Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2025 m. birželio 19 d.(1)
Byla C‑338/24
LF
prieš
Sanofi Pasteur SA
(Cour d’appel de Rouen (Ruano apeliacinis teismas, Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 85/374/EEB – Vartotojų apsauga – Atsakomybė už gaminius su trūkumais – 13 straipsnis – Santykis su kalte grindžiamos atsakomybės bendrąja sistema – Rūpestingumo pareigos neįvykdymas dėl gaminio keliamos grėsmės – 11 straipsnis – 10 metų senaties terminas – Senaties termino pabaiga – Sudėtinga progresuojanti patologija – Teisė kreiptis į teismą – 10 straipsnis – Trejų metų senaties terminas – Momentas, nuo kurio pradedamas skaičiuoti senaties terminas – Būklės stabilizavimosi datos nustatymas “
I.      Įžanga
1.        Praėjo keturiasdešimt metų nuo tada, kai Direktyvoje 85/374/EEB(2) buvo numatyta atsakomybės be kaltės už gaminius su trūkumais sistema. Ši direktyva yra vienas iš ankstyviausių ir, ko gero, tvariausių(3) bandymų suderinti Europos privatinės teisės, visų pirma deliktinės atsakomybės, nuostatas(4). Sritis, į kurią buvo įsikišta priėmus šią direktyvą, yra „prievolių teisės šerdis“(5). Šio įsikišimo jautrumą paryškina tai, kad Direktyva 85/374 siekiama visiškai suderinti nuostatas joje reglamentuojamais klausimais(6) ir taip ribojama valstybėms narėms palikta diskrecija. Taigi nenuostabu, kad daugelyje su šia direktyva susijusių Teisingumo Teismo nagrinėjamų bylų analizuojama tai, kas buvo taikliai pavadinta „paslėptais Europos teisės derinimo trūkumais“(7).
2.        Direktyva 85/374 siekiama sudėtingos pusiausvyros tarp įvairių susijusių interesų: vartotojų ir gamintojų interesų, technologijų pažangos ir produktų saugos. Nors jos tikslas yra rinkos integracija, ji daro reikšmingą poveikį žmonėms, kai vartotojai patiria kūno sužalojimų dėl gaminių su trūkumais. Ši byla visų pirma susijusi su išskirtine žalą patyrusių asmenų, sergančių progresuojančia liga dėl vakcinacijos, padėtimi. Teisingumo Teismo prašoma dėl šių asmenų įvertinti, ar šioje direktyvoje numatyto 10 metų senaties termino ieškiniui dėl žalos atlyginimo pareikšti taikymas suderinamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsniu.
II.    Teisinis pagrindas
3.        Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės savo įstatymais įtvirtina trejų metų ieškininės senaties terminą byloms dėl šioje direktyvoje numatytos žalos atlyginimo. Ieškininės senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kada ieškovas sužinojo arba pagrįstai turėjo sužinoti apie žalą, gaminio trūkumą ir gamintojo tapatybę.“
4.        Direktyvos 85/374 11 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės savo teisės aktuose įtvirtina, kad pagal šią direktyvą nukentėjusiam asmeniui suteiktos teisės nustoja galioti praėjus 10 metų nuo tos dienos, kai gamintojas išleido į apyvartą konkretų žalą padariusį gaminį, nebent nukentėjęs asmuo jau yra pareiškęs ieškinį gamintojui.“
III. Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
5.        2003 m. kovo 20 d. LF buvo vakcinuota laboratorijos Sanofi Pasteur pagaminta vakcina „Revaxis“  nuo difterijos, stabligės ir poliomielito.
6.        LF teigia nuo 2004 m. patyrusi įvairių simptomų, infekcijų ir skausmų (virškinimo sistemos, gerklės, pečių, rankų, plaštakų ir sprando, taip pat šlapimtakių infekcijų, juosmens srities skausmų ir plaukų slinkimą), taigi nuo 2005 m. gruodžio mėn. jai teko ne kartą pasinaudoti laikinojo nedarbingumo atostogomis.
7.        Jai buvo atlikti įvairūs medicininiai tyrimai, įskaitant kairiojo deltinio raumens biopsiją 2008 m. kovo 31 d., ir nustatytas jungiamojo audinio uždegimas (makrofaginis miofascitas), rodęs nepasišalinusį aliuminio hidroksidą (tam tikrose vakcinose naudojamą adjuvantą). 2013 m. balandžio 2–5 d. ji buvo hospitalizuota dėl šio makrofaginio miofascito.
8.        2015 m. birželio 2 d. LF kreipėsi į Commission de Conciliation et d’Indemnisation des Accidents Médicaux (Taikinimo ir žalos dėl netinkamo gydymo atlyginimo komisija – TK), o ši nurodė atlikti ekspertizę.
9.        Ekspertizės ataskaitoje konstatuota, kad 2016 m. rugsėjo 20 d. LF būklė stabilizavosi ir kad negalima pripažinti, jog jos sveikatos sutrikimą sukėlė skiepijimas vakcina „Revaxis“. 2017 m. sausio 11 d. TK skundą atmetė.
10.      2020 m. birželio 17 ir 23 d. LF pareiškė ieškinį trims skirtingiems atsakovams, įskaitant Sanofi Pasteur, Tribunal judiciaire d’Alençon (Alansono pirmosios instancijos teismas, Prancūzija), prašydama atlyginti dėl vakcinacijos patirtą žalą. Jos reikalavimai buvo grindžiami tiek atsakomybe už gaminius su trūkumais, tiek atsakomybe esant kaltei.
11.      2021 m. birželio 10 d. nutartyje Tribunal judiciaire d’Alençon (Alansono pirmosios instancijos teismas) ikiteisminio tyrimo teisėjas konstatavo, kad suėjo LF pareikšto ieškinio Sanofi Pasteur senaties terminas, ir atmetė jos reikalavimus.
12.      2021 m. birželio 30 d. LF pateikė apeliacinį skundą dėl šios nutarties. 2022 m. gegužės 31 d. sprendimu cour d’appel de Caen (Kano apeliacinis teismas, Prancūzija) iš esmės paliko galioti apskųstą nutartį ir pripažino nepriimtinais LF reikalavimus, grindžiamus atsakomybe už gaminius su trūkumais ir atsakomybe esant kaltei.
13.      2023 m. liepos 5 d. sprendimu Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) iš esmės panaikino cour d’appel de Caen (Kano apeliacinis teismas) sprendimą ir grąžino bylą nagrinėti iš naujo
cour d’appel de Rouen (Ruano apeliacinis teismas, Prancūzija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
14.      Cour de cassation (Kasacinis Teismas) iš esmės nusprendė, kad Code Civil (Civilinio kodeksas) 1245-16 straipsnis (kuriuo į nacionalinę teisę perkeltas Direktyvos 85/374 10 straipsnis) turi būti aiškinamas taip, kad žalos sveikatai atveju data, kai ieškovas sužinojo apie žalą, yra žalos stabilizavimosi data. Tik žalos stabilizavimosi dieną ieškovas gali įvertinti patirtos žalos dydį. Progresuojančios patologijos atveju, kai neįmanoma nustatyti stabilizavimosi datos, šioje nuostatoje numatytas trejų senaties terminas nepradedamas skaičiuoti.
15.      2023 m. rugsėjo 18 d. LF kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą.
16.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šioje byloje kyla keli aiškinimo klausimai dėl Direktyvos 85/374. Pirma, kyla klausimas dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais nuostatų sistemos ir atsakomybės esant kaltei nuostatų sistemos santykio. Juo visų pirma siekiama išsiaiškinti, ar ieškovas gali pareikšti ieškinį, grindžiamą atsakomybe esant kaltei, remdamasis vienu iš šių pagrindų: gamintojas neišėmė gaminio su trūkumais iš apyvartos; gamintojas neįvykdė rūpestingumo pareigos dėl gaminio keliamos grėsmės; arba gaminys apskritai buvo nesaugus.
17.      Antra, kiek tai susiję su taisyklėmis, reglamentuojančiomis atsakomybę už gaminius su trūkumais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Direktyvos 85/374 11 straipsnyje numatytas 10 metų senaties terminas ieškiniui pareikšti pažeidžia teisę kreiptis į teismą tuo atveju, kai nukentėjusio asmens patologija yra progresuojanti.
