62023CJ0271_RES
Byla C‑271/23
Europos Komisija
prieš
Vengriją
2026 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – SESV 258 straipsnis – Priimtinumas – Sprendimas (ES) 2021/3 – Pozicija, kurios turi būti laikomasi Europos Sąjungos vardu atnaujintoje Jungtinių Tautų ekonominės ir socialinės tarybos sukurtos Narkotinių medžiagų komisijos šešiasdešimt trečiojoje sesijoje dėl kanapių ir su jomis susijusių medžiagų įtraukimo į sąrašus pagal 1961 m. Bendrąją narkotinių medžiagų konvenciją su pakeitimais, padarytais 1972 m. protokolu, ir 1971 m. Psichotropinių medžiagų konvenciją – Valstybės narės pozicija ir balsavimas, prieštaraujantys šiai Sąjungos pozicijai – ESS 4 straipsnio 3 dalis – Lojalaus bendradarbiavimo principas – Elgesio, kuriuo kaltinama, poveikis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pasibaigimo dieną – Tęstinis poveikis Sąjungos tarptautinių veiksmų vieningumui ir nuoseklumui – SESV 3 straipsnio 2 dalis – Išimtinė išorės kompetencija – Poveikis bendroms taisyklėms arba jų taikymo srities pakeitimas – Ginantis pateiktas neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas – Nepriimtinumas“
Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Priimtinumo sąlygos – Komisijos pareiga pagrįstoje nuomonėje nurodyti priemones, leidžiančias pašalinti įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo kaltinama – Nebuvimas
(SESV 258 straipsnis, 260 straipsnio 1 dalis ir 279 straipsnis)
(žr. 51–54 punktus)
Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Priimtinumo sąlygos – Reikalavimas, kad nebūtų pasibaigęs Tarybos sprendimo, nustatančio poziciją, kurios Europos Sąjungos vardu turi būti laikomasi atitinkamos tarptautinės organizacijos sesijoje, neįvykdymo poveikis – Nebuvimas – Ginčijamų valstybės narės veiksmų žalingas poveikis Sąjungos tarptautinių veiksmų atitinkamoje tarptautinėje organizacijoje vieningumui ir nuoseklumui
(ESS 2 ir 17 straipsniai; SESV 218 straipsnio 9 dalis, 258 straipsnis ir 288 straipsnio ketvirta pastraipa)
(žr. 56–58 punktus)
Tarptautiniai susitarimai – Sudarymas – Sąjungos kompetencija – Išimtinė kompetencija dėl susitarimo, galinčio daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį – Apimtis – Tarybos išimtinė kompetencija priimti sprendimą, nustatantį poziciją, kurios turi būti laikomasi Sąjungos vardu – Privalomas aktas – Akto galiojimo prezumpcija – Valstybė narė, nesilaikanti to sprendimo – Įsipareigojimų neįvykdymas
(SESV 3 straipsnio 2 dalis ir 218 straipsnio 9 dalis; Tarybos pamatinio sprendimo 2004/757, iš dalies pakeisto Direktyva 2017/2103, 1 straipsnio 1 punkto a ir b papunkčiai ir 4 straipsnis; Tarybos sprendimas 2021/3)
(žr. 94–109, 135–137 punktus)
Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Iš sprendimo ar direktyvos kylančių pareigų nevykdymas – Gynybos priemonės – Neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas – Tarybos sprendimo teisėtumo ginčijimas – Nepriimtinumas – Ribos – Neegzistuojantis aktas
(ESS 4 straipsnio 3 dalis; SESV 258, 259, 263, 265 ir 277 straipsniai; Teisingumo Teismo procedūros reglamento 160 straipsnio 1 dalis)
(žr. 119–132 punktus)
Valstybės narės – Įsipareigojimai – Lojalaus bendradarbiavimo su Sąjungos institucijomis pareiga – Tarybos sprendimas, nustatantis poziciją, kurios Europos Sąjungos vardu turi būti laikomasi atitinkamos tarptautinės organizacijos sesijoje – Valstybės narės balsavimas prieš šią poziciją ir viešas tos valstybės narės pareiškimas, kuriuo prieštaraujama šiai pozicijai – Neleistinumas – Įsipareigojimų neįvykdymas
(ESS 4 straipsnio 3 dalis; SESV 218 straipsnio 9 dalis; Tarybos sprendimas 2021/3)
