62007TJ0236_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje T‑236/07
Vokietijos Federacinė Respublika,
iš pradžių atstovaujama M. Lumma ir J. Möller, vėliau – Möller ir N. Graf Vitzthum,
ieškovė,
prieš
Europos Komisiją,
atstovaujamą F. Erlbacher,
atsakovę,
dėl prašymo iš dalies panaikinti 2007 m. balandžio 27 d. Komisijos sprendimą 2007/327/EB dėl valstybių narių mokėjimo agentūrų 2006 finansinių metų sąskaitų, susijusių su Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) (OL L 122, p. 51) Garantijų skyriaus finansuojamomis išlaidomis, patvirtinimo
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro pirmininkė I. Pelikánová, teisėjai K. Jürimäe ir S. Soldevila Fragoso (pranešėjas),
posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. gegužės 19 d. posėdžiui,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EEB) Nr. 595/91
1. 1991 m. kovo 4 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 595/91 dėl pažeidimų ir neteisingai sumokėtų sumų, susijusių su bendrosios žemės ūkio politikos finansavimu, susigrąžinimo, ir dėl šios srities informacinės sistemos organizavimo bei panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 283/72 (OL L 67, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 11 t., p. 171) 3 straipsnyje numatyta:
„1. Per du mėnesius nuo kiekvieno ketvirčio pabaigos valstybės narės pateikia Komisijai pažeidimų, kurie buvo nustatyti pirminio administracinio arba teisminio nagrinėjimo metu, sąrašą.
Šiuo tikslu jos suteikia kiek galima detalesnę informaciją apie:
– nuostatą, kuri buvo pažeista,
– išlaidų rūšį ir dydį; jei nebuvo atliktas mokėjimas, sumą, kuri būtų buvusi neteisingai sumokėta, jei nebūtų buvęs nustatytas pažeidimas, išskyrus tuos atvejus, kai ekonominis subjektas yra kaltas dėl klaidos arba neapdairumas yra nustatomas prieš atliekant mokėjimą ir todėl nėra skiriama nei administracinė, nei teismo nustatyta bauda,
– bendrą rinkos organizavimą ir produktą arba produktus, arba atitinkamą priemonę,
– periodą, kurio metu arba momentą, kada buvo padarytas pažeidimas,
– veiklą pritaikytą pažeidimo padarymui,
– būdą, kaip buvo nustatytas pažeidimas,
– nacionalinės [nacionalines] institucijas arba organus, kurie užregistravo pažeidimą,
– finansinius susigrąžinimo padarinius ir galimybes,
– pradinės informacijos, leidžiančios įtarti, kad buvo padarytas pažeidimas, datą ir šaltinį,
– datą, kada buvo nustatytas pažeidimas,
– prireikus, susijusias valstybes nares ir trečiąsias šalis,
– susijusių fizinių ir juridinių asmenų tapatybę, išskyrus tuos atvejus, kai tokia informacija, atsižvelgiant į atitinkamo pažeidimo pobūdį, nėra svarbi kovai prieš pažeidimus.
2. Kai dalis šios informacijos, ypač tos, kuri yra susijusi su veikla pritaikyta pažeidimo padarymui ir metodais, kaip šis pažeidimas buvo nustatytas, nėra prieinama, valstybės narės kiek įmanoma teikia trūkstamą informaciją kartu su vėliau kas ketvirtį Komisijai siunčiamais pažeidimų sąrašais.
3. Jei nacionalinės nuostatos numato tyrimų konfidencialumą, tokios informacijos pateikimui reikia gauti kompetentingo teismo leidimą.“
2. To paties reglamento 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „per du mėnesius nuo kiekvieno ketvirčio pabaigos valstybės narės informuoja Komisiją apie veiksmus, kurių buvo imtasi pranešus apie pažeidimus pagal 3 straipsnį, ir apie visus dėl to padarytus svarbius pakeitimus < ... > “. To paties straipsnio 2 dalyje nurodoma, kad „kai valstybė narė mano, kad suma negali būti visiškai susigrąžinta arba nesitikima, kad ji bus visiškai sugrąžinta, ji specialiu pranešimu informuoja Komisiją apie nesusigrąžintos sumos dydį ir priežastis, dėl kurių, jos manymu, sumas turėtų padengti Bendrija arba valstybė narė“, kad „ši informacija turi būti pakankamai detali, kad Komisija galėtų nuspręsti, kas yra finansiškai atsakingas pagal Reglamento (EEB) Nr. 729/70 8 straipsnio 2 dalį“, ir kad „šis sprendimas priimamas vadovaujantis šio reglamento 5 straipsnyje nustatyta tvarka“.
Reglamentas (EB) Nr. 1287/95
3. 1995 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1287/95, iš dalies keičiančio Reglamentą (EEB) Nr. 729/70 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 125, p. 1), 1 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„5 straipsnis keičiamas taip:
5 straipsnis
< ... >
2. < ... >
c) < ... > Atsisakymas finansuoti negali apimti išlaidų, patirtų anksčiau nei prieš dvidešimt keturis mėnesius iki Komisijos rašytinio pranešimo apie jos patikrinimų rezultatus išsiuntimo suinteresuotajai valstybei narei. Tačiau ši nuostata netaikoma finansinėms pasekmėms, susijusioms su:
– pažeidimais 8 straipsnio 2 dalies prasme,
– < ... > “
Reglamentas (EEB) Nr. 1258/1999
4. 1970 m. balandžio 21 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 729/70 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 94, p. 13), paskutinį kartą iš dalies pakeistame Reglamentu Nr. 1287/95, nustatomos bendrosios žemės ūkio politikos finansavimui taikomos bendros taisyklės. 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1258/1999 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 160, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 414) pakeitė Reglamentą Nr. 729/70 ir taikomas nuo 2000 m. sausio 1 d. patirtoms išlaidoms.
5. Pagal Reglamento Nr. 729/70 1 straipsnio 2 dalies b punktą ir 3 straipsnio 1 dalį, taip pat pagal Reglamento Nr. 1258/1999 1 straipsnio 2 dalies b punktą ir 2 straipsnio 2 dalį Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyrius vykdydamas bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą finansuoja pagal Bendrijos taisykles vykdomas intervencijas, skirtas šioms rinkoms reguliuoti.
6. Reglamento Nr. 1258/1999 7 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Komisija priima sprendimą dėl išlaidų, kurios nebus finansuojamos, kaip nurodyta 2 ir 3 straipsniuose, jeigu ji nustato, kad tokios išlaidos buvo padarytos nesilaikant Bendrijos taisyklių.
