Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 13. septembra 2018(1)
Zadeva C‑486/16
Bankia SA
proti
Alfredu Sánchezu Martínezu,
Sandri Sánchez Triviño
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (sodišče prve stopnje št. 6 v Alicanteju, Španija))
„Predhodno odločanje – Direktiva 93/13/EGS – Varstvo potrošnikov – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Pogoj o predčasni zapadlosti pogodbe o hipotekarnem kreditu – Člen 6(1) – Člen 7(1) – Merila za presojo nepoštenosti – Načelo učinkovitosti“
I.      Uvod
1.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 93/13/EGS(2). Natančneje, Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (sodišče prve stopnje št. 6 v Alicanteju, Španija) se zlasti sprašuje, ali je sodna praksa Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) v zvezi z razlago pogojev o predčasni zapadlosti v okviru posebnega postopka izvršbe na nepremičnino pod hipoteko (v nadaljevanju: postopek izvršbe na podlagi hipoteke) združljiva s sistemom varstva potrošnikov, vzpostavljenim s to direktivo.
2.        Tako se postopek v glavni stvari umešča v isti pravni in sodni okvir kot zadeve C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 in C‑179/17.(3)
3.        Zaradi podobnosti med vprašanjema za predhodno odločanje, ki sta pripeljali do obravnavane zadeve, in tistimi, ki sta jih postavili predložitveni sodišči v zadevah C‑70/17 in C‑179/17, v katerih svoje sklepne predloge prav tako predstavljam danes, bom torej lahko v nekaterih točkah napotoval na razlogovanje iz sklepnih predlogov, predstavljenih v teh vzporednih zadevah, da bi se izognil ponavljanju.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        Iz četrte uvodne izjave Direktive 93/13 izhaja, da „je odgovornost držav članic zagotovitev, da pogodbe, sklenjene s potrošniki, ne vsebujejo nedovoljenih [nepoštenih] pogojev“.
5.        Člen 1(2) Direktive 93/13 določa:
„Določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih […].“
6.        Člen 3(1) in (2) te direktive določa:
„1.      Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega [nepoštenega], če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
2.      Pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.“
7.        Člen 4 navedene direktive določa:
„1.      Brez poseganja v člen 7 je treba nedovoljenost [nepoštenost] pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
2.      Ocena nedovoljenosti [nepoštenosti] pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
8.        Člen 6(1) iste direktive določa:
„1.      Države članice določijo, da nedovoljeni [nepošteni] pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih [nepoštenih] pogojev.“
9.        Člen 7(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih [nepoštenih] pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
B.      Špansko pravo
10.      Člen 1124 Código Civil (civilni zakonik) določa:
„V primeru dvostranskih obveznosti se šteje, da je možnost razveze pogodbe implicitna, kadar ena od pogodbenic ne izpolni svojih obveznosti.
Oškodovana stranka lahko zahteva bodisi izpolnitev te obveznosti bodisi odstopi od pogodbe, v obeh primerih pa se ji povrne škoda. Oškodovana stranka lahko zahteva razvezo pogodbe tudi po tem, ko je predlagala izpolnitev, če se izkaže, da izpolnitev ni mogoča.
Sodišče ugodi predlagani razvezi pogodbe, razen če so podani utemeljeni razlogi za določitev roka za izpolnitev obveznosti.“
11.      Člen 552(1) in (3) Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (zakon 1/2000 o civilnem postopku) z dne 7. januarja 2000(4) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: LEC), v zvezi s preverjanjem nepoštenih pogojev po uradni dolžnosti določa:
„1.      Sodišče po uradni dolžnosti preizkusi, ali je mogoče katerega od pogojev v izvršilnih naslovih, navedenih v členu 557(1), opredeliti za nepoštenega. Če meni, da je katerega od teh pogojev mogoče opredeliti za nepoštenega, v petnajstih dneh zasliši stranke. Po zaslišanju strank odloči v petih delovnih dneh v skladu z določbami člena 561(1), točka 3.
[…]
3.      Po dokončnosti sklepa o zavrnitvi izvršbe lahko upnik svoje pravice uveljavlja le v ustreznem rednem postopku, če pravnomočnost sodbe ali dokončne odločbe, ki predstavlja podlago predloga za izvršbo, tega ne preprečuje.“
12.      Člen 557 LEC določa:
„1.      Kadar se izvršba odredi na podlagi naslovov iz člena 517(2), točke 4, 5, 6 in 7, ali na podlagi drugih izvršljivih dokumentov iz člena 517(2), točka 9, lahko dolžnik vloži ugovor v roku in obliki, ki sta določena v prejšnjem členu, samo če ugovor temelji na enem od teh razlogov:
[…]
(7)      Naslov vsebuje nepoštene pogoje.
