62005CC0120_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Eksportuotojas, kuris gauna eksporto grąžinamąsias išmokas, eksporto deklaracijai patvirtinti iš principo privalo pateikti dokumentus ir informaciją, reikalingus nustatyti teisę į grąžinamąją išmoką ir apskaičiuoti šios išmokos dydį.
2. Šioje byloje keliamas klausimas, ar eksportuotojas, kuris kompetentingų nacionalinių institucijų prašymu negali pateikti dokumentinių įrodymų, susijusių su eksportuojamos prekės gamybos sąlygomis, gali įrodyti savo eksporto deklaracijos teisingumą kitomis įrodinėjimo priemonėmis.
3. Toks iš esmės yra Finanzgericht Hamburg
(Vokietija) pateiktas klausimas byloje tarp Heinrich Schulze GmbH & Co. KG i.L.
(toliau – Schulze
arba ieškovė) ir Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
(toliau – Hauptzollamt
arba atsakovė) dėl eksporto grąžinamųjų išmokų, prašomų už meduolių su imbiero priedais išvežimą į įvairias trečiąsias šalis, suteikimo.
4. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma apibrėžti eksportuotojo pareigos pateikti dokumentus ir informaciją, kuri jam nustatyta pagal Reglamento Nr. 1222/94(2) 7 straipsnio 1 dalies trečiąją pastraipą, apimtį.
I – Bendrijos teisės aktai
A – Nuostatos, susijusios su eksporto grąžinamųjų išmokų už žemės ūkio produktus skyrimu
1. Reglamentas (EEB) Nr. 3665/87
5. Reglamentas (EEB) Nr. 3665/87(3) nustato bendrąsias taisykles, taikytinas žemės ūkio produktų, už kuriuos skiriamos grąžinamosios išmokos, eksportui. Pagal reglamento 2 straipsnio 1 dalies a punktą jis taikomas ne tik žemės ūkio produktams, įtrauktiems į EB sutarties II priedą (po pakeitimo – EB I priedas), bet ir produktams, kurie eksportuojami kaip į šį priedą neįtrauktos prekės.
6. Šio reglamento II dalies, reglamentuojančios „Eksportą į trečiąsias šalis“, 1 skyriuje „Teisė į grąžinamąją išmoką“ yra nuostatos, kurios įtvirtina teisę į gražinamąją išmoką. Pagal aptariamo reglamento 3 straipsnio 5 dalies pirmosios pastraipos c punktą dokumente, kuris naudojamas grąžinamajai išmokai gauti eksportuojant produktus ar prekes, turi būti nurodyta visa informacija, reikalinga išmokai apskaičiuoti ir, be kita ko, atitinkamų produktų sudėtis arba nuoroda į ją.
2. Reglamentas Nr. 1222/94
7. Reglamentas Nr. 1222/94 nustato eksporto grąžinamųjų išmokų sistemą perdirbtiems žemės ūkio produktams, kurie eksportuojami kaip į Sutarties II priedą neįtrauktos prekės ir kurių pagrindiniai produktai išvardyti reglamentuose dėl bendro rinkos organizavimo pieno ir pieno produktų, kiaušinių, ryžių, cukraus ir grūdų sektoriuose.
8. Pagal reglamento 1 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą šis reglamentas taikomas pagrindiniams produktams, išvardytiems A priede, ir perdirbus pagrindinius produktus gautiems produktams, kurie išvardyti B ir C prieduose(4) .
9. Aptariamo reglamento 3 straipsnis nustato grąžinamųjų išmokų dydžio apskaičiavimo taisykles. Šis dydis nustatomas pagal pagrindinių produktų, faktiškai panaudotų eksportuojamų prekių gamybai, kiekį(5) . Pagal šio reglamento 3 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą šie kiekiai turi būti nustatyti kiekvienai prekei, už kurią skiriama grąžinamoji išmoka.
10. Vis dėlto aptariamo reglamento 3 straipsnio 2 dalies trečioji pastraipa numato supaprastintą procedūrą, kuri minima reglamento vienuoliktoje konstatuojamoje dalyje. Ši nuostata numato, kad „jei nuolat eksportuojamos konkrečios įmonės prekės, pagamintos aiškiai apibrėžtomis techninėmis sąlygomis ir pasižyminčios pastoviomis charakteristikomis ir pastovia kokybe, jų kiekiai, susitarus su kompetentingomis institucijomis, gali būti nustatyti pagal šių prekių gamybos formulę < ... > “.
11. Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnis taip pat numato taisykles, susijusias su gražinamosios išmokos skyrimu. Jis būtent numato, kaip tai nurodyta reglamento dešimtoje konstatuojamoje dalyje, kontrolės sistemą, pagrįstą eksportuotojo deklaracijos principu.
12. Pirmiausia aptariamo reglamento 7 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato, kad taikomas Reglamentas Nr. 3665/87. Be to, jame nurodyta informacija, kurią dokumente, naudojamame eksportuojant, turi pateikti suinteresuotoji šalis. Ji turi arba deklaruoti pagrindinių produktų, faktiškai panaudotų eksportuojamų prekių gamybai, kiekius, arba nurodyti atitinkamų prekių sudėtį, jei ji buvo nustatyta pagal supaprastintą procedūrą, numatytą Reglamento Nr. 1222/94 3 straipsnio 2 dalies trečiojoje pastraipoje.
13. Be to, šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje numatyta: „kad patvirtintų savo deklaraciją, suinteresuota šalis kompetentingoms institucijoms pateikia visus pastarųjų prašomus dokumentus ir informaciją“.
14. Greta to, siekdamos patikrinti joms pateiktos deklaracijos teisingumą, kompetentingos nacionalinės institucijos pagal aptariamo reglamento 7 straipsnio 1 dalies ketvirtąją pastraipą imasi „visų reikiamų priemonių“.
15. Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje numatyta, kad „jei suinteresuota šalis neparengė šio straipsnio 1 dalyje minimos deklaracijos arba nepateikė pakankamai jos deklaraciją pagrindžiančios informacijos, grąžinamoji išmoka jai neskiriama“.
16. Galiausiai reikia apibrėžti šio reglamento dešimtos ir vienuoliktos konstatuojamųjų dalių turinį santykyje su reglamento 3 ir 7 straipsniais.
17. Aptariamo reglamento dešimta konstatuojamoji dalis numato, kad „būtina nustatyti kontrolės sąlygas, pagrįstas principu, kad eksportuotojas kiekvieną kartą, kai eksportuoja prekes, kompetentingoms institucijoms deklaruoja produktų, panaudotų eksportuojamoms prekėms pagaminti, kiekius. Kompetentingoms institucijoms paliekama teisė taikyti visas priemones, jų nuomone, būtinas tikrinant tokių deklaracijų teisingumą“.
18. Reglamento Nr. 1222/94 vienuolikta konstatuojamoji dalis numato: „kad sumažėtų eksporto formalumų, prekėms (pagamintoms aiškiai apibrėžtomis techninėmis sąlygomis ir pasižyminčioms pastoviomis charakteristikomis ir pastovia kokybe, kurios yra nuolat eksportuojamos) turėtų būti patvirtinta supaprastinta procedūra, pagal kurią gamintojas kompetentingai institucijai pateiktų tokią informaciją apie prekių gamybos sąlygas, kokia, šios nuomone, yra reikalinga“.
B – Kontrolės taisyklės
19. Pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą(6), 1 straipsnio pirmą įtrauką kodeksas yra taikomas visai prekybai tarp Bendrijos valstybių narių iš vienos pusės ir trečiųjų šalių iš kitos pusės. Taigi jis taikomas žemės ūkio produktų eksportui, už kurį skiriamos eksporto grąžinamosios išmokos.
20. Aptariamo kodekso 14 straipsnis numato, kad „įgyvendinant muitų teisės aktus, kiekvienas asmuo, tiesiogiai arba netiesiogiai susijęs su atitinkamomis prekybos prekėmis operacijomis, privalo muitinės reikalavimu ir per jos nustatytą laiką pateikti jai visus būtinus dokumentus ir informaciją, neatsižvelgiant į asmens naudojamas jos laikmenas, ir suteikti visą muitinės reikalaujamą pagalbą“.
II – Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
21. 1996 m. Schulze
eksportavo meduolius su imbiero priedais į įvairias trečiąsias šalis ir paprašė skirti jai eksporto grąžinamąją išmoką už šiose prekėse esančius pagrindinius produktus. Tam tikslui įvairiuose savo pateiktuose prašymuose ji rėmėsi gamybos formulėmis, nustatytomis susitarus su nacionalinėmis kompetentingomis institucijomis pagal supaprastintą procedūrą, numatytą Reglamento Nr. 1222/94 3 straipsnio 2 dalies trečiojoje pastraipoje.
22. Per gaisrą 1997 m. gegužės mėn. ieškovės gamybos ir biuro patalpos buvo iš esmės sunaikintos. Tų pačių metų liepos mėn. Schulze
nutraukė savo veiklą.
23. 1999 m. spalio mėn. Hauptzollamt
atliko ieškovės pateiktų gamybos formulių tyrimą. Tyrimas parodė, kad vidaus dokumentai, reikalingi kiekvienos iš šių formulių teisingumui patikrinti, šio gaisro metu buvo sunaikinti.
24. Manydama, kad Schulze
negalėjo pateikti informacijos ir dokumentų, kuriuos privaloma pateikti pagal Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalį gamybos formulių patikrinimui, 2000 m. rugpjūčio 28 d. atsakovė, remdamasi Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 3 dalimi(7), pareikalavo grąžinti ieškovei sumokėtą 26 174,84 DEM eksporto grąžinamąją išmoką.
25. Schulze
apskundus šį reikalavimą grąžinti išmokas, Hauptzollamt
nusprendė, kad ieškovė neįvykdė savo pareigos pateikti įrodymus, numatytos Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnyje, ir todėl šį skundą atmetė. Jos nuomone, Schulze
negalėjo pasiremti nenugalima jėga, nes nei Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 3 dalis, nei Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnis neleidžia tokios išimties.
26. Ieškovė dėl šio sprendimo pareiškė ieškinį Finanzgericht Hamburg . Pagrįsdama ieškinį ji, be kita ko, teigia, kad reikalavimas grąžinti išmoką negali būti grindžiamas Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 3 dalimi, nes ši nuostata taikoma tik tais atvejais, kai grąžinamosios išmokos buvo išmokėtos nepagrįstai. Tačiau Schulze mano, kad nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į pagal Reglamento Nr. 1222/94 3 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą gautą leidimą taikyti supaprastintą procedūrą gamybos formulėms nustatyti, grąžinamosios išmokos buvo išmokėtos teisėtai.
III – Prejudiciniai klausimai
27. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą Finanzgericht nurodo, kad grąžinamųjų išmokų už Reglamente Nr. 1222/94 numatytas prekes skyrimas priklauso ne tik nuo įrodymų, kad prekės buvo faktiškai eksportuotos, bet ir nuo dokumentų, susijusių su jose faktiškai panaudotų pagrindinių produktų kiekiais, pateikimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jų nesant grąžinamoji išmoka nemokėtina ir prireikus turi būti grąžinta vadovaujantis Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 3 dalimi.
28. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia išreiškia abejonę dėl to, ar ieškovė gali pasiremti nenugalima jėga, ir dėl to, ar jai gali būti leista pateikti įrodymus, reikalaujamus pagal Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalį, kitokia nei dokumentine forma. Nurodęs Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su nenugalimos jėgos sąvoka(8), jis pirmiausia pažymi, kad jokia Reglamento Nr. 1222/94 nuostata nereglamentuoja tokios situacijos pasekmių. Todėl atsižvelgdamas į minėtą sprendimą First City Trading ir kt.
jis tvirtina, kad eksportuotojas gali pasiremti nenugalimos jėgos atveju tik ginčydamas sprendimą dėl sankcijos(9) . Taigi jis vis dėlto privalo grąžinti gautas eksporto grąžinamąsias išmokas.
29. Tačiau Finanzgericht
atkreipia dėmesį, kad Schulze
„nesant jos kaltės susidūrė su sunkumais pateikti įrodymus“, ir tai, šio teismo nuomone, pateisina dokumentinio įrodymo reikalavimo išimtį. Šis teismas teigia, jog Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalis iš eksportuotojo nebūtinai reikalauja, kad šis pateiktų dokumentinius įrodymus dėl gamybos proceso su gamyba susijusių dokumentų forma. Be to, jis pažy mi, kad pagal šio reglamento dešimtą konstatuojamąją dalį galiausiai nacionalinėms kompetentingoms institucijoms paliekama teisė taikyti, jų nuomone, reikalingas priemones eksportuotojų deklaracijų teisingumui patikrinti.