18.      Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl Direktyvos 85/374 10 straipsnyje numatyto trejų metų ieškinio senaties termino aiškinimo. Konkrečiai kalbant, jam kyla klausimas, ar data, nuo kurios šis terminas pradedamas skaičiuoti esant sudėtingai progresuojančiai patologijai, kaip antai LF atveju, gali būti nagrinėjamos būklės stabilizavimosi data.
19.      Esant šioms aplinkybėms,
cour d’appel de Rouen (Ruano apeliacinis teismas, Prancūzija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyvos 85/374] 13 straipsnis, kaip jis išaiškintas 2002 m. balandžio 25 d. Sprendime [González Sanchez, C‑183/00, EU:C:2002:255 (toliau – Sprendimas González Sánchez)], pagal kurį žalą patyręs asmuo gali remtis kitomis sutartinės ar deliktinės atsakomybės sistemomis, grindžiamomis kitokiais pagrindais nei numatytieji direktyvoje, turi būti aiškinamas taip, kad nuo gaminio su trūkumais nukentėjęs asmuo, remdamasis bendrąja atsakomybės esant kaltei sistema, gali reikalauti iš gamintojo savo patirtos žalos atlyginimo, remdamasis, be kita ko, gaminio neišėmimu iš apyvartos, jam tenkančios rūpestingumo pareigos neįvykdymu dėl gaminio keliamos grėsmės arba apskritai šio gaminio nesaugumu?
2.      Ar [Direktyvos 85/374] 11 straipsniu, pagal kurį nukentėjusiam asmeniui direktyvoje suteiktos teisės išnyksta praėjus dešimčiai metų nuo tos dienos, kai gaminys, dėl kurio atsirado žala, buvo išleistas į apyvartą, pažeidžiamos [Chartijos] 47 straipsnio nuostatos, nes iš nukentėjusiojo, kuris dėl gaminio su trūkumais patyrė kintamą žalą, atimama teisė kreiptis į teismą?
3.      Ar [Direktyvos 85/374] 10 straipsnis, kuriame nustatyta, kad trejų metų senaties terminas pradedamas skaičiuoti „nuo tos dienos, kada ieškovas sužinojo arba pagrįstai turėjo sužinoti apie žalą“, gali būti aiškinamas taip, kad jis pradedamas skaičiuoti tik nuo tos dienos, kai sužinoma apie visą žalą, visų pirma nustatant būklės stabilizavimosi datą, kuri apibrėžiama kaip momentas, kai fiziškai nukentėjusio asmens būklė nebeprogresuoja, todėl progresuojančios patologijos atveju senaties terminas nebūtų skaičiuojamas, o ne nuo tos dienos, kai žala neabejotinai atsirado ir gali būti siejama su gaminiu su trūkumais, neatsižvelgiant į vėlesnę jos raidą?“
20.      Rašytines pastabas pateikė LF, Sanofi Pasteur, Prancūzijos ir Vokietijos ir Nyderlandų vyriausybės, Europos Komisija ir Europos Sąjungos Taryba. Šios šalys ir suinteresuotosios šalys dalyvavo 2025 m. kovo 27 d. teismo posėdyje ir atsakė į Teisingumo Teismo žodžiu užduotus klausimus.
IV.    Vertinimas
A.      Pirmasis klausimas
21.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 85/374 13 straipsnis, siejamas su Sprendimu González Sánchez, turi būti aiškinamas taip, kad nuo gaminio su trūkumais nukentėjęs asmuo gali reikalauti, kad gamintojas atlygintų jo patirtą žalą pagal bendrąją atsakomybės esant kaltei sistemą, remdamasis, be kita ko, tuo, kad gaminys nebuvo išimtas iš apyvartos, nebuvo įvykdyta rūpestingumo pareiga dėl gaminio keliamos grėsmės, arba apskritai šio gaminio nesaugumu.
22.      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nacionalinis teismas užduoda šį klausimą siekdamas išsiaiškinti, ar LF, ieškovė pagrindinėje byloje, teigianti patyrusi žalą dėl Sanofi Pasteur parduodamos vakcinos, turi teisę pareikšti ieškinį Sanofi Pasteur, remdamasi atsakomybe esant kaltei. LF prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme konkrečiai teigė, kad Sanofi Pasteur kaltę lemia jos nereagavimas, nepaisant to, kad jai buvo pranešta apie vakcinos, kurios sudėtyje yra aliuminio, poveikį. Sanofi Pasteur tvirtino, kad LF jai mesti kaltinimai nesiskiria nuo kaltinimų dėl tariamo nesaugumo.
23.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad keliuose sprendimuose(8)Cour de cassation (Kasacinis Teismas) konstatavo, jog nukentėjęs asmuo, patyręs žalą dėl gaminio su trūkumais, turi teisę pareikšti ieškinį, grindžiamą gamintojo kalte. Šią kaltę gali lemti gaminio su trūkumais, apie kuriuos gamintojas žino, neišėmimas iš apyvartos arba rūpestingumo pareigos neįvykdymas dėl gaminio keliamos grėsmės.
24.      Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia suprasti taip, kad juo iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar Direktyva 85/374 draudžiama žalą patyrusiam asmeniui reikalauti, kad būtų pripažinta gamintojo atsakomybė, kai tariamą kaltę lemia viena iš šioje jurisprudencijoje aprašytų situacijų(9).
25.      Siekiant atsakyti į šį klausimą, pirmiausia svarbu priminti Direktyvoje 85/374 nustatytos atsakomybės sistemos pobūdį ir esminius požymius, taip pat šios sistemos santykį su nacionalinėmis sutartinės ir deliktinės atsakomybės sistemomis.
1.      Atsakomybė be kaltės, grindžiama gaminio trūkumais
26.      Direktyvos 85/374 1 straipsnyje, kuriame nustatyta, kad „[g]amintojas atsako už žalą, atsiradusią dėl jo gaminio trūkumų“, siejamame su jos pirma ir antra konstatuojamosiomis dalimis, įtvirtintas gamintojo atsakomybės be kaltės už žalą, padarytą dėl jo gaminių trūkumų, principas(10).
27.      Iš Direktyvos 85/374 4 straipsnio matyti, kad norėdamas gauti žalos atlyginimą nukentėjęs asmuo privalo įrodyti padarytą žalą, gaminio trūkumą ir priežastinį ryšį tarp trūkumo ir padarytos žalos. Šių trijų sąlygų pakanka atsakomybei konstatuoti.
28.      Vis dėlto gamintojo kaltė neturi reikšmės. Atsakomybės už gaminius sistema yra objektyvi, grindžiama gaminio trūkumais. Kitaip tariant, kaip matyti iš doktrinos, atsakomybė „grindžiama trūkumais“, ji „nėra grindžiama kalte“(11).
29.      Trūkumai nustatomi remiantis objektyviomis aplinkybėmis. Pagal Direktyvos 85/374 6 straipsnį gaminys yra laikomas turinčiu trūkumų, jeigu nėra toks saugus, kokio asmuo, atsižvelgdamas į visas aplinkybes, turėjo teisę tikėtis, įskaitant gaminio pateikimą, tikslą, kuriam, protingai mąstant, gaminys gali būti naudojamas, ir gaminio išleidimo į apyvartą laiką. Pagal tos pačios direktyvos šeštą konstatuojamąją dalį tokį vertinimą reikia atlikti, atsižvelgiant į visuomenės teisėtus lūkesčius(12).
30.      Dėl vaistų, įskaitant vakcinas, pažymėtina, kad, atsižvelgiant į jų funkcijas ir paskirtį, susijusią su žmonių sveikata, taip pat į konkrečius vartotojų grupės, kuriai skirtas produktas, t. y. pacientų, reikalavimus, saugos reikalavimai, kokių pagrįstai gali tikėtis tokie pacientai, šiems produktams ypač aukšti(13).
31.      Tai, kad nenumatyta subjektyvių aplinkybių, pagal kurias nustatoma, ar gaminys turi trūkumų, taip pat matyti iš Direktyvos 85/374 7 straipsnyje nustatytų gynybos pagrindų, kuriais remiantis gamintojas gali būti atleistas nuo atsakomybės. Visų pirma nė vienas iš šių gynybos
pagrindų neleidžia taikyti „subjektyvaus“ kriterijaus, grindžiamo tuo, ką gamintojas žinojo arba turėjo žinoti apie produktą. Teisingumo Teismas tai patvirtino dėl vadinamojo „vystymosi rizika grindžiamos gynybos“ pagrindo, numatyto šios direktyvos 7 straipsnio e punkte. Remiantis šiuo gynybos pagrindu,
gamintojas gali būti atleistas nuo atsakomybės be kaltės, jeigu įrodo, kad „trūkumo neleido pastebėti gaminio išleidimo į apyvartą metu egzistavęs mokslo ir technikos lygis“. Teisingumo Teismas nusprendė, kad aptariamas gynybos pagrindas nesiejamas su „informacija, kurią atitinkamas gamintojas faktiškai arba subjektyviai žinojo ar galėjo žinoti“(14).