2.      Če je vložen ugovor iz prejšnjega odstavka, sodni tajnik z ukrepom procesnega vodstva izvršbo prekine.“
13.      Člen 561(1), točka 3, LEC določa:
„Če se ugotovi nepoštenost enega ali več pogojev, se s sklepom določijo posledice te nepoštenosti, tako da se bodisi odloči, da se izvršba ne opravi, bodisi se izvršba dopusti brez uporabe nepoštenih pogojev.“
14.      Člen 693(2) LEC v zvezi s predčasno zapadlostjo dolgov, ki se plačujejo po obrokih, določa:
„Plačilo celotne dolgovane glavnice in obresti se lahko zahteva, če je bilo dogovorjeno, da je izterljiv celoten kredit, kadar dolžnik ne plača vsaj treh mesečnih obrokov ali takega števila obrokov, ki pomeni, da dolžnik ni izpolnil svoje obveznosti v obdobju, enakovrednem vsaj trem mesecem, in če je ta dogovor naveden v pogodbi o kreditu in ustreznem registru.“
15.      Člen 695 LEC v zvezi z ugovorom zoper izvršbo na podlagi hipoteke določa:
„1.      Dolžnik v postopkih, ki so določeni v tem poglavju, lahko vloži ugovor zoper izvršbo samo iz teh razlogov:
[…]
4°      kadar je pogodbeni pogoj, ki pomeni podlago za izvršbo ali s katerim je določen dolgovani znesek, nepošten.
2.      V primeru vložitve ugovora iz prejšnjega odstavka sodni tajnik prekine izvršbo in stranki pozove na obravnavo pred sodiščem, ki je izdalo sklep o izvršbi. Stranki morata vabilo prejeti vsaj petnajst dni pred zadevno obravnavo. Na tej obravnavi sodišče zasliši stranke, preuči predložene listine in naslednji dan s sklepom ustrezno odloči.
3.      […]
Če se ugotovi obstoj četrtega razloga [iz odstavka 1 tega člena], se odredi ustavitev izvršbe, kadar je pogodbeni pogoj podlaga za izvršbo. V nasprotnem primeru se izvršba nadaljuje brez uporabe nepoštenega pogoja.
4.      Zoper sklep o ustavitvi izvršbe ali neuporabi nepoštenega pogodbenega pogoja ali zoper zavrnitev ugovora zaradi razloga iz odstavka 1, točka 4, tega člena je dovoljena pritožba.
V drugih primerih ni pravnega sredstva zoper sklepe, s katerimi se odloči o ugovoru iz tega člena, njihovi učinki pa so omejeni izključno na postopek izvršbe, v katerem so sprejeti.“
16.      Člen 698(1) LEC določa:
„O vsakem ugovoru dolžnika, tretjega imetnika ali katerega koli udeleženca, ki ni zajet s predhodnimi členi, vključno z ugovori, ki se nanašajo na ničnost pravnega naslova, zapadlost, določenost, prenehanje ali višino terjatve, se odloči v ustreznem postopku, vendar se [sodni izvršilni] postopek, določen v tem poglavju, zaradi tega ne prekine ali pretrga.“
17.      Direktiva 93/13 je bila v španski pravni red prenesena z Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (zakon 7/1998 o splošnih pogodbenih pogojih) z dne 13. aprila 1998(5) in z Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (kraljeva zakonska uredba 1/2007 o spremembi splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov ter drugih dopolnilnih zakonov) z dne 16. novembra 2007.(6)
18.      Člen 83 tega texto refundido v različici, spremenjeni z zakonom 3/2014 z dne 27. marca 2014,(7) določa:
„Nepošteni pogoji so nični po samem pravu in se štejejo za neobstoječe. Zato sodišče po opredelitvi strank razglasi ničnost nepoštenih pogojev iz pogodbe, ta pa še naprej enako zavezuje stranke, če je njen nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
19.      Bančna ustanova Caja de Ahorros de Valencia, Castellón y Alicante (hranilnica Valencia, Castellón in Alicante, postala Bankia SA, v nadaljevanju: Bankia) je 20. januarja 2006 z Alfredom Sánchezom Martínezom in Sandro Sánchez Triviño sklenila pogodbo o hipotekarnem kreditu, ki se je nanašala na znesek 140.000 EUR in katere trajanje je bilo določeno na 35 let. Namen te pogodbe je bil financirati nakup nepremičnine kot glavnega prebivališča. Ta pogodba je bila 18. oktobra 2006 predmet prenovitve, namenjene razdelitvi kredita na dva dela (dela A in B).
20.      Kar zadeva vračilo dela A kredita, je družba Bankia po neplačilu mesečnih obrokov za februar in marec 2012 (ki sta znašala 131,56 EUR oziroma 131,92 EUR) ter delnem neplačilu mesečnega obroka za april 2012 (preostali neplačani znesek je znašal 31,21 EUR) razglasila ta del A kredita za predčasno zapadel. Kar zadeva vračilo dela B kredita, je bilo plačevanje mesečnih obrokov prekinjeno 18. aprila 2012.
21.      Družba Bankia je 17. aprila 2013 vložila prvi predlog za izvršbo na podlagi hipoteke pri Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (sodišče prve stopnje št. 11 v Alicanteju, Španija), ki je 2. oktobra 2013 odredilo izvršbo na obremenjeno nepremičnino na podlagi izvršilnega naslova.
22.      Dolžnika sta 12. marca 2014 vložila ugovor zoper izvršbo, pri čemer sta se sklicevala na obstoj več nepoštenih pogojev v pogodbi o hipotekarnem kreditu, med katerimi je bila določba 6a o predčasni zapadlosti. V skladu s to določbo „[banka] lahko razglasi predčasno zapadlost obveznosti in zahteva takojšnje poplačilo zneskov, ki so ji dolgovani iz naslova glavnice in obresti, vključno z zamudnimi obrestmi, […] v teh primerih: (a) kreditojemalec ob zapadlosti ne plača ali zgolj delno plača katerega od obrokov glavnice ali obresti v skladu s tem, kar je dogovorjeno v tem aktu“.