(žr. 152–159 punktus)
Santrauka
Gavęs Europos Komisijos pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) konstatavo, kad per Jungtinių tautų Narkotinių medžiagų komisijos sesiją Vengrija nesilaikė Europos Sąjungos Tarybos priimtos Europos Sąjungos pozicijos ir taip neįvykdė įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę (
1
). Jis patikslino pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį Tarybos priimtų sprendimų privalomojo pobūdžio apimtį, patvirtino, kad Sąjunga turi išimtinę išorės kompetenciją, kai tarptautiniai įsipareigojimai gali daryti poveikį bendroms taisyklėms, ir nurodė, kad iš principo valstybė narė negali ginčyti tokių sprendimų teisėtumo nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Jis taip pat pateikė paaiškinimų dėl lojalaus bendradarbiavimo principo taikymo apimties Sąjungos išorės atstovavimo srityje.
Narkotinių medžiagų komisija yra Jungtinių Tautų ekonominės ir socialinės tarybos įsteigtas organas. Narkotinių medžiagų konvencija (
2
) ir Psichotropinių medžiagų konvencija (
3
) jai suteikia įgaliojimus remiantis Pasaulio sveikatos organizacijos (PSO) rekomendacijomis keisti prie šių dviejų konvencijų pridėtus sąrašus, kuriuose klasifikuojamos tam tikros medžiagos.
Sprendimu 2021/3, priimtu remiantis SESV 218 straipsnio 9 dalimi, Taryba nustatė poziciją, kurios Sąjungos vardu turėjo būti laikomasi Narkotinių medžiagų komisijos sesijoje, turėjusioje vykti 2020 m. gruodžio mėn. Tame sprendime, be kita ko, nustatyta Sąjungos valstybių narių bendroji pozicija dėl PSO rekomendacijų pakeisti kanapių ir tam tikrų susijusių medžiagų klasifikaciją prie minėtų dviejų konvencijų pridėtuose sąrašuose.
Narkotinių medžiagų komisijos sesijoje Vengrija nesilaikė Tarybos priimtos pozicijos. Ji balsavo prieš PSO rekomendacijas ir pareiškė, kad priėmus šias rekomendacijas kanapių vartojimas dar labiau padidėtų ir būtų nepagrįstai kišamasi į nacionalinę politiką.
Manydama, kad taip balsavusi Narkotinių medžiagų komisijoje ir išreiškusi tokią poziciją Vengrija pažeidė Tarybos sprendimą, išimtinę Sąjungos išorės kompetenciją ir lojalaus bendradarbiavimo principą, Komisija prieš šią valstybę narę pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia Teisingumo Teismas atmetė Vengrijos pateiktą ieškinio nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
Visų pirma jis priminė, kad Komisija pagrįstoje nuomonėje neprivalo nurodyti priemonių, leidžiančių pašalinti įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo kaltinama, nes pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio tikslas yra konstatuoti, kad valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę. Pripažinus jų neįvykdymą, pagal SESV 260 straipsnį atitinkama valstybė narė turi imtis priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti. Taigi, nei Komisija, nei Teisingumo Teismas negali nurodyti valstybei narei imtis tam tikrų priemonių, o Komisija pagrindinėje byloje negali prašyti Teisingumo Teismo nustatyti įpareigojimą. Tačiau vykstant SESV 279 straipsniu grindžiamai laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrai Komisija gali prašyti Teisingumo Teismo taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kaip antai įpareigojimą.
Antra, Teisingumo Teismas atmetė Vengrijos argumentą, grindžiamą tuo, kad ji nebegali nutraukti įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo kaltinama, ir kad Komisija neįrodė realaus ir pastebimo Vengrijos elgesio poveikio, kuris išeitų už aptariamo sprendimo priėmimo proceso ribų ir kenktų Sąjungos išorės veiksmų vieningumui ir nuoseklumui.