32.      Taigi argumentai, susiję su tuo, ką gamintojas žinojo arba turėjo žinoti ir ar jis galėjo arba turėjo galėti išvengti trūkumo, nepatenka į atsakomybės už gaminius su trūkumais, grindžiamos Direktyva 85/374, sritį(15). Vadinasi, šie argumentai gali būti laikomi nacionalinėje teisėje numatytos atsakomybės esant kaltei pagrindu. Atsižvelgdama į tai, išnagrinėsiu Direktyvoje 85/374 nustatytos atsakomybės už gaminius su trūkumais sistemos ir bendrųjų nacionalinių atsakomybės sistemų santykį.
2.      Direktyvoje 85/374 numatytos atsakomybės be kaltės sistemos ir nacionalinių atsakomybės sistemų santykis
33.      Pagal suformuotą jurisprudenciją Direktyva 85/374 siekiama visiškai suderinti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas joje reglamentuojamais klausimais(16).
34.      Vis dėlto, kaip matyti iš Direktyvos 85/374 aštuonioliktos konstatuojamosios dalies, ta direktyva nesiekiama visiškai suderinti nuostatų dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais joje nereglamentuotais klausimais(17).
35.      Direktyvos 85/374 13 straipsnyje įtvirtinta pagrindinė taisyklė, reglamentuojanti šioje direktyvoje nustatytos atsakomybės be kaltės sistemos ir nacionalinių atsakomybės sistemų santykį: ši direktyva „nedaro įtakos nukentėjusio asmens teisėms, kurias jis gali turėti pagal įstatymu reglamentuojamas sutartinės ar nesutartinės atsakomybės nuostatas arba pagal specialią atsakomybės sistemą, egzistuojančią pranešimo apie [tą] direktyvą metu“.
36.      Sprendime González Sánchez Teisingumo Teismas konstatavo, kad Direktyvos 85/374 13 straipsnio negalima aiškinti taip, kad juo valstybėms narėms suteikiama galimybė išlaikyti kitokią nei šioje direktyvoje numatytą bendrąją atsakomybės už gaminius su trūkumais sistemą(18).
37.      Taigi Direktyvos 85/374 13 straipsnyje daroma nuoroda į teises, kuriomis nukentėjęs asmuo gali remtis pagal įstatymu reglamentuojamas sutartinės ar deliktinės atsakomybės nuostatas, turi būti aiškinama taip, kad šioje direktyvoje įtvirtinta taisyklių sistema „neužkerta kelio taikyti kitas sutartinės ar deliktinės atsakomybės sistemas, grindžiamas kitais pagrindais, pavyzdžiui, kalte arba garantija dėl paslėptų trūkumų“(19).
38.      Nors aišku, kad Direktyvoje 85/374 nustatyta atsakomybės be kaltės sistema taikoma kartu su nacionalinėmis atsakomybės esant kaltei sistemomis, reikia išnagrinėti klausimą, ar kaltė gali būti siejama su gaminio trūkumais.
3.      Ar kaltė gali būti siejama su gaminio trūkumais?
39.      Kaip jau minėta, Direktyvoje 85/374 numatyta atsakomybės sistema yra atsieta nuo bet kokio reikalavimo dėl gamintojo kaltės dėl gaminio su trūkumais(20). Kaltės dėl gaminio su trūkumais atveju atsakomybė yra kitokio pobūdžio, nei nustatyta direktyvoje. Taigi ši direktyva nedraudžia valstybei narei numatyti, kad gamintojas gali būti traukiamas atsakomybėn už kaltus veiksmus, siejamus su gaminiu su trūkumais. Toks elgesys gali būti gaminio su trūkumais, apie kuriuos gamintojas žino, neišėmimas iš apyvartos arba rūpestingumo pareigos ir pareigos imtis prevencinių priemonių padidinant investicijas į bandymus ir mokslo tyrimus dėl gaminio keliamos grėsmės, apie kurią gamintojui buvo pranešta, neįvykdymas.
40.      Atsakomybės esant kaltei pripažinimas esant tokioms situacijoms neprieštarauja Direktyvoje 85/374 numatytai atsakomybės sistemai. Taip yra todėl, kad nors elgesys, dėl kurio nagrinėjamu atveju kyla atsakomybė esant kaltei, neišvengiamai susijęs su gaminio trūkumais ir sauga, jis nepriklauso vien nuo trūkumų. Būtent gamintojo konkretaus neteisėto elgesio įrodymas skiria
bendrosios atsakomybės pobūdį nuo Direktyvoje 85/374 numatytos atsakomybės be kaltės pobūdžio.
41.      Pažymėtina, kad gamintojo rūpestingumo pareigos neįvykdymas, nepaisant pranešimo apie tai, kad gaminys gali kelti žalos grėsmę, taip pat skiriasi nuo situacijos, dėl kurios Teisingumo Teismas priėmė Sprendimą Komisija / Prancūzija(21). Tame sprendime konstatuota, kad Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 85/374, nes, be kita ko, netinkamai perkėlė Direktyvos 85/374 7 straipsnį į nacionalinę teisę. Konkrečiai kalbant, Prancūzijos teisėje buvo numatyta, kad gamintojas negali remtis, be kita ko, vystymosi rizika grindžiamu gynybos pagrindu, nebent gali įrodyti, kad ėmėsi tinkamų priemonių, kad išvengtų dėl gaminio su trūkumais galinčių kilti pasekmių (vadinamoji pareiga „stebėti“ gaminį(22)). Teisingumo Teismas konstatavo, kad nors valstybėms narėms leidžiama visiškai netaikyti Direktyvos 85/374 7 straipsnio e punkte numatyto atleidimo nuo atsakomybės pagrindo pagal šios direktyvos 15 straipsnį, jos neturi teisės keisti atleidimo nuo atsakomybės taikymo sąlygų(23).
42.      Sprendime Komisija / Prancūzija(24) išnagrinėto bendrojo reikalavimo stebėti gaminį nustatymas kaip sąlygos, kurią įvykdęs gamintojas gali remtis vystymosi rizika grindžiamu gynybos pagrindu, skiriasi nuo šioje byloje keliamo klausimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aprašo situaciją, kai gamintojas, būdamas įspėtas apie galimą grėsmę, kylančią dėl gaminio trūkumų, neįvykdo rūpestingumo pareigos ir nesiima tinkamų priemonių, kad išvengtų dėl gaminio su trūkumais galinčių kilti žalingų pasekmių. Taigi kilusi atsakomybė susijusi ne tik su gaminio trūkumais, bet ir su gamintojui tenkančia kalte.
43.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 85/374 13 straipsnis, siejamas su Teisingumo Teismo sprendimu González Sánchez, turi būti aiškinamas taip, kad nuo gaminio su trūkumais nukentėjęs asmuo, remdamasis nacionaline bendrąja atsakomybės esant kaltei sistema, gali reikalauti iš gamintojo savo patirtos žalos atlyginimo, jeigu tokia sistema grindžiama ne vien gaminio trūkumais. Kaltę gali lemti, be kita ko, gaminio neišėmimas iš apyvartos, nepaisant to, kad gamintojas žino, jog jis turi trūkumų, arba rūpestingumo pareigos neįvykdymas dėl gaminio keliamos grėsmės, nepaisant to, kad apie šią grėsmę buvo pranešta gamintojui.
B.      Antrasis klausimas
44.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 85/374 11 straipsnis, pagal kurį šia direktyva nukentėjusiam asmeniui suteiktos teisės išnyksta praėjus 10 metų nuo tos dienos, kai žalą padaręs gaminys buvo išleistas į apyvartą, prieštarauja Chartijos 47 straipsnyje garantuojamai teisei kreiptis į teismą, nes pagal jį iš nukentėjusiojo, kuris dėl gaminio su trūkumais serga progresuojančia liga, atimama teisė kreiptis į teismą.