Prieš priimant sprendimą nefinansuoti, Komisijos patikrinimų rezultatai ir suinteresuotų valstybių narių paaiškinimai pateikiami raštu, vėliau abi šalys stengiasi susitarti dėl priemonių, kurių reikės imtis.
Nepavykus susitarti, valstybė narė gali prašyti inicijuoti procedūrą, kurios tikslas keturis mėnesius tarpininkauti tarp atitinkamų pozicijų, o šios procedūros rezultatai nurodomi Komisijai siunčiamoje ataskaitoje, kuri ją išnagrinėja prieš priimdama sprendimą nefinansuoti.
Komisija įvertina sumas, kurios nebus finansuojamos, ypač atsižvelgdama į nustatytų taisyklių pažeidimo lygį. Komisija atsižvelgia į pažeidimo pobūdį ir rimtumą bei Bendrijos patirtus finansinius nuostolius.
Atsisakymas finansuoti negali apimti:
a) 2 straipsnyje nurodytų išlaidų, kurios buvo padarytos prieš 24 mėnesius iki Komisijos raštiško pranešimo apie atitinkamos valstybės narės patikrinimų rezultatus;
b) 3 straipsnyje nurodytai priemonei ar veiksmui skirtų išlaidų, už kurias buvo sumokėta prieš 24 mėnesius iki Komisijos raštiško pranešimo apie atitinkamos valstybės narės patikrinimų rezultatus.
Tačiau penktoji pastraipa netaikoma finansinėms pasekmėms:
a) dėl 8 straipsnio 2 dalyje minimų taisyklių pažeidimų;
b) susijusioms su nacionaline pagalba ar pažeidimais, dėl kurių buvo inicijuotos [EB 88] ir [EB 226] straipsniuose nustatytos procedūros.“
7. Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Neišieškojus visos sumos, Bendrija prisiima dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo atsiradusias finansines pasekmes, išskyrus tas, kurios priskirtinos valstybių narių administracinėms institucijoms ar kitoms įstaigoms.
Išieškotos sumos sumokamos akredituotoms mokėjimo agentūroms, kurios išskaičiuoja jas iš Fondo finansuojamų išlaidų. Palūkanos už išieškotas ar per vėlai sumokėtas sumas sumokamos Fondui.“
Reglamentas (EEB) Nr. 1290/2005
8. Remiantis 2005 m. birželio 21 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 209, p. 1) 32 straipsnio 3 dalimi, „perdavusios metines sąskaitas, kaip numatyta 8 straipsnio 1 dalies c punkto iii papunktyje, valstybės narės Komisijai pateikia suvestinę ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras. Ataskaitoje dar neišieškotos sumos suskirstomos pagal administracinę ir (arba) teisminę procedūrą bei pagal metus, kai buvo atliktas pirminis administracinis ar teisminis pažeidimo nustatymas.“ Taip pat patikslinama, jog „valstybės narės užtikrina, kad išsamios detalės apie individualias išieškojimo procedūras ir dar neišieškotas individualias sumas yra prieinamos Komisijai“.
9. Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalyje numatyta:
„Jeigu išieškojimas neatliekamas per ketverius metus nuo pažeidimo nustatymo pirminiame administraciniame ar teisminiame nagrinėjime arba per aštuonerius metus, kai dėl išieškojimo pateiktas ieškinys nacionaliniuose teismuose, 50 % finansinių padarinių dėl neišieškotų sumų dengia atitinkama valstybė narė, 50 % – Bendrijos biudžetas.
Valstybė narė 3 dalies pirmojoje pastraipoje nurodytoje suvestinėje ataskaitoje atskirai nurodo sumas, kurios nebuvo išieškotos per šios dalies pirmojoje pastraipoje nustatytą terminą.
Neišieškojus sumų pagal pirmąją pastraipą, finansinė našta paskirstoma nepažeidžiant atitinkamos valstybės narės įsipareigojimo tęsti išieškojimo procedūras pagal šio reglamento 9 straipsnio 1 dalį. 50 % tokiu būdu išieškotų sumų pervedama į [Europos žemės ūkio garantijų fondą (EŽŪGF)] pritaikius šio straipsnio 2 dalyje numatytą atskaitymą.
Kai atliekant išieškojimo procedūrą galutiniame administraciniame ar teisminiame nagrinėjime dokumentu nustatoma, kad pažeidimas nepadarytas, atitinkama valstybė narė kaip išlaidas EŽŪGF deklaruoja pagal pirmąją pastraipą prisiimtą finansinę naštą.
Tačiau, jei dėl nesusijusių su atitinkama valstybe nare priežasčių neišieškoma per šios dalies pirmojoje pastraipoje nurodytą laikotarpį, ir jeigu išieškotina suma viršija 1 milijoną [eurų], Komisija valstybės narės prašymu gali šį terminą pratęsti ne ilgiau kaip 50 % pradinio termino.“
10. Pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 6 dalį „tinkamai pagrįstais atvejais valstybės narės gali nuspręsti nebetęsti išieškojimo“. Šioje nuostatoje nurodoma, kad tokį sprendimą galima priimti tik šiais atvejais:
„a) jei padarytų ir numatomų padaryti išieškojimo išlaidų suma viršija sumą, kuri turi būti išieškota;
b) jei išieškojimas negalimas dėl skolininko ar už pažeidimą teisiškai atsakingų asmenų nemokumo, nustatyto ir pripažinto pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinės teisės aktus.“
Toje pačioje nuostatoje numatyta, kad „atitinkama valstybė narė 3 dalies pirmojoje pastraipoje nurodytoje suvestinėje ataskaitoje atskirai nurodo sumas, dėl kurių jį priėmė sprendimą nebetęsti išieškojimo procedūrų, ir pagrindžia savo sprendimą“.
11. Remiantis Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 8 dalimi:
„Atlikusi 31 straipsnio 3 dalyje nustatytą procedūrą, Komisija gali nuspręsti nefinansuoti sumų, kurioms yra numatytas finansavimas iš Bendrijos biudžeto, šiais atvejais:
a) jeigu ji pagal šio straipsnio 5 ir 6 dalis nustato, kad pažeidimas ar išieškojimo trūkumas padarytas dėl valstybės narės administracinės institucijos ar kitos viešosios valdžios įstaigos pažeidimo ar aplaidumo;
b) jeigu ji pagal šio straipsnio 6 dalį mano, kad valstybės narės pateiktos priežastys nėra pakankamos pagrįsti sprendimą sustabdyti išieškojimo procedūrą.“
12. Šio reglamento 46 straipsnyje numatyta:
„ < ... > Reglamentas < ... > Nr. 595/91 iš dalies keičiamas taip:
1) 5 straipsnio 2 dalis išbraukiama;
2) 7 straipsnio 1 dalis išbraukiama.“
13. Minėto reglamento 47 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „Reglamentas Nr. 25, Reglamentas < ... > Nr. 723/97 ir Reglamentas < ... > Nr. 1258/1999 panaikinami“.
