62024CJ0004
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 13 november 2025 (
*1
)
”Överklagande – Ekonomisk och monetär politik – Ekonomiska och monetära unionen – Bankunion – Gemensam mekanism för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag (SRM) – Gemensamma resolutionsfonden (SRF) – Förordning (EU) nr 806/2014 – Artikel 69.1 – Artikel 70.1 – Genomförandeförordning (EU) 2015/81 – Artikel 7.1–7.3 – Belopp som betalats som säkerhet för icke återkalleliga betalningsåtaganden – Gemensamma resolutionsnämndens (SRB) beslut att inte återlämna betalda belopp”
I mål C‑4/24 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 4 januari 2024,
BNP Paribas Public Sector SA, Paris (Frankrike), företrätt av A. Champsaur och A. Delors, avocates,
klagande,
i vilket de andra parterna är:
Gemensamma resolutionsnämnden (SRB), inledningsvis företrädd av C. De Falco, C.J. Flynn och K.-Ph. Wojcik, samtliga i egenskap av ombud, biträdda av E. Bruc och F. Louis, avocats, samt P. Gey och H.-G Kamann, Rechtsanwälte, därefter av C. De Falco och C.J. Flynn, båda i egenskap av ombud, biträdda av E. Bruc och F. Louis, avocats, samt P. Gey och H.-G Kamann, Rechtsanwälte,
svarande i första instans,
Republiken Frankrike, företrädd av B. Fodda, S. Royon och B. Travard, samtliga i egenskap av ombud,
Fédération bancaire française, Paris (Frankrike), företrädd av C. Duriez, A. Gosset-Grainville och M. Trabucchi, avocats,
intervenienter i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M.L. Arastey Sahún samt domarna J. Passer (referent), E. Regan, D. Gratsias och B. Smulders,
generaladvokat: L. Medina,
justitiesekreterare: enhetschefen D. Dittert,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 4 december 2024,
och efter att den 6 mars 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
BNP Paribas Public Sector SA har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 25 oktober 2023, BNP Paribas Public Sector/SRB (T‑688/21, EU:T:2023:675) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen talan om att den för det första, med stöd av artikel 272 FEUF och artikel 340 första stycket FEUF, dels skulle fastställa att Gemensamma resolutionsnämnden (nedan kallad SRB eller nämnden) hade åsidosatt sin skyldighet att återlämna de belopp som motsvarar de kontantsäkerheter som är kopplade till icke återkalleliga betalningsåtaganden, vilken följer av klausul 12.5 i de avtal som omfattar bidragsperioderna 2016–2021 (nedan kallade avtalen om icke återkalleliga betalningsåtaganden för åren 2016–2021), dels skulle förordna om återlämnande av de belopp som SRB hade behållit i strid med denna avtalsförpliktelse, samt betalning av alla sammanhängande kostnader, dröjsmålsränta och accessoriska belopp av allehanda slag, och alternativt, med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF, förordna om ersättning för den skada som BNP Paribas Public Sector ansåg sig ha åsamkats på grund av SRB:s handlande beträffande de icke återkalleliga betalningsåtaganden som hade ingåtts för bidragsperioderna 2016–2021. Tribunalen ogillade därvid även talan om att den för det andra, med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF, skulle förordna om ersättning för den skada som BNP Paribas Public Sector ansåg sig ha åsamkats med anledning av att SRB hade beslutat att inte till BNP Paribas Public Sector återlämna säkerheten för det icke återkalleliga betalningsåtagande som klaganden hade ingått för bidragsperioden 2015.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Förordning (EU) nr 806/2014
2
Artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010 (EUT L 225, 2014, s. 1), med rubriken ”Definitioner”, har följande lydelse i punkt 1:
”I denna förordning gäller följande definitioner:
…
34.
tillgängliga finansiella medel: kontanter, insättningar, tillgångar och indrivningsbara betalningsåtaganden som står till [den gemensamma resolutionsfondens (nedan kallad fonden)] förfogande för de ändamål som förtecknas i artikel 76.1.
…”
3
Artikel 69 i förordningen, med rubriken ”Målnivå”, lyder enligt följande:
”1.   Vid utgången av en inledande period på åtta år räknat från och med den 1 januari 2016 eller från den dag då denna punkt blir tillämplig med stöd av artikel 99.6, ska de disponibla finansiella medlen i fonden uppgå till minst 1 % av alla garanterade insättningar i alla institut auktoriserade i alla deltagande medlemsstater.
2.   Under den inledande period som avses i punkt 1, ska bidrag till fonden som beräknas i enlighet med artikel 70 och som uppbärs i enlighet med artikel 67.4 fördelas så jämnt som möjligt över tiden till dess att målnivån uppnås, men med vederbörlig hänsyn till fasen i konjunkturcykeln och till den påverkan som procykliska bidrag kan få på de bidragande institutens finansiella ställning.
…
4.   Om de tillgängliga finansiella medlen efter den inledande period som avses i punkt 1 inte når upp till den målnivå som fastställs i den punkten ska de regelbundna bidrag som beräknas i enlighet med artikel 70 fortsätta samlas in till dess att målnivån uppnås. Efter det att målnivån uppnåtts för första gången och de tillgängliga finansiella medlen därefter har sjunkit till mindre än två tredjedelar av målnivån ska de bidragen sättas till en nivå som gör det möjligt att uppnå målnivån inom sex år.
…”
4
Artikel 70 i förordningen, med rubriken ”Förhandsbidrag”, har följande lydelse:
”1.   De enskilda bidragen från varje institut ska samlas in minst en gång per år och ska beräknas i proportion till beloppet av samma instituts skulder (exklusive kapitalbas) minus garanterade insättningar, som andel av de sammanlagda skulderna (exklusive kapitalbas) minus garanterade insättningar från alla institut auktoriserade på de deltagande medlemsstaternas territorier.
2.   Nämnden ska varje år, efter att ha hört [Europeiska centralbanken (ECB)] eller den nationella behöriga myndigheten, och i nära samarbete med de nationella resolutionsmyndigheterna, beräkna de enskilda bidragen för att säkerställa att de bidrag som ska betalas in av alla institut auktoriserade på alla de deltagande medlemsstaternas territorier inte överstiger 12,5 % av målnivån.
…
3.   De tillgängliga finansiella medel som ska tas i beaktande för att uppnå den målnivå som anges i artikel 69 får omfatta icke återkalleliga betalningsåtaganden, med full säkerhet i form av lågrisktillgångar som inte är belastade av tredje parts inteckningar och som står till fritt förfogande samt är öronmärkta uteslutande för nämndens användning för de ändamål som anges i artikel 76.1. Andelen av sådana icke återkalleliga betalningsåtaganden får inte vara högre än 30 % av de totala bidrag som insamlats i enlighet med den här artikeln.
4.   De bidrag som på vederbörligt sätt har mottagits från varje sådan enhet som avses i artikel 2 ska inte återbetalas till de enheterna.
…
7.   [Europeiska unionens råd] ska, på förslag från [Europeiska] kommissionen, inom ramen för de delegerade akter som avses i punkt 6, anta genomförandeakter för att fastställa genomförandevillkoren för punkterna 1, 2 och 3 och i synnerhet med avseende på följande:
a)
Tillämpningen av metoden för att beräkna de enskilda bidragen.
b)
De praktiska metoderna för att koppla de riskfaktorer som specificeras i de delegerade akterna till instituten.”
Genomförandeförordning (EU) 2015/81
5
Följande anges i skäl 16 i rådets genomförandeförordning (EU) 2015/81 av den 19 december 2014 om fastställande av enhetliga villkor för tillämpning av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 vad gäller förhandsbidrag till den gemensamma resolutionsfonden (EUT L 15, 2015, s. 1):
”Användning av icke återkalleliga betalningsåtaganden, enligt artikel 70.3 i förordning (EU) nr 806/2014, bör inte på något sätt påverka fondens finansiella kapacitet och likviditet. Icke återkalleliga betalningsåtaganden får begäras endast vid en resolutionsinsats där fonden deltar. Under den inledande perioden och under normala omständigheter bör nämnden fördela användningen av icke återkalleliga betalningsåtaganden jämnt mellan de institut som begär det. Dessa betalningsåtaganden bör ha full säkerhet i form av lågrisktillgångar som inte är belastade av några rättigheter som innehas av tredje man, stå till nämndens fria förfogande och vara öronmärkta för nämndens exklusiva användning i samband med fonden.”