30. Atsižvelgdamas į dėl nurodytų priežasčių kilusias abejones, susijusias su Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos aiškinimu, Finanzgericht Hamburg nuspendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius du prejudicinius klausimus:
„1. Ar galima nekreipti dėmesio į Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje numatytą dokumentinį įrodymą ir leisti eksportuotojui pateikti įrodymą apie faktiškai eksportuotoms prekėms pagaminti panaudotus produktus kitomis įrodinėjimo priemonėmis, jei dėl nenugalimos jėgos jis (jau) negali pateikti su gamyba susijusių dokumentų?
2. Ar dėl nenugalimos jėgos taip pat sumažėja įrodinėjimo našta, ir eksportuotojas gali pateikti tik prima facie
pagrįstus bei pakankamai įtikinamus duomenis apie faktiškai eksportuotoms prekėms pagaminti panaudotus produktus?“
IV – Analizė
A – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
31. Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa turi būti aiškinama kaip nustatanti, kad jei eksportuotojas negali pateikti dokumentinio įrodymo apie eksportuojamų prekių gamybos sąlygas, eksporto deklaracijos teisingumą jis gali įrodyti kitomis įrodinėjimo priemonėmis.
32. Atsakovė siūlo į šį klausimą atsakyti neigiamai. Ji mano, kad eksporto grąžinamųjų išmokų skyrimas už prekių, neįtrauktų į Sutarties II priedą, eksportą paremtas detaliu pagrindinių produktų rūšies ir kiekio nustatymu. Todėl ji mano, kad jokia kita įrodinėjimo priemonė negali pakeisti dokumentinio įrodymo, numatyto šio 7 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje.
33. Kita vertus, ji pažymi, kad nenugalimos jėgos atvejis neturi jokios įtakos suinteresuotajai šaliai nustatytai pareigai pateikti dokumentus ir informaciją, susijusius su eksportuojamų prekių gamyba. Šiuo atžvilgiu atsakovė teigia, kad grąžinimo procedūroje pagal Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 3 dalį nenumatytas nenugalimos jėgos atvejis. Ji taip pat nurodo, kad Teisingumo Teismas nenugalimos jėgos išlygos niekada nebuvo pripažinęs bendruoju Bendrijos teisės principu, ir kaip išimtis iš bendrosios taisyklės, reikalaujančios griežtai laikytis teisės aktų, ji turi būti aiškinama ir taikoma siaurai. Galiausiai ji mano, kad ši išlyga prieštarauja Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalimi siekiamam tikslui apsaugoti Bendrijos finansinius interesus.
34. Šiai analizei nepritariu.
35. Manau, kad jei eksportuotojas negali pateikti dokumentinio įrodymo eksporto deklaracijai patvirtinti, šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa nedraudžia jam įrodyti šios deklaracijos teisingumo kita nacionalinei kompetentingai institucijai priimtina įrodinėjimo priemone, numatyta nacionalinės teisės normose.
36. Prieš pradedant nagrinėti įrodinėjimo taisykles, numatytas minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje, pirmiausia reikia apibrėžti šioje nuostatoje nustatytos pareigos apimtį, kai eksportuotojas pasinaudoja, kaip ir yra šioje byloje, supaprastinta procedūra, numatyta Reglamento Nr. 1222/94 3 straipsnio 2 dalies trečiojoje pastraipoje.
37. Būtina priminti, kad eksporto grąžinamųjų išmokų sistemai visų pirma būdinga tai, jog Bendrijos pagalba teikiama tik tuomet, kai eksportuotojas dėl jos pateikia paraišką. Teisingumo Teismas mano, kad kai eksportuotojas savo valia nusprendžia pasinaudoti grąžinamąja išmoka, jis „privalo pateikti visą reikšmingą informaciją, kurios reikia nustatyti teisę gauti grąžinamąją išmoką ir apskaičiuoti šios išmokos dydį“(10) .