Teisingumo Teismas, visų pirma nurodė, kad valstybė narė, kuri savo elgesiu kenkia pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį priimto sprendimo tikslui, negali išvengti procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo taikymo, remdamasi tuo, kad šio įsipareigojimų neįvykdymo poveikis jau baigėsi. Jeigu būtų kitaip, Komisija, naudodamasi pagal SESV 258 straipsnį turima kompetencija, negalėtų atitinkamai valstybei narei pareikšti ieškinio Teisingumo Teisme, siekdama, kad būtų konstatuotas toks įsipareigojimų neįvykdymas, ir tinkamai vykdyti Sutarčių sergėtojos užduotį. Be to, tai, kad nebegalima ištaisyti šioje byloje Vengrijos nurodytos tariamos žalos Sąjungos reputacijai ir patikimumui, bet kuriuo atveju negali lemti ieškinio nepriimtinumo. Valstybei narei negali būti leidžiama remtis jau įvykusiu veiksmu, kurį ji pati atliko, kad išvengtų ieškinio Teisingumo Teisme dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
Toliau Teisingumo Teismas pažymėjo, kad valstybei narei pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinus nepriimtinu dėl to, kad buvo pažeistas remiantis SESV 218 straipsnio 9 dalimi priimtas sprendimas, būtų pakenkta tiek sprendimų privalomumui, tiek apskritai Sąjungos vertybių, kuriomis ji grindžiama, įskaitant teisinės valstybės principą, puoselėjimui. Tokiu atveju valstybė narė, dalyvavusi svarstymuose ir balsuojant Taryboje, galėtų atsiriboti nuo priimto sprendimo, žinodama, kad Komisija negalės kreiptis į Teisingumo Teismą su ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
Galiausiai Teisingumo Teismas konstatavo, kad ginčijamo Vengrijos elgesio per Narkotinių medžiagų komisijos sesiją padariniai negali būti laikomi išnykusiais pasibaigus šiai sesijai, nes jie pasireiškia Sąjungos išorės veiksmų vieningumo ir nuoseklumo lygmeniu. Šie padariniai išeina už atitinkamo sprendimo priėmimo proceso ribų, nors remiantis SESV 218 straipsnio 9 dalimi priimtu sprendimu kaip tik ir siekiama užtikrinti šiuos interesus.
Tada Teisingumo Teismas nagrinėjo bylą iš esmės.
Pirmiausia dėl Komisijos priekaišto, grindžiamo SESV 3 straipsnio 2 dalyje numatytos išimtinės Sąjungos išorės kompetencijos pažeidimu, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad ši nuostata taikoma ir tada, kai pagal tarptautinį susitarimą įsteigta institucija turi priimti jo įgyvendinimo priemones. Tai, kad Sąjunga nėra tarptautinės organizacijos narė, nėra kliūtis veiksmingai įgyvendinti šią kompetenciją, pavyzdžiui, per solidariai dėl jos interesų veikiančias valstybes nares.
Teisingumo Teismas pabrėžė, kad gali egzistuoti pavojus, jog tarptautiniais įsipareigojimais bus pažeistos Sąjungos bendros taisyklės ar pakeista jų taikymo sritis, kuris pateisintų Sąjungos išimtinę išorės kompetenciją, jeigu tokie įsipareigojimai susiję su tų taisyklių taikymo sritimi. Nebūtina, kad tarptautinio susitarimo ir Sąjungos teisės aktų reglamentuojamos sritys visiškai sutaptų, jei tie įsipareigojimai gali daryti įtaką šių taisyklių prasmei, taikymo sričiai ir veiksmingumui, net jei tarp jų nėra prieštaravimo.
