62021CO0629
BESLUT AV DOMSTOLENS VICE ORDFÖRANDE
den 24 maj 2022 (
*1
)
”Överklagande – Intermistiska åtgärder – Institutionell rätt – Medlemmar av Europaparlamentet – Privilegier och immunitet – Upphävande av en ledamot av Europaparlamentets immunitet – Huruvida åtgärderna omedelbart framstår som befogade (fumus boni juris) – Föredragandens opartiskhet vid prövningen av ansökan om upphävande av parlamentarisk immunitet – Krav på skyndsamhet – Europeisk arresteringsorder – Registreringar om personer som är eftersökta för att gripas inför överlämnande – Utövande av mandat som ledamot av Europaparlamentet – Intresseavvägning”
I mål C‑629/21 P(R),
angående ett överklagande enligt artikel 57 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, som gavs in den 11 oktober 2021,
Carles Puigdemont i Casamajó, Waterloo (Belgien),
Antoni Comín i Oliveres, Waterloo,
Clara Ponsatí i Obiols, Waterloo,
företrädda av P. Bekaert och S. Bekaert, advocaten, samt G. Boye och J. Costa i Rosselló, abogados,
klagande,
i vilket de andra parterna är:
Europaparlamentet, företrätt av N. Lorenz, N. Görlitz och J.-C. Puffer, i egenskap av ombud,
svarande i första instans,
Konungariket Spanien, företrätt av S. Centeno Huerta och A. Gavela Llopis, i egenskap av ombud,
intervenient i första instans,
DOMSTOLENS VICE ORDFÖRANDE
meddelar,
efter att ha hört generaladvokaten M. Szpunar,
följande
Beslut
1
Carles Puigdemont i Casamajó och Antoni Comín i Oliveres samt Clara Ponsatí i Obiols har i sitt överklagande yrkat ogiltigförklaring av beslut av Europeiska unionens tribunals vice ordförande av den 30 juli 2021, Puigdemont i Casamajó m.fl./Europaparlamentet (T‑272/21 R, ej publicerat, EU:T:2021:497) (nedan kallat det överklagade beslutet), genom vilket han avslog deras begäran om uppskov med verkställigheten av Europaparlamentets beslut P9_TA(2021)0059, P9_TA(2021)0060 och P9_TA(2021)0061 av den 9 mars 2021, angående begärandena om upphävande av deras immunitet (nedan tillsammans kallade de omtvistade besluten).
2
Konungariket Spanien har i sitt anslutningsöverklagande yrkat att motiveringen i punkt 43 i det överklagade beslutet ska strykas.
Tillämpliga bestämmelser
Rambeslut 2002/584/RIF
3
Skäl 6 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EUT L 190, 2002, s. 1) har följande lydelse:
”Den europeiska arresteringsorder som införs genom detta rambeslut utgör den första konkreta åtgärder på det straffrättsliga området rörande principen om ömsesidigt erkännande, vilken Europeiska rådet har kallat en ’hörnsten’ i det rättsliga samarbetet.”
4
Artikel 1.1 och 1.2 i detta rambeslut har följande lydelse:
”1.   Den europeiska arresteringsordern är ett rättsligt avgörande, utfärdat av en medlemsstat med syftet att en annan medlemsstat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd.
2.   Medlemsstaterna ska verkställa varje europeisk arresteringsorder i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande samt bestämmelserna i detta rambeslut.”
5
Artiklarna 3 och 4 i detta rambeslut anger skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern ska vägras respektive skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras.
6
Artikel 5 i samma rambeslut anger vilka garantier som ska lämnas av den utfärdande staten i särskilda fall.
7
Artikel 11.1 i rambeslut 2002/584 har följande lydelse:
”När den eftersökte grips ska den behöriga verkställande rättsliga myndigheten i enlighet med den nationella lagstiftningen upplysa personen om den europeiska arresteringsordern och dess innehåll samt om dennes möjlighet att samtycka till överlämnande till den utfärdande rättsliga myndigheten.”
8
I artikel 12 i detta rambeslut föreskrivs följande:
”Om en person grips på grundval av en europeisk arresteringsorder ska den verkställande rättsliga myndigheten fatta beslut i enlighet med den verkställande medlemsstatens lagstiftning om huruvida personen ska hållas kvar i häkte. Det är alltid möjligt att, i enlighet med den nationella lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten, tillfälligt försätta personen på fri fot, med förbehåll för att den behöriga myndigheten i denna medlemsstat vidtar alla åtgärder som den bedömer vara nödvändiga för att undvika att den eftersökte avviker.”
9
I artikel 15.1 i rambeslutet anges följande:
”Den verkställande rättsliga myndigheten ska, inom de tidsfrister och enligt de villkor som anges i detta rambeslut, besluta om en person ska överlämnas.”
10
Artikel 17.1–17.5 i samma rambeslut har följande lydelse:
”1.   En europeisk arresteringsorder ska behandlas och verkställas med skyndsamhet.
2.   I de fall då den eftersökte samtycker till överlämnandet ska det slutgiltiga beslutet om verkställandet av den europeiska arresteringsordern fattas inom tio dagar efter det att samtycket har givits.
3.   I övriga fall ska det slutgiltiga beslutet om verkställandet av den europeiska arresteringsordern fattas inom 60 dagar efter det att den eftersökte har gripits.
4.   Om den europeiska arresteringsordern i specifika fall inte kan verkställas inom de tidsfrister som anges i punkterna 2 eller 3 ska den verkställande rättsliga myndigheten omedelbart underrätta den utfärdande rättsliga myndigheten och ange skälen till detta. I ett sådant fall får tidsfristerna förlängas med ytterligare 30 dagar.
5.   Så länge något slutgiltigt beslut om verkställande av den europeiska arresteringsordern inte har fattats av den verkställande rättsliga myndigheten ska denna säkerställa att de nödvändiga materiella villkoren för ett faktiskt överlämnande av personen föreligger.”
Beslut 2007/533/RIF
11
Artikel 24.1 i rådets beslut 2007/533/RIF av den 12 juni 2007 om inrättande, drift och användning av andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II) (EUT L 205, 2007, s. 63) har följande lydelse:
”Om en medlemsstat anser att verkställandet av en registrering som lagts in i enlighet med artiklarna 26, 32 eller 36 är oförenlig med dess nationella lagstiftning, internationella förpliktelser eller viktiga nationella intressen, kan den därefter kräva att registreringen förses med en flagga, vilken innebär att den åtgärd som ska vidtas på grund av registreringen inte kommer att vidtas på dess territorium. Flaggan ska läggas till av Sirenekontoret i den medlemsstat som lade in registreringen.”
12
Artikel 25 i beslutet har följande lydelse:
”När rambeslut 2002/584/RIF är tillämpligt ska en flagga som förhindrar gripandet av en person endast läggas till en registrering om gripande för överlämnande, om den enligt nationell lag för verkställandet av en europeisk arresteringsorder behöriga rättsliga myndigheten har vägrat att verkställa ordern på grund av att det enligt nationell lag finns skäl för att inte verkställa den och om tillägget av en flagga har krävts.
2.   På begäran av en enligt nationell lag behörig rättslig myndighet kan, på grundval av en allmän instruktion eller i särskilda fall, emellertid en registrering om gripande för överlämnande även förses med en flagga om det är uppenbart att verkställandet av den europeiska arresteringsordern ska vägras.”
13
Artikel 26.1 i beslut 2007/533 har följande lydelse:
”Uppgifter om personer som är efterlysta för att gripas och överlämnas på grundval av en europeisk arresteringsorder eller som är efterlysta för att gripas och utlämnas ska föras in på begäran av den rättsliga myndigheten i den medlemsstat som lägger in registreringen.”
14
I artikel 27.1 i beslutet anges följande:
”Om en person är efterlyst för att gripas och överlämnas på grundval av en europeisk arresteringsorder ska den medlemsstat som lägger in registreringen också lägga in en kopia av originalet av den europeiska arresteringsordern i SIS II.”
15
Artikel 30 i beslutet har följande lydelse:
”Om ett gripande inte kan verkställas antingen på grund av att den anmodade medlemsstaten vägrar i enlighet med förfarandena för flaggning i artikel 24 eller 25 eller, när det gäller en registrering om gripande för utlämning, på grund av att en utredning ännu inte har avslutats, ska den anmodade medlemsstaten betrakta registreringen som en registrering vars syfte är att meddela var den berörda personen befinner sig.”
16
I artikel 31.1 i beslutet anges följande:
”En registrering i SIS II i enlighet med artikel 26 jämförd med de kompletterande uppgifter som avses i artikel 27 ska utgöra, och äga samma giltighet som, en europeisk arresteringsorder som utfärdats i enlighet med rambeslut [2002/584] när detta rambeslut är tillämpligt.”
Bakgrund till tvisten
17
Bakgrunden till tvisten anges i punkterna 1–20 i det överklagande beslutet. De kan, för den prövning som ska göras i detta intermistiska förfarande, sammanfattas enligt följande.
18
Carles Puigdemont i Casamajó, Antoni Comín i Oliveres och Clara Ponsatí i Obiols var ordförande för Generalitat de Cataluña (Kataloniens regionala regering, Spanien) respektive medlemmar i Gobierno autonómico de Cataluña (Kataloniens regionala regering och parlament, Spanien) vid tidpunkten för antagandet av Ley 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (Lag 19/2017 av Kataloniens parlament om folkomröstningen om självbestämmande) av den 6 september 2017 (DOGC nr 7449A, av den 6 september 2017, s. 1), och Ley 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoriedad jurídica y fundacional de la República (lag 20/2017 av Kataloniens parlament om rättslig och konstitutiv övergång av Republiken) av den 8 september 2017 (DOGC nr 7451A av den 8 september 2017, s. 1), samt genomförandet, den 1 oktober 2017, av den folkomröstning om självstyre som föreskrivs i den första av dessa båda lagar, vars bestämmelser däremellan hade upphävts genom ett beslut av Tribunal Constitucional (Författningsdomstolen, Spanien).
19
Till följd av antagandet av dessa lagar och genomförandet av denna folkomröstning, inledde Ministerio fiscal (åklagarmyndigheten, Spanien), l’Abogado del Estado (Statsåklagaren, Spanien) och Partido político VOX (det politiska partiet VOX) ett straffrättsligt förfarande mot flera personer, däribland klagandena, då de ansåg att de hade gjort sig skyldiga till bland annat ”uppvigling”.
20
Klagandena ställde senare upp som kandidater i valet till Europaparlamentet. Den 13 juni 2019 antog Junta Electoral Central (Centrala valkommissionen, Spanien) beslutet om utnämning av de kandidater som valts till Europaparlamentet i valet den 26 maj 2019, däribland Carles Puigdemont i Casamajó och Antoni Comín i Oliveres.
21
Den 17 juni 2019 vägrade centrala valkommissionen klagandena möjligheten att avlägga ed eller ge löfte om att underkasta sig den spanska konstitutionen såsom krävs enligt den nationella vallagstiftningen och meddelade Europaparlamentet en förteckning över de kandidater som hade valts i Spanien, bland vilka Carles Puigdemont i Casamajó och Antoni Comín i Oliveres inte angavs. Den 27 juni 2019 meddelade Europaparlamentets ordförande dessa om att han inte kunde behandla dem som framtida medlemmar av Europaparlamentet.
22
Undersökningsdomaren vid Tribunal Supremos straffrättsavdelning (Högsta domstolen, Spanien) utfärdade europeiska arresteringsorder mot Carles Puigdemont i Casamajó den 14 oktober 2019 och mot Antoni Comín i Oliveres samt mot Clara Ponsatí i Obiols den 4 november 2019.
23
Den 10 januari 2020 sände ordföranden för andra avdelningen vid Tribunal Supremo (Högsta domstolen) en begäran till Europaparlamentet, till följd av ett beslut från samma dag av undersökningsdomaren för den straffrättsliga avdelningen vid Tribunal Supremo (Högsta domstolen), i syfte att upphäva Carles Puigdemont i Casamajós och Antoni Comín i Oliveres parlamentariska immunitet.
24
Vid plenarsammanträdet den 13 januari 2020 tillkännagav Europaparlamentet, till följd av domen av den 19 december 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), att Carles Puigdemont i Casamajó och Antoni Comín i Oliveres hade valts till parlamentsledamöter, med verkan från den 2 juli 2019.
25
Den 16 januari 2020 delgav Europaparlamentets ordförande vid plenarsammanträdet begäran om upphävande av Carles Puigdemont i Casamajós och Antoni Comín i Oliveres immunitet och skickade tillbaka dem till det behöriga utskottet, nämligen Europaparlamentets utskott för rättsliga frågor (nedan kallat Juri-utskottet).
26
Den 4 februari sände ordföranden för andra avdelningen vid Tribunal Supremo (Högsta domstolen) en begäran till Europaparlamentet, till följd av ett beslut från samma dag av undersökningsdomaren på den straffrättsliga avdelningen vid den domstolen, om upphävande av Clara Ponsatí i Obiols immunitet.
27
Den 10 februari 2020 tillkännagav Europaparlamentet, till följd av Förenade kungarikets och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen, vilket ägde rum den 31 januari 2020, att Clara Ponsatí i Obiols hade valts till parlamentsledamot med verkan den 1 februari 2020.
