62005CC0385_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Är det tillåtet att den nationella lagstiftningen, för genomförandet av vissa arbetsrättsliga bestämmelser, undantar vissa kategorier av anställda vid beräkningen av personalstyrkan i företag, oaktat bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen(2) och bestämmelserna i rådets direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar(3) ?
2. Detta är i huvudsak innehållet i de två frågor som Conseil d’État (Frankrike) har ställt till domstolen inom ramen för en talan om ogiltigförklaring som väckts av fem franska fackföreningar mot förordning nr 2005-892 av den 2 augusti 2005 om bestämmelser för beräkningen av personalstyrkan i företag (l’aménagement des règles de décompte des effectifs des entreprises) (nedan kallad förordning nr 2005-892)(4) . Det skall påpekas att domstolen genom förevarande mål för första gången får tillfälle att tolka direktiv 2002/14, även ibland kallat Vilvoordedirektivet.(5)
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrätten
1. Direktiv 98/59
3. Enligt artikel 1.1 i direktiv 98/59 avses i detta direktiv med
”a) kollektiva uppsägningar: uppsägningar från arbetsgivarens sida av ett eller flera skäl som inte är hänförliga till berörda arbetstagare personligen och då, efter medlemsstaternas val, antalet uppsägningar är
i) antingen under en period av 30 dagar
– minst 10 på arbetsplatser med normalt fler än 20 och färre än 100 arbetstagare,
– minst 10 % av antalet arbetstagare på arbetsplatser med normalt minst 100 men färre än 300 arbetstagare,
– minst 30 på arbetsplatser med normalt minst 300 arbetstagare,
ii) eller, under en period av 90 dagar minst 20, oberoende av det normala antalet arbetstagare på arbetsplatsen i fråga,
b) arbetstagarrepresentanter: arbetstagarnas representanter enligt medlemsstaternas lag eller praxis.
Vid beräkningen av antalet uppsägningar enligt första stycket punkt a skall upphörande av enskilda arbetstagares anställningsavtal jämställas med uppsägningar som sker kollektivt, om antalet uppgår till minst fem.”
4. I artikel 2.1 i direktivet föreskrivs att ”[ö]verväger en arbetsgivare att vidta kollektiva uppsägningar skall han i god tid inleda överläggningar med arbetstagarrepresentanterna i syfte att söka nå en överenskommelse”.
5. Vidare skall enligt artikel 3 i direktiv 98/59 arbetsgivarna skriftligen anmäla alla planerade kollektiva uppsägningar till den behöriga myndigheten. En kopia av anmälan skall tillställas arbetstagarrepresentanterna som får lämna synpunkter till den behöriga myndigheten.
2. Direktiv 2002/14
6. I artikel 1.1 i direktiv 2002/14 föreskrivs att direktivet ”syftar till att inrätta en allmän ram med minimikrav avseende arbetstagarnas rätt till information och samråd i företag eller driftställen inom gemenskapen”.
7. I artikel 2 d i direktiv 2002/14 föreskrivs att i detta avses med ”arbetstagare: varje person som i den berörda medlemsstaten åtnjuter skydd som arbetstagare inom ramen för den nationella arbetslagstiftningen och enligt nationell praxis”.
8. Artikel 3 i direktiv 2002/14 lyder:
”1. I enlighet med medlemsstaternas val skall detta direktiv tillämpas på
a) företag som i en medlemsstat sysselsätter minst 50 arbetstagare, eller
b) driftställen som i en medlemsstat sysselsätter minst 20 arbetstagare.
Medlemsstaterna skall själva besluta om hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas.
…”
9. Det klargörs i skäl 19 i direktivet att den allmänna ram som detta direktiv inrättar särskilt bör ”syfta till att undvika sådana administrativa, ekonomiska och rättsliga förpliktelser som kan motverka etableringen och utvecklingen av små och medelstora företag” och att det därför ”förefaller … rimligt att enligt medlemsstaternas val begränsa tillämpningsområdet för detta direktiv till företag med minst 50 arbetstagare eller till driftställen med minst 20 arbetstagare”.
10. I artikel 4 i direktiv 2002/14 föreskrivs att medlemsstaterna, i enlighet med principerna i artikel 1 i direktivet och utan att det påverkar tillämpningen av gällande bestämmelser och/eller praxis som är mer gynnsamma för arbetstagarna, skall besluta om formerna för rätt till information och samråd på lämplig nivå.
11. I artikel 9.1 i direktivet anges att det sistnämnda inte skall påverka tillämpningen av de särskilda förfarandena för information och samråd som avses i artikel 2 i direktiv 98/59.
12. I artikel 11 i direktiv 2002/14 anges slutligen följande:
”1. Medlemsstaterna skall anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 23 mars 2005 eller se till att arbetsmarknadens parter inför de nödvändiga bestämmelserna genom avtal, varvid medlemsstaterna skall var[a] skyldiga att vidta alla nödvändiga åtgärder för att alltid kunna garantera de resultat som införs genom detta direktiv. De skall genast underrätta kommissionen om detta.
…”
B – Den nationella lagstiftningen
13. Enligt artikel L. 421-1 i den franska lagen om arbete (Code du travail) skall personalrepresentanter utses inom samtliga driftställen med minst elva anställda.
14. När uppsägning planeras av ekonomiska skäl skall vidare samråd ske med arbetstagarna om ett företag har fler än tio anställda, enligt artiklarna L. 321-1–L. 321-17 i den franska lagen om arbete.
15. Innan förordning nr 2005-892 antogs hade artikel L. 620‑10 i den franska lagen om arbete följande lydelse:
”För genomförandet av bestämmelserna i denna lag skall personalstyrkan i företag beräknas enligt följande:
Heltidsanställda med tillsvidareanställning och personer som arbetar i hemmet räknas till fullo in i företagets personalstyrka.
