62022CC0777
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2024 m. lapkričio 21 d. (
1
)
Sujungtos bylos C‑777/22 P ir C‑789/22 P
Europos Centrinis Bankas (ECB)
prieš
Francesca Corneli (C‑777/22 P)
ir
Europos Komisija
prieš
Francesca Corneli (C‑789/22 P)
„Apeliaciniai skundai – Ekonominė ir pinigų politika – Bendras priežiūros mechanizmas – Reglamentas (ES) Nr. 1024/2013 – 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa – ECB pareiga taikyti nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkeltos direktyvos – Direktyva 2014/59/ES – 29 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys – Tiesioginis taikymas – Pareigų nustatymas privatiems asmenims – Direktyvą atitinkantis aiškinimas – Teismo vykdoma kontrolė, kaip ECB taiko nacionalinės teisės aktus – ECB sprendimas bankui Banca Carige SpA taikyti laikinąjį administravimą – Smulkiosios akcininkės ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa – Tiesioginė ir konkreti sąsaja – Suinteresuotumo pareikšti ieškinį tęstinumas“
Turinys
I. Įvadas
II. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
1. Reglamentas Nr. 1024/2013
2. Direktyva 2014/59
B. Nacionalinė teisė
III. Ginčo aplinkybės
A. Faktinės aplinkybės
B. Skundžiamas sprendimas
IV. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
V. Vertinimas
A. Apeliacinių skundų pagrindų apžvalga ir jų nagrinėjimo eilės tvarka
B. Apeliacinių skundų pagrindai, susiję su ieškinio priimtinumu
1. Teisė pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą
a) Tiesioginė sąsaja
b) Konkreti sąsaja
2. Suinteresuotumo pareikšti ieškinį tęstinumas
3. Tarpinė išvada
C. Apeliacinių skundų pagrindai, susiję su ieškinio pagrįstumu: ar yra Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos, siejamos su Direktyvos 2014/59 29 straipsniu ir TUB 70 straipsnio 1 dalimi, pažeidimas?
1. Nagrinėjimo eilės tvarka
2. Ar Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys taikytinas tiesiogiai ir turi taikymo viršenybę?
a) Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje įtvirtintos normos struktūra
b) Ar galimas tiesioginis Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies taikymas, kai tai nepalanku bankui ir jo akcininkams?
3. In eventu: ar ECB turi tiesiogiai taikyti Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį?
a) ECB kaip tiesiogiai taikytinų direktyvos nuostatų adresatas
b) Tiesioginio Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio taikymo, kai tai nepalanku bankui ir jo akcininkams, pasekmės
4. Ar TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktą ir 70 straipsnio 1 dalį galima aiškinti direktyvą atitinkančiu būdu?
5. Ar nacionalinė teisė, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, yra „teisė“, ar „faktas“?
6. Priekaišto, susijusio su TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punkto, siejamo su 70 straipsnio 1 dalimi, aiškinimu pagal direktyvą, priimtinumas
7. Tarpinė išvada
VI. Išvada
I. Įvadas
1.
Šie sujungti Europos Centrinio Banko (toliau – ECB) ir Europos Komisijos (toliau kartu – apeliantai) apeliaciniai skundai paduoti dėl Bendrojo Teismo sprendimo (toliau – skundžiamas sprendimas) (
2
), kuriuo jis panaikino 2019 m. sausio 1 d. ir kovo 29 d. ECB sprendimus (toliau – ginčijami sprendimai). ECB šiais sprendimais bankui Banca Carige SpA pritaikė laikinąjį administravimą (
3
) ir paskui jį pratęsė iki 2019 m. rugsėjo 30 d. (
4
)
2.
Ieškovė pirmojoje instancijoje ir kita apeliacinio proceso šalis F. Corneli buvo viena iš daugelio banko smulkiųjų akcininkų.
3.
Pirma, apeliantai Bendrajam Teismui reiškia priekaištą dėl to, kad jis, jų manymu, nepagrįstai pripažino ieškinį priimtinu. Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad F. Corneli turi (tebesitęsiantį) suinteresuotumą pareikšti ieškinį dėl ginčijamų sprendimų panaikinimo ir kad šie sprendimai yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susiję, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Šiuo atžvilgiu, kiek tai susiję su ECB bankui taikytu laikinuoju administravimu, Bendrasis Teismas F. Corneli situaciją skyrė nuo akcininkų situacijos, kokia buvo priimant Sprendimą ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (
5
) (toliau – Sprendimas Trasta Komercbanka). Toje byloje akcininkai apskundė ECB sprendimą panaikinti atitinkamo banko veiklos leidimą. Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad tas sprendimas nėra tiesiogiai susijęs su akcininkais, taigi jų ieškinį dėl panaikinimo atmetė kaip nepriimtiną. Teisingumo Teismas rėmėsi argumentu, kad sprendimas turėjo tik neigiamą ekonominį poveikį akcininkams, bet neturėjo įtakos jų teisinei padėčiai (
6
).
4.
Antra, apeliantai, kiek tai susiję su ieškinio pagrįstumu, iš esmės reiškia priekaištą dėl to, kad, jų manymu, Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento (ES) Nr. 1024/2013 (
7
) 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos nuostatą. Šiuo atžvilgiu kyla svarbių klausimų, į kuriuos Teisingumo Teismo jurisprudencijoje dar nėra atsakyta. Jie susiję su tuo, kokios apimties yra minėtoje teisės normoje nustatyta ECB pareiga, naudojantis kredito įstaigų priežiūros įgaliojimais pagal Bendrą priežiūros mechanizmą, taikyti ir nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę buvo perkelti atitinkami Sąjungos teisės aktai, be kita ko, šioje byloje taikytina Direktyva 2014/59/ES (
8
):
–
Ar ECB nacionalinės teisės aktus turi taikyti taip, kaip juos priėmė teisės aktų leidėjas, siekdamas jais į nacionalinę teisę perkelti direktyvą, ir kaip juos aiškina ir taiko nacionaliniai teismai, net jei tai prieštarauja šios direktyvos nuostatoms?
–
Ar tokiu atveju, kai direktyvos nuostatos taikytinos tiesiogiai, ne tik valstybių narių institucijos ir teismai, bet ir ECB turi taikyti išimtinai šias nuostatas ir pagal Sąjungos teisės viršenybės principą netaikyti joms prieštaraujančių nacionalinės teisės aktų?
–
Ar tokiu atveju, kai direktyvos nuostatos tiesiogiai netaikytinos, pvz., dėl to, kad jomis nustatomos pareigos privatiems asmenims, ECB turi laikytis principų, taikomų dėl nacionalinės teisės aiškinimo pagal direktyvą?
–
Ar tuomet ECB turi remtis nacionalinėje teisėje pripažintais aiškinimo metodais ir valstybės narės teismų šiuo klausimu suformuota jurisprudencija?
5.
Mano manymu, ECB, kaip Sąjungos institucija, atsižvelgiant į esminį siekį – užtikrinti Sąjungos teisės sistemos nuoseklumą ir atitiktį teisinės valstybės principui, negali būti pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą įpareigojamas sąmoningai pažeisti Sąjungos teisę, t. y. taikyti jai prieštaraujančius nacionalinės teisės aktus. Jei jis būtų įpareigojamas taip daryti, tokią padėtį turėtų ištaisyti Sąjungos teismai. Visgi dėl šių klausimų ir tokios išvados motyvų labai ginčijamasi ir teisinėje literatūroje (
9
). Reikia atsakyti ir į kitą ginčijamą klausimą, kokie kontrolės kriterijai taikytini procese dėl panaikinimo pirmojoje instancijoje ir paskesniame apeliaciniame procese dėl ECB veiksmų, susijusių su nacionalinės teisės nuostatų taikymu (
10
).
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
6.
Šios bylos teisinis pagrindas pagal Sąjungos teisę iš esmės yra Reglamentas Nr. 1024/2013 ir Direktyva 2014/59.
1. Reglamentas Nr. 1024/2013
7.
Reglamento Nr. 1024/2013 34 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„siekdamas vykdyti savo uždavinius ir naudotis priežiūros įgaliojimais, ECB turėtų taikyti materialines taisykles, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta kredito įstaigų priežiūra. Tos taisyklės yra sudarytos iš atitinkamų Sąjungos teisės aktų, visų pirma tiesiogiai taikomų reglamentų arba direktyvų, pvz., dėl kredito įstaigų ir finansinių konglomeratų kapitalo poreikių. Jei su rizikos ribojimu pagrįsta kredito įstaigų priežiūra susijusios materialinės taisyklės yra nustatytos direktyvose, ECB turėtų taikyti nacionalinės teisės aktus, kuriais tos direktyvos yra perkeltos į nacionalinę teisę. Jei atitinkamą Sąjungos teisę sudaro reglamentai ir srityse, kuriose šio reglamento įsigaliojimo dieną tais reglamentais valstybėms narėms aiškiai suteikiama galimybių pasirinkti, ECB taip pat turėtų taikyti nacionalinius teisės aktus, kuriais pasinaudojama tokiomis galimybėmis. Tokios galimybės turėtų būti laikomos išskirtinėmis galimybėmis, kuriomis gali pasinaudoti tik kompetentingos arba paskirtosios institucijos. Tai nedaro poveikio Sąjungos teisės viršenybės principui. Todėl ECB, priimdamas gaires, rekomendacijas arba sprendimus, turėtų remtis atitinkamais privalomais Sąjungos teisės aktais ir veikti jų laikydamasis“.
8.
Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Vykdydamas šiuo reglamentu jam pavestus uždavinius ir siekdamas užtikrinti aukštus priežiūros standartus ECB taiko visą atitinkamą Sąjungos teisę ir, kai tokią Sąjungos teisę sudaro direktyvos, nacionalinės teisės aktus, kuriais tos direktyvos perkeliamos į nacionalinę teisę. Jei atitinkamą Sąjungos teisę sudaro reglamentai ir jei šiuo metu tais reglamentais valstybėms narėms aiškiai suteikiama galimybių pasirinkti, ECB taip pat taiko nacionalinės teisės aktus, kuriais pasinaudojama tomis galimybėmis.“
2. Direktyva 2014/59
9.
Direktyvos 2014/59 39 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„šioje direktyvoje nustatytais gaivinimo ir ankstyvosios intervencijos etapais akcininkai turėtų išlaikyti visapusišką atsakomybę už įstaigą ir visišką jos kontrolę, išskyrus atvejus, kai kompetentinga institucija paskiria laikinąjį administratorių.“
10.
Šios direktyvos 40 konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, nustatyta:
„siekiant išsaugoti finansinį stabilumą svarbu, kad kompetentingos institucijos turėtų galimybę pagerinti pablogėjusią įstaigos finansinę ir ekonominę būklę anksčiau, nei ta įstaiga atsidurs tokioje padėtyje, kai institucijoms neliks kitų alternatyvų kaip tik ją pertvarkyti. Tuo tikslu kompetentingoms institucijoms turėtų būti suteikti ankstyvosios intervencijos įgaliojimai, įskaitant įgaliojimus paskirti laikinąjį administratorių, kuris pakeistų įstaigos valdymo organą ir vyresniąją vadovybę arba laikinai su jais dirbtų. Laikinajam administratoriui turėtų būti pavesta naudotis visais jam suteiktais įgaliojimais siekiant skatinti imtis sprendimų, kuriais būtų pagerinta įstaigos finansinė būklė. Skiriant laikinąjį administratorių neturėtų būti nepagrįstai kliudoma akcininkams arba savininkams naudotis teisėmis ar vykdyti procedūrinių pareigų, nustatytų pagal Sąjungos arba nacionalinę bendrovių teisę, ir turėtų būti laikomasi Sąjungos arba valstybių narių tarptautinių įsipareigojimų, susijusių su investicijų apsauga. <…>“
11.
Direktyvos 2014/59 28 straipsnyje „Vyresniosios vadovybės ir valdymo organo pašalinimas“ nustatyta:
„Kai įstaigos finansinė būklė labai pablogėja arba kai esama rimtų įstatymų, kitų teisės aktų ar įstaigos įstatų pažeidimų ar rimtų administracinių pažeidimų, ir kitų priemonių, kurių imtasi pagal 27 straipsnį, nepakanka tai pablogėjusiais padėčiai ištaisyti, valstybės narės užtikrina, kad kompetentingos institucijos galėtų pareikalauti pašalinti visą institucijos vyresniąją vadovybę arba valdymo organą ar atskirus jos ar jo narius. Nauja vyresnioji vadovybė arba valdymo organas skiriamas vadovaujantis nacionaliniais ir Sąjungos teisės aktais ir kompetentinga institucija turi ją arba jį patvirtinti ar jam arba jai pritarti.“
12.
Direktyvos 2014/59 29 straipsnyje „Laikinasis administratorius“ nustatyta:
„1.   [K]ai kompetentinga institucija mano, kad vyresniosios vadovybės arba valdymo organo pakeitimas, kaip nurodyta 28 straipsnyje, nėra pakankama priemonė padėčiai ištaisyti, valstybės narės užtikrina, kad kompetentingos institucijos galėtų paskirti vieną ar daugiau laikinųjų įstaigos administratorių. Atsižvelgdamos į tai, kas būtų proporcinga konkrečiomis aplinkybėmis, kompetentingos institucijos gali paskirti laikinąjį administratorių, kuris arba laikinai pakeistų įstaigos valdymo organą, arba laikinai dirbtų kartu su įstaigos valdymo organu; savo sprendimą kompetentinga institucija patikslina paskyrimo metu. Jeigu kompetentinga institucija paskiria laikinąjį administratorių dirbti kartu su įstaigos valdymo organu, ji tokio paskyrimo metu apibrėžia laikinojo administratoriaus vaidmenį, pareigas ir įgaliojimus, taip pat reikalavimus, keliamus įstaigos valdymo organui prieš priimant konkrečius sprendimus ar imantis konkrečių veiksmų pasikonsultuoti su laikinuoju administratoriumi ar gauti jo pritarimą. Reikalaujama, kad kompetentinga institucija viešai praneštų apie laikinojo administratoriaus paskyrimą, išskyrus atvejus, kai laikinasis administratorius neturi įgaliojimų atstovauti įstaigai. Valstybės narės taip pat užtikrina, kad laikinasis administratorius būtų kvalifikuotas, turėtų gebėjimų ir žinių, reikalingų jo funkcijoms vykdyti, ir kad jo nesaistytų joks interesų konfliktas.
2.   Kompetentinga institucija apibrėžia laikinojo administratoriaus įgaliojimus laikinojo administratoriaus paskyrimo metu, atsižvelgdama į tai, kas yra proporcinga konkrečiomis aplinkybėmis. Tokie įgaliojimai gali apimti kai kuriuos arba visus įstaigos valdymo organo įgaliojimus pagal įstaigos įstatus ir nacionalinės teisės aktus, įskaitant įgaliojimus vykdyti kai kurias arba visas įstaigos valdymo organo administracines funkcijas. Laikinojo administratoriaus įgaliojimai įstaigos atžvilgiu turi atitikti taikomą nacionalinę bendrovių teisę.
3.   Kompetentinga institucija laikinojo administratoriaus paskyrimo metu apibrėžia jo vaidmenį ir funkcijas, kurie gali apimti įstaigos finansinės būklės užtikrinimą, įstaigos veiklos (arba jos dalies) administravimą, kad būtų išsaugota arba atkurta įstaigos finansinė būklė, ir priemonių taikymą patikimam ir riziką ribojančiam įstaigos veiklos valdymui atkurti. Laikinojo administratoriaus paskyrimo metu kompetentinga institucija nustato visus jo vaidmens ir funkcijų apribojimus.
4.   Valstybės narės užtikrina, kad kompetentingos institucijos turėtų išimtinę teisę skirti ir atleisti laikinąjį administratorių. Kompetentinga institucija gali atleisti laikinąjį administratorių bet kuriuo metu ir dėl bet kurios priežasties. Kompetentinga institucija gali keisti laikinojo administratoriaus paskyrimo sąlygas bet kuriuo metu, laikydamasi šio straipsnio.
5.   Kompetentinga institucija gali reikalauti, kad tam tikriems laikinojo administratoriaus veiksmams iš anksto pritartų kompetentinga institucija. Kompetentinga institucija gali apibrėžti tokius reikalavimus laikinojo administratoriaus paskyrimo metu arba kai keičiamos laikinojo administratoriaus paskyrimo sąlygos.
Be[t] kuriuo atveju laikinasis administratorius gali pasinaudoti įgaliojimais sušaukti visuotinį įstaigos akcininkų susirinkimą ir nustatyti tokio susitikimo darbotvarkę tik gavęs išankstinį kompetentingos institucijos pritarimą.
6.   Kompetentinga institucija gali reikalauti, kad laikinasis administratorius kompetentingos institucijos nustatytais intervalais ir savo įgaliojimų termino pabaigoje parengtų įstaigos finansinės būklės bei veiksmų, kuriuos jis atliko per savo paskyrimą, ataskaitas.
7.   Laikinasis administratorius skiriamas ne ilgesniam nei vienerių metų laikotarpiui. Tą laikotarpį išimties tvarka galima pratęsti, jei vis dar vykdomos laikinojo administratoriaus paskyrimo sąlygos. Kompetentinga institucija turi nustatyti, ar, atsižvelgiant į sąlygas, reikia išlaikyti laikinąjį administratorių, ir turi pagrįsti tokį sprendimą akcininkams[.]
8.   Laikantis šio straipsnio, laikinojo administratoriaus paskyrimas neturi poveikio akcininkų teisėms pagal Sąjungos arba nacionalinę bendrovių teisę.
9.   Valstybės narės gali apriboti bet kurio laikinojo administratoriaus atsakomybę pagal nacionalinę teisę dėl atsakomybės už veiksmus ir neveikimą vykdant laikinojo administratoriaus funkcijas pagal 3 dalį.
10.   Pagal šį straipsnį paskirtas laikinasis administratorius neturi būti laikomas pagal nacionalinę teisę „šešėliniu“ direktoriumi arba de facto direktoriumi.“
B.
Nacionalinė teisė
13.
Direktyva 2014/59 į Italijos teisę buvo perkelta 2015 m. lapkričio 16 d.Decreto legislativo (įstatymas dekretas) Nr. 181 (
11
).
14.