45.      Direktyvos 85/374 11 straipsniu visiškai suderintas pagal direktyvą nukentėjusiam asmeniui suteiktų teisių įgyvendinimo senaties terminas(25). Jame nustatytas vienodas 10 metų terminas, kuriam pasibaigus tos teisės išnyksta (toliau – naikinamasis terminas), o gamintojas nebeatsako pagal šioje direktyvoje nustatytą sistemą. Jame privalomai nustatytas to termino pradžios taškas: diena, kai gamintojas išleido į apyvartą žalą sukėlusį gaminį. Jame nurodyta vienintelė priežastis, dėl kurios nutrūksta tas terminas – ieškinio pareiškimas tam gamintojui(26).
46.      Sprendime Aventis Pasteur Teisingumo Teismas pažymėjo, kad, kaip matyti iš Direktyvos 85/374 dešimtos konstatuojamosios dalies, ja siekiamą senaties taisyklių suvienodinimą Sąjungos teisės aktų leidėjas įtvirtino vadovaudamasis ir nukentėjusio asmens, ir gamintojo interesais(27).
47.      Senaties taisyklių suvienodinimu siekiama bendrojo Direktyvos 85/374 pirmoje konstatuojamojoje dalyje išreikšto tikslo – pašalinti nacionalinės teisės sistemų skirtumus, galinčius lemti skirtingą vartotojų apsaugos lygį Sąjungos viduje(28).
48.      Kita vertus, pagal Direktyvos 85/374 vienuoliktą konstatuojamąją dalį ja siekiama Sąjungos mastu apibrėžti gamintojo atsakomybės ribas protingu laikotarpiu, atsižvelgiant į tai, kad gaminiai sensta, kuriami griežtesni saugos standartai, o mokslas ir technologijos nuolat tobulėja(29).
49.      Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiu apibrėžti konkrečias Direktyva 85/374 įtvirtintos atsakomybės be kaltės sistemos laiko ribas taip pat norima atsižvelgti į tai, kad šia sistema gamintojui nustatoma didesnė našta nei pagal tradicinę atsakomybės sistemą, ir tai daroma siekiant nestabdyti technologijų raidos, taip pat išsaugoti galimybę apdrausti su šia specialia atsakomybe susijusią riziką(30).
50.      Taigi Direktyvos 85/374 11 straipsniu siekiama užtikrinti gamintojui teisinį saugumą dėl tikslaus momento, kai turėtų baigtis šioje direktyvoje numatyta jo atsakomybė(31).
51.      Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl Direktyvos 85/374 11 straipsnio suderinamumo su Chartijos 47 straipsniu tiek, kiek jame numatytas naikinamasis terminas taikytinas nukentėjusiems asmenims, sergantiems progresuojančia liga.
52.      Direktyvoje 85/374 neapibrėžta sąvoka „progresuojanti liga“. Jos 9 straipsnio a punkte sąvoka „žala“ apibrėžta kaip žala, padaryta mirties ar asmens sužalojimo atveju. Iš Sprendimo Veedfald matyti, kad tikslų šių žalos rūšių turinį turi nustatyti nacionalinių įstatymų leidėjai, su sąlyga, kad asmenys, patyrę žalą dėl gaminio su trūkumais, galės gauti visą tinkamą kompensaciją(32).
53.      Atsižvelgiant į plačią sąvokos „žala“ apibrėžtį, ši sąvoka gali apimti progresuojančią ligą, suprantamą kaip ilgą laiką besitęsiančią patologiją.
54.      Siekiant išnagrinėti Direktyvos 85/374 11 straipsnio suderinamumo su Chartijos 47 straipsniu klausimą, pirmiausia reikia nustatyti, ar terminas, per kurį galima pareikšti ieškinį, pažeidžia Sąjungos teisėje garantuojamą teisę.
55.      Nyderlandų vyriausybė, Komisija ir Taryba rašytinėse pastabose tvirtina, kad naikinamojo termino nustatymas nėra Sąjungos teisės garantuojamos teisės apribojimas. Jos teigia, kad taip yra dėl to, kad pasibaigus atitinkamam laikotarpiui nukentėjusiojo teisė reikalauti atlyginti žalą išnyksta. Kadangi teisės nėra, nukentėjusysis nebegali remtis Sąjungos teisės garantuojamomis teisėmis ir laisvėmis, taigi Chartijos 47 straipsnis negali būti pažeistas. Pagal šį požiūrį naikinamasis terminas turi būti suprantamas tiesiog kaip teisių, kurias nukentėję asmenys turi pagal Direktyvą 85/374, apribojimas laiko atžvilgiu ir kad jam pasibaigus Chartija netaikoma.
56.      Negaliu pritarti tokiam požiūriui aiškinant Chartijos 47 straipsnį.
57.      Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje patvirtinta Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, pagal kurią Sąjungos teisinėje sistemoje užtikrinamos pagrindinės teisės gali būti taikomos visais atvejais, kuriuos reglamentuoja Sąjungos teisė(33).
58.      Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis.
59.      Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos taip pat matyti, kad teise į veiksmingą teisinę gynybą galima remtis vien pagal Chartijos 47 straipsnį, o Sąjungos teisės nuostatos turinys neturi būti patikslintas kitomis Sąjungos teisės ar valstybių narių vidaus teisės nuostatomis. Šios teisės pripažinimas konkrečiu atveju, kaip matyti iš Chartijos 47 straipsnio pirmos pastraipos, reiškia, kad asmuo, kuris ja remiasi, remiasi ir Sąjungos teisės užtikrinamomis teisėmis ar laisvėmis(34).
60.      Nuo gaminio su trūkumais nukentėjusio asmens, reikalaujančio, kad gamintojas atlygintų žalą remiantis Direktyvoje 85/374 įtvirtinta atsakomybe be kaltės, situacija aiškiai patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį. Remdamasis šioje direktyvoje numatyta teise į kompensaciją nukentėjęs asmuo remiasi teise į veiksmingą teisminę gynybą pagal Chartijos 47 straipsnį.
61.      Tai, kad Direktyvos 85/374 11 straipsnyje nustatytas naikinamasis terminas, kuriam pasibaigus išnyksta teisė į žalos atlyginimą, nereiškia, kad šiai nuostatai galima netaikyti jokios jos atitikties Chartijos 47 straipsniui kontrolės. Iš tiesų materialinės teisės išnykimas yra tik šioje direktyvoje numatyto naikinamojo termino taikymo pasekmė. Tikrinant Direktyvos 85/374 11 straipsnio teisėtumą atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį reikėtų sutelkti dėmesį į pačią aplinkybę, kad naikinamasis terminas yra nustatytas, ir į jo savybes, įskaitant jo trukmę, eigos pradžią ir įvykius, dėl kurių jis gali būti sustabdytas ar nutrauktas.
62.      Jei taip nebūtų, būtų galima išvengti bet kokio Sąjungos antrinėje teisėje (arba valstybių narių, veikiančių Sąjungos teisės srityje) nustatyto ieškinio dėl Sąjungoje suteikiamų teisių pareiškimo apribojimo laiko atžvilgiu, t. y. termino, kuriam pasibaigus išnyksta teisės, teisėtumo kontrolės atsižvelgiant į pirminę teisę, priklausomai nuo to, ar atitinkamas naikinamasis terminas suėjo (35).
63.      Toks požiūris prieštarautų teisinės valstybės principui, pagal kurį nei valstybės narės, nei Europos Sąjungos institucijos neišvengia jų aktų atitikties Sutartims kontrolės(36).
64.      Taigi senaties
termino ieškiniui pareikšti nustatymas Direktyvos 85/374 11 straipsnyje turi būti laikomas nukentėjusio asmens teisės į veiksmingą teisminę gynybą apribojimu. Toliau reikia išnagrinėti, ar toks apribojimas gali būti pateisinamas.
65.      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintą teisminės gynybos principą sudaro įvairūs elementai, įskaitant teisę kreiptis į teismą(37).
66.      Chartijos 47 straipsniu ES teisėje užtikrinama apsauga, suteikiama pagal Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 1 dalį(38).
67.      Pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį Chartijoje nurodytų teisių, atitinkančių EŽTK garantuojamas teises, esmė ir taikymo sritis yra tokia, kaip nustatyta toje konvencijoje, tačiau nedraudžiama Sąjungos teisėje numatyti didesnės apsaugos. Taigi Teisingumo Teismas, aiškindamas Chartijos 47 straipsnį, turi atsižvelgti į atitinkamas EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje garantuojamas teises kaip į minimalų apsaugos lygį, kaip jas aiškina Europos Žmogaus Teisių Teismas(39).