Arbetstagare med tidsbegränsade anställningsavtal, periodvis anställda, arbetstagare som ställts till förfogande för företaget av ett utomstående företag, inklusive tillfälligt anställda, beaktas i företagets personalstyrka i proportion till deras närvarotid under föregående tolv månader. Arbetstagare med tidsbegränsade anställningsavtal, tillfälligt anställda och arbetstagare som ställts till förfogande av ett utomstående företag ingår emellertid inte i företagets personalstyrka när dessa ersätter en anställd som är frånvarande eller vars anställningsavtal avslutats.
Deltidsanställda, oberoende av vilken typ av anställningsavtal de har, beaktas genom att dela det sammanlagda antalet timmar som anges i anställningskontrakten med den lagstadgade eller avtalsenliga arbetstiden.”
16. Genom artikel 1 i förordning nr 2005-892 infördes ett nytt stycke i artikel L. 620-10 i den franska lagen om arbete. I detta stycke föreskrivs följande:
”Den som anställs från och med den 22 juni 2005 och som är under 26 år skall inte räknas in i företagets personalstyrka förrän den åldern uppnåtts oberoende av vilken typ av anställningsavtal personen har med företaget. Denna bestämmelse får inte medföra indragning av ett organ som företräder personalen eller av ett mandat för en person som företräder personalen. Bestämmelserna i detta stycke skall tillämpas till och med den 31 december 2007.”
III – Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
17. För att råda bot på situationen på arbetsmarknaden i Frankrike lade premiärministern fram en åtgärdsplan för sysselsättningen för parlamentet i sin allmänna politiska deklaration den 8 juni 2005. För att dessa åtgärder skulle kunna träda i kraft från och med den 1 september 2005 ansökte regeringen om behörighet att lagstifta genom förordning.
18. Enligt artikel 1 i lag nr 2005-846 av den 26 juli 2005 gavs regeringen således behörighet att genom förordning vidta åtgärder särskilt för att ”ändra bestämmelserna för beräkning av personalstyrkan i företag för genomförandet av arbetsrättsliga och ekonomiska bestämmelser som införts genom annan lagstiftning för att, från och med den 22 juni 2005, gynna att personer som är yngre än 26 år anställs av företag”.
19. Den 2 augusti 2005 antog regeringen förordning nr 2005-892. Genom artikel 1 i denna förordning infördes ett nytt stycke i artikel L. 620-10 i den franska lagen om arbete, som återges ovan i punkt 16.
20. Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) och Confédération générale du travail – Force ouvrière (CGT-FO) väckte talan om ogiltigförklaring av artikel 1 i förordning nr 2005-892.
21. Till stöd för sökandenas talan vid Conseil d’État, åberopade dessa bland annat som grund att ändringen av bestämmelserna för beräkning av personalstyrkan i förordning nr 2005-892 är oförenlig med syftena i direktiven 98/59 och 2002/14.
22. Den nationella domstolen har påpekat att artikel 1 i förordning nr 2005-892 inte direkt leder till att de nationella bestämmelserna genom vilka direktiven 98/59 och 2002/14 införlivas undantas från tillämpning i den franska rättsordningen. Dock kan den omtvistade bestämmelsen i de fall där företag har mer än 20 anställda men av dessa färre än elva är 26 år eller äldre, leda till att arbetsgivaren befrias från vissa skyldigheter enligt de två direktiven.
23. Conseil d’État ansåg emellertid att visst tvivel förelåg avseende tolkningen av de två ovannämnda direktiven och har därför beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Med hänsyn till målsättningen med direktiv 2002/14 … vilken enligt artikel 1.1 är att inrätta en allmän ram med minimikrav avseende arbetstagarnas rätt till information och samråd i företag eller driftställen inom gemenskapen, skall det faktum att medlemsstaterna själva skall besluta om hur de tröskelvärden för anställda arbetstagare som anges i detta direktiv skall beräknas tolkas så att det är tillåtet för medlemsstaterna att behandla vissa kategorier av anställda olika vid beräkningen av dessa tröskelvärden?
2) Kan direktiv 98/59 … tolkas så att det tillåter en ordning som har till effekt att vissa arbetsplatser som vanligtvis har mer än 20 anställda befrias, om än tillfälligt, från skyldigheten att skapa en organisation för arbetstagarrepresentation, på grund av bestämmelser för beräkning av antalet anställda som innebär att vissa kategorier av anställda inte beaktas vid tillämpningen av bestämmelser för hur denna representation organiseras?”
IV – Förfarandet vid domstolen
24. Den nationella domstolen har i sitt beslut begärt att domstolen skall handlägga målet skyndsamt i enlighet med artikel 104 a första stycket i rättegångsreglerna.
25. Domstolens ordförande avslog denna begäran genom beslut meddelat den 21 november 2005.
26. Sökande na i målet vid den nationella domstolen, Frankrikes regering och Europeiska gemenskapernas kommission har ingett skriftliga yttranden till domstolen i enlighet med artikel 23 i domstolens stadga. Dessa parter yttrade sig även muntligen vid förhandlingen i målet den 7 juni 2006.
V – Prövning av tolkningsfrågorna
A – Den första frågan
1. Inledande anmärkningar
27. För att tydligt avgränsa den nationella domstolens frågeställning skall det inledningsvis konstateras, såsom kommissionen riktigt har påpekat, att förordning nr 2005-892 inte innebär diskriminering av anställda vare sig dessa är yngre än 26 år eller inte. Det är nämligen utrett att anställda under 26 år behåller de individuella rättigheter som de i egenskap av arbetstagare tillerkänns enligt nationell rätt.
28. Däremot riskerar, trots att det i förordning nr 2005-892 anges att denna inte får medföra indragning
av ett organ som företräder personalen eller av ett existerande mandat för en person som företräder personalen, de omtvistade bestämmelserna att påverka de rättigheter som tillkommer ett företags eller driftställes arbetstagarkollektiv med stöd av direktiv 2002/14, såsom information och samråd som arbetsgivarna är skyldiga att tillhandahålla. Som jag skall utveckla ytterligare nedan riskerar nämligen samtliga arbetstagare – och inte endast de som är yngre än 26 år – att under vissa omständigheter eventuellt fråntas sina rättigheter enligt direktiv 2002/14 genom tillämpningen av förordning nr 2005‑892.
