Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
DEAN SPIELMANN
föredraget den 13 november 2025(1)
Mål C‑523/24
Sociedad Civil Catalana, Asociación Cívica y Cultural (SCC),
Ministerio Fiscal
mot
RAS,
AAT,
IGA,
ARMG,
ANMG,
NMF,
ARM,
LBC,
RFB,
FHM,
MMT,
MOQ,
MOP,
ASD,
JTN,
JNB,
TPR,
OJV,
RRR,
DBC,
JGV,
EAC,
EH,
MKEK,
SML,
AVO,
MAB,
JMSI,
LPG,
CPO,
CPC,
ACO,
AMC,
ACJ,
FGS
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal de Cuentas (Revisionsrätten, Spanien))
” Begäran om förhandsavgörande – Förvaltning av offentliga medel i samband med den katalanska självständighetsrörelsen – Förfarande för fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel – Förenligheten av lag 1/2024 om amnesti för institutionell, politisk och social normalisering i Katalonien med unionsrätten – Artikel 325 FEUF – Skydd av unionens ekonomiska intressen – Artikel 19.1 andra stycket FEU – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Domstolens behörighet – Maximal tidsfrist på två månader för att tillämpa amnestin – Rätten att yttra sig för den part som väckt talan i det allmännas intresse – Ingen vilandeförklaring av målet och inget obligatoriskt hävande av säkerhetsåtgärder vid begäran om förhandsavgörande ”
Innehållsförteckning
I.
Inledning
II.
Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt
B.
Spansk rätt
1.
Grundlagen
2.
Lag 2/1982 om TCU
3.
Lag 7/1988 om TCU:s funktion
4.
Lag 6/1985 om domstolsväsendet
5.
Lag 1/2000 om civilprocesslagen
6.
LOA
III.
Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen
IV.
Bedömning
A.
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning: Är TCU en domstol, i den mening som avses i artikel 267 FEUF?
B.
Prövning av tolkningsfrågorna
1.
Inledande anmärkningar: amnestin och unionsrätten
2.
Huruvida unionens ekonomiska intressen har påverkats negativt (den första, den tredje, den fjärde och den femte frågan)
a)
Den första frågan
b)
Den tredje, den fjärde och den femte frågan
3.
Huruvida LOA är förenlig med rättsstatsprincipen (den andra, den sjätte, den sjunde och den åttonde frågan)
a)
Domstolens behörighet
b)
Huruvida tolkningsfrågorna uppfyller villkoren för prövning
c)
Prövning i sak
1)
Inledande anmärkningar
2)
Den andra frågan
3)
Den sjunde frågan
4)
Den sjätte och den åttonde frågan
V.
Förslag till avgörande
I.      Inledning
1.        Ordet amnesti har sitt ursprung i det grekiska ordet ἀμνηστία (amnēstía), som betyder glömska(2), liksom ordet amnesi, med vilket det delar samma etymologi(3). Jämförelsen stannar dock där. Amnesi är en erfarenhet som drabbar individen, ofrivillig, en sjukdom eller en minnesstörning, som ibland är resultatet av en förnekelse av ett förflutet Amnesti är däremot resultatet av ett politiskt val – valet att glömma – som varken är oavsiktligt eller ofrivilligt, utan tvärtom avsiktligt och juridiskt. Det rör sig om en kollektiv benådning som beviljas av en suverän makt, i allmänhet för brott begångna mot staten.(4) Syftet är att dämpa motsättningar som har sin grund i händelser som skapat politisk och social splittring inom en viss befolkning, och till att ”vända blad”.(5)
2.        Amnestin utgör emellertid en komplex åtgärd som vidtas i syfte att benåda brott men kan fungera som ett instrument för straffrihet. Antagandet av en amnestiåtgärd väcker således en känslig diskussion; utgör den ett avsteg från principen om likabehandling som går emot rättvisetanken?(6) Eller är den ett uttryck för en rättvisa som ”ingriper i efterhand”(7) vid sociala motsättningar?
3.        Den 10 juni 2024 antog Cortes Generales (spanska parlamentet) Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (lag 1/2024 om amnesti för institutionell, politisk och social normalisering i Katalonien) (nedan kallad LOA)(8). Materiellt och tidsmässigt inkluderar LOA handlingar som ger upphov till straffrättsligt eller administrativt ansvar eller ansvar för hantering av offentliga medel, när dessa handlingar vidtagits i samband med folkomröstningen om självständighet för Katalonien eller inom ramen för den katalanska självständighetsprocessen.
4.        LOA har utan tvekan gett upphov till en intensiv och hätsk debatt inom den politiska klassen, institutionerna, rättsväsendet, den akademiska världen och, mer allmänt, i det spanska samhället.
5.        Vad gäller det rättsliga perspektivet har frågan om LOA:s lagenlighet nyligen underställts Tribunal Constitucional (den spanska författningsdomstolen) genom en förtursfråga om lagens förenlighet med grundlagen. Denna domstol fann att LOA, med undantag för två bestämmelser, är förenlig med Constitución española (den spanska grundlagen) (nedan kallad grundlagen)(9) i dom av den 26 juni 2025(10).
6.        Tribunal de Cuentas (Revisionsrätten, Spanien) (nedan kallad TCU) har mot denna bakgrund begärt ett förhandsavgörande av EU‑domstolen. TCU undrar huruvida vissa bestämmelser som reglerar beviljandet av amnestin i fråga är förenliga med bestämmelserna om skydd av unionens ekonomiska intressen i bland annat artikel 325 FEUF, och med principen om ett effektivt domstolsskydd i artikel 19.1 andra stycket FEU.
7.        Detta mål, som har betydande konstitutionella implikationer för unionsrätten, ger EU-domstolen tillfälle att för första gången uttala sig om huruvida den kan pröva en lag om amnesti som antagits av en av unionens medlemsstater och om omfattningen av en sådan prövning.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
8.        I förevarande mål är artiklarna 267 och 325 FEUF relevanta, liksom artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol, artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
B.      Spansk rätt
1.      Grundlagen
9.        Artikel 136 i grundlagen har följande lydelse:
”1.      [TCU] är det högsta organ som ansvarar för granskning av räkenskaperna och den ekonomiska förvaltningen inom staten och den offentliga sektorn.
Den är direkt underställd Cortes Generales [det spanska parlamentet] och utövar sina funktioner på dess uppdrag när den granskar och kontrollerar statens allmänna räkenskaper.
2.      Statens och den offentliga sektorns räkenskaper ska överlämnas till [TCU] och granskas av den.
[TCU] ska, utan att det påverkar dess egna befogenheter, överlämna en årlig rapport till Cortes Generales [det spanska parlamentet], i vilken den i förekommande fall ska redogöra för de överträdelser som den anser har begåtts eller det ansvar som uppkommit.
3.      Ledamöterna i [TCU] åtnjuter samma oberoende och oavsättlighet och omfattas av samma regler om oförenlig verksamhet som domare.
4.      [TCU:s] sammansättning, organisation och uppgifter ska regleras i lag.”
2.      Lag 2/1982 om TCU
10.      I artikel 5 i Ley Orgánica 2/1982 del Tribunal de Cuentas (lag 2/1982 av den 12 maj 1982 om revisionsrätten) (nedan kallad LOTCU)(11) föreskrivs att ”[TCU] ska fullgöra sina uppgifter med fullständig oavhängighet och med iakttagande av rättsordningen”.
11.      Artikel 15 i denna lag fastställer omfattningen av rättens behörighet i fråga om fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel på följande sätt:
”1.      Det rättsliga förfarandet för fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel, som ingår i [TCU:s] uppdrag, avser de räkenskaper som ska avges av de personer som uppbär, kontrollerar, förvaltar, förvarar, hanterar eller använder offentliga tillgångar, medel eller effekter.
2.      Den rättsliga granskningen omfattar offentliga medel och effekter, liksom de accessoriska skyldigheter som garanterar deras förvaltning.”
12.      I artikel 17 LOTCU föreskrivs följande:
”1.      TCU:s behörighet i fråga om fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel är obligatorisk och kan inte överlåtas, den är exklusiv och fullständig.
2.      Endast i den utsträckning som är nödvändig för fullgörandet av rättens uppgift omfattar denna behörighet prövningen och avgörandet av prejudiciella och accessoriska frågor, med undantag för straffrättsliga frågor, i den mån detta utgör ett nödvändigt förstadium till fastställandet av ansvar för hantering av offentliga medel och har ett direkt samband därmed.
3.      Rättens avgöranden har ingen verkan utanför ramen för dess behörighet att fastställa ansvar för hantering av offentliga medel.”
3.      Lag 7/1988 om TCU:s funktion
13.      I artikel 49.1 och 49.3 i Ley 7/1988 de Funcionamiento del Tribunal de Cuentas (lag 7/1988 om TCU:s funktion) (nedan kallad LFTCU)(12) av den 5 april 1988 föreskrivs följande:
”1.      Revisionsrätten ska pröva ansvarstalan som, med utgångspunkt i de räkenskaper som ska avges av alla som har anförtrotts att hantera offentliga medel eller tillgångar, riktas mot dessa personer när de, genom uppsåt, oaktsamhet eller grov vårdslöshet, orsakat skada på sådana medel eller tillgångar till följd av handlingar eller underlåtelser som strider mot lagar som reglerar budget- och redovisningssystemet och som är tillämpliga på organ inom offentlig sektor eller, i förekommande fall, på personer eller organ som mottar bidrag, krediter, garantier eller andra former av stöd från denna sektor. Rätten får endast pröva subsidiärt ansvar när det direkta ansvar som tidigare har fastställts men inte kunnat göras gällande avser ansvar för hantering av offentliga medel.
…
3.      Om gärningen utgör ett brott, i den mening som avses i artikel 18.2 [LOTCU], ska den domare eller domstol som handlägger brottmålet avstå från att pröva det ansvar i fråga om offentliga medel som följer av gärningen och överlämna de nödvändiga handlingarna till [TCU], så att den kan fastställa beloppet av de skador som uppkommit på offentliga medel eller tillgångar.”
14.      I artikel 67 LFTCU anges följande:
”1.      För att säkerställa det ansvar för hantering av offentliga medel som kan komma att fastställas inom ramen för de rättsliga förfaranden som handläggs av [TCU], får Ministerio Fiscal (åklagarmyndigheten), Letrado del Estado (statens ombud) eller den rättsliga företrädaren för den enhet inom offentlig sektor som lidit skada begära kvarstad på egendom som tillhör de personer som är föremål för ett sådant ansvar, i de fall och enligt de former som föreskrivs i civilprocesslagen, utan att någon säkerhet får krävas för beslutet.
2.      I detta syfte ska de akter i vilka det belopp som motsvarar det ansvar för hantering av offentliga medel som kan bli aktuellt har fastställts preliminärt, enligt artiklarna 45 och 47 i denna lag, anses tillräckliga för att besluta om kvarstad.
3.      Om ett beslut om kvarstad har begärts och beviljats innan talan väckts, ska beslutet fastställas när frågan behandlas i det efterföljande rättsliga förfarandet eller, i förekommande fall, i det yttrande som lämnas av [åklagarmyndigheten].”
15.      Artikel 74.1 LFTCU har följande lydelse:
”I det rättsliga förfarandet reintegro por alcance [(förfarande om återkrav till följd av brister i hanteringen av offentliga medel)] ska, utan att det påverkar de förfaranden som föreskrivs för motsvarande fastställelsedom, följande bestämmelser iakttas:
1a.      De omständigheter som läggs till grund för förfarandet ska begränsas uteslutande till fall av otillbörlig användning eller missbruk av offentliga medel, i den mening som avses i denna lag.
…”
4.      Lag 6/1985 om domstolsväsendet
16.      I artikel 418.11 i Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (lag 6/1985 om domstolsväsendet) av den 1 juli 1985 (nedan kallad LOPJ)(13), föreskrivs att en domares eller en domstolsledamots omotiverade dröjsmål med att i sin tjänsteutövning inleda eller handlägga ett förfarande eller ett mål utgör en allvarlig förseelse, såvida det inte utgör en mycket allvarlig förseelse.
5.      Lag 1/2000 om civilprocesslagen
17.      I artikel 216 i Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (lag 1/2000 om civilprocesslagen) av den 7 januari 2000 (nedan kallad LEC)(14), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, föreskrivs följande:
”De civila domstolarna ska avgöra mål på grundval av parternas sakframställningar, bevisning och yrkanden, såvida inte lagen i särskilda fall föreskriver annat.”
18.      Artikel 434 LEC har följande lydelse:
”1.      Domen ska meddelas inom [20] dagar efter det att förhandlingen avslutats.
2.      Om det, inom den tid som föreskrivs för att meddela dom och i enlighet med följande artiklar, beslutas om slutliga utredningsåtgärder, ska fristen för att meddela dom avbrytas.
…”
19.      I artikel 435 LEC anges följande:
”1.      Det är endast på begäran av en part som domstolen, genom beslut, kan förordna om slutliga utredningsåtgärder i enlighet med följande regler:
1a.      Slutlig bevisupptagning får inte omfatta sådana bevis som parterna hade kunnat åberopa i rätt tid och ordning, inbegripet sådana som hade kunnat åberopas efter att domstolen riktat den anmodan till parterna som avses i artikel 429.1.
2a.      Bevisupptagning får beslutas om bevisning som har tillåtits inte har kunnat upptas på grund av omständigheter som parten inte råder över.
3a.      Relevant och adekvat bevisning avseende nya eller nytillkomna omständigheter som avses i artikel 286 ska också tillåtas och tas upp.
2.      Undantagsvis får domstolen, ex officio eller på begäran av part, besluta om förnyad bevisupptagning beträffande relevanta omständigheter som åberopats i rätt tid, om den tidigare bevisupptagningen inte kunnat genomföras till följd av omständigheter som inte längre består och som varit oberoende av parternas vilja och omsorg, under förutsättning att det finns goda skäl att anta att de nya åtgärderna kan leda till klarhet i dessa omständigheter.
I ett sådant fall ska dessa omständigheter och skäl anges utförligt i det beslut genom vilket domstolen förordnar om åtgärderna.”
20.      Följande anges i artikel 436 LEC:
”1.      Åtgärder som vidtas i enlighet med bestämmelserna i föregående artiklar ska vidtas inom tjugo dagar och, vid behov, på den dag som fastställs för detta ändamål av Letrado de la Administración de Justicia [(justitiesekreteraren)], i enlighet med de formkrav som föreskrivs i denna lag för bevisning av motsvarande slag. När åtgärderna har genomförts får parterna, inom fem dagar, inge en skriftlig inlaga vari de sammanfattar och värderar resultatet.
2.      Fristen för att meddela dom börjar löpa på nytt när den tidsfrist som tilldelats parterna för att inge denna inlaga har löpt ut.”
