62022CC0088
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 4. mail 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑88/22 P
QB
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkt a – Kodumaalt lahkumise toetus – Mõiste „alaline põhiline tegevusala“ – Mõiste „teisele riigile tehtud töö“
I. Sissejuhatus
1.
Euroopa Liidu teenistusse asumiseks peavad ametnikud sageli lahkuma oma päritoluliikmesriigist ning asuma elama oma teenistuskoha liikmesriiki. Sellega seotud ebamugavuste hüvitamiseks ja selleks, et võimaldada liidu liikmesriikide kodanike ametisse nimetamist võimalikult laial geograafilisel alusel, nägi liidu seadusandja Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) (
2
) artiklis 69 ette kodumaalt lahkumise toetuse. Selle tingimused on sätestatud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktides a ja b. Vastavalt Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste (edaspidi „teenistustingimused“) artikli 20 lõikele 2 koostoimes personalieeskirjade artikliga 69 kohaldatakse viidatud sätteid analoogia alusel ka ajutiste teenistujate suhtes.
2.
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a kohaselt saavad kodumaalt lahkumise toetust ametnikud, kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanikud, mille territooriumil asub nende töökoht (edaspidi „teenistuskohariik“) (esimene taane), ja kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul (edaspidi „viiteperiood“) ei elanud pidevalt ega tegelenud oma alalise põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas (teise taande esimene lause). Arvesse ei võeta siiski teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid (teise taande teine lause). Viiteperioodil teenistuskohariigis alalise põhilise tegevusalaga tegelemine või pidevalt elamine toob seega põhimõtteliselt kaasa kodumaalt lahkumise toetuse kaotamise. See ei kehti aga juhul, kui ametnik tegi viiteperioodil tööd teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile. Kõnealune teenistus „neutraliseerib“ alalise põhilise tegevusalaga tegelemise või alalise elukoha teenistuskohariigis ja säilitab ametniku õiguse kodumaalt lahkumise toetusele. Seepärast nimetan personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teist lauset edaspidi ka „neutraliseerimisreegliks“.
3.
Kuidas on asi aga sellise ametniku puhul, kes Poola kohtunikuna töötas viieaastase viiteperioodi vältel kohtunike ja prokuröride riiklikus koolis (Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuratury, edaspidi „KSSiP“), kuid oli samal ajal peasekretär Euroopa õigusalase koolituse võrgustikus (edaspidi „EJTN“), mis on Belgia õiguse alusel tegutsev mittetulunduslik rahvusvaheline ühendus asukohaga Brüsselis, ametniku hilisemas teenistuskohas? Milline on sellisel juhul koht, kus tegeles ametnik määraval viiteperioodil oma alalise põhilise tegevusalaga? Kas juhul, kui kõnealune koht on Belgias, tuleb see teenistus lugeda teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööks, mistõttu oleks talle kohaldatav neutraliseerimisreegel?
4.
Need on küsimused, millele Euroopa Kohus peab vastama seoses apellandi apellatsioonkaebusega Üldkohtu 8. detsembri 2021. aasta otsuse (
3
) (edaspidi „vaidlustatud otsus“) peale.
II. Õiguslik raamistik
5.
Käesoleva asja õigusliku raamistiku moodustavad personalieeskirjad.
6.
Personalieeskirjade artikli 69 esimene lause sätestab:
„Kodumaalt lahkumise toetus moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, mida ametnikul on õigus saada.“
7.
Teenistustingimuste artikli 20 lõike 2 kohaselt on personalieeskirjade artikkel 69, mis näeb ette kodumaalt lahkumise toetuse, analoogia alusel kohaldatav ajutiste teenistujate suhtes.
8.
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kodumaalt lahkumise toetust, mis moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, makstakse:
a)
ametnikule:
–
kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, ja
–
kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei elanud pidevalt ega tegelenud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas. Käesoleva sätte kohaldamisel ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid;
b)
ametnikule, kes on või on olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, kuid kes enne institutsiooni teenistusse asumise kuupäeva lõppenud kümne aasta jooksul elas alaliselt väljaspool selle riigi Euroopas asuvat territooriumi põhjusel, mis ei ole seotud tööga mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses.
[…]
2.   Ametnikul, kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil ta töötab, ja kes ei vasta lõikes 1 sätestatud tingimustele, on õigus saada välismaal elamise toetust, mis võrdub ühe neljandikuga kodumaalt lahkumise toetusest.“
III. Kohtuasja aluseks olevad asjaolud ja vaidlustatud kohtuotsus
9.
Käesoleva kohtuasja tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3–13 ja see on kokkuvõtlikult järgmine.
10.
Poola kodanikust apellant oli alates 2005. aastast ametis Poola rajoonikohtu kohtunikuna.
11.
Alates 2009. aasta märtsist oli apellant Poola justiitsministeeriumi otsuse alusel määratud ametisse KSSiP juures. See on Poola riigi keskorganisatsioon, mille ülesanne on tagada Poola üldkohtute ja prokuratuuri töötajate koolitus.
12.
Poola justiitsministeerium ja EJTN sõlmisid 2013. aasta detsembris lepingu, millega delegeeriti apellandile EJTNi peasekretäri ülesanded. Viimase puhul on tegemist Belgia õiguse alusel tegutseva mittetulundusliku rahvusvahelise ühinguga, mis ei ole juriidiline isik ja mille asukoht on Brüsselis. Selle eesmärk on töötada kohtute liikmete ja töötajate jaoks välja Euroopa-üleseid täiendõppeprogramme. EJTNi liikmeteks võivad olla liikmesriikide asutused, kes vastutavad kohtunike ja prokuröride täiendusõppe eest või on seotud õigusalase täiendusõppega liidu tasandil.
13.
Ametitegevusega tegelemise kohta puudutavas osas nähti ette, et apellandi kohalviibimine on nõutav nii KSSiP asukohas Poolas kui ka EJTNi büroos Brüsselis ja mis tahes muus kohas, kus EJTNi tegevus aset leiab või kus apellandi kohalviibimine on Euroopa võrgustiku huvides.
14.
Alates 1. jaanuarist 2014 kuni 31. detsembrini 2019 tegutses apellant ka KSSiP rahvusvahelise koostöö keskuse juhtiveksperdina. Tema ülesanne oli tagada KSSiP ühinemisest EJTNiga tulenevate toimingute nõuetekohane koordineerimine ja korraldamine.
15.
Apellant elas alates 1. jaanuarist 2014 kuni 30. juunini 2019 koos oma perega Brüsselis. Pärast seda, kui tema EJTNi mandaat 2019. aasta juunis lõppes, naasis apellant koos perega Poolasse.
16.
1. jaanuaril 2020 asus apellant ajutise teenistujana ametisse Euroopa Komisjoni teenistuses.
17.
Individuaalsete maksete haldamise ja maksmise amet (edaspidi „PMO“) määras 6. aprilli 2020. aasta otsusega (edaspidi „vaidlusalune otsus“) apellandile pärast komisjoni teenistusse asumist personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 2 kohase välismaal elamise toetuse, kuid jättis määramata kodumaalt lahkumise toetuse.
18.
Apellant esitas 16. juunil 2020 PMO‑le taotluse määrata kodumaalt lahkumise toetus, kuid PMO keeldus seda rahuldamast.
19.
Personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel esitas apellant vaidlusaluse otsuse peale 3. juulil 2020 kaebuse.