14. Galiausiai 49 straipsnio, susijusio su šio reglamento įsigaliojimu, pirmoje–trečioje pastraipose numatyta:
„ < ... > Šis reglamentas įsigalioja septintą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
[2005 m. rugpjūčio 18 d.].
Jis taikomas nuo 2007 m. sausio 1 d., išskyrus 18 straipsnio 4 ir 5 dalis, kurios taikomos nuo jo įsigaliojimo dienos, nepažeidžiant 47 straipsnio nuostatų.
Tačiau nuo 2006 m. spalio 16 d. taikomos šios nuostatos:
– < ... >
– 32 straipsnis – atvejams, apie kuriuos pranešama pagal Reglamento < ... > Nr. 595/91 3 straipsnį ir kai iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo išieškotos visos su tuo susijusios sumos,
< ... > “
Ginčo aplinkybės
15. 2007 m. vasario 12 d. Vokietijos Federacinė Respublika pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 3 dalį pateikė Komisijai suvestinę ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras, įtraukdama su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi susijusius atvejus. 2007 m. kovo 30 d. Komisija perdavė Vokietijos Federacinei Respublikai dokumentą, susijusį su sprendimu patvirtinti 2006 finansinių metų sąskaitas, pateikdama apskaičiavimo metodą ir pridėdama lentelę, kurioje nurodyta, kokias sumas turi išieškoti kiekviena mokėjimo agentūra. Taigi remdamasi Reglamento Nr. 595/91 3 straipsniu ji nusprendė Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį taikyti visais pažeidimų, kurie buvo nustatyti per pirminį administracinį arba teisminį nagrinėjimą, atvejais. Todėl buvo nuspręsta, kad Vokietijos Federacinė Respublika turi padengti 50 % sumų, atitinkančių du pažeidimų tipus:
– pažeidimai, kurie buvo nustatyti per administracinį nagrinėjimą daugiau kaip prieš ketverius metus (aštuonerius metus, kai nacionaliniuose teismuose pareikštas ieškinys) ir kurių atžvilgiu dar neįvykdytas išieškojimas,
– pažeidimai, kurie buvo nustatyti per administracinį nagrinėjimą arba dėl kurių buvo pareikštas ieškinys nacionaliniuose teismuose, dėl kurių pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį vėliau buvo pateiktas specialus pranešimas per laikotarpį, ilgesnį nei ketveri arba aštuoneri metai, ir dėl kurių priskyrimo Komisija dar nepriėmė sprendimo pagal Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio 2 dalį.
16. 2007 m. balandžio 16 d. Vokietijos Federacinė Respublika paprašė Komisijos pateikti 2007 m. kovo 30 d. nurodytos sumos apskaičiavimo metodą, pažymėdama, kad Saro kraštas šio apskaičiavimo nesuprato. 2007 m. balandžio 18 d. elektroniniu laišku Komisija atsakė Vokietijos Federacinei Respublikai, nurodydama sumos, kurią pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį turi mokėti Saro kraštas, apskaičiavimo metodą. Vokietijos Federacinė Respublika papildomos informacijos iš Komisijos neprašė. Per 2007 m. balandžio 20 d. vykusį 14‑ąjį žemės ūkio fondų komiteto susirinkimą kelių valstybių narių, įskaitant Vokietijos Federacinę Respubliką, prašymu Komisija dar kartą paaiškino šį apskaičiavimo metodą.
17. 2007 m. balandžio 27 d. Sprendimu 2007/327/EB dėl valstybių narių mokėjimo agentūrų 2006 finansinių metų sąskaitų, susijusių su Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus finansuojamomis išlaidomis, patvirtinimo (OL L 122, p. 51, toliau – ginčijamas sprendimas) Komisija nusprendė, kad Vokietijos Federacinei Respublikai sumokėta paramos suma turi būti sumažinta 22 008 515,16 euro.
Procesas ir šalių reikalavimai
18. Vokietijos Federacinė Respublika pareiškė šį ieškinį, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. liepos 4 dieną. Atsiliepimas į ieškinį buvo pateiktas 2007 m. rugsėjo 26 d., dublikas – 2007 m. lapkričio 26 d., o triplikas – 2008 m. sausio 14 dieną.
19. Vokietijos Federacinė Respublika Bendrojo Teismo prašo:
– panaikinti tą ginčijamo sprendimo dalį, kurioje numatyta, kad ji turi padengti 1 750 616,27 euro sumą,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
20. Komisija Bendrojo Teismo prašo:
– pripažinti ieškinį nepriimtinu tiek, kiek nagrinėjama suma viršija 1 602 814,31 euro,
– atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
– priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Dėl priimtinumo
Šalių argumentai
21. Atsiliepime į ieškinį Komisija nurodė, kad ieškinys nepriimtinas tiek, kiek jis susijęs su suma, kuri viršija 1 602 814,31 euro, t. y. tą sumą, kurios atžvilgiu ji iš tikrųjų pritaikė Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį. Iš tiesų Vokietijos Federacinė Respublika, pirma, klaidingai apskaičiavo 50 % 3 347 636,98 euro pirminės sumos, susijusios su 34 išieškojimo atvejais, kurie, jos manymu, yra ginčytini, nes tai yra 1 673 818,49 euro, o ne 1 750 616,27 euro, ir, antra, klaidingai įtraukė šešis išieškojimo atvejus, neturinčius sąsajos su Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalimi, kurių suma 71 004,18 euro.