23.      Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (sodišče prve stopnje št. 11 v Alicanteju) je 26. maja 2014 izdalo sklep, s katerim je ugotovilo nepoštenost tega pogoja in odredilo ustavitev izvršbe.
24.      Družba Bankia je 27. junija 2014 zoper to odločbo vložila pritožbo pri Audiencia Provincial de Alicante (sodišče pokrajine Alicante, Španija), ki je s sklepom z dne 14. oktobra 2014 pritožbo zavrnilo.
25.      Družba Bankia je 20. maja 2015 zoper A. Sáncheza Martíneza in S. Sánchez Triviño znova vložila predlog za izvršbo pri Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (sodišče prve stopnje št. 6 v Alicanteju) na podlagi istega izvršilnega naslova.
26.      Predložitveno sodišče je s sklepom z dne 14. oktobra 2015 ta predlog zavrnilo. Audiencia Provincial de Alicante (sodišče pokrajine Alicante) je 11. februarja 2016 razveljavilo ta sklep, ker dolžnika nista plačala 38 mesečnih obrokov. Ker s sklepom, ki je bil izdan v pritožbenem postopku, ni bila odrejena izvršba, mora predložitveno sodišče ponovno odločiti o tem.
27.      V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (sodišče prve stopnje št. 6 v Alicanteju) z odločbo z dne 28. julija 2016, ki je na Sodišče prispela 12. septembra 2016, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji(8):
„1.      Ali je v nasprotju z načelom učinkovitosti iz člena 7(1) Direktive [93/13], da se sklep o izvršbi izda na podlagi pogoja o predčasni zapadlosti, ki je bil razglašen za nepoštenega s pravnomočno sodno odločbo, izdano v postopku prejšnje izvršbe na podlagi hipoteke med istima strankama in ki temelji na isti pogodbi o hipotekarnem posojilu, čeprav pozitivni učinki materialne pravnomočnosti niso priznani v notranjem pravnem redu, ampak je v tem notranjem pravu določeno, da ni mogoče začeti novega postopka izvršbe na podlagi istega izvršilnega naslova?
2.      Ali je v okoliščinah postopka izvršbe na podlagi hipoteke, v katerem je prvostopenjsko sodišče zavrnilo sklep o izvršbi, ker je temeljil na pogoju o predčasni zapadlosti, ki je bil razglašen za nepoštenega v prejšnjem postopku izvršbe na podlagi hipoteke med istima strankama in na podlagi istega pravnega naslova, in v katerem je pritožbeno sodišče razveljavilo zavrnitev sklepa o izvršbi in vrnilo zadevo prvostopenjskemu sodišču, da to odredi izvršbo, v nasprotju z načelom učinkovitosti iz člena 7(1) Direktive [93/13], da se mora prvostopenjsko sodišče držati tega, kar je bilo odločeno v pritožbenem postopku, ali pa je treba notranji pravni red razlagati tako, da prvostopenjsko sodišče ni vezano na to, kar je bilo odločeno na pritožbeni stopnji, kadar že obstaja prejšnja pravnomočna sodna odločba, s katero je bil pogoj o predčasni zapadlosti, na katerem temelji sklep o izvršbi, razglašen za ničen, pri čemer je treba ponovno razglasiti nedopustnost predloga za izvršbo?“
IV.    Postopek pred Sodiščem
28.      S sklepi predsednika Sodišča z dne 18. marca, 21. aprila in 10. oktobra 2016 so bili postopki v zadevah C‑92/16, C‑167/16 in C‑486/16 prekinjeni do razglasitve sodbe z dne 26. januarja 2017, Banco Primus.(9)
29.      Po vročitvi te sodbe je predložitveno sodišče s sklepom z dne 21. februarja 2017 sporočilo, da želi ohraniti drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje.
30.      S sklepom predsednika Sodišča z dne 24. oktobra 2017 je bila za zadeve C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 in C‑179/17 določena vzporedna obravnava.
31.      Sodišče je s sklepom z dne 20. februarja 2018 odločilo, da se na podlagi člena 29(1) svojega Poslovnika zadeve C‑92/16, C‑167/16 in C‑486/16 dodelijo prvemu senatu v isti sestavi ter da se na podlagi člena 77 tega poslovnika za te zadeve opravi skupna obravnava.
32.      Pisna stališča v obravnavani zadevi so vložile družba Bankia, španska vlada in Evropska komisija.
33.      Zastopniki strank iz postopka v glavni stvari, španska vlada in Komisija so ustno podali stališča na skupni obravnavi, ki je bila 16. maja 2018.
V.      Analiza
34.      V obravnavani zadevi želim v zvezi s predmetom postopka v glavni stvari in analizo vprašanj, ki ju Sodišču postavlja predložitveno sodišče, takoj napotiti na ugotovitve, ki sem jih podal v svojih sklepnih predlogih v zadevah C‑70/17 in C‑179/17.