2015 m. liepos 9 d. Įstatymo Nr. 114 (
12
) 8 straipsnyje, kuriame nustatyti naudojimuisi įgaliojimais būtini principai ir pagrindiniai kriterijai, be kita ko, numatyta:
„1.   Naudodamasi įgaliojimu į nacionalinę teisę perkelti 2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2014/59/ES, kuria nustatoma kredito įstaigų ir investicinių įmonių gaivinimo ir pertvarkymo sistema ir iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 82/891/EEB, direktyvos 2001/24/EB, 2002/47/EB, 2004/25/EB, 2005/56/EB, 2007/36/EB, 2011/35/ES, 2012/30/ES bei 2013/36/ES ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (ES) Nr. 1093/2010 bei (ES) Nr. 648/2012, vyriausybė privalo, be 1 straipsnio 1 dalyje nustatytų principų ir pagrindinių kriterijų, taikyti Direktyvoje 2014/59/ES nustatytus principus ir kriterijus ir šiuos konkrečius pagrindinius principus ir kriterijus:
a)
užtikrinti nacionalinės teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliama direktyva, ir Sąjungos teisės sistemos, taikomos bankų priežiūrai, krizių valdymui ir investuotojų apsaugai, nuoseklumą ir suderinamumą, visų pirma užtikrinant, kad Direktyvoje 2014/59/ES numatytomis galimybėmis būtų naudojamasi laikantis 2014 m. liepos 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 806/2014, kuriuo nustatomos kredito įstaigų ir tam tikrų investicinių įmonių pertvarkymo vienodos taisyklės ir vienoda procedūra, kiek tai susiję su bendru pertvarkymo mechanizmu ir Bendru pertvarkymo fondu, ir iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010, nuostatų.
<…>“
15.
Įstatymu dekretu Nr. 181 buvo iš dalies pakeistas Bankų ir kredito įstatymas (Testo unico bancario, toliau – TUB) (
13
). Į 01-I skirsnį „Ankstyvame etape taikomos intervencijos priemonės“ buvo įterptas 69octiesdecies straipsnis, kurio 1 dalies b punkte nustatyta:
„Banca d’Italia [(Italijos centrinis bankas)] gali dėl banko arba bankų grupės patronuojančiosios bendrovės imtis šių priemonių:
<…>
b)
atleisti 69vicies semel straipsnyje nurodytus asmenis, kai esama rimtų įstatymų ir kitų teisės aktų ar įstatų pažeidimų arba rimtų administracinių nusižengimų arba kai labai pablogėja banko arba bankų grupės situacija, jei šio straipsnio a punkte arba 53bis ir 67ter straipsniuose numatytų priemonių nepakanka padėčiai ištaisyti.“
16.
TUB 69vicies semel straipsniu priežiūros institucijai suteikiama galimybė atleisti atskirus valdymo ir kontrolės organų narius ir generalinį direktorių.
17.
TUB 70 straipsnio 1 dalyje, kuri buvo įterpta į I skirsnį „Ypatingas administravimas“, nustatyta:
„Banca d’Italia gali nurodyti paleisti bankų valdymo ir kontrolės funkcijas vykdančius organus, kai esama 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punkte nurodytų pažeidimų ar nusižengimų arba kai tikėtini dideli turto praradimai arba kai paleidimo reikalaujama valdymo organų arba neeiliniame visuotiniame akcininkų susirinkime priimtu motyvuotu prašymu.“
III. Ginčo aplinkybės
A.
Faktinės aplinkybės
18.
Bankas yra biržinė kredito įstaiga (buveinė – Italijoje), kuriai nuo 2014 m. taikoma tiesioginė ECB priežiūra. Laikotarpiu nuo 2014 m. gruodžio mėn. iki 2019 m. sausio 1 d. bankas patyrė iš viso daugiau kaip 1,6 mlrd. EUR nuostolį. Ieškinio pareiškimo Bendrajame Teisme momentu F. Corneli turėjo 200000 paprastųjų akcijų, jos sudarė 0,000361 % banko įstatinio kapitalo.
19.
Laikotarpiu nuo 2016 m. iki 2018 m. pabaigos ECB įgyvendino kelias banko rekapitalizavimo ir stabilizavimo priemones, siekdamas, kad bankas vėl atitiktų nuosavų lėšų reikalavimus pagal Direktyvos 2014/59 27 straipsnio 1 dalį, bet tos priemonės nedavė rezultato (
14
).
20.
Pirmuoju ginčijamu sprendimu, priimtu 2019 m. sausio 1 d. ir grindžiamu TUB 69octiesdecies, 70 ir 98 straipsniais, siejamais su Direktyvos 2014/59 29 straipsniu (toliau taip pat – sprendimas dėl laikinojo administravimo), ECB bankui pritaikė laikinąjį administravimą ir nurodė imtis visų pirma šių priemonių:
–
paleisti banko valdybą ir jos ankstesnius narius pakeisti trimis laikinaisiais administratoriais, tarp jų M. ir I., anksčiau atitinkamai ėjusiais banko valdybos pirmininko ir generalinio direktoriaus pareigas,
–
paleisti banko priežiūros komitetą ir jo ankstesnius narius pakeisti trimis kitais asmenimis,
–
pavesti naujiems organams „imtis būtinų priemonių užtikrinti, kad [bankas] vėl nuosekliai laikytųsi kapitalui keliamų reikalavimų“.
21.
2019 m. sausio 2 d. ECB ir bankas vienu metu paskelbtuose pranešimuose spaudai pranešė apie sprendimo dėl laikinojo administravimo priėmimą. Tuomet Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Nacionalinė bendrovių ir biržos priežiūros institucija, Italija) sustabdė prekybą banko išleistais arba garantuotais vertybiniais popieriais „iki [šio] sprendimo įsigaliojimo arba iki išsamios informacinės sistemos apie [šiuos] vertybinius popierius sukūrimo, ypač po to, kai rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros srityje kompetentingos institucijos ėmėsi naujų iniciatyvų“.
22.
Antruoju ginčijamu sprendimu, priimtu 2019 m. kovo 29 d., ECB pratęsė laikinąjį administravimą iki 2019 m. rugsėjo 30 d. (toliau taip pat – pirmasis sprendimas dėl pratęsimo). Apie tai bankas pranešė 2019 m. kovo 30 d. pranešime spaudai.
23.
2019 m. rugsėjo 30 d. sprendimu ECB pratęsė laikinąjį administravimą iki 2019 m. gruodžio 31 d. (toliau – antrasis sprendimas dėl pratęsimo).
24.
2019 m. gruodžio 20 d. sprendimu ECB pratęsė laikinąjį administravimą iki 2020 m. sausio 31 d. tam, kad būtų galima užbaigti kapitalo didinimo sandorį (toliau – trečiasis sprendimas dėl pratęsimo).
25.
Kaip vienodai atsakymuose į rašytinius ir žodinius Teisingumo Teismo klausimus nurodė bylos šalys, 2019 m. rugsėjo mėn. banką pagal laikinųjų administratorių sudarytą ir neeiliniame visuotiniame akcininkų susirinkime patvirtintą bendrąją sutartį rekapitalizavo Fondo Interbancario di Tutela dei Depositi (toliau – FITD) (
15
). 2022 m. vasarą FITD turimas banko akcijas pardavė BPER Banca S.p.a. Dėl paskesnės squeeze-out procedūros F. Corneli 2022 m. rugsėjo mėn. turėjo parduoti savo akcijas ir taip neteko banko (smulkiosios) akcininkės statuso.
B.
Skundžiamas sprendimas
26.
F. Corneli pareiškė ieškinį dėl ginčijamų sprendimų panaikinimo, Bendrojo Teismo kanceliarijoje jis buvo gautas 2019 m. liepos 11 d. Komisija įstojo į bylą palaikyti ECB reikalavimų atmesti ieškinį.
27.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas panaikino ginčijamus sprendimus. Kitų ieškinio reikalavimų tiek, kiek jie buvo bendrai susiję su visais – po pirmojo ginčijamo sprendimo priimtais – paskesniais ir vėlesniais aktais, t. y. įskaitant antrąjį ir trečiąjį sprendimus dėl pratęsimo, Bendrasis Teismas netenkino.
28.
Ieškinio nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, kurį pareiškė ECB ir palaikė Komisija, Bendrasis Teismas atmetė motyvuodamas tuo, kad ginčijami sprendimai yra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su F. Corneli, kaip banko smulkiąja akcininke, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, ir ji turi suinteresuotumą pareikšti ieškinį. Taigi ieškovė turi teisę pareikšti ieškinį (
16
).
29.
Bendrasis Teismas byloje nusprendė, kad ECB ginčijamus sprendimus priėmė nesant pakankamo teisinio pagrindo. Sprendimai buvo grindžiami „dideliu [banko] situacijos pablogėjimu“, kaip tai suprantama pagal TUB 70 straipsnio 1 dalį, kuria į nacionalinę teisę perkeltas Direktyvos 2014/59 29 straipsnis, nors šioje (nacionalinės) teisės nuostatoje tokios sąlygos nenustatyta. Ji nustatyta tik TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punkte, kuriuo į nacionalinę teisę perkeltas direktyvos 28 straipsnis. Pastarojoje (nacionalinės) teisės nuostatoje reglamentuojamas tik bankų valdymo ar kontrolės organų narių „atleidimas“, bet ne – TUB 70 straipsnyje numatytas – įgaliojimas „paleidžiant“ šiuos organus bankui pritaikyti laikinąjį administravimą. Taigi TUB 69octiesdecies ir 70 straipsniai susiję su skirtingais atvejais ir – atsižvelgiant į Direktyvos 2014/59 28 ir 29 straipsnių formuluotę – paeiliui taikytinomis skirtingo intervencijos intensyvumo priemonėmis, priklausančiomis nuo skirtingų, išsamių (alternatyvių) sąlygų. Vadinasi, sąlyga „banko situacijos pablogėjimas“ netaikoma priemonėms pagal TUB 70 straipsnį, taigi ECB pažeidė šią nuostatą (
17
).
30.
Bendrojo Teismo manymu, dėl aiškios TUB 69octiesdecies ir 70 straipsnių formuluotės ir joje vartojamų sąvokų negalimas ir Sąjungos teisę atitinkantis jų aiškinimas. ECB pritaikyta priemonė yra numatytoji TUB 70 straipsnyje, taigi turi būti tenkinamos šioje teisės normoje nustatytos sąlygos (
18
). TUB 69octiesdecies straipsnyje numatytas „[b]anko situacijos pablogėjimas“ yra „ne bendrinė sąvoka, o teisės akto tekste nustatyta sąlyga, kuria daroma nuoroda į išsamų keturių alternatyvių sąlygų sąrašą“, taigi ja negali būti pagrindžiama priemonė pagal TUB 70 straipsnį (
19
).
31.
Be to, Bendrojo Teismo manymu, ECB nėra įpareigotas taikyti Direktyvą 2014/59 tam, kad, labai pablogėjus banko situacijai, pritaikytų jam laikinąjį administravimą. Tai taip pat nekyla iš Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalyje nustatytos pareigos ECB taikyti nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkeltos direktyvos. Ši nuostata negali būti suprantama „kaip apimanti du atskirus pareigų šaltinius, t. y. visą Sąjungos teisę, įskaitant direktyvas, prie jų pridedant [joms perkelti į nacionalinę teisę skirtą] nacionalinę teisę“. Bendrojo Teismo manymu, iš tiesų toks aiškinimas reikštų, „kad nacionalinės nuostatos skiriasi nuo direktyvų ir kad tokiu atveju abi dokumentų rūšys yra privalomos ECB kaip skirtingi norminiai šaltiniai“ (
20
). Tai prieštarautų SESV 288 straipsniui. Be kita ko, direktyva negali pagrįsti pareigų privačiam asmeniui. Tai reiškia, kad ECB padarytos klaidos negalima ištaisyti laisvai aiškinant TUB 70 straipsnį, atsižvelgiant į Direktyvą 2014/59 (
21
).
32.
Kitų šešių paties identifikuotų ieškinio pagrindų (
22
) Bendrasis Teismas nebenagrinėjo.
33.
Tiek, kiek F. Corneli formuluote „visi paskesni ir vėlesni aktai“, kurią ji vartojo ieškinyje, dublike ir dar viename rašte, orientavosi ir į antrąjį ir trečiąjį sprendimus dėl pratęsimo, Bendrasis Teismas šiuos reikalavimus dėl neapibrėžtumo ir Procedūros reglamento 76 straipsnio d punkte ir 86 straipsnyje nustatytų sąlygų neįvykdymo atmetė kaip nepriimtinus motyvuodamas tuo, kad ieškinys nėra pakankamai su tuo susijęs (
23
).
IV. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
34.
Procesiniu dokumentu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2022 m. gruodžio 21 d., ECB padavė apeliacinį skundą byloje C‑777/22 P.
35.
Procesiniu dokumentu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2022 m. gruodžio 22 d., Komisija padavė apeliacinį skundą byloje C‑789/22 P.
36.
Atitinkamai 2023 m. sausio 18 ir 20 d. Komisijos ir ECB prašymu 2023 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo pirmininkas nusprendė pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 54 straipsnį bylas C‑777/22 P ir C‑789/22 P sujungti.
37.
Procesiniu dokumentu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2023 m. kovo 20 d., Italija pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio pirmą pastraipą pateikė prašymą leisti įstoti į bylą palaikyti ECB ir Komisijos reikalavimų. 2023 m. balandžio 17 d. sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas tenkino šį prašymą. Italija savo įstojimo į bylą paaiškinimą pateikė 2023 m. gegužės 26 d.
38.
ECB, palaikomas Italijos, prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek juo panaikinti ginčijami sprendimai,
–
atmesti ieškinį dėl panaikinimo kaip nepriimtiną,
–
jei šie reikalavimai nebūtų patenkinti, konstatuoti, kad ginčijami sprendimai yra teisėti, ir prireikus grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl skundžiamame sprendime nenagrinėtų ieškinio pagrindų,
–
priteisti iš F. Corneli bylinėjimosi išlaidas, kurias ECB patyrė pirmojoje instancijoje ir apeliaciniame procese.
39.
Komisija, palaikoma Italijos, prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
atmesti ieškinį dėl panaikinimo kaip nepriimtiną ar nepagrįstą,
–
priteisti iš F. Corneli bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas,
–
jei šie reikalavimai nebūtų patenkinti, panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
40.
F. Corneli prašo:
–
atmesti apeliacinius skundus kaip nepriimtinus ir patvirtinti skundžiamą sprendimą,
–
jei šis reikalavimas nebūtų patenkintas, patenkinti prašymus, kurių Bendrasis Teismas nenagrinėjo, arba,
–
jei ir šis reikalavimas nebūtų patenkintas, grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo.
41.
Atitinkamai 2023 m. lapkričio 3 ir 6 d. ECB ir Italijos prašymu sujungtos bylos 2024 m. gegužės 7 d. buvo perduotos Teisingumo Teismo didžiajai kolegijai.
42.
2024 m. gegužės 7 d. Bendrasis Teismas paprašė šalių raštu atsakyti į tam tikrus klausimus, šalys tai padarė per nustatytą terminą.
43.
2024 m. birželio 25 d. vykusiame posėdyje šalys buvo išklausytos ir atsakė į Teisingumo Teismo klausimus.
V. Vertinimas
A.
Apeliacinių skundų pagrindų apžvalga ir jų nagrinėjimo eilės tvarka
44.
Byloje C‑777/22 P ECB, palaikomas Italijos, reiškia du apeliacinio skundo pagrindus.
45.
Apeliacinio skundo pirmuoju pagrindu ECB reiškia Bendrajam Teismui priekaištą dėl to, kad jis, ECB manymu, vertindamas ginčijamų sprendimų „tiesioginę ir konkrečią sąsają“ su F. Corneli, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, ir jos suinteresuotumą pareikšti ieškinį, padarė kelias teisės klaidas. Apeliacinio skundo antruoju pagrindu ECB reiškia priekaištą dėl to, kad, jo manymu, Bendrasis Teismas, priimdamas ginčijamus sprendimus, teisiškai klaidingai įvertino jų teisinius pagrindus; šis vertinimas pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą turėjo būti atliktas remiantis visais taikytinais nacionalinės teisės aktais ir jų aiškinimo metodais. Tai visų pirma pasakytina apie TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktą ir 70 straipsnio 1 dalį, kaip šias nuostatas aiškina Italijos teismai.
46.
Byloje C‑789/22 P Komisija, palaikoma Italijos, reiškia penkis apeliacinio skundo pagrindus, jie iš dalies sutampa su ECB apeliacinio skundo pagrindais.
47.
Apeliacinio skundo pirmuoju pagrindu Komisija reiškia priekaištą dėl tų pačių, jos manymu, Bendrojo Teismo taikant SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą padarytų teisės klaidų, kurias nurodė ECB apeliacinio skundo pirmuoju pagrindu. Apeliacinio skundo antruoju pagrindu Komisija reiškia priekaištą Bendrajam Teismui dėl to, kad jis, Komisijos manymu, taikydamas Procedūros reglamento 84 straipsnį, padarė teisės klaidą, nes neleistinai ex officio iškėlė esminio teisinio trūkumo klausimą ir priėmė dėl jo sprendimą ultra petita. Apeliacinio skundo trečiuoju pagrindu Komisija – panašiai kaip ECB apeliacinio skundo antruoju pagrindu – kritikuoja tariamai teisiškai klaidingą Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos ir TUB 70 straipsnio 1 dalies aiškinimą. Apeliacinio skundo ketvirtasis pagrindas susijęs su SESV 288 straipsnio trečios pastraipos pažeidimu ir grindžiamas tuo, kad Bendrasis Teismas teisiškai klaidingai preziumavo, jog TUB 70 straipsnio 1 dalis negali būti aiškinama pagal Direktyvos 2014/59 29 straipsnį. Galiausiai apeliacinio skundo penktuoju pagrindu Komisija – panašiai kaip ECB apeliacinio skundo antruoju pagrindu – reiškia priekaištą Bendrajam Teismui, kad vertindamas nacionalinės teisės ir direktyvų santykį jis padarė kelias teisės klaidas, įskaitant Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos ir SESV 288 straipsnio antros ir trečios pastraipų nuostatų pažeidimą, ir neatsižvelgė į tai, kad atitinkamos direktyvų nuostatos taikytinos tiesiogiai.
48.
Pirmiausia kartu išnagrinėsiu apeliacinių skundų pagrindus, susijusius su ieškinio priimtinumu (
24
) (apie tai – B dalyje). Paskui taip pat kartu išnagrinėsiu apeliacinių skundų pagrindus, susijusius su Bendrojo Teismo byloje atliktais vertinimais (
25
) (apie tai – C dalyje).