6.      LOA
21.      I artikel 1 LOA, med rubriken ”Materiellt tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”1.      Amnesti medges för följande handlingar som grundar straffrättsligt eller administrativt ansvar eller ansvar för hantering av offentliga medel, vilka har utförts inom ramen för de samråd som ägde rum i Katalonien den 9 november 2014 och den 1 oktober 2017, eller i samband med deras förberedelse eller efterdyningar, under förutsättning att de har begåtts mellan den 1 november 2011 och den 13 november 2023, liksom för följande handlingar som under samma tidsperiod har företagits inom ramen för den så kallade katalanska självständighetsprocessen, även om de inte har samband med nämnda samråd eller har utförts efter deras genomförande.
a)      Handlingar som har företagits i syfte att hävda, främja eller verka för Kataloniens utträde eller självständighet, liksom handlingar som har bidragit till att uppnå dessa syften.
…
Detta fall omfattar även handlingar som har utförts i personlig eller institutionell kapacitet, i syfte att öka medvetenheten om självständighetsprojektet, inhämta upplysningar eller kunskap om liknande erfarenheter, eller förmå andra offentliga eller privata organ att stödja strävandena efter Kataloniens självständighet.
På samma sätt omfattas handlingar som, direkt eller indirekt, har samband med den så kallade katalanska självständighetsprocessen eller dess ledare, och som har utförts av personer som uppenbart eller bevisligen har bistått, samverkat med, gett någon typ av rådgivning till, företrätt eller erbjudit skydd eller säkerhet åt, dem som är ansvariga för de handlingar som avses i första stycket i detta led, eller som har inhämtat upplysningar i sådant syfte.
b)      Handlingar som har företagits i syfte att kalla till, främja eller möjliggöra, av personer som saknat behörighet därtill, de samråd som hölls i Katalonien den 9 november 2014 och den 1 oktober 2017, eller andra samråd vars anordnande eller genomförande har förklarats olagliga, samt handlingar som har bidragit till genomförandet av dessa samråd.
…
c)      Handlingar av civil olydnad, oavsett dess art, allmän ordningsstörning, angrepp på myndighet, dess företrädare eller tjänstemän eller motståndshandlingar som har utförts i syfte att möjliggöra genomförandet av de folksamråd som avses i led b) i denna punkt eller deras följder, liksom varje annan handling som utgör en straffbar gärning och har begåtts i samma syfte.
Under alla omständigheter ska … varje annan åtgärd som består i att myndigheter eller offentliga tjänstemän antar eller genomför lagar, regler eller beslut i syfte att möjliggöra, främja eller bidra till genomförandet av sådana folksamråd som avses i led b i denna punkt anses ingå.
…
2.      De handlingar som medför straffrättsligt eller administrativt ansvar eller ansvar för hantering av offentliga medel och som omfattas av amnesti enligt punkt 1 i denna artikel ska omfattas därav oavsett vilket skede de befinner sig i, inbegripet förberedande handlingar, och oberoende av om personen i fråga är att betrakta som huvudgärningsman eller medverkande.
3.      Handlingar vars utförande påbörjats före den 1 november 2011 ska endast anses omfattas av denna lag om deras fullbordan skett efter nämnda datum.
Handlingar vars utförande påbörjats före den 13 november 2023 ska likaledes anses omfattas av denna lag, även om deras fullbordan skett efter nämnda datum.
4.      Användningen av offentliga medel för de ändamål som avses i leden a och b ska inte anses utgöra otillbörlig vinning, när den – oavsett om den skett i överensstämmelse med gällande rätt eller ej – inte haft till syfte att uppnå en personlig ekonomisk fördel.”
22.      I artikel 2 LOA, med rubriken ”Undantag”, föreskrivs följande:
”Amnestin enligt artikel 1 ska under alla omständigheter inte tillämpas på följande handlingar:
…
e)      Handlingar som kvalificeras som brott som påverkar Europeiska unionens ekonomiska intressen.”
23.      I artikel 8.3 LOA, med rubriken ”Verkningar i fråga om civilrättsligt ansvar och i fråga om ansvar för hantering av offentliga medel”, föreskrivs följande:
”Säkerhetsåtgärder som beslutats i samband med utredningsförfarandet eller förfarandet i första instans enligt artiklarna 47 och 67 [LFTCU] ska hävas.”
24.      Artikel 10 LOA med rubriken ”Prioriterad och skyndsam handläggning”, har följande lydelse:
”Tillämpningen av amnestin i varje enskilt fall åligger de domstolar, förvaltningsmyndigheter eller revisionsrättsliga organ som anges i denna lag. Dessa ska, med förtur och skyndsamhet, fatta de beslut som krävs för att genomföra denna lag, oavsett i vilket skede det berörda administrativa förfarandet eller det rättsliga förfarandet – inbegripet förfarandet om ansvar för hantering av offentliga medel – befinner sig.
Beslut ska fattas inom högst två månader. Eventuella efterföljande överklaganden påverkar inte beslutens verkställighet.”
25.      Artikel 13 LOA har rubriken ”Förfarande i fråga om fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel”. I punkt 3 i den artikeln föreskrivs följande:
”Om ett förfarande för fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel är anhängigt vid TCU i första eller andra instans, så ska de behöriga organen vid denna domstol, efter att ha hört [åklagarmyndigheten] och de offentliga organ som lidit skada till följd av förlusten av de offentliga medel som har samband med de handlingar för vilka amnesti föreskrivs, meddela beslut om att de fysiska eller juridiska personer som berörs ska befrias från ansvar för hanteringen av offentliga medel, förutsatt att de skadelidande offentliga organen inte invänder mot detta.”
III. Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen
26.      Den 17 februari 2022 och den 13 april 2022 väckte Sociedad Civil Catalana, Asociación Cívica y Cultural (den medborgerliga och kulturella föreningen Societat Civil Catalana) (nedan kallad SCC), respektive åklagarmyndigheten, var för sig en talan med stöd av allmän talerätt vid den hänskjutande domstolen om fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel, i form av ett ”reintegro por alcance” (förfarande om återkrav vid brist i hanteringen av offentliga medel)(15).
27.      Kärandena yrkade att svarandena dels skulle förklaras ansvariga för skada på de offentliga tillgångarna i Generalitat de Catalunya (styrande organ i Katalonien, Spanien) (nedan kallat Generalitaten), vilken de uppskattade till 5 309 807,02 euro respektive 3 429 342,43 euro, dels att svarandena skulle förpliktas att återbetala dessa belopp.
28.      Mer specifikt väcktes talan mot svarandena på grund av att medel ur Generalitatens budget användes dels för att anordna den olagliga folkomröstningen om Kataloniens självbestämmande den 1 oktober 2017, dels för att under åren 2011–2017 främja Kataloniens självständighet på internationell nivå.
29.      Genom beslut av den 9 september 2022 fastställde den hänskjutande domstolen tvisteföremålets värde till 5 309 807,02 euro. Mot bakgrund av att kärandena hade återkallat sina yrkanden såvitt avser vissa utgifter på sammanlagt 336 143,34 euro, som hänförde sig enbart till svaranden JMA – vilken endast hade stämts av åklagarmyndigheten och enbart beträffande denna utgiftspost – förklarade den hänskjutande domstolen att det inte fanns anledning att pröva saken i den del som gällde JMA.
30.      De utgifter som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är följande:
–        Utgifter för förberedelse och genomförande av folkomröstningen om ”självständighet” den 1 oktober 2017 i den autonoma regionen Katalonien. Dessa utgifter omfattar i huvudsak följande poster: 1) kostnader för anskaffning av programvara och applikationer som möjliggjorde samordning av frivilligas deltagande i organiseringen av folkomröstningen, 2) utgifter för reklam, 3) kostnader för upprättandet av ett register över väljare bosatta utomlands, 4) utgifter för affischering, 5) kostnader för anskaffning av det material som krävdes för att genomföra folkomröstningen (röstsedlar, röstlängd, kallelser till valförrättare), 6) utgifter för användning av offentliga lokaler för folkomröstningen, 7) utgifter för kampanjer rörande Generalitatens anseende utomlands, 8) kostnader för att bjuda in ledamöter av Europaparlamentet att besöka Katalonien under dagarna före folkomröstningen, samt 9) kostnader för att anlita internationella experter och observatörer.
–        Utgifter för utveckling av Generalitatens ”externa verksamhet” under räkenskapsåren 2011–2017. Dessa utgifter omfattar i huvudsak följande poster: 1) utgifter som Secretaría d’Acció Exterior i Unió Europea (Generalitatens sekretariat för extern verksamhet och Europeiska unionen) hade haft för att beställa rapporter om de internationella fördrag som Konungariket Spanien var part i, 2) kostnader som uppkommit vid Generalitatens olika delegationer utomlands, och 3) utgifter som uppkommit för Consejo de Diplomacia Pública de Cataluña (Kataloniens råd för offentlig diplomati, Spanien) vid främjandet av suveränitetsprocessen, däribland: i) åtgärder inom ramen för idrottsdiplomati, ii) finansiering av rapporter om nationellt självbestämmande inom Europeiska unionen, iii) anställning av personal, iv) ingående av avtal för att tillgodose behovet av resurser för att främja Kataloniens självständighet utomlands, samt v) beviljande av bidrag till vissa enheter i samma syfte.
31.      Under utredningsfasen beslutades om säkerhetsåtgärder bestående av ställande av en säkerhet om 4 146 274,97 euro för de handlingar som avsåg utgifterna hänförliga till genomförandet av den olagliga folkomröstningen om Kataloniens självständighet, samt av ställande av en bankgaranti om 5 422 411,10 euro för de handlingar som avsåg utgifterna för utvecklingen av Generalitatens ”externa verksamhet” under räkenskapsåren 2011–2017.
32.      Omständigheterna i det nationella målet har också varit eller är för närvarande föremål för olika förfaranden vid spanska brottmålsdomstolar för att fastställa de tilltalades straffrättsliga ansvar. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende förklarat att när det rör sig om ”samma handlingar” kan förfarandet för fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel pågå parallellt med det straffrättsliga förfarandet, i den meningen att brottmålsdomstolen, om dessa ”samma handlingar” bedöms utgöra brott, avstår från att pröva ansvaret för hanteringen av offentliga medel som följer av brottet och överlämnar de upplysningar som behövs till den hänskjutande domstolen.
33.      Av beslutet om hänskjutande framgår att de spanska brottmålsdomstolarna redan har meddelat ett slutligt avgörande i fråga om den kategori av utgifter som avser förberedelserna för och genomförandet av den olagliga folkomröstningen om Kataloniens självständighet. När det gäller den kategori av utgifter som avses i målen som rör utvecklingen av Generalitatens ”externa verksamhet” under räkenskapsåren 2011–2017, pågick fortfarande det straffrättsliga förfarandet vid Juzgados de Instrucción nº 13 y nº 18 de Barcelona (undersökningsdomstolarna nr 13 och nr 18 i Barcelona, Spanien).
34.      Förfarandet i det nu aktuella nationella målet fortskred, och överläggning hölls den 29 maj 2024.
35.      Den 11 juni 2024 trädde LOA i kraft.
36.      I samband med prövningen av frågan huruvida denna lag är tillämplig i det nationella målet – och därmed av frågan huruvida de svarandes ansvar för hanteringen av offentliga medel eventuellt utsläcks till följd därav – ställde sig den hänskjutande domstolen frågan huruvida nämnda lag är förenlig med unionsrätten.
37.      Mot denna bakgrund beslutade nämnda domstol att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU‑domstolen:
”1.       Ska förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen[(16)] och artikel 325 FEUF (principen om avskräckande och effektiv bekämpning av bedrägerier och all annan olaglig verksamhet som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen) samt artikel 4.3 FEU (principen om lojalt samarbete) tolkas så, att den befrielse från ansvar i fråga om hantering av offentliga medel som föreskrivs i artiklarna 1.1 a, b och c, 1.2, 1.3, 1.4 samt 2 e [LOA] inte är förenliga med dem, med beaktande av att de handlingar som ligger till grund för det ansvar för hantering av offentliga medel som prövas inom ramen för det pågående förfarandet för återkrav till följd av brister i hanteringen av offentliga medel (’reintegro por alcance’) i ärende nr B 180/21, kan ’rikta sig mot unionens ekonomiska intressen’, såväl för det fall i) att EU-domstolen gör en ’restriktiv tolkning’ av begreppet ’skydd för unionens finansiella intressen’ (vilken enbart omfattar handlingar som innebär en olaglig förvaltning av unionsmedel), som för det fall ii) att EU-domstolen gör en ’vid tolkning’ av detta begrepp (vilken även skulle omfatta handlingar som innebär en olaglig förvaltning av en medlemsstats offentliga medel när dessa handlingar orsakar en faktiskt eller potentiell skada på unionens budget)?
2.       Ska artiklarna 2 och 19.1 andra stycket FEU samt artikel 47 i [stadgan], för det fall EU-domstolen skulle göra en ’restriktiv tolkning’ av begreppet ’skydd av unionens ekonomiska intressen’, tolkas så, att artikel 10 [LOA] inte är förenlig med dem, eftersom den tvingande fristen på två månader för att meddela ett avgörande, vilken föreskrivs i denna bestämmelse, skulle strida mot rätten för var och en att få sin sak prövad med fullständiga rättssäkerhetsgarantier inom ’skälig tid’ och utgöra en ’yttre påtryckning’ för domstolen, för det fall att det, innan det avgörs huruvida [LOA] kan tillämpas i det aktuella förfarandet i ärende nr B-180/21, skulle vara nödvändigt att genomföra någon form av slutlig bevisupptagning avseende ursprunget (den nationella budgeten eller unionsbudgeten) eller ändamålet (främjandet av Kataloniens självständighet utanför Spanien under räkenskapsåren 2011–2017) för de offentliga medel som använts för att täcka de utgifter som avses i kärandenas inlagor?
3.       Ska artikel 325 FEUF och förordning nr 2988/95, jämförda med artikel 47 i stadgan och artikel 6 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, tolkas så, att artikel 13.3 in fine [LOA] inte är förenlig med dem, med beaktande av att denna artikel inte föreskriver något förfarande eller annan rättslig mekanism för det fall de parter som väckt talan om fastställande av ansvar för hantering av offentliga medel [(vilka i förfarandet i ärende nr B-180/21 är föreningen SCC och åklagarmyndigheten)] skulle motsätta sig ett beslut om befrielse från ansvar för hantering av offentliga medel under rättegången i första instans, och då den istället endast kräver att det inte föreligger något bestridande av ansvarsfrihet från de skadelidande offentliga organen (i detta förfarande Generalitaten, som avstod från att väcka talan om fastställande av ansvar och därför uteslöts från förfarandet)?