68.      Teisingumo Teismo jurisprudencijoje aiškiai nurodyta, kad teisė kreiptis į teismą nėra absoliuti ir kad gali būti nustatyti proporcingi šios teisės apribojimai, kuriais siekiama teisėto tikslo ir nepažeidžiama pati šios teisės esmė(40). Kaip matyti iš Chartijos 52 straipsnio 1 dalies, ja leidžiama apriboti naudojimąsi tokiomis teisėmis, jei šie apribojimai numatyti įstatymo, nekeičia minėtų teisių esmės ir, remiantis proporcingumo principu, yra būtini ir tikrai atitinka Europos Sąjungos pripažintus bendrojo intereso tikslus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti(41).
69.      Pirma, kiek tai susiję su reikalavimu, pagal kurį bet koks naudojimosi pagrindinėmis teisėmis apribojimas turi būti numatytas įstatyme, Direktyvos 85/374 11 straipsnyje aiškiai numatyta naikinamojo termino taisyklė. Taigi laikomasi teisėtumo principo.
70.      Antra, dėl teisės kreiptis į teismą esmės paisymo Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisinę gynybą esmę sudaro, be kita ko, tokios teisės turėtojo galimybė kreiptis į teismą, kompetentingą užtikrinti Sąjungos teisėje numatytų teisių laikymąsi ir nagrinėti visus klausimus, susijusius su jo nagrinėjamai bylai svarbiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis(42).
71.      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad iš Direktyvos 85/374 11 straipsnio matyti, jog pasibaigus terminui išnyksta tik tos teisės, kurios suteiktos pagal Direktyvą 85/374. Pagal šios direktyvos 11 straipsnį, siejamą su jos 13 straipsniu(43), nedraudžiama nukentėjusiam asmeniui pareikšti ieškinio pagal nacionalinės teisės nuostatas, reglamentuojančias sutartinę ar deliktinę atsakomybę, jeigu taikytina nacionalinė atsakomybės sistema, kuria tas asmuo remiasi, skiriasi nuo nustatytosios minėtoje direktyvoje(44).
72.      Nyderlandų vyriausybė, Komisija ir Taryba tvirtina, kad, atsižvelgiant į tai, kad teisės ir jų gynimo priemonės, numatytos nukentėjusiam asmeniui siekiant pareikalauti žalos atlyginimo pagal Sąjungos teisę ir nacionalinę teisę, vienos kitas papildo, Direktyvos 85/374 11 straipsnyje paisoma teisės kreiptis į teismą esmės. Komisija per teismo posėdį konkrečiai teigė, kad yra daug „atsakomybės sluoksnių“, kuriais galima remtis, ir atsižvelgiant į tai teisė kreiptis į teismą negali būti pažeista.
73.      Man atrodo, kad taikyti šį požiūrį sudėtinga, nes juo remiantis Sąjungos teisės nuostata gali būti išnagrinėta tik jeigu nacionalinėje teisėje numatyta teisių ir jų gynimo priemonių. Kaip jau minėta, Chartijos 47 straipsnyje įtvirtinta teisė į veiksmingą teisinę gynybą iš esmės apima, be kita ko, šios teisės turėtojo galimybę kreiptis į teismą, kompetentingą užtikrinti Sąjungos teisėje numatytų teisių laikymąsi. Vokietijos vyriausybė per teismo posėdį nurodė, kad šiuo atžvilgiu ši galimybė nepriklauso nuo nacionalinėje teisėje dėl deliktinės atsakomybės asmeniui garantuojamų teisių. Be to, atsižvelgiant į Direktyva 85/374 atliktą visišką suderinimą, kiekvieno nukentėjusio asmens teisė reikalauti atlyginti žalą pagal šioje direktyvoje įtvirtintą atsakomybės už gaminius su trūkumais sistemą išnyksta pasibaigus dešimties metų naikinamajam terminui. Jeigu valstybės narės numato teisę reikalauti atlyginti žalą pasibaigus šiam terminui, tos teisės pagrindas negali būti toks pat, koks nustatytas šioje direktyvoje. Suinteresuotieji asmenys dėl gaminio su trūkumais nebegali naudotis atsakomybės be kaltės sistema, visų pirma taisyklėmis, susijusiomis su įrodinėjimo pareiga.
74.      Taigi atsakymas į klausimą, ar Direktyvos 85/374 11 straipsnyje nustatytas naikinamasis terminas atitinka teisės kreiptis į teismą esmę, siekiant apginti šioje direktyvoje užtikrinamą teisę reikalauti atlyginti žalą, negali priklausyti nuo to, ar nacionalinėje teisėje gali būti numatyta kitų teisių ir jų gynimo priemonių, turinčių kitą pagrindą, nei nustatytas šioje direktyvoje.
75.      Bet kuriuo atveju valstybės narės neprivalo reglamentuodamos bendrąją atsakomybės sistemą numatyti ilgesnio senaties termino, kuris leistų nukentėjusiems asmenims pareikšti ieškinį remiantis kitu pagrindu, nei nustatytas Direktyvoje 85/374.
76.      Taigi neatrodo, kad skirtingą teisinį pagrindą turinčių teisių ir jų gynimo priemonių buvimas gali būti vertinamas kaip įrodymas, kad nepažeidžiama teisės kreiptis į teismą esmė.
77.      Direktyvos 85/374 11 straipsnyje numatytas naikinamasis terminas pagal pobūdį yra „absoliutus terminas“(45). Vienintelė aplinkybė, kuriai esant teisės gali neišnykti, yra situacija, kai žalą patyręs asmuo per tą laiką pareiškia gamintojui ieškinį. Naikinamojo termino
taikymas yra besąlyginis(46), t. y. jis sistemingai taikomas visiems žalą patyrusiems asmenims be jokių išimčių ir nevertinant individualaus patirtos žalos pobūdžio ir nukentėjusių asmenų gebėjimo įvertinti patirtą žalą.
78.      Europos Žmogaus Teisių Teismas išnagrinėjo besąlyginių naikinamųjų terminų suderinamumą su teise kreiptis į teismą Sprendime Howald Moor ir kiti prieš Šveicariją(47). Toje byloje išnagrinėtu atveju nukentėjusieji sirgo latentinės formos liga, siejama su asbesto poveikiu, kuri pasireiškė pasibaigus nacionalinėje teisėje nustatytam 10 metų senaties terminui. Kadangi su asbesto poveikiu siejamų ligų latentinis laikotarpis trunka kelis dešimtmečius, Europos Žmogaus Teisių Teismas pripažino, kad nustatytas 10 metų senaties terminas, kuris prasidėjo tą dieną, kai atitinkamas asmuo patyrė asbesto dulkių poveikį, neišvengiamai būtų pasibaigęs(48). Jeigu moksliškai įrodyta, kad asmuo negali žinoti, jog serga tam tikra liga, į šią aplinkybę reikia atsižvelgti skaičiuojant senaties terminą(49). Atsižvelgdamas į išskirtines šios bylos aplinkybes, Europos Žmogaus Teisių Teismas nusprendė, kad atitinkamo senaties termino taikymas apribojo galimybę kreiptis į teismą tiek, kad buvo iš esmės pažeista pareiškėjų teisė(50).
79.      Besąlyginių naikinamųjų terminų suderinamumo su
teise kreiptis į teismą klausimas taip pat buvo iškeltas Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendime Sanofi Pasteur prieš Prancūziją dėl asmenų, sergančių progresuojančia liga, siejama su vakcinacija(51).  Nacionaliniai (Prancūzijos) teismai iš esmės laikėsi nuomonės, kad nukentėjusio asmens pareikšto ieškinio senaties termino pradžia yra žalos stabilizavimasis. Farmacijos bendrovė tvirtino, kad senaties termino pradžios nustatymo būdas pažeidžia teisinio saugumo principą, pripažįstamą EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje, ir jos teisę netrukdomai naudotis savo nuosavybe, garantuojamą jos Pirmojo papildomo protokolo 1 straipsnyje.