29. Vidare förefaller det lämpligt att göra ett semantiskt klargörande avseende frågan som den nationella domstolen har ställt. Den nationella domstolen har ställt sina frågor avseende en lagstiftning som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen som resulterar i att ”kategorier av anställda [behandlas] olika” vid tillämpningen av tröskelvärdena i direktiv 2002/14. Denna kvalificering förefaller dock inte helt riktig. I förordning nr 2005-892 kan det enligt min mening inte anses föreskrivas att personer som ingår i en kategori, det vill säga arbetstagare som är yngre än 26 år, skall behandlas olika. Så snart arbetstagarna som avses i förordning nr 2005-892 fyller 26 år, och således ingår i ett företags personalstyrka vid beräkningen av huruvida tröskelvärdena uppnåtts, tillhör de per definition inte längre kategorin personer som är yngre än 26 år. Det är således inte fråga om att behandla kategorin av arbetstagare som är yngre än 26 år ”olika” utan snarare om att under tillämpningsperioden av förordning nr 2005-892 utesluta denna kategori personer vid beräkningen av antalet arbetstagare som ingår i ett företags personalstyrka för att kontrollera huruvida tröskelvärdena som bestäms i den nationella lagstiftningen med tillämpning av direktiv 2002/14 har uppnåtts.
30. I övrigt skall det påpekas att den franska regeringen, såväl i sina skriftliga yttranden som vid förhandlingen, vid flera tillfällen har påpekat att förordning nr 2005-892 är av exklusiv karaktär och att denna förordning genom den andra frågan kvalificeras som lagstiftning som inrättar ”bestämmelser för beräkning av antalet anställda som innebär att [kategorin arbetstagare som är yngre än 26 år] inte beaktas”.
31. Följaktligen föreslår jag att domstolen omformulerar den första frågan som har ställts av den nationella domstolen till att avse huruvida, med beaktande av syftet i direktiv 2002/14, artikel 3.1 andra stycket i detta skall tolkas, så att medlemsstaternas behörighet att ”själva besluta om hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas” också innefattar befogenheten att utesluta, om än tillfälligt, en hel kategori arbetstagare (i förevarande fall arbetstagare som är yngre än 26 år).
32. I detta avseende skall det påpekas att sökandena i målet vid den nationella domstolen – som har ingett ett gemensamt yttrande till domstolen – och kommissionen har föreslagit att denna fråga skall besvaras nekande.
33. Den franska regeringen anser däremot att artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 tillåter att en hel kategori arbetstagare utesluts tillfälligt om detta är motiverat för att uppnå mål av allmänintresse och när detta är nödvändigt och proportionerligt i förhållande till nämnda syfte. Den franska regeringen anser att det är uppenbart att dessa krav är uppfyllda i förevarande fall, eftersom
– syftet med förordning nr 2005-892, som är att bekämpa ungdomsarbetslösheten, är förenligt med syftet som anges i skäl 19 i direktiv 2002/14 samt med eftersträvandet av en hög sysselsättning inom gemenskapen,
– åtgärden, som är begränsad i tiden, står i proportion till det eftersträvade syftet,
– den omtvistade bestämmelsens inverkan begränsas till företag som har högst 20 arbetstagare, av vilka färre än 11 är äldre än 26 år,
– tillämpningen av den omtvistade bestämmelsen får inte medföra indragning av ett organ som företräder personalen eller av ett existerande mandat för en person som företräder personalen.
34. Efter dessa anmärkningar och inledande klargöranden anser jag att den första frågan som den nationella domstolen tagit upp kan besvaras genom att fastställa räckvidden av artikel 3.1 i direktiv 2002/14, där medlemsstaterna enligt andra stycket skall fastställa ”hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas”. Denna bedömning görs nedan.
2. Räckvidden av artikel 3.1 i direktiv 2002/14
35. Det skall erinras om att medlemsstaterna, enligt artikel 3.1 första stycket i direktiv 2002/14, skall välja att inrätta formerna för information och samråd med arbetstagare som avses i direktivet som gäller antingen för företag som i en medlemsstat sysselsätter minst 50 arbetstagare eller för driftställen som i en medlemsstat sysselsätter minst 20 arbetstagare. Efter detta val har medlemsstaterna enligt direktivet rätt att bibehålla eller anta bestämmelser som är förmånligare för arbetstagarna i nationell rätt.
36. I detta avseende skall det också erinras om, såsom framgår av de ovan angivna bestämmelserna i den franska lagen om arbete, att Republiken Frankrike har valt det andra alternativet i artikel 3.1 första stycket i direktiv 2002/14 samtidigt som tröskelvärdet för kraven på information till och samråd med arbetstagarna sänkts för att omfatta driftställen som sysselsätter minst elva arbetstagare.
37. Artikel 3.1 första stycket i direktiv 2002/14 skall enligt min mening, i den mån den hänvisar till tröskelvärden för ”arbetstagare”, läsas tillsammans med artikel 2.d i direktivet. I sistnämnda artikel definieras vad som avses med ”arbetstagare” i direktivet. Det rör sig enligt denna bestämmelse om ”varje person som i den berörda medlemsstaten åtnjuter skydd som arbetstagare inom ramen för den nationella arbetslagstiftningen och enligt nationell praxis”.
38. Så snart en person faller inom definitionen i artikel 2.d, det vill säga åtnjuter skydd som arbetstagare nationellt, skall denne enligt direktiv 2002/14 beaktas vid beräkningen av tröskelvärdena för arbetstagare i artikel 3.1 första stycket i direktiv 2002/14. Denna person skall följaktligen, på grund av sin egenskap av arbetstagare i den mening som avses i direktivet, tas med i beräkningen av antalet arbetstagare som ingår i det berörda driftställets eller företagets personalstyrka vid tillämpningen av tröskelvärdena i denna rättsakt.
39. Det är utrett i målet vid den nationella domstolen att arbetstagarna som omfattas av artikel 1 i förordning nr 2005-892 som sådana åtnjuter skydd i den franska arbetsrättsliga lagstiftningen. Enligt artikel 3.1 första stycket jämförd med artikel 2 d i direktiv 2002/14 skall således arbetstagarna som avses i artikel 1 i förordningen beaktas bland de arbetstagare som är anställda vid ett driftställe i Frankrike när tröskelvärdena för arbetstagare i direktiv 2002/14 tillämpas.