6
Artikel 7 i genomförandeförordningen, med rubriken ”Begäran om icke återkalleliga betalningsåtaganden”, har följande lydelse:
”1.   Användning av icke återkalleliga betalningsåtaganden, enligt artikel 70.3 i förordning (EU) nr 806/2014, får inte på något sätt påverka fondens finansiella kapacitet och likviditet.
2.   Om en resolutionsåtgärd inbegriper fonden i enlighet med artikel 76 i förordning (EU) nr 806/2014, ska nämnden begära icke återkalleliga betalningsåtaganden, helt eller delvis, som gjorts i enlighet med förordning (EU) nr 806/2014, för att återställa den andel icke återkalleliga betalningsåtaganden av fondens tillgängliga finansiella medel som nämnden fastställt inom ramen för det tröskelvärde som anges i artikel 70.3 i förordning (EU) nr 806/2014.
När fonden på vederbörligt sätt mottar det bidrag som är kopplat till de icke återkalleliga betalningsåtaganden som har begärts, ska säkerheten för dessa åtaganden återlämnas. Om fonden inte på vederbörligt sätt vid den första begäran erhåller den begärda summan i kontanter, ska nämnden ta i beslag säkerheten för det icke återkalleliga betalningsåtagandet i enlighet med artikel 70.3 i förordning (EU) nr 806/2014.
3.   Icke återkalleliga betalningsåtaganden för ett institut som inte längre omfattas av förordning (EU) nr 806/2014 ska upphävas och säkerheten för dessa åtaganden återlämnas.”
7
Artikel 8.3 i genomförandeförordningen föreskriver följande:
”Under den inledande perioden och under normala omständigheter ska nämnden på begäran av ett institut tillåta användning av icke återkalleliga betalningsåtaganden. Nämnden ska fördela användningen av icke återkalleliga betalningsåtaganden jämnt mellan de institut som begär det. De fördelade icke återkalleliga betalningsåtagandena ska inte understiga 15 % av institutets totala betalningsskyldigheter. Vid beräkningen av varje instituts årliga bidrag ska nämnden för varje år säkerställa att summan av dessa icke återkalleliga betalningsåtaganden inte överskrider 30 % av det totala beloppet av årliga bidrag som uppbärs i enlighet med artikel 70 i förordning (EU) nr 806/2014.”
Avtalen mellan SRB och BNP Paribas Public Sector
8
Avtalen om icke återkalleliga betalningsåtaganden för åren 2016–2021 regleras av luxemburgsk rätt och innehåller en skiljedomsklausul i den mening som avses i artikel 272 FEUF.
9
Klausul 2.1 i avtalen om icke återkalleliga betalningsåtaganden för åren 2016–2021 har följande lydelse:
”Institutet förbinder sig och åtar sig oåterkalleligen att till SRB betala ett belopp upp till [beloppet för de icke återkalleliga betalningsåtagandena] som svar på en sådan begäran och uppmaning om betalning från SRB i enlighet med tillämplig lagstiftning, däribland särskilt artikel 7.2 i genomförandeförordning 2015/81.”
10
Klausul 12.5 i avtalen om icke återkalleliga betalningsåtaganden för åren 2016–2021 anger att ”[d]etta avtal [inte] påverkar tillämpningen av artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81”.
Bakgrund till tvisten
11
Tribunalen redogjorde för bakgrunden till tvisten i punkterna 2–15 i den överklagade domen, och den kan sammanfattas enligt följande.
12
Klaganden var ett franskt kreditinstitut som var auktoriserat till och med den 24 mars 2021, då ECB på klagandens begäran återkallade dess auktorisation.
13
Klaganden tillhandahöll före genomförandet av den gemensamma resolutionsmekanismen (SRM), som inrättades genom förordning nr 806/2014, för år 2015 en del av sitt förhandsbidrag till det nationella finansieringsarrangemanget för resolutionsförfaranden i form av ett icke återkalleligt betalningsåtagande (nedan kallat 2015 års icke återkalleliga betalningsåtagande). Åtagandet ingicks med SRB, Autorité de contrôle prudentiel et de résolution (Frankrike) och Fonds de garantie des dépôts et de résolution (Frankrike).
14
För bidragsperioderna 2016–2021 lämnade klaganden åtminstone en del av sina förhandsbidrag i form av icke återkalleliga betalningsåtaganden i den mening som avses i artikel 70.3 i förordningen. För detta ändamål ingick klaganden, för var och en av dessa perioder, sådana åtaganden med SRB (nedan kallade 2016–2021 års icke återkalleliga betalningsåtaganden).
15
Genom e‑postmeddelande av den 1 april 2021 underrättade klaganden SRB om att ECB hade återkallat klagandens auktorisation. Klaganden begärde då upplysningar från SRB om vilka åtgärder som skulle vidtas för att återfå de säkerheter som var knutna till de icke återkalleliga betalningsåtaganden som klaganden hade ingått.
16
Genom skrivelse av den 14 april 2021 underrättade SRB klaganden om de formaliteter som skulle följas för att återfå de säkerheter som ställts för dessa åtaganden.
17
Den 29 juli 2021 underrättade klaganden, efter flera skriftväxlingar, SRB om att 2015 och 2016–2021 års icke återkalleliga betalningsåtaganden hade sagts upp.
18
Efter ytterligare skriftväxling underrättade SRB, genom en skrivelse av den 13 augusti 2021 (nedan kallad skrivelsen av den 13 augusti 2021), klaganden om att SRB skulle återlämna de säkerheter som ställts för 2015 och 2016–2021 års icke återkalleliga betalningsåtaganden efter mottagandet av kontanta medel motsvarande det belopp som aktualiserats i enlighet med dessa åtaganden.
19
I denna skrivelse erinrade SRB om att klaganden hade ingått flera icke återkalleliga betalningsåtaganden med SRB. För vart och ett av dessa angav SRB anslaget belopp. Efter uppräkningen av dessa belopp angav SRB bland annat att – mot bakgrund av artikel 70.4 i förordning nr 806/2014, enligt vilken de bidrag som på vederbörligt sätt mottagits inte skulle återbetalas till enheterna, och mot bakgrund av artikel 7.1 i genomförandeförordning 2015/81, enligt vilken användningen av icke återkalleliga betalningsåtaganden inte på något sätt får påverka fondens finansiella kapacitet och likviditet – upphävandet av 2016–2021 års icke återkalleliga betalningsåtaganden och det därpå följande återlämnandet av de säkerheter som omfattade dessa åtaganden kunde genomföras först efter det att kontanta medel motsvarande de olika åtagandena i fråga hade erlagts. SRB anmodade då klaganden att överföra ett visst totalbelopp till SRB och att informera SRB om detta medelst e‑postmeddelande. Efter mottagande av detta belopp skulle SRB till klaganden återlämna säkerheterna, med avdrag för upplupen negativ ränta, vid utgången av en frist på fjorton bankdagar efter det att meddelandet om uppsägning hade mottagits.
20
Den 25 oktober 2021 informerade klaganden SRB om att klaganden inte hade för avsikt att genomföra överföringen, eftersom klaganden, enligt sin egen uppfattning om tillämpligt regelverk, inte var skyldig att till SRB överföra kontanta medel motsvarande det totala belopp som aktualiserats enligt 2015 och 2016–2021 års icke återkalleliga betalningsåtaganden för att kunna få tillbaka säkerheterna.