22. Dublike Vokietijos Federacinė Respublika nurodė palaikanti savo reikalavimus. Vis dėlto ji pageidavo iš dalies pakeisti ginčijamo sprendimo nuostatų, kurias ji prašė panaikinti, turinį tam, kad būtų ištaisytos tam tikros apskaičiavimo klaidos, ir dėl aplinkybių, nurodytų per rašytinę proceso dalį. Pirma, ji pripažino blogai apskaičiavusi 50 %
3 347 636,98 euro pradinės sumos, susijusios su 34 ginčijamais pažeidimais. Antra, ji konstatavo klaidingai įtraukusi šešis atvejus, kurie buvo visiškai priskirti Bendrijos biudžetui ir kurie atitinka 71 004,18 euro. Galiausiai, trečia, ji teigė nenurodžiusi trijų atvejų, kurių 50 % buvo priskirta jai ir kurie susiję su 862 413,65 euro. Todėl ji patikslino norinti, kad būtų įvykdytas įskaitymas tarp atvejų, kuriuos ji
klaidingai įtraukė į ieškinį, ir dalies tų, kurių ji neįtraukė.
23. Vokietijos Federacinė Respublika, siekdama paaiškinti, kodėl iš dalies pakeitė ginčijamo sprendimo nuostatas, kurias ji prašė panaikinti, patikslino, kad pareikšdama ieškinį ji neturėjo galimybės nustatyti su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi susijusių atvejų, į kuriuos buvo atsižvelgta ginčijamame sprendime, nes Komisija jai niekada neperdavė šių atvejų sąrašo, ir kad tik Komisijos atsiliepimas į ieškinį leido jai ištaisyti šias faktines klaidas. Ji taip pat pažymėjo, kad prieš pareikšdama ieškinį kreipėsi į Komisiją, prašydama su šiomis nuostatomis susijusių atvejų sąrašo, tačiau jo negavo.
24. Per teismo posėdį Vokietijos Federacinė Respublika patvirtino atsisakanti savo reikalavimų dėl panaikinimo, susijusių su šešiais ieškinyje paminėtais atvejais, kurie visiškai buvo priskirti Bendrijos biudžetui ir kurių suma 71 004,18 euro. Bendrasis Teismas apie tai pažymėjo posėdžio protokole.
25. Be to, ji nurodė nemananti, kad iš dalies pakeitė savo reikalavimus, o trijų naujų pažeidimo atvejų įtraukimą į ieškinį dėl panaikinimo reikia laikyti nauju pagrindu, kurį ji turi teisę suformuluoti pateikdama dubliką. Komisija šį argumentą atmetė.
Bendrojo Teismo vertinimas
26. Bendrasis Teismas turi priimti sprendimą dėl Vokietijos Federacinės Respublikos ieškinyje nenurodytų ir dublike suformuluotų reikalavimų, t. y. prašymo iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis viršija 1 602 814,31 euro sumą ir kiek jis susijęs su trimis pažeidimo atvejais, kurių 50 % finansinių padarinių paskirta jai, priimtinumo.
27. Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies d punktą ieškovas savo reikalavimus privalo nurodyti ieškinyje. Taigi gali būti nagrinėjami tik reikalavimai, suformuluoti ieškinyje, kuriuo pradėta byla (1965 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas Krawczynski prieš Komisiją, 83/63, Rink. p. 773, 2 punktas), o ieškinio pagrįstumas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tik į ieškinyje, kuriuo pradėta byla, pateiktus reikalavimus (1979 m. rugsėjo 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 232/78, Rink. p. 2729, 3 punktas).
28. Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi leidžiama pateikti naujus pagrindus, jei jie pagrindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos per procesą. Iš teismo praktikos matyti, kad ši sąlyga a fortiori
taikoma bet kokiam reikalavimų pakeitimui ir kad nesant teisinių ir faktinių aplinkybių, kurios tapo žinomos per rašytinę proceso dalį, nagrinėti galima tik ieškinio reikalavimus (27 punkte minėto Sprendimo Krawczynski prieš Komisiją
2 punktas).
29. Šioje byloje Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad pareikšdama ieškinį ji neturėjo galimybės nustatyti atvejų, į kuriuos buvo atsižvelgta ginčijamame sprendime, nes Komisija jai niekada neperdavė atvejų, susijusių su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi, sąrašo, ir kad tik Komisijos atsiliepimas į ieškinį leido jai ištaisyti šias faktines klaidas.
30. Pirma, vis dėlto reikia pabrėžti, kad Vokietijos Federacinė Respublika puikiai žinojo apskaičiavimo metodą, kurį Komisija naudojo taikydama Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį, nes šis metodas jai buvo paaiškintas tris kartus, kaip nurodyta šio sprendimo 15 ir 16 punktuose. 2007 m. kovo 30 d., t. y. prieš priimdama ginčijamą sprendimą, Komisija jai perdavė dokumentą, susijusį su sprendimu patvirtinti 2006 finansinių metų sąskaitas, kurio 3 priede buvo išsamiai aprašytas šis metodas. Be to, 2007 m. balandžio 18 d. Komisija atsakė Vokietijos Federacinei Respublikai dar kartą paaiškindama šį metodą ir pritaikydama jį Saro krašto atvejui. Taip pat per 2007 m. balandžio 20 d. vykusį 14‑ąjį žemės ūkio fondų komiteto susirinkimą kelių valstybių narių, įskaitant Vokietijos Federacinę Respubliką, prašymu Komisija dar kartą paaiškino šį apskaičiavimo metodą. Galiausiai, kaip pabrėžia Komisija, jos atsiliepime į ieškinį nėra jokios konkrečios informacijos apie naudotą apskaičiavimo metodą.
31. Antra, Komisija, kaip ji pati teigia, šį apskaičiavimą atliko remdamasi duomenimis, kuriuos valstybės narės privalo jai perduoti pagal 2006 m. birželio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 885/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005 nuostatų dėl mokėjimo agentūrų ir kitų įstaigų akreditavimo bei EŽŪGF ir EŽŪFKP sąskaitų patikrinimo ir patvirtinimo taikymo taisykles (OL L 171, p. 90), 6 straipsnio f punktą ir III priedo 1, 2 ir 5 lenteles.
32. Taigi Vokietijos Federacinė Respublika, kuriai buvo žinomas metodas ir reikšmingi duomenys, pareikšdama ieškinį iš principo turėjo galimybę pati nustatyti su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi susijusius atvejus, į kuriuos Komisija atsižvelgė ginčijamame sprendime. Bet kuriuo atveju ji neįrodė, kad jos reikalavimai buvo pakeisti dėl teisinių ir faktinių aplinkybių, kurios tapo žinomos per rašytinę proceso dalį. Todėl jos reikalavimai dėl panaikinimo nepriimtini tiek, kiek jie susiję su suma, viršijančia 1 602 814,31 euro.