B.
Apeliacinių skundų pagrindai, susiję su ieškinio priimtinumu
49.
Atsižvelgiant į apeliacinių skundų pagrindus, susijusius su ieškinio priimtinumu, kyla, pirma, klausimas, ar ginčijami sprendimai yra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su F. Corneli, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą (apie tai – 1 skirsnyje), ir, antra, klausimas, ar ji turi (tebesitęsiantį) interesą, kad ginčijami sprendimai būtų panaikinti (apie tai – 2 skirsnyje).
50.
Reikia atsižvelgti į tai, kad Teisingumo Teismas ieškinio priimtinumo, įskaitant suinteresuotumo pareikšti ieškinį tęstinumą, klausimą apeliaciniame procese turi išnagrinėti – nepriklausomai nuo šalių argumentų ir Bendrojo Teismo vertinimo – ex officio (
26
). Jau vien dėl šios priežasties F. Corneli pareikštas nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas dėl ECB apeliacinio skundo pirmojo pagrindo negali būti laikomas pagrįstu ir turi būti atmestas.
1. Teisė pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą
51.
Pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą asmuo ne jam skirtą teisės aktą gali apskųsti tuomet, kai tas aktas „yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję[s]“. Pirmiausia ištirsiu, ar ginčijami sprendimai yra tiesiogiai susiję su F. Corneli.
a) Tiesioginė sąsaja
52.
Pagal suformuotą jurisprudenciją tam, kad būtų laikoma, jog aktas yra „tiesiogiai susijęs“ su asmeniu, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, turi būti kartu tenkinamos dvi sąlygos. Pirma, ginčijama priemonė turi tiesiogiai daryti poveikį asmens teisinei padėčiai. Antra, priemonė negali suteikti subjektui, kuris turi ją įgyvendinti, jokios diskrecijos, taigi ji turi būti įgyvendinama grynai automatiškai. Tai, kaip priemonė turi būti įgyvendinama, turi kilti tik iš Sąjungos teisės normos, netaikant jokių kitų įgyvendinimo nuostatų (
27
).
53.
Kaip pagrįstai nurodė Bendrasis Teismas, remdamasis šia jurisprudencija (
28
), ginčijami sprendimai tiesiogiai daro neigiamą poveikį F. Corneli, kaip banko akcininkės, teisinei padėčiai. Tai susiję su naudojimusi dalyvavimo, balsavimo ir kitomis teisėmis, numatytomis banko įstatuose. Priešingai, nei tvirtina ECB, šiuo aspektu negalima įžvelgti, kad būtų nepaisoma atitinkamų banko įstatų nuostatų dėl akcininkų teisių, jau nekalbant apie jų iškraipymą. Ginčijami sprendimai visų pirma paveikia teisę rinkti banko valdymo ir priežiūros organus (banko įstatų 18 ir 26 straipsniai) ir teisę sušaukti visuotinį akcininkų susirinkimą ir nustatyti jo darbotvarkę (banko įstatų 10 straipsnio 4 dalis). Tai taip pat pasakytina apie sąlygas, kuriomis visuotinio akcininkų susirinkimo arba dalies akcininkų sprendimu pagal Italijos civilinio kodekso 2393 ir 2393bis straipsnius banko valdymo ir priežiūros organai gali būti patraukti atsakomybėn (
29
).
54.
Ginčijamais sprendimais bankui buvo pritaikytas laikinasis administravimas ir paskui jis pratęstas, todėl tai reiškia, kad jais buvo sustabdytas arba apribotas naudojimasis šiomis teisėmis, o kartu – padaryta tiesioginė intervencija į akcininkų, įskaitant F. Corneli, teisinę padėtį. Taip yra dėl to, kad, pritaikius laikinąjį administravimą, teisė rinkti banko valdymo ir priežiūros organus ir teisė sušaukti visuotinį akcininkų susirinkimą ir nustatyti jo darbotvarkę buvo perduotos laikiniesiems administratoriams. Tai, kad akcininkų naudojimasis turimomis dalyvavimo arba balsavimo teisėmis atitinkamai sustabdomas arba apribojamas, kyla iš TUB 70 straipsnio 2 dalies, siejamos su 72 straipsnio 6 dalimi, – pagal šias nuostatas šios teisės automatiškai perduodamos laikiniesiems administratoriams (
30
). Be to, pritaikius laikinąjį administravimą, pagal TUB 72 straipsnio 9 dalį banko valdymo ir priežiūros organų civilinė atsakomybė buvo apribota tyčios arba didelio aplaidumo atvejais ir dėl jos į teismą galėjo kreiptis tik laikinieji administratoriai, gavę išankstinį Banca d’Italia leidimą. Taip pat pagal TUB 72 straipsnio 5 dalį laikiniesiems administratoriams buvo perduota teisė, gavus išankstinį Banca d’Italia leidimą, pareikšti ieškinius dėl atsakomybės paleistų banko organų nariams arba generaliniam direktoriui. Taigi tokie ieškiniai pagal Italijos civilinio kodekso 2393 ir 2393bis straipsnius nebegalėjo būti reiškiami visuotinio akcininkų susirinkimo arba akcininkų, kurie kartu valdo tam tikrą kapitalo dalį, sprendimu (
31
).
55.
Bendrasis Teismas pagrįstai preziumavo tokį akcininkų, įskaitant F. Corneli, dalyvavimo arba balsavimo teisių pažeidimą, nepriklausomai nuo to, kad banko įstatuose veiksmingam naudojimuisi šiomis teisėmis iš dalies numatytas kvorumas, t. y. 1 % šių akcininkų turimų akcijų (
32
). Taip yra dėl to, kad visos šios dalyvavimo arba balsavimo teisės – panašiai kaip piliečio balsavimo teisė demokratiniuose rinkimuose – turi savo vertę. Ji nepriklauso nuo klausimo, ar naudojimosi šiomis teisėmis pakanka, kad būtų daroma faktinė įtaka esminiams organizaciniams arba komerciniams banko sprendimams. Dalyvavimo arba balsavimo teisės jau apima ir saugo teisinę galimybę dalyvauti tokiuose sprendimų priėmimo procesuose ir daryti įtaką jų rezultatui. Bendrasis Teismas tai įžvelgė teisingai ir pažymėjo, kad ECB ir Komisijos argumente „neatsižvelgiama <…> į balsavimo teisę, leidžiančią kiekvienam akcininkui individualiai dalyvauti renkant [visuotinio akcininkų susirinkimo] narius, kurie taps valdymo ir priežiūros organų nariais“ (
33
). Pritaikius laikinąjį administravimą, ši teisinė galimybė daryti įtaką banko valdymui automatiškai išnyksta.
56.
Taigi tai, kad smulkusis akcininkas, atsižvelgiant į aplinkybes, reikiamą kvorumą gali pasiekti tik kartu su kitais (smulkiaisiais) akcininkais, klausimui, ar buvo pažeistos jo dalyvavimo arba balsavimo teisės kaip tokios, nėra reikšminga. Tai, ar bus pasiektas toks kvorumas, turi reikšmės tik paskesniam klausimui – ar naudojimosi tomis dalyvavimo arba balsavimo teisėmis pakanka tam, kad būtų pasiektas norimas teisinis poveikis (pvz., sušauktas visuotinis akcininkų susirinkimas arba į jo darbotvarkę įtrauktas tam tikras klausimas). Vis dėlto tai nereiškia, kad gali būti ginčijamas naudojimosi šiomis individualiomis teisėmis apsaugos buvimas ar jos poreikis (
34
). Vadinasi, kaip skundžiamo sprendimo 43–45 punktuose pagrįstai konstatavo Bendrasis Teismas, turi būti atmestas apeliantų priekaištas, kad atitinkamos sprendimų priėmimo teisės priklauso tik visuotiniam akcininkų susirinkimui arba daliai akcininkų, turinčių tam tikrą akcijų kvotą, o ne atskiram, tik balsavimo teisę turinčiam akcininkui.
57.
Be to, Teisingumo Teismas Sprendime Trasta Komercbanka (
35
) netiesiogiai patvirtino, kad tokiu kaip šis atveju, kai bankui tik pritaikomas laikinasis administravimas, – priešingai nei minėtoje byloje nagrinėtu atveju, kai buvo panaikintas banko veiklos leidimas, – akcininko teisių dalyvauti valdant banką pažeidimo gali pakakti tam, kad atitinkamas aktas būtų laikomas „tiesiogiai susijusiu“ su tuo akcininku. Taip yra dėl to, kad šių teisių pažeidimas pastaruoju atveju nėra tapatus neigiamam, grynai ekonominiam poveikiui bankui ir jo akcininkams, kuris kiltų dėl banko veiklos leidimo panaikinimo ar net jo likvidavimo (
36
). Be to, Teisingumo Teismas aiškiai pripažino, kad net sprendimas dėl banko likvidavimo tiesiogiai paveikia akcininkų teisę dalyvauti valdant banką, nes tuo sprendimu valdymas patikimas likvidatoriui. Vis dėlto byloje Trasta Komercbanka toks sprendimas buvo priimtas remiantis tik Latvijos teise. Dėl šios priežasties jo nebuvo galima priskirti nei Sąjungos teisei, nei ginčijamam ECB sprendimui dėl banko veiklos leidimo panaikinimo, taigi pastarasis nebuvo tiesiogiai susijęs su banko akcininkais (
37
). Kaip pagrįstai pažymėjo Bendrasis Teismas (
38
), kitaip yra ECB sprendimo dėl laikinojo administravimo taikymo bankui atveju.
58.
ECB negali paneigti šių išvadų pateikdamas nuorodą į Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) sprendimą Albert ir kiti prieš Vengriją (
39
).
59.
Viena vertus, EŽTT nagrinėta teisė pateikti peticiją pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 34 straipsnį nėra identiška ieškinio pareiškimo sąlygoms pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Antra vertus, EŽTT taip pat iš esmės pripažįsta, kad aktai yra „tiesiogiai susiję“ su banko akcininkais, kaip tai suprantama pagal EŽTK 34 straipsnį, kai peticija teikiama dėl aktų, kurie yra susiję tiek su šiuo banku, tiek su jo akcininkų teisėmis. Šis principas apribojamas tik tokiu atveju, kai bankas ir jo akcininkai tarpusavyje taip glaudžiai susiję, kad juos skirti būtų dirbtina, arba kai tai yra pateisinama dėl „ypatingų aplinkybių“. Taigi EŽTT, panašiai kaip Teisingumo Teismas Sprendime Trasta Komercbanka (šios išvados 57 punktas), pripažino, kad aktai, tiesiogiai susiję su akcininkų teisėmis (dalyvauti valdant banką), skiriasi nuo aktų, nukreiptų (tik) prieš banką. Taip yra dėl to, kad šie aktai ne tik kenkia ekonominiams to banko akcininkų interesams, bet ir keičia jų teisinę padėtį banko valdymo struktūroje (
40
).
60.
Sprendime Albert ir kiti prieš Vengriją EŽTT laikėsi nuomonės, kad priemonės nebuvo „tiesiogiai susijusios“ su akcininkų teisėmis. Teismas tai grindė argumentu, jog, pirma, kiek tai buvo susiję su ginčijamu dviejų atitinkamų bankų susijungimu, per su tuo susijusias sprendimų priėmimo ir balsavimo procedūras akcininkai galėjo naudotis šiomis teisėmis. Antra, šių teisių – dėl per mažos individualių akcijų dalies – nepakako kuriam nors iš šių bankų kontroliuoti. Taigi EŽTT – skirtingai nei pirmiau jo nagrinėtais atvejais, kai buvo dirbtinai sumažinamos akcininkų balsavimo teisės arba panaikinamos akcijos (
41
) – preziumavo, kad ginčijamos, iš esmės su įmone susijusios priemonės turėjo tik „šalutinę ir netiesioginę“ įtaką atskirų akcininkų teisėms kaip tokioms (
42
).
61.
Vis dėlto ypatinga situacija, kai susijungia du bankai, nelygintina su situacija šiuo atveju, kai bankui tik taikomas laikinasis administravimas. Taip yra dėl to, kad abu susijungę bankai nustojo ankstesne forma egzistuoti ir veikti rinkoje. Taigi galutinis struktūrinis banko ir jo veiklos pasikeitimas ir su tuo susijęs ekonominis poveikis skiriasi nuo laikinojo administravimo, kai banko veiklos kontrolė tik laikinai perduodama kitam subjektui, ir nuo jo poveikio akcininkų teisėms. Dėl šios priežasties ECB argumentai, grindžiami EŽTT jurisprudencija dėl bankų susijungimo, šiuo atveju netaikytini ir turi būti atmesti.
62.
Be to, dėl ginčijamais sprendimais pritaikyto ir paskui pratęsto laikinojo administravimo buvo automatiškai sustabdytas ir apribotas naudojimasis banko akcininkų dalyvavimo arba balsavimo teisėmis. Tam nereikėjo tarpinio diskrecinio sprendimo arba papildomo įgyvendinimo akto (
43
). Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos nuspręsdamas, kad šie sprendimai buvo tiesiogiai susiję su F. Corneli, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą (
44
).
b) Konkreti sąsaja
63.
Į klausimą, ar F. Corneli atitinka ir konkrečios sąsajos kriterijų, reikia atsakyti tik jei ginčijami sprendimai nėra„reglamentuojančio pobūdžio teisės akt[ai]“, dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinančių priemonių, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečią alternatyvą. Remiantis suformuota jurisprudencija, ši sąvoka apima visus visuotinio taikymo aktus, išskyrus teisėkūros procedūra priimtus aktus. Tai suponuoja, kad toks teisės aktas taikomas objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir sukelia teisines pasekmes bendrai ir abstrakčiai numatytai asmenų kategorijai (
45
).
64.
Šiuo atveju ši sąlyga netenkinama. Ginčijami sprendimai buvo skirti tiesiogiai bankui, t. y. juridiniam asmeniui, taigi ir buvo susiję su jų priėmimo momentu buvusiu akcininkų skaičiumi. Tad reikia išnagrinėti, ar F. Corneli, kaip akcininkė, tuo metu atitiko konkrečios sąsajos kriterijų.
65.
Mano manymu, Bendrasis Teismas, pateikdamas nuorodą į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagrįstai preziumavo, kad tokia konkreti sąsaja su F. Corneli yra (
46
).
66.
Remiantis suformuota jurisprudencija, priemonė yra konkrečiai susijusi su kitu asmeniu nei priemonės adresatas tik tuomet, jei priemonė šį asmenį paveikia dėl jam būdingų savybių arba aplinkybių, kurios jį išskiria iš kitų asmenų ir todėl individualizuoja taip pat, kaip ir priemonės adresatus (
47
). Visų pirma abstrakčių ir bendrų priemonių atveju Teisingumo Teismas nusprendė, kad galimybės daugiau ar mažiau tiksliai nustatyti asmenų, kuriems taikoma priemonė, skaičių ar net tapatybę nepakanka, kad priemonė būtų laikoma konkrečiai susijusia su tais asmenimis, jei akivaizdu, jog priemonė taikoma atsižvelgiant į joje apibrėžtas objektyvias teisines ar faktines aplinkybes (
48
).
67.
Kaip pagrįstai pažymėjo Bendrasis Teismas (
49
), ginčijamų (konkrečių ir individualių) sprendimų priėmimo momentu F. Corneli buvo individualizuota kaip banko akcininkė, taigi taip pat – kaip aiškiai apibrėžtos visų banko akcininkų grupės narė. Be to, šiais sprendimais buvo padaryta intervencija į F. Corneli galimybę naudotis jai, kaip akcininkei, banko įstatuose pripažintomis dalyvavimo ir balsavimo teisėmis (šios išvados 53 ir paskesni punktai). Taigi ginčijami sprendimai buvo susiję su F. Corneli ne tik kaip su akcininke vertinant „objektyviai“ (pagal santykį su kitų bendrovių akcininkais), kaip tvirtina apeliantai, o kaip su banko akcinio kapitalo dalies turėtoja, kurią tuo momentu buvo galima aiškiai identifikuoti. Be to, šia priemone kaip tik ir buvo siekiama sustabdyti banko akcininkų (o ne kitų bendrovių akcininkų) naudojimąsi dalyvavimo arba balsavimo teisėmis (šios išvados 54 punktas) tam, kad būtų lengviau banką restruktūrizuoti.
68.
Šio vertinimo negali paneigti visų pirma ECB pateiktas argumentas, jog tai reikštų, kad ginčijami sprendimai yra konkrečiai susiję su maždaug 35000 banko akcininkų ir visi jie turi teisę pareikšti ieškinį. Kaip pagrįstai konstatavo Bendrasis Teismas, tai, kiek, priklausomai nuo ginčijamos priemonės pobūdžio, gali būtų potencialių ieškovų, nėra reikšminga, jei priemonės priėmimo momentu juos galima identifikuoti kaip aiškiai apibrėžtos asmenų grupės narius ir šia priemone (tikslingai) daroma intervencija į jų teises (
50
). Tai juo labiau pasakytina šiuo atveju, kai ginčijami sprendimai nėra visuotinio taikymo, o konkretaus ir individualaus pobūdžio priemonės (šios išvados 64 ir 66 punktai).
69.
Taigi Bendrasis Teismas pagrįstai nusprendė, kad ginčijami sprendimai yra konkrečiai susiję su F. Corneli, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Vadinasi, galima neatsakyti, ar papildomi motyvai, dėl kurių reiškė priekaištą Komisija, visų pirma pateikti skundžiamo sprendimo 73–75 punktuose (kaip atsakymas į jos pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus), yra teisiškai klaidingi.
2. Suinteresuotumo pareikšti ieškinį tęstinumas
70.
Belieka išnagrinėti, ar F. Corneli, atsižvelgiant į tai, kad laikinasis administravimas yra baigtas ir ji neginčijamai prarado banko akcininkės statusą, tebeturi suinteresuotumą (pareikšti ieškinį) dėl ginčijamų sprendimų panaikinimo ir tai įrodė.
71.