28
Den 13 februari delgav Europaparlamentets vice ordförande vid plenarsammanträdet begäran om upphävande av Clara Ponsatí i Obiols immunitet och sände den vidare till Juri-utskottet.
29
Efter det att klagandena ingett deras yttranden till Europaparlamentet och hörts av Juri-utskottet, antog detta utskott, den 23 februari 2021 rapporterna A 9‑0020/2021, A 9-0021/2021 och A 9-0022/2021, beträffande begärandena om upphävande av klagandenas immunitet. Europaparlamentet upphävde, genom de omtvistade besluten klagandenas immunitet grundad på artikel 9 första stycket b i protokoll nr 7 om Europeiska unionens immunitet och privilegier (EUT C 326, 2012, s. 266) (nedan kallat protokollet om unionens immunitet och privilegier).
Förfarandet vid tribunalen och det överklagade beslutet
30
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 19 maj 2021, väckte klagande talan om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten.
31
Genom en särskild handling, som inkom till tribunalens kansli den 26 maj 2021, ansökte klagandena om en interimistisk åtgärd avseende uppskov med verkställigheten av de omtvistade besluten.
32
Genom beslut av den 2 juni 2021, Puigdemont i Casamajó m.fl./Europaparlamentet (T‑272/21 R, ej publicerat), som antogs på grundval av artikel 157.2 i tribunalens rättegångsregler, förordnade tribunalens vice ordförande om uppskov med verkställigheten av de omtvistade besluten fram till dagen för beslutet om att avsluta det interimistiska förfarandet vid tribunalen.
33
Genom beslut av den 24 juni 2021 tillät tribunalens vice ordförande Konungariket Spanien att intervenera till stöd för Europaparlamentets yrkanden.
34
Genom det överklagande beslutet avslog tribunalens ordförande klagandenas begäran om interimistiska åtgärder.
35
Tribunalens vice ordförande angav, i detta syfte, i punkt 38 i beslutet, att det skulle undersökas huruvida kravet på skyndsamhet var uppfyllt.
36
Tribunalens vice ordförande angav, för det första, i punkt 42 i det överklagade beslutet, att det inte enbart skulle hänvisas till de objektiva verkningarna av de omtvistade besluten, vilka fastställdes mot bakgrund av innehållet i dessa, och att den påstådda bristande tydligheten i dessa beslut inte kunde räcka för att fastställa allvaret och skadans av klagandena påstådda irreparabla karaktär.
37
Tribunalens vice ordförande angav, för det andra, i punkt 43 i detta beslut, att klagandena inte kunde göra gällande en påstådd risk att gripas vid en resa i syfte att delta i ett parlamentssammanträde i Strasbourg (Frankrike) eller att komma tillbaka från ett sådant, eftersom en sådan resa omfattas av den immunitet som föreskrivs i artikel 9 andra stycket i protokollet om unionens immunitet och privilegier som klagandena fortfarande åtnjuter.
38
Tribunalens ordförande prövade för det tredje huruvida kravet på skyndsamhet kunde anses vara uppfyllt, för det första, genom den påstådda förekomsten av en överhängande risk att klagandena skulle gripas på grund av den sammanlagda effekten av de omtvistade besluten och, för det andra, på grund av de europeiska arresteringsorder som hade utfärdats mot klagandena samt registreringarna avseende personer som är efterlysta för att gripas och överlämnas på grundval av en europeisk arresteringsorder (nedan kallade registreringarna i SIS II).
39
Tribunalens vice ordförande underströk, i punkt 45 i det överklagade beslutet, att den verkställande medlemsstatens rättsliga myndigheter, på de villkor som föreskrivs i artiklarna 3 och 4 i rambeslut 2002/584, bland annat har en möjlighet att vägra att genomföra en europeisk arresteringsorder och att den person som är eftersökt kan säga sig inte samtycka till överlämnandet, varvid den genomförande rättsliga myndigheten ska uttala sig om genomförandet av den europeiska arresteringsordern. Han drog av detta slutsatsen att uppkomsten av den skada som klagandena gjort gällande berodde på ett antal faktorer.
40
I punkt 46 i det överklagade beslutet angav tribunalens vice ordförande att klagandena inte hade visat att gripandet av dem eller, i än högre grad, överlämnandet av dem till de spanska myndigheterna skulle kunna förutsägas med en tillräcklig sannolikhet.
41
Han angav i detta hänseende, i punkt 47 i beslutet, att klagandena inte hade lämnat någon uppgift som visade att de verkställande rättsliga myndigheterna, särskilt de i deras bosättningsmedlemsstat, det vill säga Belgien, avsåg verkställa de europeiska arresteringsorder som hade utfärdats mot dem på ett sådant sätt att det var tillräckligt sannolikt påstådda skadan skulle uppkomma.
42
Efter att, i punkterna 48–50 i den överklagade domen ha hänvisat till avsaknaden av åtgärder från de verkställande myndigheternas sida efter antagandet av de omtvistade besluten och till de åtgärder som de belgiska myndigheterna vidtagit, preciserade tribunalens vice ordförande, i punkterna 51 och 53 i detta beslut, att Tribunal Supremo (Högsta domstolen) hade lämnat in en begäran om förhandsavgörande till domstolen enligt artikel 267 FEUF, som registrerats under nummer C‑158/21, vilken medförde att det nationella förfarandet förklarats vilande till dess att domstolen lämnat sitt avgörande i målet. Han drog, i punkt 53 i nämnda beslut, slutsatsen att verkställandet av den europeiska arresteringsorder som hade utfärdats mot klagandena var uppskjutet.
43
Vidare angav tribunalens vide ordförande, i punkt 55 i det överklagade beslutet, att klagandena inte hade lämnat någon uppgift som påverkade slutsatsen att detta verkställande var uppskjutet och, i synnerhet, att den omständigheten att Konungariket Spanien hade tagit bort registreringarna i SIS II inte påverkade denna slutsats.
44
Mot bakgrund av dessa överväganden, angav tribunalens vice ordförande, i punkt 58 i det överklagade beslutet, att klagandena inte hade visat att kravet på skyndsamhet var uppfyllt, eftersom den allvarliga och irreparabla skada som de gjort gällande inte föreföll kunna klassificeras som en säker eller fastställd skada med en tillräcklig grad av sannolikhet.
Parternas yrkanden
Parternas yrkanden i målet om överklagande
45
Klagandena har yrkat att domstolen ska
–
upphäva det överklagade beslutet,
–
skjuta upp de omtvistade besluten i avvaktan på ett beslut i målet om överklagande T‑272/21,
–
i andra hand, återförvisa målet till tribunalen, och
–
låta frågan om rättegångskostnader anstå.
46
Europaparlamentet har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klagandena att bära kostnaderna för det interimistiska förfarandet vid tribunalen och målet om överklagande.
47
Konungariket Spanien har yrkat att domstolen ska
–
avvisa överklagandet på grund av att det omfattar händelser som inträffat efter det överklagade beslutet eller avser en omotiverad prövning,
–
ogilla överklagandet och ersätta motiveringen till det överklagade beslutet beträffande dess punkt 43 och den första meningen i dess punkt 52,
–
i andra hand ogilla överklagandet, och
–
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Parternas yrkanden i anslutningsöverklagandet
48
Konungariket Spanien har, genom sitt anslutningsöverklagande, yrkat att domstolen ska stryka motiveringen i punkt 43 i det överklagade beslutet.
49
Klagandena har yrkat att domstolen ska
–
avvisa anslutningsöverklagandet,
–
i andra hand, ogilla överklagandet, och
–
förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.
50
Europaparlamentet har yrkat att domstolen ska
–
avvisa anslutningsöverklagandet, och
–
förplikta Konungariket Spanien att ersätta kostnaderna i samband med detta mål om överklagande.
Överklagandet
51
Klagandena har, till stöd för deras överklagande, åberopat två grunder avseende att tribunalens vice ordförande har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning, för det första, genom att inte beakta att en allvarlig och irreparabel skada kunde inträffa före varje slutgiltigt beslut om verkställande av europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena och, för det andra, genom att dra slutsatsen att den påstådda skadan inte kunde förutses med en tillräcklig grad av sannolikhet.
52
Vidare har Konungariket Spanien och Europaparlamentet yrkat att domstolen ska ändra motiveringen.
Huruvida överklagandet kan tas upp till sakprövning
Argument
53
Konungariket Spanien har inledningsvis gjort gällande att överklagandet inte kan tas upp till prövning.
54
Denna medlemsstat har i detta hänseende, för det första, gjort gällande att klagandena har hänvisat till händelser som inte kan göras gällande på ett giltigt sätt inom ramen för detta överklagande. För det andra har den anfört att klagandenas yrkanden går utöver målet med ett interimistiskt förfarande, genom att de har till syfte att verkställigheten av de europeiska arresteringsorder som har utfärdats mot klagandena ska skjutas upp. För det tredje har vissa av klagandenas argument till syfte att ifrågasätta de bedömningar av de faktiska omständigheterna som tribunalens vice ordförande har gjort. För det fjärde ska domstolen, för det fall den upphäver det överklagade beslutet, återförvisa målet till tribunalen, eftersom denna endast har prövat ett av de tre villkor som ska vara uppfyllda för att interimistiska åtgärder ska beviljas.
Rättslig bedömning
55
Det ska för det första påpekas att Konungariket Spaniens argument om åberopandet av faktiska omständigheter som inträffat efter det överklagade beslutet och om bestridandet av de bedömningar av de faktiska omständigheterna som tribunalens vice ordförande har gjort inte avser hela överklagandet, utan endast vissa av de argument som framförts till stöd för detta.
56
Mot denna bakgrund kan dessa av Konungariket Spanien framförda argumenten, under alla omständigheter, inte motivera att detta överklagande ska avvisas i dess helhet.
57
För det andra kan det, eftersom yrkandena i överklagandet endast avser ett upphävande av det överklagade beslutet och, i förekommande fall, ett uppskjutande av verkställandet av de omtvistade besluten, inte anses att detta har till syfte att domstolen ska skjuta upp verkställigheten av de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena.
58
För det tredje ska denna omständighet, även om det antas att förevarande tvist, såsom Konungariket Spanien har gjort gällande, inte är färdigt för avgörande för det fall det överklagade beslutet upphävs, enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol innebära att ärendet då ska återförvisas till tribunalen för avgörande. Däremot kan denna omständighet inte medföra att klagandens överklagande ska avvisas.
59
Följaktligen kan överklagandet inte avvisas i dess helhet.
Den första grunden
Argument
60
Klagandena har, som första grund, gjort gällande att tribunalens vice ordförande har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att inte beakta att en allvarlig och irreparabel skada kunde inträffa innan något slutgiltigt beslut om verkställande av de europeiska arresteringsorderna mot dem hade antagits.
61
Klagandena har således i huvudsak gjort gällande att flera punkter i det överklagade beslutet grundar sig på antagandet att redan ett överlämnande av klagandena till Konungariket Spanien skulle utgöra en allvarlig och irreparabel skada.
62
Tribunalens vice ordförande beaktade således inte, i punkt 45 i det överklagade beslutet, den skada som kunde följa av ett överlämnande av klagandena till de spanska myndigheterna. En allvarlig och irreparabel skada skulle emellertid redan inträffa i händelse av ett gripande och frihetsberövande av klagandena, även för en begränsad tid, särskilt eftersom en sådan risk förekommer vid varje resa inom en medlemsstats territorium. Ett gripande av klagandena skulle kunna ske i syfte att verkställa de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot dem eller på grundval av registreringar i SIS II. Vidare skulle ett därefter följande frihetsberövande av dem kunna beslutas av den verkställande rättsliga myndigheten, med tillämpning av artikel 12 i rambeslut 2002/584. Gripandet och frihetsberövandet av Carles Puigdemont i Casamajó som skedde på Sardinien (Italien) den 23 september 2021 vittnar om att klagandenas argument är välgrundade.
63
Punkterna 47–49, 56 och 57 i det överklagade beslutet grundar sig även på antagandet att gripandet av klagandena inte kunde utgöra en allvarlig och irreparabel skada. Vidare beskrivs, i punkt 60 i detta beslut, ett sådant gripande som ett exempel på en situation där den påstådda skadan skulle kunna uppkomma och inte som en situation där denna skada redan har uppkommit.
64
Klagandena har, i andra hand, gjort gällande att konstaterandena avseende rambeslut 2002/584 i punkt 45 i det överklagade beslutet inte är av sådan art att det kan fastställas att skadan till följd av ett eventuellt gripande berodde på ett flertal faktorer.
65
Europaparlamentet och konungariket Spanien har hävdat att den första grunden ska underkännas.
66
Europaparlamentet har, inledningsvis, gjort gällande att denna grund delvis bygger på argument som ska avvisas då de avser händelser som inträffat efter det överklagade beslutet eller avser bestridande av bedömningar av händelserna som gjorts av tribunalens vice ordförande. Konungariket Spanien har även gjort gällande att de bedömningar av tribunalens vice ordförande som bestritts avser bevisvärdering.
67
Vidare bygger, enligt Europaparlamentet, den första grunden på en felaktig tolkning av det överklagade beslutet, eftersom tribunalens vice ordförande inte har tagit ställning till frågan om huruvida gripandet av klagandena eller överlämnandet av dem till de spanska myndigheterna skulle klassificeras som en ”allvarlig och irreparabel skada”. Tribunalens vice ordförande har för övrigt med rätta angett att huruvida den påstådda skadan skulle förverkligas berodde på ett flertal faktorer. De omtvistade besluten utgjorde nämligen inte den avgörande orsaken till denna skada.
