62019CC0824
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
föredraget den 22 april 2021 (
1
)
Mål C‑824/19
TC,
UB
mot
Komisia za zashtita ot diskriminatsia,
VA,
ytterligare deltagare i rättegången:
Varhovna administrativna prokuratura
(begäran om förhandsavgörande från Varhoven administrativen sad (Högsta förvaltningsdomstolen, Bulgarien))
”Begäran om förhandsavgörande – Likabehandling i arbetslivet – Diskriminering på grund av funktionshinder – Direktiv 2000/78/EG – Huruvida en blind person får fullgöra lekmannadomaruppdrag i brottmålförfaranden – Artikel 4.1 – Verkligt och avgörande yrkeskrav för att tjänstgöra som lekmannadomare – Brottmålsprocessregler – Artikel 5 – Rimliga anpassningsåtgärder – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 47 – Rätt till rättvis rättegång – Förenta nationernas konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning – Artikel 13 – Tillgång till rättssystemet”
I. Inledning
1.
Förevarande mål rör en diskriminering i arbetslivet på grund av funktionshinder. Det avser tjänstgöringen som lekmannadomare i en brottmålsprocess. I det aktuella målet utförs lekmannadomaruppdrag mot arvode, och således yrkesmässigt, av en person som är blind.
2.
EU-domstolen ombeds att tolka direktiv 2000/78/EG, (
2
) som förbjuder diskriminering på grund av funktionshinder, jämförd med Förenta nationernas konvention av den 13 december 2006 om rättigheter för personer med funktionsnedsättning (
3
) (nedan kallad FN-konventionen), och avgöra huruvida det, med stöd av artikel 4.1 i direktiv 2000/78, kan vara motiverat att helt utesluta blinda personer från att delta som lekmannadomare i brottmålsprocess och därvid erhålla arvode. Den hänskjutande domstolen vill särskilt få klarhet i huruvida synen utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav i den mening som avses i denna bestämmelse.
3.
Begäran om förhandsavgörande har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, TC och UB, ordförande vid en domstol respektive domare vid en brottmålsavdelning, och, å andra sidan, Komisia za zashtita ot diskriminatsia (kommissionen för skydd mot diskriminering, Bulgarien) och VA, lekmannadomare som är blind vid denna avdelning. TC och UB har bestritt kommissionens för skydd mot diskriminering beslut att ålägga dem böter för diskriminering på grund av funktionshinder i förhållande till VA, som de inte hade tillåtit att delta.
4.
Målet ska föranleda EU-domstolen att göra en avvägning mellan, å ena sidan, skyldigheten för den stat som är arbetsgivare att vidta lämpliga åtgärder för att integrera personer med funktionshinder i arbetslivet, i förevarande fall för att tjänstgöra som lekmannadomare i brottmålsprocesser och därvid erhålla arvode, och, å andra sidan, nationella brottmålsprocessregler som syftar till att säkerställa en rättvis rättegång.
5.
I slutet av min bedömning kommer jag att föreslå att EU-domstolen ska slå fast att medlemsstaterna, när tjänsten är avlönad, så långt det är möjligt ska tolka sina brottmålsprocessregler så, att blinda personer ska tillåtas att delta som lekmannadomare i brottmål. När det särskilt gäller en sådan person, såsom den som är aktuell i det nationella målet, som uppfyller de krav som föreskrivs i nationell rätt för att få delta som lekmannadomare i sådana mål och som har tillåtits att arbeta i denna egenskap, föreslår jag att EU-domstolen ska slå fast att det är oproportionerligt och utgör en diskriminering i strid med direktiv 2000/78, tolkad mot bakgrund av FN-konventionen, att helt utesluta personen från att delta i sådana mål med motiveringen att personen antas sakna förmåga att fullgöra lekmannadomaruppdrag på grund av sitt funktionshinder.
II. Tillämpliga bestämmelser
A.
Folkrätten
6.
I artikel 5.2 i FN-konventionen förbjuds all diskriminering på grund av funktionsnedsättning och, i enlighet med artikel 27, bland annat i arbetslivet. Enligt denna bestämmelse är konventionsstaterna skyldiga att vidta rimliga anpassningsåtgärder för att främja jämställdhet och undanröja diskriminering.
7.
Artikel 13 i FN-konventionen har rubriken ”Tillgång till rättssystemet”. I punkt 1 i denna bestämmelse föreskrivs följande:
”Konventionsstaterna ska säkerställa effektiv tillgång till rättssystemet för personer med funktionsnedsättning på lika villkor som för andra, däribland genom att erbjuda dem processuella och åldersrelaterade anpassningar för att underlätta en verksam roll för dem som direkta och indirekta deltagare, inklusive som vittnen, i alla rättsliga förfaranden, innefattande i det undersökande skedet och i andra förberedande skeden.”
B.
Unionsrätten
8.
I skälen 17, 20 och 23 i direktiv 2000/78 anges följande:
”(17)
Detta direktiv innebär inte något krav på att anställa, befordra, utbilda eller ge fortsatt anställning åt en person som saknar kompetens eller förmåga eller som inte står till förfogande för att utföra den aktuella tjänstens grundläggande uppgifter eller följa en given utbildning, skyldigheten att vidta rimliga anpassningsåtgärder för personer med funktionshinder påverkas dock inte.
…
(20)
Lämpliga åtgärder bör vidtas, dvs. effektiva och praktiska åtgärder för att organisera arbetsplatsen med hänsyn till personer med funktionshinder, t.ex. inredning av lokaler eller anpassning av utrustning, arbetstakt, arbetsfördelning, utbildningsmöjligheter eller arbetsledning.
…
(23)
Under mycket begränsade omständigheter kan en särbehandling vara berättigad, när en egenskap som avser religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav, förutsatt att syftet är legitimt och kravet är rimligt. Sådana omständigheter skall ingå i den information som medlemsstaterna skall lämna till kommissionen.”
9.
I artikel 2 i samma direktiv, med rubriken ”Begreppet diskriminering”, föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv avses med principen om likabehandling att det inte får förekomma någon direkt eller indirekt diskriminering på någon av de grunder som anges i artikel 1.
2.   Enligt punkt 1 skall
a)
direkt diskriminering anses förekomma när en person på någon av de grunder som anges i artikel 1 behandlas mindre förmånligt än en annan person behandlas, har behandlats eller skulle ha behandlats i en jämförbar situation,
…
5.   Detta direktiv skall inte påverka de åtgärder som föreskrivs i nationell lagstiftning och som är nödvändiga i ett demokratiskt samhälle för den allmänna säkerheten, ordningens bevarande, förebyggande av brott samt skydd för hälsa och andra personers fri- och rättigheter.”
10.
Artikel 3.1 i direktivet, med rubriken ”Tillämpningsområde”, har följande lydelse:
”Inom ramen för gemenskapens befogenheter skall detta direktiv tillämpas på alla personer, såväl inom den offentliga som den privata sektorn, inklusive offentliga organ, i fråga om följande:
a)
Villkor för tillträde till anställning, till verksamhet som egenföretagare och till yrkesutövning, inklusive urvalskriterier och krav för anställning inom alla verksamhetsgrenar på alla nivåer i arbetslivet, inbegripet befordran.
…
c)
Anställnings- och arbetsvillkor, inklusive avskedande och löner.
… ”
11.
Artikel 4 i samma direktiv har rubriken ”Yrkeskrav”. I artikel 4.1 föreskrivs följande:
”Utan hinder av artikel 2.1 och 2.2 får medlemsstaterna föreskriva att sådan särbehandling som föranleds av en egenskap som har samband med någon av de grunder som anges i artikel 1 inte skall utgöra diskriminering, om denna egenskap utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav på grund av yrkesverksamhetens natur eller det sammanhang där den utförs, förutsatt att målet är legitimt och kravet proportionerligt.”
12.