A.      Splošne ugotovitve glede varstva potrošnikov in pregled upoštevne sodne prakse Sodišča
35.      Za odgovor na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju postavlja predložitveno sodišče, se je treba opreti na eni strani na splošne ugotovitve, navedene v točkah od 51 do 56 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17, ter na drugi strani na upoštevno sodno prakso Sodišča, analizirano v točkah od 65 do 82 navedenih sklepnih predlogov. Te ugotovitve in ta sodna praksa so namreč ne samo podlaga za predlagane odgovore na pravna vprašanja, ki sta jih izpostavili predložitveni sodišči v zadevah C‑70/17 in C‑179/17, temveč tvorijo tudi pravni okvir in okvir sodne prakse, ki se uporabljata za preučitev vprašanj, ki ju postavlja predložitveno sodišče v obravnavani zadevi.
36.      Kar zadeva splošne ugotovitve, te omogočajo, najprej, da se določi okvir, v katerega spada Direktiva 93/13, dalje, da se ugotovi, kako je pravo Unije, zlasti zaradi te direktive, varstvo potrošnikov postavilo v središče procesa evropske integracije, ter nazadnje, da se spomni na bistven vidik navedene direktive, in sicer dejstvo, da je harmonizacija varstva potrošnikov potrebna za krepitev notranjega trga ter s tem ekonomskega in socialnega življenja.(10)
37.      Kar zadeva upoštevno sodno prakso Sodišča, je predstavitev v točkah od 65 do 82 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17 razkrila bistven vidik, in sicer, da je postopek nadzora nepoštenih pogojev, ki ga izvaja nacionalno sodišče, sestavljen iz dveh različnih zaporednih faz, ki pomenita dve ločeni dejavnosti ali nalogi. V prvi fazi nacionalno sodišče pogodbeni pogoj opredeli za nepošten, medtem ko mora v drugi fazi iz opredelitve, da je pogoj nepošten, izpeljati posledice. Ta naloga nacionalnega sodišča, da iz ugotovitve, da je pogoj nepošten, izpelje vse posledice, se tako časovno kot vsebinsko razlikuje od predhodne naloge opredelitve. Dejstvo, da se ti dejavnosti opravita ena za drugo, ne sme povzročiti, da ju zamešamo. Poleg tega razlike med njima jasno izhajajo iz sodne prakse Sodišča, kot bomo videli v nadaljevanju.(11)
38.      Iz upoštevne sodne prakse je torej jasno razvidno, da potem ko je nacionalno sodišče ugotovilo, da je pogoj o predčasni zapadlosti nepošten (prva faza),(12) je splošno pravilo, ki izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča in iz besedila člena 6(1) Direktive 93/13, to, da mora navedeno nacionalno sodišče izpeljati vse posledice iz te ugotovitve (druga faza), to je, da mora zavrniti uporabo nepoštenega pogoja, ne sme pa spremeniti njegove vsebine. Pogodba mora načeloma še naprej obstajati brez kakršne koli drugačne spremembe, kot je ta, ki izhaja iz črtanja nepoštenih pogojev, če je v skladu s pravili nacionalnega prava pravno mogoča kontinuiteta pogodbe.(13)
39.      Iz preučitve upoštevne sodne prakse je prav tako razvidno, da za zdaj obstaja samo ena izjema od tega splošnega pravila, to je izjema iz sodbe Kásler in Káslerné Rábai(14). Vendar je, kot sem navedel v točkah od 80 do 82 svojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17, Sodišče za to, da nacionalno sodišče izjemo iz te sodbe lahko uporabi v skladu z Direktivo 93/13 in sodno prakso Sodišča, določilo nekatere pogoje. Tako člen 6(1) Direktive 93/13, kadar pogodba, sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, po črtanju nepoštenega pogoja ne more več obstajati, ne nasprotuje nacionalnemu pravnemu pravilu, ki nacionalnemu sodišču omogoča, da odpravi ničnost tega pogoja tako, da ga nadomesti z dispozitivno nacionalno določbo.(15) Vendar morata biti izpolnjena dva pogoja. Prvič, s to nadomestitvijo mora biti mogoče „dose[či], da pogodba lahko obstaja, kljub temu da se [nepošteni pogoj] črta“, in da „še naprej zavezuje stranke“.(16) Drugič, kadar mora sodišče ugotoviti ničnost celotne pogodbe, se mora s to nadomestitvijo preprečiti, da bi to za potrošnika imelo „izredno škodljive posledice, tako da bi bil lahko ogrožen odvračilni učinek ugotovitve ničnosti pogodbe“.(17)
40.      Z vidika sodne prakse, predstavljene v prejšnjih točkah in temeljito preučene v točkah od 65 do 82 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17, je torej treba odgovoriti na vprašanji, ki ju postavlja predložitveno sodišče v obravnavani zadevi.
B.      Predmet obravnavane zadeve
41.      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bančna ustanova dvakrat predlagala, naj se odredi izvršba na premoženje pod hipoteko. Tako sta oba s tem povezana postopka izvršbe na podlagi hipoteke potekala med istimi strankami in temeljila na isti pogodbi o hipotekarnem kreditu.
42.      V prvem postopku izvršbe na podlagi hipoteke je Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (sodišče prve stopnje št. 11 v Alicanteju), potem ko je ugotovilo, da je pogoj o predčasni zapadlosti nepošten, odločilo, da se izvršba ustavi. Sklep o ustavitvi izvršbe, ki ga je izdalo to sodišče, je potrdilo pritožbeno sodišče, ker neplačilo dveh mesečnih obrokov ni bilo dovolj resno, da bi bilo mogoče razglasiti predčasno zapadlost.