33. Galiausiai reikia patikslinti, jog nors per teismo posėdį Vokietijos Federacinė Respublika teigė, kad ji nepakeitė savo reikalavimų ir kad trijų naujų pažeidimo atvejų įtraukimą į ieškinį dėl panaikinimo reikia laikyti nauju pagrindu, bet kuriuo atveju šis teiginys neturi įtakos priimtinumui, nes, kaip per teismo posėdį pabrėžė Komisija, pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ir 48 straipsnio 2 dalį ieškovas privalo nurodyti pagrindų, kuriais grindžia savo ieškinį, santrauką, o naujus pagrindus galima nurodyti, jei jie grindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios paaiškėjo per procesą.
Dėl esmės
34. Vokietijos Federacinė Respublika savo reikalavimus grindžia dviem pagrindais. Pirma, ji teigia, kad Komisija padarė teisės klaidą taikydama Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį, ir, antra, ji mano, kad Komisija pažeidė savo 1995 m. gegužės 4 d. vienašalę deklaraciją.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės klaida taikant Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį
– Šalių argumentai
35. Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad Komisija padarė teisės klaidą nuo 2006 m. spalio 16 d. taikydama Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalyje numatytą taisyklę, pagal kurią valstybė narė turi padengti 50 % sumų, kurių ji neišieškojo per ketverius metus nuo pažeidimo nustatymo vykstant pirminiam administraciniam ar teisminiam nagrinėjimui arba per aštuonerius metus, kai dėl išieškojimo pateiktas ieškinys nacionaliniuose teismuose. Ji mano, kad remiantis Reglamento Nr. 1290/2005 46 ir 49 straipsniais šio reglamento 32 straipsnio 5 dalį tuo metu buvo galima taikyti tik Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnyje numatytiems atvejams, t. y. tiems, kurių atžvilgiu per du mėnesius nuo kiekvieno ketvirčio pabaigos valstybės narės pateikė Komisijai pažeidimų, kurie buvo nustatyti per pirminį administracinį arba teisminį nagrinėjimą, sąrašą ir kurių atžvilgiu iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo įvykdytas visiškas išieškojimas, o ne atvejams, kuriems taikoma Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis, susijusi su specialiais pranešimais, kuriuos valstybė narė siunčia Komisijai, kai mano, kad suma negali būti visiškai susigrąžinta, arba nesitikima, kad ji bus visiškai sugrąžinta, po to, kai buvo pranešta apie pažeidimus pagal to paties reglamento 3 straipsnį. Vadinasi, jos manymu, vykdomo išieškojimo atvejai, apie kuriuos turėjo būti pateikti Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalyje numatyti specialūs pranešimai, iki 2006 m. gruodžio 31 d. turėjo būti nagrinėjami pagal taisykles, taikomas šių pranešimų pateikimo dieną, t. y. pagal Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio 2 dalį, kurioje numatyta, kad Bendrijos biudžetui tenka visa finansinė našta už neišieškojimo atvejus, už kuriuos atitinkama valstybė narė nėra atsakinga.
36. Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad aiškinant kitaip, t. y. kad visi išieškojimo atvejai, apie kuriuos buvo pranešta specialiu pranešimu, be kita ko, pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, nuo 2006 m. spalio 16 d. patenka į Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalies taikymo sritį, Reglamento Nr. 1290/2005 46 straipsnis, kuriame numatoma, kad Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis panaikinama tik nuo 2007 m. sausio 1 d., netektų veiksmingumo ir todėl toks aiškinimas prieštarautų teisės aktų leidėjo ketinimui.
37. Be to, Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad, atsižvelgiant į principus, teismo praktikoje suformuluotus 2003 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo sprendime Airija prieš Komisiją
(C‑339/00, Rink. p. I‑11757, 38 punktas), jos pateiktas Reglamento Nr. 1290/2005 aiškinimas neprieštarauja šio reglamento 47 straipsnio 1 daliai, kuria panaikinamas Reglamentas Nr. 1258/1999.
38. Ji taip pat pabrėžia būtinybę daryti skirtumą tarp, viena vertus, situacijų, kurioms taikoma Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis, susijusių su užbaigtais atvejais, ir, kita vertus, atvejų, kuriems taikomas šio reglamento 3 straipsnis, susijęs tik su atvejais, kurių atžvilgiu išieškojimas dar vykdomas ir kurių atžvilgiu tik Komisija gali nuspręsti dėl negalėjimo išieškoti paskirtų sumų finansinių pasekmių. Ji patikslina, kad atvejai, apie kuriuos buvo pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, iš tikrųjų jau nėra sustabdyti, nes valstybei narei, kuri mano, kad neįmanoma išieškoti su jais susijusių sumų, jie yra užbaigti, ir kad tik Komisija gali nuspręsti dėl tokių aplinkybių finansinių pasekmių. Manyti, kad tarp šių dviejų atvejų tipų nėra skirtumo, reikštų, jog praėjus Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalyje numatytiems ketverių ir aštuonerių metų terminams Bendrijos biudžetui savaime priskiriami visi atvejai, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį,
ir dėl to šie terminai netektų prasmės. Be to, ji pabrėžia, kad tik apie nedidelį skaičių atvejų pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį.
39. Vokietijos Federacinė Respublika taip pat nurodo, kad teisės aktų leidėjas nenumatė jokios patvirtinimo funkcijos, kiek tai susiję su konkrečiais skolininko nemokumo atvejais, nes Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 6 dalies b punkte numatyta, kad tokiais atvejais valstybės narės turi teisę atsisakyti vykdyti bet kokį išieškojimą ir kad visa suma padengiama iš Bendrijos biudžeto.
40. Galiausiai ji teigia, kad į 2007 m. vasario 12 d. pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 3 dalį siunčiamą suvestinę ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras j i įtraukė su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi susijusius atvejus, kartu nurodydama tą patį identifikacijos numerį, kuriuo jie buvo pažymėti specialiame pranešime, pateiktame pagal minėtą 5 straipsnį.
41. Komisija nesutinka su Vokietijos Federacinės Respublikos argumentais ir mano, kad nepadarė teisės klaidos taikydama Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį.
– Bendrojo Teismo vertinimas
42. Iš pradžių reikia pažymėti, kad šiuo pagrindu Vokietijos Federacinė Respublika siekia įrodyti, jog ginčijamą sprendimą reikia panaikinti tiek, kiek Komisija klaidingai aiškino Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio antrą ir trečią pastraipas, pagal kurias šis reglamentas taikomas nuo 2007 m. sausio 1 d., išskyrus, be kita ko, 32 straipsnį, kuris nuo 2006 m. spalio 16 d. taikomas „atvejams, apie kuriuos pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį ir kai iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo išieškotos visos su tuo susijusios sumos“. Komisija manė, kad Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnis taip pat nuo 2006 m. spalio 16 d. taikomas atvejams, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį, apie kuriuos vėliau buvo pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį ir dėl kurių iki 2006 m. spalio 16 d. dar nebuvo išieškotos visos sumos.