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
21
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 25 oktober 2021 yrkade klaganden följande: För det första att skrivelsen av den 13 augusti 2021 skulle ogiltigförklaras på grundval av artiklarna 256 och 263 FEUF. För det andra att klagandens yrkande, som hade framställts med stöd av artikel 272 FEUF och artikel 340 första stycket FEUF, skulle bifallas genom att det fastställdes att den ståndpunkt som uttrycktes i skrivelsen strider mot bestämmelserna i 2016–2021 års icke återkalleliga betalningsåtaganden, och genom att SRB förpliktades att till klaganden återlämna de belopp som motsvarar de kontantsäkerheter som är knutna till dessa åtaganden och som SRB hade behållit i strid med sina avtalsenliga förpliktelser, jämte alla därmed sammanhängande kostnader, dröjsmålsränta och accessoriska belopp av allehanda slag. För det tredje att klagandens yrkande, som hade framställts med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF, skulle bifallas genom att det fastställdes att SRB:s beslut att inte till klaganden återlämna de belopp som motsvarar de kontantsäkerheter som är knutna till 2015 års icke återkalleliga betalningsåtagande utgör obehörig vinst, och genom att SRB förpliktades att till klaganden betala dessa belopp i skadestånd, jämte alla därmed sammanhängande kostnader, dröjsmålsränta och accessoriska belopp av allehanda slag. För det fjärde, och alternativt, att klagandens yrkande, som hade framställts med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF, skulle bifallas genom att det fastställdes att SRB:s beslut att inte till klaganden återlämna de belopp som motsvarar de kontantsäkerheter som är knutna till 2016–2021 års icke återkalleliga betalningsåtaganden utgör obehörig vinst, och genom att SRB förpliktades att till klaganden betala dessa belopp i skadestånd, jämte alla därmed sammanhängande kostnader, dröjsmålsränta och accessoriska belopp av allehanda slag.
22
Vad gäller yrkandet om ogiltigförklaring av skrivelsen av den 13 augusti 2021, framställt på grundval av artiklarna 256 FEUF och 263 FEUF, har klaganden under målets handläggning återkallat detta yrkande.
23
Tribunalen ogillade klagandens samtliga återstående yrkanden, och ogillade således talan i dess helhet.
24
För det första, vad gäller klagandens yrkande som framställts på grundval av artikel 272 och artikel 340 första stycket FEUF, underströk tribunalen först och främst att det följer av artikel 70.1 i förordning nr 806/2014 att kreditinstitut som är etablerade i en medlemsstat som deltar i den gemensamma resolutionsmekanismenen, såsom var fallet med klaganden fram till dess att denne lämnade tillämpningsområdet för nämnda förordning, är skyldiga att betala ett förhandsbidrag till fonden för varje bidragsår. Tribunalen anförde även att i enlighet med artikel 69.1 i nämnda förordning har den årliga uppbörden av förhandsbidrag från kreditinstitut inrättats för att säkerställa att de disponibla finansiella medlen i fonden, vid utgången av den inledande perioden, når upp till målnivån. Med hänsyn till detta syfte har unionslagstiftaren i artikel 70.4 i förordningen preciserat att förhandsbidrag som ”på vederbörligt sätt har mottagits” inte ska återbetalas.
25
Tribunalen fann vidare att kreditinstituten, för att uppfylla sin skyldighet att bidra till fonden, i enlighet med artikel 70.3 i förordning nr 806/2014, har möjlighet att antingen omedelbart betala sitt bidrag eller underteckna ett icke återkalleligt betalningsåtagande. Enligt tribunalen utmärks dessa åtaganden av att de utgör avtal på obestämd tid som gör det möjligt för instituten att skjuta upp betalningen av sina bidrag, och åtagandena omfattas av en särskild ordning, som fastställs i artikel 7 i genomförandeförordning 2015/81.
26
Dessutom anförde tribunalen att det är riktigt, såsom klaganden gjort gällande inför den, att det i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 inte uttryckligen anges att kreditinstitut först måste betala in sina förhandsbidrag för att de belopp som betalats som säkerhet därefter ska återlämnas. Tribunalen erinrade dock om att det följer av artiklarna 69.1 och 70.1 i förordning nr 806/2014 att kreditinstitut som är etablerade i en medlemsstat som deltar i den gemensamma resolutionsmekanismen är skyldiga att under den inledande perioden betala ett årligt förhandsbidrag till fonden, så att den uppnår målnivån i slutet av denna period. Om den säkerhet som täcker ett icke återkalleligt betalningsåtagande återlämnades utan att det förhandsbidrag för vilket detta åtagande ingåtts dessförinnan hade mottagits, skulle kreditinstitutet således inte uppfylla sin skyldighet att betala hela det bidrag som skulle betalas under den period då det omfattades av tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014; dessutom skulle förhandsbidraget i form av ett icke återkalleligt betalningsåtagande inte uppnå målet att förse fonden med finansiella medel motsvarande den nivå som unionslagstiftaren föreskrivit.
27
Tribunalen fann slutligen att den omständigheten att en enhet upphör att bedriva verksamhet som kreditinstitut under bidragsperioden, på grund av att dess auktorisation har återkallats, inte påverkar enhetens skyldighet att betala hela det förhandsbidrag som ska betalas för denna bidragsperiod. I artikel 7.1 i genomförandeförordning 2015/81 föreskrivs uttryckligen att användningen av icke återkalleliga betalningsåtaganden inte på något sätt får äventyra fondens finansiella kapacitet eller likviditet. Upphävandet av ett icke återkalleligt betalningsåtagande, något som orsakats av att institutet lämnat tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014, och återlämnandet av motsvarande säkerhet, vilka föreskrivs i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81, kan således inte ske till nackdel för fonden. Artikel 7.3 har således inte till syfte att göra det möjligt för kreditinstitut som inte längre omfattas av förordningens tillämpningsområde att undandra sig skyldigheten att betala hela det förhandsbidrag som ska betalas; syftet är istället att säkerställa att fondens finansiella medel kommer att stå till SRB:s förfogande så snabbt som möjligt vid en resolution, det vill säga att skydda fondens finansiella kapacitet och likviditet.
28
Mot bakgrund av vad som anförts ovan drog tribunalen slutsatsen att varken de bestämmelser som var tillämpliga i förevarande fall – däribland artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 – eller klausulerna i de avtal som ingåtts mellan klaganden och SRB utgjorde hinder för den ståndpunkt som SRB uttryckte i skrivelsen av den 13 augusti 2021, nämligen att SRB inte kunde återlämna de kontantsäkerheter som ställts för de icke återkalleliga betalningsåtagandena förrän ett totalbelopp motsvarande de förhandsbidrag som dessa instrument hade använts för erlagts. På samma sätt prövade och underkände tribunalen de ytterligare argument som klaganden hade anfört till stöd för den av klaganden förordade tolkningen, eftersom tribunalen inte ansåg att de var övertygande.
29
Vad för det andra gäller klagandens yrkanden som framställts med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF, fann tribunalen att SRB:s beslut att behålla de belopp som motsvarar de kontantsäkerheter som är kopplade till de icke återkalleliga betalningsåtaganden som klaganden ingått hade en giltig rättslig grund, det vill säga 2015 års icke återkalleliga betalningsåtagande, 2016–2021 års icke återkalleliga betalningsåtaganden och artikel 70.1 i förordning nr 806/2014. Det kunde således inte medföra en obehörig vinst för SRB som motiverade en ersättning i form av skadestånd.
Parternas yrkanden
30
Genom sitt överklagande har klaganden, med stöd av Republiken Frankrike och Fédération bancaire française, yrkat att domstolen ska:
–
upphäva den överklagade domen,
–
bifalla de yrkanden som framställdes i första instans, och
–
förplikta SRB att ersätta rättegångskostnaderna.