I artikel 5 i direktiv 2000/78, med rubriken ”Rimliga anpassningsåtgärder för personer med funktionshinder”, föreskrivs följande:
”För att garantera principen om likabehandling för personer med funktionshinder skall rimliga anpassningsåtgärder vidtas. Detta innebär att arbetsgivaren skall vidta de åtgärder som behövs i det konkreta fallet för att göra det möjligt för en person med funktionshinder att få tillträde till, delta i eller göra karriär i arbetslivet, eller att genomgå utbildning, såvida sådana åtgärder inte medför en oproportionerlig börda för arbetsgivaren. Om denna börda i tillräcklig grad kompenseras genom åtgärder som redan ingår i den berörda medlemsstatens politik för personer med funktionshinder bör den inte anses oproportionerlig.”
C.
Bulgarisk rätt
13.
I artikel 6.1 i Republiken Bulgariens konstitution (DV nr 56 av den 13 juli 1991, i dess ändrade lydelse, DV nr 12 av den 6 februari 2007) föreskrivs följande:
”(1) Människorna föds fria och jämlika vad gäller värdighet och rättigheter.”
14.
Artikel 48 i konstitutionen har följande lydelse:
”(1)   Medborgarna har rätt till arbete. Staten ska skapa förutsättningar för att genomföra denna rätt.
(2)   Staten ska skapa förutsättningar för att genomföra rätten till arbete, särskilt vad gäller personer med fysiska och psykiska funktionshinder. …”
15.
Enligt artikel 4.1 i Zakon za zashtita ot diskriminatsia (lagen om skydd mot diskriminering, DV nr 86 av den 30 september 2003, i dess ändrade lydelse, DV nr 26 av den 7 april 2015) (nedan kallad diskrimineringslagen) är all direkt eller indirekt diskriminering på grund av bland annat funktionshinder förbjuden.
16.
Enligt artikel 7.1 punkt 2 i denna lag gäller följande:
”Följande fall utgör inte diskriminering:
Särbehandling av personer som föranleds av en egenskap som har samband med någon av de grunder som anges i artikel 4.1, om denna egenskap utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav på grund av yrkesverksamhetens natur eller det sammanhang i vilket den utförs, förutsatt att målet är legitimt och kravet inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet.”
17.
I artikel 66 i zakon za sadebnata vlast (lagen om domstolsväsendet, DV nr 64 av den 7 augusti 2007, i dess ändrade lydelse, DV nr 29 av den 8 april 2019) (nedan kallad lagen om domstolsväsendet) föreskrivs att i de fall som föreskrivs i lag omfattar den dömande sammansättningen vid den domstol som är behörig i första instans även ”sadebni zasedateli” (lekmannadomare), vilka har samma rättigheter och skyldigheter som domare.
18.
Artikel 67.1 i denna lag har följande lydelse:
”Alla bulgariska medborgare med rättskapacitet som
1.
är mellan 21 och 68 år,
2.
har en folkbokföringsadress i en kommun som ingår i den domsaga för den domstol vid vilken de har lämnat i en ansökan,
3.
åtminstone har avslutad gymnasieutbildning,
4.
inte har dömts för uppsåtligt brott, även vid rehabilitering, och
5.
inte lider av någon psykisk sjukdom
kan väljas som lekmannadomare.”
19.
I artikel 8.1 i nakazatelno-protsesualen kodeks (straffprocesslagen, DV nr 86 av den 28 oktober 2015, i dess ändrade lydelse, DV nr 16 av den 22 februari 2019) (nedan kallad straffprocesslagen) föreskrivs följande:
”I de fall och i enlighet med de förfaranden som föreskrivs i denna lag deltar lekmannadomare i domstolarnas dömande sammansättning.”
20.
I artikel 13.1 i denna lag föreskrivs att domstolen, åklagarmyndigheten och förundersökningsmyndigheterna, inom ramen för sina respektive befogenheter, ska vidta alla åtgärder för att utreda den objektiva sanningen. I artikel 13.2 föreskrivs att den objektiva sanningen fastställs på det sätt som föreskrivs i denna lag.
21.
Enligt artikel 14.1 i samma lag ska domstolen, åklagarmyndigheten och förundersökningsmyndigheterna fatta sina avgöranden på grundval av sin fasta övertygelse.
22.
Enligt artikel 18 i samma lag ska domstolen, åklagarmyndigheten och förundersökningsmyndigheterna fatta sina avgöranden på grundval av bevis som de själva fastställer och bedömer, om inte annat föreskrivs i denna lag.
III. Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
23.
VA har en permanent begränsad arbetsförmåga efter att ha förlorat synen. Hon avslutade sin juridiska utbildning och avlade med framgång lämplighetsprov för utövande av juridisk verksamhet. Hon arbetade därefter på synskadades förening och i organisationer som tillhör den europeiska sammanslutningen för synskadade.
24.
År 2014 tillsattes VA som lekmannadomare vid Sofiyski gradski sad (domstol för staden Sofia, Bulgarien), efter ett förfarande som genomfördes av stadsfullmäktige i Sofia. Hon placerades vid Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia, Bulgarien) och genom lottning vid denna domstols sjätte brottmålsavdelning, vid vilken domare UB, samt tre andra lekmannadomare, utgjorde den dömande sammansättningen. Hon avlade ed inför denna domstol den 25 mars 2015.
25.
Under en period på nära ett och ett halvt år, mellan den 25 mars 2015 och den 9 augusti 2016, deltog VA inte i någon enda brottmålsförhandling. I maj 2015 vände hon sig till ordföranden för Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia), nämligen TC, och begärde att hon skulle placeras hos en annan domare. Hon fick emellertid inte något svar.
26.
Den 24 september 2015 vände sig VA till kommissionen för skydd mot diskriminering och gjorde gällande att domaren UB hade missgynnat henne på grund av sitt funktionshinder, eftersom UB inte hade tillåtit henne att delta i brottmålsprocesser, och att domstolens ordförande, TC, också hade missgynnat henne genom att inte bifalla hennes begäran om omplacering hos en annan domare för att kunna utöva sin rätt att arbeta som lekmannadomare.
27.
I beslut av den 6 mars 2017 slog kommissionen för skydd mot diskriminering fast, efter att ha hört UB och TC, att de hade diskriminerat VA på grund av dennes funktionshinder, bland annat i den mening som avses i artikel 4 i lagen om diskriminering. UB och TC förpliktades att erlägga böter på 500 respektive 250 bulgariska leva (BGN) (cirka 256 respektive 128 euro).
28.
Både UB och TC väckte talan mot detta beslut vid Administrativen sad Sofia-grad (Förvaltningsdomstolen i Sofia stad). Förvaltningsdomstolen ogillade överklagandet. Den fann särskilt att det var rättsstridigt att införa principiella restriktioner för tillträde till en viss sysselsättning eller till ett visst yrke, såsom tjänstgöringen som lekmannadomare, genom att anta att tjänsten inte kan utövas fullt ut på grund av funktionshindret. Brottmålsprocessreglerna medför visserligen att lekmannadomare ska iaktta brottmålsprocessens principer om omedelbarhet, utredning av den objektiva sanningen och att den behöriga dömande sammansättningen ska bli fast övertygad. Antagandet, att förekomsten av ett funktionshinder under alla omständigheter fråntar en person förmågan att följa dessa principer, utgör en diskriminerande behandling. Nämnda domstol tillade att den omständigheten att VA deltog i ett stort antal förhandlingar i brottmålsprocesser från och med den 9 augusti 2016, det vill säga dagen då den lagreform varigenom den elektroniska placeringen av lekmannadomare infördes trädde i kraft, utgör stöd för dessa överväganden.
29.