4.       Ska principerna om rättssäkerhet och berättigade förväntningar, jämförda med artikel 325 FEUF och förordning nr 2988/95, tolkas så, att artikel 1.1 a, b och c [LOA], jämförd med punkterna 2, 3 och 4 i samma bestämmelse, inte är förenlig med dessa principer, mot bakgrund av att [LOA:s] objektiva, subjektiva och tidsmässiga tillämpningsområde inte är tillräckligt klart och tydligt avgränsat, vilket kan leda till att revisionsrätten i förevarande förfarande i ärende nr B-180/21 beslutar om befrielse från det ansvar för hantering av offentliga medel som följer av sådana handlingar som skadar unionens ekonomiska intressen, vilka i själva verket inte omfattas av tillämpningsområdet för nämnda lag?
5.       Ska artiklarna 20 och 21 i stadgan tolkas så, att artikel 1.1 a, b och c [LOA], jämförd med artikel 1.2. 1.3 och 1.4 i samma lag, samt med ingressen till denna lag, inte är förenlig med dem, med hänsyn till att den ovannämnda bristen på klarhet och precision vad gäller avgränsningen av nämnda lags tillämpningsområde, vilken skulle kunna leda till en otillbörlig ansvarsfrihet för hantering av offentliga medel, även skulle kunna ge upphov till diskriminerande eller ojämlika situationer i förhållande till personer vars ansvar för hantering av offentliga medel har fastställts inom ramen för andra förfaranden om återkrav till följd av brister i hanteringen av offentliga medel (’reintegro por alcance’), vilka avser händelser som inträffat i samma territoriella område (den autonoma regionen Katalonien) och inom den period som omfattas av det tidsmässiga tillämpningsområdet för samma lag?
6.       Ska artiklarna 2 och 19.1 andra stycket FEU samt artikel 47 i stadgan tolkas så, att artikel 8.3 [LOA] inte är förenlig med dem, med beaktande av att det i denna artikel föreskrivs att säkerhetsåtgärderna måste hävas på ett tvingande och enkelriktat sätt, utan att domstolen medges något utrymme för skönsmässig bedömning, till skillnad från vad som gäller i andra förfaranden för återkrav till följd av brister i hanteringen av offentliga medel (’reintegro por alcance’), vilka enligt en hänvisning i [LFTCU] omfattas av det allmänna regelverket för säkerhetsåtgärder som föreskrivs i [LEC]?
7.       Ska artiklarna 2 och 19.1 andra stycket FEU, artikel 47 i stadgan och artikel 6 i [Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna] tolkas så, att artikel 13.3 [LOA] (befrielse från ansvar för hantering av offentliga medel i första instans) inte är förenlig med dem, eftersom det i denna artikel inte föreskrivs att den part som för talan till skydd för det allmänna intresset ska höras i förväg (trots att denna part har talerätt i förfarandet) och inte heller ger den prövande domstolen möjlighet att bedöma situationer där en svarande har hävdat att denne inte har deltagit i de handlingar som läggs vederbörande till last, med beaktande av att en enhet som för talan till skydd för det allmänna intresset är medkärande i det aktuella förfarandet nr B-180/21 och att vissa svarande har hävdat att de inte deltagit i de ifrågavarande handlingarna?
8.       Ska artiklarna 2 och 19.1 andra stycket FEU samt artikel 47 i stadgan, jämförda med artikel 267 FEUF och artikel 23 första stycket i EU-domstolens stadga (protokoll nr 3 till FEUF), tolkas så, att den suspensiva verkan av begäran om förhandsavgörande och effektiviteten av EU-domstolens slutliga avgörande utgör hinder för artiklarna 8.3, 10 och 13.3 [LOA], jämförda med lagens ingress (se avsnitt V, styckena 10 och 11), eftersom de föreskriver att lagen ska ges omedelbar och bindande verkan och därigenom berövar svaren på tolkningsfrågorna all ändamålsenlig verkan, samt därmed åsidosätter principerna om unionsrättens företräde och direkta effekt?”
38.      Skriftliga yttranden har inkommit från SCC, åklagarmyndigheten, svarandena ACJ, ASD, COT, FHM, LBC, MMT, MOP och RFB, CPC, ACO, LPG, MAB och JMSI, OJV, RRR, DBC, AVO, JGV, EAC, MKEK, SML och EH, RAS, JTN, ANMG, AAT, NMF, IGA, ARM och ARMG, den spanska regeringen och Europeiska kommissionen. De som inkommit med skriftliga yttranden hördes muntligen vid förhandlingen den 15 juli 2025.
IV.    Bedömning
39.      Förslaget till avgörande är indelat på följande sätt. Först kommer jag att ta upp invändningen att TCU inte skulle ha karaktären av en domstol, i den mening som avses i artikel 267 FEUF, vilket i så fall skulle medföra att den aktuella begäran om förhandsavgörande inte kan prövas. Därefter kommer jag att undersöka huruvida, och i så fall under vilka förutsättningar, befrielsen från ansvar vad gäller hanteringen av offentliga medel, som följer av tillämpningen av LOA, är förenlig med skyddet av Europeiska unionens ekonomiska intressen enligt artikel 325 FEUF. Slutligen, efter att ha bedömt EU-domstolens behörighet att pröva en lag om amnesti mot bakgrund av denna bestämmelse och frågan huruvida den hänskjutande domstolens frågor kan prövas, kommer jag att behandla frågorna som rör förenligheten av vissa bestämmelser i LOA med principen om ett effektivt domstolsskydd i artikel 19.1 andra stycket FEU.
A.      Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning: Är TCU en domstol, i den mening som avses i artikel 267 FEUF?
40.      Enligt EU-domstolens fasta praxis gäller följande. Vid bedömningen av huruvida ett organ utgör en domstol i den mening som avses i artikel 267 FEUF, vilket är en rent unionsrättslig fråga, prövar domstolen om vissa villkor är uppfyllda, såsom huruvida organet är upprättat enligt lag, om det är av stadigvarande karaktär, om dess jurisdiktion är av tvingande art, om förfarandet är kontradiktoriskt, om organet tillämpar rättsregler samt om det har en oberoende ställning.(17)
41.      De flesta av svarandena i det nationella målet har i sina skriftliga yttranden framfört tvivel om huruvida TCU uppfyller kravet på oberoende.
42.      Jag vill påpeka att detta krav har en extern och en intern aspekt. Den senare aspekten har nära samband med begreppet opartiskhet och innebär att avståndet till parterna och deras respektive intressen vad gäller saken i målet ska vara detsamma. Den kräver att objektivitet iakttas och att det inte föreligger något intresse i tvistens utgång utöver en strikt tillämpning av rättsreglerna. Således framgår det av fast rättspraxis att begreppet oberoende ställning, vilket inte kan skiljas från den dömande uppgiften, framför allt innebär att det berörda organet ska vara utomstående i förhållande till den myndighet som fattat det omtvistade beslutet.(18) När ett organ prövar ett överklagande av ett beslut som har fattats av en förvaltningsmyndighet, kan detta organ inte anses utgöra en tredje part i förhållande till den berörda förvaltningen, om det finns ett organisatoriskt och funktionellt samband mellan dem.
43.      I det nu aktuella nationella målet handläggs förfarandet för återkrav till följd av brister i hanteringen av offentliga medel visserligen av utredningsdelegater, som utses bland tjänstemän vid TCU eller bland statstjänstemän som tjänstgör i den provins där händelserna i fråga ägde rum.(19) Jag anser emellertid, i likhet med kommissionen, att det förhållandet att dessa offentliga tjänstemän utses för att utreda ett ärende och därvid kan vidta vissa åtgärder samt genomföra lämpliga förfaranden för att undersöka de faktiska omständigheterna och de påstått ansvariga personerna, inte kan anses påverka TCU:s ställning som oberoende instans, eftersom dessa delegater inte deltar i den egentliga rättskipande verksamheten. I avsaknad av en sådan överlappning av funktioner ska TCU:s oberoende, med utgångspunkt i den interna aspekten av detta krav, erkännas.(20)
44.      Jag konstaterar i detta avseende att artikel 24 LFTCU bland annat föreskriver att ledamöterna i TCU ska utöva sina uppdrag i enlighet med de principer om opartiskhet och värdighet som är förknippade med uppdraget. De är skyldiga att avstå från att delta i varje ärende som rör enheter inom vilka de har haft lednings-, rådgivnings- eller förvaltningsuppgifter, eller till vilka de, direkt eller genom familjemedlemmar, har haft någon form av intresseförbindelse.
45.      Eftersom TCU således är en domstol, i den mening som avses i artikel 267 FEUF, kan förevarande begäran om förhandsavgörande tas upp till prövning.
B.      Prövning av tolkningsfrågorna
1.      Inledande anmärkningar: amnestin och unionsrätten
46.      Amnesti består i allmänhet i att staten avstår från att utöva sin befogenhet att väcka åtal, döma för brott och, i förekommande fall, verkställa de straff som föreskrivs för brotten (ius puniendi).(21) Den kan också bestå i att staten avstår från att påföra eller verkställa administrativa eller ekonomiska sanktioner för överträdelser av skattekaraktär eller, såsom i detta fall, från att göra gällande ett utomobligatoriskt ansvar för skada som dess tjänstemän och förtroendevalda orsakat de offentliga tillgångarna. Den minsta gemensamma nämnaren för dessa olika former av amnesti är att den utgör ett uttryck för en statlig, suverän befogenhet.
47.      På unionsnivå förekommer begreppet amnesti i flera sekundärrättsakter.
48.      I artikel 3.1 led 1 i rambeslut 2002/584/RIF om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna(22) anges bland de tvingande skälen för att vägra verkställighet av den europeiska arresteringsordern att det brott som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern omfattas av amnesti i den verkställande medlemsstaten, om denna stat var behörig att lagföra brottet enligt sin egen strafflag. Likaså framgår det i artikel 10.1 d i direktiv 2011/99/EU om den europeiska skyddsordern(23), att ett av skälen för att vägra erkännande av en sådan order är om skyddet härrör från verkställigheten av en påföljd eller åtgärd som omfattas av amnesti enligt den verkställande statens lagstiftning och rör en gärning eller ett beteende inom dess behörighet enligt den lagstiftningen.
49.      I artikel 39.1 c i förordning (EU) 2017/1939 om genomförande av fördjupat samarbete om inrättande av Europeiska åklagarmyndigheten(24) föreskrivs att om lagföring har blivit omöjlig enligt lagstiftningen i den medlemsstat där den handläggande europeiska delegerade åklagaren finns, så utgör en amnesti som beviljas den misstänkta eller tilltalade personen ett av de skäl som gör det möjligt för den permanenta avdelningen att avskriva ärendet mot personen i fråga.(25)
50.      Även i andra i andra instrument som tillämpar principen om ömsesidigt erkännande inom ramen för det straffrättsliga samarbetet föreskrivs att amnesti får beviljas av både den utfärdande och den verkställande staten.(26)
51.      Av detta följer att unionslagstiftaren har varit angelägen om att respektera att frågor om amnesti ligger inom medlemsstaternas egna befogenhet. Den har inskränkt sig till att erkänna amnestins existens och att beakta den i de rättsliga samarbetsinstrumenten, utan att emellertid harmonisera dess innehåll eller förutsättningarna för dess beviljande.
52.      Vad gäller rättspraxis bör inledningsvis hänvisas till domstolens dom i målet AB m.fl. (Återkallande av en amnesti)(27).
53.      I den första frågan i det målet begärdes ett förhandsavgörande om huruvida det var förenligt med principen ne bis in idem(28) att utfärda en europeisk arresteringsorder mot en person som hade varit föremål för ett straffrättsligt förfarande som hade avslutats genom ett lagakraftvunnet domstolsavgörande grundat på en amnesti, men som återupptagits efter att en lag antagits varigenom denna amnesti återkallades och det nämnda avgörandet ogiltigförklarades. EU‑domstolen konstaterade, med avseende på sin egen behörighet, att det nationella förfarandet förvisso avsåg överträdelser som inte hade harmoniserats genom unionsrätten och att denna rätt inte reglerar vare sig antagandet eller återkallandet av bestämmelser om en amnesti. Domstolen förklarade sig emellertid behörig av det skälet att frågan inte gällde tolkningen av den nationella lagstiftningen rörande dessa överträdelser eller amnestin i fråga, utan tolkningen av principen ne bis in idem inom ramen för ett förfarande om utfärdande av en europeisk arresteringsorder, som föll inom det materiella och tidsmässiga tillämpningsområdet för rambeslut 2002/584.(29)
54.      Domstolen kom däremot fram till att den saknade behörighet när det gällde den tredje frågan i samma mål. Den hade där att ta ställning till huruvida en nationell lagstiftning som begränsar konstitutionsdomstolens prövning av en lag som återkallar en amnesti till enbart en kontroll av dess förenlighet med den nationella konstitutionen – utan prövning av dess förenlighet med unionsrätten – är förenlig med olika bestämmelser i unionens primärrätt. Domstolen fann att ett sådant förfarande inte omfattas av unionsrättens tillämpningsområde och därmed faller utanför dess behörighet.(30)
55.      Vidare bör även nämnas domstolens dom i ett mål som gällde en skatteamnesti i Republiken Italien.(31) Av den domen framgår att enligt den nationella lagstiftning som införde denna amnesti kunde skattskyldiga som inte hade fullgjort sina mervärdesskatteskyldigheter under ett antal beskattningsperioder slutgiltigt undgå både dessa skyldigheter och de sanktioner som annars skulle ha följt, genom att i stället erlägga ett schablonbelopp som inte stod i proportion till den omsättning som faktiskt hade uppnåtts. Eftersom det i de relevanta bestämmelserna i denna nationella lagstiftning således föreskrevs ett allmänt och odifferentierat undantag från kontrollen av skattepliktiga transaktioner som ägt rum under nämnda beskattningsperioder, slog domstolen fast att artiklarna 2 och 22 i sjätte direktivet 77/388/EEG(32) därigenom tömdes på sitt innehåll på ett sådant sätt att direktivets ändamålsenliga verkan undergrävdes.
56.      Sammanfattningsvis har EU-domstolen prövat frågor om amnesti mot bakgrund av om det fanns en bestämmelse i unionens sekundärrätt som hänvisade till amnesti eller om det fanns en risk för att de berörda sekundärrättsliga bestämmelsernas syften och/eller ändamålsenliga verkan skulle äventyras.
2.      Huruvida unionens ekonomiska intressen har påverkats negativt (den första, den tredje, den fjärde och den femte frågan)
a)      Den första frågan
57.      Genom sin första fråga önskar den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i om artikel 325 FEUF(33) utgör hinder mot att det ansvar som i LOA föreskrivs för icke-brottsliga handlingar som kan påverka unionens ekonomiska intressen, såsom hantering av offentliga medel, bortfaller när det inte föreligger ett direkt samband mellan denna hantering och följden att de inkomster som ställs till unionsbudgetens förfogande potentiellt eller faktiskt minskar.(34)
58.      I artikel 2 e LOA undantas uttrycklig[en från lagens tillämpningsområde ”handlingar som kvalificeras som brott som påverkar Europeiska unionens ekonomiska intressen”. Enligt den hänskjutande domstolen följer av en tolkning e contrario av denna bestämmelse att den nationella lagstiftaren, genom att begränsa undantaget till endast brottsliga handlingar, underförstått har avsett att de handlingar som ger upphov till ansvar för hantering av offentliga medel enligt artikel 1.1 a–c i nämnda lag, jämförda med punkterna 2–4 i samma artikel, kan omfattas av amnestin.
