) bekezdése lehetővé teszi versenyvizsgák szervezését bizonyos más fokozatoknál is, feltéve, hogy az ilyen kinevezések száma nem haladja meg az AD csoportban az évente történő kinevezések 20%-át.
(
10
)	Mégpedig: aktív foglalkoztatás; kirendelés; személyes okokkal indokolt szabadság; nem aktív státusz; szabadság katonai szolgálat miatt, továbbá szülői szabadság vagy családi okokkal indokolt szabadság.
(
11
)	Ezeket általában „tartaléklistának” is nevezik.
(
12
)	Az illetményeket a személyzeti szabályzat 66. cikkéből vettem, annak 2004. május 1-je előtt utoljára a 2003. december 8-i 2182/2003/EK, Euratom tanácsi rendelettel módosított változatából, amely 2004. január 1-jei hatállyal módosította az Európai Közösségek tisztviselőinek és egyéb alkalmazottainak díjazását és nyugdíját, valamint az azokhoz kapcsolódó súlyozásokat (HL 2003. L 327., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 125. o.), valamint annak 2004. május 1-jei hatállyal a 723/2004 rendelettel módosított változatából.
(
13
)	A T-58/05. sz., Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., II-2523. o.).
(
14
)	Az illetmények a megfelelő besorolási fokozat első fizetési fokozatára vonatkoznak. Lásd a fenti 12. lábjegyzetet.
(
15
)	Olyan részletességgel fogom összefoglalni az Elsőfokú Bíróság indokolását, ahogy azt az egymást követő fellebbezési jogalapok bemutatása igényli.
(
16
)	Lásd legújabban a C-10/06. P. sz., De Bustamante Tello kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., I-10381. o.) 28. pontját.
(
17
)	Lásd a fenti 17. pontot. Az iratokból kitűnik, hogy a fellebbezők eredetileg azt állították, hogy a bizottsággal a későbbi 12. cikk (3) bekezdése semelyik részével kapcsolatban nem egyeztettek, azonban később ezt az állítást – a Bizottság által bemutatott bizonyítékok fényében – az A*6 fokozat A*7 fokozatra változtatására korlátozták.
(
18
)	Ausztria, Finnország és Svédország csatlakozása következtében az Európai Közösségekben a tisztviselők szolgálati jogviszonyát megszüntető különleges intézkedések bevezetéséről szóló, 1995. november 17-i 2688/95/EK, Euratom, ESZAK tanácsi rendelet (HL 1995. L 280., 1. o.).
(
19
)	A T-13/97. sz., Losch kontra az Európai Közösségek Bírósága ügyben hozott ítélet (EBHT-KSZ 1998., I-A-543. o. és II-1633. o.), különösen annak 151–172. pontja.
(
20
)	Lásd a fenti 12. lábjegyzetet.
(
21
)	Lásd a személyzeti szabályzat 29. cikkének (2) bekezdését.
(
22
)	Lásd a 28/74. sz., Gillet kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 1975., 463. o.) 5. pontját.
(
23
)	Lásd a 138/84. sz., Spachis kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1985., 1939. o.), különösen annak 12. pontját.
(
24
)	Franciául, azaz az eljárás nyelvén és az Elsőfokú Bíróság által az ítélet megfogalmazásánál használt nyelven „droit virtuel”. A „substantive right” angol változat nyilvánvalóan félrefordítás, így hiba volt a fellebbezők képviselői részéről a tárgyaláson e nyelvi változatra alapítani az érvelést.
(
25
)	Idézi Catoporti főtanácsnok a 127/80. sz., Grogan kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványának (EBHT 1982., 869. o.) 898. oldalát.
(
26
)	Amely több, mint 50 nemzetközi szervezet személyügyi jogvitáival foglalkozik.
(
27
)	A 2008. február 6-i 2682. sz. ítélet, 6. megfontolás.
(
28
)	A T-92/96. sz., Monaco kontra Parlament ügyben hozott ítélet (EBHT-KSZ 1997., I-A-195. o. és II-573. o.) 55. pontja.
(
29
)	A T-121/97. sz., Ryan kontra Számvevőszék ügyben hozott ítélet (EBHT 1998., II-3885. o.) 98. pontja.
(
30
)	A C-110/03. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-2801. o.) 70–75. pontja.
(
31
)	A fenti 29. lábjegyzetben hivatkozott Ryan-ügyben hozott ítélet 98–104. pontja.
(
32
)	A 230/78. sz. Eridania-ügyben hozott ítélet (EBHT 1979., 2479. o.) 22. pontja.
(
33
)	Lásd például a 20/71. sz., Sabbatini kontra Európai Parlament ügyben hozott ítéletet (EBHT 1972., 345. o.), a C-249/96. sz., Grant kontra South-West Trains ügyben hozott ítélet (EBHT 1998., I-621. o.) 45. pontját és a C-25/02. sz. Rinke-ügyben hozott ítélet (EBHT 2003., I-8349. o.) 25–28. pontját.
(
34
)	Az elsőfokon előterjesztett kereseti kérelem A.6. melléklete, amelyre annak értékelése nélkül utal a megtámadott ítélet 154. pontja. Lásd még a lenti 151. pontot.
(
35
)	A C-310/04. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2006., I-7285. o.) 81. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
36
)	A 162/84. sz., Vlachou kontra Számvevőszék ügyben hozott ítélet (EBHT 1986., 481. o.) 6. pontja.
(
37
)	Az Elsőfokú Bíróság ítéletében utalt a T-30/02. sz., Leonhardt kontra Parlament ügyben hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2003., I-A-41. és II-265. o.) 55. pontjára; lásd még például a kereskedelmi politika területén a C-284/94. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 1998., I-7309. o.) 43. pontját.
(
38
)	Az F-122/05. sz., Economidis kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT-KSZ 2006., I-A-1-179. oldal és II-A-1-725. o.).
(
39
)	Lásd a fenti 15. pontot.
(
40
)	A C-449/98. P. sz., IEEC kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2001., I-3875. o.) 87. pontja és a T-69/03. sz., W kontra Parlament ügyben hozott ítélet (EBHT-KSZ 2004., I-A-153. o. és II-687. o.) 28. pontja.
(
41
)	A 134/84. sz., Williams kontra Számvevőszék ügyben hozott ítélet (EBHT 1985., 2225. o.) 14. pontja.
(
42
)	Ennek létezésére egy e-mail üzenet formájában van bizonyíték, amit az elsőfokú kereset A.6. mellékletéhez csatoltak.
(
43
)	Az F-21/06. sz., Da Silva kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (az EBHT-KSZ-ben még nem tették közzé).
(
44
)	Lásd például a T-136/98. sz., Campogrande kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT-KSZ 2000., I-A-267. o. és II-1225. o.) 67. pontját, valamint a C-62/01. P. sz., Campogrande kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I-3793. o.) 43. pontját.
(
45
)	A 75/82. és 117/82. sz., Razzouk és Beydoun kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1984., 1509. o.) 18. és 19. pontja.