31
SRB har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
alternativt, om nödvändigt, ändra domskälen i den överklagade domen och ogilla överklagandet, samt
–
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
32
Till stöd för sitt överklagande har klaganden åberopat två grunder. Den första grunden avser felaktig rättstillämpning vid tolkningen av förordning nr 806/2014 och genomförandeförordning 2015/81, och den andra grunden avser bristfällig motivering.
Den första grunden: Felaktig rättstillämpning vid tolkningen av förordning nr 806/2014 och genomförandeförordning 2015/81
Parternas argument
33
Klaganden har genom sin första grund, som består av fem delar, bestritt tribunalens tolkning av artiklarna 69.1 och 70.1–70.4 i förordning nr 806/2014 och artikel 7.1–7.3 i genomförandeförordning 2015/81. Klaganden har i huvudsak gjort gällande att, i motsats till vad som framgår av den överklagade domen, borde det förhållandet att ett kreditinstitut lämnat tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014 ha föranlett SRB att återlämna de säkerheter som täcker de icke återkalleliga betalningsåtaganden som detta institut har ingått, utan att institutet därvid åläggs någon ytterligare skyldighet.
34
Enligt den första grundens första del har klaganden bestritt tribunalens tolkning, som anges i punkterna 24–28 i denna dom, med påstående om att tribunalen felaktigt underlät att analysera ordalydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81. I synnerhet har klaganden påpekat att denna ordalydelse är klar och precis, eftersom den föreskriver att om ett kreditinstitut inte längre omfattas av förordning nr 806/2014 ska de icke återkalleliga betalningsåtaganden som det har ingått ”upphävas”, utan att detta upphävande förenas med något villkor. I denna bestämmelse anges dessutom följderna av upphävandet, nämligen att säkerheten för dessa åtaganden ”återlämnas”, återigen utan att återlämnandet förenas med något villkor. Eftersom tribunalen har föredragit att göra en kontextuell och en teleologisk tolkning av artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81, är den överklagade domen behäftad med en felaktig rättstillämpning.
35
Genom den första grundens andra del har klaganden hävdat att tribunalen åsidosatte artikel 70.1 i förordning nr 806/2014, artikel 7.2 och 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 samt principen om likabehandling.
36
För det första har klaganden gjort gällande att artikel 70.1 i förordning nr 806/2014 inte medför någon skyldighet att ”betala in” förhandsbidrag, utan en skyldighet att ”lämna” dessa bidrag, varvid uppbörd kan ske antingen i form av kontant betalning eller, på de villkor som fastställs i artikel 70.3 i förordningen, i form av att ett icke återkalleligt betalningsåtagande ingås. Genom att, i punkterna 31 och 39 i den överklagade domen, stödja sig på punkt 85 i domen av den 20 januari 2021, ABLV Bank/SRB (T‑758/18, EU:T:2021:28), i vilken det hänvisas till en ”skyldighet att betala hela … förhandsbidrag[et]”, gjorde tribunalen en felaktig tolkning av den domen, vilken endast avsåg bidrag i form av kontanter och inte icke återkalleliga betalningsåtaganden.
37
För det andra är ordalydelsen i artikel 7.2 i genomförandeförordning 2015/81 enligt klaganden otvetydig i den meningen att icke återkalleliga betalningsåtaganden endast kan begäras vid genomförande av en resolutionsåtgärd där fonden deltar. Denna tolkning bekräftas av skäl 16 i genomförandeförordningen. Den omständigheten att en sådan betalningsskyldighet är villkorad påverkar inte på något sätt dess oåterkalleliga karaktär. Eftersom SRB i förevarande fall inte tog fonden i anspråk inom ramen för en resolutionsåtgärd, åsidosatte tribunalen artikel 7.2 i genomförandeförordningen och klausul 2.1 i avtalen om icke återkalleliga betalningsåtaganden för åren 2016–2021. Tribunalen angav dessutom att skillnaden mellan ett förhandsbidrag i kontanter och ett icke återkalleligt betalningsåtagande består i att kontantbidraget betalas ”omedelbart”, medan betalningen i kontanter inom ramen för ett icke återkalleligt betalningsåtagande – som är lika bindande – endast ”skjuts upp”. Därigenom bortsåg tribunalen från den villkorliga karaktären av icke återkalleliga betalningsåtaganden. Dessutom saknar tribunalens resonemang, genom vilket den påstod att den betalningsskyldighet som följer av ett icke återkalleligt betalningsåtagande kan ”skjutas upp”, helt rättslig eller avtalsmässig grund. Slutligen skulle de kreditinstitut som träder ut ur tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014 hamna i en sämre situation än de institut som fortfarande omfattas av förordningen, om varje kreditinstitut som ingår icke återkalleliga betalningsåtaganden var skyldigt att göra en ”uppskjuten” betalning, i avsaknad av en resolutionsåtgärd varigenom fonden tas i anspråk. Detta skulle undergräva likabehandlingen av institut som har ingått icke återkalleliga betalningsåtaganden.
38
För det tredje har klaganden gjort gällande att ordalydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 är klar och att tribunalen tolkat denna bestämmelse contra legem och därigenom åsidosatt klausul 12.5 i avtalen om icke återkalleliga betalningsåtaganden för åren 2016–2021.
39
Genom den första grundens tredje del har klaganden gjort gällande att tribunalens resonemang, i den del det grundar sig på artiklarna 69.1 och 70.4 i förordning nr 806/2014 för att motivera dess ståndpunkt att kreditinstitutet har en ovillkorlig skyldighet att ”betala” beloppet för det icke återkalleliga betalningsåtagandet när det träder ur förordningens tillämpningsområde innan garantierna återlämnas, saknar rättslig grund. Tribunalen motiverade sitt resonemang med att hänvisa till målsättningen att uppnå den målnivå som föreskrivs i artikel 69.1 i nämnda förordning. Enligt artikel 3.1 led 34 i förordning nr 806/2014 omfattar ”tillgängliga finansiella medel” emellertid ”kontanter, insättningar, tillgångar och indrivningsbara betalningsåtaganden som står till fondens förfogande”. Av detta följer att de ”tillgängliga finansiella medel” som avses i artikel 69.1 i förordningen genom sin konstruktion omfattar de icke återkalleliga betalningsåtagandena i sig, oavsett om beloppen har betalats kontant. Artikel 69.1 kan således inte utgöra rättslig grund för någon ovillkorlig skyldighet att betala de belopp som motsvarar dessa åtaganden kontant. Eftersom icke återkalleliga betalningsåtaganden endast är ett av flera finansiella medel som SRB förfogar över, finns det dessutom inget som hindrar SRB från att justera de andra institutens framtida enskilda bidrag för att säkerställa att målnivån uppnås, i enlighet med artikel 69.2 och 69.4 i förordning nr 806/2014. Genom att ange att artikel 70.4 i förordningen, som förbjuder återbetalning av bidrag som ”på vederbörligt sätt har mottagits”, är tillämplig på samtliga förhandsbidrag, utan undantag, ansåg tribunalen således att icke återkalleliga betalningsåtaganden utgör ”bidrag som på vederbörligt sätt mottagits”. En sådan tolkning är dock oförenlig med den formulering som unionslagstiftaren har använt. Under alla omständigheter kan ett förbud mot att ”återbetala” sådana åtaganden, även om denna formulering hade en innebörd, inte utgöra en rättslig grund som är tillräcklig för att ålägga kreditinstitutet en positiv skyldighet att betala de belopp som motsvarar dessa åtaganden, om villkoret för betalning av dessa belopp inte var uppfyllt.