59.      Jag erinrar inledningsvis om att medlemsstaterna enligt artikel 325.1 FEUF ska bekämpa bedrägerier och all annan olaglig verksamhet som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen genom avskräckande och effektiva åtgärder.
60.      När det gäller uttrycket ”all olaglig verksamhet” är det vedertaget att uttrycket ”olaglig verksamhet” vanligtvis betecknar handlingar som strider mot lagen, medan bestämningen ”all” innebär att samtliga sådana beteenden omfattas utan åtskillnad. Med hänsyn till den betydelse som skyddet av unionens ekonomiska intressen har – vilket utgör ett mål för unionen – får begreppet olaglig verksamhet inte tolkas restriktivt. Begreppet omfattar således varje form av korruption eller missbruk av tjänsteställning som en offentlig tjänsteman gör sig skyldig till i sin tjänsteutövning och som kan påverka unionens ekonomiska intressen.(35)
61.      Det råder knappast något tvivel om att de handlingar som är aktuella i det nationella målet – nämligen handlingar som innefattar otillbörlig användning av offentliga medel under åren 2011–2017 – omfattas av begreppet olaglig verksamhet.
62.      När det gäller begreppet unionens ekonomiska intressen omfattar det enligt rättspraxis inte bara inkomster som ställs till unionsbudgetens förfogande utan även de utgifter som täcks av denna budget(36). I det nu aktuella fallet framgår inte av beslutet om hänskjutande att några medel som härrör från unionens budget, eller som förvaltas av unionen eller för dess räkning, skulle ha använts.
63.      Den hänskjutande domstolen har anfört att EU-domstolen har gjort en extensiv tolkning av skyddet av unionens ekonomiska intressen. En sådan tolkning skulle enligt den hänskjutande domstolen innebära att all olaglig verksamhet som orsakar skada på de offentliga tillgångarna omfattas av artikel 325.1 FEUF, oberoende av de berörda medlens ursprung eller användningsområde.
64.      Denna ståndpunkt grundar sig till stor del på domen Euro Box. Det ska erinras om att EU-domstolen i det målet bland annat hade att pröva huruvida nationell lagstiftning och praxis som innebar att domar i mål om korruption och mervärdesskattebedrägeri, som inte hade meddelats av dömande sammansättningar som var specialiserade på detta område (i första instans) eller av dömande sammansättningar vars samtliga ledamöter hade utsetts genom lottning (i andra instans), var absolut ogiltiga, vilket innebar att mål om korruption och mervärdesskattebedrägeri måste prövas på nytt i första och/eller andra instans. Såsom den hänskjutande domstolen har påpekat rörde vissa av dessa korruptionsbrott, som begåtts av höga tjänstemän i den rumänska regeringen, inte EU-medel.
65.      Enligt den hänskjutande domstolen fann EU-domstolen emellertid att det, med hänsyn till det övergripande målet att förhindra att bedrägerier och korruption undgår straff, ankommer på den nationella lagstiftaren att ändra sin lagstiftning och säkerställa att de förfaranderegler som är tillämpliga vid lagföringen av och påföljden för bedrägeribrott som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen samt korruptionsbrott i allmänhet inte är utformade på ett sådant sätt att de på grund av sin natur medför en risk för systemisk straffrihet avseende sådana överträdelser.
66.      För egen del är jag övertygad om att detta konstaterande inte kan ligga till grund för slutsatsen att överträdelser som inte rör unionsmedel också omfattas av tillämpningsområdet för artikel 325.1 FEUF
67.      Det är visserligen riktigt att kravet på att sanktionerna för överträdelser som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen ska vara effektiva och avskräckande, i det mål som avgjordes genom domen Euro Box, medförde en skyldighet för den nationella lagstiftaren att ändra de förfaranderegler som gällde för lagföring och påföljder inte bara för bedrägeribrott som skadar unionens ekonomiska intressen, utan även för korruptionsbrott i allmänhet.
68.      Detta berodde emellertid på en särskild omständighet i det målet Såsom EU-domstolen konstaterade, vad gäller Rumänien, har skyldigheten att bekämpa korruption som kan skada unionens ekonomiska intressen kompletterats med de åtaganden som denna medlemsstat gjorde i samband med att den anslöt sig till unionen, vilka konkretiserades genom kommissionens beslut 2006/928/EU(37). De riktmärken som Rumänien därmed har åtagit sig att uppnå är bindande för denna medlemsstat, i den meningen att den är särskilt skyldig att uppnå dessa mål, vidta lämpliga åtgärder för att förverkliga dem så snart som möjligt och avstå från att genomföra åtgärder som kan äventyra deras uppfyllelse.
69.      Således fann domstolen att skyldigheten att effektivt bekämpa korruption och särskilt korruption på hög nivå, vilken följer av de riktmärken som anges i bilagan till beslut 2006/928, jämförda med Rumäniens särskilda åtaganden, inte är begränsad till fall av korruption som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen utan omfattar korruption i allmänhet.(38) Det innebär att den skyldighet som åligger den rumänska lagstiftaren att införa effektiva och avskräckande sanktioner för korruptionsbrott i allmänhet inte följer av en extensiv tolkning av artikel 325.1 FEUF, utan av de krav som anges i nämnda beslut 2006/928.
70.      Hittills finns det inte något motsvarande beslut i fråga om Konungariket Spanien, vilket innebär att det inte kan anses att en skyldighet med samma innehåll som den som beskrivs i föregående punkt skulle åligga den spanska lagstiftaren.
71.      En extensiv tolkning av skyddet av unionens ekonomiska intressen följer enligt den hänskjutande domstolen även av rättspraxis avseende stöd som finansieras med unionsmedel. Den hänskjutande domstolen har i huvudsak angett att det av ANAS(39)framgår att det tredje villkoret för att en ”oegentlighet”, i den mening som avses i artikel 2 led 7 i rådets förordning (EG) nr 1083/2006(40), ska anses föreligga – nämligen kravet på en negativ ekonomisk effekt för Europeiska unionens allmänna budget – inte kräver att det påvisas en specifik ekonomisk inverkan på denna budget. Ett åsidosättande av tillämpliga bestämmelser utgör nämligen, enligt denna domstol, en oegentlighet om det inte kan uteslutas att detta åsidosättande har haft en inverkan på den berörda fondens budget.(41).
72.      Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att vissa handlingar som utgör otillbörlig användning av offentliga medel har begåtts i syfte att främja Kataloniens självständighet, och att Spaniens bruttonationalinkomst (BNI) skulle ha minskat om detta hade skett. Detta skulle i sin tur ha medfört en minskning av de inkomster som denna medlemsstat är skyldig att ställa till unionsbudgetens förfogande enligt beslut 2007/436/EG, Euratom(42). Det kan därför enligt den hänskjutande domstolen inte uteslutas att de handlingar som är föremål för prövning i det nationella målet potentiellt har skadat unionens ekonomiska intressen
73.      Innan detta argument prövas förefaller det mig nödvändigt att komplettera den relevanta rättsliga ramen för bedömningen.
74.      Enligt EU-domstolens praxis ska medlemsstaterna, för att säkerställa skyddet av ”unionens ekonomiska intressen”, vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa en effektiv uppbörd av egna medel(43), såsom inkomster som härrör från tullar enligt gemensamma tulltaxan och från tillämpningen av en enhetlig procentsats på de harmoniserade beräkningsunderlagen för mervärdesskatt.(44) Denna slutsats grundas på iakttagelsen att det finns ett direkt samband mellan uppbörden av inkomster och ställandet av motsvarande medel till unionsbudgetens förfogande, eftersom varje brist i uppbörden av nämnda inkomster potentiellt kan leda till en minskning av unionsbudgetens medel.(45)
75.      Såsom den hänskjutande domstolen har erinrat om framgår det dessutom av rättspraxis att den skada som tillfogas unionens budget kan vara rent potentiell. EU-domstolen har särskilt angett att även oegentligheter som inte har någon bestämd ekonomisk inverkan allvarligt kan skada unionens ekonomiska intressen, eftersom artikel 325.1 FEUF kan omfatta inte bara handlingar som faktiskt orsakar en förlust för unionens budget, utan även försök att begå sådana handlingar.(46)
76.      Även om sistnämnda rättspraxis visar på en extensiv tolkning av skyddet av unionens ekonomiska intressen, kan den enligt min mening inte ligga till grund för att anse att det finns en direkt koppling mellan den olagliga verksamhet som är aktuell i det nationella målet och unionens egna medel.
77.      Denna olagliga verksamhet hänför sig nämligen inte till det system för tillhandahållande av egna medel som inrättades genom beslut 2007/436. För det första omfattades de medel som förskingrades inte av någon skyldighet att tillhandahållas unionens budget enligt det beslutet. För det andra var de svarande i det nationella målet inte ansvariga för att uppbära dessa medel eller att tillhandahålla dem till unionens budget.
78.      Att betrakta det samband som den hänskjutande domstolen har identifierat – nämligen att de olagliga verksamheterna i fråga potentiellt skulle ha skadat unionens ekonomiska intressen då en minskning av Spaniens BNI skulle ha lett till en minskning av denna medlemsstats bidrag till unionens budget – som tillräckligt direkt, skulle också medföra en otillbörlig utvidgning av unionsrättens tillämpningsområde.
79.      Två exempel som kommissionen har gett i sitt skriftliga yttrande förefaller mig vara särskilt talande i detta avseende.
80.      För det första leder denna tolkning till slutsatsen att ett mycket stort antal situationer där de inkomster som ställs till unionsbudgetens förfogande kan påverkas av politiska beslut, huvudsakligen nationella sådana, skadar unionens ekonomiska intressen. Exempelvis, om en medlemsstat beslutar att lämna unionen med stöd av artikel 50 FEU, såsom Förenade kungariket gjort i närtid, skulle man behöva anse att ett sådant beslut skadar unionens ekonomiska intressen och därmed står i strid med artikel 325 FEUF.(47)
81.      För det andra skulle denna tolkning kunna innebära att all olaglig verksamhet som begås av nationella myndigheter som ansvarar för offentliga medel och som kan påverka medlemsstatens BNI skulle kunna skada unionens ekonomiska intressen, vilket i förekommande fall motiverar att Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) eller Europeiska åklagarmyndigheten (EPPO) ingriper. Enligt min mening råder det inget tvivel om att ett sådant ingripande skulle utgöra en orättmätig inblandning av unionsrätten i en medlemsstats förvaltning av sina medel.
82.      Mot bakgrund av de överväganden som just anförts föreslår jag att domstolen ska besvara den första frågan enligt följande. Artikel 325 FEUF utgör inte hinder för att det ansvar som i LOA föreskrivs för icke-brottsliga handlingar som kan påverka unionens ekonomiska intressen, såsom hantering av offentliga medel, bortfaller när det inte föreligger ett direkt samband mellan denna hantering och följden att de inkomster som ställs till unionsbudgetens förfogande potentiellt eller faktiskt minskar.
b)      Den tredje, den fjärde och den femte frågan
83.      Den hänskjutande domstolens tredje, fjärde och femte fråga grundar sig på antagandet att den första frågan ska besvaras jakande. Jag anser därför att domstolen inte är behörig att besvara dessa frågor.
3.      Huruvida LOA är förenlig med rättsstatsprincipen (den andra, den sjätte, den sjunde och den åttonde frågan)
84.      I det följande kommer jag att behandla den andra frågan som den hänskjutande domstolen har ställt till EU-domstolen, den sjunde frågan samt, gemensamt, den sjätte och den åttonde frågan.
85.      Prövningen av dessa frågor förutsätter att det inledningsvis fastställs, för det första, att artikel 19.1 andra stycket FEU i sig har ett tillräckligt samband med unionsrätten för att domstolen ska vara behörig att meddela förhandsavgörande i förevarande fall och, för det andra, att frågorna uppfyller de villkor för upptagande till prövning som följer av domstolens rättspraxis.
a)      Domstolens behörighet
86.      Sedan domen Associação Sindical dos Juízes Portugueses(48) är det fastslaget att medlemsstaterna enligt artikel 19.1 andra stycket FEU är skyldiga att säkerställa att de organ som i egenskap av domstolar i unionsrättens mening hör till deras system med rättsmedel inom de områden som omfattas av unionsrätten, uppfyller kraven på ett effektivt domstolsskydd.(49)
87.      Tillämpningsområdet för artikel 19.1 andra stycket EU-fördraget är därmed mycket omfattande, eftersom denna bestämmelse är tillämplig på varje nationellt organ som, i egenskap av domstol, kan komma att pröva frågor om tillämpning eller tolkning av unionsrätten och därmed frågor som omfattas av denna rätt.(50) Med andra ord är det tillräckligt att ett organ har behörighet att pröva frågor som rör tolkningen eller tillämpningen av unionsrätten för att bestämmelsen ska vara tillämplig.
88.      Artikel 19.1 andra stycket FEU avser ”de områden som omfattas av unionsrätten” oberoende av i vilken situation medlemsstaterna tillämpar unionsrätten, i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan. Det följer därav att de områden som ligger inom medlemsstaternas egna befogenhet inte undantas från tillämpningsområdet för nämnda artikel 19.
89.      Redan i de första målen i denna linje med rättspraxis uppkom denna fråga, föga överraskande, med avseende på rättsväsendets organisation i medlemsstaterna, vilket är ett område som är förbehållet medlemsstaterna enligt artikel 4.2 FEU.(51)
90.      När EU-domstolen har ombetts uttala sig i denna känsliga fråga har den slagit fast att även om det är medlemsstaterna som har befogenheten att organisera sina egna rättsväsenden måste de likväl, vid utövandet av denna befogenhet, iaktta de skyldigheter som åligger dem enligt unionsrätten, särskilt enligt artikel 19.1 andra stycket FEU. EU‑domstolen klargjorde dessutom i domen kommissionen/Polen (Högsta domstolens oavhängighet) att den omständigheten ”att det erfordras att medlemsstaterna på detta sätt iakttar [dessa] skyldigheter [ingalunda innebär] att unionen gör anspråk på att själv utöva denna befogenhet, och därmed ej heller att unionen försöker tillskansa sig denna befogenhet …”.(52) EU-domstolen har således inte försökt omforma de nationella rättssystemen efter en särskild modell för domstolsorganisation, eftersom frågan hur rättssystemet ska organiseras avgörs av medlemsstaterna ensamma. Den har begränsat sig till att pröva bestämmelserna om de nationella domstolarnas organisation och funktion utifrån kravet på deras förenlighet med ett effektivt domstolsskydd, särskilt principerna att domstolarna ska vara oavhängiga, opartiska och inrättade enligt lag.