Bendrasis Teismas nagrinėjo, ar F. Corneli, atskirai nuo banko, turi suinteresuotumą pareikšti ieškinį, ir jį preziumavo motyvuodamas tuo, kad ginčijami sprendimai turėjo poveikį jos, kaip akcininkės, turimoms teisėms (
51
). Visų pirma tai yra teisė sušaukti visuotinį akcininkų susirinkimą, siekiant pasiūlyti pareikšti ieškinį, arba teisė įtraukti atitinkamą klausimą į susirinkimo darbotvarkę (
52
). Šis F. Corneli suinteresuotumas pareikšti ieškinį, kurį reikia skirti nuo banko suinteresuotumo, grindžiamas jos noru visų pirma užsitikrinti su savo, kaip akcininkės, padėtimi pagal bendrovių teisę susijusias dalyvavimo ir balsavimo teises. Vis dėlto tuo Bendrasis Teismas iš esmės tik pakartojo argumentus dėl tiesioginės sąsajos su F. Corneli (šios išvados 53 ir paskesni punktai), bet nenagrinėjo klausimo, ar, atsižvelgiant į tai, kad pasibaigė pirmajame sprendime dėl pratęsimo nustatytas banko laikinojo administravimo terminas, toks F. Corneli suinteresuotumas pareikšti ieškinį tęsėsi iki skundžiamo sprendimo paskelbimo momento. Bendrasis Teismas taip pat nepaprašė F. Corneli tai įrodyti.
72.
Klausimas, ar ieškovas įrodė, kad turi suinteresuotumą pareikšti ieškinį ir kad jis tęsiasi, yra teisinis klausimas (jį reikia skirti nuo teisės pareikšti ieškinį, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą), kurį apeliaciniame procese turi patikrinti Teisingumo Teismas (
53
).
73.
Pagal suformuotą jurisprudenciją fizinio arba juridinio asmens ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas tik tuo atveju, kai ieškovas yra suinteresuotas skundžiamo akto panaikinimu. Tai suponuoja, kad jo panaikinimas gali būti naudingas ieškovui. Šis suinteresuotumas pareikšti ieškinį, kaip esminė ieškinio priimtinumo sąlyga, turi tęstis iki teismo sprendimo priėmimo. Kitaip priimti sprendimą byloje nebėra pagrindo (
54
).
74.
Remiantis suformuota jurisprudencija, suinteresuotumo pareikšti ieškinį tęstinumas gali būti grindžiamas, be kita ko, tuo, kad sprendimas dėl panaikinimo skirtas ieškiniui dėl atsakomybės parengti (
55
). Pagal šią jurisprudenciją galimybės pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo pakanka tokiam suinteresuotumui pareikšti ieškinį pagrįsti, jei jis nėra hipotetinis (
56
). Tam neturi reikšmės aplinkybė, ar Sąjungos arba nacionaliniuose teismuose pareikšti ieškiniai, tikėtina, yra pagrįsti ir ar jų dalykas yra tas pats. Lemiamą reikšmę turi tik tai, ar prašomas skundžiamo teisės akto panaikinimas gali turėti poveikį šiems kitiems ieškiniams (
57
), taigi ar šiuo atžvilgiu gali bent iš dalies turėti prejudicinės reikšmės.
75.
Atsakyme į rašytinius ir žodinius Teisingumo Teismo klausimus F. Corneli tvirtino, kad jos suinteresuotumas pareikšti ieškinį, grindžiamas tuo, kad ji prarado akcijas ir kaip banko akcininkė turėtas dalyvavimo arba balsavimo teises, tęsiasi, visų pirma atsižvelgiant į būsimus ieškinius dėl atsakomybės. Ji ketina pareikšti tokį ieškinį institucijoms ir juridiniams ir fiziniams asmenims, dalyvavusiems banko laikinojo administravimo, restruktūrizavimo ir akcijų pardavimo procesuose; tam svarbu, kad Sąjungos teismai panaikintų ginčijamus sprendimus. Šiuo atžvilgiu F. Corneli pagrįstai nurodė, kad Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnyje nustatytas penkerių metų ieškinio dėl atsakomybės pareiškimo, be kita ko, ECB, senaties terminas pagal SESV 268 straipsnį, siejamą su 340 straipsnio trečia pastraipa, dar nesuėjo (
58
).
76.
Galutinis akcijų ir dalyvavimo arba balsavimo teisių, kaip tokių, praradimas dėl banko restruktūrizavimo negali nei būti tiesiogiai priskirtas ginčijamiems sprendimams, kuriais tik pritaikytas laikinasis administravimas, nei pagrįsti F. Corneli intereso, kad šie sprendimai būtų panaikinti (
59
). Vis dėlto tokį interesą F. Corneli turėjo laikinojo administravimo laikotarpiu, kai ji, kaip akcininkė, nebegalėjo naudotis dalyvavimo arba balsavimo teisėmis (šios išvados 71 punktas).
77.
F. Corneli laikosi nuomonės, kad jai atsiradusios žalos priežastis yra ne tik galutinis akcijų ir dalyvavimo arba balsavimo teisių praradimas, bet ir pastarųjų teisių pažeidimas laikinojo administravimo laikotarpiu. Atsižvelgiant į priemones, kurias nurodė F. Corneli ir ECB atsakymuose į rašytinius Teisingumo Teismo klausimus ir kurios buvo taikytos laikinojo administravimo laikotarpiu 2019 ir 2020 m. ir galiausiai nulėmė, jog FITD rekapitalizavo banką ir paskui pardavė jo akcijas BPER Banca (šios išvados 25 punktas), toks priežastinis ryšys tikrai neatrodo nei hipotetinis, nei visiškai atmestinas. Dėl nacionaliniams teismams suteiktos prerogatyvos nustatyti, ar yra atsakomybės pagal nacionalines žalos atlyginimo taisykles sąlygos, įskaitant neteisėtų veiksmų ir atsiradusios žalos priežastinį ryšį, ne Sąjungos teismai, vertindami suinteresuotumą pareikšti ieškinį, turi tiksliai išnagrinėti šiuos klausimus, jau nekalbant apie tokio priežastinio ryšio atmetimą a priori (šios išvados 74 punktas). Priešingai, pakanka konstatuoti, kad ginčijamų sprendimų panaikinimas – kurį galbūt patvirtins Teisingumo Teismas – remiantis F. Corneli pareikštais pagrindais dėl neteisėtumo gali turėti reikšmės paskesniems ieškiniams dėl atsakomybės.
78.
Taigi F. Corneli turi tebesitęsiantį interesą, kad ginčijami sprendimai būtų panaikinti, tam, kad parengtų ieškinį dėl atsakomybės nacionaliniams arba Sąjungos teismams pagal SESV 263 straipsnio antrą pastraipą, siejamą su 264 straipsnio pirma pastraipa.
3. Tarpinė išvada
79.
Atsižvelgdamas į tebesitęsiantį F. Corneli suinteresuotumą pareikšti ieškinį ir teisę pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, Bendrasis Teismas galėjo pripažinti jos ieškinį dėl panaikinimo priimtinu.
80.
Taigi ECB ir Komisijos apeliacinių skundų pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
C.
Apeliacinių skundų pagrindai, susiję su ieškinio pagrįstumu: ar yra Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos, siejamos su Direktyvos 2014/59 29 straipsniu ir TUB 70 straipsnio 1 dalimi, pažeidimas?
1. Nagrinėjimo eilės tvarka
81.
ECB apeliacinio skundo antrasis pagrindas ir Komisijos apeliacinio skundo antrasis–penktasis pagrindai iš esmės susiję su klausimu, ar Bendrasis Teismas netinkamai įvertino Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, siejamą su Direktyvos 2014/59 28 ir 29 straipsniais ir TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktu ir 70 straipsnio 1 dalimi, nuspręsdamas, kad šios teisės nuostatos nebuvo pakankamas teisinis pagrindas ginčijamais sprendimais pritaikyti bankui laikinąjį administravimą ir paskui jį pratęsti. Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas paneigė, kad direktyvų nuostatos bankui taikytinos tiesiogiai ir kad atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas galima aiškinti pagal direktyvą (
60
).
82.
Be to, ECB apeliacinio skundo pirmuoju pagrindu ir Komisijos apeliacinio skundo trečiuoju ir ketvirtuoju pagrindais iš esmės reiškiamas priekaištas, kad Bendrasis Teismas netinkamai įvertino TUB 70 straipsnio 1 dalį ir aplinkybę, kad šią nuostatą galima aiškinti pagal direktyvą, konkrečiai – pagal Direktyvos 2014/59 29 straipsnį. Apeliacinio skundo ketvirtuoju ir penktuoju pagrindais Komisija tvirtina, kad tai taip pat nulėmė, jog Bendrasis Teismas pažeidė SESV 288 straipsnio antros ir trečios pastraipų ir Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos nuostatas, be kita ko, dėl to, kad nepaisė šiose teisės normose nustatytos ECB pareigos tiesiogiai taikyti direktyvos 29 straipsnį. ECB atsakymuose į rašytinius ir žodinius Teisingumo Teismo klausimus teismo posėdyje taip pat teigė, kad ši direktyvos nuostata taikytina tiesiogiai ir turi taikymo viršenybę. Taigi jos turi paisyti ne tik valstybių narių institucijos, bet ir ECB ir Bendrasis Teismas. Nuomonę šiuo klausimu teismo posėdyje pateikė tiek F. Corneli, tiek Italija.
83.
Toliau šiuos priekaištus nagrinėsiu bendrai. Taip pat apsvarstysiu, ar Bendrasis Teismas pažeidė SESV 288 straipsnio antros ir trečios pastraipų ir Procedūros reglamento 84 straipsnio nuostatas (Komisijos apeliacinio skundo antrasis, ketvirtasis ir penktasis pagrindai).
84.
Pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą ECB privalo taikyti atitinkamus Sąjungos teisės aktus ir nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkeltos atitinkamos direktyvos (
61
), todėl pirmiausia ištirsiu, ar ši taikymo pareiga susijusi ir su Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu ir, jei taip, kokiu mastu. Tam reikia išnagrinėti, ar ši teisės norma, atsižvelgiant į jos struktūrą ir teisines pasekmes, bankui ir jo akcininkams taikytina tiesiogiai (apie tai – 2 skirsnyje) ir ar jos turėjo paisyti ir ją taikyti ne tik nacionalinės institucijos, bet ir ECB ir Bendrasis Teismas (apie tai – 3 skirsnyje). Jei ši direktyvos nuostata taikytina tiesiogiai ir turi taikymo viršenybę, jau vien dėl to ECB būtų turėjęs teisę ir, atsižvelgiant į aplinkybes, netgi pareigą (
62
) taikyti bankui laikinąjį administravimą ir neatsižvelgti į nacionalinės teisės nuostatas tiek, kiek jos prieštarauja šiai teisės normai. Tokiu atveju Bendrasis Teismas nebūtų galėjęs panaikinti ginčijamų sprendimų motyvuodamas tuo, kad jie buvo priimti nesant teisinio pagrindo. Klausimas, ar atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos gali būti aiškinamos pagal direktyvą, taip pat nebebūtų svarbus.
85.
Tam atvejui, jei būtų atmestina Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio tiesioginio taikymo galimybė, išnagrinėsiu, ar ECB taikoma pareiga nacionalinės teisės nuostatas, kuriomis į nacionalinę teisę perkelta direktyva, aiškinti pagal direktyvą ir, jei taip, kokiu mastu (apie tai – 4 skirsnyje). Paskui apsvarstysiu, kaip Bendrasis Teismas, vykdydamas atitinkamų ECB aktų kontrolę, turi atsižvelgti į nacionalinės teisės aktų apimtį, visų pirma, ar jis, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos taikymo sritimi, nacionalinę teisę turi traktuoti lygiai taip pat kaip Sąjungos teisę (apie tai – 5 skirsnyje). Galiausiai išnagrinėsiu, ar su tuo susiję priekaištai, kuriuos apeliantai pirmą kartą išsakė apeliaciniame procese, yra priimtini (apie tai – 6 skirsnyje).
86.
Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime paneigė tiek tiesioginį direktyvos nuostatų taikymą, kai tai nepalanku privačiam asmeniui, tiek TUB 70 straipsnio 1 dalies aiškinimo pagal direktyvą galimybę (
63
). Kaip parodysiu toliau, dėl tokio požiūrio negalima reikšti jokių priekaištų, bent jau kiek tai susiję su jį taikant padarytomis išvadomis.
2. Ar Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys taikytinas tiesiogiai ir turi taikymo viršenybę?
a) Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje įtvirtintos normos struktūra
87.
Pagal suformuotą jurisprudenciją tam, kad direktyvos nuostata būtų pripažinta veikiančia tiesiogiai, ji savo turiniu turi būti besąlyginė ir pakankamai tiksli. Nuostata yra besąlyginė, kai joje nustatyta su jokia sąlyga nesiejama pareiga, kurią įgyvendinant ar kurios poveikiui atsirasti nereikia priimti jokio kito Sąjungos institucijų ar valstybių narių akto. Nuostata laikytina pakankamai aiškia, kad privatus asmuo galėtų ja remtis, o nacionalinis teismas galėtų ją taikyti, jei ja nedviprasmiškai nustatoma pareiga (
64
). Jei šios sąlygos tenkinamos, privatus asmuo gali remtis šia nuostata nacionaliniuose teismuose, kai valstybė narė direktyvą netinkamai perkėlė į nacionalinę teisę (
65
).
88.
Pagal Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį tais atvejais, kai kompetentinga institucija (šiuo atveju – ECB) mano, jog vyresniosios vadovybės arba valdymo organo pakeitimas, kaip nurodyta 28 straipsnyje, nėra pakankama priemonė „padėčiai ištaisyti“, iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad kompetentingos institucijos galėtų paskirti vieną ar daugiau laikinųjų įstaigos administratorių. Taigi šia nuostata suteikiama teisė kompetentingai institucijai imtis tokios priemonės ir teikiama nuoroda į direktyvos 28 straipsnyje numatytas – šiuo atveju, ECB manymu, nepakankamas – mažesnio intervencijos intensyvumo priemones, kaip antai vyresniosios vadovybės arba valdymo organo narių atleidimas. Visoms šioms priemonėms, be kita ko, reikia, kad atitinkamo banko finansinė būklė būtų labai pablogėjusi. Kaip matyti iš 29 straipsnyje pateiktos nuorodos į 28 straipsnį, abiejų šių nuostatų formuluotės ir direktyvos 40 konstatuojamosios dalies (
66
), didelio finansinės būklės pablogėjimo kriterijus yra bendra
visų skirtingo intervencijos intensyvumo taisomųjų veiksmų taikymo sąlyga, numatyta abiejose nuostatose. Taigi tiek direktyvos 29 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio, siejamo su 28 straipsniu, taikymo sąlygos, tiek šiose nuostatose nurodytos teisinės pasekmės yra besąlyginės ir pakankamai aiškios.
89.
Remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, aplinkybė, kad kompetentingoms institucijoms suteikiama tam tikra vertinimo ir veiksmų diskrecija nustatant, ar šios sąlygos tenkinamos ir kokių priemonių reikia imtis, ir kad šios priemonės pagal Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies antrą sakinį turi būti proporcingos, nepaneigia šių nuostatų pakankamo tikslumo ir besąlygiškumo. Pagal šią jurisprudenciją tokia vertinimo ir veiksmų diskrecija nėra nei sąlyga, nei papildomas įgyvendinimo arba veiksmingumo reikalavimas, kaip tai suprantama pagal principus, nurodytus šios išvados 87 punkte (
67
).
90.
Priešingai, remiantis suformuota jurisprudencija, direktyvos nuostata net ir tuomet, kai ja valstybėms narėms suteikiama tam tikra diskrecija ją įgyvendinant, gali būti laikoma besąlygine ir tikslia, jei joje valstybėms narėms nedviprasmiškai nustatyta pareiga pasiekti konkretų rezultatą, kuri nėra susieta su jokia toje nuostatoje įtvirtintos normos taikymo sąlyga (
68
). Taigi pagal šią jurisprudenciją pareigos besąlygiškumas gali kompensuoti aiškumo reikalavimą (
69
). Šiuo atveju, atsižvelgiant į pasiektiną tikslą, konkrečiai – laikinojo administravimo taikymą labai pablogėjus atitinkamo banko finansinei būklei, kai to negalima ištaisyti švelnesnio poveikio priemonėmis, kaip tai suprantama pagal direktyvos 28 straipsnį, būtent taip ir yra.
91.
Taigi, remiantis šiais kriterijais, Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio turinys laikytinas pakankamai aiškiu, kad, pvz., jį galėtų taikyti nacionalinė priežiūros institucija ir vėliau byloje nacionalinis teismas. Iš to iš principo kyla, kad šios institucijos turi netaikyti šią nuostatą pažeidžiančios nacionalinės teisės normos (
70
). Ar tai taip pat taikoma ECB ir, jei taip, kokiu mastu, apsvarstysiu toliau (šios išvados 106 ir paskesniuose punktuose). Taigi F. Corneli visų pirma teismo posėdyje išsakytus argumentus, kad direktyvoje šiuo atžvilgiu numatytas tik būtinasis suderinimas ir valstybėms narėms suteikiama plati diskrecija ją įgyvendinant, atmestini.
92.
Vis dėlto Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 112 punkte pažymėjo, kad direktyva pati savaime negali sukurti pareigų privačiam asmeniui, vadinasi, jos (taigi ir Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies, taip pat neatsižvelgiant į joje įtvirtintos teisės normos struktūrą) tiesioginis taikymas, kai tai nepalanku privačiam asmeniui, atmestinas.
93.
Mano manymu, Bendrasis Teismas šia išvada, kurią kritikavo visų pirma Komisija, nepadarė teisės klaidos.
b) Ar galimas tiesioginis Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies taikymas, kai tai nepalanku bankui ir jo akcininkams?
94.
Pagal suformuotą jurisprudenciją direktyva pati savaime negali privačiam asmeniui sukurti pareigų, tik gali suteikti teisių. Dėl to privatus asmuo negali remtis direktyva prieš valstybę narę, kai pareiga, direktyvoje nustatyta valstybei, yra tiesiogiai susijusi su taip pat toje direktyvoje numatytos pareigos trečiajai šaliai vykdymu. Kita vertus, vien remiantis neigiamu poveikiu trečiosios šalies teisėms, net jei jis realus, negalima pateisinti privataus asmens teisės remtis direktyvos nuostatomis prieš atitinkamą valstybę narę atėmimo (
71
).
95.