UB och TC överklagade domen från Administrativen sad Sofia-grad (Förvaltningsdomstolen i Sofia stad) till den hänskjutande domstolen, nämligen Varhoven administrativen sad (Högsta förvaltningsdomstolen, Bulgarien). Till stöd för sitt överklagande har UB anfört att domstolen i första instans felaktigt har tillämpat diskrimineringslagen i stället för den överordnade straffprocesslagen och de principer som fastställs däri. UB har påpekat att hon är skyldig att, i egenskap av brottmålsdomare, iaktta diskrimineringslagen och dessa principer när den avgör mål som anhängiggjorts vid denna domstol, samt ska se till att alla ledamöter i den dömande sammansättningen ska beredas samma möjlighet att utvärdera bevis och få ett direkt intryck av parternas uppträdande. TC har å sin sida gjort gällande att nämnda domstol borde ha tillämpat artikel 7.1 punkt 2 i denna lag, som rör förekomsten av ett verkligt och avgörande yrkeskrav. Med hänsyn till deras art kan lekmannadomaruppgifter inte utföras av personer vars funktionshinder medför ett åsidosättande av principerna.
30.
Mot denna bakgrund och med hänsyn till brottmålsprocessreglerna har den hänskjutande domstolen i detta sammanhang påpekat att det är oklart huruvida en person som är blind, såsom VA, vid fullgörande av lekmannadomaruppdrag, får särbehandlas mot bakgrund av bestämmelserna i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), FN-konventionen och direktiv 2000/78, som syftar till att säkerställa likabehandling i arbetslivet för personer med funktionsnedsättning.
31.
Mot denna bakgrund beslutade Varhoven administrativen sad (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.
Ska artikel 5.2 i [FN-konventionen] och artikel [2].1, 2.2 och 2.3, och artikel 4.1 i direktiv [2000/78], tolkas så, att det är tillåtet att låta personer med synnedsättning tjänstgöra som lekmannadomare (sadeben zasedatel) och delta i brottmålsprocesser eller:
2.
Är det konkreta funktionshindret för en person med bestående blindhet ett särdrag som beaktas i samband med vad som utgör ett verkligt och avgörande krav för att tjänstgöra som lekmannadomare (sadeben zasedatel), och som motiverar en särbehandling och därmed inte utgör diskriminering på grund av personens ”funktionshinder”?”
32.
Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 12 november 2019. VA, Polens och Portugals regeringar samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Ingen förhandling har hållits.
IV. Bedömning
33.
Jag vill inledningsvis påpeka att de frågor som ställts avseende tolkningen av direktiv 2000/78 inte avser samtliga lekmannadomare i brottmålsprocesser, utan endast de som, i enlighet med vad som föreskrivs i bulgarisk rätt, såsom det redogjorts för i beslutet om hänskjutande, utför sina arbetsuppgifter inom ramen för en avlönad verksamhet och, därmed, yrkesverksamhet.
34.
Jag vill därefter understryka att VA, den lekmannadomare som är aktuell i det nationella målet, inte bara har nedsatt synd, utan är blind.
35.
I bedömningen nedan kommer jag att besvara tolkningsfrågorna genom att pröva dem tillsammans. Jag kommer först att, utan alltför stora svårigheter, konstatera att situationen för en sådan person som VA klart omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2000/78. Därefter kommer jag att fokusera på kärnfrågan huruvida särbehandlingen av VA motiveras av ett undantagsfall, i synnerhet undantaget i artikel 4.1 i direktivet om förekomsten av ett verkligt och avgörande krav, och huruvida särbehandlingen har ett berättigat och rimligt mål.
A.
Huruvida direktiv 2000/78 är tillämpligt
36.
Såsom framgår av rubriken och ingressen till direktiv 2000/78 är syftet med direktivet att inrätta en allmän ram för att säkerställa att alla personer behandlas lika i arbetslivet, genom att de ges ett effektivt skydd mot diskriminering på någon av de grunder som anges i artikel 1 i direktivet, däribland funktionshinder. (
4
)
37.
Förevarande mål omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2000/78.
38.
För det första avser målet, såsom jag angett i mina inledande synpunkter, en avlönad tjänst som lekmannadomare i brottmålsprocesser. (
5
) Av den hänskjutande domstolens uppgifter framgår att den som tjänstgör som lekmannadomare erhåller arvode och att tjänsten inte förefaller vara tidsbegränsad.
39.
För det andra rör förevarande mål funktionshinder i den mening som avses i artikel 1 i direktiv 2000/78, såsom det har definierats i rättspraxis, det vill säga en begränsning till följd av fysiska, psykiska eller mentala skador, vilka i samspel med olika hinder kan motverka den berördes fulla och verkliga deltagande i arbetslivet på lika villkor som andra arbetstagare. (
6
) En sinnesskada, i förevarande fall en synnedsättning, utgör nämligen en sådan fysisk skada.
40.
För det tredje avser särbehandlingen av VA, som det förefaller ostridigt att den hade ett direkt samband med VA:s funktionshinder, tillträdet till en anställning i den mening som avses i artikel 3.1 a i direktiv 2000/78, nämligen en tjänst som lekmannadomare, och ett anställningsvillkor i den mening som avses i artikel 3.1 c i detta direktiv, nämligen att personen inte har en fullständig synnedsättning.
41.
Härav följer att domarens och ordförandens behandling av VA, som bestod i att aldrig placera henne som lekmannadomare i brottmålsprocesser, omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2000/78. VA har fråntagits möjligheten att tjänstgöra som lekmannadomare i brottmålsprocesser och därvid erhålla arvode, med motiveringen att hon är blind, och därför på grund av en egenskap som har direkt samband med de grunder som anges i artikel 1 i direktiv 2000/78, nämligen ett funktionshinder.
42.
Det ska prövas huruvida denna särbehandling ändå omfattas av något av de undantagsfall som föreskrivs i detta direktiv.
B.
Huruvida det föreligger ett undantag från förbudet mot diskriminering på grund av funktionshinder
43.
Två bestämmelser i direktiv 2000/78 är relevanta för bedömningen av huruvida en särbehandling som har direkt samband med ett funktionshinder ändå är tillåten och således inte utgör någon förbjuden diskriminering i den mening som avses i direktivet.
44.
Inledningsvis föreskrivs i artikel 2.5 i direktivet att direktivet inte ska påverka de åtgärder som föreskrivs i nationell lagstiftning och som är nödvändiga för att skydda andra personers friheter och rättigheter.
45.
Denna bestämmelse skulle kunna omfatta en lagstiftningsåtgärd som syftar till att skydda tredje man, såsom en tilltalad vars rätt till försvar i en brottmålsprocess kan påverkas. Enligt artikel 2.5 krävs emellertid en lagstiftningsåtgärd. Av den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet kan det inte utläsas någon särskild lagstiftningsåtgärd på grundval av vilken den avlönade tjänst som lekmannadomare inte omfattar blinda personer. (
7
) Därutöver vill jag påpeka att den hänskjutande domstolen, som i förekommande fall ska pröva huruvida det föreligger en sådan lagstiftningsåtgärd, inte har angett denna bestämmelse. I det aktuella målet förefaller fall där blinda personer utesluts från att tjänstgöra som lekmannadomare således inte omfattas av något av de skäl som grundar sig på artikel 2.5.
46.
Enligt punkt 1 i artikel 4 i direktiv 2000/78, med rubriken ”Yrkeskrav”, får medlemsstaterna vidare föreskriva att sådan särbehandling som föranleds av en egenskap, såsom en viss fysisk lämplighet, som har samband med någon av de grunder som anges i artikel 1, däribland funktionshinder, inte ska utgöra diskriminering, om denna egenskap utgör ett ”verkligt och avgörande yrkeskrav”, förutsatt att målet är legitimt och kravet proportionerligt.
47.