91.      I det nu aktuella målet, som rör ett annat område som är nära förknippat med den statliga suveräniteten – det vill säga beviljandet av amnesti – bör detta resonemang tillämpas fullt ut.
92.      EU-domstolen bör alltså, efter att ha erinrat om att frågor om amnesti uteslutande tillkommer medlemsstaterna, klargöra att dessa likväl, när de antar en amnestilag, är skyldiga att iaktta kraven på ett effektivt domstolsskydd som följer av artikel 19.1 andra stycket FEU.
93.      Det ska dessutom understrykas att en prövning av en sådan lag mot bakgrund av denna bestämmelse på intet sätt innebär att medlemsstaterna fråntas sin rätt att ensamma reglera frågor om amnesti. För att illustrera detta räcker det att konstatera att bestämmelserna som anger vilket syfte den nationella lagstiftaren eftersträvar samt de som avgränsar lagens materiella och tidsmässiga tillämpningsområde inte omfattas av den rättsliga kontroll som EU-domstolen utövar med stöd av artikel 19.1 andra stycket FEU.
94.      Det råder i förevarande stadium inte längre något tvivel om att TCU utgör ett organ som i egenskap av domstol kan pröva frågor om tillämpning eller tolkning av unionsrätten. Av detta följer att förfarandet som pågår vid den domstolen måste uppfylla kraven på ett effektivt domstolsskydd, i den mening som avses i artikel 19.1 andra stycket FEU.
95.      Domstolen är således behörig att pröva den hänskjutande domstolens andra, sjätte, sjunde och åttonde fråga mot bakgrund av denna bestämmelse.
b)      Huruvida tolkningsfrågorna uppfyller villkoren för prövning
96.      Vad gäller frågan huruvida den hänskjutande domstolens frågor kan tas upp till prövning vill jag inledningsvis påpeka att jag, i likhet med generaladvokaten Bobek, är övertygad om att den tröskel för upptagande till prövning som motsvarar artikel 19.1 andra stycket FEU inte är och inte behöver vara högre än vanligt. Denna bestämmelse innehåller nämligen redan en relativt hög materiell tröskel för att konstatera att den har åsidosatts(53).
97.      Med andra ord ska fastställandet av tröskeln för upptagande till prövning enligt min mening begränsas av de allmänna principer som reglerar möjligheten att ta upp tolkningsfrågor till sakprövning i den mening som avses i domstolens praxis.
98.      Det ska i detta hänseende erinras om att det begärda förhandsavgörandet, inom ramen för den mekanism för samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som införts genom artikel 267 FEUF, ska vara ”nödvändigt” för att den hänskjutande domstolen ska kunna ”döma i saken” i det mål som är anhängigt vid den(54).
99.      Domstolen har således slagit fast att det framgår av såväl ordalydelsen som systematiken i artikel 267 FEUF att förfarandet med förhandsavgörande bland annat förutsätter att ett mål faktiskt är anhängigt vid den nationella domstolen och att den nationella domstolen inom ramen för detta mål kommer att meddela ett avgörande med beaktande av förhandsavgörandet. I ett sådant förfarande måste det således mellan det berörda målet och de unionsbestämmelser vars tolkning begärts föreligga ”ett sådant samband att tolkningen tillgodoser ett objektivt behov för det avgörande som den hänskjutande domstolen ska meddela”(55).
100. Enligt fast rättspraxis presumeras nationella domstolars frågor om tolkningen av unionsrätten dessutom vara relevanta. Dessa frågor ställs mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva. En begäran från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den(56).
101. När det gäller den andra tolkningsfrågan i förevarande mål anser den hänskjutande domstolen att även om domstolen skulle besvara den första frågan genom att slå fast att det är nödvändigt att visa att unionsmedel har använts för att begå de handlingar som är aktuella i det nationella målet för att fastställa att ”unionens ekonomiska intressen” har skadats, i den mening som avses i artikel 325 FEUF, är den ändå skyldig att tillämpa amnesti på dessa rättsakter, utan att kunna vidta åtgärder för bevisupptagning inom en så kort frist som två månader för att kontrollera huruvida sistnämnda bestämmelse har åsidosatts.
102. Även om den hänskjutande domstolen således har hänvisat till de aktuella medlens europeiska ursprung, vilket varken har fastställts av de nationella brottmålsdomstolarna eller påståtts av parterna i det nationella målet och som kanske aldrig kommer att fastställas, ska det påpekas att EU-domstolen redan har angett att tolkningsfrågorna inte är hypotetiska. I frågorna anges det att den domstol som har ställt frågorna är förhindrad att fastställa en överträdelse av unionsrätten på grund av att den nationella processrätten inte tillåter detta(57). Så är enligt min mening fallet med den andra frågan i förevarande mål.
103. Den sjätte och den åttonde tolkningsfrågan avser bestämmelser i LOA enligt vilka de nationella domstolarna är skyldiga att fatta ett beslut om befrielse från ansvar för offentliga medel och att upphäva säkerhetsåtgärderna inom två månader, trots att EU-domstolen, vid vilken en begäran om förhandsavgörande har framställts, ännu inte har meddelat sitt avgörande. Den begärda tolkningen av artikel 19.1 andra stycket FEU förefaller emellertid svara mot ett objektivt behov av det avgörande som den hänskjutande domstolen ska fatta, eftersom den kommande domen i målet om förhandsavgörande kan påverka beslutet att upphäva eller bibehålla säkerhetsåtgärderna.
104. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att den andra, den sjätte och den åttonde frågan som den hänskjutande domstolen har ställt till EU-domstolen uppfyller villkoren för prövning.
105. Den sjunde frågan avser en bestämmelse i LOA enligt vilken den hänskjutande domstolen ska fatta beslut om att befria fysiska eller juridiska personer från ansvar för deras hantering av offentliga medel efter att ha hört åklagarmyndigheten och de skadelidande offentliga organen, men inte det organ som har väckt talan i allmänhetens intresse, och enligt vilken den hänskjutande domstolen därvid saknar möjlighet att göra en bedömning av bevisningen i syfte att fastställa om svarandena i det nationella målet har gjort sig skyldiga till de handlingar som de ställts till ansvar för.
106. Jag medger att denna fråga framstår som tveksam, vid ett första påseende.
107. Till skillnad från de andra frågorna om förhandsavgörande är denna fråga inte formulerad med utgångspunkt i domstolarnas oberoende, utan gäller rätten för medkäranden (SCC) att yttra sig och svarandenas rätt till försvar. Dessutom finns det inget i handlingarna i målet som tyder på att dessa parter påstått att dessa rättigheter har åsidosatts i målet vid den nationella domstolen.
108. Med hänsyn till den det extensiva synsätt som jag rekommenderar och som jag har förklarat ovan, framstår det som att den sjunde frågan också bör tas upp till prövning.
109. Jag menar nämligen att den rättspraxis som jag hänvisat till i punkt 100 ovan ska förstås så, att man inte, utan att samtidigt sätta i fråga kravet på samband mellan de ställda frågorna och lösningen av tvisten vid den nationella domstolen, kan anse att EU-domstolen skulle kunna tillfrågas om varje preliminär, även hypotetisk, fråga som en nationell domstol kan tänkas ställa under förfarandets gång om sin nationella rätts förenlighet med unionsrätten. Den sjunde frågan verkar dock inte tillhöra denna kategori.
110. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att den andra, den sjunde, den sjätte och den åttonde frågan som den hänskjutande domstolen har ställt till EU-domstolen uppfyller villkoren för prövning.
c)      Prövning i sak
1)      Inledande anmärkningar
111. Innan de olika tolkningsfrågorna i förevarande mål prövas i sak mot bakgrund av artikel 19.1 andra stycket FEU, är det nödvändigt att först redogöra för vissa aspekter av det skydd som denna bestämmelse ger.
112. I domen ASJP fann domstolen dels att artikel 19 FEU ger uttryck för det värde som rättsstaten utgör enligt artikel 2 FEU, dels att principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt unionsrätten, som det hänvisas till i artikel 19.1 andra stycket FEU, utgör en allmän unionsrättslig princip som numera bekräftas i artikel 47 i stadgan.(58) Sistnämnda konstaterande föranledde domstolen att i en senare dom ange att artikel 47 i stadgan ska ”beaktas i vederbörlig ordning” vid tolkningen av artikel 19.1 andra stycket FEU.(59)
113. Förhållandet mellan de båda bestämmelserna är avgörande för att fastställa den materiella räckvidden av artikel 19.1 andra stycket. Domstolen har formulerat förhållandet mellan dem på följande sätt: ”Medan artikel 47 i stadgan bidrar till iakttagandet av rätten till ett effektivt domstolsskydd för alla enskilda som i ett enskilt fall gör gällande en fri- eller rättighet som tillkommer dem enligt EU-rätten, syftar artikel 19.1 andra stycket FEU till att säkerställa att det rättsmedelssystem som varje medlemsstat har inrättat tillgodoser ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av EU-rätten”(60).
114. Enligt domstolen förutsätter erkännandet av rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan i ett enskilt fall, bland annat att den person som åberopar den gör gällande fri- eller rättigheter som garanteras i unionsrätten. Denna rättighet motsvaras av medlemsstaternas skyldighet enligt artikel 19.1 andra stycket FEU att fastställa de möjligheter till överklagande som behövs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av unionsrätten.(61)
115. Artikel 19.1 andra stycket FEU avser således aspekter av det rättsmedelssystem som varje medlemsstat har inrättat, och inte omständigheter hänförliga till enskilda fall eller individuella situationer, vilka regleras av artikel 47 i stadgan. Den förstnämnda bestämmelsen riktar sig till medlemsstaterna, medan den andra tillerkänner unionsmedborgarna en rättighet. Detta är skälet till att den rättighet som garanteras i artikel 47 i stadgan, enligt domstolen, ”motsvarar” den skyldighet som åligger medlemsstaterna enligt nämnda artikel 19.
116. Det följer att skyldigheten enligt artikel 19.1 andra stycket FEU inte bara innebär att de organ som kan tolka eller tillämpa unionsrätten, sett ur ett institutionellt perspektiv, ska uppfylla de krav som är förenade med att utgöra en ”domstol”, såsom oberoende, opartiskhet och att vara ”inrättad enligt lag”, utan också att de, sett ur ett processuellt perspektiv, måste säkerställa iakttagandet för de olika garantier som är förbundna med rätten till en ”rättvis rättegång”.
117. Denna tolkning stöds av domstolens senare rättspraxis. I domen kommissionen/Polen (Disciplinära förfaranden gentemot domare)(62) och domen PT(63), klargjorde domstolen att iakttagandet av rätten till en rättvis rättegång och rätten till försvar utgör delar av den grundläggande principen om ett effektivt domstolsskydd enligt artikel 19.1 andra stycket FEU.
118. Det är riktigt att frågan om iakttagandet av dessa rättigheter i den första domen var underordnad frågan huruvida det aktuella organet uppfyllde kravet på oberoende. Det fördragsbrott som lagts Polen till last avsåg nämligen processuella regler som, enligt kommissionen, medförde en inskränkning av rätten för de domare mot vilka ett disciplinärt förfarande hade inletts att faktiskt bli hörda av den disciplinära domstolen och åtnjuta ett effektivt försvar vid denna domstol. Eftersom dessa regler ingick i ett disciplinärt regelverk som uppvisade de brister som domstolen hade redogjort för, kunde de enligt EU-domstolen ytterligare öka risken för att det för domarna gällande disciplinära regelverket användes som ett system för politisk kontroll av innehållet i deras avgöranden. EU-domstolen fann således att de inskränkningar i rätten till försvar som följde av dessa processuella regler äventyrade domarnas oavhängighet.(64)
119. Det framgår emellertid av den andra domen att ett åsidosättande av rätten till försvar i sig kan innebära ett åsidosättande av artikel 19.1 andra stycket FEU. I det mål som gav upphov till den domen var det fråga om en nationell bestämmelse som innebar att det, i ett straffrättsligt förfarande mot flera tilltalade på grund av deras deltagande i samma kriminella grupp, krävdes att samtliga tilltalade samtyckte till en åtalsuppgörelse som hade ingåtts mellan en av de tilltalade och åklagarmyndigheten under rättegången för att uppgörelsen skulle kunna godkännas av den nationella domstolen.
120. Avgörande för EU-domstolens resonemang var konstaterandet att principen om ett effektivt domstolsskydd har åsidosatts när ett domstolsavgörande grundar sig på omständigheter och handlingar som parterna, eller en av parterna, inte har kunnat ta del av och som de således inte har kunnat ta ställning till. Domstolen drog således slutsatsen att det inte förelåg något åsidosättande, eftersom den aktuella bestämmelsen just syftade till att garantera rätten till försvar för de tilltalade som inte hade erkänt sig skyldiga och vars skuld därför skulle prövas i ett senare straffrättsligt förfarande, mot bakgrund av att uppgifter om dem kunde förekomma i åtalsuppgörelsen och med hänsyn till uttalanden som den tilltalade som erkänt sin skuld skulle kunna komma att avge i egenskap av vittne.(65)
121. Av den rättspraxis som nyss redovisats framgår enligt min mening att det materiella innehållet i artikel 19.1 andra stycket FEU är identiskt med det i artikel 47 i stadgan.(66) Jag anser dock att en överträdelse av artikel 19.1 andra stycket FEU endast kan konstateras när de påstådda bristerna har en viss svårhetsgrad eller är av systemisk karaktär.(67) Jag instämmer med generaladvokaten Bobek, som har framhållit att man för att avgöra om så är fallet måste ha i åtanke att ”den avgörande frågan är huruvida det (engångsartade eller återkommande) problem som kommer till EU-domstolens kännedom kan förmodas utgöra ett hot mot det nationella domstolsväsendets ändamålsenliga funktion och därigenom äventyra den berörda medlemsstatens förmåga att erbjuda tillräckliga korrigerande rättsmedel för de enskilda”.(68)
122. Det är mot bakgrund av ovanstående överväganden som jag nu ska pröva de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt till EU-domstolen i sak.
2)      Den andra frågan
123. Genom sin andra fråga söker den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 19 FEU, jämförd med artikel 47 i stadgan, utgör hinder för en sådan nationell bestämmelse som artikel 10.2 andra stycke LOA, enligt vilken varje beslut om tillämpning av amnestin i ett visst mål ska fattas inom högst två månader, eftersom denna frist inte gör det möjligt för den nationella domstolen att vidta nödvändiga åtgärder för bevisupptagning för att avgöra huruvida de aktuella medlen, vilka är föremål för handlingar som ger upphov till ansvar för hantering av offentliga medel och som är föremål för nämnda domstols prövning, utgör unionens medel.