Tiesioginis direktyvų nuostatų taikymas atmestinas visų pirma tuomet, kai, jas taikant, jose nustatytais draudimais ar įpareigojimais imtis arba nesiimti veiksmų nustatoma arba sugriežtinama asmenų baudžiamoji atsakomybė (
72
). Reikalauti iš privačių asmenų savo veiksmus orientuoti tik į direktyvos nuostatas, t. y. visų pirma neatsižvelgiant į nacionalinės teisės aktus, kuriais ta direktyva perkelta į nacionalinę teisę, ir, pažeidus šiuos nacionalinės teisės aktus, būti patrauktam atsakomybėn, taip pat baudžiamojon, būtų nesuderinama su teisinio saugumo ir bausmių teisėtumo principais (nullum crimen, nulla poena sine lege), taip pat su SESV 288 straipsnio trečios pastraipos nuostata, pagal kurią direktyvos yra skirtos ir privalomos tik valstybėms narėms (
73
). Tiesioginis direktyvų nuostatų, kuriomis vienai iš šalių nustatoma pareiga (vadinamasis horizontalusis poveikis trečiosioms šalims), taikymas civiliniuose privačių asmenų ginčuose iš esmės taip pat negalimas (
74
).
96.
Kas kita taikoma tik administraciniuose ginčuose, susijusiuose su vadinamaisiais trišaliais santykiais. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas išimties tvarka pripažino, kad trečioji šalis dėl tiesiogiai taikytinų direktyvos nuostatų, kuriomis privatus asmuo remiasi prieš valstybę narę, turi toleruoti tam tikras valstybės taikomas priemones. Tokios priemonės yra, pavyzdžiui, poveikio aplinkai vertinimas, kuris gali nulemti, jog bus panaikintas trečiajai šaliai palankus leidimas (
75
), arba kitokio (teisinio ir finansinio) trečiosios šalies turimo privalumo panaikinimas (
76
). Tokiu atveju tai yra tik neigiamas tokių nuostatų įgyvendinimo poveikis trečiųjų šalių teisinei padėčiai. Jis kyla tik dėl to, kad kompetentinga institucija dėl tiesiogiai taikytinų direktyvos nuostatų turi atlikti vertinimą (
77
) arba taikomą teisinį pagrindą visų suinteresuotųjų šalių atžvilgiu aiškinti ir taikyti tam tikru būdu (
78
).
97.
Ši byla taip pat grindžiama administraciniu ginču. Be šios aplinkybės nebūtų jokio kito pagrindo taikyti minėtą jurisprudenciją ar juo labiau ją išplėsti.
98.
Skirtingai nei pirma minėtais atvejais, šioje byloje nėra trišalių santykių, kai pasekmė tėra trečiajai šaliai tenkanti našta (
79
). Tačiau toks santykis būtų tuomet, jei kreditorius arba banko klientas, manantis, kad dėl didelio banko finansinės būklės pablogėjimo kyla pavojus jo turtiniams interesams, kompetentingose institucijose arba teismuose remtųsi Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, siekdamas, kad tos institucijos pritaikytų laikinąjį administravimą.
99.
Vis dėlto tiesioginio Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio taikymo bankui ir jo akcininkams pasekmė šiuo atveju nebūtų tik neigiamas poveikis trečiųjų šalių teisėms.
100.
Priešingai, ši byla susijusi su administracinės teisės srityje įprastu (dvišaliu) subordinacijos santykiu, kai bankas priešinasi į jį nukreiptai valdžios intervencijos priemonei, konkrečiai – ECB pritaikytam laikinajam administravimui. Kompetencija pritaikyti laikinąjį administravimą priskiriama intervencijos įgaliojimams, kuriuos ECB turi tiesiogiai bankų atžvilgiu pagal Bendrą priežiūros mechanizmą. Šiuo atžvilgiu ECB tam tikra prasme – taip pat dėl Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje jam nustatytos pareigos taikyti nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkelta Direktyva 2014/59 – veikia vietoj nacionalinių priežiūros institucijų (išsamiau apie tai – šios išvados 107 punkte). Priemonės, kurių jis imasi, galiausiai nulemia, jog bankai ir jų akcininkai turi vykdyti pareigas imtis arba nesiimti tam tikrų veiksmų arba juos toleruoti.
101.
Šios išvados negalima paneigti kontrargumentu, kad akcininkų, tokių kaip F. Corneli, santykis su banku yra kaip trečiųjų šalių, kurioms tik (taip pat) tenka neigiamos laikinojo administravimo pasekmės. Tai būtų nesuderinama su faktu, kad ekonominiai banko ir jo akcininkų interesai dideliu mastu sutampa. Ši aplinkybė taip pat yra esminė priežastis, kodėl atskiras akcininkų ieškinys dėl ECB sprendimo panaikinti banko veiklos leidimą yra nepriimtinas motyvuojant tuo, kad tas sprendimas nėra tiesiogiai susijęs su pačiais akcininkais (šios išvados 57 ir paskesni punktai) (
80
).
102.
Taigi tiek, kiek ECB dėl šių valdžios intervencijos veiksmų kaip teisiniu pagrindu galėtų išimtinai remtis tiesiogiai taikytina direktyvos nuostata, kaip šiuo atveju Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, to pasekmė būtų neleistinas pareigų privatiems asmenims pagal direktyvą nustatymas, kaip tai suprantama pagal šios išvados 94 ir 95 punktuose minėtą jurisprudenciją. Kaip matyti iš Direktyvos 2014/59 27–29 straipsniuose nustatytų priemonių hierarchijos (numatytos dėl proporcingumo), laikinojo administravimo taikymas yra didelį poveikį turinti intervencijos priemonė, kuria visų pirma intensyviai veikiamas savarankiškas banko valios formavimas. Šia priemone, siekiant veiksmingai restruktūrizuoti banką, laikinai sustabdomas jo valdymo organų ir akcininkų naudojimasis teisėmis priimti sprendimus (ar dalyvauti juos priimant) dėl banko sandorių vykdymo ir šios teisės perduodamos vienam ar keliems administratoriams.
103.
Taigi, kaip pagrįstai konstatavo Bendrasis Teismas (
81
), banko ir jo akcininkų pareigos toleruoti tam tikrus veiksmus, susijusios su laikinojo administravimo taikymu, būtų neleistino tiesioginio šios direktyvos nuostatos taikymo, kai tai jiems nepalanku, rezultatas, jei šios pareigos negalėtų būti grindžiamos ir – atsižvelgiant į aplinkybes, taikant direktyvą atitinkantį aiškinimą – nacionalinės teisės aktais, kuriais direktyva perkelta į nacionalinę teisę.
104.
Taigi Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, vertinant pagal jurisprudencijoje pripažintus kriterijus (šios išvados 89 ir 90 punktai), taikytinas tiesiogiai. Vis dėlto toks tiesioginis taikymas negalimas, kai tai nepalanku bankui arba jo akcininkams. Tad Bendrajam Teismui negali būti reiškiamas priekaištas, kad jis šiuo atžvilgiu pažeidė SESV 288 straipsnio antros arba trečios pastraipos nuostatas.
105.
Tam atvejui, jei Teisingumo Teismas nesiremtų šiuo vertinimu ir iš esmės preziumuotų, kad Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys tiesiogiai taikytinas, kai tai nepalanku bankui ir jo akcininkams, tokiems kaip F. Corneli, in eventu apsvarstysiu, ar teisę arba pareigą tiesiogiai taikyti šią direktyvos nuostatą turėjo ne tik nacionalinė institucija, bet ir ECB. Šis tyrimas bus reikšmingas ir klausimui, kurį reikės išnagrinėti vėliau, – ar pareiga pagal direktyvą aiškinti nacionalinę teisę taikoma ir ECB (šios išvados 115 ir paskesni punktai).
3.
In eventu: ar ECB turi tiesiogiai taikyti Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį?
a) ECB kaip tiesiogiai taikytinų direktyvos nuostatų adresatas
106.
Pagal SESV 288 straipsnio trečią pastraipą direktyvos yra skirtos valstybėms narėms, o šios jas turi perkelti į nacionalinę teisę, naudodamosi diskrecija dėl įgyvendinimo formos ir būdų pagal rezultatą, kurį reikia pasiekti. Atitinkamai Teisingumo Teismo jurisprudencijoje tik išimtiniais atvejais – sąlygomis, nurodytomis šios išvados 94 punkte – pripažinta galimybė tiesiogiai taikyti direktyvų nuostatas, siekiant apsaugoti privačių asmenų teises, ir su tuo susijusi valstybių narių institucijų pareiga tų nuostatų paisyti ir jas įgyvendinti.
107.
Vis dėlto, mano manymu, jau iš Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje nustatytos pareigos ECB taikyti visus atitinkamus Sąjungos teisės aktus (
82
) ir nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkeltos direktyvos, kyla, kad ši institucija, kaip ir nacionalinės priežiūros institucijos (šios išvados 91 punktas), iš esmės turi paisyti to, kad direktyvos nuostatos taikytinos tiesiogiai ir turi taikymo viršenybę (
83
), net jei ji SESV 288 straipsnio trečioje pastraipoje nėra aiškiai paminėta kaip šios nuostatos adresatas. Taip yra dėl to, kad ECB tiek, kiek jis, naudodamasis kredito įstaigų priežiūros įgaliojimais pagal Bendrą priežiūros mechanizmą, veikia vietoj šių priežiūros institucijų (
84
) ir netgi turi taikyti nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkeltos direktyvos, prilygintinas šioms institucijoms kaip teisės normos adresatas (
85
).
108.
Tai taip pat kyla iš Sąjungos teisės sistemos nuoseklumo ir atitikties teisinės valstybės principui užtikrinimo principų (ESS 2 straipsnis), kurių ECB, kaip Sąjungos institucija, kaip tai suprantama pagal ESS 13 straipsnio 2 dalį, siejamą su SESV 132 straipsniu, turi laikytis. Taip yra dėl to, kad Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta pareiga taikyti atitinkamus teisės aktus siekiama „užtikrinti aukštus priežiūros standartus“. Tik taip galima pasiekti reglamento 1 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtintą bendrą „vidaus rinkos, grindžiamos vienodu požiūriu į kredito įstaigas, vienyb[ės] bei vientisum[o]“ tikslą, kad būtų užkirstas kelias galimybei rinktis palankesnes reguliavimo sąlygas (
86
). Atitinkamai pagal reglamento 6 straipsnio 1 dalį ECB yra „atsakingas už tai, kad [Bendras priežiūros mechanizmas] veiktų veiksmingai ir nuosekliai“.
109.
Kaip matyti iš šios bylos (išsamiau – šios išvados 115 ir paskesniuose punktuose), dėl skirtingo, galbūt net reikalavimų neatitinkančio Direktyvos 2014/59 perkėlimo į valstybių narių teisę kyla pavojus, kad atitinkamos priežiūros taisyklės vidaus rinkoje bus įgyvendindamos pernelyg fragmentuotai. Tai galėtų neigiamai paveikti tikslą, kad valstybių narių priežiūros institucijos ir ECB kredito įstaigų priežiūros įgaliojimais pagal Bendrą priežiūros mechanizmą naudotųsi vienodai ir veiksmingai (
87
). Taigi, siekiant išlaikyti šiuos tikslus, pagal Sąjungos teisės viršenybės principą visos priežiūros institucijos, įskaitant ECB, turi netaikyti nacionalinės teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkelti Sąjungos teisės aktai, tiek, kiek jie yra nesuderinami su tiesiogiai taikytinomis direktyvų nuostatomis, jei tai leidžiama (
88
), kai yra nepalanku privatiems asmenims (
89
).
b) Tiesioginio Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio taikymo, kai tai nepalanku bankui ir jo akcininkams, pasekmės
110.
Jei, priešingai, nei siūlau, Teisingumo Teismas pripažintų, kad šiuo atveju Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys taikytinas tiesiogiai, kai tai nepalanku bankui ir jo akcininkams, ECB – atsižvelgiant į neginčijamą aplinkybę, kad banko finansinė būklė labai pablogėjo, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 28 straipsnį, ir iki to laiko buvo imtasi taisomųjų veiksmų, bet jų nepakako – pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą būtų turėjęs ne tik teisę, bet ir pareigą pritaikyti bankui laikinąjį administravimą ir paskui jį pratęsti pagal šią direktyvos nuostatą, siejamą su TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktu ir 70 straipsnio 1 dalimi. Tiek, kiek TUB 70 straipsnio 1 dalyje aiškiai neminima banko finansinės būklės pablogėjimo sąlyga, o tik nustatyta kvalifikuota tikėtinų didelių turto praradimų sąlyga, ir tai neatitiktų Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio (išsamiau – šios išvados 120 ir paskesniuose punktuose), ši nacionalinės teisės nuostata dėl tos (tiesiogiai taikytinos) direktyvos nuostatos viršenybės turėtų būti netaikoma.
111.
Tokiomis aplinkybėmis skundžiamo sprendimo 91–114 punktuose Bendrojo Teismo pateiktos išvados, kuriose jis reiškia priekaištą, kad ECB ginčijamus sprendimus priėmė nesant pakankamo teisinio pagrindo, turėtų būti kvalifikuojamos kaip teisiškai klaidingos. Taip yra dėl to, kad tokiu atveju ECB būtų turėjęs remtis Direktyvos 2014/59 29 straipsniu kaip teisiniu pagrindu, tiesiogiai taikyti šią direktyvos nuostatą, siejamą su TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktu ir 70 straipsnio 1 dalimi, ir dėl jos taikymo viršenybės netaikyti su ja nesuderinamų nacionalinės teisės nuostatų. ECB iš esmės taip ir darė – netikrino kvalifikuotos tikėtinų didelių banko turto praradimų sąlygos, nustatytos TUB 70 straipsnio 1 dalyje, ir tik konstatavo banko finansinės būklės pablogėjimą (šios išvados 119 ir 139 punktai).
112.
Taigi ECB apeliacinio skundo antrasis pagrindas, kurį jis patikslino teismo posėdyje, ir Komisijos apeliacinio skundo penktasis pagrindas šiuo atžvilgiu būtų pagrįsti ir tai reikštų, kad skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas.
113.
Vis dėlto, kaip paaiškinau šios išvados 94 ir paskesniuose punktuose, tokį rezultatą laikyčiau nepagrįstu, nes tai suponuotų neleistiną tiesioginį Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio taikymą, kai tai nepalanku bankui ir jo akcininkams. Tam atvejui, jei Teisingumo Teismas remtųsi mano vertinimu, išnagrinėsiu ir kitus apeliacinių skundų pagrindus.
114.
Visų pirma tam atvejui, jei Teisingumo Teismas, kaip siūloma šios išvados 94–104 punktuose, preziumuotų, kad Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys tiesiogiai netaikytinas, kai tai nepalanku bankui ir jo akcininkams, reikia išnagrinėti ir klausimą, ar TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktas ir 70 straipsnio 1 dalis gali ar turi būti aiškinami taip, kad atitiktų šią direktyvos nuostatą, ir ar Bendrasis Teismas paneigdamas tokį direktyvą atitinkantį aiškinimą pažeidė SESV 288 straipsnio trečios pastraipos nuostatą (ECB apeliacinio skundo antrasis pagrindas ir Komisijos apeliacinio skundo ketvirtasis pagrindas). Taip pat reikia išsiaiškinti, ar į nacionalinių teismų taikomą aiškinimo praktiką, kokią nurodė apeliantai ir Italija, turėjo ar turi atsižvelgti tiek ECB, tiek Sąjungos teismai ir, jei taip, kokiu mastu.
4. Ar TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktą ir 70 straipsnio 1 dalį galima aiškinti direktyvą atitinkančiu būdu?
115.
Remiantis naujausia Teisingumo Teismo jurisprudencija, „<…> siekiant užtikrinti visų Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, pagal [Sąjungos teisės] viršenybės principą reikalaujama, be kita ko, kad nacionaliniai teismai savo vidaus teisę aiškintų kiek įmanoma taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę“ (
90
).
116.
Remiantis suformuota jurisprudencija, šie teismai, taikydami nacionalinės teisės aktus, juos turi aiškinti atsižvelgdami į visą nacionalinę teisę ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, taip pat kuo labiau atsižvelgdami į atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos tekstą ir tikslą, kad būtų užtikrintas visiškas tos nuostatos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas. Vis dėlto pareiga nacionalinę teisę aiškinti pagal Sąjungos teisę turi tam tikras ribas ir, be kita ko, negali būti pagrindas nacionalinę teisę aiškinti contra legem (
91
).
117.
Dėl šios išvados 106–109 punktuose nurodytų priežasčių ne tik valstybių narių institucijos ir teismai, bet, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintą nurodymą, iš principo ir ECB – o paskui, vykdydamas jo veiksmų teisėtumo kontrolę, ir Bendrasis Teismas – turi nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkelta Direktyva 2014/59, aiškinti ir taikyti kiek įmanoma pagal direktyvą (
92
).
118.
ECB pirmajame ginčijamame sprendime laikinojo administravimo taikymą bankui tik pagrindė TUB 69octiesdecies ir 70 straipsniais, siejamais su Direktyvos 2014/59 29 straipsniu, bet nekėlė klausimo, ar galima šias nacionalinės teisės nuostatas aiškinti pagal direktyvą, jau nekalbant apie jo nagrinėjimą. Bendrasis Teismas tai laikė teisės klaida, be kita ko, dėl to, kad, jo manymu, toks aiškinimas prieštarauja aiškiai šių nuostatų, visų pirma TUB 70 straipsnio, formuluotei. Tai matyti iš toliau apibūdintų aplinkybių.
119.
Kaip nurodyta šios išvados 88 punkte, Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys turi būti aiškinamas kartu su jos 28 straipsniu. Tai reiškia, kad laikinojo administravimo taikymas visuomet suponuoja, kad atitinkamo banko finansinė būklė labai pablogėjo. Vis dėlto, kaip skundžiamo sprendimo 88 ir paskesniuose punktuose pažymėjo Bendrasis Teismas, sąlyga „banko situacijos pablogėjimas“ aiškiai nustatyta tik TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punkte. TUB 70 straipsnio 1 dalyje, priešingai, minimi pažeidimai arba nusižengimai, kaip tai suprantama pagal TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktą, bet šios sąlygos kaip tik nenumatyta. Vietoj jos TUB 70 straipsnio 1 dalyje nustatyta kvalifikuota sąlyga, pagal kurią turi būti „tikėtini dideli turto praradimai“. Tuo remdamasis, taip pat iš aplinkybės, kad TUB 70 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos yra galutinio pobūdžio, Bendrasis Teismas padarė išvadą, jog šių nuostatų aiškinimas pagal direktyvą negalimas (
93
). Taigi iš esmės Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, jog, neįrodžius šios kvalifikuotos sąlygos buvimo (
94
), o kartu – nesant pakankamo teisinio pagrindo, ECB neturėjo teisės ginčijamais sprendimais pritaikyti bankui laikinąjį administravimą ir paskui jį pratęsti motyvuodamas vien tuo, kad banko finansinė būklė labai pablogėjo.