68
Konungariket Spanien har föreslagit att punkt 45 i det överklagade beslutet ska tolkas så, att den anger att det omtvistade beslutet inte är den avgörande orsaken till den påstådda skadan för klagandena. Denna skada följer i realiteten av deras beslut att avvika från Spanien och av nationella åtgärder som vidtagits till följd av detta beslut.
Rättslig bedömning
69
Inledningsvis ska en prövning göras av Europaparlamentets och Konungariket Spaniens argument att den första grunden inte kan tas upp till sakprövning.
70
För det första ska det erinras om att det av artikel 256.1 första stycket FEUF och artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol följer att överklagandet endast får avse rättsfrågor. Tribunalen är således ensam behörig att bestrida och bedöma de relevanta omständigheterna och de bevis som har åberopats. Bedömningen av dessa omständigheter och dessa bevis utgör således inte, såvida de inte har missuppfattats, en rättslig fråga som i sig får prövas av domstolen inom ramen för ett överklagande (se, analogt, beslut av domstolens vice ordförande av den 30 november 2021, Land Rheinland-Pfalz/Deutsche Lufthansa, C‑466/21 P-R, ej publicerat, EU:C:2021:972, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
71
I förevarande mål har de argument som klagandena i huvudsak har anfört till stöd för deras första grund i syfte att styrka att det överklagade beslutet är behäftat med en felaktig rättslig klassificering av de faktiska omständigheterna på grund av att tribunalens vice ordförande ansett att ett eventuellt gripande av dem inte skulle utgöra en allvarlig och irreparabel skada. Klagandena har, i andra hand, i huvudsak gjort gällande att tribunalens vice ordförande, på grund av en felaktig tolkning av rambeslut 2002/584, missuppfattat verkningarna av detta rambeslut för en sådan europeisk arresteringsorder som den som utfärdats mot dem.
72
Av detta följer att argumentet att den första grunden inte ska kunna tas upp till prövning på grund av att den har till syfte att bestrida tribunalens vice ordförandes bedömningar av de faktiska omständigheterna, inte kan godtas.
73
För det andra får en part, eftersom domstolens prövning, inom ramen för ett överklagande, är begränsad till en bedömning av den rättsliga lösning som angetts avseende de grunder och de argument som diskuterats vid den första domstolen, inte för första gången ta upp de grunder eller argument som den inte har gjort gälande vid tribunalen (beslut av domstolens vice ordförande av den 17 december 2020, Anglo Austrian AAB och Belegging-Maatschappij Far-East/ECB (C‑207/20 P(R), ej publicerat, EU:C:2020:1057, punkt 72 och där angiven rättspraxis).
74
Följaktligen kan klagandena inte på ett giltigt sätt vid domstolen göra gällande argument som grundar sig på händelser som inträffat efter antagandet av det överklagade beslutet. Av detta följer att argumentet att det gripande och frihetsberövande av Carles Puigdemont i Casamajó som inträffade på Sardinien visar att den risk som klagandena är utsatta för är reell inte kan tas upp till sakprövning.
75
Vad gäller sakprövningen av den första grunden, ska det, som tribunalens vice ordförande har understrukit i punkterna 39 och 40 i det överklagade beslutet, erinras om att målet med det interimistiska förfarandet är att garantera att det slutgiltiga framtida beslutet får full verkan, för att undvika en brist i det rättsliga skydd som domstolen garanterar. Det är för att nå detta mål som kravet på skyndsamhet ska bedömas i förhållande till behovet av att fatta ett interimistiskt beslut, i syfte att undvika att en allvarlig och irreparabel skada orsakas den part som har begärt ett interimistiskt skydd. Det ankommer på denna part att lägga fram bevis för att den inte kan invänta utgången av det materiella förfarandet utan att lida en sådan skada. Det är visserligen korrekt att det, för att fastställa att en skada föreligger, inte är nödvändigt att kräva att det på ett absolut säkert sätt fastställts att den inträffat och att denna skada kunde förutses med en tillräcklig grad av säkerhet. Den part som ansöker om en interimistisk åtgärd har emellertid en skyldighet att bevisa de faktiska omständigheter som ska anses ligga till grund för att en sådan skada har inträffat (beslut av domstolens vice ordförande av den 16 juli 2021, Symrise/Echa, C‑282/21 P(R), ej publicerat, EU:C:2021:631, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
76
För att kunna bedöma huruvida kravet på skyndsamhet är uppfyllt, angav tribunalens vice ordförande, i punkt 45 i det överklagade beslutet, att förverkligandet av ”den skada som sökandena gjort gällande” var beroende av ett flertal faktorer.
77
Av punkt 41 i beslutet följer underförstått att den skada som klagandena gjort gällande vid tribunalen enligt dessa berodde på risken att de skulle gripas och överlämnas till de spanska myndigheterna. Vidare anges i punkt 44 i detta beslut klagandenas argument avseende denna skada så, att det grundar sig på den omständigheten att det inte kunde uteslutas att de kunde gripas omedelbart.
78
I detta sammanhang ska punkt 45 i samma beslut förstås så, att den anger att gripandet och överlämnandet av klagandena till de spanska myndigheterna var beroende av en kombination av flera faktorer.
79
Genom detta konstaterande uteslöt således inte tribunalens vice ordförande att ett eventuellt gripande av klagandena skulle kunna orsaka dem en allvarlig och irreparabel skada.
80
Av detta följer att det argument som klagandena har framfört i huvudsak till stöd för den första grunden, i den del den avser punkt 45 i det överklagade beslutet, bygger på en felaktig tolkning av beslutet och att det av detta skäl inte kan godtas.
81
Detsamma gäller i den del detta argument avser punkterna 47–49, 56 och 57 i beslutet, eftersom det följer av punkt 46 i beslutet att dessa punkter bland annat avser ett fastställande av att klagandena inte har visat att gripandet av dem var förutsebart med en tillräcklig grad av sannolikhet.
82
Punkt 60 i det överklagade beslutet förefaller emellertid motsäga det resonemang som angavs i punkterna 44–58 i detta, genom framställa ett eventuellt gripande av klagandena som en omständighet som inte visar att den påstådda skadan förverkligats, utan endast att förverkligandet av denna skada är tillräckligt sannolikt.
83
Den felaktiga bedömning som tribunalens ordförande har gjort ska emellertid betraktas som verkningslöst. Punkt 60 i det överklagade beslutet har nämligen angetts för fullständighetens skull, eftersom den inte har till syfte att motivera beslutet att avslå begäran om interimistiska åtgärder, vilket angavs i punkt 59 i beslutet, utan endast att påminna klagandena om att beslutet inte påverkar deras rätt att framställa en ny begäran om interimistiska åtgärder grundad på nya omständigheter.
84
Följaktligen ska det argument som har framförts i huvudsak till stöd för den första grunden avfärdas som delvis ogrundat och delvis verkningslöst.
85
När det gäller det argument som har framförts i andra hand till stöd för denna grund, ska det erinras om att tribunalens vice ordförande grundade sin bedömning, för det första, på den verkställande medlemsstatens rättsliga myndigheters behörighet att vägra verkställande av en europeisk arresteringsorder och, för det andra, på den omständigheten att överlämnandet av den eftersökta personen kräver ett beslut av dess myndigheter för det fall denna person inte samtycker till överlämnandet.
86
Eftersom punkt 45 i det överklagade beslutet således uteslutande hänvisat till vissa mekanismer som föreskrivs i rambeslut 2002/584, kan den inte, i motsats till vad Europaparlamentet och Konungariket Spanien har gjort gällande, förstås så, att den fastställer att de nationella åtgärder som denna medlemsstat har vidtagit, och inte de omtvistade besluten, utgör den avgörande orsaken till den av klagandena påstådda skadan.
87
Tvärtom följer det av punkt 78 i förevarande beslut att punkt 45 i det överklagade beslutet ska tolkas så, att det bland annat anger att de mekanismer som föreskrivs i rambeslut 2002/584, som nämns i denna punkt, innebär att gripandet av klagandena beror på andra faktorer än upphävandet av deras parlamentariska immunitet till följd av de omtvistade besluten.
88
Det följer emellertid av artikel 1.1 i detta rambeslut att den europeiska arresteringsordern är ett rättsligt avgörande, utfärdat av en medlemsstat ”med syftet att en annan medlemsstat ska gripa och överlämna” en eftersökt person.
89
Vidare framgår av artikel 11.1 och av artikel 17.3 i detta rambeslut att förfarandet för verkställighet av den europeiska arresteringsordern normalt sett följer efter medlemsstatens verkställande myndigheters gripande av den eftersökta personen.
90
Denna tolkning bekräftas av den bestämmelse som anges i artikel 12 i samma rambeslut, enligt vilken den verkställande rättsliga myndigheten, när en person grips på grundval av en europeisk arresteringsorder, ska besluta om huruvida personen ska ”hållas kvar i häkte”.
91
Det följer för övrigt av artikel 12 och artikel 17.5 i rambeslut 2002/584 att när den verkställande rättsliga myndigheten beslutar att frihetsberövandet av den eftersökta personen ska upphöra, är nämnda myndighet skyldig att förena det tillfälliga försättandet på fri fot av personen i fråga med de åtgärder som den bedömer vara nödvändiga för att undvika att vederbörande avviker och att säkerställa att de nödvändiga materiella villkoren för ett faktiskt överlämnande av personen föreligger så länge något slutgiltigt beslut om verkställande av den europeiska arresteringsordern inte har fattats (dom av den 16 juli 2015, Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 63).
92
Vad beträffar beslutet om överlämnande, som avses i punkt 45 i det överklagade beslutet, ska detta, enligt artiklarna 15 och 17 i rambeslut 2002/584 fattas efter förfarandet för verkställande av denna arresteringsorder, det vill säga efter gripandet av den eftersökta personen och vid antagandet av beslut om vederbörandes fortsatta frihetsberövande eller tillfälliga försättande på fri fot.
93
Följaktligen har tribunalens vice ordförande gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att ange att de verkställande rättsliga myndigheternas i denna punkt 45 avsedda behörighet gjorde det möjligt att fastställa att gripandet av klagandena berodde på en kombination av flera faktorer.
94
Således ska den första grunden godtas i den del den avser punkt 45 i det överklagade beslutet.
95
Eftersom de grunder som anges i punkterna 46–57 i den överklagade domen också är av sådan art att de kan motivera beslutsdelen i detta, medför fastställandet av en felaktig rättsbedömning i punkt 45 i detta beslut inte, i sig, att detta beslut ska upphävas. Av detta följer att den andra grunden för överklagandet ska prövas.
Den andra grunden
Argument
96
Den andra grunden är indelad i fem delgrunder. Inledningsvis ska de tre första delgrunderna prövas tillsammans.
97
Som första delgrund har klagandena gjort gällande att förekomsten av registreringar i SIS II räckte för att dra slutsatsen att de var utsatta för en reell risk att gripas och därmed lida en allvarlig och irreparabel skada. Enligt dem kommer medlemsstaternas polismyndigheter som inte, i enlighet med artikel 25.2 i beslut 2007/533, har försett registreringarna i SIS II med en flagga nämligen att genomföra ett sådant gripande. Tribunalens ordförande har således inte gjort en felaktig rättstillämpning genom att, i punkt 55 i det överklagade beslutet, ange att registreringarna i SIS II inte var relevanta.
98
Klaganden har, med den andra delen av den andra grunden, gjort gällande att tribunalens vice ordförande krävde en alltför hög bevisnivå genom att begära att de skulle lägga fram bevis för medlemsstaternas avsikt att gripa dem, trots att det fastställts att de inte var registrerade i SIS II. Den enda ”åtgärd” som medlemsstaterna skulle kunna vidta för att verkställa dessa registreringar skulle nämligen just vara att gripa klagandena.
99
I den tredje delen av den andra grunden har klagandena anfört att den omständigheten att verkställandet av de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot dem har skjutits upp inte påverkar sannolikheten för att den påstådda skadan förverkligas. Tribunalens vice ordförande grundade sin bedömning på vad de spanska myndigheterna skulle göra, men borde ha grundat den på vad de faktiskt har gjort. Även om dessa myndigheter borde ha skjutit upp registreringen i SIS II, skulle emellertid den omständigheten att dessa fortfarande var verksamma ha räckt för att fastställa sannolikheten att den påstådda skadan skulle förverkligas. Meddelanden från undersökningsdomaren vid Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) till de franska och italienska myndigheterna bekräftar denna bedömning.
100
Europaparlamentet och Konungariket Spanien har yrkat att den andra grunden ska underkännas i dess tre första delar.
101
Enligt Europaparlamentet kan de tre första delarna av denna grund, åtminstone delvis, inte tas upp till sakprövning, eftersom de för det första enbart har till syfte att uppnå en omprövning av den talan som getts in till tribunalen, vidare påverkar de bedömningar som tribunalens vice ordförande har gjort av de faktiska omständigheterna och slutligen grundar sig på faktiska omständigheter som inte angetts i första instans. Dessutom avser den första och den tredje delen av denna grund inte de punkter i den överklagande domen som de hänvisar till.