40
Genom den första grundens fjärde del har klaganden gjort gällande att tribunalen tolkade artikel 7.1 i genomförandeförordning 2015/81 på ett sätt som innebär att artikel 7.2 och 7.3 i genomförandeförordningen förvrängs och att den ändamålsenliga verkan med den sistnämnda bestämmelsen går förlorad. Enligt tribunalen innebär artikel 7.1 i genomförandeförordningen att upphävandet av ett icke återkalleligt betalningsåtagande och återlämnandet av motsvarande säkerhet, vilka föreskrivs i nämnda artikel 7.3, ”således inte [kan] ske till nackdel för den gemensamma resolutionsfonden”. För det första föranleder denna tolkning slutsatsen att upphävandet av ett sådant åtagande och återlämnandet av motsvarande säkerheter, såsom föreskrivs i nämnda artikel 7.3, med nödvändighet och i sig skulle äventyra fondens finansiella kapacitet eller likviditet och att artikel 7.3 således aldrig skulle kunna tillämpas. För det andra innebär tribunalens tolkning en förvrängning av ordalydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81, vilket bekräftas av punkt 44 i den överklagade domen, i vilken tribunalen i själva verket hänvisar till de åtgärder som föreskrivs i artikel 7.2 och 7.1 i genomförandeförordningen, och inte i artikel 7.3. För det tredje är tribunalens tolkning inte trovärdig. Det finns en uttrycklig bestämmelse som föreskriver att återlämnandet av säkerheter ska föregås av begärandet av icke återkalleliga betalningsåtaganden och betalningen av kontantbeloppet, nämligen artikel 7.2 i nämnda genomförandeförordning. Om tanken var att samma mekanism ska tillämpas när ett kreditinstitut inte längre omfattas av förordning nr 806/2014, vilket är den situation som artikel 7.3 i nämnda genomförandeförordning tar fasta på, skulle en bestämmelse med den innebörden uttryckligen ha införts däri.
41
Genom den första grundens femte del har klaganden i andra hand gjort gällande att tribunalen åsidosatte principen om att specialbestämmelser har företräde framför bestämmelser av mer allmän karaktär (lex specialis legi generali derogat) genom att ge de allmänna bestämmelserna i artikel 70.4 i förordning nr 806/2014 och i artikel 7.1 och 7.4 i genomförandeförordning 2015/81 företräde framför de särskilda bestämmelser som föreskrivs i artikel 7.2 och 7.3 i genomförandeförordningen. Genom att slå fast att ”unionslagstiftaren [i nämnda artikel 70.4 har] preciserat att förhandsbidrag som ’på vederbörligt sätt har mottagits’ inte skulle återbetalas [och att unionslagstiftaren g]enom denna formulering har … fastställt en regel som inte innehåller något undantag”, gav tribunalen felaktigt företräde åt en regel, som den framställer som allmän, framför de särskilda regler om icke återkalleliga betalningsåtaganden som föreskrivs i artikel 7.2 och 7.3 i genomförandeförordning 2015/81. På samma sätt lämnade tribunalen företräde åt artikel 7.1 framför artikel 7.3 i samma genomförandeförordning genom att slå fast att den sistnämnda bestämmelsen ska tolkas ”mot bakgrund” av den förstnämnda. Artikel 7.1 innehåller emellertid en allmän princip om att fondens finansiella kapacitet inte får påverkas, medan det i artikel 7.3 på ett detaljerat och applicerbart sätt preciseras vad som ska hända med icke återkalleliga betalningsåtaganden i det mycket specifika fall då ett kreditinstitut inte längre omfattas av förordning nr 806/2014.
42
SRB har bestritt dessa argument.
Domstolens bedömning
43
Vad gäller den första grundens första del, avseende underlåtenhet att beakta ordalydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81, ska det påpekas att tribunalen, efter att ha citerat ordalydelsen i artikel 7 i denna förordning, i punkt 36 i den överklagade domen fann att begreppet icke återkalleligt i artikeln enligt gängse mening avser något som inte kan bestridas och att ett icke återkalleligt betalningsåtagande således innebär en obestridlig skyldighet att betala det belopp med avseende på vilket åtagandet har ingåtts. Tribunalen påpekade därutöver i punkt 37 i den överklagade domen att även om det är riktigt att ordalydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 inte uttryckligen anger att kreditinstitut som beslutar att lämna tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014 först måste betala in sina bidrag för att deras säkerhet därefter ska återlämnas, så är dessa institut skyldiga att, i enlighet med artiklarna 69 och 70 i förordning nr 806/2014, under den inledande perioden betala ett årligt bidrag till fonden, så att den uppnår målnivån i slutet av nämnda period. Tribunalen drog härav slutsatsen att om den säkerhet som täcker ett icke återkalleligt betalningsåtagande återlämnades utan att det bidrag för vilket detta åtagande ingåtts dessförinnan hade mottagits, skulle institutet således inte uppfylla sin skyldighet att betala hela det bidrag som skulle betalas för den period då det omfattades av tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014; dessutom skulle förhandsbidraget i form av ett icke återkalleligt betalningsåtagande inte ge möjlighet att uppnå målet att förse fonden med finansiella medel motsvarande den nivå som unionslagstiftaren föreskrivit.
44
Härav följer att tribunalen, i motsats till vad klaganden har gjort gällande, gjorde en bokstavstolkning av ordalydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81.
45
Vad vidare gäller invändningen om att tribunalen åsidosatte principerna om tolkning av unionsrätten genom att välja en kontextuell och teleologisk analys, medan ordalydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 var fullständigt klar och precis, erinrar domstolen om att det visserligen följer av fast rättspraxis att en tolkning av en unionsbestämmelse inte får leda till att bestämmelsens klara och precisa lydelse förlorar all ändamålsenlig verkan. Unionsdomstolen har emellertid inte därigenom fråntagits möjligheten att i vissa situationer använda sig av de tolkningsmetoder som den anser lämpliga för att klargöra den exakta räckvidden av en unionsbestämmelse som framstår som klar. Härvidlag ska varje bestämmelse i unionsrätten bedömas i sitt sammanhang och tolkas mot bakgrund av samtliga bestämmelser som ingår i denna rättsordning, dess syften och dess utveckling vid den tidpunkt då den aktuella bestämmelsen ska tillämpas (dom av den 3 september 2024, Illumina och Grail/kommissionen, C‑611/22 P och C‑625/22 P, EU:C:2024:677, punkterna 126 och 127 samt där angiven rättspraxis). Av domstolens rättspraxis följer även att en genomförandeförordning dessutom ska tolkas i överensstämmelse med bestämmelserna i grundförordningen, där så är möjligt (dom av den 29 februari 2024, cdVet Naturprodukte, C‑13/23, EU:C:2024:175, punkt 60 och där angiven rättspraxis).
46
I förevarande fall är ordalydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 förvisso klar i fråga om vilka följderna är för upprätthållandet av ett kreditinstituts icke återkalleliga betalningsåtaganden, när kreditinstitutet inte längre omfattas av förordning nr 806/2014. Så är dock inte fallet vad gäller de följder som utträdet får vad gäller de bidrag till fonden som dessa åtaganden utgör med avseende på den period då detta kreditinstitut omfattades av förordningen.
47
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 40 i sitt förslag till avgörande kan tribunalen således inte klandras för att ha åsidosatt principerna för tolkning av unionsrätten, eftersom tribunalen prövade lydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 och jämförde sina konstateranden med de relevanta bestämmelserna i förordning nr 806/2014, det vill säga artiklarna 69 och 70, för att bedöma huruvida det som framgick av den påstått klara och precisa formuleringen av artikel 7.3, som åberopats av klaganden, kunde bekräftas. Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.
48
Vad gäller den första grundens andra del, avseende ett åsidosättande av artikel 70.1 i förordning nr 806/2014, artikel 7.2 och 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 samt principen om likabehandling, är det riktigt, såsom klaganden har påpekat, att man i artikel 70.1 i förordning nr 806/2014 använder uttrycket samlas in, och inte uttrycket betalas in, för att hänvisa till de förhandsbidrag som kreditinstitut som omfattas av förordning nr 806/2014 är skyldiga att lämna.