43.      V drugem postopku izvršbe na podlagi hipoteke je predložitveno sodišče izdalo sklep, s katerim je zavrnilo predlog za izvršbo, ker je bilo iz spisa razvidno, da je v prejšnjem postopku sodišče prve stopnje odločilo, da se postopek ustavi, zaradi nepoštenosti pogoja o predčasni zapadlosti. Ta sklep, izdan na podlagi člena 552(3) LEC,(18) je isto pritožbeno sodišče razveljavilo, ker je neplačilo izkazovalo večjo resnost kot neplačilo, preučeno v prvem postopku.
44.      Posebnost obravnavane zadeve je torej v tem, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe predložen v okviru drugega postopka za izvršbo na podlagi hipoteke.
45.      Predložitveno sodišče navaja, da se v tem drugem postopku sklep pritožbenega sodišča „očitno nagiba v isto smer“ kot sodba Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) z dne 23. decembra 2015 v zvezi s pogojem o predčasni zapadlosti,(19) potrjena s sodbo z dne 18. februarja 2016.(20) V teh sodbah je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) presodilo, da se za veljavnost pogojev o predčasni zapadlosti zahteva, da taki pogoji resnost neizpolnitve obveznosti vzporedijo trajanju in znesku kredita ter potrošniku omogočajo, da se izogne njihovi uporabi s skrbnim povračilom zamujenega dela obveznosti. Kljub temu je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) pojasnilo, da se izvršba na podlagi hipoteke lahko nadaljuje, če se pravica, da se razglasi predčasna zapadlost kredita, ni uporabila nepošteno, ker je posebni postopek ugodnejši za potrošnika. Poleg tega je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) dopustilo subsidiarno uporabo določbe nacionalnega prava, kot je člen 693(2) LEC, da bi bilo mogoče nadaljevati izvršbo na podlagi hipoteke.(21)
46.      Zato je predložitveno sodišče oblikovalo tezo, da mu je glede na sodno prakso Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) pritožbeno sodišče zadevo vrnilo v razsojanje, da bi predložitveno sodišče ugodilo predlogu za izvršbo, ker je bila neizpolnitev obveznosti kreditojemalcev, ki je nastopila v vmesnem času, dovolj resna, in da bi odredilo izvršbo na podlagi hipoteke.
47.      Čeprav predložitveno sodišče v postopku v glavni stvari meni, da mora spoštovati sklep pritožbenega sodišča, ima vseeno dvome glede vprašanja, ali sta razlaga Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) in posledično ta sklep skladna z Direktivo 93/13.
48.      Iz navedenega izhaja, da vprašanji za predhodno odločanje kažeta nekatere posebnosti v primerjavi z vprašanji, postavljenimi v zadevah C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 in C‑179/17. Vendar je iz predložitvene odločbe jasno razvidno, da gre pri obravnavani zadevi vseeno za isti pravni in sodni okvir kot pri zadevah C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 in C‑179/17. Zato je treba te sklepne predloge brati v povezavi s sklepnimi predlogi, ki jih sočasno predstavljam v zadevah C‑70/17 in C‑179/17.
C.      Vprašanji za predhodno odločanje
49.      Predložitveno sodišče želi s svojima vprašanjema, ki ju je po mojem mnenju treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali ob upoštevanju načela učinkovitosti člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 nasprotujeta razlagi nacionalne procesne ureditve, v skladu s katero mora nižjestopenjsko sodišče odrediti izvršbo na podlagi hipoteke opirajoč se na pogoj o predčasni zapadlosti, katerega nepoštenost je bila ugotovljena v dokončni sodni odločbi, ki jo je izdalo višjestopenjsko sodišče v prejšnjem postopku izvršbe na podlagi hipoteke, ki je potekal med istimi strankami in je temeljil na istem izvršilnem naslovu.