102
Konungariket Spanien har gjort gällande att klagandena inte i ansökan om interimistiska åtgärder har grundat sig på registreringarna i SIS II eller på nödvändigheten av att beakta risken att gripas i en annan medlemsstat än Belgien, Spanien eller Frankrike. Följaktligen anser Konungariket Spanien att de argument som grundar sig på dessa registreringar eller på denna risk av detta skäl inte kan prövas. Samma lösning gäller beträffande de argument som grundar sig på meddelandena från undersökningsdomaren vid Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) som klagandena har åberopat.
103
Konungariket Spanien har vidare gjort gällande att de bestämmelser som klagandena har åberopat inte kan vederlägga tribunalens vice ordförandes slutsats att de belgiska myndigheternas uppskjutande med verkställigheten av de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena gör det möjligt att utesluta risken att de överlämnas till de spanska myndigheterna.
104
Vidare anser Europaparlamentet och Konungariket Spanien att tribunalens vice ordförande inte har tillämpat alltför höga beviskrav och att han, tvärtom, har nöjt sig med att tillämpa domstolens fasta praxis enligt vilken den påstådda skadan ska vara förutsebar med en tillräcklig grad av sannolikhet.
105
Under alla omständigheter har Europaparlamentet gjort gällande att den första och den andra delen av den andra grunden är verkningslösa, eftersom klagandena inte har bestritt tribunalens vice ordförandes överväganden avseende ett uppskjutande av det straffrättsliga förfarandet i Spanien, trots att dessa överväganden är tillräckliga för att motivera ett avslag av ansökan om interimistiska åtgärder.
Rättslig bedömning
106
Beträffande Europaparlamentets och Konungariket Spaniens argument om bestridande av att de tre första delarna av den andra grunden kan tas upp till sakprövning, ska det för det första erinras om att ett överklagande, enligt artikel 256.1 FEUF, artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol och artikel 168.1 d i domstolens rättegångsregler, på ett exakt sätt ska ange de kritiserade omständigheterna i den överklagande domen eller det överklagade beslutet samt de rättsliga argument som på ett särskilt sätt stöder överklagandet. Ett överklagande som inte innehåller något argument som särskilt syftar till att visa att det har skett en felaktig rättstillämpning i den överklagade domen eller i det överklagade beslutet och som uppenbart upprepar eller återger de grunder och argument som redan har anförts vid tribunalen uppfyller inte det krav som anges i dessa bestämmelser. Ett sådant överklagande utgör nämligen endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingivits till tribunalen, vilket faller utanför domstolens behörighet (beslut av domstolens vice ordförande av den 10 januari 2018, kommissionen/RW, C‑442/17 P(R), ej publicerat, EU:C:2018:6, punkt 66 och där angiven rättspraxis).
107
I förevarande mål förefaller klagandena, genom de tre första delarna i den andra grunden, identifiera flera felaktiga bedömningar som det överklagade beslutet enligt dem är behäftat med och har angett ett antal rättsliga argument i syfte att fastställa att dessa felaktiga bedömningar faktiskt föreligger. Av detta följer att de tre första delgrunderna inte kan anses ha till syfte att endast uppnå en omprövning av den ansökan om interimistiska åtgärder som har framställts vid tribunalen.
108
Vidare kan Europaparlamentets argument att den första och den tredje delen av den andra grunden inte kan prövas på grund av att de inte avser specifikt angivna punkter i det överklagade beslutet inte godtas.
109
För det första framgår det entydigt av överklagandet att den första delen av den andra grunden utgör ett ifrågasättande av tribunalens vice ordförandes bedömning, som angavs i punkterna 46–57 i det överklagade beslutet, enligt vilket den av klagandena påstådda skadan inte var förutsebar med en tillräcklig grad av sannolikhet, även om dessa registrerats i SIS II.
110
För det andra framgår det tydligt av överklagandet att den tredje delen av den andra grunden avser punkterna 52–56 i det överklagade beslutet, i vilka tribunalens ordförande angav de verkningar som ska erkännas för uppskjutandet av de straffrättsliga förfarande som inletts i Spanien.
111
Även om domstolen, såsom har erinrats om i punkt 70 i förevarande beslut, inte vid prövningen av ett överklagande får ifrågasätta tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna, kan vidare de tre första delarna av den andra grunden inte anses avse ett ifrågasättande av en sådan bedömning.
112
För det första har klagandena, genom den första och den tredje delen av denna grund, kritiserat tribunalens vice ordförandes tillämpning av kravet på att den påstådda skadan ska ha en tillräcklig grad av sannolikhet för att kravet på skyndsamhet ska vara uppfyllt. Ett sådant argument, som inte bestrider de faktiska omständigheter som har fastställts i det överklagade beslutet, ska anses avse den rättsliga kvalifikationen av dessa omständigheter mot bakgrund av de kriterier som reglerar tillämpningen av begreppet krav på skyndsamhet inom ramen för interimistiska förfaranden (se, analogt, beslut av domstolens ordförande av den 29 mars 2012, Golnisch/Europaparlamentet, C‑569/11 P(R), ej publicerat, EU:C:2012:199, punkt 27).
113
För det andra har den andra delen av den andra grunden till syfte att ifrågasätta den nivå på bevisningen som krävdes av klagandena för att bevisa den av dem påstådda skadans tillräckliga grad av sannolikhet. Det framgår emellertid av domstolens praxis att påståendet att tillämpliga bevisregler inte har iakttagits utgör en rättsfråga som kan prövas i ett mål om överklagande (dom av den 10 juli 2008, Bertelsmann och Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
114
Dessutom följer av den rättspraxis som anges i punkt 73 i förevarande beslut att en part inte, vid domstolen, får åberopa nya grunder eller nya argument som inte har åberopats vid tribunalen.
115
Således ska de av parternas argument som grundas på gripandet och frihetsberövandet av Carles Puigdemont i Casamajó som inträffade på Sardinien och meddelandena från utredningsdomaren vid Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) som nämns i punkt 99 i förevarande beslut inte prövas, i den mån dessa argument inte har framförts i första instans.
116
Däremot kan det inte anses att argumenten att det förekommer registreringar i SIS II och nödvändigheten att beakta risken att klagandena grips i en annan medlemsstat än Belgien, Spanien och Frankrike framställdes för första gången vid domstolen. Klagandena hade nämligen, i deras ansökan om interimistiska åtgärder, flera gånger gjort gällande de förutsebara effekterna av registreringarna i SIS II och hade, två gånger, nämnt risken att bli gripna av myndigheterna i vilken som helst av unionens medlemsstater. Klagandena hade dessutom mer detaljerat beskrivit på vilket sätt dessa risker var reella, i det yttrande som de ingav i första instans avseende Konungariket Spaniens interventionsinlaga.
117
Det ska således bedömas huruvida de tre första delarna av den andra grunden är välgrundade.
118
Det framgår av punkterna 46–57 i det överklagade beslutet att tribunalens vice ordförande ansåg att förekomsten av europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena och registreringar i SIS II inte räckte för att fastställa att gripande av dem var förutsebart med en tillräcklig grad av sannolikhet.
119
I synnerhet angav tribunalens ordförande, efter att ha undersökt de åtgärder som de belgiska myndigheterna vidtagit för att följa de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena och efter att ha angett att verkställigheten av dessa europeiska arresteringsorder var uppskjutna, i punkt 55 i den överklagade domen, att den av klagandena och Konungariket Spanien anförda omständigheten att Konungariket Spanien inte hade upphävt registreringarna i SIS II inte kunde styrka att det aktuella straffrättsliga förfarande inte var uppskjutet.
120
Mot bakgrund av bland annat dessa bedömningar, fann tribunalens vice ordförande, i punkt 58 i det överklagade beslutet, att den av klagandena påstådda skadan inte föreföll kunna kvalificeras som säker eller fastställd med en tillräcklig grad av sannolikhet och att klagandena, följaktligen, inte hade lyckats visa att kravet på skyndsamhet var uppfyllt.
121
Som klagandena har gjort gällande innebär emellertid förekomsten, i SIS II, av registreringar avseende personer som är eftersökta för att gripas för ett överlämnande i princip, i sig, en skyldighet att genomföra ett gripande av de personer som dessa registreringar avser.
122
Det följer av artikel 31.1 i beslut 2007/533, om verkställandet av åtgärder på grundval av en sådan registrering, jämförd med artikel 27 i nämnda beslut, att en sådan registrering, tillsammans med en kopia av den europeiska arresteringsorder på vilken den grundar sig ska utgöra och äga samma giltighet som, en europeisk arresteringsorder som utfärdats i enlighet med rambeslut 2002/584/RIF när detta rambeslut är tillämpligt.
123
Vidare föreskrivs i artikel 24.1 i beslut 2007/533 att om en medlemsstat anser att verkställandet av en registrering avseende personer som är eftersökta för ett gripande för överlämnande är oförenlig med dess nationella lagstiftning, internationella förpliktelser eller viktiga nationella intressen, kan den därefter kräva att registreringen förses med en flagga, vilken innebär att den åtgärd som ska vidtas på grund av registreringen inte kommer att vidtas på dess territorium.
124
När rambeslut 2002/584 är tillämpligt ska, enligt artikel 25 i beslut 2007/533, en flagga som förhindrar gripandet av en person endast läggas till en registrering om gripande för överlämnande om den behöriga rättsliga myndigheten har vägrat att verkställa den europeiska arresteringsorder som denna registrering avser eller på grundval av en allmän instruktion eller, i särskilda fall, om det är uppenbart att verkställandet av den europeiska arresteringsordern ska vägras.
125
Det följer vidare av artikel 30 i beslut 2007/533 att unionslagstiftaren, för det fall en registrering om gripande för utlämning har utfärdats på grundval av europeisk arresteringsorder, inte har avsett att det endast var möjligt att genomföra ett gripande för det fall en flaggning har gjorts i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artiklarna 24 och 25 i beslutet.
126
Av detta följer att om det inte fastställs att det förelåg någon systematisk brist i effektiviteten i detta beslut eller att flaggningen av var och av de medlemsstater till vilka den berörda personen kan komma att åka, vilket är omständigheter som inte har konstaterats i det angripna beslutet, innebär förekomsten, i SIS II, av en registrering avseende eftersökta personer för ett gripande inför överlämnande, i sig, en hög sannolik för gripande av denna person.
127
Eftersom, liksom det har erinrats om i punkt 75 i detta beslut, kravet på skyndsamhet inom ramen för ett interimistiskt förfarande kan uppfyllas utan att den påstådda skadan fastställs med en absolut säkerhet, ska förverkligandet av en påstådd skada till följd av ett gripande av de personer som avses med registreringen av eftersökta personer för ett gripande inför ett överlämnande, i princip, i en sådan situation, betraktas som förutsebart med en tillräcklig grad av sannolikhet.
128
Följaktligen kan domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder inte på ett giltigt sätt kräva av de personer som registreringen avser att de ska lämna ytterligare bevis för att fastställa att det är förutsebart att de kommer att gripas.
129
Det kan i synnerhet inte, i motsats till vad tribunalens vice ordförande slog fast i punkt 47 i det överklagade beslutet, förväntas av dessa personer att de ska visa att de nationella verkställande myndigheterna avser rätta sig efter deras skyldigheter till följd av unionsrätten.
130
Den omständigheten att en rättslig myndighet i en medlemsstat inte, under en viss period, följt en europeisk arresteringsorder som utfärdats mot dessa personer, såsom tribunalens vice ordförande konstaterat beträffande klagandena i punkterna 48–50 i det överklagande beslutet, är inte heller av sådan art att den kan göra ett gripande av dessa personer otillräckligt sannolikt.
131
För det första gör nämligen denna omständighet, i avsaknad av ett slutgiltigt beslut, det inte möjligt att fastställa att denna rättsliga myndighet inte slutligen kommer att fullgöra sina skyldigheter enligt unionsrätten. Vidare ger denna omständighet ingen anvisning om vilken inställning som myndigheterna i andra medlemsstater som de aktuella personerna kan komma att åka till kommer att ha.
132
Beträffande uppskjutandet med verkställigheten av de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena, till vilken det hänvisas i punkterna 51–56 i det överklagade beslutet, kan det konstateras att det saknar konsekvenser för huruvida gripandet av klagandena med tillämpning av registreringarna i SIS II kan vara förutsägbart, så länge dessa inte har återkallats av de spanska myndigheterna.
133
Vidare ska det, under förutsättning att tribunalens vice ordförandes bedömning, i punkt 55 i det överklagade beslutet, avseende relevansen av registreringen i SIS II ska tolkas så, att den innebär att Konungariket Spanien var tvungen att återkalla dessa registreringar till följd av den begäran om förhandsavgörande som getts in i målet C‑158/21, understrykas att graden av sannolikhet att en skada inträffar inte, mot bakgrund av syftet med det interimistiska förfarandet, ska bedömas med utgångspunkten att en medlemsstats för närvarande tillämpliga beslut snart kommer att återkallas av denna.
134
Mot bakgrund av dessa omständigheter förefaller tribunalens vice ordförande ha gjort en felaktig bedömning beträffande den rättsliga kvalificeringen av de faktiska omständigheterna, genom att, i punkt 46 i det överklagade beslutet, slå fast att klagandena inte hade visat att gripandet av dem skulle vara förutsebart med en tillräcklig grad av sannolikhet.
135
Följaktligen ska de tre första delarna av den andra grunden godtas.