38. Pagal Reglamento Nr. 3665/87 3 straipsnio 5 dalies pirmosios pastraipos c punktą, kuris, norėčiau priminti, taikomas nagrinėjamoms grąžinamosioms išmokoms(11), dokumente, kuris naudojamas grąžinamajai išmokai gauti eksportuojant produktus ar prekes, turi būti nurodyta visa informacija, reikalinga išmokai apskaičiuoti ir, be kita ko, atitinkamų produktų sudėtis arba nuoroda į ją.
39. Reglamento Nr. 1222/94 kontekste grąžinamosios išmokos skyrimas pagal 7 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą priklauso nuo to, ar suinteresuotoji šalis deklaruoja faktiškai panaudotų pagrindinių produktų kiekius arba kitaip nurodo eksportuojamų prekių sudėtį, nustatytą pagal supaprastintą procedūrą.
40. Pagal aptariamo reglamento 7 straipsnio 1 dalies trečiąją pastraipą teisė į grąžinamąją išmoką priklauso ir nuo to, ar eksportuotojas kompetentingoms nacionalinėms institucijoms pateikia dokumentus ir informaciją, susijusius su eksportuojamos prekės gamybos sąlygomis.
41. Tokia pareiga siekiama, kad šios institucijos turėtų galimybę patikrinti eksporto deklaracijos teisingumą ir taip nustatyti teisę gauti grąžinamąją išmoką bei apskaičiuoti šios išmokos dydį.
42. Ši pareiga, mano nuomone, taip pat taikoma, kai suinteresuotoji šalis, kaip yra šioje byloje, pasinaudoja supaprastinta procedūra, numatyta Reglamento Nr. 1222/94 3 straipsnio 2 dalies trečiojoje pastraipoje(12) .
43. Pirma, šio reglamento vienuolikta konstatuojamoji dalis aiškiai nurodo, kad ši procedūra, kuri nustatyta siekiant supaprastinti administracinę procedūrą, grindžiama tuo, kad nacionalinėms kompetentingoms institucijoms pateikiama, jų nuomone, reikalinga informacija.
44. Kita vertus, aptariamo reglamento 7 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje neskirstoma pagal tai, ar eksportuotojas eksportuodamas deklaravo faktiškai panaudotų pagrindinių produktų kiekius, ar tiesiog nurodė prekės sudėtį, nustatytą pagal supaprastintą procedūrą.
45. Galiausiai kontrole, kurią atlieka kompetentingos nacionalinės institucijos, remdamosi eksportuotojo pateiktais dokumentais ir informacija, kaip tik siekiama patikrinti, ar atitinkamoje siuntoje
eksportuojama prekė tikrai susideda iš žemės ūkio produktų kiekių, kurie nustatyti pagal tokią procedūrą.
46. Todėl, nors eksportuotojas ir nustatė eksportuojamos prekės sudėtį susitaręs su kompetentingomis nacionalinėmis institucijomis, aš manau, kad jis vis tiek privalo pateikti visus pastarųjų prašomus dokumentus ir informaciją.
47. Nustatant dokumentų ir informacijos, kuriuos eksportuotojas privalo pateikti šių institucijų reikalavimu, formą, mano nuomone, reikia remtis Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos tekstu. Ši nuostata turi būti skaitoma kartu su šio reglamento dešimta ir vienuolikta konstatuojamosiomis dalimis.
48. Iš aptariamo 7 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos teksto išplaukia, kad eksportuotojas gali pateikti dokumentinius įrodymus. Mano nuomone, pastarieji turi būti suprantami kaip visi dokumentai, susiję su eksportuojamos prekės gamyba ir leidžiantys nustatyti šios prekės gamybai panaudotų pagrindinių produktų kiekius. Tai galėtų būti, pavyzdžiui, sąskaitos arba tikrinant kokybę įmonės atlikti cheminiai tyrimai.
49. Tačiau iš tos pačios normos taip pat išplaukia, kad ji nenustato jokių specialių apribojimų, susijusių su dokumentų ir informacijos, kuriuos suinteresuotoji šalis privalo pateikti, forma.
50. Joje tik numatyta, kad eksportuotojas privalo pateikti „ visus
(kompetentingų institucijų) prašomus dokumentus ir informaciją “. Reglamento Nr. 1222/94 vienuoliktoje konstatuojamoje dalyje patikslinta, kad ši informacija yra bet kokia informacija „apie prekių gamybos sąlygas, kokia (nacionalinių kompetentingų institucijų) nuomone, yra reikalinga“.