20.
Komisjoni teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus (edaspidi „ametisse nimetav asutus“) jättis kaebuse 3. novembri 2020. aasta otsusega rahuldamata.
21.
Üldkohtu kantseleisse 2. veebruaril 2021 saabunud hagiavaldusega esitas apellant ELTL artikli 270 alusel hagi. Ta palus vaidlusalune otsus ja otsus, millega jäeti tema kaebus rahuldamata, tühistada osas, millega komisjon keeldus määramast talle kodumaalt lahkumise toetust.
22.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja apellandilt.
23.
Hagi esimese väite, mis tugines põhjendamiskohustuse rikkumisele, lükkas Üldkohus põhjendamatuse tõttu tagasi, kuna põhjenduste puudumine vaidlusaluses otsuses oli heastatud piisavate põhjenduste esitamisega kaebuse rahuldamata jätmise otsuses.
24.
Ka hagi teist väidet, mis tugines personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a rikkumisele, pidas Üldkohus põhjendamatuks. Komisjoni seisukohaga vaidlusaluses otsuses nõustudes leidis Üldkohus, et koht, kus apellant tegeles viiteperioodil oma põhilise tegevusalaga, oli Brüssel ja et apellandi täidetud ülesandeid ei saa pidada teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööks.
25.
Lõpuks lükkas Üldkohus põhjendamatuse tõttu tagasi ka apellandi kolmanda väite, millega apellant märkis, et komisjon tegi ilmse hindamisvea. Üldkohus põhjendas seda sellega, et komisjon oli personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a õigesti kohaldanud ja et komisjonil ei olnud selles osas ka mingit kaalutlusõigust.
IV. Apellatsioonimenetlus ja poolte nõuded
26.
Apellant esitas vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 8. veebruaril 2022.
27.
Apellant palub Euroopa Kohtul
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja komisjoni 6. aprilli 2020. aasta otsus ning 3. novembri 2020. aasta otsus, teise võimalusena saata asi otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtule;
–
mõista komisjonilt välja tema enda kohtukulud ning apellandi kohtukulud mõlemas astmes.
28.
Komisjon palub Euroopa Kohtul
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
29.
Pooled esitasid kirjalikud seisukohad. Euroopa Kohus loobus kohtuistungi korraldamisest, kuna kirjalikust menetlusest tulenevalt ta lisateavet ei vaja.
V. Hinnang
30.
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkt a näeb ette kodumaalt lahkumise toetuse maksmise liidu ametnikele, kes ei ole ega ole kunagi olnud oma teenistuskoha riigi kodanikud ja kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei elanud pidevalt ega tegelenud oma alalise põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas või kelle suhtes on kohaldatav neutraliseerimisreegel.
31.
PMO määras apellandile pärast komisjoni teenistusse asumist välismaal elamise toetuse, kuid jättis määramata kodumaalt lahkumise toetuse, kuna ta leidis, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud tingimused ei ole täidetud. Ametisse nimetav asutus jättis apellandi kaebuse selle otsuse peale rahuldamata.
32.
Apellant vaidlustas kõnealused otsused tulemusetult Üldkohtus ja vaidlustab nüüd Üldkohtu otsuse, millega Üldkohus lükkas tagasi tema poolt esimeses kohtuastmes esitatud väited.
33.
Apellatsioonkaebuse ainsa väitega, mis sisuliselt kattub Üldkohtule esitatud teise väitega, heidab apellant Üldkohtule ette personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 rikkumist. See väide koosneb kahest osast.
34.
Esiteks väidab apellant, et Üldkohus määras vääralt kindlaks tema alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koha, kuna see koht asus tegelikult Poolas, mitte Belgias.
35.
Teiseks määratles Üldkohus vääralt tingimused seoses „teisele riigile tehtud tööga“ ning jättis tähelepanuta apellandi tegevuse Poola riigi jaoks ja tema staatuse kohtunikuna.
36.
See, kas EJTN on „rahvusvaheline organisatsioon“ personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause tähenduses, ei ole seevastu vaidluse ese ja seetõttu ei ole selle kohta vaja otsust teha. (
4
)
37.
Järgmisena näitan kõigepealt, et Üldkohus leidis õigesti, et viiteperioodil tegeles apellant oma alalise põhilise tegevusalaga Belgias (A) Seega saab apellandil olla personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a alusel õigus kodumaalt lahkumise toetusele ainult siis, kui tema tegevust Belgias saab pidada teisele riigile tehtud tööks, kuna sellisel juhul oleks tema suhtes kohaldatav neutraliseerimisreegel. Seda uurin hiljem (B).
A. Alaline põhiline tegevusala
38.
Apellant väidab, et Üldkohus leidis vääralt, et EJTNi heaks töötades tegeles apellant viiteperioodil oma alalise põhilise tegevusalaga Brüsselis.
39.
Vastavalt Üldkohtu põhjendustele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 62–74 täitis apellant EJTNi peasekretärina arvukalt haldus- ja esindusülesandeid, mis võtsid suure osa tema tööajast ja nõudsid tema kohalviibimist mitte ainult Poolas, vaid ka EJTNi büroos Brüsselis ja mujal. See kajastub lõpuks ka EJTNi makstud palga suuruses. Lisaks sellele oli EJTN andnud apellandi käsutusse Brüsselis ametikorteri. Nendest asjaoludest tuleneb, et töö EJTNi heaks ei olnud pelgalt täiendav või kõrvaltegevus või tegevus mõne teise institutsiooni heaks. Apellant ei esitanud mingeid tõendeid nende ülesannete või toimingute kohta, mida ta viiteperioodil täitis või tegi KSSiP heaks. Sellest tulenevalt seisnes apellandi alaline põhiline tegevusala tegutsemises EJTNi heaks ja apellant tegeles selle tegevusalaga Brüsselis.
40.
Seda ei sea kahtluse alla ka asjaolu, et apellant suhtles oma ametikohustuste raames Brüsselis peamiselt välismaalastega ja tegi arvukalt tööreise Euroopas, samuti tema väide, et ta ei räägi soravalt ühtegi Belgia ametlikku keelt, ega asjaolu, et tema abikaasa säilitas oma töölepingu Poola kohtuga. Nimelt ei nähtu nendest asjaoludest, et apellant oleks tegelenud muu tegevusega kui tegevus, mis oli oluline EJTNi ülesannete täitmiseks.
41.
Ka tõsiasi, et apellant säilitas viiteperioodil oma staatuse Poola kohtunikuna, ei anna alust eeldada, et ta tegeles oma alalise põhilise tegevusalaga Poolas. Kõnealune staatus ei olnud vastuolus ülesannetega, mida ta pidi täitma EJTNi heaks. Pealegi allus apellant EJTNi peasekretärina EJTNi juhtkomitee kontrollile.
42.
Apellandi sõnul on selle järelduse tegemisel rikutud õigusnorme. Tema sõnul tegutses ta EJTNi heaks KSSiP ülesandel. Pealegi on EJTN kõigest riigisiseste asutuste rühmitus, mis on oma olemuselt subsidiaarne. EJTNi ja selle peasekretäri vahel ei ole ka õiguslikku suhet. Arvesse tuleb võtta seda, et EJTNi heaks tegutsemise ajal oli ta jätkuvalt säilitanud staatuse liikmesriigi kohtunikuna, ta oli ametis Poola riigi juures ja oli KSSiP järelevalve all. Lõpuks on see, et apellandi alaline põhiline tegevusala seisnes EJTNi heaks tegutsemises, vastuolus kohtunike sõltumatuse ja erapooletuse põhimõttega.