136
Vad gäller konsekvenserna av de felaktiga bedömningar som punkterna 45 och 46 i det överklagade beslutet är behäftade med, ska det erinras om att det följer av punkt 41 i detta beslut att klagandena har gjort gällande en skada till följd av det frihetsberövande som följer av såväl gripandet av dem som överlämnandet av dem till de spanska myndigheterna.
137
Av detta följer att tribunalens vice ordförandes bedömning i punkt 58 i det beslutet, enligt vilken klagandena inte har lyckats visa att kravet på skyndsamhet var uppfyllt, nödvändigtvis ska grunda sig på avfärdandet av klagandenas påstående att de inte har utsatts för en förutsebar risk för ett gripande som kan orsaka dem en allvarlig och irreparabel skada.
138
Denna bedömning kan således, i motsats till vad Europaparlamentet har gjort gällande, inte kan vara tillräckligt grundad på tribunalens vice ordförandes slutsats att risken att klagandena överlämnas till de spanska myndigheterna inte har fastställts med en tillräcklig grad av sannolikhet.
139
Eftersom de motiveringar som angavs i punkterna 42 och 43 i det överklagade beslutet inte avser risken att klagandena ska gripas i en annan medlemsstat än Frankrike, kan det under dessa omständigheter konstateras att de felaktiga bedömningar med vilka punkterna 45 och 46 i detta beslut är behäftade medför att det inte finns tillräcklig grund för tribunalens vice ordförandes bedömning i punkt 58 i nämnda beslut.
140
Det förefaller således nödvändigt att fastställa huruvida de alternativa motiveringar som Europaparlamentet respektive Konungariket Spanien har föreslagit kan utgöra grund för beslutsdelen i det överklagade beslutet.
Europaparlamentets yrkande om ändring av motiveringen
Argument
141
Europaparlamentet har, med stöd av Konungariket Spanien, föreslagit att domstolen, för det fall den godtar de grunder som klagandena har framställt, ska ersätta motiveringen, och fastställa att den skada som risken för gripande innebär som de har gjort gällande inte utgör en allvarlig och irreparabel skada.
142
Europaparlamentet har, i detta hänseende, gjort gällande att klagandenas resonemang innebär en missuppfattning av de interimistiska åtgärdernas exceptionella karaktär, då det gör det möjligt att systematiskt fastställa att kravet på skyndsamhet är uppfyllt för det fall immuniteten för en ledamot vid Europaparlamentet som vägrar att samarbeta med de nationella myndigheterna upphävs.
143
Då den parlamentariska immuniteten har till syfte att undvika varje hinder för Europaparlamentets verksamhet, hade klagandena vidare en skyldighet att fastställa att de omtvistade besluten riskerade att hindra genomförandet av dess uppdrag och att Europaparlamentets fungerande utgjorde hinder för varje begränsning av utövandet av deras mandat. De har emellertid inte på något sätt styrkt att de tvingande åtgärder som en medlemsstat kan vidta mot en medlem av Europaparlamentet skulle inskränka denna institutions oberoende och verksamhet.
144
Klagandena har yrkat att Europaparlamentets motivering ska ändras.
Bedömning
145
Domstolen har i fast praxis slagit fast att det, för att ett yrkande om ändring av motiveringen ska kunna tas upp till sakprövning, krävs att det föreligger ett berättigat intresse av att få saken prövad, i den betydelsen att det genom sitt resultat ska kunna ge den part som har framställt det en fördel. Detta är fallet när yrkandet om ändring av motiveringen utgör ett försvar mot en grund som klagandeparten har gjort gällande (dom av den 24 februari 2022, Bernis m.fl./CRU, C‑364/20 P, ej publicerad, EU:C:2022:115, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
146
Som det har erinrats om i punkt 75 i förevarande beslut, ankommer det på den part som begär den interimistiska åtgärden att lämna bevis för att den inte kan invänta utgången av det materiella förfarandet utan att behöva lida en allvarlig och irreparabel skada.
147
Även om tribunalens vice ordförande felaktigt angav att gripandet av klagandena inte var förutsebart med en tillräcklig grad av sannolikhet, ska följaktligen bedömningen att kravet på skyndsamhet inte var uppfyllt emellertid bekräftas om detta gripande inte kunde orsaka klaganden en allvarlig och irreparabel skada.
148
Det yrkandet om ändring av motiveringen som Europaparlamentet har framställt ska således anses kunna tas upp till sakprövning.
149
Som denna institution med rätta har påpekat ska Europaparlamentets medlemmars immunitet uteslutande beviljas i unionens intresse. Denna immunitet har närmare bestämt till syfte att undvika varje hinder för denna institutions goda funktion och således dess behörighet. Följaktligen kan en ledamot av Europaparlamentet, som konfronteras med ett beslut om att dess immunitet ska upphävas, inte med framgång som en allvarlig och irreparabel skada som han direkt orsakats av detta beslut, göra gällande att den detta besluts påverkan inte bara avser denna ledamots rätt att fritt utöva sitt mandat, utan också Europaparlamentets goda funktion (se, för ett liknande resonemang, beslut av domstolens ordförande av den 29 mars 2012, Golnisch/Europaparlamentet, C‑569/11 P(R), ej publicerat, EU:C:2012:199, punkt 29).
150
Risken för en allvarlig och irreparabel skada kunde således avfärdas i en situation där upphävandet av immuniteten för en ledamot av Europaparlamentet inträdde i ett tidigt skede i ett straffrättslig förfarande som inletts mot honom eller henne, utan att det fastställts att det aktuella eller förutsedda skeendet i detta förfarande konkret kunde hindra utövande av denna parlamentsledamots uppdrag, såsom hans eller hennes deltagande i sessioner, parlamentariska resor och upprättandet av rapporter, samt att de intressen som var knutna till Europaparlamentets goda funktion utgjorde hinder för varje begränsning av utövandet av hans mandat (se, för ett liknande resonemang, beslut av domstolens ordförande av den 29 mars 2012, Golnisch/Europaparlamentet, C‑569/11 P(R), ej publicerat, EU:C:2012:199, punkt 30).
151
Denna lösning kan inte överföras på en situation där det straffrättsliga förfarande som motiverat upphävandet av den parlamentariska immuniteten redan leder till ett utfärdande, för de berörda parlamentsledamöterna, av europeiska arresteringsorder och registreringar avseende eftersökta personer för ett gripande inför ett överlämnande.
152
De åtgärder som vidtagits på detta sätt kan nämligen, för det fall den parlamentariska immuniteten upphävs, medföra en tillämpning av rambeslut 2002/584 och beslut 2007/533, ett gripande av de berörda parlamentsledamöterna och ett fortsatt frihetsberövande av dem, i förekommande fall under flera veckor, i väntan på antagandet av ett beslut att överlämna dem.
153
Ett sådant frihetsberövande, som dessutom kan upprepas flera gånger och inträffa i flera medlemsstater, kan utgöra hinder för möjligheten, för de berörda parlamentsledamöterna, att genomföra verksamheter som ingår i utövandet av deras mandat, såsom deltagande i parlamentariska resor och genomförandet av nödvändiga resor inom ramen för upprättandet av rapporter och, följaktligen, påverka Europaparlamentets goda funktion. Mot bakgrund av en Europaparlamentsledamots verksamhet och vederbörandes uppgift att utöva denna verksamhet i hela unionen, ska det fastslås att ett sådant hinder för utövandet av Europaparlamentsledamotens mandat föreligger, utan att det ska krävas att den person som gör detta hinder gällande ska lämna precisa uppgifter om den konkreta verksamhet som vederbörande skulle kunna bedriva i andra medlemsstater än dem i vilka de parlamentariska sessionerna äger rum.
154
Det ska tilläggas att de berörda Europaparlamentsledamöterna, om uppskov med verkställigheten av besluten om deras immunitet inte skulle beviljas, i en sådan situation, om det var omöjligt att på ett fullständigt sätt fullfölja verksamheten som Europaparlamentsledamot fram till utgången av deras mandat, skulle åsamkas irreparabel skada (se, analogt, beslut av domstolens ordförande, av den 31 juli 2003, Le Pen/Europaparlamentet, C‑208/03 P-R, EU:C:2003:424, punkt 102).
155
Följaktligen kan det anses att ett gripande av en Europaparlamentsledamot och ett fortsatt frihetsberövande av denne, i förekommande fall under flera veckor, i väntan på antagandet av ett beslut om överlämnande av denne kan orsaka honom eller henne ett allvarlig och irreparabel skada.
156
Mot denna bakgrund ska Europaparlamentets yrkande om ändring av motiveringen ogillas.
Konungariket Spaniens yrkande om ändring av motiveringen
Argument
157
Konungariket Spanien har gjort gällande att punkt 43 i det överklagade beslutet är behäftat med en felaktig rättstillämpning beträffande de omtvistade beslutens räckvidd och har följaktligen föreslagit att domstolen ska ersätta motiveringen genom att stryka denna punkt 43.
158
Konungariket Spanien har kritiserat tribunalens vice ordförande för att ha överskridit sitt uppdrag som domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder genom att göra en tolkning av de omtvistade besluten som i huvudsak består i att pröva en av de grunder som klagandena har gjort gällande inom ramen för deras talan om ogiltigförklaring av besluten.
159
Konungariket Spanien har, i andra hand, gjort gällande att de omtvistade besluten upphävde klagandenas immunitet i dess helhet och att det inte kan anses att de fortfarande kan göra gällande en påstådd ”reseimmunitet”, vilken inte alls föreskrivs i protokollet om unionens immunitet och privilegier.
160
Vidare anser Konungariket Spanien att det är nödvändigt att ändra den första meningen i punkt 52 i det överklagade beslutet, eftersom denna mening innehåller en felaktig tolkning av dess interventionsinlaga som den framställt i första instans.
161
Klagandena har yrkat att det yrkande om ändring av motiveringen som Konungariket Spanien har framställt ska ogillas.
Rättslig bedömning
162
Som det har erinrats om i punkt 145 i förevarande beslut, krävs det för att ett yrkande om ändring av motiveringen ska kunna tas upp till sakprövning, att det genom sitt resultat ska kunna ge den part som har framställt det en fördel.
163
I förevarande mål har det yrkande om ändring av motiveringen som Konungariket Spanien har framställt till syfte att stryka punkt 43 i det överklagade beslutet och ändra den första meningen i punkt 52 i detta beslut.
164
För det första angav tribunalens vice ordförande, i punkt 43 i det överklagade beslutet, i huvudsak att de omtvistade besluten inte hade upphävt den immunitet som ges i artikel 9 andra stycket i protokollet om unionens immunitet och privilegier. Han drog av detta slutsatsen att klagandena inte kunde göra gällande någon påstådd risk att gripas vid en resa i syfte att delta i ett parlamentssammanträde i Strasbourg eller komma tillbaka från ett sådant.
165
En eventuell ändring av den motivering som tribunalens vice ordförande har valt skulle inte kunna ge Konungariket Spanien någon fördel i förevarande förfarande.
166
Att, såsom Konungariket Spanien har gjort gällande, anse att de omtvistade besluten har upphävt klagandenas parlamentariska immunitet i dess helhet, eller åtminstone inte utesluta att de har en sådan verkan, skulle leda till slutsatsen att gripandet av klagandena även är sannolikt på Frankrikes territorium och att den skada som de kan göra gällande har blivit än allvarligare då de omtvistade besluten kan utgöra ett hinder för deras deltagande i parlamentssammanträdena.
167
Däremot kan den ändring av motiveringen som Konungariket Spanien har föreslagit inte avhjälpa de felaktiga bedömningar som tribunalen gjort i punkterna 44 och 45 i det överklagade beslutet.
168
För det andra, vad gäller ändringen av den motivering som anges i den första meningen i punkt 52 i det överklagade beslutet, kan det konstateras att inte heller denna kan ge Konungariket Spanien någon fördel.
169
Denna ändring gör det nämligen endast möjligt att rätta en felaktig bedömning som tribunalens vice ordförande gjort vid tolkningen av Konungariket Spaniens skrivelse, men påverkar inte det bestridande av de faktiska omständigheterna som gjordes i det överklagade beslutet eller kvalificeringen av dessa.
170
Av detta följer att Konungariket Spaniens yrkande om ändring av motiveringen inte kan prövas och att det överklagade beslutet, följaktligen ska upphävas i dess helhet, utan att det är nödvändigt att pröva den fjärde och den femte delen av den andra grunden.
Anslutningsöverklagandet
171
Eftersom det överklagade beslutet ska upphävas i dess helhet, har anslutningsöverklagandet förlorat sitt föremål och ska således inte prövas (se, analogt, dom av den 25 januari 2022, kommissionen/European Food m.fl., C‑638/19 P, EU:C:2022:50, punkt 148 och där angiven rättspraxis).
Yrkandet om interimistiska åtgärder som framställts vid tribunalen
172
Enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol kan domstolen, när den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra ärendet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa ärendet till tribunalen för avgörande. Denna bestämmelse är även tillämplig på överklaganden som framställts enligt artikel 57 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol (se, för ett liknande resonemang, beslut av domstolens vice ordförande av den 10 september 2020, rådet/Sharpston, C‑424/20 P(R), ej publicerat, EU:C:2020:705, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
173
I förevarande fall förfogar domstolen över nödvändiga uppgifter för att slutgiltigt avgöra klagandenas yrkande om interimistiska åtgärder.