40. Det skall påpekas att direktiv 2002/14 inte ger medlemsstaterna någon möjlighet att göra undantag från dessa bestämmelser förutom enligt artikel 3.3 vad gäller besättningar på fartyg som trafikerar öppet hav. Detta undantag är inte relevant i målet vid den nationella domstolen.
41. Sedan detta konstaterats skall det emellertid undersökas huruvida, såsom den franska regeringen har hävdat, artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 ger medlemsstaterna möjlighet, såsom föreskrivs enligt den i målet vid den nationella domstolen aktuella lagstiftningen, att utesluta en hel kategori arbetstagare vid beräkningen av personalstyrkan vid driftställen när tröskelvärdena för arbetstagare som föreskrivs i direktivet tillämpas.
42. Enligt artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 skall medlemsstaterna besluta om ”hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas”.
43. Jag vill i detta avseende påpeka att hänvisningen till medlemsstaterna i denna bestämmelse endast avser fastställandet av ”hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas” och inte själva definitionen av detta uttryck.
44. Jag anser nämligen att avsikten med direktiv 2002/14 inte är att låta medlemsstaterna definiera detta uttryck. Det skall erinras om att ordledet som återges i ovanstående punkt ingår i den artikel som definierar direktivets ”räckvidd”, vilket inte faller under medlemsstaternas skönsmässiga bedömning. Kravet på en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten måste således leda till att lydelsen av denna gemenskapsrättsbestämmelse ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela gemenskapen, varvid hänsyn skall tas till sammanhanget och syftet med bestämmelserna i fråga.(6)
45. Allmänt sett skall det medges att räckvidden av uttrycket i artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 inte framgår helt tydligt. Det är för övrigt den vaga karaktären av uttrycket i denna bestämmelse som har föranlett den nationella domstolens första fråga.
46. I och med att denna bestämmelse hänvisar till ”hur tröskelvärdena … skall beräknas” förefaller den endast hänföra sig till vad man skulle kunna kalla ”tröskelregler”, det vill säga metoden för beräkningen av den referensperiod som beaktas för att tröskelvärdena skall uppnås (till exempel, en given tidpunkt, en verksamhetsperiod på flera månader eller år eller ett medelvärde över verksamheten under flera månader eller år). Trots detta kan man, i likhet med sökandena vid den nationella domstolen och kommissionen, föreslå att detta uttryck också hänför sig till hur personalstyrkan
vid ett driftställe skall beräknas (det vill säga bestämmelser för redovisningsformen av arbetstagare som är bundna till ett driftställe genom olika slags anställningsavtal, såsom bland annat avtal om deltidsanställning eller visstidsanställning), eftersom tröskelvärdet hänför sig till ett visst antal arbetstagare. I det följande benämns dessa bestämmelser för enkelhetens skull ”arbetstagarrelaterade beräkningsregler”.
47. En undersökning av samtliga språkversioner av artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 förtydligar inte den exakta räckvidden av uttrycket i denna bestämmelse, eftersom den stora majoriteten av språkversionerna hänvisar till ”tröskelvärdena” för anställda arbetstagare.(7) I vissa versioner hänvisas emellertid till ”antalet” anställda arbetstagare.(8) Vidare framgår inte lagstiftarens avsikt i fråga om räckvidden av uttrycket i fråga tydligt av förarbetena till direktivet.(9) De kan inte heller anses innehålla uppgifter av betydelse för tolkningen av uttrycket.(10)
48. Jag anser emellertid att räckvidden av artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 kan härledas från det logiska syftet till att den infördes.
49. I detta avseende utgår jag från konstaterandet att de olika tröskelvärdena som avses i artikel 3.1 första stycket i direktiv 2002/14 bara kan tillämpas konkret om det finns tröskelregler och arbetstagarrelaterade beräkningsregler. Om sådana regler inte antas har nämligen driftställen och företag som omfattas av direktivet ingen möjlighet att avgöra när och om de uppnår något av tröskelvärdena för arbetstagare enligt direktivet.
50. Inför detta konstaterande hade gemenskapslagstiftaren tre valmöjligheter.
51. Den första hade varit att fastställa tröskelreglerna och de arbetstagarrelaterade beräkningsreglerna direkt i direktiv 2002/14. I gemenskapens sociallagstiftning finns ett, åtminstone delvis, belysande exempel på ett direktiv som utformats på detta sätt.(11)
52. Den andra valmöjligheten hade varit att inte föreskriva några bestämmelser i direktiv 2002/14, och att medlemsstaterna genom avsaknad av sådana bestämmelser genom sin restkompetens underförstått hade behållit rätten att anta dessa två slags regler för att säkerställa en faktisk tillämpning av direktivets bestämmelser. Som jag kommer att visa i svaret som jag föreslår på den andra frågan som den nationella domstolen har ställt, är detta fallet vad gäller direktiv 98/59.
53. I direktiv 2002/14 motsvaras lösningen av gemenskapslagstiftarens tredje valmöjlighet. Då det inte befanns möjligt eller praktiskt att fastställa tröskelregler och arbetstagarrelaterade beräkningsregler direkt i direktivet har medlemsstaterna uttryckligen getts i uppgift att vidta sådana åtgärder.(12)
54. Oberoende av det val som gjorts i direktiv 2002/14 är det tydligt att det logiska syfte som styr nödvändigheten av att anta tröskelregler och arbetstagarrelaterade beräkningsregler är att på ett enkelt men nödvändigt sätt säkra den faktiska tillämpningen av tröskelvärdena som föreskrivs i direktivet och följaktligen att säkra tillämpningen av direktivet.
55. Att ge medlemsstaterna behörighet att anta tillämpningsföreskrifter för ett tröskelvärde för arbetstagare är en helt annan sak än att ge dem rätt, såsom den franska regeringen slutgiltigt har låtit förstå, att fastställa vilka arbetstagare som kan ingå i underlaget vid beräkningen av tröskelvärdet för arbetstagare och att utesluta en hel kategori av dessa.