Kärnfrågan i förevarande begäran om förhandsavgörande är huruvida en särbehandling kan motiveras av ett funktionshinder med stöd av artikel 4.1. Det ska erinras om att domaren och domstolens ordförande har gjort gällande att de regler och principer som gäller för brottmålsprocesser, det vill säga omedelbarhetsprincipen, direkt bevisvärdering i syfte att utreda den objektiva sanningen, fast övertygelse och likabehandling av ledamöter i den dömande sammansättningen i fråga om bevisupptagning, utgör hinder för att en lekmannadomare som är blind deltar i brottmålsprocesser. De anser att synen är ett väsentligt och avgörande krav för att lekmannadomare ska kunna iaktta dessa regler och principer vid utövandet av sina befogenheter.
48.
EU-domstolen har redan slagit fast att villkoret att en person ska ha vissa fysiska förmågor kan anses utgöra ett verkligt och avgörande yrkeskrav, i den mening som avses i artikel 4.1 i direktiv 2000/78, för att få utöva trafikflygar- (
8
) eller brandmannayrket. (
9
) Av domstolens praxis framgår att även en viss synskärpa kan anses utgöra ett verkligt och avgörande krav för att utöva lastbilföraryrket. (
10
)
49.
Gäller detta även synförmågan för att utöva den avlönade tjänsten som lekmannadomare i enlighet med regler och principer i brottmålsprocessen?
50.
Jag erinrar om att undantaget från förekomsten av ett verkligt och avgörande krav som avses i artikel 4.1, enligt skäl 23 i direktiv 2000/78, tillämpas endast under mycket begränsade omständigheter.
51.
De nationella straffprocessrättsliga bestämmelser som domaren och domstolens ordförande stöder sig på för att försvara sin ståndpunkt syftar till att säkerställa en rättvis rättegång.
52.
Detta mål är uppenbarligen legitimt. Rätten till en rättvis rättegång är nämligen en grundläggande rättighet enligt artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) och artikel 47 i stadgan. Frågan är huruvida det är nödvändigt att en lekmannadomare besitter synförmåga för att säkerställa att en rättegång är rättvis och, i förekommande fall, huruvida den omständigheten att en blind person inte får delta i någon brottmålsprocess i egenskap av lekmannadomare utgör en lämplig åtgärd som inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå nämnda mål.
53.
I mitt förslag till avgörande kommer jag att visa att svaret på denna fråga grundar sig på en svår avvägning mellan två grundläggande rättigheter, nämligen, å ena sidan, rätten till en rättvis rättegång (underavsnitt 1) och, å andra sidan, rätten för en person med funktionshinder att inte diskrimineras i arbetslivet (
11
) (underavsnitt 2), innan jag härav drar några slutsatser för ett sådant mål som det nu aktuella (underavsnitt 3).
1. Den grundläggande rätten till en rättvis rättegång
54.
För att förstå de regler om en rättvis rättegång som är tillämpliga på lekmannadomare i brottmålsprocesser ska jag först kortfattat presentera lekmannadomarrollen och betona de frågeställningar som den ger upphov till.
a) Lekmannadomarrollen i brottmål
55.
Lekmannadomare är medborgare som, antingen ensamma eller tillsammans med yrkesdomare, kollektivt deltar i brottmålsprocesser och avgör skuldfrågan samt i vissa fall, och tillsammans med yrkesdomare, till och med beslutar om påföljder. (
12
)
56.
Till skillnad från yrkesdomare har de inte någon domarutbildning. De ska oftast väljas ut genom lottning bland befolkningen och anses återspegla samhällets mångfald. (
13
)
57.
Lekmannadomare deltar antingen i en så kallad ”klassisk” jury, det vill säga vid rättegångar där yrkesdomare inte får delta i lekmannadomarnas överläggningar, eller tillsammans med yrkesdomare. I det sistnämnda systemet, som Republiken Bulgarien har valt, ska lekmannadomare sammanträda och överlägga tillsammans med yrkesdomare. (
14
)
58.
Systemet med lekmannadomare har införts för att låta medborgare från det civila samhället delta i rättskipningen, särskilt vid allvarliga brott. (
15
) De bidrar således till inrättandet av en opartisk domstol, utan förutfattade meningar eller partiskhet. (
16
)
59.
Med hänsyn till den avgörande roll som lekmannadomare spelar i brottmålsprocesser, som består i att de ensamma eller kollektivt avgör skuldfrågan, vilket kan få betydande konsekvenser för den tilltalade i fråga om frihetsberövande, har medlemsstaterna fastställt straffprocessbestämmelser som anger den processrättsliga ramen. Dessa bestämmelser tillämpas fullt ut på lekmannadomare.
b) De regler och principer i brottmålsprocessen som syftar till att säkerställa en rättvis rättegång
60.
Domaren, domstolens ordförande och, till och med, domstolen i första instans har åberopat omedelbarhetsprincipen, möjligheten att själv utvärdera bevis för att utreda den objektiva sanningen och fast övertygelse som regler och principer i brottmålsprocessen.
61.
Europadomstolen har vid flera tillfällen kunnat pröva omedelbarhetsprincipen, som finns i många rättsordningar. Dessa överväganden återspeglas i en dom som EU-domstolen nyligen avkunnat. (
17
) EU-domstolen slog fast att omedelbarhetsprincipen är en av de viktiga delarna av ett straffrättsligt förfarande. Det innebär att de som har ansvaret för att avgöra om den tilltalade är skyldig eller inte ska i princip höra vittnen personligen och bedöma deras trovärdighet. Bedömningen av ett vittnes trovärdighet har erkänts vara en komplex uppgift som normalt inte kan fullgöras genom en enkel genomläsning av innehållet i vittnesmålet, såsom det nedtecknats i protokollen från vittnesförhören. (
18
) Det är därför viktigt att den tilltalade ges möjlighet att ställas inför vittnena i närvaro av den domstol som i slutändan avgör målet. (
19
) Domstolen ska i detta sammanhang förstås som samtliga medlemmar i den dömande sammansättningen, inklusive lekmannadomare.
62.
Omedelbarheten avspeglar således lekmannadomarnas behov av att höra vittnena vid förhandlingen och själva utvärdera bevis under förhandlingen. (
20
) Som generaladvokaten Léger i huvudsak uttryckte i sitt förslag till avgörande i målet Baustahlgewebe, (
21
) förutsätter begreppet ”omedelbarhet” en direkt förbindelse mellan den som avgör målet och den enskilde, vilket innebär att den domare som inte har deltagit i sammanträdet inte får delta i att avgöra målet. (
22
)
63.
Fast övertygelse bygger på den direkta bevisvärderingen under förhandlingen. (
23
)
64.
Genom att delta i förhandlingen och höra parterna diskutera får lekmannadomare direkt kännedom om de omständigheter som är relevanta för att avkunna fällande eller frikännande dom och bli fast övertygade om huruvida den tilltalade är skyldig eller inte.
65.
Systemet med fast övertygelse är känt i många kontinentala rättsordningar och tar sig uttryck i vägledningar till lekmannadomare. Enligt dessa ska lekmannadomare ställa sig frågor om och undersöka hur såväl de bevis som har lagts fram mot den tilltalade som försvaret av den tilltalade har påverkat deras resonemang. (
24
)
66.
För att kunna bli fast övertygad efter muntliga förhandlingar krävs det i princip att domare och lekmannadomare hör förhandlingarna, vilket, enligt beslutet om hänskjutande, är fallet med VA.
67.
Den fråga som uppkommer i förevarande mål är följaktligen huruvida den lekmannadomare som hör förhandlingarna även kan se dem för att avgöra målet i enlighet med principen om rätten till en rättvis rättegång, som bland annat grundar sig på omedelbarhetsprincipen och principen om fast övertygelse, och följaktligen för att lekmannadomare ska kunna utöva sina befogenheter fullt ut.
68.
Jag vill framhålla att det inte per automatik framgår av de regler och principer som jag just nämnt att synen utgör ett verkligt och avgörande krav för att iaktta rätten till en rättvis rättegång i brottmål, eftersom all bevisning diskuteras muntligen inför domare och lekmannadomare.
