VSL Sklep III Cp 523/2025
Sodišče: Višje sodišče v Ljubljani
Oddelek: Civilni oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSLJ:2025:III.CP.523.2025
Evidenčna številka: VSL00086720
Datum odločbe: 21.05.2025
Senat, sodnik posameznik: Majda Irt (preds.), Katarina Marolt Kuret (poroč.), Alenka Kobal Velkavrh
Področje: CIVILNO PROCESNO PRAVO - MEDNARODNO ZASEBNO PRAVO
Institut: pristojnost slovenskega sodišča - pristojnost okrožnega sodišča - mednarodni element - pogodbeno
razmerje - dogovor o pristojnosti sodišča - država članica EU - Srbija - Uredba 1215/2012 (Bruselj I bis) -
rimska konvencija
Zveza: ZMZPP člen 52. Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra
2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah člen 25.
Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za
pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) člen 28
Jedro
Stranke, od katerih ima vsaj ena svoje stalno prebivališče v državi članici, se lahko dogovorijo, da je za spore
pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice. Mogoč je torej le dogovor o pristojnosti
sodišč držav članic, kamor pa sodišča Republike Srbije, ki ni članica EU, ne spadajo. Prav tako ni podlage za
uporabo določb Haaške konvencije o sporazumih o izbiri sodišča iz leta 2005, saj Republika Srbija ni
podpisnica navedene konvencije, konvencija pa omogoča le izbiro sodišč držav pogodbenic.
Izrek
I. Pritožbi se delno ugodi, tako da se v izreku izpusti beseda "mednarodno," v preostalem delu se pritožba
zavrne in se v izpodbijanem in nespremenjenem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje.
II. Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.
Obrazložitev
1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da je Okrožno sodišče v Ljubljani mednarodno
                               1 / 4
pristojno za odločanje v zadevi.
2. Zoper sklepse pritožuje toženec iz vseh zakonsko predvidenih pritožbenih razlogov. Pritožbenemu sodišču
predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklepspremeni ter odloči, da sodišče Republike Slovenije ni
pristojno za odločanje v zadevi. Podrejeno predlaga razveljavitev sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve
stopnje pred spremenjeni senat v ponovno odločanje.
Pritožnik uveljavlja kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP),
ker izrek sklepa nasprotuje razlogom, zaradi česar ga ni mogoče preizkusiti. Iz izreka izhaja, da je podana
mednarodna pristojnost sodišča RS, iz razlogov pa, da pravno razmerje med tožnikom in tožencem nima
mednarodnega elementa.
Izpodbijani sklepje neobrazložen glede materialnopravne podlage. Toženec se je skliceval na Uredbo Bruselj
I, Haaško konvencijo iz leta 2005, Uredbo Rim I in na Konvencijo o uporabi prava v pogodbenih
obligacijskih razmerjih. Pomanjkljivo povzemanje navedb predstavlja relativno bistveno kršitev določb
postopka po četrtem odstavku 324. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 339. člena ZPP. Ker se sodišče ni
opredelilo do pravne podlage, na katero se je skliceval, je sklepneobrazložen in ga ni mogoče preizkusiti,
podan pa je tudi pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava. Dogovorjena uporaba prava določene
države je po sodni praksi Sodišča Evropske unije (SEU) in po pravni teoriji takšna navezna okoliščina, da
smeta stranki prorogirati sodišče države, katere pravo je potrebno uporabiti. Uporaba prava Republike Srbije
upravičuje dogovor med strankama, da o njunem sporu odloča sodišče Republike Srbije. To izhaja iz sodne
prakse, na katero se sklicuje sodišče - VSL sklepI Cp 2534/2017 in C-281/02. Uporaba Uredbe Rim I in
Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih je odločilna za presojo veljavnosti
dogovora glede pristojnosti sodišča Republike Srbije. Če sta se pravdni stranki veljavno dogovorili za
uporabo prava, potem je njun dogovor o prorogaciji sodišča Republike Srbije dovoljen in zato veljaven. Ker
se sodišče ni opredelilo do predpisov Rim I in Konvencije o uporabi prava v obligacijskih razmerjih, sklepni
dovolj obrazložen (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP).
V nadaljevanju pritožba podaja obširne navedbe, da bi moralo sodišče ugotoviti tudi, kakšen je bil namen
pogodbenih strank ob sklepanju posojilne pogodbe ter da je bila obveznost toženca po posojilni pogodbi v
resnici izročitev posebnih delov objektov št. 1 in št. 2, kar je dolžna izpolniti družba A., ki je pristopila k
dolgu. Namen pogodbenikov je bil, da tožnik postane lastnik stanovanj v zgrajenih objektih, v tem primeru
pa je podana pristojnost sodišča po legi nepremičnin.