56. Härav följer enligt min mening att artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 inte kan tolkas så, att den ger medlemsstaterna rätt att bortse från tillämpningen av bestämmelserna i direktivet, genom att undanta en hel kategori arbetstagare vid beräkningen av antalet anställda arbetstagare vid driftställen som omfattas av tillämpningsområdet för direktivet, när tröskelvärdet på 20 arbetstagare som föreskrivs i detta tillämpas.
57. Denna bedömning gäller a fortiori
när, i likhet med den lagstiftning som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, kriteriet enligt vilket arbetstagarna i fråga undantas från beräkningen baseras på en omständighet som är helt ovidkommande för den faktiska storleken på det berörda driftstället.
58. Det är förvisso inte fråga om att erkänna att en medlemsstat har rätt att undanta arbetstagare, i den mening som avses i direktiv 2002/14 – och således skyddade som sådana enligt nationell rätt – från beräkningen av personalstyrkan vid ett driftställe på grundval av ett kriterium som har samband med den arbetstid som arbetstagaren avsatt vid driftstället. Även i ett fall som detta gäller nämligen principen att varje arbetstagare i den mening som avses i direktiv 2002/14 skall beaktas vid beräkningen av anställda arbetstagare vid tillämpningen av direktivet.
59. Hänvisningen till ett driftställes faktiska storlek syftar emellertid till att förklara anledningen till varför en ”arbetstagarrelaterad beräkningsregel” för arbetstagare, särskilt i förhållande till den arbetstid som avsatts vid driftstället i fråga, kan anses falla inom tillämpningsområdet för artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14. Utan en sådan arbetstagarrelaterad beräkningsregel skulle nämligen varje arbetstagare, oberoende av dennes arbetstid vid driftstället, räknas som en enhet vid kontrollen av huruvida tröskelvärdet på 20 arbetstagare enligt direktivet uppnåtts. Detta skulle kunna leda till att driftställen vars faktiska storlek är mindre än tröskelvärdet enligt direktivet ändå måste införa former för information till och samråd med arbetstagare som föreskrivs i direktivet. Utan att det inverkar på medlemsstaternas möjlighet att anta mer förmånliga åtgärder för arbetstagarna, bidrar rätten för medlemsstaterna att anta arbetstagarrelaterade beräkningsregler till det syfte som anges i skäl 19 i direktiv 2002/14, vilket är att tröskelvärdena som införts genom denna rättsakt har fastställts i syfte att undvika sådana förpliktelser som kan försvåra utvecklingen av små och medelstora företag. Det skall således, inom ramen för den tolkning som angetts ovan av artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14, uttryckligen erkännas att medlemsstaterna är behöriga att anta arbetstagarrelaterade beräkningsregler för arbetstagarna med hänsyn till ett driftställes (eller ett företags) faktiska storlek. Det skall även påpekas att en sådan tolkning av bestämmelsen i fråga möjliggör en undersökning av huruvida en ”arbetstagarrelaterad beräkningsregel” för arbetstagare som har antagits av en medlemsstat är oproportionerlig.(13)
60. Enligt denna korta redogörelse faller en lagstiftning som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, som varken hör till kategorin tröskelregler eller arbetstagarrelaterade beräkningsregler och som inte syftar till en konkret tillämpning av det relevanta tröskelvärdet för arbetstagare som föreskrivs i artikel 3.1 första stycket i direktiv 2002/14, icke desto mindre utanför tillämpningsområdet för andra stycket i denna artikel i direktivet och är oförenlig med detta.
61. Denna slutsats påverkas inte av de två huvudargument som den franska regeringen har anfört. Enligt det första av dessa argument är det syfte att stimulera små och medelstora företag att anställa fler personer som är yngre än 26 år genom att minska de bördor som läggs på företagen som den franska lagstiftaren vill uppnå förenligt med syftet med direktiv 2002/14. Enligt det andra argumentet riskerar arbetstagarna genom tillämpningen av artikel 1 i förordning nr 2005-892 i praktiken att förlora rättigheterna enligt direktivet endast i ett fåtal fall.
62. Vad gäller det första argumentet är, trots att syftet som den franska regeringen har åberopat huvudsakligen kan hänföras till att bekämpa arbetslösheten av personer under 26 år och det är riktigt att direktiv 2002/14 inte motverkar detta lovvärda syfte, medlemsstaterna ändå skyldiga att efterfölja bestämmelserna i direktivet fullt ut.
63. Så vitt det eftersträvade syfte som har åberopats av den franska regeringen huvudsakligen avser att minska de bördor som läggs på små och medelstora företag, skall det erinras om att direktiv 2002/14 genom de tröskelvärden som fastställts i artikel 3.1 första stycket i direktivet redan eftersträvar syftet som den franska regeringen har hänvisat till. Detta framgår tydligt av skäl 19 i direktiv 2002/14, där det anges att den allmänna ram som inrättats genom direktivet särskilt bör ”syfta till att undvika sådana administrativa, ekonomiska och rättsliga förpliktelser som kan motverka etableringen och utvecklingen av små och medelstora företag” och att det därför ”förefaller … rimligt att enligt medlemsstaternas val begränsa tillämpningsområdet för detta direktiv till företag med minst 50 arbetstagare eller till driftställen med minst 20 arbetstagare”. Dessutom skall det påpekas att förordning nr 2005-892 inte enbart tillämpas på små och medelstora företag utan på samtliga driftställen i Frankrike. Vidare omfattar den omständigheten som den franska regeringen har gjort gällande vid förhandlingen, att de många bördor som läggs på företagen i Frankrike, såsom högre arbetsgivaravgifter eller antagandet av interna föreskrifter är beroende av att de effektiva tröskelvärdena uppnåtts, uteslutande tillämpningen av bestämmelser i nationell rätt och kan i vilket fall som helst inte befria medlemsstaten från att iaktta bestämmelserna i direktiv 2002/14 fullt ut.
64. Vad avser det andra argumentet anser jag för det första att det vid en objektiv tolkning av en rättsregel inte är lämpligt att använda sig av den sortens sannolikhetsresonemang som den franska regeringen har föreslagit.