69.
Det finns emellertid fall där synen förefaller vara en avgörande förmåga för att kunna tjänstgöra som lekmannadomare. Det rör sig om mål där bevisning som krävs för att avgöra målet består av fotografier, filmer som spelats in genom videoövervakning, diagram eller ritningar, och där utvärderingen helt eller huvudsakligen grundar sig på det visuella intryck som bevisningen ger.
70.
Det är exempelvis fallet i mål som rör mord, överfall, i synnerhet sexuella våldsbrott, eller bedrägeri genom urkundsförfalskning. I sådana fall utgörs bevisningen huvudsakligen av bildupptagningar. (
25
) Lekmannadomaren kan visserligen bilda sig en uppfattning genom att få en muntlig beskrivning av fotografier eller filmer, samt med hjälp av diskussionerna därom under förhandlingen. Lekmannadomaren bildar sig emellertid inte någon uppfattning som direkt följer av fotografier eller filmer. Även om en lekmannadomare som är blind kan få personlig hjälp av en opartisk tredje man, kan hjälpen riskera att påverka lekmannadomarens uppfattning av fotografierna och filmerna. Det är i alla fall inte möjligt att bilda sig en egen direkt uppfattning av denna bevisning, utan uppfattningen bildas indirekt genom denna tredje part.
71.
Med undantag från sådana fall återstår det att fastställa huruvida synen kan anses utgöra ett verkligt och avgörande yrkeskrav för att fullt ut kunna tjänstgöra som lekmannadomare i brottmålsprocesser.
72.
I avsaknad av unionsbestämmelser på området ankommer det i huvudsak på nationell rätt att fastställa reglerna i brottmålsprocessen. Varken artikel 6 i Europakonventionen eller artikel 47 i stadgan reglerar själva tillåtligheten av bevisning. Det ankommer i första hand på varje medlemsstat att i sin rättsordning fastställa regler på området. (
26
) Det gäller även regler om bevisvärdering i brottmålsprocesser mot personer som är misstänkta för brott. (
27
)
73.
Unionsrätten reglerar inte hellre de krav som ska uppfyllas för att tjänstgöra som lekmannadomare vad gäller ålder, folkbokföringsadress eller avsaknad av fällande dom för brott eller gärning. (
28
) Jag noterar att en psykisk eller fysisk funktionsnedsättning, till och med ett hälsotillstånd, som kan hindra en person från att utföra lekmannadomaruppgifter utgör ett hinder för att tjänstgöra som lekmannadomare i många medlemsstater. (
29
) Blindhet anses dock ofta kunna utgöra ett hinder för att tjänstgöra som lekmannadomare.
74.
När det gäller en lekmannadomare i Tyskland som, med anledning av att han var synskadad, hade uteslutits från att delta i brottmålsprocesser och väckt talan på grund av ett åsidosättande av förbudet mot diskriminering på grund av funktionshinder, fann Bundesverfassungsgericht (Författningsdomstolen, Tyskland) att lekmannadomarens uteslutande med tillämpning av omedelbarhetsprincipen i straffrätten inte stred mot grundlagen. (
30
) Enligt min mening kan brottmålsprocessregler och, i synnerhet, sådana principer som omedelbarhetsprincipen naturligtvis medföra att lekmannadomare som är blinda utesluts från att delta i vissa brottmålsprocesser. Jag noterar vidare att förekomsten av ett sådant funktionshinder, i enlighet med särskilda bestämmelser i nationell straffrätt, även kan utgöra skäl för att inte uppta blinda personer i förteckningen över lekmannadomare som kan utses i brottmål. (
31
)
75.
Frågan är huruvida en lekmannadomare som är blind, på grundval av sådana allmänna straffrättsliga principer som de som åberopats i det nationella målet, kan anses vara oförmögen att utföra sina uppgifter i samtliga brottmål.
76.
För att besvara denna fråga är det nödvändigt att beakta bestämmelserna i direktiv 2000/78 om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av funktionshinder och om skydd för personer med funktionshinder i syfte att integrera dem i arbetslivet, tolkat mot bakgrund av FN-konventionen. Det ska prövas huruvida dessa bestämmelser kan ha en inverkan på det stora handlingsutrymme som medlemsstaterna ges för att utse lekmannadomare i brottmål och på möjligheten att utesluta lekmannadomare som är blinda.
2. Den grundläggande rätten för personer med funktionshinder att inte diskrimineras i arbetslivet
77.
Såsom särskilt framgår av ingressen till direktiv 2000/78 har unionen åtagit sig att bekämpa diskriminering på grund av funktionshinder genom att sträva efter att undanröja ojämlikheter som grundar sig på funktionshinder. Unionen har bland annat framhållit vikten av att underlätta integreringen av funktionshindrade personer i arbetslivet genom att vidta lämpliga åtgärder (
32
) i syfte att bidra till att de fullt ut kan delta i det ekonomiska, kulturella och sociala livet och till deras personliga utveckling. (
33
)
78.
Integreringen säkerställs genom att, såväl offentliga som privata, arbetsgivare i enlighet med artikel 5 i direktiv 2000/78 vidtar ”rimliga anpassningsåtgärder” till förmån för personer med funktionshinder, det vill säga lämpliga åtgärder som behövs i det konkreta fallet för att göra det möjligt för en person med funktionshinder att få delta i arbetslivet, såvida sådana åtgärder inte medför en oproportionerlig börda för arbetsgivaren.
79.
I skäl 20 i direktiv 2000/78 anges att lämpliga åtgärder är effektiva och praktiska åtgärder för att organisera arbetsplatsen med hänsyn till personer med funktionshinder, såsom inredning av lokaler, anpassning av utrustning eller arbetsfördelning. (
34
)
80.
För att fastställa vilken typ av åtgärder som är lämpliga i en sådan situation som den nu aktuella, som rör en person med blindhet som önskar tjänstgöra som lekmannadomare i brottmålsprocesser, är det nödvändigt att hänvisa till FN-konventionen.
81.
Såsom domstolen slog fast i domen i målet Glatzel, (
35
) innebär nämligen den omständigheten att internationella avtal som ingåtts av unionen har företräde framför sekundärrätten och att sekundärrätten så långt som möjligt ska tolkas i överensstämmelse med dessa avtal. Det ska således hänvisas till artikel 13 i FN-konventionen, som rör ”tillgång till rättssystemet” för personer med funktionsnedsättning. I denna bestämmelse föreskrivs att konventionsstaterna ska säkerställa effektiv tillgång till rättssystemet för personer med funktionsnedsättning på lika villkor som för andra, däribland genom att erbjuda dem processuella anpassningar för att underlätta en verksam roll för dem som direkta och indirekta deltagare, inklusive som vittnen, i alla rättsliga förfaranden.
82.
Bestämmelsen förtydligas i ett dokument med rubriken ”Principerna och riktlinjerna för tillgång till rättssystemet för personer med funktionsnedsättning” som nyligen offentliggjorts av Förenta nationerna. (
36
) Med detta dokument avser Förenta nationerna att ge utförliga riktlinjer och praktisk vägledning om hur tillgången till rättssystemet (
37
) ska säkerställas. De är emellertid inte bindande.
83.
Enligt dessa principer och riktlinjer innebär tillgången till rättssystemet på lika villkor att personer med funktionsnedsättning direkt kan utöva dömande verksamhet, bland annat i egenskap av lekmannadomare. För att uppnå detta syfte ankommer det på konventionsstaterna att undanröja alla hinder som följer av funktionsnedsättningen, inbegripet lagar som utgör hinder för personer med funktionsnedsättning att tjänstgöra som domare eller lekmannadomare. Vidare ska konventionsstaterna säkerställa att dessa personer på lika villkor kan delta i lekmannadomarsystemet genom att erbjuda allt nödvändigt stöd samt vidta rimliga anpassningsåtgärder och göra processuella anpassningar. (
38
) Anpassningarna innebär att man kan anlita oberoende mellanhänder som utbildats inom kommunikationsstöd för parterna, exempelvis tolkar som ska utföra sina uppgifter på ett effektivt, precist och opartiskt sätt. De omfattar även teknisk hjälp i form av rösttelekommunikationsmedel. (
39
)
84.