Podan je pritožbeni razlog iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj obstoji nasprotje med tem, kar
sodišče navaja v razlogih glede vsebine posojilne pogodbe in med samo vsebino posojilne pogodbe, ki jo je
sodišče napačno povzelo (2. in 3. člen pogodbe). Način, kako bo toženec vrnil posojilo, je določen v prvem
odstavku 3. člena pogodbe, ki določa, da se posojena sredstva vrne na način in v rokih iz 2. člena pogodbe. V
nadaljevanju tega istega člena pa je določeno, da bo toženec vrnil posojena sredstva s posamičnimi deli
stanovanjsko poslovnega objekta 1 in objekta 2 v izgradnji. Način vračila je odločilno dejstvo za določitev
pristojnosti. Če toženec dolguje denar, je lahko pristojno sodišče v RS, če prorogacija pristojnosti ne bi bila
veljavna. Če pa toženec tožniku dolguje izročitev nepremičnin, je izključno pristojno sodišče Republike
Srbije. Obstaja torej nasprotje med tem, kar se v razlogih navaja o vsebini pogodbe, to je, da se je toženec
zavezal vrniti izposojeni denar, in med samo pogodbo, po kateri se je toženec zavezal vrniti posojilo z
nepremičninami, torej ne v denarju. Gre za kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, zmotno pa
je ugotovljeno tudi dejansko stanje.
                               2 / 4
V konkretni zadevi je sodišče odločilo brez naroka, ki bi bil potreben zaradi ugotovitve, ali je obveznost
toženke denarna ali ne, ter posledične ugotovitve kraja izpolnitve. Podan je razlog bistvene kršitve določbe
113. člena ZPP, ki je vplivala na pravilnost in zakonitost odločitve.
3. Tožnik na pritožbo toženca ni odgovoril.
4. Pritožba je delno utemeljena.
5. Pritožnik utemeljeno opozarja na nasprotje med izrekom sklepa in obrazložitvijo, saj iz izreka izhaja, da je
Okrožno sodišče v Ljubljani mednarodno pristojno za odločanje v zadevi, medtem ko je v obrazložitvi
ugotovljeno, da pravno razmerje med tožnikom in tožencem nima mednarodnega elementa. Ker sta oba
sklenitelja pogodbe državljana Republike Slovenije in imata tu prebivališče, pri čemer se tudi kraj izpolnitve
nahaja v Republiki Sloveniji, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju, pritožbeno sodišče pritrjuje zaključku o
neobstoju mednarodnega elementa. Zato je pritožbi v tem delu ugodilo ter iz izreka sklepa izpustilo besedo
"mednarodno."
6. Sodišče je svojo odločitev utemeljilo na določilu 52. člena Zakona o mednarodnem zasebnem pravu in
postopku1(ZMZPP), zato očitek o izostanku pravne podlage ni upravičen. Do preostalih predpisov, ki jih
omenja pritožnik, in sicer do Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju
sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju: Bruselj I), do Haaške konvencije o
sporazumih o izbiri sodišča iz leta 2005, do Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih
iz leta 1980 in do Konvencije o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I), pa se v
nadaljevanju opredeljuje pritožbeno sodišče.
7. Uredba Bruselj I (enako Bruselj I bis, Uredba sveta (ES) 1215/2012 o pristojnosti in priznavanju ter
izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah) se uporablja le v državah članicah EU, zaradi
česar v Republiki Srbiji, ki ni članica EU, ne velja. Določilo 23. člena Uredbe Bruselj I (25. člen Uredbe
Bruselj I bis) določa, da se lahko stranke, od katerih ima vsaj ena svoje stalno prebivališče v državi članici,
dogovorijo, da je za spore pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice. Mogoč je torej le
dogovor o pristojnosti sodišč držav članic, kamor pa sodišča Republike Srbije, ki ni članica EU, ne spadajo.
Prav tako ni podlage za uporabo določb Haaške konvencije o sporazumih o izbiri sodišča iz leta 2005, saj
Republika Srbija ni podpisnica navedene konvencije, konvencija pa omogoča le izbiro sodišč držav
pogodbenic (3. člen konvencije).
8. Konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih iz leta 1980 in Uredba 593/2008 o
pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I), se ne nanašata na področje določanja
pristojnosti sodišč za odločanje, temveč na področje uporabe prava, o čemer pa sodišče z izpodbijanim
sklepom ni odločalo. Vprašanje uporabe prava bo predmet presoje šele v nadaljevanju postopka in po
ugotovitvi pristojnosti sodišča za odločanje. Tudi sicer je Konvencija o uporabi prava v pogodbenih
obligacijskih razmerjih iz 1980 oblikovala enotna pravila za uporabo prava v pogodbenih obligacijskih
razmerjih v EU. Enako velja glede Uredbe 593/2008 - Rim I, ki velja za države članice EU, pri čemer iz 28.
člena Uredbe 593/2008 - Rim I izhaja, da se uredba uporablja za pogodbe, sklenjene po 17. 12. 2009, kar je
po sklenitvi pogodbe, na katero se nanaša obravnavana zadeva.
9. Pritožbeno stališče, da dogovor o uporabi prava predstavlja okoliščino, ki upravičuje dogovor o pristojnem
sodišču, ob dejstvu, da gre za tretjo državo (nepogodbenico), ni utemeljeno. Navedeno ne izhaja niti iz
razlogov odločbe VSLI Cp 2534/2017, na katero se sklicuje pritožnik, niti iz razlogov odločbe SEU C -
                               3 / 4
281/02.2
10. Obširne pritožbene navedbe glede vprašanja, ali je toženec prevzel ali ni prevzel obveznosti družbe A., za
odločitev v zadevi niso pravno relevantne. Neodločilne so tudi navedbe, ki se nanašajo na vprašanje, ali je
družba A. pristopila k dolgu in kakšen je bil pogodbeni namen strank ob sklepanju pogodbe.
11. Ne drži pritožbeni očitek, da je sodišče zagrešilo kršitev protispisnosti iz 15. točke drugega odstavka 339.
člena ZPP, ker je napačno povzelo vsebino posojilne pogodbe. V 5. točki izpodbijanega sklepa je sodišče
ugotovilo, da se je toženec tožniku zavezal vrniti izposojeni denarni znesek skupaj z obrestmi (2. člen
pogodbe), za primer, da teh obveznosti ne bi izpolnil, pa sta se pogodbenika dogovorila, da bo družba A., d. o.
o., tožniku izročila šest stanovanj (tretji odstavek 3. člena pogodbe). Pogodbena določila je sodišče tako
povzelo pravilno. Stališče toženca, ki ga obširno ponavlja v pritožbi, da gre v obravnavani zadevi za razmerje,
ki se nanaša na nepremičnine oz. je neločljivo povezano z vprašanjem obstoja stvarnih pravic na
nepremičninah, presega obravnavano tematiko pristojnosti, zato se pritožbeno sodišče do njega ne
opredeljuje.
12. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek, da je sodišče napačno ugotovilo dejansko stanje in zagrešilo
kršitev določila 113. člena ZPP, ker ni izvedlo naroka za ugotovitev, ali je obveznost toženca denarna ali
nedenarna. Iz določila 2. člena pogodbe jasno izhaja, da se je toženec kot posojilojemalec zavezal k vračilu
posojenih denarnih sredstev. Narok zaradi ugotovitve, kaj je obveznost po posojilni pogodbi, zato ni bil
potreben.
13. Ostale pritožbene navedbe za odločitev v zadevi niso bile odločilne, zato se pritožbeno sodišče do njih ne
opredeljuje (prvi odstavek 360. člena ZPP).
14. Ker je pritožba delno utemeljena, kot je pojasnjeno v 5. točki obrazložitve sklepa, ji je pritožbeno sodišče
delno ugodilo in iz izreka izpustilo besedo mednarodno (3. točka 365. člena ZPP). V preostalem delu je
pritožbo zavrnilo in v izpodbijanem in nespremenjenem delu potrdilo sklepsodišča prve stopnje (2. točka
365. člena ZPP).
15. Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.
-------------------------------
1 Uradni list RS 56/1999 s spremembami.
2Predmet te odločbe je bil odgovor sodišča na postavljeno predhodno vprašanje, ali Bruseljska konvencija
nasprotuje temu, da bi sodišče države članice zavrnilo pristojnost, ki jo ima na podlagi člena 2 navedene
konvencije, z obrazložitvijo, da bi bilo sodišče države nepogodbenice ustreznejše za odločanje o sporu,
čeprav se ne postavlja vprašanje pristojnosti druge države pogodbenice oziroma spor nima nobene druge
navezne okoliščine z drugo državo pogodbenico - točka 46 sodbe SEU C - 281/02.
Datum zadnje spremembe: 08.10.2025
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                               4 / 4