65. Vidare skall det erinras om att medlemsstaterna enligt artikel 11.1 i direktiv 2002/14 skall vidta ”alla nödvändiga åtgärder för att alltid kunna garantera de resultat som införs genom detta direktiv”. Den franska regeringen har hävdat att tillämpningen av förordning nr 2005-892 endast avviker från de minimikrav på information och samråd med arbetstagarna som föreskrivs i direktivet i mycket begränsade fall.(14) Även om detta kan antas vara sant, är den franska staten, genom att undanta kategorin arbetstagare som är yngre än 26 år vid beräkningen av driftställens personalstyrka, om än tillfälligt, inte längre fullt i stånd att garantera att samtliga driftställen i Frankrike som faller inom tillämpningsområdet för direktiv 2002/14 är i stånd att tillhandahålla information och samråd till sina arbetstagare.
66. Slutligen skulle, om den franska regeringens tolkning godtogs, medlemsstaterna i framtiden, till exempel om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget kunna vilja undanta olika kategorier av arbetstagare från beräkningen av ett företags personalstyrka, såsom deltidsanställda, personer som är äldre än 50 år eller som är handikappade. Om medlemsstaterna kumulativt uteslöt hela kategorier arbetstagare skulle detta givetvis leda till att de situationer där företag och driftställen som omfattas av direktiv 2002/14 måste respektera rättigheterna till information och samråd enligt direktivet definitivt försvann. Detta skulle inverka menligt på den enhetliga tillämpningen i gemenskapen av bestämmelserna i direktivet.
67. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att den första frågan från den nationella domstolen skall besvaras nekande enligt följande. Med hänsyn till målsättningen med direktiv 2002/14 skall det faktum att medlemsstaterna enligt artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 själva skall besluta om hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas, inte tolkas så, att det är tillåtet för medlemsstaterna att tillfälligt undanta vissa kategorier arbetstagare vid beräkningen av dessa tröskelvärden.
B – Den andra tolkningsfrågan
68. Den nationella domstolen önskar genom den andra frågan få klarhet i huruvida och i vilken utsträckning direktiv 98/59 tillåter att en nationell åtgärd antas, som har till effekt att vissa arbetsplatser som vanligtvis har mer än 20 anställda befrias, om än tillfälligt, från skyldigheten att skapa en organisation för arbetstagarrepresentation, på grund av bestämmelser för beräkning av antalet anställda som innebär att vissa kategorier av anställda inte beaktas vid tillämpningen av bestämmelser för hur denna representation skall organiseras.
69. Direktiv 98/59 återger rådets direktiv 75/129/EEG av den 17 februari 1975 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar,(15) i dess ändrade lydelse.
70. Direktiv 98/59 har huvudsakligen till syfte att, genom gemenskapsregler som reglerar förfaranden för överläggningar och kollektiva uppsägningar, tillförsäkra arbetstagarna inom gemenskapen att en arbetsgivare som överväger att genomföra kollektiva uppsägningar i god tid skall informera och inleda överläggningar med arbetstagarrepresentanterna.(16) Den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för arbetsgivarens skyldighet begränsas emellertid till de arbetsplatser som uppfyller tröskelvärdena enligt direktiv 98/59.(17) Tröskelvärdena i enlighet med artikel 1 i direktiv 98/59 åsyftar dels personalstyrkan på arbetsplatsen, det vill säga arbetsplatser med minst 20 arbetstagare, dels antalet arbetstagare vid arbetsplatsen som berörs av den kollektiva uppsägningen. Även om direktivet, till skillnad från vad den nationella domstolen har angett, åtminstone inte i direkt eller formellt hänseende innebär ett krav på att en struktur införs för arbetstagarrepresentanter, krävs det emellertid att medlemsstaterna vidtar de åtgärder som är nödvändiga för att sådana representanter utses som nödvändig förutsättning till information och överläggningar med arbetsrepresentanter vid kollektiva uppsägningar.
71. Det framgår av parternas yttranden i förevarande mål att förordning nr 2005-892 inte påverkar beräkningen av antalet arbetstagare som planeras att sägas upp. Som angetts ovan föreskrivs även i förordningen att denna inte får medföra indragning av ett organ som företräder personalen eller av ett existerande mandat för en person som företräder personalen.
72. Som jag redan framhållit i mina synpunkter avseende den första frågan som ställts av Conseil d’État, påverkar förordning nr 2005-892 emellertid beräkningen av antalet arbetstagare vid en arbetsplats, eftersom arbetstagare som är yngre än 26 år tillfälligt undantas vid beräkningen av dessa.
73. I artikel L. 321-1 och följande artiklar i den franska lagen om arbete föreskrivs att samråd med arbetstagarna skall ske när en uppsägning planeras av ekonomiska skäl om ett företag har fler än tio anställda.(18) Trots detta resulterar förordning nr 2005-892, genom tillämpningen av bestämmelserna i den franska lagen om arbete och artikel 1 i förordning nr 2005-892, icke desto mindre i att arbetstagarna förlorar sina rättigheter enligt direktiv 98/59 så snart en arbetsplats har fler än 20 anställda arbetstagare – och således når upp till tröskelvärdet på 20 arbetstagare i direktivet, oaktat ålder – men färre än elva av dessa är äldre än 26 år.
74. I en sådan situation, när den berörda arbetsplatsen befrias från skyldigheten att se till att arbetstagarrepresentanter utses, finns nämligen ingen arbetstagarrepresentant att informera och överlägga med före den planerade kollektiva uppsägningen. Detta strider mot skyddet för arbetstagare som följer av direktiv 98/59.
75. Det skall noteras att direktiv 98/59 till skillnad från direktiv 2002/14 inte ger någon definition av begreppet arbetstagare och inte innehåller någon bestämmelse som motsvarar artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14.
76. Parterna har i sina skriftliga yttranden och vid förhandlingen diskuterat frågorna huruvida bestämmelserna i direktiv 2002/14, som det skall erinras om inrättar en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare, klargör bestämmelserna i direktiv 98/59 eller rent av kompletterar de eventuella bristerna i detta, särskilt definitionen av begreppet arbetstagare och en eventuell tillämpning av artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 analogt.