För blinda personer kan dessa anpassningar således ske i form av materiellt stöd, såsom tillhandahållande av dokument med punktskrift, personligt stöd, till exempel med hjälp av en opartisk och edsvuren tredje man, eller till och med organisatoriskt stöd, genom att endast utse en blind lekmannadomare i mål där det inte krävs någon visuell bedömning av bevisningen.
85.
Europeiska kommissionen anser att sådana anpassningar ska göras för lekmannadomare, såsom VA, och att det är alltför långtgående och strider mot förbudet mot diskriminering på grund av funktionshinder att helt utesluta blinda personer från att tjänstgöra som lekmannadomare i brottmålsprocesser.
86.
Samtidigt som jag i stort delar denna ståndpunkt i ett sådant mål som det nu aktuella, kommer jag i underavsnitt 3 och följande att visa att svaret på de frågor som ställts delvis beror på hur medlemsstaterna har valt att skydda den tilltalades intressen inom ramen för en rättvis rättegång och följaktligen av bestämmelser i nationell rätt som antagits av den berörda medlemsstaten.
3. Vad de två grundläggande rättigheterna innebär för det aktuella målet
87.
Det framgår av bedömningen ovan att medlemsstaterna ges stort handlingsutrymme för att fastställa de straffprocessrättsliga bestämmelser som ska syfta till att säkerställa en rättvis rättegång och på så sätt skydda den tilltalades intressen.
88.
Även om medlemsstaterna i övrigt ska vidta rimliga anpassningsåtgärder för personer med funktionshinder, kan vissa straffprocessrättsliga bestämmelser begränsa möjligheten att vidta sådana anpassningsåtgärder för en lekmannadomare som är blind och därför begränsa dennes deltagande i brottmålsprocesser.
89.
Så är fallet med bestämmelser i vilka det föreskrivs att lekmannadomarens arbetsuppgifter innebär att denne eventuellt ska närvara vid inspektioner på brottsplatsen, vilket innefattar ett fastställande av omständigheterna. I sådant fall kan synförmågan, liksom i de mål där bevisningen huvudsakligen grundar sig på bildupptagningar, såsom fotografier, (
40
) återigen anses vara av avgörande betydelse för att lekmannadomaren ska kunna bilda sig en egen uppfattning om de omständigheter som rekonstrueras inför honom eller henne, utan att någon anpassningsåtgärd kan kompensera för funktionshindret.
90.
Detsamma gäller nationella bevisregler som kan förbjuda tredje man att närvara vid en lekmannadomare, med motiveringen att det kan innebära att det högsta antalet personer som får delta i överläggningen överskrids eller att det kan strida mot omedelbarhetsprincipen i strikt bemärkelse, det vill säga att en mellanhand, även en opartisk sådan, inte får träda in mellan lekmannadomaren och den bevisuppgift som det ankommer på lekmannadomaren att bedöma. (
41
)
91.
Som jag har nämnt i punkterna 73 och 74 ovan, kan det även i andra bestämmelser föreskrivas att personer med ett fysiskt funktionshinder, såsom blindhet, i princip inte får upptas i förteckningar över lekmannadomare i brottmål. Dessa bestämmelser, som potentiellt hindrar alla blinda personer från att närvara vid sådana mål, kan förklaras bland annat av den vikt som kroppsspråket tillmäts i en brottmålsprocess, nämligen att ansiktsuttryck eller kroppsrörelser i allmänhet är av avgörande betydelse för bevisvärderingen. Synen är därför ett verkligt och avgörande krav för att tjänstgöra som lekmannadomare. (
42
)
92.
Jag vill emellertid framhålla att förevarande mål inte avser sådana nationella bestämmelser om tjänstgöringen som lekmannadomare eller lekmannadomares urvalskriterier. I synnerhet föreskriver lagen om domstolsväsendet, som reglerar lekmannadomarurval, inte några fysiska minimikrav eller någon grund för att utesluta lekmannadomare på grund av någon nedsatt förmåga, fysiskt funktionshinder eller annat problem med den fysiska hälsan som hindrar dem från att utföra sina arbetsuppgifter.
93.
Även om VA är blind framgår det av beslutet om hänskjutande att hon uppfyllde kraven för att få tjänstgöra som lekmannadomare. Hon tillsattes för övrigt som lekmannadomare vid Sofiyski gradski sad (Domstol för staden Sofia) och placerades på en brottmålsavdelning vid den stadsdomstol där hon avlade ed.
94.
VA har berövats möjligheten att faktiskt utöva verksamhet som lekmannadomare till följd av att två personer, med beaktande av nationella straffrättsliga principer, såsom omedelbarhetsprincipen och principen om fast övertygelse, har utgått ifrån att hon är oförmögen att arbeta på grund av sitt funktionshinder.
95.
Den fråga som uppkommer är huruvida det är förenligt med artikel 4.1 i direktiv 2000/78 att helt berövas möjligheten att utöva verksamhet som lekmannadomare på grundval av en sådan bedömning.
96.
Det ska erinras om att denna bestämmelse, som utgör ett undantag från rätten till likabehandling av personer med funktionshinder, ska tolkas restriktivt och att en särbehandling som grundar sig på ett verkligt och avgörande yrkeskrav, enligt bestämmelsens lydelse, ska föreskrivas av medlemsstaten. Det ankommer, enligt min mening, i första hand på den nationella lagstiftaren att göra en avvägning mellan de grundläggande rättigheter som är knutna till en rättvis rättegång och skyddet för personer med funktionshinder, genom att, i förekommande fall, i nationell rätt föreskriva att synen utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav. Kravet ska även vara rimligt i förhållande till det eftersträvade målet, det vill säga att det ska vara ägnat att säkerställa en rättvis rättegång utan att gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
97.
I ett sådant fall som det nu aktuella, där det inte klart framgår av den nationella lagstiftningen att lagstiftaren har föreskrivit att synen utgör ett sådant krav, anser jag att direktiv 2000/78, tolkat mot bakgrund av FN-konventionen, kräver att regler och principer i brottmålsprocessen ska tolkas så, att lekmannadomare som är blinda i möjligaste mån ska få delta i brottmålsprocesser.
98.
Som jag har påpekat utgör det i straffprocessordningar där förhandlingar spelar en nyckelroll och där, i enlighet med omedelbarhetsprincipen, alla avgörande bevis ska diskuteras vid förhandlingen inför den dömande sammansättningen, inte nödvändigtvis hinder för att en lekmannadomare som är blind utövar dömande verksamhet. Eftersom lekmannadomaren kan höra diskussionerna måste han eller hon i princip kunna bli fast övertygad på lika villkor som övriga lekmannadomare, åtminstone i mål där bevisvärderingen inte grundar sig på det visuella intryck som bevisningen ger.
99.
Jag anser att detta är innebörden av direktiv 2000/78, tolkat mot bakgrund av FN-konventionen, som, såsom jag har angett, syftar till att integrera personer med funktionshinder i det sociala livet och i arbetslivet. Detta gäller särskilt sådan verksamhet som lekmannadomare utövar som gör det möjligt för vederbörande att, genom att delta i rättskipningen, spela en central roll i samhället. Detta synsätt motiveras i än högre grad av att lekmannadomare förväntas återspegla medborgarnas mångfald. Det är därför viktigt att inte utesluta personer med funktionshinder, såsom blindhet.
100.