120.
Apeliantai ir Italija, priešingai, laikosi nuomonės, kad TUB 70 straipsnio 1 dalis, prireikus siejama su TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktu, gali ar net turi būti aiškinama pagal Direktyvos 2014/59 29 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį. Taigi, jų manymu, Bendrasis Teismas paneigdamas tokio aiškinimo galimybę padarė teisės klaidą.
121.
Dėl to reikia ištirti, kokios tiksliai apimties yra ECB ir Bendrojo Teismo pareiga nacionalinę teisę aiškinti, kiek įmanoma, pagal direktyvą (šios išvados 116 punktas). Atsižvelgiant į apeliantų ir Italijos pareikštus priekaištus, visų pirma reikia patikrinti, ar Bendrasis Teismas šiuo tikslu turėjo atsižvelgti į nacionalinėje teisėje pripažintus aiškinimo metodus ir į atitinkamą nacionalinių teismų jurisprudenciją ir, jei taip, kokiu mastu (
95
).
122.
Taip prieinama prie šalių ypač ginčijamo klausimo. Kalbama apie tai, ar pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą nacionalinė teisė, kurią turėtų taikyti ECB, ją taikant ir paskui teismui vykdant atitinkamą kontrolę, – analogiškai Sąjungos teisei – yra „teisės klausimo“, ar veikiau „fakto klausimo“, kuris gali būti įrodomas, dalykas (
96
). Bendrajam Teismui būtų galima reikšti priekaištą dėl teisės klaidos tik tuomet, jei galimybė nacionalinę teisę aiškinti pagal direktyvą, remiantis nacionalinėje teisėje taikomais aiškinimo metodais ir atitinkama jurisprudencija, būtų susijusi su jo klaidingai įvertinta „teisės klaida“ arba jei jis bent jau būtų skundžiamame sprendime akivaizdžiai iškraipęs šią teisę (
97
). Su tuo susijęs ir svarbus pirminis klausimas – ar pagal SESV 256 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą Teisingumo Teismas apskritai turi kompetenciją vertinti atitinkamus apeliacinių skundų pagrindus (
98
).
5. Ar nacionalinė teisė, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, yra „teisė“, ar „faktas“?
123.
ECB, Komisija ir Italija, kaip ir ginčijamuose sprendimuose, laikosi nuomonės, kad direktyvą atitinkantis TUB 70 straipsnio 1 dalies aiškinimas, atsižvelgiant į visą nacionalinę teisę, joje pripažintus aiškinimo metodus ir Italijos teismų jurisprudenciją, yra galimas. ECB ir Komisija, visų pirma teismo posėdyje pateiktuose atsakymuose į rašytinį Teisingumo Teismo klausimą, išsakė nuomonę, kad dėl Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje nustatytos pareigos taikyti atitinkamus teisės aktus nacionalinė teisė prilygintina Sąjungos teisei ir tai, kaip ji taikoma, turi visiškai kontroliuoti Sąjungos teismai, taigi taip pat – Teisingumo Teismas apeliaciniame procese pagal SESV 256 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą. Vis dėlto, jų nuomone, Bendrasis Teismas tinkamai neįvertino šios teisinės galimybės TUB 70 straipsnio 1 dalį aiškinti pagal direktyvą.
124.
F. Corneli su tuo nesutinka. Jos manymu, ECB turi aiškinti ir taikyti nacionalinę teisę pagal nacionalinės teisės sistemoje pripažintus kriterijus, net jei tai prieštarauja Sąjungos teisei. Pastarasis klausimas galėtų būti keliamas nebent pagal pažeidimo nagrinėjimo procedūrą, bet ne panaikinimo ar apeliaciniame procese ir turi būti nagrinėjamas kaip fakto klausimas. Bet kuriuo atveju Direktyvos 2014/59 28 ir 29 straipsniai į TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktą ir 70 straipsnio 1 dalį buvo perkelti tinkamai.
125.
Teisingumo Teismas jau dviejuose sprendimuose, susijusiuose su Bendru priežiūros mechanizmu, konstatavo, kad tai, kaip (ECB ir) Bendrasis Teismas pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą taiko nacionalinę teisę, apeliaciniame procese gali būti tikrinama tik tuo aspektu, ar ši teisė nebuvo iškraipyta taip, kad tai akivaizdžiai matyti iš bylos medžiagos (
99
). Taigi šioje jurisprudencijoje – mano manymu, pagrįstai – preziumuojama, kad, nagrinėjant apeliacinį skundą, nacionalinė teisė negali būti prilyginama Sąjungos teisei, kaip kontrolės kriterijui.
126.
Skirtingai nei generalinė advokatė T. Ćapeta ir Komisija, laikausi nuomonės, jog tai, kad ECB taiko nacionalinę teisę, net jei to aiškiai reikalaujama pagal Sąjungos teisę, negali būti vertinama tik kaip teisės klausimas, lyg tai pagal esmę būtų tapatu užtikrinimui, kad „aiškinant ir taikant Sutartis būtų laikomasi teisės“, kaip tai suprantama pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą sakinį, arba „teisės klausimui“, kaip tai suprantama pagal SESV 256 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą (
100
). Toks visiškas šių skirtingų teisės šaltinių sulyginimas prieštarautų Sutartyse numatyto kompetencijos pasidalijimo tarp valstybių narių ir Komisijos principui ir kompetencijos suteikimo principui pagal ESS 5 straipsnio 2 dalį. Šis Sutartyse numatytas kompetencijos pasidalijimas negali būti iš dalies pakeistas antrinės teisės aktuose nustatyta pareiga taikyti nacionalinės teisės aktus, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje. Priešingu atveju šios teisės nuostatos pasekmė būtų tokia, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais į nacionalinę teisę perkeltos direktyvos, užtikrinančios Bendro priežiūros mechanizmo veikimą, būtų visiškai „inkorporuoti“ į Sąjungos teisės sritį (
101
). Tokiu atveju Sąjungos institucijos ir teismai juos turėtų vertinti tik pagal Sąjungos teisei taikomus kriterijus (
102
).
127.
Dėl šių kompetencijos pasidalijimo priežasčių principas iura novit curia Sąjungos teismams dėl nacionalinės teisės negali būti taikomas lygiai taip pat kaip dėl Sąjungos teisės. Taip yra dėl to, kad tik dėl Sąjungos teisės ar Sutarčių ir antrinės teisės aktų, įskaitant direktyvas, aiškinimo ir taikymo „paskutinis žodis“ pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą sakinį, siejamą su SESV 256 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa, priklauso Teisingumo Teismui, o dėl nacionalinės teisės aktų (taip pat tų, kuriais šios direktyvos perkeltos į nacionalinę teisę) – iš principo valstybių narių aukščiausiesiems ir Konstituciniams Teismams (
103
). Kaip teisingai argumentuoja F. Corneli, tiek pažeidimo nagrinėjimo procedūra pagal SESV 258 straipsnį (
104
), tiek principas, pagal kurį Teisingumo Teismas procese dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pagal SESV 267 straipsnį nėra kompetentingas aiškinti ir taikyti nacionalinės teisės (
105
), yra konkreti šio Sutartyse numatyto kompetencijos pasidalijimo išraiška. Tokį vertinimą patvirtina direktyvas atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo ribos, pripažintos Teisingumo Teismo jurisprudencijoje (šios išvados 115 ir 116 punktai) ir skirtos valstybių narių teisės aktų leidėjo kompetencijai ir valiai užtikrinti.
128.
Šiuo klausimu norėčiau priminti ir savo išsamią nuomonę dėl nacionalinės teisės nuostatų taikymo ir teismo vykdomos kontrolės Sąjungos prekių ženklų teisės srityje, kurioje taip pat teikiama nuoroda į nacionalinę teisę (
106
). Mano manymu, šiuo atveju negali būti taikomi kiti principai nei tie, kuriuos nustatė Teisingumo Teismas konkrečiai dėl Sąjungos prekių ženklų teisės aktų (
107
) ir vėliau pritaikė Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos taikymo srityje (
108
). Vis dėlto Teisingumo Teismas atsižvelgė ir į aplinkybę, kad teismo procese nacionalinės teisės nuostatos negali būti visiškai prilyginamos kitiems faktams – joms dėl hibridinio pobūdžio, kaip teisiniams faktams, turi būti taikomi ypatingi faktų pateikimo ir įrodinėjimo reikalavimai (
109
). Kartu atsižvelgiama į tai, kad nacionalinės teisės nuostata dėl naudojimosi priežiūros įgaliojimais pagal Bendrą priežiūros mechanizmą dėl Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje pateikto nurodymo taip pat yra su Sutarčių taikymu susijusi teisės norma, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio antrą pastraipą, kurios taikymo kontrolę iš esmės turi vykdyti Sąjungos teismai.
129.
Galiausiai šis požiūris panašus į Teisingumo Teismo požiūrį, kurį jis taikė jurisprudencijoje dėl valstybės pagalbą reglamentuojančių Sąjungos teisės aktų. Pagal jį nacionalinės teisės aktai, kuriais remiantis turi būti atsakoma į klausimą, ar valstybė narė suteikė draudžiamą valstybės pagalbą, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, turi būti vertinami kaip teisinis faktas iš esmės pagal faktams taikomas jų pateikimo ir įrodinėjimo taisykles (
110
).
130.
Iš to darytina išvada, jog su nacionaline teise susijęs kontrolės kriterijus Sąjungos teismuose iš esmės apima tai, kad šalis, kuri tuo remiasi, turi pateikti faktus ir įrodymus, kad tie teisės aktai turi būti aiškinami ir taikomi jos nurodytu būdu pagal nacionalinius aiškinimo metodus ir atitinkamos valstybės narės teismų suformuotą atitinkamą jurisprudenciją (
111
). Taigi apeliantų argumentas, kad nacionalinė teisė Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos taikymo srityje prilygintina Sąjungos teisei, turi būti atmestas. Dėl to ir Sąjungos teismams neleidžiama, vykdant šią kontrolę, prireikus ex officio išskirti atitinkamus nacionalinės teisės aktus ir juos nagrinėti (
112
). Tai taikytina juo labiau todėl, kad atitinkamas draudimas ex officio išskirti ir nagrinėti teisės aktus iš esmės taikomas Sąjungos teisės srityje (
113
).
131.
Taigi toliau apsvarstysiu, ar apeliantai ir Italija apeliaciniame procese galėjo įrodyti ar įrodė, kad, remiantis nacionaliniais aiškinimo metodais ir atitinkama jurisprudencija, TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktą ir 70 straipsnio 1 dalį reikia (galima) aiškinti pagal Direktyvos 2014/59 28 ir 29 straipsnius, vadinasi, skundžiamas sprendimas šiuo atžvilgiu yra teisiškai klaidingas. Nacionalinės teisės aiškinimas ir taikymas iš esmės turi būti traktuojamas kaip fakto klausimas, kurį galima įrodyti, todėl, kaip argumentuoja ir F. Corneli, atitinkami apeliantų priekaištai apeliaciniame procese galėtų būti nepriimtini. Kitu atveju priekaištas Bendrajam Teismui, kad jis padarė teisės klaidą, galėtų būti reiškiamas tik tuomet, jei jis būtų nesilaikęs įrodymų rinkimo, visų pirma įrodinėjimo pareigos padalijimo ir įrodinėjimo masto, taisyklių arba – vertinant pagal Teisingumo Teismo pripažintus kriterijus – akivaizdžiai iškraipęs reikšmingus faktus arba įrodymus, kuriais remiantis vertinamas nacionalinės teisės nuostatų turinys ir apimtis bei jų taikymas (
114
).
6. Priekaišto, susijusio su TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punkto, siejamo su 70 straipsnio 1 dalimi, aiškinimu pagal direktyvą, priimtinumas
132.
Apeliantai, palaikomi Italijos, pirmą kartą apeliaciniame procese išsamiai nurodė, į kokius aiškinimo metodus pagal Italijos teisę, jų manymu, reikia atsižvelgti dėl TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punkto ir 70 straipsnio 1 dalies ir kaip Italijos teismai, taip pat atsižvelgdami į Direktyvos 2014/59 28 ir 29 straipsnius, iki šiol aiškino ir taikė šias nuostatas (
115
). Atitinkamą jurisprudenciją šie teismai suformavo 2012, 2015, 2017 ir 2021 m., taigi vykstant pirmosios instancijos procesui Bendrajame Teisme ja jau buvo galima remtis. Visgi šalių procesiniuose dokumentuose pirmojoje instancijoje apie tai nėra nė žodžio. Bendrojo Teismo posėdyje atsakymuose į teismo klausimus šalys taip pat nepateikė jokių pagrįstų faktų šiuo atžvilgiu.
133.
Vis dėlto, jei ECB būtų pateikęs tokį gynybos argumentą savo atsakyme į F. Corneli pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinio ketvirtąjį pagrindą, kuriuo priekaištaujama, kad buvo pažeista TUB 70 straipsnio 1 dalies nuostata, jis būtų tikrai galėjęs suteikti Bendrajam Teismui galimybę visų pirma išnagrinėti, kaip šias nuostatas aiškina ir taiko Italijos teismai. ECB nepateikus tokio argumento, Bendrasis Teismas, nagrinėdamas ieškinio ketvirtąjį pagrindą, šio klausimo nei svarstė, nei galėjo svarstyti. Taip yra dėl to, kad, kaip paaiškinta šios išvados 130 punkte, Bendrasis Teismas neturėjo nei teisės, nei pareigos ex officio nagrinėti, kokios apimties yra nacionalinės teisės nuostatos, atsižvelgiant į nacionalinius aiškinimo metodus ir jurisprudenciją. Taigi Bendrajam Teismu negali būti reiškiamas ir priekaištas dėl to, kad jis akivaizdžiai neatsižvelgė į tas nuostatas, jau nekalbant apie jų iškraipymą.
134.
Teisingumo Teismas, viena vertus, neturi nagrinėti pirmą kartą apeliaciniame procese pateiktų faktų ir įrodymų, kurie nebuvo arba negalėjo būti Bendrojo Teismo atlikto vertinimo dalykas ir prie kurių priskirtini ir šiuo atveju ginčijami teisiniai faktai, susiję su atitinkamų nacionalinės teisės nuostatų aiškinimu ir taikymu. Remiantis suformuota jurisprudencija, įrodymų iškraipymas yra tik tuomet, kai, nesurinkus naujų įrodymų, Bendrojo Teismo atliktas (jau) esamų įrodymų vertinimas yra akivaizdžiai netinkamas (
116
). Be kita ko, oficialų apeliantų prašymą įtraukti naujus įrodymus taip pat būtų reikėję atmesti. Taip yra dėl to, kad pagal SESV 256 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą apeliacinis skundas gali būti paduodamas tik teisės klausimais, atmetant faktinių aplinkybių vertinimą, taigi nauji įrodymai apeliacinio skundo nagrinėjimo etape yra neleistini (
117
).
135.
Kita vertus, faktų arba įrodymų iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos medžiagos, kad nereikėtų jų vertinti iš naujo. Atsižvelgiant į apeliacinio skundo pagrindo, kuriuo reiškiamas priekaištas, kad buvo iškraipyti faktai ir įrodymai, išimtinį pobūdį, pagal SESV 256 straipsnį, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą ir Procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punktą apeliantas turi tiksliai nurodyti, kokius faktus ir įrodymus Bendrasis Teismas iškraipė ir kokias vertinimo klaidas, dėl kurių, apelianto manymu, atsirado tas iškraipymas, padarė (
118
).
136.
Taigi Teisingumo Teismas dėl apeliaciniame skunde pareikšto priekaišto, kad buvo teisiškai klaidingai taikoma Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa, jau paaiškino, kad jis kompetentingas nagrinėti, pirma, ar Bendrasis Teismas, remdamasis jam pateiktais dokumentais ir kitais įrodymais, neiškraipė nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų, su jomis susijusios nacionalinių teismų jurisprudencijos arba teisinės literatūros, antra, ar dėl šių įrodymų Bendrasis Teismas nepadarė jų turiniui aiškiai prieštaraujančių išvadų ir, trečia, ar nagrinėdamas įrodymų visumą, kad nustatytų šių nuostatų turinį, Bendrasis Teismas kuriam nors iš jų nesuteikė neproporcingos reikšmės, palyginti su kitais įrodymais, jei tai akivaizdžiai matyti iš bylos medžiagos (
119
).
137.
Visgi iš bylos medžiagos pirmojoje instancijoje nėra akivaizdu, kad skundžiamame sprendime būtų visiškai neatsižvelgta į Italijos teismų jurisprudenciją, kaip tai tvirtina visų pirma ECB, nebent iš apeliaciniame procese pareikštų priekaištų. Nepateikus atitinkamo argumento pirmosios instancijos procese, negalima įžvelgti ir to, kad Bendrasis Teismas šiuo atžvilgiu būtų nesilaikęs Sąjungos teisėje nustatytų įrodymų rinkimo taisyklių. Tai pasakytina net ir tuomet, jei Bendrasis Teismas nacionalinės teisės nuostatas būtų aiškinęs taip, lyg jos būtų Sąjungos teisės nuostatos (
120
).
138.
Priešingai, Bendrojo Teismo taikytas TUB 70 straipsnio 1 dalies aiškinimas (šios išvados 119 punktas), vertinant pagal šios nuostatos formuluotę, atrodo pakankamai įtikinamas, taigi teismo atsisakymas šią nuostatą contra legem aiškinti pagal direktyvą negali būti kvalifikuojamas nei kaip akivaizdus iškraipymas, nei kaip dėl kitų priežasčių teisiškai klaidingas.
139.