77. Sökandena i målet vid den nationella domstolen och den franska regeringen har föreslagit att dessa frågor besvaras jakande.
78. Vid förhandlingen motsatte sig kommissionen starkt den utvidgning som övriga parter i förevarande mål föreslagit. Kommissionen har gjort gällande att de två direktiven i fråga antagits med stöd av olika bestämmelser. Direktiv 98/59, som har antagits med stöd av artikel 100 i EG-fördraget (nu artikel 94 EG), ger medlemsstaterna ett mycket mindre utrymme för skönsmässig bedömning än bestämmelserna i direktiv 2002/14, som har antagits med stöd av artikel 137.2 EG. Kommissionen har även påpekat att kronologiska skäl som hänger samman med vart och ett av direktivens självständiga tillämpningsområde, såsom framgår av artikel 9 i direktiv 2002/14, också utgör hinder för det synsätt som de andra parterna i förevarande mål har föreslagit.
79. Argumentet angående artikel 9 i direktiv 2002/14 är inte särskilt övertygande i den mån bestämmelsen endast avser sambandet mellan direktiv 2002/14 och artikel 2 i direktiv 98/59 och inte övriga bestämmelser i sistnämnda direktiv. Däremot kan man enligt min mening inte bortse från kommissionens övriga invändningar, redan av den anledningen att det är aningen riskabelt att på ett automatiskt sätt vilja tolka bestämmelserna av en rättsakt mot bakgrund av en annan som antagits nästan fyra år efter den första.
80. Ett belysande exempel av svårigheten och den riskabla karaktären av det tillvägagångssätt som sökandena i målet vid den nationella domstolen och den franska regeringen har förespråkat består i en jämförelse av begreppen arbetsplats och driftställe_* som förekommer i direktiv 98/59 respektive direktiv 2002/14. Då begreppet arbetsplats inte definierats i artikeldelen i direktiv 98/59 konstaterade domstolen i sin dom i det ovannämnda målet Rockfon att en ”arbetsplats” i direktivets mening inte kan definieras genom hänvisning till medlemsstaternas lagstiftning och att begreppet skall tolkas så, att det, beroende på omständigheterna, avser den enhet där de arbetstagare som berörs av uppsägningarna utför sina arbetsuppgifter oberoende av huruvida enheten i fråga har en ledning som självständigt kan besluta om kollektiva uppsägningar.(19) Däremot skall det påpekas att det i artikel 2 b i direktiv 2002/14 klargörs att ett driftställe utgörs av ”en verksamhetsenhet som definieras enligt nationell lagstiftning och nationell praxis där ekonomisk verksamhet som inbegriper mänskliga och materiella resurser bedrivs kontinuerligt”. Detta begrepp har således getts en annan innebörd i direktiv 2002/14 än begreppet arbetsplats, med en uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas lagstiftning och praxis. [*I de franska språkversionerna av direktiven motsvaras båda dessa begrepp av termen établissement. Övers. anm.]
81. Detta exempel innebär visserligen inte att det skulle vara omöjligt att definiera begreppet arbetstagare i direktiv 98/59 på samma sätt som i direktiv 2002/14. Vad gäller tröskelvärdet på 20 arbetstagare enligt direktiv 98/59, har medlemsstaterna trots frånvaron av uttryckliga regler i direktivet varit tvungna att anta tröskelregler och arbetstagarrelaterade beräkningsregler i likhet med dem i artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 för att säkerställa den praktiska tillämpningen av direktiv 98/59.
82. Begreppen i direktiv 2002/14 omfattar ändå inte direktiv 98/59 i avsaknad framför allt av tydliga uppgifter som visar att upphovsmännen till direktiv 2002/14 avsett detta.
83. Från en mer pragmatisk synpunkt anser jag dessutom att domstolen kan lämna ett användbart svar till den nationella domstolen utan att behöva uttala sig avseende parternas diskussion angående förhållandet mellan direktiv 2002/14 och direktiv 98/59.
84. Även om man tänker sig att det är möjligt att begreppet arbetstagare och uttrycket enligt artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 sträcker sig till direktiv 98/59 enligt den föreslagna tolkningen ovan, ändrar nämligen denna utvidgning inte på något sätt svaret på den andra frågan som den nationella domstolen har ställt.
85. Såväl i ett sådant fall som i det fall då man inte tolkar direktiv 98/59 mot bakgrund av direktiv 2002/14, är en lagstiftning som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen i min mening oförenlig med direktiv 98/59. Genom att undanta en hel kategori arbetstagare vid beräkningen av tröskelvärdet på 20 arbetstagare möjliggör en lagstiftning som den i målet vid den nationella domstolen nämligen för vissa arbetsplatser att undgå skyldigheten som de har enligt direktiv 98/59 att iaktta vissa förfaranden som är till skydd för arbetstagarna. En sådan lagstiftning skulle således kunna leda till att grupper arbetstagare stod utan den rätt till information och överläggning som de normalt har enligt denna rättsakt.(20) Detta trots att direktiv 98/59 inte tillåter något undantag med stöd av vilket medlemsstaterna skulle kunna påverka skyldigheten att informera och överlägga med arbetstagarrepresentanterna, som garanteras genom direktivet.(21)
VI – Förslag till avgörande
86. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som ställts av Conseil d’État i förevarande mål på följande sätt:
1) Med hänsyn till målsättningen med Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen skall det faktum att medlemsstaterna enligt artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 själva skall besluta om hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas inte tolkas så, att det är tillåtet för medlemsstaterna att tillfälligt undanta vissa kategorier arbetstagare vid beräkningen av dessa tröskelvärden.
2) Rådets direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar skall tolkas så, att det utgör hinder för antagandet av en nationell åtgärd som har till effekt att vissa arbetsplatser som vanligtvis har mer än 20 anställda befrias, om än tillfälligt, från skyldigheten att skapa en organisation för arbetstagarrepresentation, på grund av bestämmelser för beräkning av antalet anställda som innebär att vissa kategorier av anställda inte beaktas vid tillämpningen av bestämmelser för hur denna representation skall organiseras.