49
I punkt 28 i den överklagade domen slog tribunalen dock fast att det följer av artikel 70.1 i förordning nr 806/2014 att kreditinstitut som är etablerade i en deltagande medlemsstat, såsom var fallet med klaganden, är skyldiga att ”betala” bidraget till fonden för varje bidragsår. Tribunalen slog på den grundvalen fast att kreditinstitut som använt ett icke återkalleligt betalningsåtagande för ett bidragsår fortfarande är skyldiga att betala in sina förhandsbidrag i kontanter för samma år som de beslutar att lämna tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014. Enligt tribunalen var en sådan tolkning dessutom förenlig med det mål som eftersträvas med artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81, vilket, såsom framgår av punkt 44 i den överklagade domen, är att säkerställa att fondens finansiella medel kommer att stå till SRB:s förfogande så snabbt som möjligt vid en resolution, det vill säga att skydda fondens finansiella kapacitet och likviditet.
50
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 49–52 i sitt förslag till avgörande, har den av klaganden påtalade terminologiska åtskillnaden – enligt vilken ordet betala avser ett kontantbidrag, medan uttrycket samlas in avser antingen en betalning i kontanter eller ingåendet av ett icke återkalleligt betalningsåtagande – ingen inverkan för förståelsen av artikel 70.1 i förordning nr 806/2014 jämförd med artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81.
51
Användningen av uttrycket ”samlas in” i artikel 70.1 i förordning nr 806/2014 och ordet betala i den överklagade domen hänför sig nämligen till två sidor av samma skyldighet. Den terminologiska åtskillnad som klaganden har gjort mellan dessa två uttryck har inte heller något stöd i de respektive texterna i förordning nr 806/2014 och genomförandeförordning 2015/81.
52
I synnerhet framgår det inte, i motsats till vad klaganden har anfört, på något sätt av punkt 28 i den överklagade domen att tribunalen ansåg att det förelåg en ”påstådd skyldighet för det aktuella institutet att ’betala’, det vill säga att erlägga, ett årligt bidrag i kontanter till fonden under den inledande perioden”. Såsom framgår av punkterna 39, 40, 50 och 55 i den överklagade domen, vilka klaganden likväl har tagit upp, hänvisade tribunalen nämligen varje gång till hela det årliga bidrag som de berörda instituten ska lämna, utan att göra någon åtskillnad mellan den del av detta bidrag som skulle betalas i kontanter och den del som i förekommande fall täcktes av icke återkalleliga betalningsåtaganden.
53
Av detta följer att användningen av uttrycket samlas in i artikel 70.1 i förordning nr 806/2014 inte i sig kan utesluta tribunalens tolkning att kreditinstitut som använder icke återkalleliga betalningsåtaganden är skyldiga att betala sina bidrag kontant när de beslutar att träda ut ur tillämpningsområdet för denna förordning.
54
Eftersom bestämmelsen i detta sammanhang hänvisar till att varje berört instituts årliga enskilda bidrag ”samlas in”, utan att göra någon åtskillnad i detta avseende, skulle en sådan åtskillnad som den som klaganden har förespråkat i praktiken innebära ett ifrågasättande av själva ordalydelsen i nämnda bestämmelse.
55
Vad gäller klagandens argument avseende artikel 7.2 i genomförandeförordning 2015/81, om att icke återkalleliga betalningsåtaganden endast kan begäras i samband med en resolutionsåtgärd, ska det påpekas att SRB inte har tillämpat denna bestämmelse, vilket tribunalen konstaterade i punkt 54 i den överklagade domen. Förevarande mål rör nämligen inte konsekvenserna av en betalningsbegäran vid resolution av ett kreditinstitut, utan konsekvenserna av upphävandet av ett icke återkalleligt betalningsåtagande som har ingåtts av ett institut som lämnar tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014.
56
Den omständigheten att artikel 7.2 i genomförandeförordning 2015/81 föreskriver en betalningsskyldighet vid en resolutionsåtgärd där fonden deltar utesluter emellertid inte på något sätt att en liknande skyldighet åläggs med hänvisning till kreditinstitutens bidragsskyldighet enligt artikel 70.1 i förordning nr 806/2014 och till principen om likabehandling.
57
En sådan betalningsskyldighet ska i synnerhet gälla när icke återkalleliga betalningsåtaganden upphävs till följd av att ett kreditinstitut inte längre omfattas av den sistnämnda förordningen, eftersom upphävandet inte får leda till att de finansiella medel som står till fondens förfogande minskar med ett belopp motsvarande institutets årliga bidrag för den period under vilken institutet omfattades av förordning nr 806/2014. Såsom framgår av artiklarna 69 och 70 i denna förordning ska kreditinstitutens årliga bidrag nämligen göra det möjligt för fonden att bygga upp en beloppsreserv som motsvarar målnivån vid utgången av den inledande perioden. I detta syfte anger man i artikel 70.4 i förordningen att när bidragen på vederbörligt sätt har mottagits ska de inte återbetalas, och beloppet tillfaller därmed fonden. Eftersom bidragen kan lämnas i form av icke återkalleliga betalningsåtaganden med tillämpning av artikel 70.3 i förordning nr 806/2014, påverkar inte den omständigheten att dessa åtaganden upphävs när ett institut inte längre omfattas av denna förordning, i enlighet med artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81, den omständigheten att de belopp som motsvarar dessa bidrag tillfaller fonden.
58
Slutligen innebär den allmänna principen om likabehandling att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. Frågan huruvida situationer är att anse som lika ska bland annat bedömas utifrån föremålet för och syftet med den åtgärd varigenom den aktuella distinktionen införs. Vidare ska man beakta principerna och syftena på det område där åtgärden vidtagits (dom av den 11 september 2025, Cairo Network m.fl., C‑764/23–C‑766/23, EU:C:2025:691, punkt 124 och där angiven rättspraxis).
59
Syftet med förordning nr 806/2014 är att fastställa enhetliga regler för resolution av kreditinstitut inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism som bland annat grundar sig på en gemensam resolutionsfond som finansieras genom bidrag från kreditinstitut som omfattas av denna förordning. Med hänsyn till detta syfte kräver principen om likabehandling att dessa institut, för den period under vilken de omfattas av den aktuella förordningen, bidrar på samma sätt till fonden, eftersom de befinner sig i en jämförbar situation.
60
Den omständigheten att ett av dessa institut inte längre omfattas av förordningen kan inte leda till att institutet undantas från kravet på bidrag för den period under vilken det omfattades av förordningen. Att inte kräva att ett kreditinstitut ska betala de belopp som motsvarar dess icke återkalleliga betalningsåtaganden när nämnda åtaganden, med tillämpning av artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81, upphävs på grund av att detta institut inte längre omfattas av förordning nr 806/2014, skulle innebära att institutet, utan att det finns några sakliga skäl för detta och i strid med principen om likabehandling, befrias från kravet på att lämna bidrag till fonden för den period under vilken det omfattades av den sistnämnda förordningen.
61
Mot bakgrund av karaktären på de årliga bidragen till fonden och av principen om likabehandling innebär upphävandet av icke återkalleliga betalningsåtaganden med tillämpning av artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 därmed att det kreditinstitut som lämnar tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014 är skyldigt att betala ett belopp, som motsvarar dessa åtaganden, till fonden före upphävandet.
62
Av ovan anförda skäl kan tribunalen inte klandras för att ha ”bortsett från den villkorliga karaktären” hos de icke återkalleliga betalningsåtagandena eller för att i punkterna 33 och 55 i den överklagade domen ha fastslagit att den kontanta betalningen inom ramen för ett icke återkalleligt betalningsåtagande endast var uppskjuten.
63
På samma sätt har klaganden felaktigt hävdat att tribunalen, genom sin tolkning, skapade en ”sämre situation” för de kreditinstitut som lämnat tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014, jämfört med för de institut som kvarstått, eftersom de förstnämnda instituten är skyldiga att betala kontanta belopp som motsvarar de icke återkalleliga betalningsåtagandena, medan de sistnämnda inte har någon sådan skyldighet så länge en resolutionsåtgärd inte inbegriper fonden, såsom framgår av artikel 7.2 i genomförandeförordning 2015/81.