43.
Järgmisena selgitan kõigepealt, kuidas tuleb kindlaks määrata alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koht personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses (1). Sellele tuginedes näitan, et Üldkohus leidis õigesti, et viiteperioodil tegeles apellant oma alalise põhilise tegevusalaga Brüsselis (2).
1.
Alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koha kindlaksmääramise kriteeriumid
44.
Euroopa Kohus ei ole seni veel sõnaselgelt käsitlenud küsimust, kuidas tuleb kindlaks määrata alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koht ja millised kriteeriumid on määravad tegevuse liigitamisel alaliseks põhiliseks tegevusalaks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses.
45.
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tule liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte ainult normi sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa norm on. (
5
) Seejuures tuleb arvesse võtta seda, et liidu õigusnormid on koostatud mitmes keeles ja eri keeleversioonid on võrdselt siduvad, millest tulenevalt ei saa ühelegi keeleversioonile anda eelist ning vajalikuks võib osutuda keeleversioonide võrdlus. (
6
)
46.
Sätte sõnastusest tuleneb, et tegevus hilisemas teenistuskoha riigis peab olema põhiline. Pelgalt täiendav või kõrvaltegevus ei ole piisav. Kui ametnik on enne määraval viiteperioodil ametisse astumist tegelenud mitme tegevusalaga, tuleb kindlaks määrata, milline tegevus oli või on tema põhiline tegevusala. Selleks võib olla ainult üks tegevusala. Mitme tegevusala hulgas põhilise tegevusala kindlaksmääramisel on esmajoones määrav kulutatud tööaja kriteerium. Kaudsete tõenditena võib arvesse võtta teisi aspekte, näiteks töö maht ja palga suurus. (
7
)
47.
Peale selle on sõnastuse kohaselt määrav selle tegevusalaga tegelemise koht teenistuskohariigi territooriumil Euroopas.
48.
Seda kinnitab kodumaalt lahkumise toetuse mõte ja eesmärk. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas on märgitud, et „kodumaalt lahkumise toetuse peamine eesmärk on hüvitada ametnikele teatud kulud ja ebamugavused, mis on seotud liidu institutsioonide teenistusse asumisega, kui sellega kaasneb elukohariigist teenistuskohariiki kolimine ja uude keskkonda lõimumine. Kodumaalt lahkumise [toetus] oleneb ka ametniku isiklikust olukorrast ehk sellest, mil määral ta on uude keskkonda lõimunud – see võib tuleneda näiteks tema […] põhilisest tegevusalast. Kodumaalt lahkumise toetuse maksmise eesmärk on seega korvata tegelikku ebavõrdsust, mis tekib teenistuskohariigi ühiskonda lõimunud ja mittelõimunud ametnike vahel“. (
8
)
49.
Juba enne ametisse asumist toimunud „kodumaalt lahkumine“, (
9
) st ametniku lõimumine teenistuskoha riigi ühiskonda, mistõttu on kodumaalt lahkumise toetuse maksmisest keeldumine põhjendatud, võib järelikult tuleneda alalise põhilise tegevusalaga tegelemisest selles riigis. Keskkond, milles ametnik tegutseb, ei ole sellisel juhul uus. (
10
) Piisav lõimumise tase on tavaliselt olemas siiski vaid juhul, kui tegemist ei ole mitte üksnes täiendava või kõrvaltegevusega, vaid põhilise tegevusalaga. Määravad kriteeriumid põhilise tegevusalaga tegelemise kindlaksmääramiseks on muu hulgas kulutatud tööaeg ja sellele vastav palgatase. (
11
)
50.
Isiku lõimumine teatud riigis sõltub otseselt tema tegelikest elu- ja töötingimustest. Töötingimuste õiguslik raamistik ja asjaomase isiku tööõiguslik staatus mõjutavad seda ainult kaudselt. Pidades silmas seda, milline on kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk, mida kirjeldati eespool, näib mulle seetõttu otstarbekas lähtuda alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koha kindlaksmääramisel faktilistest asjaoludest. Seejuures on määrav eelkõige koht, kus isik tema poolt allkirjastatud lepingu alusel oma tööd tegelikult tegi. (
12
)
2.
Brüssel kui alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koht
51.
Kuna apellant ei ole väitnud, et Üldkohus oleks asjaolusid moonutanud, on vaidlustatud kohtuotsuses tehtud järeldused siduvad. Üldkohus märkis kohtuotsuse punktides 6, 8 ja 64–66, et apellant nimetati EJTNi peasekretäri ametikohale Poola justiitsministri ja EJTNi vahelise kokkuleppe alusel. Selle tulemusel veetis apellant suure osa oma tööajast EJTNi asukohas Brüsselis. Selleks andis EJTN Brüsselis tema käsutusse ametikorteri, kus ta elas koos oma perekonnaga kogu viiteperioodi vältel. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 42–44, on tõsi, et apellant sai ka EJTNis tegutsemise ajal palka vahetult Poola rajoonikohtult. EJTN maksis selle aga teatud – märkimisväärselt suure – maksimumsumma ulatuses lõpuks Poolale tagasi. Peasekretäri tegevusprofiili arvestades vastab see summa põhilise tegevusalaga tegelemise eest makstavale palgale.
52.
Selle põhjal tegi Üldkohus järelduse, et koht, kus apellant tegeles oma põhilise tegevusalaga – tegutsemine EJTNi heaks –, oli Brüssel. Apellant ei ole seda järeldust oma apellatsioonkaebuses kahtluse alla seadnud.
53.
Nagu Üldkohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67, ei ole sellega vastuolus asjaolu, et apellant suhtles oma ametikohustuste raames Brüsselis peamiselt välismaalastega, ega apellandi väide, et ta ei räägi soravalt ühtegi Belgia ametlikku keelt. Need asjaolud võivad küll mõjutada apellandi tegelikku lõimumist Brüsselis, kuid ei muuda tegevusalaga tegelemise kohta. Nende asjaolude arvesse võtmata jätmine ei ole pealegi vastuolus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a eesmärgi ega kontekstiga. Lähtumine alalise põhilise tegevusalaga tegelemisest võimaldab nimelt kehtestada ka lihtsa ja objektiivse kriteeriumi nende ametnike olukorra hindamiseks, kes on ELis ametisse astudes sunnitud lõimuma uude keskkonda. (
13
) Sellega võetakse vajaduse korral arvesse õiguskindluse põhimõtet.
54.
Järeldust, et koht, kus apellant tegeles oma põhilise tegevusalaga – tegutsemine EJTNi heaks –, on Brüssel, ei sea kahtluse alla ka apellandi arvukad tööreisid Euroopas. On tõsi, et kui tegevus hõlmab tööreise ja tegutsemist eri kohtades, ei ole välistatud, et konkreetsel juhul puudub alalise põhilise tegevusalaga tegelemiseks kindel koht. Käesoleval juhul ei ole aga alust seda eeldada, kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66 tuvastatu kohaselt elas apellant koos oma perekonnaga kogu viiteperioodi vältel Brüsselis asuvas ametikorteris, mille oli tema käsutusse andnud EJTN.
55.