174
Eftersom parterna, under förfarandet i första instans, på ett fullständigt sätt kunde ta ställning till de tre villkor som ska vara uppfyllda för att interimistiska åtgärder ska beviljas, kan nämligen inte den omständigheten att tribunalens vice ordförande endast har prövat ett av dessa villkor hindra domstolen från att själv slutgiltigt pröva yrkandet om interimistiska åtgärder.
175
Det ska i detta hänseende erinras om att artikel 156.4 i tribunalens rättegångsregler föreskriver att yrkanden om interimistiska åtgärder ska ange föremålet för tvisten, de omständigheter som visar att kravet på skyndsamhet är uppfyllt och de faktiska och rättsliga omständigheter som vid en första anblick motiverar beviljandet av den interimistiska åtgärd som de har yrkat. Således har domstolen i fast praxis slagit fast att uppskov med verkställigheten och andra interimistiska åtgärder får beviljas av domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder om det har fastställts att beviljandet vid första påseendet framstår som faktiskt och rättsligt befogat (fumus boni juris) och att åtgärderna ställer krav på skyndsamhet på så sätt att de – för att förhindra att den som ansöker om de interimistiska åtgärderna orsakas allvarlig och irreparabel skada – måste beviljas och ha verkan redan innan målet har avgjorts i sak. Dessa villkor är kumulativa, varför yrkandena om interimistiska åtgärder ska ogillas när ett av dem inte är uppfyllt. Domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ska även göra en avvägning mellan de föreliggande intressena (beslut av domstolens vice ordförande av den 16 juli 2021, Symrise/Echa, C‑282/21 P(R), ej publicerat, EU:C:2021:631, punkt 26).
Upptagande till sakprövning av överklagandet i huvudsaken
Argument
176
Europaparlamentet har uttryckt ”allvarliga tvivel” beträffande huruvida överklagandet i huvudsaken kan tas upp till sakprövning. För det första har var och en av de tre klagandena endast behörighet att yrka upphävande av det beslut som avser dem och inte av de beslut som avser de övriga klagandena. För det andra kan klagandena inte precisera i vilken utsträckning var och en av de grunder som de har gjort gällande är tillämplig på vart och ett av de omtvistade besluten.
Rättslig bedömning
177
Det ska erinras om att frågan om huruvida talan i sak kan tas upp till prövning i princip inte kan prövas inom ramen för ett förfarande om interimistiska åtgärder, detta för att inte föregripa avgörandet i saken. Om det emellertid är uppenbart att talan inte kan tas upp till prövning, ankommer det på domstolen att i förfarandet om interimistiska åtgärder fastställa om talan vid första anblicken företer omständigheter som gör det möjligt att med viss sannolikhet avgöra om den kan prövas (se, för ett liknande resonemang, beslut av domstolens ordförande av den 26 juni 2003, Belgien och Forum 187/kommissionen, C‑182/03 R och C‑217/03 R, EU:C:2003:385, punkt 98).
178
Europaparlamentet har i förevarande fall nöjt sig med att framföra ”allvarliga tvivel” beträffande huruvida överklagande i huvudsaken kan tas upp till sakprövning, i synnerhet mot bakgrund av att klagandena var för sig saknar behörighet att överklaga beslut som avser de övriga klagandena och framställandet av vissa grunder för överklagande.
179
Det framgår således att Europaparlamentet inte har gjort gällande att det var uppenbart att överklagandet i huvudsaken inte kunde tas upp till sakprövning och att det inte heller har angett några omständigheter som, inom ramen för den sammanfattade prövning av huruvida detta överklagande kan tas upp till sakprövning som ankommer på domaren med behörighet att fatta beslut om interimistiska åtgärder, gör det möjligt att anse att nämnda överklagande sannolikt ska avvisas i dess helhet.
180
Av detta följer att yrkandet om interimistiska åtgärder inte kan ogillas på grund av att överklagandet i huvudsaken inte kan tas upp till sakprövning.
Huruvida åtgärderna vid första påseendet framstår som befogade (fumus boni juris)
Argument
181
Klagandena har, för att fastställa huruvida åtgärderna vid första påseendet framstår som befogade (fumus boni juris), gjort gällande åtta grunder som har framställts till stöd för överklagandet i huvudsaken.
182
Klagandena har i deras argument avseende den tredje av dessa grunder, som ska prövas först, bland annat gjort gällande att förfarandet för att anta de omtvistade besluten har åsidosatt den princip om opartiskhet som följer av artikel 41.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, jämförd med artikel 39.2 i denna stadga.
183
Punkt 8 i meddelandet till ledamöterna i Europaparlamentets utskott för rättsliga frågor av den 19 november 2019 om fastställande av de principer som är tillämpliga på yrkanden om upphävande av immunitet, föreskriver enligt klagandena att uppdraget som föredragande roterar på ett jämlikt sätt mellan de politiska grupperna, men utesluter inte att föredraganden kan tillhöra samma politiska grupp eller ha valts i samma medlemsstat som den ledamot vars immunitet har ifrågasatts.
184
Föredraganden av de omtvistade besluten ska ha varit medlem i samma politiska grupp som det politiska partiet VOX, vilket utövade allmän talerätt (actio popularis) i de straffrättsliga förfaranden som drevs mot klagandena. Han var även ordförande vid ett sammanträde inom detta politiska parti vid vilket han uttryckte stöd för sloganen ”Puigdemont i fängelse”.
185
Vidare visade ordföranden för Juri-utskottet och det politiska parti som han tillhör en intensiv fientlighet gentemot klagandena och använde en strategi i syfte att hindra dem att ta plats i Europaparlamentet efter det att de valts.
186
Europaparlamentet har gjort gällande att ett förfarande för upphävande av immuniteten för en medlem av denna institution har en politisk karaktär och att den således inte kan regleras genom samma bestämmelser som ett disciplinärt förfarande eller ett domstolsförfarande. Följaktligen ska den omständigheten att föredraganden och ordföranden för Juri-utskottet tillhör en annan politisk grupp än den berörda ledamoten inte i sig anses utgöra ett åsidosättande av principen om opartiskhet.
187
Av samma skäl är den omständigheten att föredraganden och ordföranden för Juri-utskottet påstås ha gjort politiska förklaringar som skiljer sig från det politiska program som klagandena förespråkar irrelevant. Vidare har klagandenas påståenden i detta hänseende inte styrkts av några konkreta uppgifter.
Rättslig bedömning
188
Enligt fast rättspraxis från domstolen anses villkoret avseende att åtgärderna omedelbart ska framstå som befogade (fumus boni juris) vara uppfyllt när åtminstone en av grunderna, som den som ansöker om interimistiska åtgärder åberopar till stöd för talan rörande huvudsaken, vid första påseende inte framstår som grundlös. Så är bland annat fallet då en av de grunder som har åberopats visar att det föreligger komplicerade rättsfrågor vilkas lösning inte genast framstår som självklar och som således förtjänar en grundlig prövning, som inte ska göras av domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder utan i förfarandet rörande huvudsaken, eller när diskussionen mellan parterna visar att det föreligger en allvarlig rättslig tvist vars lösning inte genast framstår som självklar (beslut av den 17 december 2018, kommissionen/Polen, C‑619/18 R, EU:C:2018:1021, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
189
Parterna har för det första bestritt huruvida själva principen om opartiskhet är tillämplig på föredraganden och på ordföranden för Juri-utskottet, inom ramen för ett förfarande avseende ett yrkande om upphävande av en Europaparlamentsledamots immunitet.
190
Det ska i detta hänseende påpekas att domstolen ännu inte har avgjort denna rättsfråga.
191
Vidare kan det inte vid första påseende anses uppenbart att alla processuella krav som allmänt, reglerar de administrativa förfarandena, ska tillämpas på ett sådant förfarande, mot bakgrund av den ytterst politiska karaktären av parlamentariska förfaranden.
192
Eftersom beslutet att upphäva immuniteten för en Europaparlamentsledamot fråntar denne en väsentlig del av den ställning som Europaparlamentsledamot, som medlemmarna vid denna institution ska åtnjuta i lika omfattning, under hela den tid som Europaparlamentets sessioner för en viss mandatperiod pågår (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, punkt 78), varvid det förfarande som kan leda till antagandet av ett sådant beslut nödvändigtvis ska ge den berörda Europaparlamentsledamoten tillräckliga individuella garantier.
193
Vidare anges i artikel 41.1 i stadgan om de grundläggande rättigheterna att var och en har rätt att få sina angelägenheter behandlade opartiskt av unionens institutioner, organ och byråer, utan att göra någon skillnad mellan de berörda institutionerna eller beroende på förfarandet inom ramen för vilket dessa mål behandlas.
194
Även om tillämpningen av denna bestämmelse i ett förfarande om en vakant plats i Europaparlamentet på grund av utgången av ett mandat för en ledamot av denna institution visserligen har avfärdats, grundade sig denna lösning inte bara på den politiska arten av detta förfarande utan på den totala avsaknaden av utrymme för skönsmässig bedömning för Europaparlamentet inom ramen för detta (beslut av domstolens vice ordförande av den 8 oktober 2020, Junqueras i Vies/Europaparlamentet, C‑201/20 P(R), ej publicerat, EU:C:2020:818, punkterna 93 och 94).
195
Eftersom vare sig protokollet om unionens immunitet och privilegier eller Europaparlamentets nationella bestämmelser exakt definierar i vilka fall immuniteten för en ledamot vid denna institution ska upphävas, förfogar Europaparlamentet i princip över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det uttalar sig angående ett yrkande om att en av dess ledamöters immunitet ska upphävas.
196
Den princip som anges i punkt 8 i meddelandet till medlemmarna i Europarlamentets utskott för rättsliga frågor, som nämns i punkt 183 i förevarande beslut, enligt vilken föredraganden inte kan tillhöra samma politiska grupp eller ha valts i samma medlemsstat som den ledamot vars immunitet har ifrågasatts, bekräftar för övrigt att Europaparlamentets handlande just har till syfte att åtminstone garantera föredraganden en viss grad av opartiskhet.
197
Mot bakgrund av dessa omständigheter kan det konstateras att tillämpligheten av principen om opartiskhet på föredraganden och på ordföranden för Juri-utskottet inom ramen för ett förfarande avseende ett yrkande om immunitet för en Europaparlamentsledamot utgör en fråga i vilken det föreligger en betydande rättslig kontrovers vars lösning inte är uppenbar.
198
Vidare skulle, för det fall denna tillämplighet fastställs, prövningen av den tredje grunden för överklagandet i huvudsaken medföra att det ska fastställas huruvida de omständigheter som klagandena har framfört är tillräckliga för att styrka ett åsidosättande av principen om opartiskhet.
199
I enlighet med denna princip, ankommer det på institutionens organ, organismer och byråer att anpassa sig till kravet på opartiskhet i dess båda delar, nämligen dels subjektiv opartiskhet, som innebär att ingen företrädare för den berörda institutionen får ta ställning för en part eller hysa en förutfattad mening, dels objektiv opartiskhet, enligt vilken institutionen ska erbjuda tillräckliga garantier för att utesluta allt tvivel vad gäller en eventuell förutfattad mening (se, för ett liknade resonemang, dom av den 25 februari 2021, Dalli/kommissionen, C‑615/19 P, EU:C:2021:133, punkt 112 och där angiven rättspraxis).
200
I förevarande mål är föredragandens och ordföranden för Juri-utskottets beteenden, som klagandena, vid en första anblick har hänvisat till av sådan art att de kan visa ett ställningstagande eller en personlig förutfattad mening till nackdel för dem.
201
Det ankommer emellertid på den domstol som ska avgöra målet i sak att bedöma huruvida det är fastställt att dessa beteenden faktiskt har förekommit, eftersom Europaparlamentet har gjort gällande att de handlingar som klagandena har lämnat in inte styrker detta, även om de inte heller visar att dessa beteenden inte skulle ha förekommit.
202
Vidare har det inte bestritts att det politiska partiet VOX befinner sig i en mycket specifik situation, eftersom det direkt spelar en roll i det straffrättsliga förfarande som inletts mot klagandena och i vilket det därmed direkt medverkar i förfarandet för begäran om förhandsavgörande i mål C‑158/21.
203
Vidare följer, liksom anges i bilagorna till begäran om interimistiska åtgärder, av beslutet av den 19 november 2020, Buxadé Villalba m.fl./Europaparlamentet (T‑32/20, ej publicerat, EU:T:2020:552), att Europaparlamentets ledamöter som tillhör detta parti vid tribunalen har väckt en talan om ogiltigförklaring av Europaparlamentets beaktande av att de båda klagandena valts till Europaparlamentsledamöter.
204
Mot denna bakgrund kan det inte, till följd av den summariska prövning som det ankommer på domaren som har behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ska göra, uteslutas att föredragarens tillhörighet till en politisk grupp i vilken Europaparlamentsledamöter i det politiska partiet VOX sitter kan skapa legitima tvivel beträffande en eventuell förutfattad mening till klagandenas nackdel.
205
Följaktligen framgår det, utan att den domstol som ska avgöra målet i sak i detta skede uttalar sig om huruvida det finns fog för den tredje grunden, att denna grund ska anses allvarligt menad.
206
Eftersom denna grund, om den skulle godtas av den domstol som ska avgöra målet i sak, skulle kunna medföra en ogiltigförklaring av de omtvistade beslutet, ska det anses att kravet avseende att åtgärderna omedelbart ska framstå som befogade (fumus boni juris) är uppfyllt.