51. Nors teisinga, kad, kaip nurodo atsakovė, nagrinėjamos eksporto grąžinamosios išmokos paskyrimui reikia tiksliai nustatyti panaudotų produktų rūšį bei kiekį ir kad, atrodo, tam labiausiai tinka dokumentiniai įrodymai, reikia konstatuoti, jog šis reglamentas nenumato, kad šie dokumentiniai įrodymai yra vienintelė įrodinėjimo priemonė.
52. Be to, įdomu pažymėti, kad pagal Bendrijos muitinės kodekso(13) 14 straipsnį kiekvienas asmuo, susijęs su valstybės narės muitinės atliekamomis tikrinimo operacijomis, privalo jos reikalavimu pateikti jai visus būtinus dokumentus ir informaciją, neatsižvelgiant į jos laikmenas .
53. Taigi atsižvelgdamas į šiuos veiksnius, manau, kad Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa leidžia įvairias įrodinėjimo priemones.
54. Be to, iš šio 7 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos teksto kartu su to paties reglamento dešimta ir vienuolikta konstatuojamosiomis dalimis išplaukia, kad galiausiai nacionalinės kompetentingos institucijos privalo įvertinti, ar eksportuotojo deklaracijai patvirtinti reikalingi dokumentai ir informacija. Taip pat jos privalo, atsižvelgiant į aplinkybes kiekvienu nagrinėjamu atveju, nustatyti tinkamiausią įrodinėjimo priemonę(14) .
55. Būtina priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nesant Bendrijos teisės reglamentavimo šiuo klausimu, kompetentingos institucijos privalo remtis nacionalinės teisės normomis. Vis dėlto pažymėtina, kad įrodinėjimo taisyklės, numatytos nacionalinės teisės aktuose, negali turėti neigiamos įtakos nei Bendrijos teisės prasmei, nei jos veiksmingumui. Taigi pagal šią teismų praktiką tokios taisyklės negali būti mažiau palankios nei taisyklės, susijusios su panašiomis procedūromis vidaus teisėje (ekvivalentiškumo principas), dėl jų Bendrijos teisės aktų įgyvendinimas neturi tapti praktiškai neįmanomas ar pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas). Iš tiesų tokios taisyklės pakenktų Bendrijos teisine sistema suteiktų teisių įgyvendinimui(15) .
56. Be to, iš Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos išplaukia, kad nacionalinės kompetentingos institucijos turi įvertinti, ar eksportuotojo pateikti įrodymai yra „pakankami“.
57. Taigi, atsižvelgdamas į šiuos veiksnius, aš manau, kad Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa turi būti aiškinama taip, jog tuo atveju, jei eksportuotojas, siekdamas patvirtinti savo eksporto deklaraciją, negali pateikti dokumentinių įrodymų dėl eksportuojamos prekės gamybos sąlygų, ji nedraudžia, kad kompetentingoms nacionalinėms institucijoms eksportuotojas galėtų šios deklaracijos teisingumą įrodyti bet kokiomis kitomis įrodinėjimo priemonėmis, numatytomis nacionalinės teisės normose, jei šios normos neturi neigiamos įtakos nei Bendrijos teisės prasmei, nei jos veiksmingumui.
B – Dėl antrojo prejudicinio klausimo
58. Savo antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar nenugalimos jėgos situacija(16), neleidžianti eksportuotojui pateikti nacionalinių kompetentingų institucijų reikalaujamų dokumentinių įrodymų, sumažina įrodinėjimo naštą, numatytą Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje.
59. Atsakymas į šį klausimą, mano nuomone, išplaukia iš anksčiau išdėstytų svarstymų.
60. Pirmiausia būtina priminti, kad eksporto grąžinamoji išmoka yra Bendrijos pagalba, kuri gaunama tik tuomet, jei prekė, už kurią ji skiriama, atitinka tai, kas buvo deklaruota eksportuojant, arba tai, kas buvo nustatyta pagal supaprastintą procedūrą.
61. Todėl, kaip jau buvo išdėstyta, Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa nedraudžia, kad įrodymai dėl eksportuotojo deklaracijos teisingumo būtų pateikti kitomis nei dokumentinės įrodinėjimo priemonėmis. Vis dėlto šie įrodymai, nesvarbu, kokia forma ar laikmena eksportuotojas juos pateikė, turi leisti kompetentingoms nacionalinėms institucijoms įsitikinti, kad įvykdyti Bendrijos teisės aktuose nustatyti reikalavimai.