124. Enligt den hänskjutande domstolen strider den maximala tidsfrist på två månader som föreskrivs i artikel 10.2 andra stycket LOA mot EU-domstolens praxis, enligt vilken domare inte får utsättas för ”yttre påtryckningar” som kan påverka deras oavhängighet. Denna tidsfrist hindrar nämligen den behöriga nationella myndigheten från att vidta det utredningsåtgärder som föreskrivs i artiklarna 435 och 436 LEC (”Slutlig bevisupptagning”), vilka bland annat syftar till att fastställa huruvida de offentliga medel som använts för att begå den överträdelse som kan medföra ansvar för hantering av offentliga medel har sitt ursprung i den nationella budgeten eller i unionsbudgeten. Detta innebär att den nationella domstolen i slutändan systematiskt kommer att tillämpa amnestin på åtgärder som kan skada unionens finansiella intressen.
125. Jag erinrar om att det enligt maktfördelningsprincipen, som är kännetecknande för hur en rättsstat fungerar, krävs att domstolarnas oavhängighet garanteras i förhållande till den lagstiftande och den verkställande makten.(69)
126. Enligt fast rättspraxis förutsätter de skyddsregler för oavhängighet och opartiskhet som krävs enligt unionsrätten att det finns regler – särskilt vad gäller organets sammansättning, utnämningar, mandattid, de grunder på vilka ledamöterna kan avträda från ett ärende samt jävsgrunder och grunder för avsättning – som utesluter allt rimligt tvivel som enskilda skulle kunna hysa beträffande organets förmåga att inte låta sig påverkas av yttre omständigheter och dess neutralitet i förhållande till de motstående intressena.(70)
127. Det är i detta avseende av största vikt att domare skyddas mot yttre inblandning eller påtryckningar som kan äventyra deras oavhängighet. Såsom den hänskjutande domstolen har påpekat måste de regler som är tillämpliga på domarnas ställning och på utövandet av deras domaruppdrag göra det möjligt att utesluta inte bara all direkt påverkan i form av instruktioner. Dessa regler ska även säkerställa att det inte kan ske någon indirekt påverkan som kan inverka på de berörda domarnas beslutsfattande, och därmed undanröja varje sken av bristande oavhängighet eller opartiskhet som kan undergräva det förtroende som enskilda ska kunna hysa för rättsväsendet i ett demokratiskt samhälle och i en rättsstat.(71)
128. Om man tillämpar denna rättspraxis på den nu aktuella situationen, så kan en processuell bestämmelse som artikel 10.2 andra stycket LOA utgöra en indirekt form av påverkan som kan inverka på berörda domstolarnas avgöranden och därmed strida mot det krav på oavhängighet som följer av artikel 19.1 andra stycket FEU. Jag vill understryka att det, för att man ska kunna dra en sådan slutsats, krävs inte bara att den tidsfrist som fastställts i den nationella processuella bestämmelsen är orimligt kort, utan även att fristen är tvingande. Om så var fallet skulle denna frist kunna frånta dessa domstolar möjligheten att vidta alla nödvändiga utredningsåtgärder för att kontrollera huruvida de förskingrade medlen i förevarande fall ska anses vara unionens medel.
129. I detta hänseende ska det erinras om att amnestin per definition medför att rättsliga avgöranden eller förfaranden undanröjs eller förhindras Bestämmelser om amnesti antas i regel av den lagstiftande makten och avser en kategori av gärningar som har begåtts under en viss tidsperiod. Domstolarna har i detta sammanhang till uppgift att tillämpa lagstiftningen som reglerar beviljandet av amnesti i enskilda fall. Såsom Europeiska kommissionen för demokrati genom lag (nedan kallad Venedigkommissionen) i huvudsak angav i sitt yttrande över förslaget till den spanska amnestilagen,(72) är en amnesti förenlig med principen om maktdelning om den inte helt fråntar domstolarna den behörighet som denna princip tillerkänner dem. Med andra ord, såsom Venedigkommissionen tidigare framhållit i sitt yttrande om bestämmelserna om politiska fångar i den georgiska amnestilagen,(73) är ett förfarande där den dömande makten – enligt beslut av det georgiska parlamentet – ges i uppdrag att avgöra om enskilda personer uppfyller de allmänna kriterier som parlamentet fastställt för tillämpningen av amnestin, förenligt med nämnda princip.
130. Inom ramen för ett förfarande för förhandsavgörande ankommer det på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida tidsfristen är orimligt kort och tvingande. För att kunna ge ett användbart svar vill jag emellertid understryka följande.
131. Den spanska regeringen har såväl i sitt skriftliga yttrande som vid förhandlingen klargjort att den tidsfrist som anges i artikel 10.2 andra stycket LOA har rent vägledande karaktär, eftersom antagandet av varje beslut som avses i artikel 10 under alla förhållanden är beroende av att den nationella domstolen bedömer att villkoren för att tillämpa amnestin är uppfyllda. Ingen av de berörda parterna har lämnat några uppgifter som vederlägger denna tolkning.
132. Även under antagandet att den maximala tidsfrist på två månader som föreskrivs i artikel 10.2 andra stycket LOA kan anses vara orimligt kort, förefaller parterna i det nationella målet vara ense om att domare som inte iakttar denna tidsfrist riskerar disciplinärt ansvar enligt artikel 418.11 LOPJ. Det ska i detta sammanhang erinras om att det i denna artikel föreskrivs att en domares eller annan ämbetsmans omotiverade dröjsmål med att i sin tjänsteutövning inleda eller handlägga ett förfarande eller ett mål utgör en allvarligt förseelse, såvida det inte utgör en mycket allvarligt förseelse.(74)Med andra ord medför enbart det faktum att tidsfristen inte iakttas ingen disciplinpåföljd,(75) vilket visar att den är vägledande Artikel 10.2 andra stycket LOA skulle därför kunna tolkas på ett sätt som är förenligt med artikel 19.1 andra stycket FEU, nämligen att de spanska domstolarna får överskrida den längsta tidsfristen på två månader för att tillämpa amnestin, när dröjsmålet inte utgör ett omotiverat dröjsmål i den mening som avses i artikel 418.11 LOPJ – till exempel när domstolen behöver vidta nödvändiga åtgärder för bevisupptagning.
133. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara den andra frågan enligt följande. Artikel 19.1 andra stycket FEU utgör hinder för en sådan nationell bestämmelse som artikel 10.2 andra stycket LOA, enligt vilken varje beslut om tillämpning av amnestin i ett visst mål ska fattas inom högst två månader, när denna frist – om den har tvingande karaktär – hindrar den nationella domstolen från att vidta nödvändiga åtgärder för bevisupptagning för att avgöra huruvida de aktuella medlen, vilka är föremål för handlingar som ger upphov till ansvar för hantering av offentliga medel och som är föremål för nämnda domstols prövning, utgör unionens medel.
3)      Den sjunde frågan
134. Den hänskjutande domstolens sjunde fråga består av två delar.
135. För det första vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 19.1 andra stycket FEU(76) utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 13.3 LOA, i den del den föreskriver att de nationella domstolarna, innan de meddelar ett beslut genom vilket de fysiska eller juridiska personer som är föremål för prövningen befrias från sitt ansvar, uteslutande ska höra de offentliga organ som lidit skada till följd av den förlust av offentliga medel som orsakats av handlingar för vilka amnesti föreskrivs, samt åklagarmyndigheten, men inte de parter som har väckt talan i det allmännas intresse. För det andra vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 47 i stadgan, utgör hinder för en sådan nationell bestämmelse som artikel 13.3 LOA, i den del den föreskriver att de nationella domstolarna ska meddela nämnda beslut om befrielse från ansvar utan att de ges möjlighet att bedöma bevisningen för att fastställa huruvida svarandena har begått de handlingar som ligger till grund för att ansvar för hantering av offentliga medel görs gällande mot dem.
136. När det gäller den första delen av denna fråga erinras inledningsvis om att det i målet vid den nationella domstolen förhåller sig så, att det offentliga organ som lidit skada (Generalitaten) har uteslutits från förfarandet eftersom den inte väckte talan inom den föreskrivna fristen. SCC och åklagarmyndigheten är de enda som, i egenskap av kärande parter i det nationella målet, har yrkat att svarandena ska hållas ansvariga för hanteringen av offentliga medel.
137. Enligt den hänskjutande domstolen kan skyldigheten att höra de offentliga organ som lidit skada och åklagarmyndigheten, men inte den andra kärandeparten i målet, anses utgöra ett åsidosättande av den partens rätt till försvar, som utgör en del av rätten till ett effektivt domstolsskydd, i den mening som avses i artikel 19.1 andra stycket FEU. Den hänskjutande domstolen har närmare bestämt hänvisat till att principen om parternas likställdhet i processen och principen om ett kontradiktoriskt förfarande samt rätten att yttra sig har åsidosatts.
138. När det gäller rätten att yttra sig erinrar jag om att den innebär att var och en garanteras en möjlighet att på ett meningsfullt och effektivt sätt framföra sin ståndpunkt under det administrativa förfarandet och innan ett beslut fattas som kan påverka hans eller hennes intressen på ett ogynnsamt sätt.(77) EU-domstolen har vidare slagit fast att det är oförenligt med denna rätt att grunda ett domstolsavgörande på omständigheter och handlingar som parterna, eller en av parterna, inte har kunnat ta del av och till vilka parterna inte har haft möjlighet att ta ställning.(78)
139. Det följer således att en nationell bestämmelse, såsom artikel 13.3 LOA, strider mot rätten att yttra sig om den part som väckt talan i allmänhetens intresse inte har kunnat ta del av, och därmed inte haft möjlighet att yttra sig över, de faktiska omständigheter och handlingar som ligger till grund för beslutet att befria de fysiska och juridiska personer som är föremål för prövningen från ansvar för hantering av offentliga medel.
140. Vad gäller principen om parternas likställdhet i processen kräver den att varje part ges en rimlig möjlighet att lägga fram sin sak, och sin bevisning, på villkor som inte ger denna part väsentliga nackdelar gentemot motparten. Genom denna princip säkerställs således att parterna har lika rättigheter och skyldigheter vad gäller bland annat de bestämmelser som reglerar bevisupptagningen och det kontradiktoriska förfarandet vid den behöriga domstolen.(79)
141. Den kontradiktoriska principen innebär i sin tur som huvudregel att parterna i ett förfarande har rätt att beredas tillfälle att ta ställning till de omständigheter och handlingar som domstolen kommer att grunda sitt avgörande på, liksom att yttra sig över bevisning och yttranden som inkommit till domstolen samt de rättsliga grunder som domstolen prövar ex officio och avser att grunda sitt avgörande på. De krav som är knutna till rätten till en rättvis rättegång kan nämligen endast anses vara uppfyllda om parterna haft möjlighet att i ett kontradiktoriskt förfarande diskutera de såväl faktiska som rättsliga omständigheter som är avgörande för målets utgång.(80)
142. En sådan bestämmelse som artikel 13.3 LOA, enligt vilken de nationella domstolarna endast ska höra de organ inom den offentliga sektorn som lidit skada till följd av den förlust av offentliga medel som orsakats av de handlingar för vilka amnesti föreskrivs, samt åklagarmyndigheten, men inte de parter som väckt talan i det allmännas intresse, är oförenlig med principen om parternas likställdhet i processen och principen om ett kontradiktoriskt förfarande, eftersom den hindrar dessa parter från att delta i ett kontradiktoriskt förfarande avseende faktiska och rättsliga omständigheter som är avgörande för målets utgång.
143. Det ankommer på den hänskjutande domstolen, som ensam är behörig att tolka nationell rätt, att pröva om artikel 13.3 LOA, även om den inte uttryckligen nämner den part som väckt talan i det allmännas intresse, ändå kan tolkas på så sätt att denna part tillerkänns en rätt att bli hörd.(81)
144. Den spanska regeringens argument som grundar sig på den nu aktuella talans karaktär kan inte påverka denna slutsats. Denna regering har i sitt skriftliga yttrande framhållit att medlemsstaterna har egen befogenhet att reglera den allmänna talerätten (actio popularis), inom ramen för vilken den nu aktuella talan har väckts, under förutsättning att principerna om likvärdighet och effektivitet iakttas. Det finns, menar den, ingen princip eller grundläggande rättighet, särskilt inte i unionsrätten, som kräver att den part som väckt talan i det allmännas intresse ska beredas tillfälle att yttra sig innan ett beslut fattas som avslutar förfarandet. Det saknas enligt min mening anledning att upprepa att denna befogenhet, även om den tillkommer medlemsstaterna ensamma, ändå måste utövas i enlighet med unionsrätten och, mer specifikt, med de krav som följer av rätten att yttra sig samt av principerna om ett kontradiktoriskt förfarande och parternas likställdhet i processen, såsom de sammanfattats i de föregående punkterna i detta förslag till avgörande.
145. Vad gäller den andra delen av denna fråga ska det påpekas att den rättsliga mekanism som den hänskjutande domstolen har kritiserat framstår som oupplösligt förbunden med varje amnesti. När det har fastställts att de berörda handlingarna omfattas av amnestins tillämpningsområde kan den domstol vid vilken talan har väckts inte fortsätta prövningen av det mål som hänskjutits till den. Den måste då meddela ett beslut som avslutar förfarandet, vilket innebär att målet avskrivs.(82)
146. Om den hänskjutande domstolen med sin fråga vill uttrycka tvivel om artikel 13.3 i LOA är förenlig med rätten till försvar, i den mån den inte föreskriver att svarandena i det nationella målet kan avstå från att åberopa amnestin, räcker det att konstatera att denna rätt inte synes kräva att domstolarna ger dessa parter en sådan möjlighet att avstå.
147. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att EU-domstolen ska besvara den första delen av den sjunde frågan enligt följande. Artikel 19.1 andra stycket FEU utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 13.3 i LOA, i den mån denna bestämmelse ålägger de nationella domstolarna att, innan de meddelar beslut om att befria de fysiska eller juridiska personer som är föremål för förfarandet från ansvar, höra enbart de offentliga organ som lidit skada till följd av förlusten av de offentliga medel som har samband med de handlingar för vilka amnesti föreskrivs, samt åklagarmyndigheten, men inte de parter som väckt talan i det allmännas intresse.
148. När det gäller den andra delen av den sjunde frågan föreslår jag att domstolen ska besvara den på följande sätt. Artikel 19.1 andra stycket i FEU utgör inte hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 13.3 i LOA, i den del denna bestämmelse ålägger de nationella domstolarna att meddela ett beslut som befriar de fysiska eller juridiska personer som är föremål för förfarandet från ansvar för hantering av offentliga medel, utan att dessa domstolar har möjlighet att bedöma bevisningen för att avgöra om de berörda personerna faktiskt har begått de handlingar som föranlett att de ställts till ansvar för sin hantering av offentliga medel.
4)      Den sjätte och den åttonde frågan
149. Den hänskjutande domstolen har ställt den sjätte frågan för att få klarhet i huruvida artikel 19.1 andra stycket FEU utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 8.3 LOA, som föreskriver att säkerhetsåtgärder som beviljas av domstolar i utredningsskedet eller i första instans ovillkorligen ska hävas.