Lõpuks on ebaoluline ka see, et apellandi abikaasa säilitas sel perioodil oma töölepingu Poola kohtuga. Seda seetõttu, et apellandi alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koha kindlaksmääramisel saavad olulised olla vaid tema enda isikust tulenevad ametialast laadi asjaolud. Tema lähedase, näiteks tema abikaasa töösuhe ei ole selles kontekstis oluline. (
14
)
56.
Lisaks tuleneb käesoleva ettepaneku punktis 51 viidatud Üldkohtu järeldustest, et apellandi tegevus EJTNi heaks ei olnud pelgalt kõrvaltegevus või allutatud tegevus, vaid kujutas endast põhilist tegevusala personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses.
57.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 65 ja 66 õigusnorme rikkumata eeldas, tuleneb EJTNi peasekretäri ülesannete mitmetahulisusest ja sellele vastavast palgatasemest, et peasekretäri ülesannete täitmine on põhiline tegevusala, mitte üksnes täiendav või kõrvaltegevus. Teisipidi järeldub sellest, et apellandi tegevus KSSiP juhtiveksperdina Poolas oli kõigest kõrvaltegevus, mis ei olnud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a kohaldamisel asjakohane.
58.
Erinevalt apellandi seisukohast ei ole alalise põhilise tegevusala kindlaksmääramisel oluline, millise institutsiooni jaoks tööd esmajärjekorras tehti. Nagu märgitud eespool punktides 48–50, nõuab kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk, et alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koht määrataks kindlaks faktiliste asjaolude alusel. Määrav on töö tegemise koht.
59.
Seega ei ole põhilise tegevusalaga tegelemise koha kindlaksmääramisel oluline, kas apellant tegutses EJTNi heaks KSSiP ja seega lõppkokkuvõttes Poola riigi ülesandel, äärmisel juhul võib see olla oluline vastamisel küsimusele, kas apellant tegi tööd teisele riigile. Teisisõnu on koht, kus apellant tegeles viiteperioodil alalise põhilise tegevusalaga, Brüssel ja seda isegi juhul, kui nõustuda apellandi argumentidega, et ta täitis talle seatud ülesandeid esmajärjekorras KSSiP heaks ja kõigest teises järjekorras EJTNi heaks. Seega ei ole eespool punktis 42 kokkuvõtlikult esitatud apellandi argumendid apellandi alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koha kindlaksmääramisel asjakohased.
3.
Vahekokkuvõte
60.
Eelnevast tuleneb, et Üldkohus järeldas õigesti, et viiteperioodil oli apellandi alalise põhilise tegevusalaga tegelemise koht Brüssel.
B. Teisele riigile tehtud töö
61.
Lisaks leiab apellant, et Üldkohus on vääralt määratlenud tingimused, mis kehtivad „teisele riigile tehtud töö“ suhtes. Peale selle jättis Üldkohus arvesse võtmata tema töö Poola riigi heaks ja tema staatuse kohtunikuna.
62.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–83 sisalduvate järelduste kohaselt hõlmab mõiste „riik“ personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses ainult riiki kui juriidilist isikut ja ühtset rahvusvahelise õiguse subjekti ning selle valitsusorganeid. Belgia õiguse alusel tegutsevale mittetulunduslikule rahvusvahelisele ühendusele nagu EJTN tehtud töö ei kuulu selle mõiste alla. Seega ei ole personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkt a kohaldatav töö suhtes, mida apellant tegi EJTNile.
63.
Apellandi sõnul ei toeta kohtupraktika personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a sedavõrd kitsast tõlgendamist. Lisaks tuleb arvesse võtta, et võimude lahususe põhimõtte tõttu ei saa kohtunikud kuuluda riigi alalise esinduse koosseisu. Oma tõlgendusega välistas Üldkohus võimaluse kohaldada kohtunike suhtes personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses sätestatud erandit. Mõistet „teisele riigile tehtud töö“ tuleb seega tõlgendada nii, et see hõlmab kõiki asjaolusid, mis tulenevad tegevusest teise riigi heaks, ilma et see tegevus piirduks selle riigi ametliku esindamisega seotud tegevusega.
64.
Järeldusega, et EJTNi heaks tehtud töö ei ole hõlmatud mõistega „teisele riigile tehtud töö“, jättis Üldkohus arvesse võtmata ka apellandi tegevuse Poola riigi heaks ja tema staatuse kohtunikuna. Täites EJTNi peasekretäri ülesandeid ja kohustusi, täitis apellant ühtlasi talle KSSiP poolt delegeeritud ülesandeid.
65.
Järgmiseks kirjeldan taas kõigepealt seda, millised nõuded tuleb seada kriteeriumile „teisele riigile tehtud töö“ (1). Sellega seoses selgitan eelkõige, et see eeldab tegutsemist teenistuskohariigis paiknevas teise riigi institutsioonis. Seejärel jõuan järeldusele, et apellant ei ole viiteperioodil teisele riigile tööd teinud (2).
1.
Nõuded kriteeriumile „teisele riigile tehtud töö“
a)
Sätte sõnastus ning mõte ja eesmärk
66.
Nagu on põhjalikult selgitanud kohtujurist Bot, saab mõistet „riik“ olenevalt selle kasutamise kontekstist tõlgendada laialt või kitsalt. (
15
) Seepärast ei saa seda lahutada väljendist, kuhu see kuulub, ega tõlgendada seda eraldi; mõiste „teisele riigile tehtud töö“ ulatust tuleb hinnata kogumis ja tõlgendada vastavalt seda normi sisaldava õigusakti üldisele ülesehitusele ja eesmärgile. (
16
)
67.
Nagu märgitud eespool punktis 48, on kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk hüvitada ametnikele teatud kulud ja ebamugavused, mis on seotud liidu institutsioonide teenistusse asumisega, millega kaasneb vajadus lõimuda uude keskkonda. Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses sisalduv neutraliseerimisreegel sisaldab järeldust, et „kodumaalt lahkujatena tuleb kohelda ka neid ametnikke, kes – kuigi elades ja töötades Euroopas selle riigi territooriumil, kus kuus kuud enne teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul on asunud [nende] töökoht – on olnud teise riigi või […] teenistuses“. (
17
) See rajaneb eeldusel, et teenistuse tagajärjel jääb isiku eriliselt tihe side selle teise riigiga püsima. Selline side takistab püsiva sideme tekkimist teenistuskohariigiga ja asjaomase isiku piisavat lõimumist teenistuskohariigi ühiskonda. (
18
) Teisisõnu eeldatakse sellises olukorras, et ametnik on teenistuskohariigis jätkuvalt „võõras“, mistõttu on põhjendatud kohelda teda võrdselt äsja saabunud ametnikega ja anda talle õigus kodumaalt lahkumise toetusele.
68.
Kuidas saab seda eeldust põhjendada asjaomaste õigusnormide eesmärkide ja ülesehitusega?
69.
Põhjendusena tuleb esiteks kõne alla asjaolu, et teise riigi heaks välisriigis tehtav töö on üldjuhul ajaliselt piiratud ja seega ei ole asjaomasel isikul huvi luua teenistuskohariigiga püsivat sidet. Teiseks võib eriline töökeskkond, milles teise riigi heaks töötav isik teenistuskohariigis viibib, raskendada sotsiaalset lõimumist selles riigis. Kolmandaks vastab neutraliseerimisreegel vajadusele edendada liidu institutsioonide värbamisvõimet ja säilitada nende atraktiivsus muude riikide kui nende asukohariigi kodanike jaoks, olgugi et need isikud on teenistuskohariigis piiratud aja jooksul juba töötanud. (
19
)
70.