Šiuo atveju iš Pamatinio sprendimo 2004/757 (
4
) matyti, kad sąvoka „narkotikai“ yra apibrėžta, be kita ko, darant nuorodą į abi minėtas konvencijas. Todėl, kaip nurodyta Sprendime 2021/3, bet kokie šių dviejų konvencijų sąrašų pakeitimai yra tiesiogiai įtraukiami į bendras Sąjungos taisykles, todėl jie darys tiesioginį poveikį Pamatinio sprendimo 2004/757 turiniui.
Antra, dėl Vengrijos pateikto Sprendimo 2021/3 neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo Teisingumo Teismas pirmiausia priminė, kad SESV nustatytoje teisių gynimo priemonių sistemoje skiriami ieškiniai dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir ieškiniai dėl panaikinimo ir kad šiais ieškiniais siekiama skirtingų tikslų ir jiems taikomos skirtingos taisyklės. Jis pabrėžė, kad, nesant aiškiai tai leidžiančios tos sutarties nuostatos, valstybė narė negali tinkamai remtis sprendimo ar direktyvos, kuri jai skirta, neteisėtumu, gindamasi nuo šio sprendimo ar šios direktyvos neįvykdymu grindžiamo ieškinio. Valstybė narė, būdama narė Tarybos, kuri yra sprendimo, nustatančio poziciją, kurios Sąjungos vardu turi būti laikomasi per derybas tarptautinėje organizacijoje, autorė, tikrai žinojo apie šį sprendimą, net jei formaliai ir nebuvo jo adresatė. Taigi valstybė narė turėjo visas galimybes pareikšti ieškinį dėl to sprendimo panaikinimo per SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje nustatytą dviejų mėnesių terminą.
Teisingumo Teismas taip pat priminė, kad ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas yra specifinis – kad Teisingumo Teismas konstatuotų, jog valstybė narė neįvykdė jai tenkančių įsipareigojimų, todėl juo negalima pasinaudoti siekiant kompensuoti tai, kad nebuvo pareikštas ieškinys dėl tariamai pažeisto akto panaikinimo.
Teisingumo Teismas pridūrė, kad ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo visiškai nesusijęs su Sąjungos akto taikytinumu, o pagal SESV 277 straipsnį neteisėtumu grindžiamu prieštaravimu kaip tik siekiama, kad toks aktas nebūtų taikomas.
Dėl to Teisingumo Teismas patvirtino, kad valstybei narei negali būti leidžiama tokiame procese remtis tokio Sąjungos akto, nepaisant jo pobūdžio, neteisėtumu grindžiamu prieštaravimu, nebent jame būtų labai didelių ir akivaizdžių trūkumų, dėl kurių jis galėtų būti laikomas neegzistuojančiu. Valstybė narė, norinti pasinaudoti galimu ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kad užginčytų teisės akto, kurio nesilaikymas lėmė šio ieškinio pareiškimą, teisėtumą, pažeidžia galiojimo prezumpciją, kuri taikoma visiems antrinės teisės aktams. Ši prezumpcija reiškia, kad visi Sąjungos teisės subjektai privalo pripažinti visišką Sąjungos antrinės teisės aktų veiksmingumą, kol Europos Sąjungos Teisingumo Teismas nepripažįsta jų negaliojančiais, ir gerbti jų vykdytinumą, kol Sąjungos teismas nenusprendė sustabdyti jų vykdymo.
Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tai, jog valstybė narė negali remtis akto, dėl kurio pažeidimo Komisija jos atžvilgiu pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, neteisėtumu, yra principo, jog, išskyrus aiškiai numatytus atvejus, Sutarčių sistema draudžia valstybėms narėms pačioms vykdyti teisingumą, išraiška. Jei valstybė narė mano, kad antrinės teisės akte yra su Sąjungos teise nesuderinamų elementų, ji turi teisę veikti Taryboje arba įspėti Komisiją, arba galiausiai pareikšti ieškinį teisme, kad šis nesuderinamumas būtų pašalintas. Tačiau valstybė narė jokiu būdu negali vienašališkai imtis taisomųjų ar gynybos priemonių, skirtų kitos valstybės narės ar Sąjungos institucijos tariamai padarytam Sąjungos teisės normų pažeidimui ištaisyti, nes priešingu atveju būtų nesilaikoma pagrindinio Sąjungos teisinės sistemos reikalavimo – vienodo Sąjungos teisės taikymo.