64
Domstolen konstaterar nämligen, med beaktande av syftet med förordning nr 806/2014, att från och med den tidpunkt då kreditinstitut inte längre omfattas av förordning nr 806/2014 befinner sig dessa institut och de kreditinstitut som fortfarande omfattas av förordningen inte längre i en jämförbar situation vad gäller deras skyldigheter i enlighet med förordning nr 806/2014. Av detta följer att även om det skulle visa sig att de förstnämnda befinner sig i en ”sämre situation” än vad de sistnämnda gör, innebär detta inte att likabehandlingsprincipen har åsidosatts.
65
Vad slutligen gäller klagandens vidhållande om att lydelsen i artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 uppenbarligen framstår som klar och precis, räcker det att hänvisa till punkterna 43–47 i denna dom.
66
Av det ovan anförda följer att överklagandet inte heller kan vinna bifall såvitt avser den första grundens andra del.
67
Vad gäller den första grundens tredje del, om att det saknas en rättslig grund för skyldigheten att betala beloppet för det icke återkalleliga betalningsåtagandet vid utträde ur tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014, erinras det, för det första, om att tribunalen stödde sig på artikel 69.1 i nämnda förordning för att ange det huvudsakliga mål som eftersträvas med den årliga insamlingen av förhandsbidrag, det vill säga att säkerställa att de finansiella medel som är tillgängliga för fonden vid utgången av den inledande period som fastställs i bestämmelsen uppnår den målnivå som anges däri. Tribunalen gjorde en riktig bedömning när den på denna grund i punkt 41 i den överklagade domen angav att om artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 tolkades på så sätt att ett kreditinstitut som inte längre omfattas av förordning nr 806/2014 – såsom klaganden – inte behöver betala det kontanta belopp som motsvarar ett icke återkalleligt betalningsåtagande som institutet har ingått, skulle denna bestämmelse innebära ett åsidosättande av syftet att uppnå målnivån, ett syfte som särskilt eftersträvas i artikel 69 i förordning nr 806/2014.
68
Vad vidare gäller klagandens påstående om definitionen av begreppet tillgängliga finansiella medel, såsom den framgår av artikel 3.1 led 34 i förordning nr 806/2014 jämförd med artikel 69.1 i samma förordning, konstaterar domstolen att detta påstående stöder, snarare än motsäger, tribunalens resonemang. Eftersom icke återkalleliga betalningsåtaganden omfattas av begreppet tillgängliga finansiella medel i den mening som avses i förordning nr 806/2014 och följaktligen beaktas för att uppnå fondens målnivå, måste nämligen upphävandet av dem med nödvändighet åtföljas av en kompensation som är likvärdig det kontantbelopp som motsvarar dessa åtaganden.
69
Vad slutligen beträffar klagandens påstående om att ett kreditinstituts utträde ur tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014 snarare borde kompenseras genom justeringar av förhandsbidragen från kreditinstitut som kvarblir i förordningens tillämpningsområde, erinras det om att kreditinstitutens enskilda bidrag, med tillämpning av artikel 70 i denna förordning, ska samlas in årligen med hänsyn till beloppet av samma instituts skulder, exklusive kapitalbas, och till deras riskprofil, utan beaktande av en minskning av bidragen från vissa kreditinstitut till följd av att dessa institut har lämnat förordningens tillämpningsområde.
70
Härav följer att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den beaktade artikel 69.1 i förordning nr 806/2014 och det mål som eftersträvas med denna bestämmelse för att bestämma omfattningen av den betalningsskyldighet som åligger de kreditinstitut som lämnar förordningens tillämpningsområde.
71
För det andra kunde, av de skäl som anges i punkterna 56–61 i förevarande dom, tribunalens bedömning att artikel 70.4 i förordning nr 806/2014, som föreskriver att de bidrag som på vederbörligt sätt har mottagits från varje kreditinstitut inte ska återbetalas, även ge stöd för dess tolkning att de garantier som är kopplade till de icke återkalleliga betalningsåtagandena kan återlämnas först efter erläggandet av ett belopp motsvarande det bidrag som dessa åtaganden har ersatt.
72
Domstolen kan i detta avseende inte godta klagandens argument, om att de avtal som ingåtts mellan kreditinstituten och SRB, i syfte att ingå icke återkalleliga betalningsåtaganden, till sin natur inte kan ”mottas”.
73
Unionslagstiftaren har genom den klara ordalydelsen i artikel 70.4 i förordning nr 806/2014 nämligen avsett att generellt inte tillåta återbetalning av förhandsbidrag som på vederbörligt sätt har mottagits (dom av den 29 september 2022, ABLV Bank/SRB, C‑202/21 P, EU:C:2022:734, punkt 54). Såsom SRB har gjort gällande ska begreppet ”på vederbörligt sätt har mottagits” således, om det utan åtskillnad avser förhandsbidrag, tillämpas oberoende av typen av bidrag, inbegripet icke återkalleliga betalningsåtaganden.
74
Mot bakgrund av det ovan anförda åsidosatte inte tribunalen, i motsats till vad klaganden har hävdat, vare sig artikel 69.1 eller artikel 70.4 i förordning nr 806/2014.
75
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens tredje del.
76
Vad gäller den första grundens fjärde del, som avser en felaktig tolkning av artikel 7.1 i genomförandeförordning 2015/81, slog tribunalen, i punkt 41 i den överklagade domen, fast att bestämmelsen i fråga uttryckligen föreskriver att användningen av icke återkalleliga betalningsåtaganden inte på något sätt får äventyra fondens finansiella kapacitet eller likviditet. En sådan föreskrift nämns även i skäl 16 i genomförandeförordningen. Tribunalen slog på den grunden fast att upphävandet av ett icke återkalleligt betalningsåtagande och återlämnandet av motsvarande säkerhet inte i något fall kan ske till nackdel för fonden.
77
I motsats till vad klaganden har hävdat innebär inte denna tolkning att den ändamålsenliga verkan med artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 går förlorad. Om artikel 7.3 tolkades så, att den tillåter kreditinstitut att inte betala sina förhandsbidrag förrän deras säkerhet har återlämnats till dem, skulle den princip som unionslagstiftaren har fastställt i artikel 7.1 i genomförandeförordningen, vilken är anpassad till föreskriften i artikel 69.1 i förordning nr 806/2014, åsidosättas.
78
Tribunalen gjorde därför inte något fel när den i punkt 42 i den överklagade domen fann att artikel 7.1 i genomförandeförordning 2015/81 är tillämplig på behandlingen av icke återkalleliga betalningsåtaganden från ett kreditinstitut som lämnar tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014, och att artikel 7.3 i nämnda genomförandeförordning följaktligen ska tolkas mot bakgrund av denna bestämmelse.
79
Vad gäller klagandens ytterligare argument avseende artikel 7.2 och 7.3 i genomförandeförordning 2015/81, om att dessa bestämmelser i huvudsak föreskriver en betalningsskyldighet endast vid ett resolutionsbeslut, räcker det att hänvisa till punkterna 56–61 ovan.
80
Mot bakgrund av det ovan anförda, och i motsats till vad klaganden har gjort gällande, innebär tribunalens tolkning av artikel 7.1 i genomförandeförordning 2015/81 varken att punkterna 2 och 3 i artikel 7 förvrängs eller att dessa punkters ändamålsenliga verkan går förlorad.
81
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens fjärde del.
82
Vad gäller den första grundens femte del, avseende åsidosättande av principen om lex specialis, vilken åberopats alternativt, kan artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 inte – i motsats till vad klaganden har gjort gällande – anses utgöra lex specialis som avviker från i synnerhet artikel 70.4 i förordning nr 806/2014.
83
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 87 i sitt förslag till avgörande står förordning nr 806/2014, i egenskap av grundförordning, nämligen högre i normhierarkin än genomförandeförordning 2015/81. Bestämmelserna i genomförandeförordning 2015/81 kan därmed inte ha företräde framför bestämmelserna i förordning nr 806/2014, eftersom det inte uttryckligen anges något undantag eller någon bestämmelse om detta.