50.      Za analizo teh vprašanj se mi zdi koristno navesti štiri pojasnila.
51.      Na prvem mestu bi rad spomnil, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru postopka, določenega v členu 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, zgolj nacionalno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja spora o glavni stvari ter za razlago in uporabo nacionalnega prava.(22)
52.      Na drugem mestu se ob upoštevanju razlogovanja, ki sem ga razvil v točkah od 84 do 136 svojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17, ne moram strinjati s trditvijo, ki jo v pisnem stališču navaja španska vlada in v skladu s katero sta bila postopka izvršbe na podlagi hipoteke začeta na dveh različnih podlagah. Španska vlada namreč zatrjuje, da je bil prvi postopek izvršbe na podlagi hipoteke začet na podlagi nepoštenega pogoja o predčasni zapadlosti, drugi pa na podlagi člena 693(2) LEC v skladu s sodbo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) št. 705/2015.(23)
53.      V zvezi s tem moram spomniti, da je Sodišče že odločilo, da Direktiva 93/13 nasprotuje razlagi – v sodni praksi – določbe nacionalnega prava, ki ureja pogoje v zvezi s predčasno zapadlostjo pri posojilnih pogodbah, kot je člen 693(2) LEC, ki nacionalnemu sodišču, ki je ugotovilo, da tak pogodbeni pogoj ni pošten, prepoveduje, da ga razglasi za ničen in izključi njegovo uporabo, če ga prodajalec ali ponudnik dejansko ni uporabil, vendar je spoštoval pogoje, določene s to določbo nacionalnega prava.(24)
54.      V obravnavanem primeru je to, da je bančna ustanova postopek izvršbe na podlagi hipoteke začela šele po neplačilu 38 zaporednih mesečnih obrokov, dejanska okoliščina, ki se ne sme upoštevati pri presoji nepoštenosti pogodbenega pogoja, katerega namen je bil bančni ustanovi omogočiti, da začne izvršbo na podlagi hipoteke v primeru neplačila enega samega mesečnega obroka. V zvezi s tem opozarjam, da na področju varstva potrošnikov pogoj ne preneha biti nepošten zaradi razumnega ravnanja v nepoštenem pogodbenem okviru.(25)
55.      Poleg tega moram spomniti, da je iz ugotovitev v točkah od 127 do 133 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17 ter zlasti iz točke 124 navedenih sklepnih predlogov razvidno, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se za nepošten pogoj, ki je bil razglašen za ničen, šteje, da ni nikoli obstajal in ni imel nobenega učinka. Tako bi v obravnavanem primeru uporaba člena 6(1) Direktive 93/13 v praksi povzročila, da kadar bi nacionalno sodišče ugotovilo ničnost pogoja o predčasni zapadlosti, postopka izvršbe na podlagi hipoteke ne bi bilo mogoče začeti ali – če bi že tekel – nadaljevati, ker je bil pogoj o predčasni zapadlosti, ki se nanaša na dogovor strank in na sklic na en sam zapadli obrok ter je vpisan v register, razglašen za nepošten ter posledično za ničen in brez učinka. Poleg tega je treba navesti, da če bi se ničnost pogoja lahko odpravila z uporabo najmanjšega števila treh mesečnih obrokov, določenega v členu 693(2) LEC, bi to nacionalnim sodiščem dejansko omogočilo, da navedeni pogoj spremenijo. Vendar pa, kot je Sodišče opozorilo v sodbi Gutiérrez Naranjo in drugi, „nacionalno sodišče ne more biti pooblaščeno, da spremeni vsebino nedovoljenih pogojev, saj bi tako prispevalo k odpravi odvračilnosti, ki jo ima za prodajalca ali ponudnika neomejena neuporaba takih nepoštenih pogojev za potrošnika“.(26)
56.      Na tretjem mestu opozarjam, da kadar nacionalni mehanizmi za prisilno izvršbo niso usklajeni, pravila za izvajanje ugovornih razlogov, sprejetih v okviru postopka izvršbe na podlagi hipoteke in pooblastil, ki jih ima sodišče, pristojno za preučitev zakonitosti pogodbenih pogojev, na podlagi katerih se ugotovi izvršilni naslov, po načelu avtonomnosti postopka držav članic spadajo v njihov nacionalni pravni red, vendar pod pogojem, da niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje v nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti), in da v praksi ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uresničevanja pravic, ki jih potrošniku podeljuje pravo Unije (načelo učinkovitosti).(27)
57.      Prvič, v zvezi z načelom enakovrednosti je treba navesti, da predložitvena odločba ne vsebuje ničesar, na podlagi česar bi bilo mogoče dvomiti o skladnosti nacionalne procesne ureditve z njim.
58.      Drugič, kar zadeva načelo učinkovitosti, je treba v skladu s sodno prakso Sodišča vsak primer, v katerem se postavi vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali čezmerno otežuje uporabo prava Unije, preizkusiti pred različnimi nacionalnimi sodišči ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku, poteka postopka in njegovih posebnosti.(28)
59.      Predložitveno sodišče navaja, da člen 552(3) LEC določa, da lahko po dokončnosti sklepa o zavrnitvi izvršbe upnik svoje pravice uveljavlja le v ustreznem rednem postopku, če pravnomočnost sodbe ali dokončne odločbe, ki predstavlja podlago predloga za izvršbo, tega ne preprečuje.(29)
60.      V zvezi s tem ugotavljam, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da je bila nepoštenost pogoja o predčasni zapadlosti že ugotovljena z dokončno sodno odločbo v okviru prejšnjega postopka izvršbe na podlagi hipoteke, ki je potekal med istimi strankami in je temeljil na istem izvršilnem naslovu. Potem ko je predložitveno sodišče v drugem postopku izvršbe na podlagi hipoteke ustavilo postopek, pa je pritožbeno sodišče ob opiranju na sodno prakso Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) zadevo vrnilo v razsojanje predložitvenemu sodišču, da bi to ugodilo predlogu za izvršbo, ker je visoko število neplačanih mesečnih obrokov zdaj izkazovalo zahtevano resnost, in odredilo izvršbo na podlagi hipoteke.
61.      Po mojem mnenju bi se z razlago nacionalnega procesnega prava, ki se uporablja, v skladu s katero predložitveno sodišče ne bi moglo zavrniti uporabe pogoja o predčasni zapadlosti, ker bi ga zavezovala druga odločba pritožbenega sodišča, ki je v nasprotju s pravom Unije, kršilo načelo učinkovitosti, ker bi taka razlaga v praksi pomenila, da bi bil za potrošnika še naprej zavezujoč nepošten pogodbeni pogoj. V teh okoliščinah bi bilo potrošniku onemogočeno ali čezmerno oteženo uveljavljanje njegovih pravic.