Nagu on märkinud juba kohtujurist Mengozzi, näivad kirjeldatud põhjendused aga iseenesest ebapiisavatena, sest need ei selgita, miks on asjaomased isikud, kes teevad välisriigis tööd teistele riikidele või rahvusvahelistele organisatsioonidele ja kelle suhtes on seega kohaldatav neutraliseerimisreegel, seatud soodsamasse olukorda kui isikud, kes töötavad muude organisatsioonide heaks ja kelle suhtes neutraliseerimisreegel seega kohaldatav ei ole. (
20
)
71.
Teine võimalus selgitada kõnealust vahetegemist oleks käsitada neutraliseerimisreeglit privileegina teiste riikide või rahvusvaheliste organisatsioonide kasuks, mis väljendub erireeglis nende institutsioonide heaks töötanud isikute huvides ja millega püütakse hõlbustada teiste riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide töötajate geograafilist liikuvust. (
21
)
72.
Sellise tõlgenduse vastu räägib aga personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkt b, mille reguleerimisala erineb punkti a reguleerimisalast. Kui punkt a eeldab, et ametnik ei ole teenistuskohariigi kodanik, siis punkt b reguleerib kodumaalt lahkumise toetuse määramist juhul, kui ametnik on teenistuskohariigi kodanik. Viidatud sätte kohaselt saab ametnik kodumaalt lahkumise toetust ainult erandjuhul, nimelt juhul, kui ta enne institutsiooni teenistusse asumise kuupäeva lõppenud kümne aasta jooksul ei elanud alaliselt teenistuskoha riigis, muul põhjusel kui töö riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses. Seega ei saa kõnealune muu põhjus olla seotud riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses olemisega.
73.
Seega on küll tõsi, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a kohaldamisalas on ametnikule kasulik, kui ta on teinud tööd teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses, sest viidatud säte säilitab põhimõtteliselt tema õiguse saada kodumaalt lahkumise toetust; personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti b kohaldamisalas on eelnev töötamine riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses talle aga kahjulik, sest see jätab ta kõnealusest õigusest ilma. (
22
) Seega ei ole mingil juhul tegemist teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni heaks töötamisest tuleneva üldise privileegiga.
74.
Punktide a ja b ülesehitusest tuleneb seega, et teenistuskoha riigi kodakondsuse omamine või mitteomamine määrab ainult selle, milline ajavahemik on asjakohane teenistusse asumise eelse alalise elukoha või alalise põhilise tegevusala kindlaksmääramiseks, seega teenistusse asumise hetkel teenistuskohariigis „võõras olemise“ kriteeriumi jaoks. (
23
) Nii nagu isik, kes ei ole teenistuskohariigi kodanik, võib elukoha või alalise põhilise tegevusala kaudu luua viiteperioodil teenistuskohariigiga erilise sideme ja muuta sellega (toetuse õigust võimaldava) „võõras olemise“ kriteeriumi kohaldamatuks, võib riigi kodanik kümneaastase pideva eemalviibimise tulemusel kaotada erilise sideme selle riigiga, mis tal oli selle riigi kodanikuks olemisest tulenevalt, ning teenistuskohariiki naasmise korral vastata „võõras olemise“ kriteeriumile. (
24
) Kõnealune tegevus, mis erilise sideme teenistuskohariigiga loob (punkt a) või kõrvaldab (punkt b), ei saa aga olla teisele riigile või teise riigi teenistuses tehtud töö. Seadusandja eeldas seega, et teisele riigile või teise riigi teenistuses tehtud töö ei saa kaasa tuua erilist sidet selle riigiga, kus seda tööd tehakse.
75.
Võttes arvesse ka personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti b, saab seega teha järelduse, et seadusandja on andnud eelisseisundi teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevale olukorrale, mida on kirjeldatud punktis a, üksnes seetõttu, et sellises olukorras ei võimalda asjaomase isiku eriline side teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooniga üldjuhul tal teenistuskoha riigi ühiskonda piisavalt lõimuda, mistõttu on ta seal „võõras“.
76.
Kõnealune tüpiseerimine toimub õiguskindluse kaalutlustel ja vastab vajadusele hinnata kodumaalt lahkumise toetuse määramist objektiivsete ja kergesti kohaldatavate kriteeriumide põhjal. (
25
) Sellega ei ole vastuolus, et selline tüpiseerimine võib üksikjuhtudel viia selleni, et ametnikud ei saa kodumaalt lahkumise toetust, kuigi nende olukord sarnaneb personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktiga a hõlmatud juhtumitele, (
26
) kuid ametnikud olid just enne Euroopa Liidu teenistusse asumist muu organisatsiooni teenistuses kui teise riigi institutsioon või rahvusvaheline organisatsioon. (
27
)
b)
Nõue olla teise riigi institutsiooni teenistuses
77.
Millised on kõnealuseid taotletavaid eesmärke silmas pidades nõuded, mis peavad olema täidetud teisele riigile tehtud töö puhul?
1) Euroopa Kohtu senine praktika
78.
Kohtuotsuses komisjon vs. Hosman-Chevalier sedastas Euroopa Kohus, et riigis, kuhu asjaomane ametnik ametisse määrati, on teised riigid esindatud „saatkondade või diplomaatiliste esinduste kaudu, aga ka rahvusvaheliste organisatsioonide juures olevate alaliste esinduste kaudu“. (
28
)
79.
Euroopa Kohus tegi selle põhjal järelduse, et isikut, keda ei ole tööle võtnud riigi keskhaldusorganid, kuid kes kuulub selle riigi alalise esinduse töötajate hulka, tuleb pidada isikuks, kes tegi tööd sellele riigile. (
29
) Seejuures pidas Euroopa Kohus ebaoluliseks, milliseid konkreetseid ülesandeid isik alalises esinduses täitis. (
30
) Euroopa Kohus lähtus määravas osas isiku privilegeeritud staatusest, mis andis isikule mitmesugused eesõigused ja puutumatuse vastavalt 18. aprilli 1961. aasta rahvusvaheliste suhete Viini konventsioonile ja lõi Euroopa Kohtu hinnangul seega selle riigiga erilise sideme. (
31
) Lisaks sedastas Euroopa Kohus, et otsene õiguslik seos asjaomase isiku ja kõnealuse riigi vahel ei ole vajalik. (
32
)
80.
Sellele tuginedes sedastas Euroopa Kohus kohtuotsustes Salvador García vs. komisjon, Herrero Romeu vs. komisjon, Salazar Brier vs. komisjon ja De Bustamante Tello vs. nõukogu, et mõiste „teisele riigile tehtud töö“ tõlgendamisel on oluline üksnes asjaolu, et ametis ollakse riigi alalise esinduse juures. (
33
) Selle järelduse puhul tuleb siiski arvesse võtta viidatud kohtuotsuste aluseks olnud olukordade eripära ja minu arvates ei või seda mõista liiga kitsalt. Eespool punktis 78 kirjeldatud arusaama kohaselt peab hõlmatud olema vähemasti ka teenistus saatkondades ja diplomaatilistes esindustes.
81.