80.      Europos Žmogaus Teisių Teismas pripažįsta, kad latentinės formos liga susirgę nukentėjusieji byloje Howald Moor ir kiti prieš Šveicariją skiriasi nuo progresuojančia liga sergančių nukentėjusiųjų byloje Sanofi Pasteur prieš Prancūziją. Pirmieji apie savo ligą sužinojo tik pasibaigus ieškiniui pareikšti skirtam terminui, o antrųjų nukentėjusių asmenų ieškinio dėl žalos atlyginimo senaties terminas ligos diagnozavimo momentu dar nebuvo suėjęs(52). Vis dėlto,
Europos Žmogaus Teisių Teismo nuomone, šis skirtumas neturėjo lemiamos reikšmės tam, kad būtų skirtingai vertinama progresuojančia liga sergančių nukentėjusiųjų teisė kreiptis į teismą.
81.      Iš tiesų Europos Žmogaus Teisių Teismas nusprendė, kad klausimų dėl teisės kreiptis į teismą kyla tuo atveju, kai asmens, kurio fizinė neliečiamybė buvo pažeista, ieškinio dėl žalos atlyginimo senaties terminas sueina anksčiau, nei šis asmuo faktiškai gali įvertinti savo patirtą žalą(53). Teismas konstatavo, kad dėl nukentėjusiosios ligos kintamojo pobūdžio ir dėl to, kad ji nesistabilizavo, nukentėjusioji negalėjo „visapusiškai įvertinti patirtos žalos“, taigi negalėjo pareikšti ieškinio vakciną pagaminusiai bendrovei anksčiau, nei liga stabilizavosi, siekdama gauti visą kompensaciją(54).
82.      Iš šios Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos matyti, kad besąlygiškai taikant naikinamąjį terminą progresuojančia liga sergantiems nukentėjusiems asmenims gali būti pažeista teisė kreiptis į teismą, jeigu nukentėjusiam asmeniui užkertamas kelias pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo anksčiau, nei jis gali įvertinti visos patirtos žalos dydį.
83.      Atsižvelgiant į šiuos argumentus atrodo, kad besąlyginis Direktyvos 85/374 11 straipsnyje nustatyto naikinamojo termino taikymas visiems nukentėjusiems asmenims, ypač sergantiems progresuojančia liga, kurie, remiantis medicininiais įrodymais, negalėjo žinoti viso jiems padarytos žalos dydžio, regis, gali iš esmės pažeisti Chartijos 47 straipsnyje garantuojamą jų teisę kreiptis į teismą.
84.      Vis dėlto Nyderlandų vyriausybė tvirtino, kad Direktyvos 85/374 11 straipsnis nepažeidžia nukentėjusių asmenų, sergančių progresuojančia liga, teisės kreiptis į teismą esmės. Taip yra todėl, kad akivaizdu, jog žala padaryta, net jei ši žala gali padidėti. Taigi progresuojančia liga sergantis nukentėjusysis, kitaip nei sergantis latentinės formos liga, gali pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo prieš pasibaigiant naikinamajam terminui.
85.      Vokietijos vyriausybė taip pat pritaria šiam požiūriui ir mano, kad valstybėms narėms tenka užduotis leisti nukentėjusiems asmenims pareikšti ieškinį prieš sueinant senačiai. Rašytinėse pastabose ir per posėdį ji išsamiai paaiškino, kad pagal Vokietijos teisės aktus nukentėjęs asmuo gali pareikšti ieškinį dėl pripažinimo (Festellungsklage)(55). Šiuo ieškiniu dėl pripažinimo siekiama nustatyti gamintojo atsakomybę atlyginti žalą, nors žala kinta ir jos dydžio dar negalima nustatyti. Be to, jį pareiškus nutrūksta Direktyvos 85/374 11 straipsnyje numatytas 10 metų naikinamasis terminas.
86.      Taigi galima teigti, kad nacionalinėje proceso teisėje turi būti sureglamentuota progresuojančia liga sergančių nukentėjusiųjų situacija ir numatyti atitinkami mechanizmai, siekiant užkirti kelią tam, kad sueitų tų asmenų ieškinio senaties terminas. Vadovaujantis šiuo požiūriu, ne Direktyvos 85/374 11 straipsnis pažeistų teisę kreiptis į teismą, o nacionalinė procesinė teisė, jeigu joje nebūtų atsižvelgta į tų asmenų situaciją.
87.      Vis dėlto šis požiūris
nepagrįstas. Pirma, jis sunkiai dera su šia nuostata siekiamu visišku senaties termino suderinimu ir dėl jo progresuojančia liga sergančių nukentėjusių asmenų teisės kreiptis į teismą apsauga gali tapti fragmentiška. Šiuo klausimu primintina, kad, priešingai, nei reglamentuojant senaties terminą Direktyvos 85/374 10 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią ši direktyva nedaro įtakos senaties termino sustabdymą ar nutraukimą reglamentuojantiems valstybių narių įstatymams, jos 11 straipsnyje įtvirtinant naikinamąjį terminą nedaroma jokios nuorodos į tokius įstatymus. Atakydama į Teisingumo Teismo užduotą klausimą dėl šio termino ypatybių, Komisija nurodė, kad joks nacionalinis procesinis mechanizmas, kuris gali būti taikomas progresuojančios ligos situacijai sureguliuoti, negali pakenkti visiškam naikinamojo termino suderinimui.
88.      Antra, neatrodo, kad taikant požiūrį, pagal kurį šį klausimą paliekama spręsti vadovaujantis nacionaline procesine autonomija, galima pašalinti riziką, kad Sąjungos lygmeniu nustačius besąlyginį naikinamąjį terminą reikalavimai bus atmetami. Jeigu nukentėję asmenys privalo pareikšti ieškinį anksčiau, nei gali įvertinti savo ligą, kyla pavojus, kad jie negalės susipažinti su visa informacija(56). Per posėdį LF advokatas nurodė, kad neturėdamas visos informacijos nukentėjęs asmuo gautų nepalankią ekspertizę. Tokiu atveju ieškinį pareiškęs nukentėjęs asmuo neišvengiamai gautų ne visą žalos atlyginimą arba, dar blogiau, jo ieškinys būtų atmestas. Toks rezultatas prieštarautų Chartijos 47 straipsniui, kuriame teisės turėtojui užtikrinta galimybė veiksmingai parengti ir pareikšti ieškinį. Kaip yra nurodęs Europos Žmogaus Teisių Teismas, teisė kreiptis į teismą turi būti „reali ir veiksminga“, o ne „teorinė ar iliuzinė“(57).
89.      Dėl šių priežasčių manau, kad Direktyvos 85/374 11 straipsnyje numatyto naikinamojo termino besąlygiškas taikymas visiems nukentėjusiems asmenims, neatsižvelgiant į konkrečias asmenų, sergančių progresuojančia liga, kurių būklė nesistabilizavo iki šio termino pabaigos, aplinkybes, neatitinka Chartijos 47 straipsnyje garantuojamos teisės kreiptis į teismą esmės.
90.      Trečia, jeigu Teisingumo Teismas nepritars mano analizei dėl teisės kreipti į teismą esmės, reikės patikrinti, ar Direktyvos 85/374 11 straipsnyje numatytas naikinamasis terminas atitinka proporcingumo principą tiek, kiek jis taikomas nukentėjusiems asmenims, sergantiems progresuojančia liga.
91.      Pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Chartijoje įtvirtintų teisių ir laisvių ribojimai, kurie gali būti nustatyti Sąjungos teisės aktuose, neviršytų to, kas tinkama ir reikalinga siekiamiems teisėtiems tikslams įgyvendinti arba kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti. Kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią. Be to, bendrojo intereso tikslo negalima siekti neatsižvelgiant į tai, kad jis turi būti derinamas su pagrindinėmis teisėmis, kurioms daro įtaką atitinkama priemonė, nustatant pusiausvyrą tarp bendrojo intereso tikslo ir nagrinėjamų teisių, siekiant užtikrinti, kad šia priemone sukelti nepatogumai nebūtų neproporcingi siekiamiems tikslams(58).
92.      Dėl klausimo, ar dešimties metų naikinamasis terminas atitinka bendrojo intereso tikslą, primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją teisinio saugumo sumetimais nustatomi pagrįsti naikinamieji terminai ieškiniui pareikšti yra suderinami su Sąjungos teise(59). 11 straipsniu konkrečiai siekiama suteikti gamintojui teisinio saugumo taikant šioje direktyvoje numatytą atsakomybės be kaltės sistemą(60).