150. Genom sin åttonde fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i om artikel 2 och artikel 19.1 andra stycket i FEU, artikel 47 i stadgan, artikel 267 FEUF samt artikel 23 första stycket i protokoll (nr 3) om stadgan för Europeiska unionens domstol utgör hinder för nationella bestämmelser såsom artiklarna 8.3, 10 och 13.3 LOA, eftersom dessa bestämmelser berövar svaret på en begäran om förhandsavgörande sin ändamålsenliga verkan, i strid med principerna om unionsrättens företräde och direkta effekt.
151. Det framgår av de förklaringar som den hänskjutande domstolen har lämnat avseende den sjätte frågan att förenligheten med unionsrätten av den ovillkorliga hävningen av säkerhetsåtgärder bedöms vara problematisk med hänsyn till förfarandet för förhandsavgörande. Jag anser därför att denna fråga ”uppgår i” den åttonde frågan, vars räckvidd är vidare.
152. Den sistnämnda frågan måste emellertid enligt min mening preciseras genom en omformulering.
153. Vad gäller de nationella bestämmelser som nämns där, ska det påpekas att det i artikel 8.3 LOA föreskrivs att de säkerhetsåtgärder som beslutats i samband med utredningsförfarandet eller förfarandet i första instans ska hävas. Såsom tidigare har angetts föreskrivs i artikel 10.2 andra stycket LOA att beslut om tillämpning av amnestin ska fattas inom högst två månader, medan det i artikel 13.3 i samma lag föreskrivs att TCU, efter att ha hört åklagarmyndigheten och de skadelidande offentliga organen, ska fatta ett beslut om att befria de berörda personerna från ansvar vad gäller deras hantering offentliga medel, förutsatt att nämnda offentliga organ inte motsätter sig detta.
154. Enligt den hänskjutande domstolen kan den sammantagna tillämpningen av dessa bestämmelser medföra att den blir tvungen att meddela ett beslut om befrielse från ansvar för hantering av offentliga medel och att häva säkerhetsåtgärderna innan EU-domstolen, i förekommande fall, har meddelat sitt förhandsavgörande. Detta kan enligt den hänskjutande domstolen utläsas av tionde och elfte styckena i avsnitt V i ingressen till LOA, där det föreskrivs att domarna ”omedelbart ska häva de rättighetsinskränkande åtgärder … som beslutats, även i händelse av ett eventuellt uppehåll i förfarandet” (tionde stycket), utan att det formella förbehåll som anges i nästa stycke – enligt vilken ”[d]enna bestämmelse står i överensstämmelse med … det förhandsavgörande som avses i artikel 267 [FEUF]” (elfte stycket) – kan anses ge en tillräcklig garanti för att förfarandet verkligen vilandeförklaras i det fall ett förhandsavgörande begärs. Dessa tvivel väcks för att säkerställa att EU‑‑domstolens slutliga avgörande, som i förekommande fall meddelas som svar på de frågor om förhandsavgörande som formulerats i beslutet om hänskjutande, får full effekt.
155. Den åttonde frågan ska därför, enligt min mening, förstås så, att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida artikel 19.1 andra stycket FEU, artikel 267 FEUF och artikel 23 första stycket i protokoll (nr 3) om stadgan för Europeiska unionens domstol utgör hinder för nationella bestämmelser såsom artiklarna 8.3, 10 och 13.3 LOA, i den mån dessa bestämmelser ålägger de nationella domstolarna att fatta beslut om befrielse från ansvar för hantering av offentliga medel och att häva säkerhetsåtgärderna inom högst två månader, även om EU-domstolen, till vilken en begäran om förhandsavgörande har framställts, ännu inte har meddelat sitt avgörande.
156. Jag erinrar inledningsvis om att det enligt fast rättspraxis genom artikel 267 FEUF inrättas en dialog mellan EU-domstolen och domstolarna i medlemsstaterna för att garantera en enhetlig tolkning av unionsrätten och därigenom göra det möjligt att säkerställa unionsrättens koherens, fulla verkan och autonomi samt, i slutändan, den specifika karaktären hos den rättsordning som inrättats genom fördragen. En dom som meddelats inom ramen för detta förfarande är således bindande för den nationella domstolen när den avgör det mål som är anhängigt vid den, såvitt avser tolkningen av de berörda unionsbestämmelserna.(83)
157. I artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol föreskrivs att i mål som omfattas av ett förfarande för förhandsavgörande ska det nationella förfarandet vilandeförklaras genom den hänskjutande domstolens beslut att hänskjuta frågan till EU-domstolen.(84)
158. Kommissionen har i sitt skriftliga yttrande understrukit att även om artikel 10.2 andra stycket LOA inte uttryckligen utesluter möjligheten för den nationella domstolen att avbryta tvåmånadersfristen under tiden EU‑‑domstolen behandlar begäran om förhandsavgörande, tyder den nationella relevanta lagstiftningens utformning – kännetecknad av att artikel 43 bis LEC inte ska tillämpas – på att denna möjlighet inte erkänns. Om så är fallet är det uppenbart att en sådan bestämmelse inte skulle vara förenlig med de unionsrättsliga bestämmelser som nämnts i föregående punkter. Faktum är att en lagstadgad skyldighet för de nationella domstolarna att inom en strikt tvåmånadersfrist fatta beslut om tillämpning av en amnesti (med de rättsverkningar som följer av beslutets rättskraft), och som samtidigt förhindrar att denna tidsfrist avbryts i det fall den nationella domstolen skulle framställa en begäran om förhandsavgörande, inte skulle möjliggöra för den domstolen att följa den dom som EU‑‑domstolen meddelar efter förfarandet för förhandsavgörande, och därigenom beröva detta förfarande all ändamålsenlig verkan.
159. När det gäller det obligatoriska hävandet av tidigare beslutade säkerhetsåtgärder enligt artikel 8.3 LOA, måste jag konstatera att en läsning av tionde och elfte styckena i avsnitt V i ingressen till samma lag föranleder mig att dra slutsatsen att lagen innebär att de säkerhetsåtgärder som tidigare beslutats ska hävas, även om det nationella förfarandet har vilandeförklarats på grund av en begäran om förhandsavgörande.
160. I detta avseende räcker det att erinra om att det för att unionsrätten ska få fullt genomslag enligt fast rättspraxis krävs att en domstol som prövar en tvist som ska avgöras utifrån unionsrätten måste kunna bevilja interimistiska åtgärder för att säkerställa den fulla verkan av det senare domstolsavgörandet. Om den nationella domstol som vilandeförklarar ett mål i avvaktan på att EU-domstolen besvarar en tolkningsfråga inte kunde förordna om interimistiska åtgärder fram till dess att den avgör målet utifrån EU-domstolens svar, så skulle den ändamålsenliga verkan av det system som inrättats genom artikel 267 FEUF nämligen till viss del går förlorad.(85) Av detta följer att den nationella domstolen, när den anser det nödvändigt, måste kunna vidta eller, i förekommande fall, upprätthålla säkerhetsåtgärder till dess att dess att den meddelar sitt avgörande till följd av EU‑‑domstolens svar på begäran om förhandsavgörande.
161. Det bör tilläggas att behovet av att möjliggöra för de nationella domstolarna att följa de domar som EU‑‑domstolen meddelar efter ett förfarande för förhandsavgörande också hör samman med kravet på domstolarnas oavhängighet enligt artikel 19.1 andra stycket FEU. Enligt EU-domstolens praxis utgör den befogenhet som innebär att en nationell domstol, när den tillämpar unionsrätten i enlighet med ett sådant avgörande, ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse eller praxis som kan hindra unionsrättens fulla verkan, en del av de nationella domstolarnas uppgift inom unionens rättsordning. Utövandet av denna befogenhet är därför en inneboende garanti för domstolarnas oavhängighet.(86)
162. Jag noterar slutligen att den spanska regeringen har gjort gällande att den hänskjutande domstolen bör tolka de aktuella nationella bestämmelserna i enlighet med artikel 267 FEUF, så att förfarandet, när en begäran om förhandsavgörande har framställts, kan vilandeförklaras och dessa säkerhetsåtgärder bibehållas så länge som vilandeförklaringen och åtgärderna är nödvändiga för att säkerställa den ändamålsenliga verkan av EU-domstolens svar. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida en sådan konform tolkning är möjlig.
163. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara den sjätte och den åttonde frågan, såsom de omformulerats, enligt följande. Artikel 19.1 andra stycket FEU, artikel 267 FEUF och artikel 23 första stycket i protokoll (nr 3) om stadgan för Europeiska unionens domstol utgör hinder för sådana nationella bestämmelser som artikel 8.3, artikel 10 och artikel 13.3 LOA, i den mån dessa bestämmelser ålägger de nationella domstolarna att inom högst två månader anta ett beslut om ansvarsbefrielse i fråga om hantering av offentliga medel och häva säkerhetsåtgärder som beslutats i ett tidigare skede av förfarandet, även om EU-domstolen, till vilken en begäran om förhandsavgörande har framställts, ännu inte har meddelat sitt avgörande.
V.      Förslag till avgörande
164. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som ställts av Tribunal de Cuentas (Revisionsrätten, Spanien) på följande sätt:
1)      Artikel 325 i FEUF
ska tolkas så,
att den inte utgör hinder för att ansvar, enligt Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (lag 1/2024 om amnesti för institutionell, politisk och social normalisering i Katalonien) av den 10 juni 2024, för icke‑brottsliga handlingar som kan påverka unionens ekonomiska intressen, såsom hantering av offentliga medel, bortfaller när det inte föreligger ett direkt samband mellan denna hantering och följden att de inkomster som ställs till unionsbudgetens förfogande potentiellt eller faktiskt minskar.
2)      Artikel 19.1 andra stycket FEU
ska tolkas så,
att den utgör hinder för en sådan nationell bestämmelse som artikel 10.2 andra stycket i lag 1/2024 av den 10 juni 2024, enligt vilken varje beslut om tillämpning av amnestin i ett visst mål ska fattas inom högst två månader, när denna frist – om den har tvingande karaktär – hindrar den nationella domstolen från att vidta nödvändiga åtgärder för bevisupptagning för att avgöra huruvida de aktuella medlen, vilka är föremål för handlingar som ger upphov till ansvar för hantering av offentliga medel och som är föremål för nämnda domstols prövning, utgör unionens medel.
3)      Artikel 19.1 andra stycket FEU
ska tolkas så,
–        att den utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 13.3 i lag 1/2024 av den 10 juni 2024, i den mån denna bestämmelse ålägger de nationella domstolarna att, innan de meddelar beslut om att befria de fysiska eller juridiska personer som är föremål för förfarandet från ansvar, höra enbart de offentliga organ som lidit skada till följd av förlusten av de offentliga medel som har samband med de handlingar för vilka amnesti föreskrivs, samt Ministerio Fiscal (åklagarmyndigheten), men inte de parter som väckt talan i det allmännas intresse, och
–        att den inte utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 13.3 i lag 1/2024 av den 10 juni 2024, i den del denna bestämmelse ålägger de nationella domstolarna att meddela ett beslut som befriar de fysiska eller juridiska personer som är föremål för förfarandet från ansvar för hantering av offentliga medel, utan att dessa domstolar har möjlighet att bedöma bevisningen för att avgöra om de berörda personerna faktiskt har begått de handlingar som föranlett att de ställts till ansvar för sin hantering av offentliga medel.
4)      Artikel 19.1 andra stycket FEU, artikel 267 FEUF och artikel 23 första stycket i protokoll (nr 3) om stadgan för Europeiska unionens domstol
ska tolkas så,
att de utgör hinder för sådana nationella bestämmelser som artikel 8.3, artikel 10 och artikel 13.3 i lag 1/2024 av den 10 juni 2024, i den mån dessa bestämmelser ålägger de nationella domstolarna att inom högst två månader anta ett beslut om ansvarsbefrielse i fråga om hantering av offentliga medel och häva säkerhetsåtgärder som beslutats i ett tidigare skede av förfarandet, även om EU‑domstolen, till vilken en begäran om förhandsavgörande har framställts, ännu inte har meddelat sitt avgörande.
1      Originalspråk: franska.
2      Se Donnedieu de Vabres, H., Traité de droit criminel et de législée comparée, Librairie du Recueil Sirey, Paris, 1947 (3:e upplagan), s. 550–560, nr 977–992, särskilt s. 550, nr 977.
3      Detta ord består, i likhet med ordet amnesti, av prefixet ἀ- (privativ) och av μνήμη (mnêmê), som betyder ”minne” eller ”hågkomst” på grekiska.
4      Se definitionen av begreppet amnesti på plattformen Oxford Constitutional Law, på följande adress: https://oxcon.ouplaw.com/display/10.1093/law-mpeccol/law-mpeccol-e199.
5      För en ingående historisk redogörelse för amnestin, se mitt förslag till avgörande i det konnexa målet C‑666/24, Associació Catalana de Víctimes de Organitzaciones Terroristes (ACVOT), som jag föredrar i dag.
6      Se Beccaria, C., Dei delitti e delle pene, Livorno, 1764, kapitel XLVI, med rubriken ”Nåd”, särskilt följande avsnitt: ”Om man anser att barmhärtighet, som är lagstiftarens dygd och inte lagens verkställares, måste framträda i lagboken och bannlysas från domarna; om man blott visar människorna de brott som benådats, och där straffet inte varit en nödvändig följd, då närs hos dem förhoppningen om straffrihet, man får dem att betrakta straffens utövande som våldshandlingar och inte som rättvisa – hur skulle man då kunna önska att suveränen skänker nåd åt brottslingar?” (Avsnittet har översatts till franska av Chaillou de Lisy, M., i Beccaria, C., Traité des délits et des peines, Paris, 1773, och finns tillgänglig på följande adress: https://perso.unifr.ch/derechopenal/assets/files/obrasjuridicas/oj_20100907_01.pdf)
7      Se Hugo, V., Actes et paroles. Depuis l’exil. 1871–1876, Hetzel, Paris, vol. 6, kapitel XXXII med rubriken ”Amnestin i senaten”, Victor Hugos tal, måndagen den 22 maj 1876, s. 154–169, särskilt följande avsnitt: ”Mina herrar, i tider av oenighet åberopas rättvisan av alla parter, Den tillhör ingen. Den känner endast sig själv. Den är gudomligt blind för mänskliga passioner. Den är allas väktare och ingens tjänare. Rättvisan blandar sig inte i inbördeskrig, men den ignorerar dem inte, och den ingriper. Och vet ni när det sker? Efteråt. Den låter de särskilda domstolarna verka, och när de är färdiga börjar den. Den byter då namn och kallas barmhärtighet” (s. 157).
8      BOE nr 141 av den 11 juni 2024, s. 67764.
9      BOE nr 311 av den 29 december 1978, s. 29313.
10      Dom 137/2025 meddelad av Tribunal Constitucional (Författningsdomstolen), Pleno (BOE nr 183 av den 31 juli 2025, s. 103781 (ES:TC:2025:137)).