Kas aga igal juhul on nõutav, et kõnealust teisele riigile tehtavat tööd tehakse teenistuskohariigis asuvas teise riigi institutsioonis, nagu eelkõige saatkond, diplomaatiline esindus või alaline esindus?
2) Sõnastus „teisele riigile tehtud töö“
82.
Sõnastus „teisele riigile tehtud töö“ seda tingimata ei nõua. Selles osas esineb vähemasti saksakeelses versioonis erinevus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktist b, milles räägitakse – kitsamalt – tööst „mõne riigi teenistuses“ (sks k „in einer Dienststelle eines Staates“). Samasugused nüansierinevused sisalduvad ka teistes keeleversioonides. Näiteks personalieeskirjade prantsuskeelse versiooni VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a on kasutatud väljendit „services effectués pour un autre État“ (
34
) ja selle lisa artikli 4 lõike 1 punktis b väljendit „l’exercice de fonctions dans un service d’un État“. (
35
)
83.
Sellele tuginedes tegi Üldkohus kohtuotsuses Vardakas vs. komisjon järelduse, et punktis a valitud mõistet tuleb tõlgendada laialt, punktis b valitud mõistet kitsalt. (
36
) Selline erinev tõlgendus ei ole minu arvates siiski vajalik. Nagu näidatud eespool punktides 72–75, põhinevad nimelt nii punkt a kui ka punkt b ühel ja samal põhimõttel, et teisele riigile tehtava töö või (teise) riigi teenistuses töötamise korral säilib isiku ja selle riigi vahel eriline side, mis takistab isiku piisavat lõimumist teenistuskohariiki. Hoolimata erinevast sõnastusest räägib see selle kasuks, et punktides a ja b kasutatud mõistetele tuleb omistada sama sisu.
84.
Peale selle on erinevused teistes keeleversioonides vähem selged. Näiteks personalieeskirjade ingliskeelse versiooni VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a on kasutatud väljendit „work done for another State“ ja artikli 4 lõike 1 punktis b väljendit „duties in the service of a State“, hollandikeelses versioonis väljendit „diensten, verricht voor een andere staat“ (punkt a) ja väljendit „functie in dienst van een staat“ (punkt b).
3) Neutraliseerimisreegli mõte ja eesmärk
85.
Minu hinnangul toetab neutraliseerimisreegli mõte nõuet, et teenistuskohariigis töötab isik ise vahetult teise riigi institutsiooni juures. Nagu selgitatud eespool punktis 67 ja sellele punktile järgnevates punktides, sisaldab neutraliseerimisreegel objektiivsetel ja kergesti kohaldatavatel kriteeriumidel põhinevat eeldust, et isikul säilib eriline side teise riigiga. Vajaliku tüpiseeriva lähenemisviisi korral näib see eeldus olevat põhjendatud ainult siis, kui ametis ollakse vahetult teise riigi institutsiooni juures, isegi kui otsene õiguslik suhe isiku ja riigi vahel ei ole nõutav. (
37
) Kui aga ametis ollakse – olgugi et teise riigi nimel ja arvel – kolmanda institutsiooni juures või eri institutsioonides, siis muutub isiku ja riigi vaheline side nõrgemaks.
86.
Teistsugune seisukoht muudaks õiguse kohaldamise tunduvalt keerulisemaks ja annaks alust karta märkimisväärset õiguskindlusetust. Kui tegevust teenistuskohariigis asuvas teise riigi institutsioonis ei peetaks vajalikuks, oleks raske kindlaks teha, millistel juhtudel on tegelikult tegemist teisele riigile tehtud tööga.
87.
Teenistus- või töösuhe selle teise riigiga ei oleks selleks piisav, sest ei ole välistatud, et üksikjuhtudel võidakse teise riigi teenistuses olla ka füüsilisest isikust ettevõtjana (
38
) või kolmanda isiku juures töötades. Selline käsitus oleks pealegi vastuolus Euroopa Kohtu senise praktikaga, mis näeb ette, et otsene õiguslik seos asjaomase isiku ja kõnealuse teise riigi vahel just nimelt ei ole vajalik. (
39
)
88.
Samuti ei saa selliseid juhtumeid usaldusväärselt kindlaks määrata konkreetse tehtud töö põhjal. Selle töö tegelik hindamine, mis oleks sellisel juhul vajalik, oleks vastuolus õiguse kohaldamise lihtsate kriteeriumide vajadusega. Pealegi leian, et tehtud töö on teenistuskohariigis lõimumise seisukohast palju vähem oluline asjaolu kui muud tegurid, nagu töökeskkond või isiku staatus ja võimalikud sellega seotud eesõigused ja privileegid. Teisisõnu ei saa konkreetne tehtud töö, olenemata selle sisust, minu arvates iseenesest anda alust eelduseks, et teise riigiga esineb selline eriline side, mis takistab lõimumist teenistuskohariigis. Selle kohta on Euroopa Kohus juba ka otsustanud, et eriomased ülesanded, mida institutsioonis täidetakse, ei ole määravad. (
40
)
4) Vahekokkuvõte
89.
Eelneva põhjal järeldan, et neutraliseerimisreegli kohaldatavuseks peab teenistuskohariigis töötamine olema toimunud teise riigi (
41
) institutsioonis. See, kas teenistuskohariigis asuv teise riigi institutsioon peab tingimata olema saatkond, diplomaatiline esindus või alaline esindus, mida näib eeldavat Euroopa Kohtu senine praktika ja mida eeldas ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–83, või kas hõlmatud võivad olla ka muud riiklikud institutsioonid, nagu välisriigis asuvad sõjaväebaasid või teise riigi peetavad koolid, ei ole käesoleva asja lahendamise seisukohast määrav. (
42
)
2.
Kõnealuse kriteeriumi kohaldamine apellandi olukorrale
90.
Kas nende kriteeriumide alusel hinnates saab apellandi tegevust viiteperioodil pidada Poola riigile tehtud tööks?
91.
Käesoleval juhul on selge, et Brüsselis töötades oli apellandil jätkuvalt Poola kohtuniku staatus. Nagu aga nähtub minu senistest märkustest, ei ole neutraliseerimisreegli kohaldamise määrav kriteerium isiku konkreetne tegevus ega tema eriomane õigussuhe teise riigiga, vaid tema kuulumine teenistuskohariigis asuva teise riigi institutsiooni koosseisu.
92.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64, 66 ja 73 sisalduvate järelduste kohaselt töötas apellant viiteperioodil põhiliselt EJTNi Brüsseli büroos. Lisaks sellele allus ta EJTNi juhtkomitee kontrollile ning juhtkomiteel oli õigus peatada tema mandaat ja teha üldkogule ettepanek selle lõpetamiseks. Need asjaolud näitavad, et ta kuulus Belgias EJTNi koosseisu. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 3 ja 82, on EJTN Belgia õiguse alusel tegutsev mittetulunduslik rahvusvaheline ühendus, mille eesmärk on töötada oma liikmete ja kohtunike jaoks välja Euroopa-üleseid täiendusõppeprogramme. Seega ei ole tegemist Poola riigi institutsiooniga.
93.
Selle järeldusega ei ole vastuolus apellandi väide, et Üldkohtu tõlgendus, mille kohaselt on vajalik liikmesriigi alalise esinduse koosseisu kuulumine, jätaks neutraliseerimisreegli kohaldamisalast välja kõik kohtunikud.
94.