Jag vill tillägga att det bör undvikas att frågan huruvida en person som är blind kan utöva verksamhet som lekmannadomare, utan vidare bedömning och principiellt får ett nekande svar. En person som har ett sådant funktionshinder ska visserligen kunna avstå från att tjänstgöra som lekmannadomare om han eller hon så önskar, men han eller hon kan däremot inte per automatik uteslutas från att utöva sådana befogenheter. Den omständigheten att VA har deltagit i ett stort antal brottmål, (
43
) utan att förefalla ha stött på svårigheter, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva, tyder på att VA kan utföra sina uppgifter i enlighet med straffprocessrättliga bestämmelserna. Om så är fallet och i avsaknad av nationella bestämmelser om de minimikrav som lekmannadomare ska uppfylla i frågan om fysisk hälsa i allmänhet, anser jag att det inte är förenligt med proportionalitetskravet enligt artikel 4.1 i direktiv 2000/78 att blinda personer helt fråntas möjligheten att tjänstgöra som yrkesmässiga lekmannadomare, eftersom detta i vart fall går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
101.
Jag vill slutligen precisera att den bestämmelse som domare UB har åberopat i det nationella målet, enligt vilken det ankommer på henne att säkerställa att samtliga ledamöter i den dömande sammansättningen behandlar den bevisning som ingetts i ett mål (
44
) på lika villkor, inte utgör hinder för att en blind lekmannadomares särskilda situation beaktas, bland annat genom att vederbörande ges materiellt, personligt eller organisatoriskt stöd. Tvärtom kan ett sådant beaktande anses utgöra en utav flera rimliga anpassningsåtgärder som den stat som är arbetsgivare är skyldig att vidta för personer med funktionshinder i enlighet med artikel 5 i direktiv 2000/78, jämförd med skäl 17 i samma direktiv. (
45
)
102.
Jag anser följaktligen att en nationell domstol som ska pröva ett sådant mål som det nu aktuella är skyldig att, såvitt det är möjligt, tolka sin nationella rätt mot bakgrund av ordalydelsen i och syftet med direktiv 2000/78 för att uppnå det mål som eftersträvas med direktivet, det vill säga att integrera personer med funktionshinder, såsom blindhet, i arbetslivet, i förevarande fall i en avlönad tjänst som lekmannadomare, och att endast utesluta dem från ett sådant arbete om de inte kan utföra sina uppgifter. Jag understryker vikten av att undvika att därvid ha en förutfattad mening, som består i att utan vidare utesluta dessa personer av det skälet att de saknar synförmåga. Det är viktigt att kontrollera om dessa personer, med eller utan särskilt stöd, (
46
) kan tjänstgöra som lekmannadomare, förutsatt att de inte själva avstått från detta arbete.
103.
Det ska preciseras att ett sådant synsätt inte hindrar att en blind person, såsom VA, utesluts från vissa brottmål där synen är väsentlig och avgörande för att utvärdera bevis, såsom de som nämns i punkt 69 ovan. I avsaknad av nationella straffprocessrättsliga bestämmelser angående minsta fysiska krav för yrkesmässiga lekmannadomare eller angående deras fysiska hälsa i allmänhet, anser jag däremot att ett fullständigt uteslutande av denna person från att delta i sådana mål, med hänvisning till att personen antas inte kunna utföra sina uppgifter på grund av sitt funktionshinder, är oproportionerligt och utgör en diskriminering i strid med direktiv 2000/78, tolkat mot bakgrund av FN-konventionen.
V. Förslag till avgörande
104.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen besvarar de frågor som ställts av Varhoven administrativen sad (Högsta förvaltningsdomstolen, Bulgarien) på följande sätt:
1.
Artiklarna 2.1, 2.2, 4.1 och 5 i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet, tolkade mot bakgrund av artikel 5.2 i Förenta nationernas konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, vilken godkändes på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2010/48/EG av den 26 november 2009, ska tolkas så, att medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder för att integrera en blind person i arbetslivet, bland annat för att i möjligaste mån bereda personen möjlighet att tjänstgöra som lekmannadomare i en brottmålsprocess och därvid erhålla arvode.
2.
I avsaknad av nationella straffprocessrättsliga bestämmelser angående minsta fysiska krav för lekmannadomare och angående deras fysiska hälsa i allmänhet, utgör artiklarna 2.1, 2.2, 4.1 och 5 i direktiv 2000/78, tolkade mot bakgrund av artikel 5.2 i Förenta nationernas konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, hinder för att helt utesluta en blind person som uppfyller kraven enligt national rätt för att tjänstgöra som lekmannadomare i brottmålsprocesser och därvid erhålla arvode, och som tillsattes som lekmannadomare vid en domstol, från att delta i sådana mål med hänvisning till att personen antas inte kunna utföra sina uppgifter på grund av sitt funktionshinder.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet (EGT L 303, 2000, s. 16).
(
3
)	Förenta nationernas konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, som godkändes på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2010/48/EG av den 26 november 2009 (EUT L 23, 2010, s. 35).
(
4
)	Se, för ett liknande resonemang, vad gäller diskriminering på grund av ålder, dom av den 13 september 2011, Prigge m.fl. (C‑447/09, EU:C:2011:573, punkt 39).
(
5
)	Så är inte fallet i många medlemsstater där tjänsten som lekmannadomare i brottmålsprocesser utgör en medborgerlig plikt som ger rätt till ersättning och inte lön, som utförs under en viss period och som inte utgör någon anställning eller arbete i den mening som avses i direktiv 2000/78. Lekmannadomare som deltar i en brottmålsprocess kan kallas igen i framtiden, vilket ofta sker efter en viss tid.
(
6
)	Se, bland annat, dom av den 11 april 2013, HK Danmark (C‑335/11 och C‑337/11, EU:C:2013:222, punkt 38), och dom av den 18 mars 2014, Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, punkt 77).
(
7
)	Se punkt 18 i detta förslag till avgörande, i vilken villkoren för att tjänstgöra som lekmannadomare räknas upp, utan att föreskriva något krav på fysisk förmåga eller hälsa.
(
8
)	Se dom av den 13 september 2011, Prigge m.fl. (C‑447/09, EU:C:2011:573, punkt 67).
(
9
)	Se dom av den 12 januari 2010, Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3, punkt 40).
(
10
)	Jag drar denna slutsats av domen av den 22 maj 2014, Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, punkterna 49, 50 och 72).
(
11
)	I artiklarna 21 och 26 i stadgan föreskrivs den grundläggande rätten till icke-diskriminering på grund av funktionshinder respektive yrkesmässig integrering. Direktivet 2000/78 har genomfört dessa rättigheter, såvitt de avser rätten till likabehandling i arbetslivet, såsom framgår av själva ordalydelsen i direktivet och artikel 3 som rör direktivets tillämpningsområde.
(
12
)	Många medlemsstater har valt att anlita lekmannadomare. Såsom framgår av de komparativrättsliga uppgifter som återgavs i Europadomstolens dom av den 16 november 2010, Taxquet mot Belgien, (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, 43 §, har 21 utav 27 medlemsstater gjort ett sådant val.
(
13
)	Se de kvalifikationer som krävs enligt lagen om rättssystemet, punkt 18 i detta förslag till avgörande.
(
14
)	De medlemsstater som tillämpar systemet med både yrkes- och lekmannadomare är, förutom Republiken Bulgarien, Republiken Tjeckien, Konungariket Danmark, Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Estland, Republiken Grekland, Republiken Frankrike, Republiken Kroatien, Republiken Italien, Ungern, Republiken Polen, Republiken Portugal, Republiken Slovenien, Republiken Slovakien, Republiken Finland och Konungariket Sverige. De medlemsstater som har valt systemet med en klassisk jury är Konungariket Belgien, Irland, Konungariket Spanien, Republiken Malta och Republiken Österrike.
(
15
)	Se, bland annat, Europadomstolens dom av den 16 november 2010, Taxquet mot Belgien, (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, 83 §).
(
16
)	Se, bland annat, Europadomstolens dom av den 15 december 2005, Kyprianou mot Cypern, (CE:ECHR:2005:1215JUD007379701, 118 §).