Teisingumo Teismas pabrėžė, kad, kai valstybė narė per nustatytą terminą nepareiškia ieškinio, ji negali ginčyti akto galiojimo vėliau byloje dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nes priešingu atveju kiltų grėsmė nuosekliam ir vienodam Sąjungos teisės taikymui – pagrindiniam Sąjungos teisinės sistemos požymiui. Tai, kad valstybė narė vienašališkai, atsižvelgdama į savo nacionalinio intereso suvokimą, pažeidžia pusiausvyrą tarp privalumų ir įsipareigojimų, atsirandančių dėl jos narystės Sąjungoje, kelia grėsmę valstybių narių lygybei prieš Sąjungos teisę, o tai pažeidžia solidarumo pareigas, kurias valstybės narės prisiėmė stodamos į Sąjungą ir kurios yra jos teisinės sistemos pagrindas. Be to, dėl tokio požiūrio gali būti diskriminuojami valstybių narių piliečiai, visų pirma tos valstybės, kuri nesilaiko Sąjungos teisės nuostatos, piliečiai.
Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad skubos aplinkybėmis, kai ją lemia, viena vertus, Tarybos sprendimo, nustatančio poziciją, kurios Sąjungos vardu turi būti laikomasi per derybas tarptautinėje organizacijoje, ir, kita vertus, balsavimo šioje organizacijoje vienalaikiškumas arba beveik vienalaikiškumas, valstybė narė, kuriai kyla abejonių dėl tokio sprendimo galiojimo, turėtų pasinaudoti laikotarpiu, kuris prasideda tada, kai Komisija pateikia galutinę arba beveik galutinę sprendimo projekto versiją, ir baigiasi tada, kai vyksta balsavimas Taryboje ir gali būti priimtas tas sprendimas, kad parengtų savo ieškinį ir prašymą sustabdyti to sprendimo vykdymą. Atsižvelgdama į tai, Komisija paprastai turi stengtis pateikti pasiūlymą gana anksti, kad Taryba galėtų užbaigti savo sprendimo priėmimo procedūrą, kad būtų laiku nustatyta pozicija, kurios Sąjungos vardu turi būti laikomasi derybose ir balsuojant tokioje organizacijoje. Sustabdžius tokio sprendimo vykdymą, jo galiojimo prezumpcija laikinai neveiktų, tačiau tai neatleistų valstybių narių ir Sąjungos institucijų nuo lojalaus bendradarbiavimo pareigos, kiek tai susiję, be kita ko, su vieningo atstovavimo Sąjungai išorėje užtikrinimu.
Taip pat Teisingumo Teismas pabrėžė, kad tai, jog valstybė narė negali pareikšti neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo byloje dėl įsipareigojimų neįvykdymo, vis dėlto neturi įtakos jos galimybei ginčyti Komisijos pateikto antrinės teisės akto, kurį ji tariamai pažeidė, aiškinimo pagrįstumą, turint omenyje, kad antrinės teisės aktas, esant galimybei, turi būti aiškinamas taip, kad neprieštarautų Sutartims ir Sąjungos sudarytiems tarptautiniams susitarimams.
Trečia, dėl Komisijos priekaišto, grindžiamo tuo, kad Vengrija pažeidė lojalaus bendradarbiavimo principą (
5
), Teisingumo Teismas priminė, kad valstybės narės turi padėti Sąjungai atlikti jos uždavinius ir nesiimti jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sutarčių tikslų. Jei tarptautinio susitarimo ar tarptautinės konvencijos sritis iš dalies priklauso Sąjungos kompetencijai ir iš dalies valstybių narių kompetencijai, svarbu užtikrinti glaudų valstybių narių ir Sąjungos institucijų bendradarbiavimą tiek vykstant deryboms ir prisiimant įsipareigojimus, tiek juos vykdant. Ši pareiga kyla iš vieningo atstovavimo Sąjungai tarptautiniu lygmeniu reikalavimo.