Esiteks võib käesolevas asjas jääda lõppkokkuvõttes lahtiseks, kas saatkonna, diplomaatilise esinduse või alalise esinduse koosseisu kuulumine on üldse vajalik või piisab ka sellest, et teenistuskohariigis kuulutakse riigi muu institutsiooni koosseisu.
95.
Teiseks ei ole välistatud, et hoolimata oma sõltumatusest võivad ka kohtunikud kuuluda sellise institutsiooni koosseisu näiteks lähetuse tulemusena. Seda näitab apellandi enda näide, kelle sõltumatust kohtunikuna ei kahjustanud asjaolu, et ta EJTNi heaks tehtava töö raames – mida tuleb kohtuniku tööst lahus hoida – kuulus selle koosseisu ja allus selle juhtkomitee kontrollile.
96.
Kolmandaks lubaks vajadus kohaldada neutraliseerimisreeglit objektiivsete ja lihtsate kriteeriumide alusel jätta välja teatud isikute rühmad, samuti tuleks ebaoluliseks pidada töötamist üksnes erasektoris. Nagu selgitatud eespool punktis 67 ja sellele punktile järgnevates punktides, ei või neutraliseerimisreeglit pidada privileegiks, vaid see põhineb üldjuhul vaid taotleja erilisel sidemel teise riigiga. Kui apellant ei kuuluks mitte personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a kohaldamisalasse, vaid punkti b kohaldamisalasse, siis oleks – identselt tõlgendada tuleva – mõiste „töö mõne riigi teenistuses“ lai tõlgendus talle hoopiski kahjulik. (
43
)
97.
Vastupidi apellandi väitele ei rikkunud Üldkohus õigusnorme, kui ta tegi järelduse, et ainus asjakohane tegur on EJTNi heaks tehtud töö, võtmata arvesse apellandi staatust kohtunikuna ning õiguslikku suhet apellandi ja Poola riigi vahel.
98.
Seda seetõttu, et nagu äsja märgitud, ei ole asjaomase isiku staatus ja tema õiguslik suhe teise riigiga „teisele riigile tehtud töö“ kriteeriumi kohaldamisel määrav. Seetõttu ei oma tähtsust ka see, et apellant oli viiteperioodil jätkuvalt ametis Poola rajoonikohtu kohtunikuna ja sai oma palka otse rajoonikohtult.
3.
Vahekokkuvõte
99.
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnorme, kui ta sedastas, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise lause teise taande kohane „teisele riigile tehtavast tööst“ tulenev erand ei ole apellandi poolt EJTNi heaks tehtud töö suhtes kohaldatav.
VI. Kohtukulud
100.
Eespool esitatud arutluskäigust tuleneb, et apellatsioonkaebus tuleb rahuldamata jätta. Järelikult otsustab Euroopa Kohus vastavalt kodukorra artikli 184 lõikele 2 kohtukulude jaotamise. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mis on kodukorra artikli 184 lõike 1 kohaselt kohaldatav apellatsioonimenetlusele, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on asjaomase taotluse esitanud, tuleb apellandilt välja mõista komisjoni kohtukulud ja jätta apellandi kohtukulud tema enda kanda.
VII. Ettepanek
101.
Eelnevale tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista apellatsioonimenetluse kulud välja apellandilt.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	Määrus nr 31 (EMÜ), nr 11 (Euratom), millega kehtestatakse Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused (EÜT 1962, P 45, lk 1385).
(
3
)	8. detsembri 2021. aasta kohtuotsus QB vs. komisjon (T‑71/21, ei avaldata, EU:T:2021:868).
(
4
)	Sellega seoses võib viidata näiteks Üldkohtu 30. märtsi 1993. aasta otsusele Vardakas vs. komisjon (T‑4/92, EU:T:1993:29), milles Üldkohus sedastas, et Comité européen de normalisation, Belgia õiguse alusel tegutsev mittetulunduslik rahvusvaheline ühendus, on „rahvusvaheline organisatsioon“ personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses.
(
5
)	14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 61), 14. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, punkt 40), 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (C‑314/16, EU:C:2018:42, punkt 47), 15. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, punkt 63) ja 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Österreichische Post (teave isikuandmete vastuvõtjate kohta) (C‑154/21, EU:C:2023:3, punkt 29).
(
6
)	Vt selle kohta 26. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Hessischer Rundfunk (C‑422/19 ja C‑423/19, EU:C:2021:63, punkt 65) ning 17. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑632/20 P, EU:C:2023:28, punktid 40–42).
(
7
)	Üksikutel juhtudel on võimalik, et ametniku põhilist tegevusala ei ole võimalik kindlaks määrata, sest ametnik tegeleb mitme tegevusalaga ajaliselt võrdses mahus. Sellisel juhul ei takistaks kodumaalt lahkumise toetuse määramist tõsiasi, et hilisemas teenistuskohariigis on ühega nendest tegevusaladest viiteperioodil tegeletud.
(
8
)	24. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus Adam vs. komisjon (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, punktid 38 ja 39), 21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punktid 35 ja 36), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punktid 43 ja 44), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, punktid 41 ja 42), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, punktid 37 ja 38), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus De Bustamante Tello vs. nõukogu (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, punktid 33 ja 34) ning 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Alvarez y Bejarano jt vs. komisjon (C‑517/19 P ja C‑518/19 P, EU:C:2021:240, punkt 69); vt ka 15. septembri 1994. aasta kohtuotsus Magdalena Fernández vs. komisjon (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, punkt 20) ning 15. septembri 2022. aasta kohtuotsus Brown vs. komisjon ja nõukogu (C‑675/20 P, EU:C:2022:686, punkt 46).
(
9
)	Kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 44, 23. joonealune märkus).
(
10
)	Vt Üldkohtu 28. veebruari 2019. aasta otsus Pozza vs. parlament (T‑216/18, ei avaldata, EU:T:2019:118, punkt 39).
(
11
)	Vt selle kohta Üldkohtu 30. juuni 2005. aasta otsus Olesen vs. komisjon (T‑190/03, EU:T:2005:264, punkt 34) ja 28. veebruari 2019. aasta otsus Pozza vs. parlament (T‑216/18, ei avaldata, EU:T:2019:118, punkt 50).
(
12
)	Vt selle kohta Üldkohtu 25. novembri 2020. aasta otsus UI vs. komisjon (T‑362/19, ei avaldata, EU:T:2020:562, punkt 53); samamoodi Üldkohtu 13. detsembri 2004. aasta otsus E vs. komisjon (T‑251/02, EU:T:2004:357, punktid 57 ja 72).
(
13
)	31. mai 1988. aasta kohtuotsus Nuñez vs. komisjon (211/87, EU:C:1988:275, punkt 10), Üldkohtu 8. aprilli 1992. aasta otsus Costacurta Gelabert vs. komisjon (T‑18/91, EU:T:1992:56, punkt 41), Üldkohtu 13. aprilli 2000. aasta otsus Reichert vs. parlament (T‑18/98, EU:T:2000:113, punkt 25), 3. mai 2001. aasta otsus Liaskou vs. nõukogu (T‑60/00, EU:T:2001:129, punkt 52), 30. juuni 2005. aasta kohtuotsus Olesen vs. komisjon (T‑190/03, EU:T:2005:264, punkt 61) ja 25. novembri 2020. aasta otsus UI vs. komisjon (T‑362/19, ei avaldata, EU:T:2020:562, punkt 37).