Kravet på skyndsamhet
Argument
207
För att fastställa huruvida kravet på skyndsamhet är uppfyllt, har klagandena gjort gällande att det sannolika gripandet av dem, i förekommande fall följt av ett överlämnande av dem till de spanska myndigheterna, skulle orsaka dem en allvarlig och irreparabel skada, genom att påverka deras rätt att utöva deras mandat som Europaparlamentsledamöter.
208
En kombination av de omtvistade besluten och de europeiska arresteringsorderna samt de registreringar i SIS II som utfärdats mot dem, utsätter klagandena för en allvarlig risk att gripas och överlämnas till de spanska myndigheterna på grund av de skyldigheter som dessa europeiska arresteringsorder och dessa registreringar medför för myndigheterna i alla medlemsstater. Denna risk skulle kunna förverkligas vid en resa till Strasbourg för att delta i ett Europaparlamentssammanträde, men även vid de många verksamheter som klagandena kommer att ombes att delta i hela unionen i egenskap av Europaparlamentsledamöter.
209
Carles Puigdemont i Casamajó kunde visserligen tidigare resa i flera medlemsstater utan att gripas, men denna situation kan förklaras av att han inte omfattades av en europeisk arresteringsorder mellan oktober månad 2017 och den tidpunkt då han valdes till Europaparlamentet. Han reste inte i någon annan medlemsstat än Belgien samtidigt som en sådan europeisk arresteringsorder hade utfärdats avseende honom, förrän i mars 2018, vilket förklarar att han då greps av de tyska myndigheterna.
210
Konungariket Spaniens argument att verkställigheten med de europeiska arresteringsorderna är uppskjuten på grund av att Tribunal Supremo (Högsta domstolen) har lämnat inte en begäran om förhandsavgörande till domstolen ska vidare avfärdas. Ett sådant uppskov följer nämligen inte av domstolens praxis och de spanska myndigheterna har beslutat att behålla registreringarna i SIS II och därmed visat att de fortfarande har för avsikt att uppnå verkställighet med de europeiska arresteringsorder som har utfärdats mot klagandena.
211
Klagandena anser slutligen att en eventuell ogiltigförklaring av de omtvistade besluten skulle inträffa för sent för att skydda dem mot den risk som de har gjort gällande och således inte skulle vara tillräcklig för att göra det möjligt för dem att utöva deras mandat som Europaparlamentsledamöter.
212
Europaparlamentet har för det första gjort gällande att de omtvistade besluten inte utgör den avgörande orsaken till den av klagandena påstådda skadan. Denna skada följer av de beslut som de spanska myndigheterna har fattat, eftersom de omtvistade besluten begränsar sig till att eliminera ett av de processuella hindren för dessa besluts verkställighet.
213
För det andra har Europaparlamentet gjort gällande att situationen i Belgien har en specifik relevans, eftersom, för det första, åtminstone två av klagandena förefaller bo där och, för det andra, Europaparlamentsledamöterna delvis arbetar där. De belgiska rättsliga myndigheterna har emellertid konstant vägrat en slutgiltig verkställighet av de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena, även innan de åtnjöt en parlamentarisk immunitet, och mot andra personer som är eftersökta för gärningar som har samband med de i målet aktuella faktiska omständigheterna. En ändring av dessa rättsliga myndigheters ställning skulle vara mycket osannolik i väntan på domstolens avgörande i mål C‑158/21.
214
För det tredje har klagandena, även om de omtvistade besluten skulle vara verkningslösa i Spanien, inte visat att de faktiskt riskerar att gripas och överlämnas till de spanska myndigheterna av andra medlemsstater än Belgien, trots att de regelbundet reser inom unionen. Sambandet mellan eventuella resor till andra medlemsstater än Belgien och deras uppdrag som Europaparlamentsledamöter har inte heller styrkts. I synnerhet skulle de, eftersom den immunitet som föreskrivs i artikel 9 andra stycket i protokollet om unionens immunitet och privilegier inte har upphävts, fritt kunna resa till Strasbourg för att delta i parlamentets sessioner.
215
För det fjärde kan det normala förloppet i ett rättsligt förfarande under alla omständigheter inte utgöra en allvarlig och irreparabel form av skada.
216
Konungariket Spanien har anfört att de omtvistade besluten inte utgör den avgörande orsaken till den av klagandena påstådda skadan. Eftersom klagandena bor i Belgien och har ombetts att resa till Bryssel (Belgien) och Strasbourg för att utöva deras mandat, förefaller vidare inte utövandet av deras mandat som Europaparlamentsledamöter kunna hindras av ett eventuellt frihetsberövande i Spanien.
217
Vidare förefaller ingen medlemsstat har inlett något förfarande för att verkställa de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena. Det skulle vara högst osannolikt att en medlemsstat verkställer dessa europeiska arresteringsorder så länge förfarandet om förhandsavgörande i mål C‑158/21 pågår. Att lämna in en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF skulle nämligen medföra ett uppskjutande av det nationella förfarandet, inbegripet det förfarande genom vilket dessa europeiska arresteringsorder ska prövas.
Rättslig bedömning
218
Som har erinrats om i punkt 75 i förevarande beslut, ska kravet på skyndsamhet bedömas i förhållande till behovet av att fatta ett interimistiskt beslut, i syfte att undvika att en allvarlig och irreparabel skada orsakas den part som har begärt ett interimistiskt skydd. Det ankommer på denna part att lägga fram bevis för att den inte kan invänta utgången av det materiella förfarandet utan att lida en sådan skada. Det är visserligen korrekt att det, för att fastställa att en skada föreligger, inte är nödvändigt att kräva att det på ett absolut säkert sätt fastställts att den inträffat och att denna skada kan förutses med en tillräcklig grad av säkerhet. Den part som ansöker om en interimistisk åtgärd har emellertid en skyldighet att bevisa de faktiska omständigheter som ska anses ligga till grund för att en sådan skada har inträffat.
219
Det har i förevarande mål inte bestritts att var och en av klagandena är föremål för en europeisk arresteringsorder som har utfärdats av de spanska rättsliga myndigheterna och att de åsyftas med registreringar avseende personer som är eftersökta för att gripas och överlämnas.
220
Det följer av punkterna 88–92 i förevarande beslut att utfärdandet av en europeisk arresteringsorder av en rättslig myndighet i en medlemsstat bland annat tvingar andra medlemsstater att gripa den eftersökta personen och att besluta om huruvida denna ska vara fortsatt frihetsberövad i väntan på att ett beslut fattas om överlämnandet.
221
Det följer vidare av punkterna 121–125 i förevarande beslut att förekomsten i SIS II av en registrering avseende personer som är eftersökta för ett gripande för ett överlämnande i princip i sig innebär en skyldighet att gripa de personer som dessa registreringar avser, såvida dessa inte är föremål för en flaggning.
222
Dessutom innebär en europeisk arresteringsorder inte bara en skyldighet att gripa eftersökta personer, utan också att lämna över personen till den utfärdande rättsliga myndigheten.
223
Domstolen har i fast rättspraxis slagit fast att rambeslut 2002/584, genom att det inrättar ett förenklat och effektivt system för överlämnande av personer som har dömts eller misstänks för brott, syftar till att underlätta och påskynda det rättsliga samarbetet för att uppnå det mål som ställts upp för unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, på grundval av den höga grad av förtroende som ska finnas mellan medlemsstaterna (dom av den 29 april 2021, X (Europeisk arresteringsorder – Ne bis in idem)C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
224
Inom det område som regleras av rambeslutet kommer principen om ömsesidigt erkännande – som, vilket särskilt framgår av skäl 6 i rambeslutet, utgör en ”hörnsten” i det straffrättsliga samarbetet – till uttryck i artikel 1.2 i rambeslutet, varigenom det instiftas en regel om att medlemsstaterna är skyldiga att verkställa varje europeisk arresteringsorder utifrån principen om ömsesidigt erkännande och i enlighet med bestämmelserna i rambeslutet (dom av den 29 april 2021, X (Europeisk arresteringsorder – Ne bis in idem)C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
225
Det innebär att de verkställande rättsliga myndigheterna i princip endast har möjlighet att vägra att verkställa en sådan order om de kan åberopa något av de skäl till att vägra verkställighet som på ett uttömmande sätt räknas upp i rambeslut 2002/584 och att de enda villkor som får uppställas för verkställighet av en europeisk arresteringsorder är de villkor som på ett uttömmande sätt anges i artikel 5 i nämnda rambeslut. Det betyder att medan verkställighet av en europeisk arresteringsorder utgör huvudregeln, har möjligheten att vägra verkställighet utformats som ett undantag som ska tolkas strikt (dom av den 17 december 2020, Openbaar Ministerie (Den utfärdande rättsliga myndighetens oavhängighet), C‑354/20 PPU och C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
226
Varken Europaparlamentet eller Konungariket Spanien har gjort gällande att verkställigheten av aktuella Europeiska arresteringsorder skulle vägras med tillämpning av de skäl för att verkställighet ska vägras som räknas upp i rambeslut 2002/584 eller att registreringen i SIS II skulle ha flaggats.
227
De har inte heller gjort gällande, eller än mindre styrkt, att rambeslut 2002/584 och beslut 2007/533 inte, allmänt, tillämpas av medlemsstaterna.
228
Även om Europaparlamentet emellertid visserligen har gjort gällande att medlemsstaterna har en uppenbar motvilja att rätta sig efter de europeiska arresteringsorder som har utfärdats mot klagandena och grundat detta påstående på att Carles Puigdemont i Casamajó har rest in i flera medlemsstater utan att gripas trots att han inte åtnjöt någon parlamentarisk immunitet, kan det konstateras att detta påstående inte har styrkts av någon bevisning och att det formellt har bestritts av klagandena.
229
Vidare kan, av de skäl som anges i punkt 131 i förevarande beslut, den omständigheten att de belgiska myndigheterna inte har överlämnat klagandena till de spanska myndigheterna inte göra det möjligt att avfärda att sannolikheten att de grips är stor.
230
Konungariket Spaniens argument att den av klagandena påstådda skadan inte kan förverkligas på grund av uppskovet med verkställigheten av de europeiska arresteringsorder som har utfärdats mot dem, vilket följer av att en begäran om förhandsavgörande har getts i målet C‑158/21 ska också underkännas.
231
Det följer av artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol att en nationell domstol som ger in en begäran om förhandsavgörande till domstolen ska skjuta upp handläggningen av det nationella förfarandet.
232
Det framgår emellertid av begäran om förhandsavgörande i målet C‑158/21 att denna begäran har till syfte att få klarhet i huruvida de europeiska arresteringsorder som Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) utfärdat mot flera eftersökta personer, däribland klagandena, ska upprätthållas eller återkallas och, vad särskilt gäller klagandena, att fastställa kompletterande uppgifter som ska meddelas de verkställande rättsliga myndigheterna för att underlätta överlämnandet av dem.
233
Av detta följer att beslutet att skjuta upp det nationella förfarandet i målet C‑158/21 innebär att Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) inte, innan domstolen har lämnat ett svar på de tolkningsfrågor som ställts, avser fatta beslut beträffande upprätthållandet eller återkallandet av de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena.
234
Det kan emellertid inte, i avsaknad av ett formellt beslut av Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien), anses att denna har haft för avsikt att ifrågasätta de europeiska arresteringsorder som redan har utfärdats eller att skjuta upp verkställigheten av dessa. Ett sådant uppskov, som för övrigt inte föreskrivs i rambeslut 2002/584, kan inte anses följa direkt av artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol som inte alls föreskriver att verkställigheten av åtgärder som den hänskjutande domstolen har vidtagit i det nationella förfarandet innan ett förhandsavgörande lämnas nödvändigtvis ska skjutas upp i väntan på detta avgörande.
235
Det kan således konstateras att klagandena på ett tillräckligt sätt har visat att det med en tillräcklig grad av sannolikhet är förutsebart att de kommer att gripas och överlämnas till de spanska myndigheterna om verkställigheten av de omtvistade besluten inte skjuts upp.
236
Det följer emellertid av övervägandena i punkterna 149–155 i förevarande beslut att ett eventuellt gripande av klagandena med stöd av en europeisk arresteringsorder eller en registrering avseende personer som är eftersökta för ett gripande inför ett överlämnande skulle kunna orsaka dem en allvarlig och irreparabel skada. Detta gäller i än högre grad beträffande ett överlämnande av klagandena till de spanska myndigheterna, vilket skulle kunna medför ett varaktigt frihetsberövande.
237
Det ska vidare tilläggas att Europaparlamentets och Konungariket Spaniens argument att kravet på skyndsamhet inte är uppfyllt på grund av att de omtvistade besluten inte utgör den avgörande orsaken till den skada som klaganden riskerar att lida inte kan godtas.
238
Visserligen är, vid en ansökan om uppskov med verkställigheten av en rättsakt, beviljandet av den begärda interimistiska åtgärden endast berättigat om den aktuella rättsakten utgör den avgörande orsaken till den påstådda allvarliga och irreparabla skadan (beslut av domstolens vice ordförande av den 17 december 2020, Anglo Austrian AAB och Belegging-Maatschappij Far-East/ECB, C‑114/20 P(R), ej publicerat, EU:C:2020:1059, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
239
Av denna rättspraxis följer att uppskov med verkställigheten av en rättsakt inte ska meddelas när den åberopade skadan i huvudsak har sitt ursprung i faktorer som är oberoende av denna rättsakt och det inte har fastställts att detta ursprung är avgörande för skadans förverkligande. I ett sådant fall kan nämligen inte detta uppskov anses tillräckligt för att undvika att den part som har begärt det orsakas en allvarlig och irreparabel skada.