(
17
)	Se dom av den 29 juli 2019, Gambino och Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628). Se, även, generaladvokaten Bots förslag till avgörande i målet Gambino och Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:208, punkt 94 och följande punkter).
(
18
)	Se dom av den 29 juli 2019, Gambino och Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, punkt 42).
(
19
)	Se de domar som det hänvisas till i domen av den 29 juli 2019, Gambino och Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, punkt 43).
(
20
)	Se Europadomstolens dom, 29 juni 2017, Lorefice mot Italien (CE:ECHR:2017:0629JUD006344613, 36 och 43 §§).
(
21
)	Se generaladvokaten Légers förslag till avgörande i målet Baustahlgewebe/kommissionen (C‑185/95 P, EU:C:1998:37, punkterna 82 och 83).
(
22
)	Se Europadomstolens dom, 2 december 2014, Cutean mot Rumänien (CE:ECHR:2014:1202JUD005315012, 60-73 §§).
(
23
)	Såsom Europadomstolen slog fast i sin dom av den 16 november 2010, Taxquet mot Belgien, (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, 95 §), ska fast övertygelse bygga på förhandlingarna.
(
24
)	Se, bland annat, den vägledning som ges till lekmannadomare i Frankrike i enlighet med artikel 353 i Code de procédure pénale (straffprocesslagen). I Belgien innehöll artikel 342 i Code d’instruction criminelle (den belgiska lagen om förundersökning) en liknande vägledning. Som motsats till begreppet fast övertygelse nämns ofta common law-systemet, enligt vilket bevis för att en viss person är skyldig ska framläggas bortom rimligt tvivel (”beyond reasonable doubt”). Såsom Dominique Inchauspé har påpekat, bör man emellertid ”i båda fallen endast grunda sig på de bevis som lagts fram vid förhandlingen” (L’intime conviction Traité de psychiatrie légale, Bruylants förlag, 2017, s. 603–617).
(
25
)	Som exempel kan jag nämna barnpornografimål i vilka lekmannadomare, med hjälp av fotografier, ska bedöma huruvida de företrädda personerna uppenbarligen är minderåriga.
(
26
)	Dom av den 2 mars 2021, Prokuratuur (Conditions d’accès aux données relatives aux communications électroniques) (C‑746/18, EU:C:2021:152, punkterna 41 och 42) och Europadomstolens dom av den 10 februari 2005, Graviano mot Italien (CE:ECHR:2005:0210JUD001007502, 36 §).
(
27
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 2 mars 2021, Prokuratuur (Conditions d’accès aux données relatives aux communications électroniques) (C‑746/18, EU:C:2021:152, punkt 41).
(
28
)	Ytterligare kriterier som ska beaktas är, bland annat, minimikrav på utbildning (se bulgarisk rätt i punkt 18 i detta förslag till avgörande), kravet på att utöva statliga funktioner alternativt delta i lagstiftningsarbetet, att vara lokalt folkvald eller utöva dömande verksamhet.
(
29
)	Det gäller bland annat i Danmark, Tyskland eller Österrike (se ”La place des jurés populaires dans le procès pénal” i Étude de législation comparée nr 285, juli 2018, den franska senaten, Frankrike). Bulgarien hänvisar enbart till psykisk funktionsnedsättning. Spanien föreskriver uttryckligen i sin reform av lagen om lekmannadomare, som trädde i kraft den 14 februari 2018, att personer med funktionshinder inte utesluts från att tjänstgöra som lekmannadomare (Ley Orgánica 1/2017, de 13 de diciembre, de modificación de la Ley Orgánica 5/1995, de 22 de mayo, del Tribunal del Jurado, para garantizar la participación de las personas con discapacidad sin exclusiones [lag 1/2017 av den 13 december 2017 om ändring av lag 5/1995 av den 22 maj 1995, som garanterar att personer med funktionshinder inte utesluts från att tjänstgöra som lekmannadomare], BOE nr 303 av den 14 december 2017, s. 123527).
(
30
)	Se dom av Tysklands federala författningsdomstol från år 2004 (ECLI:DE:BVerfG:2004:rk20040310.2bvr057701). Jag noterar emellertid att författningsdomstolen uttryckligen lämnade frågan huruvida grundlagen kräver att lekmannadomare som är blinda utesluts öppen.
(
31
)	Se, bland annat, i fransk straffrätt enligt vilken blindhet kan utgöra ett ”väsentligt skäl” för att utesluta en jurymedlem med detta handikapp (artikel 258 i straffprocesslagen och kommentarer av H. Angevin, och H-C. Le Gall, ”Cour d’assises-Composition-Jury” JurisClasseur Procédure pénale, februari 2021, häfte nr 20‑20).
(
32
)	Se, för ett liknande resonemang, skäl 6 i direktiv 2000/78 som hänvisar till Europeiska gemenskapens stadga om grundläggande sociala rättigheter för arbetstagare och skäl 8 i direktivet.
(
33
)	Se skäl 9 i direktiv 2000/78, som återspeglar artikel 26 i stadgan, med rubriken ”Integrering av personer med funktionshinder”, och som har följande lydelse: ”Unionen erkänner och respekterar rätten för personer med funktionshinder att få del av åtgärder som syftar till att säkerställa deras oberoende, sociala och yrkesmässiga integrering och deltagande i samhällslivet”. Se, även, dom av den 22 maj 2014, Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, punkterna 77 och 78).
(
34
)	Det ska understrykas att förevarande mål ger upphov till fler svårigheter vad gäller de rimliga anpassningsåtgärder som kan vidtas än de som prövades i målet Tartu Vangla (C‑795/19, EU:C:2020:961) avseende en kriminalvårdare med hörselnedsättning. Såsom jag angav i mitt förslag till avgörande i det målet, kunde en hörapparat och en anpassning av utrustningen nämligen göra det möjligt för den berörda personen att fullgöra sina arbetsuppgifter fullt ut.
(
35
)	C‑356/12, EU:C:2014:350, punkt 70.
(
36
)	Principerna och riktlinjerna, som utarbetats under ledning av Förenta nationernas specialrapportör för rättigheter för personer med funktionsnedsättning, offentliggjordes i augusti 2020.
(
37
)	Se Förenta nationernas högkommissarie för mänskliga rättigheters förord om dessa principer och riktlinjer.
(
38
)	Se ”Principerna och riktlinjerna för tillgång till rättssystemet för personer med funktionsnedsättning”, riktlinjerna 7.2 b och 7.2 c.
(
39
)	Se ”Principerna och riktlinjerna för tillgång till rättssystemet för personer med funktionsnedsättning”, riktlinje 3.
(
40
)	Se exemplen i punkterna 69 och 70 ovan.
(
41
)	Sådana bestämmelser finns i common law-systemet. Enligt detta system ska till och med bevisning som grundar sig på hörsägen (förstådd som uttalanden som ett vittne inte direkt hör, utan enbart fått ta del av) avvisas.
(
42
)	Jag vill påpeka att denna uppfattning inte är oomstridd. Det är även vedertaget att personer med blindhet ofta utvecklar andra sinnen, särskilt hörseln, vilket gör det möjligt för dem att genom rösten upptäcka tecken som de inte kan se.
(
43
)	VA har i sitt skriftliga yttrande till domstolen preciserat att hon har deltagit i 48 dömande sammansättningar och prövat 200 mål.
(
44
)	Se punkt 29 ovan.
(
45
)	Det ska erinras om att lekmannadomares förmåga att utföra de uppgifter som förväntas av denne, enligt detta skäl, ska bedömas med hänsyn till de rimliga anpassningsåtgärder som arbetsgivaren måste vidta gentemot lekmannadomaren.
(
46
)	I förevarande fall verkar VA, enligt dennes skriftliga yttranden, inte ha fått hjälp för att utöva sin verksamhet som lekmannadomare.