(
14
)	Vt 6. juuli 2021. aasta kohtumäärus Karpeta-Kovalyova vs. komisjon (C‑717/20 P, ei avaldata, EU:C:2021:542, punktid 11 ja 12).
(
15
)	Kohtujurist Boti ettepanek liidetud kohtuasjades Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P), Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P), Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P) ja De Bustamante Tello vs. nõukogu (C‑10/06 P) (EU:C:2007:324, punktid 123–131).
(
16
)	29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punkt 42), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, punkt 36) ja 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, punkt 40); kohtujurist Boti ettepanek liidetud kohtuasjades Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P), Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P), Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P) ja De Bustamante Tello vs. nõukogu (C‑10/06 P) (EU:C:2007:324, punkt 136).
(
17
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 37), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punkt 45), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, punkt 39), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, punkt 43), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus De Bustamante Tello vs. nõukogu (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, punkt 35) ja 24. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus Adam vs. komisjon (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, punkt 40).
(
18
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 38), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punkt 46), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, punkt 40), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, punkt 44), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus De Bustamante Tello vs. nõukogu (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, punkt 36) ja 24. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus Adam vs. komisjon (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, punkt 41).
(
19
)	Vt nende kaalutluste kohta juba kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, punktid 54–56).
(
20
)	Kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 57).
(
21
)	Samamoodi kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 57).
(
22
)	Käesolev asi kuulub personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a kohaldamisalasse, kuna apellant ei ole oma teenistuskohariigi (Belgia) kodanik, vaid Poola kodanik. Kuna ta tegeles viiteperioodil oma alalise põhilise tegevusalaga Belgias, ei ole tal ikkagi õigust saada kodumaalt lahkumise toetust, välja arvatud juhul, kui ta tegi tööd teisele riigile (või rahvusvahelisele organisatsioonile). Väljendi „teisele riigile tehtud töö“ lai tõlgendus oleks talle sellises olukorras kasulik. Kui aga tegemist oleks teenistusse asumisega Poolas ja kui apellant oleks vähemalt kümme aastat tegelenud alalise põhilise tegevusalaga Belgias, saaks ta kodumaalt lahkumise toetust ainult siis, kui ta ei oleks teinud tööd mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses. Kõnealuse väljendi lai tõlgendus oleks sellises olukorras – millega käesoleval juhul tegemist ei ole – tema jaoks järelikult kahjulik.
(
23
)	Vt selle kohta põhjalikult minu ettepanek kohtuasjas Brown vs. komisjon (C‑675/20 P, EU:C:2022:287, punktid 36–42 ja punkt 50).
(
24
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Brown vs. komisjon (C‑675/20 P, EU:C:2022:287, punktid 40 ja 41).
(
25
)	Vt kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 90); selle kaalutluse kohta seoses kriteeriumi „alaline põhiline tegevusala“ tõlgendamisega vt juba eespool punkt 53.
(
26
)	Vt juba 15. jaanuari 1981. aasta kohtuotsus Vutera vs. komisjon (1322/79, EU:C:1981:6, punkt 9), Üldkohtu 13. detsembri 2004. aasta otsus E vs. komisjon (T‑251/02, EU:T:2004:357, punkt 126).
(
27
)	Selle näiteks võib tuua erasektori ettevõtja töötaja ajutise lähetamise selle ettevõtja välisriigis asuvasse kontorisse. Nii sedastas Üldkohus 13. detsembri 2004. aasta otsuses E vs. komisjon (T‑251/02, EU:T:2004:357), et Londonis asuva Inglismaa advokaadibüroo töötaja suhtes, kes oli ajutiselt lähetatud selle büroo Brüsseli kontorisse, ei ole neutraliseerimisreegel kohaldatav.
(
28
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 39).
(
29
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 42).
(
30
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 44).
(
31
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punktid 42 ja 43); vt ka sellele viitavad 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punkt 51), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, punkt 45), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, punkt 49) ja 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus De Bustamante Tello vs. nõukogu (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, punkt 41).
(
32
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 45).
(
33
)	29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punktid 56 ja 60), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, punktid 50 ja 54), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, punktid 54 ja 58) ning 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus De Bustamante Tello vs. nõukogu (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, punktid 46 ja 50).
(
34
)	Samamoodi on sõnastatud ka itaaliakeelne versioon („servizi effettuati per un altro Stato“), hispaaniakeelne versioon („servicios prestados a otro Estado“) ja portugalikeelne versioon („serviços prestados a um outro Estado“).
(
35
)	Samamoodi on sõnastatud ka näiteks itaaliakeelne versioon („esercizio di funzioni al servizio di uno Stato“), hispaaniakeelne versioon („ejercicio de funciones al servicio de un Estado“) ja portugalikeelne versioon („exercício de funções num serviço de qualquer Estado“).
(
36
)	Üldkohtu 30. märtsi 1993. aasta otsus Vardakas vs. komisjon (T‑4/92, EU:T:1993:29, punkt 36); samuti 28. novembri 2019. aasta otsus Wywiał-Prząda vs. komisjon (T‑592/18, EU:T:2019:820, punkt 35).
(
37
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 45).
(
38
)	Sellega seoses on Üldkohus ühes kohtuasjas sedastanud, et komisjonile füüsilisest isikust ettevõtjana nõustamisteenuste osutamine on hõlmatud rahvusvahelisele organisatsioonile tehtavast tööst tuleneva erandiga, vt 14. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Diamantaras vs. komisjon (T‑72/94, EU:T:1995:212, punkt 52).
(
39
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 45).
(
40
)	21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 44).
(
41
)	See, kas teenistus riigi poliitilise struktuuriüksuse, näiteks regioonide valitsuste, autonoomsete kogukondade või muude piirkondlike üksuste juures on hõlmatud neutraliseerimisreegliga, ei ole käesolevas asjas otsuse tegemise seisukohast määrav. Seega võib käesolevas asjas jääda lahtiseks, kas Euroopa Kohus vastas sellele küsimusele 29. novembri 2007. aasta kohtuotsuses Salvador García vs. komisjon (C‑7/06 P, EU:C:2007:724), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsuses Herrero Romeu vs. komisjon (C‑8/06 P, EU:C:2007:725), 29. novembri 2007. aasta kohtuotsuses Salazar Brier vs. komisjon (C‑9/06 P, EU:C:2007:726) ja 29. novembri 2007. aasta kohtuotsuses De Bustamante Tello vs. nõukogu (C‑10/06 P, EU:C:2007:727) põhjendatult eitavalt.
(
42
)	Tasub kaaluda, kas teha sellega seoses vahet selle alusel, kas vastava teenistusega kaasnevad teatavad eesõigused ja puutumatus, mis võivad tuleneda näiteks 18. aprilli 1961. aasta rahvusvaheliste suhete Viini konventsioonist või muudest rahvusvahelistest lepingutest. Nimelt esineb vähemasti nendel juhtudel piisavalt oluline erinevus isikutest, kelle on ajutiselt välisriiki lähetanud eraõiguslik – füüsiline või juriidiline – isik ja kes töötavad seal näiteks filiaalis. Lisaks sellele võimaldaks teatud eesõiguste ja puutumatuse olemasolu kriteerium kohaldada neutraliseerimisreeglit isiku suhtes objektiivselt ja selgelt.
(
43
)	Vt selle kohta minu märkused punktides 71–73.