62.      Na četrtem in zadnjem mestu predložitveno sodišče opozarja, da španski pravni red ne priznava pozitivnih učinkov pravnomočnosti dokončni sodni odločbi, ki jo izda pritožbeno sodišče v postopku izvršbe na podlagi hipoteke (člen 222 in člen 695(4) LEC), ampak določa, da ni mogoče začeti novega postopka izvršbe na podlagi hipoteke, ki bi temeljil na istem izvršilnem naslovu (člen 552(3) LEC).
63.      Zato se v obravnavanem primeru, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, vprašanje, predloženo Sodišču, nikakor ne nanaša na načelo pravnomočnosti v postopku izvršbe na podlagi hipoteke, ki je predmet španskega pravnega reda, temveč bolj na obveznost, ki bi bila naložena nižjestopenjskemu sodišču, da pri razlagi določb prava Unije, potrebnih za rešitev spora, ravna v skladu navodili višjestopenjskega sodišča.
64.      Spomniti pa moram – kot je Sodišče večkrat odločilo – da sodišču le zaradi obstoja nacionalnega pravnega pravila, ki zavezuje sodišča, ki ne razsojajo na zadnji stopnji, da upoštevajo pravno presojo, ki jo je podalo sodišče višje stopnje, ne more biti odvzeta v členu 267 PDEU določena pristojnost za predložitev vprašanja glede razlage prava Unije Sodišču.(30) Poleg tega je Sodišče odločilo tudi, da mora biti sodišče, ki ne odloča na zadnji stopnji, zlasti če meni, da bi lahko na podlagi pravne presoje, opravljene na višji stopnji, izdalo sodbo, ki bi bila v nasprotju s pravom Unije, svobodno, da Sodišču predloži vprašanja, o katerih dvomi.(31) Posledično ima nacionalno sodišče, ki odloča v neki zadevi, če meni, da se v tej zadevi postavlja vprašanje razlage prava Unije, glede na primer pravico ali obveznost predložiti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču, ne da bi bila ta pravica ali obveznost lahko ogrožena z nacionalnimi pravili, ki izhajajo iz zakonodaje ali sodne prakse.(32)
65.      Zato glede na vse navedeno menim, da ob upoštevanju načela učinkovitosti člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 nasprotujeta razlagi postopkovnih pravil nacionalnega prava, v skladu s katero bi moralo nižjestopenjsko sodišče odrediti izvršbo na podlagi hipoteke opirajoč se na pogoj o predčasni zapadlosti, katerega nepoštenost je bila ugotovljena v dokončni sodni odločbi, ki jo je izdalo višjestopenjsko sodišče v prejšnjem postopku izvršbe na podlagi hipoteke, ki je potekal med istimi strankami in je temeljil na istem izvršilnem naslovu.
VI.    Predlog
66.      Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (sodišče prve stopnje št. 6 v Alicanteju, Španija) odgovori:
Ob upoštevanju načela učinkovitosti člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah nasprotujeta razlagi postopkovnih pravil nacionalnega prava, v skladu s katero mora nižjestopenjsko sodišče odrediti izvršbo na podlagi hipoteke opirajoč se na pogoj o predčasni zapadlosti, katerega nepoštenost je bila ugotovljena v dokončni sodni odločbi, ki jo je izdalo višjestopenjsko sodišče v prejšnjem postopku izvršbe na podlagi hipoteke, ki je potekal med istimi strankami in je temeljil na istem izvršilnem naslovu.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Direktiva Sveta z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).
3      Za celovit pregled pravne problematike, ki je podlaga predlogov za sprejetje predhodne odločbe v zadevah C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 in C‑179/17, napotujem na svoje sklepne predloge v zadevah C‑70/17 in C‑179/17 ter v zadevah C‑92/16 in C‑167/16.
4      BOE št. 7 z dne 8. januarja 2000, str. 575.
5      BOE št. 89 z dne 14. aprila 1998, str. 12304.
6      BOE št. 287 z dne 30. novembra 2007, str. 49181.
7      BOE št. 52 z dne 1. marca 2014, str. 19339.
8      Po vročitvi sodbe z dne 26. januarja 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60), je predložitveno sodišče s sklepom z dne 21. februarja 2017 sporočilo, da želi ohraniti drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje. Ker je bilo prvo vprašanje umaknjeno, torej v teh sklepnih predlogih ni ponovljeno. Glej v zvezi s tem tudi točko 29 teh sklepnih predlogov.
9      C‑421/14, EU:C:2017:60.
10      Glej točke od 51 do 57 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17.
11      Glej točko 65 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17.
12      Glej točke od 66 do 71 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17 ter navedeno sodno prakso.
13      Glej točke od 72 do 79 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17 ter navedeno sodno prakso. Zlasti se mi zdi pomembno napotiti na točko 79 teh sklepnih predlogov, v kateri vztrajam pri bistvenem vidiku: nobenega dvoma ni, da ravnovesja med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom ni mogoče ponovno vzpostaviti z možnostjo spremembe nepoštenih pogodbenih pogojev. Po eni strani bi bila namreč taka možnost v nasprotju s členom 6(1) Direktive 93/13, ki bi izgubil smisel in posledično polni učinek varstva, ki ga zagotavlja. Po drugi strani se s to možnostjo ne bi ohranil odvračilni učinek na prodajalce ali ponudnike, ki ga povzroči nemožnost uporabe takih pogojev v odnosu do potrošnika.