11      BOE nr 121 av den 21 maj 1982, s. 13290.
12      BOE nr 84 av den 7 april 1988, s. 10459.
13      BOE nr 157 av den 2 juli 1985, s. 20632.
14      BOE nr 7 av den 8 januari 2000, s. 575.
15      Det rör sig om ett förfarande för att fastställa ansvaret för personer som, i kraft av sina befattningar, förvaltar offentliga medel, när ett konto uppvisar ett obehörigt skuldsaldo eller när kontantmedel eller redovisning av kontots ställning saknas.
16      EGT L 312, 1995, s. 1.
17      Se dom av den 1 augusti 2025, Daka m.fl. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 och C‑493/23, EU:C:2025:592, punkt 53 och där angiven rättspraxis).
18      Se dom av den 21 januari 2020, Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, punkterna 61 och 62 samt där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen Banco de Santander).
19      Se artikel 26.1 och 26.2 LOTCU.
20      Se, för ett liknande resonemang, domen Banco de Santander (punkterna 72–77).
21      I domen av den 29 april 2021, X (Europeisk arresteringsorder – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punkt 93), slog domstolen fast att ”en amnesti [i allmänhet har till syfte] att de gärningar som den avser ska förlora sin brottsliga karaktär, vilket får till följd att lagföring inte längre ska ske för brottet och att verkställighet av en fällande dom, om en sådan redan har meddelats, inte längre får ske”.
22      Rådets rambeslut av den 13 juni 2002 (EGT L 190, 2002, s. 1).
23      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 13 december 2011 (EUT L 338, 2011, s. 2).
24      Rådets förordning av den 12 oktober 2017 (EUT L 283, 2017, s. 1).
25      Det ska i detta hänseende påpekas att EU-domstolen redan har slagit fast att ”unionslagstiftaren, genom att definiera de förfaranden som föreskrivs i förordning 2017/1939, har haft för avsikt att inrätta en mekanism som säkerställer att de gränsöverskridande utredningar som genomförs av Europeiska åklagarmyndigheten är minst lika effektiva som den som följer av tillämpningen av de förfaranden som föreskrivs inom ramen för systemet för straffrättsligt samarbete mellan medlemsstaterna på grundval av principerna om ömsesidigt förtroende och ömsesidigt erkännande” (se dom av den 21 december 2023, G.K. m.fl.. (Europeiska åklagarmyndigheten), C‑281/22, EU:C:2023:1018, punkt 67).
26      Se artikel 11.1 i rådets rambeslut 2005/214/RIF av den 24 februari 2005 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff (EUT L 76, 2005, s. 16), artikel 13.1 i rådets rambeslut 2006/783/RIF av den 6 oktober 2006 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande (EUT L 328, 2006, s. 59), artikel 19.1 i rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 2008, s. 27) och artikel 19.1 i rådets rambeslut 2008/947/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på domar och övervakningsbeslut i syfte att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder (EUT L 337, 2008, s. 102).
27      Dom av den 16 december 2021 (C‑203/20, EU:C:2021:1016) (nedan kallad domen AB).
28      Denna princip stadfästs i artikel 50 i stadgan.
29      Domen AB (punkterna 40–42).
30      Domen AB (punkterna 74 och 75).
31      Dom av den 17 juli 2008, kommissionen/Italien (C‑132/06, EU:C:2008:412).
32      Rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund (EGT L 145, 1977, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28).
33      Även om den hänskjutande domstolen också hänvisar till artikel 4.3 i FEU anser jag att EU-domstolen kan begränsa sitt svar till att enbart avse artikel 325 FEUF. Domstolen har nämligen i domen av den 8 mars 2022, kommissionen/Förenade kungariket (Bekämpning av bedrägerier i form av undervärdering) (C‑213/19, EU:C:2022:167, punkt 261), slagit fast att ”vad beträffar medlemsstaternas skyldigheter att bekämpa varje form av bedrägeri och all annan olaglig verksamhet som kan rikta sig mot unionens ekonomiska intressen, utgör artikel 325.3 FEUF ett särskilt uttryck för den allmänna principen om lojalt samarbete i artikel 4.3 FEU”. Sistnämnda bestämmelse kräver således inte någon annan prövning än den som görs enligt artikel 325 FEUF.
34      Enligt min mening är förordning nr 2988/95, som den hänskjutande domstolen också har hänvisat till, inte tillämplig i förevarande fall. Enligt artikel 1.2 i denna förordning ska nämligen de åtgärder och sanktioner som föreskrivs i densamma endast tillämpas på oegentligheter som är en följd av en handling eller en underlåtenhet av en ”ekonomisk aktör”. Det förefaller emellertid framgå av beslutet om hänskjutande att svarandena i målet vid den nationella domstolen inte är ”ekonomiska aktörer”, i den mening som avses i nämnda förordning.
35      Dom av den 2 maj 2018, Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
36      Dom av den 21 december 2021, Euro Box Promotion m.fl. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 och C‑840/19, EU:C:2021:1034, punkt 183) (nedan kallad domen Euro Box).
37      Kommissionens beslut av den 13 december 2006 om inrättande av en mekanism för samarbete och kontroll av Rumäniens framsteg vid uppfyllandet av de särskilda riktmärkena för reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption (EUT L 354, 2006, s. 56).
38      Se domen Euro Box (punkterna 188–190).
39      Dom av den 8 juni 2023 (C‑545/21, EU:C:2023:451).
40      Rådets förordning av den 11 juli 2006 om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden samt om upphävande av förordning (EG) nr 1260/1999 (EUT L 210, 2006, s. 25).
41      Se dom av den 8 juni 2023, ANAS (C‑545/21, EU:C:2023:451, punkterna 38 och 39).
42      Rådets beslut av den 7 juni 2007 om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel (EUT L 163, 2007, s. 17).
43      Dom av den 5 december 2017, M.A.S. och M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, punkt 32), och dom av den 5 juni 2018, Kolev m.fl. (C‑612/15, EU:C:2018:392, punkt 52) (nedan kallad domen Kolev).
44      Se artikel 2.1 a och b i beslut 2007/436.
45      Se domen Kolev (punkt 51), och dom av den 5 december 2017, M.A.S. och M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, punkt 31).
46      Se domen Euro Box (punkt 187).
47      Det ska i detta hänseende erinras om att i avsaknad av en mer exakt definition i fördraget av det territorium som omfattas av varje medlemsstats suveränitet, ankommer det på varje medlemsstat att fastställa omfattningen och gränserna för sitt eget territorium i enlighet med folkrättsliga regler. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 augusti 2022, Navitours(C‑294/21, EU:C:2022:608, punkt 38). Målet som gav upphov till den domen rörde Mosel, en flod som – vilket är ovanligt – har ställning som kondominat. Denna ställning härrör från artikel 25 i slutakten från Wienkongressen av den 9 juni 1815, i vilken det föreskrivs att Mosel, Sûre och Our, i den mån de utgör gränsfloder, ska tillhöra de båda angränsande makterna gemensamt. Denna bestämmelse bekräftades och preciserades i artikel 27 i gränsfördraget mellan Konungariket Nederländerna och Konungariket Preussen som ingicks i Aachen den 26 juni 1816 samt i artikel 30 i det gränsfördrag som ingicks mellan samma stater i Kleve den 7 oktober 1816 (se Caflisch, L., ”Règles générales du droit des cours d’eaux internationaux”, The Hague Academy Collected Courses Online vol. 219, 1989, s. 9–225, särskilt s. 67 och 68).
48      Dom av den 27 februari 2018 (C‑64/16, EU:C:2018:117) (nedan kallad domen ASJP).
49      Se domen ASJP (punkt 37).
50      Se dom av den 27 februari 2025, Sinalov (C‑16/24, EU:C:2025:116, punkt 36).
51      Se dom av den 5 juni 2023, kommissionen/Polen (Domares oavhängighet och privatliv) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punkt 263).
52      Dom av den 24 juni 2019 (C‑619/18, EU:C:2019:531, punkt 52).
53      Förslag till avgörande av generaladvokaten Bobek i de förenade målen Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl. (C‑748/19–C‑754/19, EU:C:2021:403, punkt 146). Denna relativt höga materiella tröskel är överträdelsens systemiska karaktär, såsom jag förklarar i punkt 121 i detta förslag till avgörande.
54      Se dom av den 6 mars 2025, D.K. (Domare som fråntas vissa av sina tilldelade mål) (C‑647/21 och C‑648/21, EU:C:2025:143, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
55      Se dom av den 9 januari 2024, G. m.fl. (Utnämning av domare vid allmänna domstolar i Polen) (C‑181/21 och C‑269/21, EU:C:2024:1, punkterna 64 och 65 samt där angiven rättspraxis).
56      Se, bland annat, dom av den 28 november 2024, PT (Uppgörelse mellan åklagaren och gärningsmannen) (C‑432/22, EU:C:2024:987, punkt 64) (nedan kallad domen PT).
57      Se dom av den 14 november 2024, S. (Ändring av den dömande sammansättningen) (C‑197/23, EU:C:2024:956, särskilt punkt 42).
58      Domen ASJP (punkterna 32 och 35).
59      Se dom av den 2 mars 2021, A.B. m.fl. (Tillsättning av domare vid högsta domstolen – Rättsmedel) (C‑824/18, EU:C:2021:153, punkt 143).
60      Se dom av den 20 april 2021, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, punkt 52) (nedan kallad domen Repubblika), och dom av den 1 augusti 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punkt 73).
61      Se domen Repubblika (punkt 45), och dom av den 1 augusti 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punkt 72).
62      Dom av den 15 juli 2021 (C‑791/19, EU:C:2021:596, punkt 203).
63      Punkt 70 i den domen.
64      Dom av den 15 juli 2021, kommissionen/Polen (Disciplinära förfaranden gentemot domare) (C‑791/19, EU:C:2021:596, punkt 213).
65      Se domen PT (punkterna 71 och 72).
66      Se även, för ett motsvarande synsätt, domen Repubblika (punkterna 39, 42 och 43).
67      Se Leloup, M., ”The untapped Potential of the Systemic Criterion in the ECJ’s Case Law on Judicial Independence”, German Law Journal, Cambridge University Press, Toronto, vol. 24, nr 6, 2023, s. 995–1010.
68      Förslag till avgörande av generaladvokaten Bobek i de förenade målen Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl. (C‑748/19–C‑754/19, EU:C:2021:403, punkt 148).
69      Se, bland annat, domen Repubblika (punkt 54).
70      Se dom av den 3 juli 2025, Lita och Jeszek (C‑646/23 och C‑661/23, EU:C:2025:519, punkt 62 och där angiven rättspraxis).
71      Se, bland annat, dom av den 18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl. (Förenade målen C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 och C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 197).
72      Venedigkommissionen, yttrande nr 1167/2023 och 1168/2023 av den 18 mars 2024 om rättsstatens krav i fråga om amnestier, med avseende särskilt på det spanska parlamentariska lagförslaget ”om lagen om amnesti för institutionell, politisk och social normalisering i Katalonien” (CDL-AD (2024) 003, punkt 81).
73      Venedigkommissionen, yttrande nr 710/2012 av den 11 mars 2013 om bestämmelserna om politiska fångar i Georgiens amnestilag (CDL-AD (2013) 009, punkterna 43–46).
74      I båda fallen kommer de berörda domarna att bli föremål för påföljder i enlighet med artikel 420 i samma lag.
75      Se även Venedigkommissionens yttranden nr 1167/2023 och 1168/2023 av den 18 mars 2024 om rättsstatens krav i fråga om amnestier, med avseende särskilt på det spanska parlamentariska lagförslaget ”om lagen om amnesti för institutionell, politisk och social normalisering i Katalonien” (CDL-AD (2024) 003, punkt 105), där Venedigkommissionen beträffande lagförslaget uttryckte sig som följer: ”Artikel 10 i förslaget till amnestilag föreskriver att ansökningar om tillämpning av amnestilagen ska behandlas med företräde och skyndsamt. Motsvarande beslut ska antas ’med prioritet och skyndsamt’, ’inom två månader’. Kommissionen välkomnar i detta avseende att det inte finns några följder, inte heller i form av disciplinära påföljder, om denna tidsfrist inte iakttas …”.
76      Den hänskjutande domstolen har även har hänvisat till artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen). Jag vill emellertid erinra om att unionsrätten enligt fast rättspraxis inte reglerar förhållandet mellan Europakonventionen och medlemsstaternas rättsordningar och inte heller fastställer vilka slutsatser en nationell domstol ska dra när en nationell bestämmelse är oförenlig med de rättigheter som garanteras i konventionen (se, bland annat, dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 44). Av detta följer att EU-domstolen inte är behörig att tolka bestämmelserna i Europakonventionen.
77      Se dom av den 4 april 2019, OZ/EIB (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, punkt 53 och där angiven rättspraxis).
78      Se dom av den 26 september 2024, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
79      Se dom av den 30 januari 2024, Agentsia ”Patna infrastruktura” (Europeisk finansiering av väginfrastruktur) (C‑471/22, EU:C:2024:99, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
80      Se, bland annat, dom av den 17 december 2009, Omprövning M/EMEA (C‑197/09 RX-II, EU:C:2009:804, punkt 41), och dom av den 16 oktober 2019, Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, punkt 62).
81      Jag noterar nämligen att Tribunal Constitucional (Författningsdomstolen), i en nyligen avkunnad dom om grundlagsförenligheten av vissa bestämmelser i LOA, fann att artikel 13.3 LOA skulle vara oförenlig med rätten till försvar enligt artikel 24 i grundlagen, om den tolkades på så sätt att domstolen inte var skyldig att inhämta yttrande från den part som väckt talan i det allmännas intresse innan den fattade det beslut om befrielse från ansvar som avses i denna artikel. Författningsdomstolen avstod emellertid från att förklara bestämmelsen grundlagsstridig, eftersom den ansåg att en grundlagskonform tolkning trots allt var möjlig. Se dom 137/2025 meddelad av Tribunal Constitucional (Författningsdomstolen), Pleno (BOE nr 183, av den 31 juli 2025, s. 103781 (ES:TC:2025:137)).
82      Se Merle, R. och Vitu, A., Traité de droit criminel, Tome II, procédure pénale, Éditions Cujas, Paris, 2001 (5:e upplagan).
83      Se dom av den 5 juni 2023, kommissionen/Polen (Domares oavhängighet och privatliv) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punkterna 274 och 275 samt där angiven rättspraxis).
84      Se dom av den 31 januari 2023, Puig Gordi m.fl. (C‑158/21, EU:C:2023:57, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
85      Se dom av den 6 oktober 2021, W.Ż. (Högsta domstolens avdelning för extraordinär kontroll och offentliga angelägenheter – Tillsättning) (C‑487/19, EU:C:2021:798, punkterna 142–130 och där angiven rättspraxis).
86      Se domen Euro Box (punkt 257).