Teisingumo Teismas pažymėjo, kad su valstybei narei nustatytomis konkrečiomis pareigomis veikti ir susilaikyti nuo veiksmų yra nesuderinama tai, kad ji tarptautiniu susitarimu įsteigtame organe pateikia vienašališką pasiūlymą, kuriuo atsiriboja nuo Taryboje parengtos bendros strategijos. Tokia situacija gali pakenkti vieningo atstovavimo Sąjungai ir jos valstybėms narėms tarptautiniu lygiu principui ir susilpninti jų derybinę galią kitų atitinkamos konvencijos šalių atžvilgiu. Valstybėms narėms pagal lojalaus bendradarbiavimo principą tenkančios pareigos a fortiori joms taikomos išimtinės Sąjungos kompetencijos srityje.
Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad ne tik pačiai Sąjungos sąvokai, bet ir balsavimo Taryboje balsų dauguma procedūrai būdinga tai, kad valstybės narės gina savo interesus, taikydamos kolektyvinio aptarimo mechanizmus, nustatytus Sutartyse siekiant įgyvendinti Sąjungos tikslus. Jis dar priminė, kad tai, jog valstybės narės laikosi Tarybos sprendimo, priimto remiantis SESV 218 straipsnio 9 dalimi, yra konkreti iš lojalaus bendradarbiavimo pareigos kylančio vieningo atstovavimo Sąjungai reikalavimo išraiška.
Atsižvelgdamas į tai Teisingumo Teismas nusprendė, pirma, kad Narkotinių medžiagų komisijoje balsavusi nesilaikydama Sprendimo 2021/3 ir, antra, viešai išreiškusi nepritarimą svarstomoms PSO rekomendacijoms, taip prieštaraudama tame sprendime Sąjungos pareikštai pozicijai, Vengrija pažeidė lojalaus bendradarbiavimo principą. Toks elgesys pakenkė Sąjungos tarptautinių veiksmų veiksmingumui, jos patikimumui ir reputacijai tarptautiniu lygmeniu.
(
1
)	Įsipareigojimų pagal 2020 m. lapkričio 23 d. Tarybos sprendimą (ES) 2021/3 dėl pozicijos, kurios turi būti laikomasi Europos Sąjungos vardu atnaujintoje šešiasdešimt trečiojoje Narkotinių medžiagų komisijos sesijoje, dėl kanapių ir su jomis susijusių medžiagų įtraukimo į sąrašus pagal 1961 m. Bendrąją narkotinių medžiagų konvenciją su pakeitimais, padarytais 1972 m. protokolu, ir 1971 m. Psichotropinių medžiagų konvenciją (OL L 4, 2021, p. 1), SESV 3 straipsnio 2 dalį, 218 straipsnio 9 dalį ir 288 straipsnio ketvirtą pastraipą bei ESS 4 straipsnio 3 dalį.
(
2
)	1961 m. Bendroji narkotinių medžiagų konvencija su pakeitimais, padarytais 1972 m. protokolu, kuriuo iš dalies keičiama 1961 m. Bendroji narkotinių medžiagų konvencija, sudaryta 1961 m. kovo 30 d. Niujorke (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 520 t., Nr. 7515).
(
3
)	Psichotropinių medžiagų konvencija, sudaryta 1971 m. vasario 21 d. Vienoje (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1019 t., p. 175).
(
4
)	2004 m. spalio 25 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2004/757/TVR, nustatančio būtiniausias nuostatas dėl nusikalstamų veikų sudėties požymių ir bausmių neteisėtos prekybos narkotikais srityje (OL L 335, 2004, p. 8), iš dalies pakeisto 2017 m. lapkričio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2017/2103 (OL L 305, 2017, p. 12), 1 straipsnio 1 punkto a ir b papunkčių.
(
5
)	Šis principas įtvirtintas ESS 4 straipsnio 3 dalyje.