TUB 70 straipsnio 1 dalyje – skirtingai nei Direktyvos 2014/59 28 ir 29 straipsnių formuluotėje – aiškiai nustatyta kvalifikuota sąlyga, pagal kurią laikinasis administravimas gali būti taikomas, kai, be „pažeidimų arba nusižengimų“, kaip tai suprantama pagal TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punktą, yra „tikėtini dideli [banko] turto praradimai“ (
121
), tikrai galėtų prieštarauti šios teisės nuostatos aiškinimui pagal direktyvą. Viena vertus, iš pirmo žvilgsnio nematyti, kad sąlyga „banko situacijos pablogėjimas“, nustatyta TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punkte, bet nenustatyta TUB 70 straipsnio 1 dalyje, turėtų tokią pat reikšmę kaip sąlyga „tikėtini dideli turto praradimai“. Kita vertus, negalima taip lengvai įžvelgti, kad, kaip argumentuoja ECB ir Italija, sąvokos „pažeidimai“ ir „nusižengimai“, kurios vartojamos TUB 69octiesdecies straipsnio 1 dalies b punkte ir į kurias teikiama nuoroda TUB 70 straipsnio 1 dalyje, visuomet automatiškai implikuoja „banko situacijos pablogėjimą“. Toks direktyvą atitinkantis aiškinimas būtų negalimas visų pirma tuomet, jei – kaip konstatavo Bendrasis Teismas (
122
) ir nurodė F. Corneli – būtų tiesa, kad kvalifikuota sąlyga „tikėtini dideli turto praradimai“ pagal Italijos teisės aktų leidėjo valią yra specifinė proporcingumo principo išraiška ir ja konkrečiai siekiama pateisinti – palyginti su švelnesnio poveikio taisomaisiais veiksmais, kuriems teiktina pirmenybė – didesnę intervenciją, susijusią su laikinojo administravimo taikymu. Bet kuriuo atveju ECB ginčijamuose sprendimuose šios kvalifikuotos sąlygos tiek aiškiai, kad ja būtų galima pagrįsti laikinojo administravimo taikymą bankui, nenagrinėjo (
123
).
140.
Taigi, atsižvelgiant į bylos medžiagoje pateiktą informaciją, skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo pateikta išvada, kad ECB nesirėmė pakankamu teisiniu pagrindu, nėra susijusi su akivaizdžiai klaidingu atitinkamos nacionalinės teisės nuostatų aiškinimu. Taip pat negalima įžvelgti, kad Bendrasis Teismas tuo būtų neįvykdęs pareigos šias nuostatas aiškinti, kiek įmanoma, pagal direktyvą.
141.
Taigi apeliantų ir Italijos priekaištai tiek, kiek jais – ECB apeliacinio skundo antruoju–penktuoju pagrindais ir Komisijos apeliacinio skundo trečiuoju ir ketvirtuoju pagrindais – tvirtinama, kad buvo klaidingai taikyti aiškinimo metodai pagal Italijos teisę ir neatsižvelgta į Italijos teismų jurisprudenciją, turi būti atmesti kaip nepriimtini.
142.
Komisija negali – apeliacinio skundo antruoju pagrindu – paneigti šios išvados argumentu, kad F. Corneli priekaištą dėl TUB 70 straipsnio 1 dalies išaiškinimo, kurį Bendrasis Teismas pateikė nagrinėdamas jos ieškinio ketvirtąjį pagrindą, pareiškė per vėlai, t. y. tik dublike Bendrajam Teismui, o tai pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 84 straipsnio 1 dalį yra neleidžiama. Šis Komisijos argumentas grindžiamas formaliu ieškinio ir dubliko, kurių kiekvieno pradžioje perteiktas TUB 70 straipsnio turinys, dviejų punktų formuluotės palyginimu. Vis dėlto šis turinys – kaip nurodė F. Corneli – ieškinyje tik perteiktas netiksliai, bet tai neturi įtakos ieškinio ketvirtojo pagrindo apimčiai. Net jei šiame ieškinio pagrinde priekaištas dėl TUB 70 straipsnio 1 dalies pažeidimo buvo suformuluotas netiksliai ir neapėmė šios nuostatos aiškinimo tokia forma, kokia jis pateiktas skundžiamame sprendime, vis tiek reikia atsižvelgti į tai, kad visos apimties pirmasis ginčijamas sprendimas F. Corneli buvo įteiktas tik po ieškinio pareiškimo. Taigi tai buvo ne naujas ieškinio pagrindas, kaip tai suprantama pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 84 straipsnio 1 dalį, o nebent jau prieš tai pareikšto ieškinio (ketvirtojo) pagrindo dėl TUB 70 straipsnio 1 dalies pažeidimo patikslinimas (
124
). Tuomet ECB nuo jo gynėsi, neatsižvelgdamas į nacionalinius aiškinimo metodus ir Italijos teismų jurisprudenciją.
143.
Taigi Komisijos apeliacinio skundo antrasis pagrindas, kuriuo ji Bendrajam Teismui reiškia priekaištą dėl Procedūros reglamento 84 straipsnio 1 dalies ir principo ne ultra petita pažeidimo, turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
7. Tarpinė išvada
144.
Mano manymu, nė vienas apeliacinių skundų pagrindas nėra pagrįstas, todėl siūlau abu apeliacinius skundus atmesti.
145.
Prašymas atlyginti bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, siejamą su 184 straipsnio 1 dalimi, nebuvo pateiktas, todėl priimti sprendimo dėl F. Corneli bylinėjimosi išlaidų nereikia. Apeliantai yra pralaimėjusios šalys, todėl jos pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, siejamą su 184 straipsnio 2 dalimi, turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su apeliaciniu procesu. Italija, kaip į bylą įstojusi šalis, pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį, siejamą su 184 straipsnio 1 dalimi, turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
146.
Jei vis dėlto Teisingumo Teismas nesiremtų mano siūlymu ir laikytų apeliacinius skundus pagrįstais visų pirma dėl to, kad Komisijos apeliacinio skundo penktasis pagrindas yra pagrįstas (šios išvados 81–112 punktai), skundžiamas sprendimas turėtų būti panaikintas, byla grąžinta Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo ir bylinėjimosi išlaidų paskirstymo klausimas atidėtas. Bendrasis Teismas nagrinėjo tik ieškinio pagrindą dėl TUB 70 straipsnio 1 dalies pažeidimo, kitaip tariant, dėl teisinio pagrindo nebuvimo, o kitų ieškinio pagrindų, kuriuos jis apibendrino skundžiamo sprendimo 84 punkte, nenagrinėjo (
125
), todėl paskelbti galutinio sprendimo šioje bylos stadijoje pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį nebūtų galima. Mano manymu, Teisingumo Teismas neturi reikiamos informacijos galutiniam sprendimui dėl šių ieškinio pagrindų priimti. Bet to, tam iš dalies būtų reikalingas faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas, kurio Bendrasis Teismas neatliko.
VI. Išvada
147.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
1.
Atmesti apeliacinius skundus sujungtose bylose C‑777/22 P ir C‑789/22 P.
2.
Europos Centrinis Bankas, Europos Komisija ir Italijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	2022 m. spalio 12 d. Sprendimas Corneli / ECB (T‑502/19, EU:T:2022:627).
(
3
)	ECB-SSM-2019-ITCAR-11.
(
4
)	ECB-SSM-2019-ITCAR-13.
(
5
)	2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimas (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923).
(
6
)	2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimas ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 102–115 punktai).
(
7
)	2013 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas, kuriuo Europos Centriniam Bankui pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika (OL L 287, 2013, p. 63).
(
8
)	2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatoma kredito įstaigų ir investicinių įmonių gaivinimo ir pertvarkymo sistema ir iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 82/891/EEB, direktyvos 2001/24/EB, 2002/47/EB, 2004/25/EB, 2005/56/EB, 2007/36/EB, 2011/35/ES, 2012/30/ES bei 2013/36/ES ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (ES) Nr. 1093/2010 bei (ES) Nr. 648/2012 (OL L 173, 2014, p. 190).
(
9
)	Žr. A. Witte, „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB – Three Parallel Modes of Executing ES Law?“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 2014, 21 t., p. 89 (105 ir paskesni); L. Boucon ir D. Jaros, „The Application of National Law by the European Central Bank within the ES Banking Union’s Single Supervisory Mechanism: A New Mode of European Integration?“, European Journal of Legal Studies, 2018, 10 t., p. 155 (170 ir paskesni); F. Coman-Kund ir F. Amtenbrink, „On the Scope and Limits of the Application of National Law by the European Central Bank within the Single Supervisory Mechanism“, Banking & Finance Law Review, 2018, 33 t., p. 133 (147 ir paskesni); V. Di Bucci, Quelques questions concernant le contrôle juridictionnel sur le mécanisme de surveillance unique: Liber amicorum Antonio Tizzano – De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, Giappichelli, 2018, p. 316 ir paskesni (327 ir paskesni); A. Biondi ir A. Spano, „The ECB and the Application of National Law in the SSM: New Yet Old…“, European Business Law Review, 2020, 31 t., p. 1023 (1036 ir paskesni); A. Bobić, The Individual in the Economic and Monetary Union – A Study of Legal Accountability, Cambridge, 2024, p. 165 ir paskesni.
(
10
)	Šiuo klausimu taip pat žr. generalinės advokatės T. Ćapeta išvadą byloje Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, 26 ir paskesni punktai).
(
11
)	GURI, Nr. 267, 2016 m. lapkričio 16 d.
(
12
)	GURI, Nr. 176, 2015 m. liepos 31 d.
(
13
)	Žr. 1993 m. rugsėjo 1 d.Decreto Legislativo (įstatymas dekretas) Nr. 385 (GURI, Nr. 230, 1993 m. rugsėjo 30 d., Supplemento Ordinario, Nr. 92).
(
14
)	Išsamiau apie tai žr. skundžiamo sprendimo 3 ir paskesniuose punktuose.
(
15
)	Pagal privatinę teisę organizuotas bankų konsorciumas indėliams užtikrinti, šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 2 d. Sprendimą Komisija / Italija ir kt. (C‑425/19 P, EU:C:2021:154, 7 ir paskesni punktai).
(
16
)	Skundžiamo sprendimo 33 ir paskesni punktai.
(
17
)	Skundžiamo sprendimo 88–100 punktai.
(
18
)	Bendrasis Teismas, atrodo, turi omenyje (skundžiamo sprendimo 107 punkte) visų pirma TUB 70 straipsnio 1 dalyje numatytą kvalifikuotą sąlygą „tikėtini dideli turto praradimai“. Vis dėlto ši sąlyga minima tik cituojant šią nuostatą skundžiamo sprendimo 89 punkte ir 93 punkto trečioje įtraukoje ir nėra konstatuojama ar aiškiai reiškiamas priekaištas ECB, kad ji nebuvo taikoma.
(
19
)	Skundžiamo sprendimo 103–108 punktai.
(
20
)	Bendrasis Teismas šiais kebliais teiginiais, atrodo, turi omenyje, kad šios direktyvos ir joms perkelti į nacionalinę teisę priimti nacionalinės teisės aktai sudaro vieną teisės šaltinį.
(
21
)	Skundžiamo sprendimo 111–113 punktai.
(
22
)	Žr. skundžiamo sprendimo 84 punkte pateiktą apibendrinimą, grindžiamą ieškinyje formaliai pareikštų penkių pagrindų nauja išdėstymo tvarka. Iš esmės Bendrasis Teismas ieškinio ketvirtąjį pagrindą, kuriuo, be kita ko, nurodomas TUB 70 straipsnio pažeidimas, pripažino pagrįstu.
(
23
)	Skundžiamo sprendimo 26–29 punktai.
(
24
)	ECB apeliacinio skundo pirmasis pagrindas byloje C‑777/22 P ir Komisijos apeliacinio skundo pirmasis pagrindas byloje C‑789/22 P.
(
25
)	ECB apeliacinio skundo antrasis pagrindas byloje C‑777/22 P ir Komisijos apeliacinio skundo antrasis–penktasis pagrindai byloje C‑789/22 P.
(
26
)	Žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą Sahlstedt ir kt. / Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2023 m. liepos 6 d. Sprendimą Julien / Taryba (C‑285/22 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2023:551, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2024 m. birželio 20 d. Sprendimą EUIPO / Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528, 76 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
27
)	Šiuo klausimu žr. 2022 m. birželio 30 d. Sprendimą Danske Slagtermestre / Komisija (C‑99/21 P, EU:C:2022:510, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimą ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 103 punktas).
(
28
)	Skundžiamo sprendimo 33 ir paskesni punktai.
(
29
)	Konkrečiai žr. skundžiamo sprendimo 34 punktą.
(
30
)	Žr. skundžiamo sprendimo 34 punkto antrą įtrauką.
(
31
)	Žr. skundžiamo sprendimo 34 punkto trečią įtrauką.
(
32
)	Žr. šių įstatų 18 straipsnio 9 dalį ir 26 straipsnio 7 dalį.
(
33
)	Skundžiamo sprendimo 44 punktas.
(
34
)	Taip pat žr. skundžiamo sprendimo 38 punktą.
(
35
)	2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimas ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 110 ir 111 punktai).
(
36
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimą ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 109, 111 ir 112 punktai); taip pat žr. mano išvadą sujungtose bylose ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:323, 119 punktas).
(
37
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimą ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 113–115 punktai).
(
38
)	Skundžiamo sprendimo 47–53 punktai.
(
39
)	2020 m. liepos 7 d. EŽTT sprendimas Albert ir kiti prieš Vengriją (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414).
(
40
)	Šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 7 d. EŽTT sprendimą Albert ir kiti prieš Vengriją (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, 121–124, 132 punktai ir visų pirma 134 punktas).
(
41
)	2020 m. liepos 7 d. EŽTT sprendimas Albert ir kiti prieš Vengriją (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, 155 punktas) ir jame pateikta nuoroda į 2011 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Shesti Mai Engineering OOD ir kiti prieš Bulgariją, Nr. 17854/04 (CE:ECHR:2011:0920JUD001785404) ir 2002 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Olczak prieš Lenkiją (CE:ECHR:2002:1107DEC003041796).
(
42
)	2020 m. liepos 7 d. EŽTT sprendimas Albert ir kiti prieš Vengriją (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, 154 ir 155 punktai).
(
43
)	Pagal analogiją žr. 2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimą ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 114 punktas).
(
44
)	Skundžiamo sprendimo 34 ir 35 punktai.
(
45
)	2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimas Scuola Elementare Maria Montessori / Komisija, Komisija / Scuola Elementare Maria Montessori ir Komisija / Ferracci (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 28 ir 29 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. skundžiamo sprendimo 74 punktą.
(
46
)	Skundžiamo sprendimo 58 ir paskesni punktai.
(
47
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą Sahlstedt ir kt. / Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, 26 punktas) ir jame pateiktą nuorodą į 1963 m. liepos 15 d. Sprendimą (Plaumann / Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, p. 238).
(
48
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą Sahlstedt ir kt. / Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
49
)	Skundžiamo sprendimo 58–64 punktai.
(
50
)	Suformuota jurisprudencija; visų pirma žr. 2018 m. birželio 28 d. Sprendimą Andres (Heitkamp BauHolding bankrotas) / Komisija (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 44 ir paskesni punktai, susiję su įgytos ir pranešimu dėl apmokestinimo patvirtintos teisės sutaupyti mokesčių turėtojais), 2014 m. vasario 27 d. Sprendimą Stichting Woonpunt ir kt. / Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, 59 punktas) ir 2008 m. kovo 13 d. Sprendimą Komisija / Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 71 punktas).
(
51
)	Skundžiamo sprendimo 77 ir paskesni punktai, antraštė „Dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį“.
(
52
)	Visų pirma žr. skundžiamo sprendimo 81 ir 82 punktus.
(
53
)	Šiuo klausimu žr. 2023 m. liepos 13 d. Sprendimą D & A Pharma / EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, 45 punktas), 2018 m. lapkričio 7 d. Sprendimą BPC Lux 2 ir kt. / Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, 31 punktas) ir 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Mory ir kt. / Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 54 ir paskesni punktai, visų pirma 62 ir 68 punktai).
(
54
)	Šiuo klausimu žr. kiek kebliai suformuluotas išvadas 2023 m. liepos 13 d. Sprendime D & A Pharma / EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, 43 ir 44 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) ir 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Mory ir kt. / Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 55–58 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
55
)	2021 m. gegužės 6 d. Sprendimas Bayer CropScience ir Bayer / Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, 40 punktas), 2018 m. lapkričio 7 d. Sprendimas BPC Lux 2 ir kt. / Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, 42 punktas) ir 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Mory ir kt. / Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 69 ir 70 punktai).
(
56
)	Žr. 2018 m. lapkričio 7 d. Sprendimą BPC Lux 2 ir kt. / Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, 43 punktas) ir 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Mory ir kt. / Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 79 punktas).
(
57
)	Šiuo klausimu žr. 2023 m. liepos 13 d. Sprendimą D & A Pharma / EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, 51–53 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
58
)	Dėl atitinkamo kitų banko smulkiųjų akcininkų ieškinio dėl atsakomybės žr. 2024 m. birželio 5 d. Bendrojo Teismo sprendimą Malacalza Investimenti ir Malacalza / ECB (T‑134/21, EU:T:2024:362), dėl kurio nagrinėjamas apeliacinis skundas (byla C‑557/24 P).
(
59
)	Žr. mano išvadą sujungtose bylose ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:323, 104 ir paskesni punktai, visų pirma 119 punktas).
(
60
)	Skundžiamo sprendimo 100–113 punktai.
(
61
)	Taip pat žr. generalinės advokatės T. Ćapeta išvadą byloje Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, 30 punktas).
(
62
)	Dėl atitinkamos nacionalinių institucijų pareigos taikyti tiesiogiai taikytiną direktyvos nuostatą žr. 2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimą ABNA ir kt. (C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, EU:C:2005:741, 101 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
63
)	Visų pirma žr. skundžiamo sprendimo 112 ir 113 punktus.
(
64
)	2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 76 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
65
)	2015 m. spalio 6 d. Sprendimas T-Mobile Czech Republic ir Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
66
)	Joje bendrai kalbama apie „pablogėjusią įstaigos finansinę ir ekonominę būklę“.
(
67
)	Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą T-Mobile Czech Republic ir Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
68
)	Šiuo klausimu žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą T-Mobile Czech Republic ir Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, 53 punktas). Taip pat žr. mano išvadą byloje Impact (C‑268/06, EU:C:2008:2, 96 punktas).
(
69
)	Žr. J. Kokott, „Zur unmittelbaren Wirkung des Unionsrechts“, Archiv des öffentlichen Rechts, 2023, 148 t., p. 496 ir paskesni (501).
(
70
)	Pagal analogiją žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 83 punktas). Taip pat žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą CIF (C‑198/01, EU:C:2003:430, 49 punktas), 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimą Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, 30 punktas) ir 1989 m. birželio 22 d. Sprendimą Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, 31 ir 32 punktai).
(
71
)	Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą T-Mobile Czech Republic ir Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, 47 ir 48 punktai), 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Arcor ir kt. (C‑152/07–C‑154/07, EU:C:2008:426, 35 ir 36 punktai) ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, 57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
72
)	Žr. 2005 m. gegužės 3 d. Sprendimą Berlusconi ir kt. (C‑387/02, C‑391/02 ir C‑403/02, EU:C:2005:270, 73–77 punktai).