240
I förevarande fall utgjorde den parlamentariska immunitet som klagandena åtnjöt före antagandet av de omtvistade besluten ett väsentligt hinder för deras gripande och överlämnande med stöd av de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot dem och registreringarna i SIS II. Av detta följer att de omtvistade besluten utgör ett tvingande villkor för att den skada som klagandena har åberopat ska kunna inträffa och att detta inträffande, för det fall verkställigheten av besluten skjuts upp, kommer att kunna undvikas.
241
Det kan följaktligen konstateras att klagandena har styrkt att kravet på skyndsamhet var uppfyllt.
Intresseavvägning
Argument
242
Klagandena har gjort gällande att det, för det första, är av allmänt intresse att Europaparlamentets sammansättning återspeglar de val som unionsmedborgarna har gjort av personer som de önskar bli representerade av och, för det andra, att dess medlemmar kan utöva sina funktioner under hela perioden för deras mandat. Av detta framgår att det allmänna intresset och klagandens intressen, avseende bland annat deras individuella frihet och deras fria rörlighet, sammanfaller.
243
Vidare skulle de omtvistade besluten inte göra det möjligt att vända den situation som följer av tillämpningen av dem, eftersom klagandena, för det fall de skulle överlämnas till de spanska myndigheterna, inte skulle vara skyddade av den immunitet som föreskrivs i artikel 9 första stycket b i protokollet om unionens immunitet och privilegier.
244
Vidare skulle den enda effekten av ett beviljande av den begärda interimistiska åtgärden bli en försening med verkställigheten av de europeiska arresteringsorder som utfärdats mot klagandena, vilken redan skjutits upp på grund av det återkallande som inträffat två gånger avseende tidigare mot dem utfärdade europeiska arresteringsorder och den långa tid som löpt före utfärdandet av nya europeiska arresteringsorder.
245
Europaparlamentet har gjort gällande att den parlamentariska immuniteten inte har till syfte att försena nationella rättsliga förfaranden eller ge Europaparlamentsledamöter ett sätt att undgå rättsskipningen, utan att garantera Europaparlamentets oavhängighet.
246
Enligt Europaparlamentet ska, i enlighet med artikel 4.2 och 4.3 FEU Konungariket Spaniens konstitutionella intresse beaktas. Eftersom Europaparlamentet entydigt har uttalat sig till förmån för ett upphävande av klagandenas immunitet, skulle det straffrättsliga förfarande som inletts i denna medlemsstat inte påverka Europaparlamentets institutionella rättigheter.
247
Konungariket Spanien har gjort gällande att ett beviljande av den interimistiska åtgärden skulle påverka den intresseavvägning som fastställdes i domen av den 19 december 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115). Enligt denna medlemsstat följer det av punkterna 91–94 i denna dom att den behöriga nationella domstolen får besluta att upprätthålla de säkerhetsåtgärder som redan vidtagits och begära att de berörda Europaparlamentsledamöternas immunitet upphävs. Mot denna bakgrund skulle, när Europaparlamentet har beviljat ett upphävande av denna immunitet, uppskovet med verkställigheten av dess beslut innebära en alltför stor uppoffring av rättvisans intresse och iakttagandet av rättsstatsprincipen, för omständigheter som uppenbarligen inträffat tidigare och saknar samband med valet av klagandena till Europaparlamentet.
Rättslig bedömning
248
Det förefaller i flertalet interimistiska förfaranden som om såväl bifall till som avslag på ansökan om uppskov med verkställigheten i viss mån kan ha vissa definitiva följdverkningar, och det ankommer på domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder att göra en avvägning mellan de risker som är förbundna med varje möjlig lösning. Konkret innebär detta bland annat en prövning av om intresset hos den part som ansöker om interimistiska åtgärder att få uppskov med tillämpningen av nationella bestämmelser ska anses viktigare än intresset av att dessa tillämpas omedelbart. Vid denna prövning ska det avgöras huruvida ett eventuellt upphävande av dessa bestämmelser av domstolen som dömer i saken gör det möjligt att återställa den situation som förorsakats av att bestämmelserna tillämpades omedelbart, och tvärtom, i vilken mån uppskovet med verkställigheten skulle hindra de syften som ska uppnås med bestämmelserna i fråga om talan skulle ogillas i sak (se, för ett liknande resonemang, beslut av domstolens vice ordförande av den 10 januari 2018, kommissionen/RW, C‑442/17 P(R), ej publicerat, EU:C:2018:6, punkt 60, och beslut av den 8 april 2020, kommissionen/Polen, C‑791/19 R, EU:C:2020:277, punkt 104 och där angiven rättspraxis).
249
Beträffande, för det första, intresset av ett beviljande av de begärda interimistiska åtgärderna, framgår det av prövningen av kravet på skyndsamhet att klagandena, om verkställigheten av de omtvistade besluten inte skjuts upp, riskerar att inte på ett effektivt sätt kunna utöva deras mandat som Europaparlamentsledamöter.
250
Det ska i detta hänseende erinras om att det av lydelsen av artikel 10.1 FEU framgår att unionens sätt att fungera ska bygga på principen om representativ demokrati, som är ett konkret uttryck för värdet demokrati, vilket anges i artikel 2 FEU. Det föreskrivs i artikel 14.3 FEU, genom vilken denna princip genomförs, att medlemmarna av den institution som Europaparlamentet utgör ska väljas genom allmänna, direkta, fria och hemliga val för en period av fem år (dom av den 19 december 2019, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, punkterna 63 och 64).
251
I detta sammanhang har den immunitet som garanteras Europaparlamentsledamöterna, på ett egalitärt sätt, under hela den tid som Europaparlamentets sessioner för en viss mandatperiod pågår, bland annat till syfte att tillåta dem att fullgöra sina uppgifter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, punkterna 76 och 78).
252
Denna immunitet har även, i enlighet med principen om representativ demokrati, som mål att säkerställa att Europaparlamentets sammansättning, på ett troget och fullständigt sätt ska återge det fria uttrycket för EU-medborgarnas val, genom allmänna direkta val, av de personer som medborgarna önskar ska företräda dem under en viss mandatperiod (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, punkterna 82 och 83).
253
Av detta följer att upphävandet av en Europaparlamentsledamots immunitet som inträffar på ett oregelbundet sätt och som leder till ett gripande eller frihetsberövande av denne skulle kunna påverka den goda funktionen hos den representativa demokratin inom unionen.
254
Den omständigheten att Europaparlamentet, genom de omtvistade besluten, ansåg att klagandenas immunitet kunde upphöra kan inte styrka att en omedelbar tillämpning av dessa beslut inte skulle utgöra hinder för denna institutions goda funktion, dels eftersom talan i huvudmålet har till syfte att bedöma huruvida dessa beslut är lagliga, dels eftersom denna talan grundar sig på åtminstone en grund som, vid en första anblick, är seriös.
255
Däremot ska inte, vid avvägningen mellan de relevanta intressena, det intresse som gäller bevarandet av klagandenas individuella frihet och fria rörlighet, beaktas. En Europaparlamentsledamot, som är konfronterad med ett beslut om upphävande av vederbörandes immunitet, kan som har erinrats om i punkt 149 i förevarande beslut, inte på ett framgångsrikt sätt kan göra gällande att detta besluts påverkan inte endast avser hans eller hennes rätt att fritt utöva sitt mandat, utan även Europaparlamentets goda funktion.
256
För det andra, när det gäller det intresse som hänger samman med en omedelbar tillämpning av de omtvistade besluten, ska det understrykas att uppskov med verkställigheten av dessa beslut kan utgöra hinder för ett rättsligt förfarande som de spanska myndigheterna inlett mot klagandena, genom att det hindrar att de överlämnas till dessa myndigheter.
257
I motsats till vad Europaparlamentet har gjort gällande, krävs emellertid inte denna omedelbara tillämpning för att garantera att artikel 4.2 FEU respekteras, eftersom den parlamentariska immuniteten inte påverkar medlemsstaternas möjlighet att inleda straffrättsliga förfaranden inom en ram som fastställts i deras rättsordning, utan begränsar sig till att garantera en balans mellan denna möjlighet och den princip om representativ demokrati som anges i artikel 10.1 FEU.
258
För det tredje, beträffande den situation som kommer att följa av prövningen av talan i huvudmålet, ska det påpekas att en eventuell ogiltigförklaring av de omtvistade besluten inte skulle kunna ändra den situation som skulle uppkomma genom ett omedelbart genomförande av dessa, eftersom denna ogiltigförklaring skulle inträffa för sent för att hindra att Europaparlamentets berörda medlemmar har hindrats att fullt ut fullgöra sina uppdrag under en väsentlig del av deras mandat.
259
Vidare skulle, för det fall klagandena skulle ha överlämnats till de spanska myndigheterna, ett senare återupprättande av deras immunitet till följd av artikel 9 första stycket b i protokollet om unionens privilegier och immunitet sakna konkret verkan, eftersom klagandena inte åtnjuter denna inom det spanska territoriet.
260
Däremot, för det fall talan i huvudmålet slutligen skulle ogillas, framgår det inte av handlingarna i målet att en försening i det straffrättsliga förfarande som inletts mot klagandena till följd av uppskovet med verkställigheten av de omtvistade besluten skulle kunna utgöra hinder för slutförandet av detta förfarande.
261
Det ska även understrykas att nämnda förfarande pågår sedan år 2017 och att Konungariket Spanien inte har bestritt klagandenas påstående att förfarandets varaktighet delvis beror på det återkallande som inträffat två gånger av de europeiska arresteringsorder som tidigare hade utfärdats mot dem och på den långa tid som förflutit före utfärdandet av nya europeiska arresteringsorder.
262
Vidare skulle, eftersom ett beviljande av de interimistiska åtgärderna endast skulle medföra en tillfällig immunitet för klagandena, detta endast innebära att status quo sedan flera år tillbaka bibehålls för ytterligare en begränsad tid (se, analogt, beslut av domstolens vice ordförande av den 2 mars 2016, Evonik Degussa/kommissionen, C‑162/15 P-R, EU:C:2016:142, punkt 114).
263
Mot bakgrund av dessa omständigheter, främjar en avvägning av intressena ett beviljande av de interimistiska åtgärder som klagandena har begärt.
264
Mot denna bakgrund ska verkställigheten av de omtvistade besluten skjutas upp.
Rättegångskostnader
265
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen, när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken, besluta om rättegångskostnaderna.
266
Vad gäller rättegångskostnader som hänför sig till målet om överklagande, ska det erinras om att enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i dessa är tillämplig på överklagandeförfarandet, ska tappande part ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Europaparlamentet och Konungariket Spanien har tappat målet, men klagandena har inte yrkat att de ska ersätta rättegångskostnaderna. Parterna ska således vardera bära sina rättegångskostnader som hänför sig till målet om överklagande.
267
När det gäller de kostnader som hänför sig till Konungariket Spaniens anslutningsöverklagande, ska domstolen, enligt artikel 142 i domstolens rättegångsregler, som enligt artikel 184 i rättegångsreglerna är tillämplig i mål om överklagande, i mål där det saknas anledning att döma i saken besluta om rättegångskostnaderna enligt vad den finner skäligt. I förevarande mål saknas anledning att döma beträffande anslutningsöverklagandet, eftersom klagandenas yrkande om att det överklagade beslutet ska upphävas ska bifallas. Således ska varje vardera parten bära sina rättegångskostnader avseende anslutningsöverklagandet.
268
Beträffande de rättegångskostnader som ska hänföras till målet i första instans ska, enligt artikel 137 i rättegångsreglerna, som, enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna, är tillämplig i mål om överklagande, beslut om Europaparlamentets och klagandens rättegångskostnader meddelas senare.
269
Vidare ska, enligt artikel 140.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 är tillämplig i mål om överklagande, de medlemsstater och de institutioner som har intervenerat i målet bära sina egna rättegångskostnader. Följaktligen ska Konungariket Spanien, som har intervenerat i målet i första instans, bära sina egna rättegångskostnader i målet i första instans.
Mot denna bakgrund beslutar domstolens vice ordförande följande:
1)
Beslutet av Europeiska unionens tribunals vice ordförande av den 30 juli 2021, Puigdemont i Casamajó m.fl./Europaparlamentet (T‑272/21 R, ej publicerat, EU:T:2021:497), upphävs.
2)
Europaparlamentet beslut P9_TA(2021)0059, P9_TA(2021)0060 och P9_TA(2021)0061 av den 9 mars 2021, om upphävande av immuniteten för Carles Puigdemont i Casamajó, Antoni Comín i Oliveres och Clara Ponsatí i Obiols får inte verkställas.
3)
Carles Puigdemont i Casamajó och Antoni Comín i Oliveres samt Clara Ponsatí i Obiols och Europaparlamentet ska bära sina rättegångskostnader i målet om överklagande.
4)
Beslut om Carles Puigdemont i Casamajós och Antoni Comín i Oliveres samt Clara Ponsatí i Obiols och Europarlamentets rättegångskostnader för målet i första instans meddelas senare.
5)
Konungariket Spanien ska bära sina rättegångskostnader för målet i första instans och målet om överklagande.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.