62. Tokiomis aplinkybėmis aš manau, kad tai, jog eksportuotojas negali pateikti kompetentingoms nacionalinėms institucijoms dokumentinių įrodymų dėl eksportuojamos prekės gamybos sąlygų, niekaip nesumažina aptariamo reglamento 7 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje nustatytų įrodymų reikalavimų.
63. Net ir padarius prielaidą, kad dokumentinių įrodymų neįmanoma pateikti dėl nenugalimos jėgos, tai, mano nuomone, neturi jokios įtakos šiai išvadai(17) .
64. Reglamentas Nr. 3665/87, kuris, norėčiau priminti, taikomas nagrinėjamu atveju(18), išsamiai numato nenugalimos jėgos pasekmes eksporto grąžinamosioms išmokoms(19) . Kaip minėtame sprendime First City Trading ir kt.
nusprendė Teisingumo Teismas, šiame reglamente nustatyta nenugalimos jėgos išlyga Bendrijos pagalbos gavėjui leidžia tik būti atleistam nuo baudų mokėjimo. Tačiau ji neleidžia atleisti eksportuotojo nuo neteisingai gautų sumų grąžinimo(20) .
65. Atsižvelgdamas į tai, kas pasakyta, manau, kad Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečiąja pastraipa eksportuotojui suteikta galimybė įrodyti savo eksporto deklaracijos teisingumą kitomis nei dokumentinės įrodinėjimo priemonėmis nė kiek nesumažina šioje nuostatoje numatytų įrodymų reikalavimų, net jei įrodoma nenugalimos jėgos situacija.
V – Išvada
66. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Finanzgericht Hamburg
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1. 1994 m. gegužės 30 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1222 /94, nustatančio bendras išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų už tam tikrus žemės ūkio produktus, eksportuojamus kaip į Sutarties II priedą (po pakeitimo – EB I priedas) neįtrauktos prekės, skyrimo sistemos taikymo taisykles ir tokių grąžinamųjų išmokų sumos nustatymo kriterijus, 7 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, jei eksportuotojas, siekdamas patvirtinti savo eksporto deklaraciją, negali pateikti dokumentinių įrodymų dėl eksportuojamos prekės gamybos sąlygų, ji nedraudžia, kad kompetentingoms nacionalinėms institucijoms eksportuotojas galėtų šios deklaracijos teisingumą įrodyti bet kokiomis kitomis įrodinėjimo priemonėmis, numatytomis nacionalinės teisės normose, jei šios normos neturi neigiamos įtakos nei Bendrijos teisės prasmei, nei jos veiksmingumui.
2. Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies trečiąja pastraipa eksportuotojui suteikta galimybė įrodyti savo eksporto deklaracijos teisingumą kitomis nei dokumentinės įrodinėjimo priemonėmis nė kiek nesumažina šioje nuostatoje numatytų įrodymų reikalavimų, net jei įrodoma nenugalimos jėgos situacija.“
(1) .
(2)  –	1994 m. gegužės 30 d. Komisijos reglamentas, nustatantis bendras išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų už tam tikrus žemės ūkio produktus, eksportuojamus kaip į Sutarties II priedą (po pakeitimo – EB I priedas) neįtrauktos prekės, skyrimo sistemos taikymo taisykles ir tokių grąžinamųjų išmokų sumos nustatymo kriterijus (OL L 136, p. 5).
(3)  –	1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamentas, nustatantis bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (OL L 351, p. 1), iš dalies pakeistas 1994 m. gruodžio 2 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2945/94 (OL L 310, p. 57, toliau – Reglamentas Nr. 3665/87). Šis reglamentas buvo panaikintas 1999 m. balandžio 15 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 800/1999, nustatančiu bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (OL L 102, p. 11), įsigaliojusiu susiklosčius ginčijamoms faktinėms aplinkybėms ir todėl netaikytinu pagrindinėje byloje.
(4)  –	Meduoliai su imbiero priedais patenka į Reglamento Nr. 1222/94 B priedą (kodas NC 1905 20).