14      Sodba z dne 30. aprila 2014 (C‑26/13, EU:C:2014:282).
15      Sodba z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, točka 85). Glej tudi sklep z dne 11. junija 2015, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑602/13, neobjavljen, EU:C:2015:397, točka 38 in navedena sodna praksa): „Sodišče je resda tudi dopustilo možnost, da nacionalno sodišče nadomesti nepošteni pogoj z dispozitivno nacionalno določbo, pod pogojem, da je ta nadomestitev v skladu s ciljem člena 6(1) Direktive 93/13 in omogoča ponovno vzpostavitev dejanskega ravnotežja med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov. Ta možnost pa je omejena na primere, v katerih bi moralo sodišče zaradi ugotovitve neveljavnosti nepoštenega pogoja razglasiti ničnost pogodbe v celoti, zaradi česar bi bil potrošnik izpostavljen takim posledicam, da bi te zanj pomenile kazen“. Glej tudi opombo 13 teh sklepnih predlogov in točko 79 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17.
16      Sodba z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, točka 81).
17      Sodba z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, točka 83).
18      Glej točko 11 teh sklepnih predlogov.
19      Sodba št. 705/2015 (ECLI:ES:TS:2015:5618).
20      Sodba št. 79/2016 (ECLI:ES:TS:2016:626).
21      Tako kot predložitveni sodišči v zadevah C‑92/16 in C‑167/16 tudi predložitveno sodišče v obravnavani zadevi citira odklonilno ločeno mnenje iz zadevne sodbe Tribunal Supremo (vrhovno sodišče). Kot navaja predložitveno sodišče, iz tega mnenja izhaja, da „[…] upnik po ugotovitvi nepoštenosti pogoja o predčasni zapadlosti ne more več opirati svojega predloga za izvršbo na spoštovanje pogojev iz člena 693(2) LEC […], ker je to zatrjevanje napačno, saj ta določba ni bila dogovorjena in vključena v listino o ustanovitvi hipoteke, ki se sklicuje na ‚vsakršno neizpolnitev dolžnikovih obveznosti‘. […] V takih primerih uporaba člena 693(2) LEC torej pomeni kršitev sodne prakse Sodišča na področju, ki spada v njegovo pristojnost, in tako pripelje do spremembe pogoja, katerega nepoštenost je bila ugotovljena, saj se ne upošteva glavni učinek ničnosti po samem zakonu, določene z ureditvijo neobstoja učinkov, ker postopek izvršbe ni prekinjen, kot tudi do tega, da se tej ureditvi odvzamejo učinki in njena odvračilna funkcija“. Glej v zvezi s tem opombo 125 v mojih sklepnih predlogih v zadevah C‑70/17 in C‑179/17 ter točko 25 v mojih sklepnih predlogih v zadevah C‑92/16 in C‑167/16. V skladu z doktrino so lahko odklonilna ločena mnenja vir, po katerem se zgleduje prihodnji razvoj nacionalne sodne prakse. Glej Wathelet, M., „La Cour de justice de l’Union européenne sera-t-elle le dernier des mohicans?“, v: Lenaerts, K. (ur.), Liber Amicorum Antonio Tizzano. De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, G. Giappichelli Editore, Torino, 2018, str. 1031.
22      Za novejši primer te ustaljene sodne prakse glej sodbi z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi (C‑186/16, EU:C:2017:703, točka 19), in z dne 26. januarja 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, točka 29).
23      V zvezi z obsegom ugotovitve nepoštenosti pogoja o predčasni zapadlosti z vidika sodne prakse Sodišča glej točke od 84 do 109 mojih sklepnih predlogov v zadevah C‑70/17 in C‑179/17 ter navedeno sodno prakso. Kar natančneje zadeva analizo možnosti, da se postopek izvršbe na podlagi hipoteke nadaljuje tako, da se subsidiarno uporabi določba nacionalnega prava, kot je člen 693(2) LEC, glej točke od 110 do 133 navedenih sklepnih predlogov in navedeno sodno prakso.
24      Sodba z dne 26. januarja 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, točka 75). Glej tudi ugotovitve v točkah od 118 do 120 v mojih sklepnih predlogih v zadevah C‑70/17 in C‑179/17.
25      Glej moje sklepne predloge v zadevi Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2016:69, točka 85).
26      Sodba z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točke 60, 61 in 66).
27      Sodba z dne 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, točka 50).
28      Sodbi z dne 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, točka 53), in z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, točka 49).
29      Predložitveno sodišče poudarja, da „sklep, s katerim je v celoti ugodeno ugovoru zoper izvršbo, potrjuje, da nikoli ne bi smelo priti do izvršbe, v tem primeru zato, ker je uveljavljana terjatev temeljila na nepoštenem pogoju“.
30      Glej sodbe z dne 16. januarja 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, točka 4); z dne 22. junija 2010, Melki in Abdeli (C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 42), ter z dne 6. marca 2018, SEGRO in Horváth (C‑52/16 in C‑113/16, EU:C:2018:157, točka 48).
31      Glej sodbe z dne 16. januarja 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, točka 4); z dne 9. marca 2010, ERG in drugi (C‑378/08, EU:C:2010:126, točka 32); z dne 15. novembra 2012, Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, točka 55), in z dne 6. novembra 2014, Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, točka 27).
32      Glej zlasti sodbo z dne 5. aprila 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, točka 34).