93.      Europos Žmogaus Teisių Teismas taip pat yra ne kartą pripažinęs, kad nustatant senaties terminus, kurie yra vienas iš teisėtų teisės kreiptis į teismą apribojimų, siekiama svarbių tikslų, t. y. užtikrinti teisinį saugumą ir ginčų baigtinumą, apsaugoti potencialius atsakovus nuo pasenusių reikalavimų, nuo kurių gali būti sunku apsiginti, ir užkirsti kelią bet kokiam neteisingumui, kuris galėtų atsirasti, jei teismai būtų įpareigoti priimti sprendimus dėl įvykių, kurie įvyko tolimoje praeityje, remdamiesi įrodymais, kurie dėl praėjusio laiko galėjo tapti nepatikimi ir neišsamūs(61).
94.      Be to, Europos Žmogaus Teisių Teismas pažymėjo, kad teisinio saugumo principas yra vienas iš pagrindinių teisinės valstybės aspektų(62).
95.      Taigi teisinis saugumas ir geras teisingumo vykdymas yra Sąjungos pripažinti bendri interesai, kaip tai suprantama pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, kurie pateisina pagal Chartijos 47 straipsnį garantuojamų teisių įgyvendinimo apribojimą.
96.      Dėl klausimo, ar aptariamas naikinamasis terminas viršija tai, kas tinkama ir reikalinga šiems tikslams pasiekti, reikia pažymėti, kad Direktyvoje 85/374 įtvirtintos nuostatos dėl atsakomybės be kaltės yra sudėtingo įvairių interesų derinimo rezultatas(63). Iš pirma nurodytos jurisprudencijos(64) matyti, kad nustatant senaties termino taisykles užtikrinamas teisinis saugumas ir atsižvelgiama į tai, kad atsakomybė be kaltės gamintojams yra didesnė našta nei ta, kuri kyla pagal bendrąją nacionalinę sistemą – šią naštą atspindi ir būtinybė apsidrausti nuo rizikos, susijusios su šia konkrečia atsakomybe(65).
97.      Atsižvelgiant į didelę Sąjungos teisės aktų leidėjo diskreciją suderinti įvairius interesus, 10 metų naikinamasis terminas, skaičiuojamas nuo gaminio su trūkumais pateikimo rinkai, kaip Komisija nurodė rašytinėse pastabose, „paprastai“ ir „daugeliu atvejų“ atrodo pakankamai ilgas, kad nukentėję asmenys galėtų pareikšti ieškinį gamintojui.
98.      Vis dėlto, kaip aiškiai nurodyta doktrinoje, nėra jokio universalaus naikinamojo termino, kurį nustačius būtų galima tinkamai suderinti žalą sveikatai patyrusių asmenų ir gamintojų interesus(66). Nors teoriškai naikinamasis terminas nukentėjusiems asmenims atrodo pakankamai ilgas, regis, jis nėra pritaikytas
tam tikriems išskirtiniams kūno sužalojimo atvejams, kai žala atsiranda ne iš karto ar netrukus po žalą sukėlusio įvykio, o palaipsniui. Neatsižvelgus į šią specifinę situaciją, būtų nepaisoma to, kad tų nukentėjusių asmenų teisių išnykimą lemia ne jų neveikimas, o tai, kad jiems teko susirgti tokia progresuojančia liga.
99.      Rašytinėse pastabose ir per posėdį Komisija iš esmės nurodė, kad progresuojančia liga sergantys nukentėjusieji vis dar gali pareikšti ieškinį per nustatytą naikinamąjį terminą, jeigu jaučia kai kuriuos simptomus, ir gauti tam tikrą žalos atlyginimą (un certain dédommagement).
Žalos atlyginimas neišvengiamai bus dalinis, jeigu ieškinio pareiškimo momentu negalima nustatyti gaminio su trūkumais viso poveikio. Be to, Komisija tvirtino, kad, jei tai numatyta nacionalinės teisės nuostatose, nukentėjęs asmuo gali prašyti sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol žala bus visiškai žinoma, kad galėtų papildyti savo pradinį ieškinį ir gauti visą žalos atlyginimą.
100. Dėl pirma nurodytų priežasčių(67) galimybė gauti dalinį žalos atlyginimą neatrodo pakankama nukentėjusio asmens teisės veiksmingai pareikšti ieškinį požiūriu. Be to, tai, kad nacionalinėje proceso teisėje gali būti numatyta galimybė prašyti sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus žinomas visas žalos dydis, yra ne tik hipotetiška, bet ir, atsižvelgiant į konkrečias nacionalinės teisės nuostatas, gali neatitikti Direktyva 85/374 atlikto
naikinamojo termino visiško suderinimo.
101. Būtinybę ištaisyti neproporcingus absoliutaus naikinamojo termino taikymo tam tikrų kategorijų žalai rezultatus patvirtina Direktyva (ES) 2024/2853(68) padaryti pakeitimai. Šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje pateikta nukrypti leidžianti nuostata dėl nukentėjusių asmenų, kurie negalėjo inicijuoti teismo proceso per naikinamąjį terminą dėl kūno sužalojimo latentiškumo. Tiems nukentėjusiems asmenims naikinamasis terminas pratęstas iki 25 metų. Iš šios direktyvos 57 konstatuojamosios dalies matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas pratęsė naikinamąjį terminą, „siek[damas] užtikrinti, kad nebūtų nepagrįstai apribojama gaminio su trūkumais sukeltos žalos atlyginimo galimybė, tais atvejais, kai kūno sužalojimo simptomai, remiantis medicininiais įrodymais, atsiranda lėtai“.
102. Nors Direktyva 2024/2853 pagrindinei bylai netaikytina(69), priežastys, kuriomis grindžiamas naikinamojo termino pakeitimas, rodo, kad visiškai neatsižvelgus į konkrečių žalos kategorijų ypatumus galima pažeisti atitinkamų nukentėjusių asmenų teisę kreiptis į teismą.
103. Dėl šių priežasčių manau, kad taikant Direktyvos 85/374 11 straipsnyje numatytą naikinamąjį terminą neproporcingai ribojama progresuojančia liga sergančių nukentėjusių asmenų, kurie dėl kintamojo ligos pobūdžio negali visapusiškai įvertinti savo būklės ir dėl to negali pareikšti ieškinio gamintojui per šį terminą, teisė kreiptis į teismą.
104. Sąjungos teisės aktų leidėjas turi nustatyti išsamias taisykles, siekdamas pritaikyti naikinamąjį terminą prie išskirtinių atvejų, kai nukentėję asmenys serga progresuojančia liga, ir užtikrinti visų esamų interesų pusiausvyrą.
105. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 85/374 11 straipsnis, pagal kurį šioje direktyvoje nukentėjusiam asmeniui suteiktos teisės išnyksta praėjus 10 metų nuo tos dienos, kai gaminys, dėl kurio atsirado žala, buvo išleistas į apyvartą, negalioja atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį tiek, kiek,
dėl jo taikymo išnyksta
progresuojančia liga sergančių nukentėjusių asmenų, kurie, remiantis medicininiais įrodymais, dėl progresuojančios patologijos negali įvertinti viso jiems padarytos žalos dydžio, taigi per šį terminą negali pareikšti ieškinio gamintojui, teisė į žalos atlyginimą, ir jie taip netenka teisės kreiptis į teismą.
C.      Trečiasis klausimas
106. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 85/374 10 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad progresuojančios ligos atveju trejų metų žalos išieškojimo senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kai sužinoma apie visą žalą, visų pirma nustatant būklės stabilizavimosi datą, kuri apibrėžiama kaip momentas, kai nukentėjusio asmens būklė nebeprogresuoja. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat subsidiariai klausia, ar šį senaties terminą reikia suprasti taip, kad jis skaičiuojamas nuo tos dienos, kai žala neabejotinai atsirado ir gali būti siejama su gaminiu su trūkumais, neatsižvelgiant į vėlesnę jos raidą.
107. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Cour de cassation (Kasacinis Teismas) grąžino pagrindinę bylą nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, motyvuodamas tuo, kad the Cour d’appel de Caen (Kano apeliacinis teismas) nusprendė, jog LF ieškinys yra nepriimtinas, neišsiaiškinęs, ar jos sveikatos būklė stabilizavosi(70).