(5)  –	Pagal Reglamento Nr. 1222/94 3 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą „ < ... > produktai, neperdirbti naudojami eksportuojamų prekių gamybai, yra laikomi faktiškai naudojamais“.
(6)  –	OL L 302, p. 1, toliau – Bendrijos muitinės kodeksas.
(7)  –	Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 3 dalis numato, kad „ < ... > jei išmoka buvo išmokėta neteisingai, gavėjas privalo grąžinti neteisingai gautą sumą < ... > “.
(8)  –	Finanzgericht
prašyme priimti prejudicinį sprendimą daroma nuoroda į 1993 m. spalio 13 d. Sprendimą An Bord Bainne Co‑operative ir Compagnie Inter‑Agra
(C‑124/92, Rink. p. I‑5061); 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Huygen ir kt.
(C‑12/92, Rink. p. I‑6381); 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą First City Trading ir kt.
(C‑263/97, Rink. p. I‑5537) ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Käserei Champignon Hofmeister
(C‑210/00, Rink. p. I‑6453).
(9)
–	46 punktas.
(10)  –	2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Fleisch‑Winter
(C‑309/04, Rink. p. I‑0000, 31 punktas).
(11)  –	Žr. Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos pirmą sakinį.
(12)  –	Norėčiau priminti, kad ši procedūra leidžia eksportuotojui nustatyti eksportuojamos prekės sudėtį susitarus su nacionalinėmis kompetentingomis institucijomis. Tokios prekės visų pirma yra nuolat eksportuojamos ir pastoviomis charakteristikomis bei pastovia kokybe pasižyminčios prekės.
(13)  –	Kaip nurodžiau, Bendrijos muitinės kodeksas taikomas nagrinėjamoms grąžinamosioms išmokoms.
(14)  –	Bendrąsias grąžinamųjų išmokų taikymo žemės ūkio produktams taisykles reglamentuoja Komisija, tačiau pagal EB 10 straipsnį valstybės narės faktiškai privalo savo teritorijoje užtikrinti Bendrijos teisės aktų, susijusių su bendrąja žemės ūkio politika, įgyvendinimą. Žr. 1983 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Deutsche Milchkontor ir kt.
(205/82–215/82, Rink. p. 2633, 17 punktas).
(15)  –	Visų pirma žr. 1996 m. vasario 8 d. Sprendimą FMC ir kt.
(C‑212/94, Rink. p. I‑389, 49–52 punktai ir ten nurodyta teismų praktika).
(16)  –	Norėčiau priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką žemės ūkio reglamentuose vartojama sąvoka „nenugalima jėga“ turėtų būti suprantama ne vien kaip „visiškas negalimumas“, tačiau ir kaip neįprastos, nuo importuotojo ar eksportuotojo nepriklausančios aplinkybės, kurių pasekmių, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi, buvo galima išvengti tik patiriant ypač didelę žalą (visų pirma žr. 1968 m. liepos 11 d. Sprendimą Schwarzwaldmilch (4/68, Rink. p. 549, 562 ir 563); 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Internationale Handelsgesellschaft
(11/70, Rink. p. 1125, 23 punktas) ir Sprendimą Köster
(25/70, Rink. p. 1161, 38 punktas); 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimą Boterlux
(C‑347/93, Rink. p. I‑3933, 34 punktas) bei 2002 m. spalio 17 d. Sprendimą Parras Medina
(C‑208/01, Rink. p. I‑8955, 18 ir 19 punktai), taip pat minėtus sprendimus An Bord Bainne Co‑operative ir Compagnie Inter‑Agra
(11 punktas) bei Huygen ir kt.
(31 punktas)). Taip pat žr. Komisijos komunikatą C(88) 1696 dėl „nenugalimos jėgos“ Europos žemės ūkio teisėje (OL C 259, 1988, p. 10).
(17)  –	Reikia priminti, kad klausimą, ar atsižvelgiant į aplinkybes nagrinėjamu atveju gaisras, kuris sunaikino ieškovės patalpas, yra nenugalimos jėgos atvejis, turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Parras Medina
22 punktą).
(18)  –	Žr. Reglamento Nr. 1222/94 7 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą.
(19)  –	Minėto spendimo First City Trading ir kt . 33 punktas.
(20)  –	Ten pat, 46 punktas.