(
73
)	Taip pat žr. mano išvadą sujungtose bylose Berlusconi ir kt. (C‑387/02, C‑391/02 ir C‑403/02, EU:C:2004:624, 140 ir paskesni punktai).
(
74
)	Suformuota jurisprudencija; žr. 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, 42 ir paskesni punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 1994 m. liepos 14 d. Sprendimą Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, 20 ir paskesni punktai).
(
75
)	Žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, 57 ir paskesni punktai).
(
76
)	Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą T-Mobile Czech Republic ir Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, 49, 50 ir 53 punktai) ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Arcor ir kt. (C‑152/07–C‑154/07, EU:C:2008:426, 38 punktas).
(
77
)	Pvz., poveikio aplinkai vertinimą; žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, 57 ir paskesni punktai).
(
78
)	Pvz., atsižvelgti į tam tikrus kriterijus, taikomus apskaičiuojant įmokas ir išlaidas, kurios turi įtakos tarifų telekomunikacijų sektoriuje dydžiui, 2015 m. spalio 6 d. Sprendimas T-Mobile Czech Republic ir Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, 46 ir paskesni punktai) ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Arcor ir kt. (C‑152/07–C‑154/07, EU:C:2008:426, 35 ir paskesni punktai). Taip pat dėl PVM teisės žr. 2006 m. birželio 8 d. Sprendimą Feuerbestattungsverein Halle (C‑430/04, EU:C:2006:374, 28 ir paskesni punktai).
(
79
)	V. Di Bucci (9 išnaša šioje išvadoje), p. 329, priešingai, laikosi nuomonės, kad tokiame kontekste jurisprudencija dėl draudimo tiesiogiai taikyti direktyvų nuostatas, pagrindžiančias pareigas privačiam asmeniui, dėl Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje nustatytos pareigos taikyti atitinkamas teisės normas apskritai netaikytina.
(
80
)	2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimas ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 102–115 punktai).
(
81
)	Skundžiamo sprendimo 112 punktas.
(
82
)	Žr. šiuo aspektu aiškesnę atitinkamą formuluotę anglų ir prancūzų kalbomis: „all relevant ES law“; „toutes les dispositions pertinentes du droit de l’Union“ (išskirta mano).
(
83
)	Atitinkamai Reglamento Nr. 1024/2013 34 konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „[Pareiga taikyti atitinkamus teisės aktus] nedaro poveikio Sąjungos teisės viršenybės principui.“
(
84
)	Taip yra ne visuomet, kaip matyti visų pirma iš Reglamento Nr. 1024/2013 1 straipsnio penktos pastraipos (taip pat žr. 13 ir 15 konstatuojamąsias dalis): „Šiuo reglamentu nedaromas poveikis dalyvaujančių valstybių narių kompetentingų institucijų atsakomybei ir susijusiems įgaliojimams vykdyti priežiūros uždavinius, kurie šiuo reglamentu nepavesti ECB.“
(
85
)	Panašiai konstatavo F. Coman-Kund ir F. Amtenbrink (9 išnaša šioje išvadoje), p. 148–150; V. Di Bucci (9 išnaša šioje išvadoje), p. 328; kitokio požiūrio laikėsi B. de Witte (9 išnaša šioje išvadoje), p. 106.
(
86
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Reglamento Nr. 1024/2013 12 konstatuojamąją dalį: „<…> bendru priežiūros mechanizmu turėtų būti užtikrinta, kad Sąjungos politika, susijusi su rizikos ribojimu pagrįsta kredito įstaigų priežiūra, būtų įgyvendinama nuosekliu ir veiksmingu būdu, kad bendras finansinių paslaugų taisyklių sąvadas būtų tokiu pačiu būdu taikomas visų atitinkamų valstybių narių kredito įstaigoms ir kad būtų vykdoma pati kokybiškiausia tų kredito įstaigų priežiūra, kuriai netrukdytų kitos, su rizikos ribojimu nesusijusios aplinkybės.“
(
87
)	Taip pat žr. A. Biondi ir A. Spano (9 išnaša šioje išvadoje), p. 1040 ir paskesni.
(
88
)	Tai būtų įmanoma valstybės kontroliuojamų bankų atveju dėl „vertikalaus“ tiesioginio direktyvų nuostatų taikymo žr. 2017 m. spalio 10 d. Sprendimą Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745).
(
89
)	ECB visuomet pritarė šiai nuomonei, žr. ECB, Feedback Statement – Responses to the public consultation on a draft Regulation and draft Guide of the European Central Bank, 2016 m. kovo mėn., p. 10, 35 punktas. Taip pat žr. L. Boucon ir D. Jaros (9 išnaša šioje išvadoje), p. 170–172 ir 183; F. Coman-Kund ir F. Amtenbrink (9 išnaša šioje išvadoje), p. 153 ir 156.
(
90
)	2021 m. spalio 6 d. Sprendimas Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 70 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; pirmą kartą tai pažymėta 2019 m. birželio 24 d. Sprendime Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 57 punktas; išskirta mano). Žr., mano manymu, teisingesnį 2016 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Ognyanov (nors jame dar nėra teikiama nuoroda į viršenybės principą) (C‑554/14, EU:C:2016:835, 59 punktas: „<…> Ši pareiga nacionalinę teisę aiškinti taip, kad aiškinimas atitiktų Sąjungos teisę, iš tiesų pagrįsta pačia [S]ESV sutarties sistema, nes sudaro sąlygas, kad nacionaliniai teismai, nagrinėdami gautas bylas, pagal savo kompetenciją užtikrintų visišką Sąjungos teisės veiksmingumą.“ Konkrečiai dėl pareigos taikyti direktyvą atitinkantį aiškinimą žr. 2024 m. balandžio 11 d. Sprendimą Agencia Estatal de la Administración Tributaria (Skolų panaikinimo netaikymas valstybės skoliniams reikalavimams) (C‑687/22, EU:C:2024:287, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
91
)	Šiuo klausimu žr. 2021 m. spalio 6 d. Sprendimą Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 71 ir 72 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas in absentia) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, 48 punktas) ir mano išvadą byloje Heureka Group (Kainų palyginimo interneto svetainės) (C‑605/21, EU:C:2023:695, 79–82 punktai).
(
92
)	Taip pat žr. F. Coman-Kund ir F. Amtenbrink (9 išnaša šioje išvadoje), p. 158; A. Biondi ir A. Spano (9 išnaša šioje išvadoje), p. 1042–1044; V. Di Bucci (9 išnaša šioje išvadoje), p. 327.
(
93
)	Tai matyti bendrai vertinant skundžiamo sprendimo 94, 105–108, 112 ir 113 punktuose pateiktas išvadas.
(
94
)	Kaip jau pažymėta 18 išnašoje šioje išvadoje, skundžiamas sprendimas šia išvada grindžiamas tik numanomai.
(
95
)	Abejonių dėl to išreiškė V. Di Bucci (9 išnaša šioje išvadoje), p. 327.
(
96
)	Šiuo klausimu žr. išsamius argumentus, pateiktus generalinės advokatės T. Ćapeta išvadoje byloje Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, 26 ir paskesni punktai).
(
97
)	Šiuo klausimu žr. 2024 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, 75, 85, 86, 98 ir 114 punktai) ir 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą PNB Banka / ECB (C‑326/21 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:693, 71 punktas).
(
98
)	Žr. 2011 m. liepos 5 d. Sprendimą Edwin / VRDT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 44–46 punktai).
(
99
)	Šiuo klausimu žr. 2024 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, 85 ir 86 punktai) ir 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą PNB Banka / ECB (C‑326/21 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:693, 71 punktas).
(
100
)	Pagal ją apeliacinis skundas gali būti paduodamas tik „dėl Bendrojo Teismo padaryto Sąjungos teisės pažeidimo“.
(
101
)	Toks dalinis „inkorporavimas“ nebent pasitaiko ginčuose Sąjungos teismuose dėl arbitražinės išlygos. Taip yra dėl to, kad pagal SESV 272 straipsnį nacionalinė civilinė teisė gali būti Sąjungos institucijų ir įmonių sutarties kontrolės teisme objektas; žr., pvz., 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą ADR Center / Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, 88 ir 89 punktai) ir mano išvadą byloje ADR Center / Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, 121 ir paskesni punktai).
(
102
)	Vis dėlto šiuo klausimu žr. V. Di Bucci (9 išnaša šioje išvadoje), p. 330. Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 111 ir 112 punktuose taip pat, atrodo, laikosi tokios nuomonės, nes Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje minimą Sąjungos teisę, įskaitant direktyvas ir nacionalinės teisės aktus, kuriais jos perkeliamos į nacionalinę teisę, (numanomai) kvalifikuoja kaip kylančius iš vieno teisės šaltinio (šios išvados 31 punktas).
(
103
)	Šiuo klausimu žr. 2024 m. balandžio 9 d. Sprendimą Profi Credit Polska (Bylos, nutrauktos įsiteisėjusiu sprendimu, atnaujinimas) (C‑582/21, EU:C:2024:282, 31, 49 ir paskesni punktai). Taip pat žr. mano išvadą byloje Edwin / VRDT (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, 49 ir paskesni punktai ir 56 punktas).
(
104
)	Tai visų pirma atspindi faktų pateikimo ir įrodinėjimo naštos padalijimas tarp Komisijos ir atitinkamos valstybės narės ir šios pareiga bendradarbiauti nustatant faktinę nacionalinės teisės apimtį ir konkrečią jos taikymo sritį, kurios Komisija negali nustatyti savarankiškai, nes neturi tokio tyrimo įgaliojimų. Šiuo klausimu žr. 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Komisija / Airija (Trihalometanas geriamajame vandenyje) (C‑481/22, EU:C:2024:85, 72 ir paskesni punktai), 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Komisija / Švedija (Nuotekų valymo įrenginiai) (C‑22/20, EU:C:2021:669, 143 ir paskesni punktai), 2021 m. balandžio 22 d. Sprendimą Komisija / Austrija (Dar nepastatyto pastato nuoma) (C‑537/19, EU:C:2021:319, 55 ir paskesni punktai), 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 111 ir paskesni punktai dėl administravimo praktikos) ir 2015 m. liepos 9 d. Sprendimą Komisija / Airija (C‑87/14, EU:C:2015:449, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
105
)	Žr., pvz., 2024 m. balandžio 9 d. Sprendimą Profi Credit Polska (Bylos, nutrauktos įsiteisėjusiu sprendimu, atnaujinimas) (C‑582/21, EU:C:2024:282, 31, 55 ir 58 punktai), 2023 m. balandžio 27 d. Sprendimą Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2022 m. spalio 20 d. Sprendimą Ekofrukt (C‑362/21, EU:C:2022:815, 25 punktas) ir 2016 m. liepos 7 d. Sprendimą Genentech (C‑567/14, EU:C:2016:526, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
106
)	Išvada byloje Edwin / VRDT (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, 42 ir paskesni punktai) ir išvada vėlesnėje byloje EUIPO / Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, 44 ir paskesni punktai).
(
107
)	2011 m. liepos 5 d. Sprendimas Edwin / VRDT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 44 ir paskesni punktai); vėlesnis 2014 m. kovo 27 d. Sprendimas VRDT / National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, 34 ir paskesni punktai). Taip pat žr. 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimą EUIPO / Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, 35 ir paskesni punktai).
(
108
)	Žr. 2024 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, 85 ir 86 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) ir 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą PNB Banka / ECB (C‑326/21 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:693, 71 punktas).
(
109
)	2014 m. kovo 27 d. Sprendimas VRDT / National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, 37 punktas: „<…> nematyti, kad nacionalinės teisės norma <…> laikytina tik faktine informacija <…>“). Taip pat žr. M. Prek ir S. Lefèvre, „The ES Courts as ‚national‘ courts: National law in the ES judicial process“, Common Market Law Review, 2017, 54 t., 2 punktas, p. 369 (394: „‚hybrid‘ or sui generis approach“).
(
110
)	Žr. 2024 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Komisija / Airija ir Apple Sales International (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 174–176 punktai), 2023 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Komisija / Amazon.com ir kt. (C‑457/21 P, EU:C:2023:985, 19–22 punktai), 2023 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Liuksemburgas ir kt. / Komisija (C‑451/21 P ir C‑454/21 P, EU:C:2023:948, 76–79 punktai), 2022 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Fiat Chrysler Finance Europe / Komisija (C‑885/19 P ir C‑898/19 P, EU:C:2022:859, 72 ir paskesni punktai, visų pirma 82 punktas), 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Komisija / Hansestadt Lübeck (C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 20 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2014 m. balandžio 3 d. Sprendimą Prancūzija / Komisija (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, 77 ir paskesni punktai) ir 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą A2A / Komisija (C‑318/09 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2011:856, 125 punktas).
(
111
)	Šiai nuomonei pritaria ir generalinė advokatė T. Ćapeta išvadoje byloje Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, 47 ir paskesni punktai), nors, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa, nacionalinę teisę ji laiko pagal esmę tapačia Sąjungos teisei.
(
112
)	Vis dėlto žr. generalinės advokatės T. Ćapeta išvadą byloje Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, 44–46 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato G. Pitruzzella išvadą byloje Crédit Mutuel Arkéa / ECB (C‑152/18 P ir C‑153/18 P, EU:C:2019:505, 120 punktas ir jame pateikta nuoroda į, be kita ko, 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Crédit Mutuel Arkéa / ECB, T‑712/15, EU:T:2017:900, 132 punktas).
(
113
)	Žr. 2017 m. spalio 25 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑467/15 P, EU:C:2017:799, 15 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Kas kita galėtų būti taikoma dėl normos, kuria grindžiama skundžiama priemonė, taikymo srities; šiuo klausimu žr. įsiteisėjusį 2019 m. birželio 12 d. Bendrojo Teismo sprendimą RV / Komisija (T‑167/17, EU:T:2019:404, 59–61 punktai) ir generalinio advokato P. Pikamäe išvadą byloje EUIPO / Neoperl (C‑93/23 P, EU:C:2024:751, 72 ir paskesni punktai).
(
114
)	Šiuo klausimu žr. 2024 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, 86 ir 114 punktai), 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą PNB Banka / ECB (C‑326/21 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:693, 71 punktas), 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimą EUIPO / Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, 56 punktas) ir 2011 m. liepos 5 d. Sprendimą Edwin / VRDT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 53 punktas). Bendrai dėl šiuo atžvilgiu apriboto tikrinimo įgaliojimo, kurį turi Teisingumo Teismas apeliaciniame procese; žr. 2020 m. birželio 18 d. Sprendimą Dovgan / EUIPO (C‑142/19 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:487, 44 punktas).
(
115
)	Žr. visų pirma nuorodas į 2017 m. vasario 1 d.Tribunale Amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija) sprendimą byloje Nr. 1627, 2021 m. lapkričio 15 d. sprendimą byloje Nr. 11766 ir 2021 m. gruodžio 27 d. sprendimą byloje Nr. 13520, taip pat 2012 m. gruodžio 20 d.Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) sprendimą byloje Nr. 6583 ir 2015 m. vasario 19 d. sprendimą byloje Nr. 835. Net jei, mano manymu, galiausiai šiuo atveju tai neturi reikšmės, dėl išsamumo norėčiau papildyti, kad šie sprendimai, atrodo, iš tikrųjų patvirtina apeliantų ir Italijos pateiktus argumentus dėl teisės aktų aiškinimo, taigi taip pat – ECB ginčijamuose sprendimuose taikytą požiūrį. F. Corneli, priešingai, beveik nesiremia šia administracinių teismų jurisprudencija, o iš esmės apsiriboja akademinės srities atstovų nuomonėmis patvirtintu pažodiniu aiškinimu ir bendrąja Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas, Italija) jurisprudencija, pagal kurią šiam aiškinimo metodui civilinės teisės srityje teikiama pirmenybė.
(
116
)	Šiuo klausimu žr. 2024 m. sausio 11 d. Sprendimą Foz / Taryba (C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2023 m. kovo 23 d. Sprendimą PV / Komisija (C‑640/20 P, EU:C:2023:232, 78 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija); išskirta mano.
(
117
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 19 d. Sprendimą RF / Komisija (C‑660/17 P, EU:C:2019:509, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
118
)	Šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Pethke / EUIPO (C‑382/19 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:917, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2020 m. birželio 18 d. Sprendimą Dovgan / EUIPO (C‑142/19 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:487, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
119
)	Šiuo klausimu žr. 2024 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Anglo Austrian AAB / ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, 86 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
120
)	Atsižvelgiant į skundžiamo sprendimo 88 ir paskesniuose punktuose pateiktas išvadas, to negalima atmesti. Dėl Sąjungos teisės aiškinimo metodikos žr. 2023 m. sausio 12 d. Sprendimą Österreichische Post (Informacija apie asmens duomenų gavėjus) (C‑154/21, EU:C:2023:3, 29 punktas) ir 2022 m. kovo 15 d. Sprendimą Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, 63 punktas).
(
121
)	Taip pat žr. skundžiamo sprendimo 92 punktą.
(
122
)	Žr. skundžiamo sprendimo 108 punktą.
(
123
)	Pavyzdžiui, pirmasis ginčijamas sprendimas, remiantis formuluote, iš esmės yra susijęs su banko finansinės būklės pablogėjimu (1.5, 2 ir 3.1 skirsniai); vis dėlto jo 1.3 skirsnyje „Reikšmingas nuostolių susikaupimas“ („Significativo accumulo di perdite“) kalbama apie laikotarpiu nuo 2014 m. gruodžio mėn. iki 2018 m. rugsėjo mėn. susikaupusius 1,6 mlrd. EUR dydžio nuostolius (1.3.1 punktas) ir reikšmingą kredito išlaidų padidėjimą dėl kredito vertės sumažinimo („reduzioni del valore dei crediti“) – 428 mln. EUR 2017 m. ir 219 mln. EUR 2018 m. (1.3.2 punktas). Galiausiai 2.6 skirsnyje (Proporcingumo vertinimas) ir 3.1 skirsnyje (Procedūra) svarstomas tikslas išvengti tolesnio banko būklės blogėjimo.
(
124
)	Dėl šiuo klausimu suformuotos jurisprudencijos žr. 2020 m. kovo 11 d. Sprendimą Komisija / Gmina Miasto Gdynia ir Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
125
)	Žr. skundžiamo sprendimo 114 punktą.