(1) .
(2)  –	EGT L 80, s. 29.
(3)  –	EGT L 225, s. 16.
(4)  –	JORF av den 3 augusti 2005, s. 12687.
(5)  –	Med hänvisning till den Brysselförort där företaget Renaults bilmonteringsanläggning stängdes i juli 1997. Stängningen ledde till en våg av reaktioner utan like i Europa och gav bland annat upphov till att kommissionen redan 1998 antog förslaget till rådets direktiv om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen (EGT C 2, 1999, s. 3).
(6)  –	Se bland annat, för ett liknande resonemang, dom av den 27 januari 2005 i mål C‑188/03, Junk (REG 2005, s. I-885), punkt 29 och där angiven rättspraxis.
(7)  –	Det är fallet vad gäller den tyska versionen (Schwelle), den engelska (threshold), den danska (taesklerne), den grekiska (ορίων), den italienska (soglie), den lettiska (sliekšņi), den maltesiska (tal-limiti), den polska (progu), den portugisiska (limiares), den slovakiska (limitu), den slovenska (praga) och den svenska (tröskel).
(8)  –	I likhet med den spanska versionen (número), den finska (määrä) och den nederländska (aantal).
(9)  –	Uttrycket i artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 förekom i kommissionens ändrade förslag av den 23 maj 2001 (KOM(2001) 296 slutlig), till följd av ändringar som Europaparlamentet hade föreslagit, utan att för den delen ge någon förklaring beträffande den terminologi som används.
(10)  –	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 juni 1961 i mål 15/60, Simon mot domstolen (REG 1961, s. 223), och av den 31 mars 1998 i de förenade målen C‑68/94 och C-30/95, Frankrike m.fl. mot kommissionen (REG 1998, s. I-1375), punkt 167.
(11)  –	Detta gäller artikel 2.2 i rådets direktiv 94/45/EG av den 22 september 1994 om inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag för information till och samråd med arbetstagare (EGT L 254, s. 64; svensk specialutgåva, område 5, volym 6, s. 160), där det fastställs att de trösklar som föreskrivs för antalet arbetstagare i direktivet baseras på det genomsnittliga antalet arbetstagare, inberäknat deltidsanställda, de två föregående åren, beräknat enligt nationell lagstiftning eller praxis.
(12)  –	Gemenskapsrätten ger även ett annat exempel på detta, nämligen rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (EGT L 175, s. 43), där lydelsen av den relevanta bestämmelsen utan tvekan är mer explicit. I klausul 7 i ramavtalet föreskrivs nämligen att visstidsanställda skall tas med vid beräkningen av om det finns så många anställda (som avses bland annat i gemenskapslagstiftningen) och ger medlemsstaterna i uppgift att fastställa hur beräkningen skall göras. Det skall noteras att sökandena i målet inte har åberopat detta direktiv vid Conseil d’État till stöd för sin talan mot förordning nr 2005-892 såvitt förordningen omfattar arbetstagare som är yngre än 26 år med tidsbegränsade anställningsavtal.
(13)  –	För att illustrera detta påpekande har jag i åtanke en nationell bestämmelse i vilken det inom ramen för beräknandet av personalstyrkan vid ett driftställe till exempel föreskrivs att 20 halvtidsanställda arbetstagare motsvarar en enda heltidsanställd vid tillämpningen av tröskelvärdet i direktiv 2002/14 på 20 arbetstagare. En sådan bestämmelse skulle enligt min mening vara klart oproportionerlig.
(14)  –	Det vill säga i fall då driftställena i fråga når upp till eller överstiger tröskelvärdet på 20 anställda arbetstagare i direktiv 2002/14, oberoende av deras ålder, och således normalt utlöser rättigheterna i detta, men som samtidigt har färre än 11 anställda som är äldre än 26 år (tröskelvärdet uppnås ej, vilket följer av en jämförelse mellan den franska lagen om arbete och artikel 1 i förordning nr 2005-892).
(15)  –	EGT L 48, s. 29. I skäl 1 i direktiv 98/59 anges att ”[f]ör att skapa klarhet och av praktiska skäl bör en kodifiering av rådets direktiv 75/129 företas”.
(16)  –	I artikel 1 b i direktiv 98/59 definieras arbetstagarrepresentanter som ”arbetstagarnas representanter enligt medlemsstaternas lag eller praxis”.
(17)  –	Det skall påpekas att inget av begreppen ”arbetsplats” eller ”arbetsgivare” definieras i direktivet, och där anges inte heller när en ”uppsägning” anses äga rum. Domstolen har emellertid förtydligat dessa begrepp i sina respektive domar av den 7 december 1995 i mål C-449/93, Rockfon (REG 1995, s. I-4291), av den 16 oktober 2003 i mål C-32/02, kommissionen mot Italien (REG 2003, s. I-12063), och av den 27 januari 2005 i det ovannämnda målet Junk.
(18)  –	I sin dom av den 8 juni 1982 i mål 91/81, kommissionen mot Italien (REG 1982, s. 2133), punkt 11, konstaterade domstolen att bestämmelserna i direktiv 75/129 ”inrättar en gemensam reglering som är tillämplig i alla medlemsstater samtidigt som medlemsstaterna har möjlighet att tillämpa eller utfärda bestämmelser som är gynnsammare för arbetstagarna”. En sådan befogenhet följer numera av artikel 5 i direktiv 98/59.
(19)  –	Dom av den 7 december 1995 i det ovannämnda målet Rockfon, punkterna 25 och 32. Domen rör närmare bestämt direktiv 75/129, kodifierat genom direktiv 98/59.
(20)  –	Se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Rockfon, punkt 30.
(21)  –	Se, för ett liknande resonemang, avseende direktiv 75/129, generaladvokaten Van Gervens förslag till avgörande inför dom av den 8 juni 1994 i mål C-382/92, kommissionen mot Förenade konungariket (REG 1994, s. I-2435; svensk specialutgåva, volym 15, s. 169), punkt 10.