43. Reikia priminti, kad iš Reglamento Nr. 1290/2005 15 straipsnio 4 dalies matyti, kad finansiniai metai prasideda spalio 16 d., o baigiasi kitų metų spalio 15 d., išlaidas, kurių valstybės narės patiria nuo spalio 1 d. iki 15 d., priskiriant spalio mėnesiui, o patirtąsias nuo spalio 16 d. iki 31 d. priskiriant lapkričio mėnesiui. Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnis susijęs su valstybių narių pareigomis vykdant sumų išieškojimą iš padariusių pažeidimus ar aplaidžių lėšų gavėjų. Šio reglamento 32 straipsnio 5 dalis susijusi su konkrečiomis situacijomis, kai valstybė narė išieškojimo neįvykdė per ketverius metus nuo pažeidimo nustatymo vykstant pirminiam administraciniam ar teisminiam nagrinėjimui arba per aštuonerius metus, kai dėl išieškojimo pateiktas ieškinys nacionaliniuose teismuose. Nurodoma, kad tokiomis aplinkybėmis „50 % finansinių padarinių dėl neišieškotų sumų dengia atitinkama valstybė narė, 50 % – Bendrijos biudžetas“.
44. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką aiškinant Bendrijos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr. 2005 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo VEMW ir kt., C‑17/03, Rink. p. I‑4983, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2005 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją, T‑22/02 ir T‑23/02, Rink. p. II‑4065, 47 punktą).
45. Atsižvelgiant į šiuos principus reikia išnagrinėti, ar Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio trečios pastraipos antroje įtraukoje pateiktą frazę „atvejams, apie kuriuos pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį ir kai iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo išieškotos visos su tuo susijusios sumos“ reikia suprasti kaip taikomą tik atvejams, apie kuriuos buvo pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį ir kurių atžvilgiu iki 2006 m. spalio 16 d. dar nebuvo įvykdytas išieškojimas, ar kaip taikomą ir atvejams, apie kuriuos pranešta pagal minėtą 3 straipsnį, apie kuriuos vėliau buvo pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį ir kurių atžvilgiu iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo įvykdytas išieškojimas.
46. Pirma, atrodo, kad į šį klausimą galima atsakyti pažodžiui aiškinant Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio trečios pastraipos antrą įtrauką, atsižvelgiant į aiškią frazės „atvejams, apie kuriuos pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį“ prasmę. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad šios frazės taikymo sritis plati, nes ji gali apimti visus atvejus, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį. Tarp šių atvejų būtinai yra tie, apie kuriuos pirmą kartą pranešta pagal 3 straipsnį, o vėliau – specialiu pranešimu pagal 5 straipsnio 2 dalį.
47. Reikia priminti, kad iki Reglamento Nr. 1290/2005 įsigaliojimo su pažeidimais susijusi procedūra visų pirma buvo apibrėžta Reglamento Nr. 595/91 3 ir 5 straipsniuose. Taigi pagal minėtą 3 straipsnį valstybės narės kiekvieną ketvirtį Komisijai turėjo perduoti pažeidimų, kurie buvo nustatyti per pirminį administracinį arba teisminį nagrinėjimą, sąrašą. Tada, remdamosi 5 straipsnio 1 dalimi, kiekvieną ketvirtį jos turėjo nusiųsti Komisijai informaciją apie veiksmus, kurių buvo imtasi pranešus apie pažeidimus pagal 3 straipsnį, o 5 straipsnio 2 dalyje buvo numatyta, kad valstybės narės turi nusiųsti specialų pranešimą apie sumas, kurių, kaip jos mano, negali išieškoti. Vadinasi, Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnis ir 5 straipsnio 2 dalis taikomi ne skirtingiems atvejams, kaip teigia Vokietijos Federacinė Respublika, bet skirtingiems etapams, nes 5 straipsnio 2 dalis susijusi su pažeidimais, apie kuriuos prieš tai pranešta pagal 3 straipsnį ir kurių atžvilgiu, valstybės narės manymu, negalima įvykdyti išieškojimo.
48. Be to, reikia pažymėti, kad Vokietijos Federacinė Respublika negali remtis principais, kuriuos Teisingumo Teismas suformulavo Sprendime Airija prieš Komisiją
(minėtas 37 punkte), nes šioje byloje nėra tokių aplinkybių kaip tos, dėl kurių Teisingumo Teismas turėjo išaiškinti Reglamentą Nr. 1258/1999, kuriame nebuvo pereinamojo laikotarpio nuostatų. Šiuo atveju Reglamente Nr. 1290/2005 išsamiai išdėstytos taisyklės, susijusios su jo įsigaliojimu, taikymu, reikiamais panaikinimais ir pereinamojo laikotarpio priemonėmis su kitomis nuostatomis dėl EŽŪOGF. Jame, be kita ko, numatyta, kad nuo 2006 m. spalio 16 d. 32 straipsnis taikomas atvejams, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį ir kurių atžvilgiu dar nebuvo išieškotos visos sumos.
49. Antra, šio sprendimo 46 punkte pateiktas aiškinimas taip pat atitinka bendrą naujos sąskaitų patvirtinimo procedūros, numatytos Reglamente Nr. 1290/2005, struktūrą. Pagal ankstesnę sistemą, remiantis Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio 2 dalimi, Bendrija prisiimdavo dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo atsiradusias finansines pasekmes, išskyrus tas, kurios priskirtinos valstybių narių administracinėms institucijoms ar kitoms įstaigoms. Priimdama Reglamentą Nr. 1290/2005 Europos Sąjungos Taryba visų pirma išsikėlė tikslą nustatyti procedūrą, pagal kurią Komisija galėtų apsaugoti Bendrijos biudžeto interesus, priimdama sprendimą į atitinkamos valstybės narės sąskaitą įrašyti dalį sumos, kuri buvo prarasta dėl pažeidimų ir nebuvo išieškota per pagrįstą laikotarpį (25 ir 26 konstatuojamosios dalys). Taigi šio reglamento 32 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad sumos, kurios neišieškotos per ketverius ar aštuonerius metus po to, kai pažeidimas buvo pirmą kartą nustatytas per administracinį arba teisminį nagrinėjimą, nuo šiol padalijamos per pusę valstybei narei ir Bendrijos biudžetui.
50. Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, kad Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnyje numatyta, jog straipsniai, susiję su sąskaitų patvirtinimu (30 ir 31 straipsniai) ir pažeidimais (32 straipsnis), taikomi nuo 2006 m. spalio 16 dienos. Todėl, atsižvelgiant į teisės aktų leidėjo tikslą apsaugoti Bendrijos biudžeto finansinius interesus, nėra logiška manyti, kad teisės aktų leidėjas ketino netiesiogiai specifiniu būdu traktuoti pažeidimus, apie kuriuos pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, kai jis numatė, kad visos su sąskaitų patvirtinimu ir pažeidimais susijusios nuostatos taikomos nuo 2006 m. spalio 16 dienos.
51. Trečia, laikantis Vokietijos Federacinės Respublikos pasiūlyto aiškinimo reikėtų taikyti nuostatą, kurią teisės aktų leidėjas panaikino. Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnyje numatyta, kad šio reglamento taikymas nuo 2007 m. sausio 1 d. neturi įtakos jo 47 straipsniui, susijusiam su panaikinimais, įskaitant Reglamento Nr. 1258/1999 panaikinimą. Reglamento Nr. 1290/2005 47 straipsnyje nurodoma, kad Reglamentas Nr. 1258/1999 panaikinamas nuo Reglamento Nr. 1290/2005 įsigaliojimo dienos, t. y. nuo 2005 m. rugpjūčio 18 d., išskyrus valstybių narių patirtas išlaidas, kurių atžvilgiu reglamentas taikomas iki 2006 m. spalio 15 d., ir Komisijos patirtas išlaidas, kurių atžvilgiu šis reglamentas taikomas iki 2006 m. gruodžio 31 dienos. Sutikdama su Vokietijos Federacinės Respublikos argumentais, kad atvejai, apie kuriuos pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, iki 2007 m. sausio 1 d. nepatenka į Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalies taikymo sritį,  todėl iki šios dienos Komisija turi priimti sprendimą dėl atsakomybės už juos priskyrimo, ši institucija turėtų taikyti Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio 2 dalies taisykles, nors jos buvo panaikintos 2006 m. spalio 16 d., kiek tai susiję su valstybių narių patirtomis išlaidomis. Toks aiškinimas akivaizdžiai prieštarautų teisės aktų leidėjo ketinimui.
52. Ketvirta, šio sprendimo 46 punkte pateiktas išaiškinimas suderinamas su tuo, kad Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis lieka galioti iki 2006 m. gruodžio 31 dienos. Neginčytina, kad Reglamento Nr. 1290/2005 46 straipsniu numatyti pakeitimai, kuriais panaikinama, be kita ko, Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis, taikomi tik nuo 2007 m. sausio 1 dienos. Reikia pažymėti, kad teisės aktų leidėjas ketino šią nuostatą palikti galioti nuo 2006 m. spalio 16 d. iki gruodžio 31 d., ir tai galima paaiškinti, kaip teigia Komisija, būtinybe sudaryti Komisijai galimybę gauti informaciją apie specialius pranešimus apie 2006 m. trečio ketvirčio pažeidimus tam, kad ji turėtų informaciją, kurios reikia kovojant su sukčiavimu, ir ją turėtų nepriklausomai nuo sąskaitų patvirtinimo procedūros.
53. Galiausiai, penkta, kiti Vokietijos Federacinės Respublikos argumentai negali paneigti šio sprendimo 46 punkte pateikto Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio 3 dalies antros pastraipos išaiškinimo.
54. Taigi ta aplinkybė, kad 2007 m. vasario 12 d. pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 3 dalį pateikdama Komisijai suvestinę ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras Vokietijos Federacinė Respublika į ją įtraukė su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi susijusius atvejus, kartu nurodydama tą patį identifikacijos numerį, kuriuo jie buvo pažymėti pagal minėtą 5 straipsnį pateiktame specialiame pranešime, neturi jokios įtakos šiam pagrindui, nes šie du straipsniai yra susiję ne su skirtingais atvejais, bet su skirtingais etapais (žr. šio sprendimo 47 punktą).
55. Taip pat ta aplinkybė (darant prielaidą, kad ji įrodyta), jog tik apie nedidelį skaičių atvejų pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, neturi įtakos Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio aiškinimui, nes tokia tik su kiekiu susijusi aplinkybė negali daryti kokios nors įtakos teisės taisyklei.
56. Be to, dėl šio sprendimo 46 punkte pateikto išaiškinimo, pagal kurį taip pat traktuojami pažeidimai, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį, ir tie, apie kuriuos vėliau pranešta specialiu pranešimu pagal šio reglamento 5 straipsnio 2 dalį, neišnyksta Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalyje numatytų ketverių ir aštuonerių metų terminų prasmė. Remiantis 2007 m. kovo 30 d. dokumente, susijusiame su 2006 finansinių metų sąskaitų patvirtinimu, Komisijos aprašytu metodu (žr. šio sprendimo 15 punktą), šis išaiškinimas turi tik tokį poveikį, kad valstybės narės baudžiamos, jei specialų pranešimą perdavė praėjus daugiau kaip ketveriems metams (aštuoneriems metams teisminio proceso atveju) po to, kai pažeidimas buvo konstatuotas pirmą kartą, o tai atitinka tikslą skatinti valstybes nares per pagrįstą laikotarpį išieškoti sumas, dėl kurių konstatuoti pažeidimai.
57. Galiausiai šio sprendimo 46 punkte pateiktas išaiškinimas suderinamas su Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 6 dalies b punktu ir 32 straipsnio 8 dalimi, o jie susiję su skolininko nemokumo atvejais, kuriais visiškai finansuojama iš Bendrijos biudžeto, jei juos lėmė ne valstybės narės padaryti pažeidimai ar aplaidumas ir jei valstybės narės nurodyti motyvai, dėl kurių ji nusprendė sustabdyti išieškojimo procedūrą, yra pakankami. Aplinkybės (darant prielaidą, kad ji įrodyta), jog pažeidimai, apie kuriuos pranešama specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, apima tam tikrus skolininkų nemokumo atvejus, nepakanka, kad būtų galima daryti išvadą, jog teisės aktų leidėjas ketino šią nuostatą taikyti vietoj Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 6 dalies b punkto.
58. Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija nepadarė teisės klaidos aiškindama Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio trečios pastraipos antrą įtrauką, kai manė, jog minėto reglamento 32 straipsnio 5 dalis taikoma nuo 2006 m. spalio 16 d. atvejams, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį, apie kuriuos vėliau buvo pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį ir kurių atžvilgiu iki tos dienos nebuvo įvykdytas išieškojimas.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su 1995 m. gegužės 4 d. vienašalės Komisijos deklaracijos pažeidimu
– Šalių argumentai
59. Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad ginčijamu sprendimu nepaisoma gero administravimo principo, nes pažeidžiamas vienašalis įsipareigojimas, Komisijos prisiimtas pagal deklaraciją, pridėtą prie 1995 m. gegužės 4 d. Coreper
posėdžio protokolo, kuriuo Taryba raginama per 1995 m. gegužės 22 d. susirinkimą priimti reglamento, susijusio su Reglamento Nr. 729/70 daliniu pakeitimu, projektą ir pridėti šią deklaraciją prie savo susirinkimo protokolo. Pagal šią deklaraciją Komisija įsipareigojo vėliausiai per 24 mėnesius nuo pranešimo pateikimo pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį priimti sprendimą dėl atsakomybės už neišieškotas sumas priskyrimo. Tačiau apie 6 iš 34 ginčijamame sprendime nagrinėjamų atvejų, atitinkančių 280 638,03 euro sumą, kurios 50 %, t. y. 140 319,01 euro, buvo priskirta Vokietijos Federacinės Respublikos biudžetui, Komisijai buvo pranešta 2002 m. sausio 1 d. ir 2003 m. sausio 1 d., t. y. daugiau kaip prieš 24 mėnesius iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad ši Komisijos deklaracija yra teisiškai privalomas įsipareigojimas.
60. Komisija nesutinka su Vokietijos Federacinės Respublikos argumentais.
61. Dublike Vokietijos Federacinė Respublika pakeitė savo ieškinio tekstą nurodydama, kad iš tiesų su šiuo pagrindu susiję tik du atvejai iš šešių, paminėtų iš pradžių, ir jų suma yra 195 165,46 euro, o 50 % šios sumos, t. y. 97 582,73 euro, priskirta jos nacionaliniam biudžetui.
– Bendrojo Teismo vertinimas
62. Iš pradžių reikia pažymėti, kad antrasis pagrindas susijęs tik su ginčijamo sprendimo panaikinimu iš dalies, t. y. su 97 582,73 euro suma, dėl kurios šalys sutarė antrą kartą pateikdamos rašytinius paaiškinimus.
63. Pirmiausia taip pat svarbu pabrėžti (šalys, beje, dėl to sutaria), kad jokia teisės nuostata Komisija nėra įpareigojama per konkretų laikotarpį priimti sprendimo dėl specialaus pranešimo, pateikto pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį. Tačiau nagrinėdamas antrąjį pagrindą Bendrasis Teismas turi priimti sprendimą dėl vienašalės Komisijos deklaracijos, pridėtos prie 1995 m. gegužės 4 d. Coreper
posėdžio protokolo, kuriuo Taryba raginama per 1995 m. gegužės 22 d. susirinkimą priimti reglamento, susijusio su Reglamento Nr. 729/70 daliniu pakeitimu, projektą ir pridėti šią deklaraciją prie savo susirinkimo protokolo, privalomosios galios. Šioje deklaracijoje, susijusioje su reglamento projekto, kuris tapo Reglamentu Nr. 1287/95, 5 straipsnio 2 dalies c punktu, Komisija nurodė, kad ji įsipareigoja priimti sprendimus dėl atsakomybės už valstybių narių neišieškotas sumas galimo priskyrimo ne vėliau kaip per 24 mėnesius po to, kai perduodamas specialus pranešimas pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį.
64. Vis dėlto reikia pažymėti, kad priimdama reglamento, susijusio su Reglamento Nr. 729/70 daliniu pakeitimu, projektą Taryba neįtraukė su tokiu terminu susijusios nuostatos. Atvirkščiai, Reglamento Nr. 729/70, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1287/95, 5 straipsnio 2 dalies c punkte aiškiai numatyta, kad maksimalus 24 mėnesių terminas nuo dienos, kai valstybė narė patyrė išlaidų, iki Komisijos atsisakymo finansuoti netaikomas pažeidimų, nurodytų 8 straipsnio 2 dalyje, finansinėms pasekmėms. Ši nuostata buvo pakartota Reglamento Nr. 1258/1999, kuriuo buvo panaikintas Reglamentas Nr. 729/70, 7 straipsnio 4 dalies penktos pastraipos a punkte, kuris cituojamas šio sprendimo 6 punkte.
65. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką deklaracija, įrašyta į Tarybos protokolą per teisės akto priėmimo procedūrą, negalima remtis aiškinant antrinės teisės nuostatą, kai deklaracijos turinys nėra įtvirtintas nagrinėjamos nuostatos tekste, todėl teisiniu požiūriu ji nėra reikšminga (Teisingumo Teismo sprendimai: 1988 m. vasario 23 d. Komisija prieš Italiją, 429/85, Rink. p. 843, 9 punktas, 1991 m. vasario 26 d. Antonissen, C‑292/89, Rink. p. I‑745, 18 punktas ir 1996 m. kovo 19 d. Komisija prieš Tarybą, C‑25/94, Rink. p. I‑1469, 38 punktas). Tas pats pasakytina apie vienašales valstybių narių deklaracijas (1985 m. sausio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Daniją, 143/83, Rink. p. 427, 13 punktas).
66. Šioje byloje netgi neįrodyta, kad ši Komisijos deklaracija buvo įtraukta į 1995 m. gegužės 22 d. susirinkimo, per kurį Taryba priėmė šį reglamentą, protokolą. Todėl bet kuriuo atveju, remiantis minėta teismo praktika, juo labiau tokia deklaracija negalima remtis aiškinant Reglamentą Nr. 729/70, iš dalies pakeistą Reglamentu Nr. 1287/95.
67. Galiausiai reikia pažymėti, kad nors Vokietijos Federacinė Respublika mano, jog šios Komisijos deklaracijos privalomoji galia kyla iš gero administravimo principo taikymo, primintina, kad dėl šio principo pareiga negali atsirasti, jei teisės aktų leidėjas jos nenumatė (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo Burban prieš Parlamentą, C‑255/90 P, Rink. p. I‑2253, 20 punktą).
68. Vadinasi, antrąjį pagrindą ir todėl visą ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
69. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
70. Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika bylą pralaimėjo, ji turi padengti išlaidas pagal Komisijos reikalavimus.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1. Atmesti ieškinį.
2. Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.