84
Dessutom ger artikel 70.7 i förordning nr 806/2014 rådet befogenhet att anta genomförandeakter, såsom genomförandeförordning 2015/81, för att fastställa genomförandevillkoren för punkterna 1–3 i artikel 70. Såsom framgår av domstolens praxis kan rådet emellertid inte genom genomförandeakter komplettera eller ändra en lagstiftningsakt, inte ens i dess icke väsentliga delar (dom av den 28 februari 2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, punkterna 48 och 49). Rådet kan således inte ändra artikel 70.4 i förordning nr 806/2014 genom genomförandeförordning 2015/81.
85
Mot bakgrund av den bedömning som gjorts i samband med den tredje delen av förevarande grund kan det under alla omständigheter konstateras att det, såsom SRB har gjort gällande, inte föreligger någon motstridighet mellan artikel 70.4 i förordning nr 806/2014 och artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81.
86
Dessutom framgår det av punkterna 76–80 ovan att artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 ska tolkas med beaktande av artikel 7.1 i samma genomförandeförordning, liksom att tribunalens tolkning av nämnda artikel 7.1 varken förvränger punkterna 2 och 3 i artikel 7 i genomförandeförordningen eller medför att den ändamålsenliga verkan med dessa punkter går förlorad.
87
Av ovanstående följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grundens femte del.
88
Eftersom överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser någon av delarna i den första grund som klaganden har åberopat, kan överklagandet inte bifallas såvitt avser denna grund.
Den andra grunden: Bristfällig motivering
Parternas argument
89
Klaganden har gjort gällande att den överklagade domen är bristfälligt motiverad och innehåller en motstridig motivering. Klaganden har särskilt hänvisat till sådana motstridigheter i punkterna 30, 33, 36, 41 och 43 i domen, i vilka tribunalen slog fast följande:
–
För det första att icke återkalleliga betalningsåtaganden utgör bidrag som ”på vederbörligt sätt har mottagits” i den mening som avses i artikel 70.4 i förordning nr 806/2014, även om de inte har betalats ”omedelbart”.
–
För det andra att dessa åtaganden är ”icke återkalleliga”, samtidigt som det därefter hävdas att artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 syftar till att ”avsluta” dem, ”vilket innebär att [de] inte kvarstår efter det att det bidragande [kredit]institutet har lämnat tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014”.
–
För det tredje, såsom redan angetts ovan, att artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 syftar till att ”avsluta” icke återkalleliga betalningsåtaganden, trots att tribunalen har slagit fast att denna bestämmelse syftar till att ”säkerställa att den gemensamma resolutionsfondens finansiella medel kommer att stå till SRB:s förfogande så snabbt som möjligt vid en resolution”.
–
För det fjärde, att artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 inte kan tillämpas ”till nackdel för den gemensamma resolutionsfonden” och på ett sätt som äventyrar dess ”finansiella kapacitet eller likviditet”, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 69.1 i förordning nr 806/2014 och i artikel 7.1 i genomförandeförordning 2015/81, utan att visa hur tillämpningen av nämnda artikel 7.3 skulle kunna ”äventyra den gemensamma resolutionsfondens finansiella kapacitet eller likviditet” eller målsättningen att uppnå den målnivå som anges i artikel 69.1. Under alla omständigheter visade tribunalen inte på vilket sätt denna bestämmelse och artikel 7.1 i genomförandeförordning 2015/81 är tillräckligt precisa för att utgöra hinder för den klara och precisa återlämnandemekanism som fastställs i artikel 7.3 i genomförandeförordningen eller ålägga en betalningsskyldighet på villkor som inte ställs upp i artikel 7.2 i genomförandeförordningen, som även den har en klar och precis lydelse.
90
SRB har bestritt dessa argument.
Domstolens bedömning
91
Domstolen erinrar om att tribunalens motiveringsskyldighet innebär, enligt fast rättspraxis, att det klart och tydligt ska framgå hur tribunalen har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för avgörandet och så att domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning (dom av den 20 april 2023, rådet/El-Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
92
En motstridig eller obegriplig motivering i en dom från tribunalen är att jämställa med en avsaknad av motivering (dom av den 20 april 2023, rådet/El-Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
93
I förevarande fall ska det inledningsvis påpekas, i likhet med vad generaladvokaten har anfört i punkt 95 och följande punkter i sitt förslag till avgörande, att det inte finns någon motstridighet i motiveringen mellan å ena sidan tribunalens konstaterande i punkt 33 i den överklagade domen, om att icke återkalleliga betalningsåtaganden inte utgör bidrag som betalas ”omedelbart”, utan bidrag vars betalning ”skjuts upp”, och å andra sidan tribunalens påstående i punkt 30 i den överklagade domen, om att icke återkalleliga betalningsåtaganden som ingåtts av ett institut utgör bidrag som ”på vederbörligt sätt har mottagits”. Förbudet mot återbetalning av förhandsbidrag i artikel 70.4 i förordning nr 806/2014 omfattar nämligen samtliga tillgängliga finansiella medel, inbegripet icke återkalleliga betalningsåtaganden.
94
Vidare är det inte heller motstridigt att kräva betalning för den förpliktelse som ligger till grund för det icke återkalleliga betalningsåtagandet, även om det upphävs. Den rättsliga skyldigheten att betala förhandsbidrag för en viss bidragsperiod består nämligen, eftersom icke återkalleliga betalningsåtaganden endast är valfria medel som står till kreditinstitutens förfogande i detta avseende.
95
Genom att slå fast att artikel 7.3 i genomförandeförordning 2015/81 gör det möjligt att ställa medel till fondens förfogande ”vid en resolution”, motsäger tribunalen inte heller det resonemang genom vilket den fann att kreditinstitutet har en ovillkorlig skyldighet att betala det belopp som motsvarar det icke återkalleliga betalningsåtagandet. Det är på grund av denna ovillkorliga skyldighet som ett sådant institut inte kan befrias från att behöva betala det belopp som täcks av de icke återkalleliga betalningsåtagandena, vilket gör det möjligt att snabbt ställa fondens medel till förfogande ”vid en resolution”. Det är därvid fråga om anledningen till att fonden ens inrättades samt syftet att uppnå fondens målnivå, såsom denna inrättats i unionslagstiftningen.
96
Slutligen har tribunalen, såsom framgår av prövningen av den första grunden, vederbörligen motiverat på vilket sätt den risk som fonden löper, liksom målsättningen att uppnå målnivån, utgör hinder för att förhandsbidrag i form av icke återkalleliga betalningsåtaganden försvinner på grund av att ett kreditinstitut lämnar tillämpningsområdet för förordning nr 806/2014.
97
Eftersom inget av de argument som klaganden har anfört för att visa att den överklagade domen är bristfälligt motiverad och att motiveringen är motstridig framstår som välgrundat, kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
98
Därmed har överklagandet inte vunnit bifall på någon av de grunder som klaganden har åberopat. Överklagandet ska därför ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
99
Enligt artikel 138.1 i domstolens rättegångsregler, som enligt artikel 184.1 i samma rättegångsregler ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
100
SRB har yrkat att klaganden ska ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska klaganden förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta SRB:s rättegångskostnader.
101
Enligt artikel 184.4 i rättegångsreglerna får domstolen besluta att en intervenient i första instans som har deltagit i den skriftliga eller den muntliga delen av förfarandet vid domstolen ska bära sina rättegångskostnader. Med tillämpning av denna bestämmelse ska Fédération bancaire française bära sina rättegångskostnader.
102
I artikel 140.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 däri också ska tillämpas i mål om överklagande, föreskrivs att medlemsstater som har intervenerat ska bära sina rättegångskostnader. Republiken Frankrike ska således bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
BNP Paribas Public Sector SA ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Gemensamma resolutionsnämnden (SRB).
3)
Fédération bancaire française och Republiken Frankrike ska vardera bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.