108. Primintina, kad Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog trejų metų senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai ieškovas „sužinojo arba pagrįstai turėjo sužinoti apie žalą, gaminio trūkumą ir gamintojo tapatybę“. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausime kalbama apie datos, kurią ieškovas, t. y. progresuojančia liga sergantis nukentėjęs asmuo, sužinojo apie žalą, nustatymą.
109. Pagal suformuotą jurisprudenciją iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, kad, kai Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nedaroma nuorodos į valstybių narių teisę, norint nustatyti šios nuostatos prasmę ir apimtį, jos reikšmė visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai, atsižvelgiant ne tik į nuostatos formuluotę, bet ir jos kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus(71).
110. Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalyje aiškiai nedaroma nuorodos į valstybių narių teisę, pagal kurią būtų galima nustatyti senaties termino pradžios dieną. 10 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda į nacionalinę teisę tik tiek, kiek joje reglamentuojamas senaties termino sustabdymas ar nutraukimas, o ne dėl dies a quo. Be to, kaip matyti iš dešimtos konstatuojamosios dalies, savarankiškas ir vienodas senaties termino pradžios datos aiškinimas atitinka šios direktyvos tikslą nustatyti vienodą ieškinio senaties terminą bylai dėl kompensacijos iškelti.
111. Dėl Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalies formuluotės pažymėtina, kad šioje nuostatoje senaties termino pradžia siejama su sužinojimu (arba numanomu sužinojimu) apie žalą. Neatrodo, kad vien iš šios formuluotės būtų galima padaryti išvadą, ar sužinojimas turi būti suprantamas taip, kad tai atsitinka tik nukentėjusio asmens sveikatos būklės stabilizavimosi dieną, ar tą dieną, kai žala neabejotinai atsirado, neatsižvelgiant į jos padidėjimą ateityje.
112. Kalbant apie Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalies kontekstą, reikia priminti, kad pagal jos 4 straipsnį nukentėjęs asmuo privalo įrodyti žalą, gaminio trūkumą ir priežastinį ryšį tarp trūkumo ir padarytos žalos. Direktyvos 85/374 9 straipsnio a punkte aiškiai nustatyta, kad sąvoka „žala“ apima žalą, padarytą mirties ar asmens sužalojimo atveju.
113. Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad dėl ankstesniame punkte nurodyto pobūdžio žalos turi būti numatytas visas ir tinkamas žalos atlyginimas dėl gaminio su trūkumais nukentėjusiems asmenims(72).
114. Data, nuo kurios pagal Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalį pradedamas skaičiuoti senaties terminas, turi būti nustatyta taip, kad nukentėjęs asmuo galėtų įrodyti, jog įvykdytos visos gamintojo atsakomybei kilti būtinos sąlygos. Taigi, kaip iš esmės tvirtino Komisija, nukentėjęs asmuo turi pakankamai išsamiai žinoti apie aplinkybes, susijusias su visomis šiomis sąlygomis, įskaitant pakankamai išsamias žinias apie žalą. Pakankamai gerai žinodamas apie žalą nukentėjęs asmuo gali gauti visą tinkamą žalos atlyginimą.
115. Apskritai žinojimas, kada neabejotinai atsirado žala, gali būti laikomas tinkamu reikalavimu nukentėjusių
asmenų
ieškiniui pareikšti. Kaip per teismo posėdį iš esmės pažymėjo Komisija, yra kūno sužalojimų atvejų, kai nereikia laukti, kol žala taps akivaizdi, nes yra pakankamai žinių apie žalą ir atitinkamais atvejais – apie tai, kaip ji vystysis ateityje. Vis dėlto progresuojančios ligos atveju, nukentėjusio asmens būklei nesistabilizavus, šis asmuo negali įvertinti patirtos žalos pobūdžio. Stabilizavimosi data turi būti nustatoma remiantis medicininiais duomenimis; ji nepriklauso nuo nukentėjusio asmens asmeninio vertinimo(73). Taigi šiems nukentėjusiems asmenims senaties terminas neturėtų prasidėti iki stabilizavimosi dienos, suprantamos kaip data, kai jų sveikatos būklė nustoja keistis.
116. Jeigu būtų remiamasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo subsidiariai pasiūlyta data, t. y. diena, kai žala neabejotinai atsirado, jeigu ji progresuojančios ligos atveju suprantama kaip pirmųjų simptomų atsiradimo diena, tai galėtų labai pakenkti nukentėjusio asmens galimybei veiksmingai pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo. Kaip Komisija pažymėjo rašytinėse pastabose, tuo atveju, kai žala dar nėra pakankamai akivaizdi, nukentėjęs asmuo galėtų būti atgrasytas nuo brangiai kainuojančio ieškinio pareiškimo, nors praėjus keliems mėnesiams ar metams šis asmuo galėtų geriau apibrėžti žalos dydį. Be to, jei nukentėjęs asmuo pareiškia ieškinį, kai žala vis dar yra nedidelė ir jo sveikatos būklė vis dar kinta, jis rizikuoja gauti dalinį žalos atlyginimą(74).
117. Dėl taisyklių, prie kurių priskirtinas ir Direktyvos 85/374 10 straipsnis, tikslo iš tos direktyvos devintos konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, kad vartotojų apsauga reikalauja kompensacijos mirties ir sužalojimo atveju. Kaip jau minėta šioje išvadoje, nukentėjęs asmuo turi turėti galimybę veiksmingai pasinaudoti teise reikalauti viso tinkamo patirtos žalos atlyginimo.
118. Vokietijos vyriausybė tvirtino, kad trejų metų senaties terminas turi būti pradėtas skaičiuoti nuo tos dienos, kai tampa aišku, kad padaryta žala, ir kai nukentėjęs asmuo, įskaitant progresuojančią žalą patyrusį asmenį, sužino apie žalos atsiradimą. Kaip jau minėta, progresuojančios žalos atveju Vokietijos teisės aktuose numatyta galimybė pareikšti ieškinį dėl pripažinimo(75). Vokietijos vyriausybė teigė, kad toks ieškinys reiškiamas tais atvejais, kai žala atsiras vėliau ir jos „paprastai“ galima tikėtis. Vis dėlto „neįprastos“ žalos, kurios negalima numatyti, atveju naujas senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo to momento, kai ieškovas sužinojo apie žalą.
119. Komisija rašytinėse pastabose tvirtino, kad negalima atmesti, jog tam tikrose nacionalinės teisės sistemose numatyta galimybė nukentėjusiems asmenims prašyti sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol apie žalą bus pakankamai žinoma. Vis dėlto ji pripažino, kad tokia galimybė numatyta ne visose valstybėse narėse.
120. Skirtingi požiūriai, kuriais gali būti vadovaujamasi nacionaliniuose įstatymuose, rodo, kad nukentėjusių asmenų galimybės reikalauti atlyginti žalą apsauga gali būti skirtinga, nelygu nacionalinė proceso teisė, o senaties terminas turi būti vienodas. Be to, reikalavimas, kad nukentėjęs asmuo palaipsniui didintų prašomos kompensacijos sumą, atsižvelgdamas į dėl pažeidimo padarytą papildomą žalą, gali lemti dideles išlaidas ir laiko sąnaudas ir taip pakenkti teisės į žalos atlyginimą taptų veiksmingumui(76).
121. Siekiant užtikrinti vienodą dienos, nuo kurios pradedamas skaičiuoti senaties terminas, aiškinimą ir progresuojančia liga sergančio nukentėjusio asmens teisės reikalauti žalos atlyginimo veiksmingumą, negalima teigti, kad ši diena yra ankstesnė nei patirtos žalos stabilizavimosi diena. Stabilizavimosi diena nustatoma remiantis medicininiais duomenimis.
122. Vadovaujantis šiuo Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalies aiškinimu, reikia pripažinti, kad progresuojančios ligos atveju trejų metų senaties terminas pradedamas skaičiuoti tik nuo žalos stabilizavimosi dienos, net jei žala atsirado anksčiau.
123. Šis Direktyvos 85/374 10 straipsnio aiškinimas turi būti taikomas atsižvelgiant į mano atsakymą, pateiktą šioje išvadoje nagrinėjant antrąjį klausimą. Iš tiesų, siekiant išsaugoti 10 straipsnio veiksmingumą progresuojančia liga sergančių nukentėjusių asmenų požiūriu, 11 straipsnyje numatytas naikinamasis terminas turi būti nustatytas taip, kad būtų atsižvelgta į ypatingą jų padėtį ir į jų teisę į veiksmingą teisminę gynybą pagal Chartijos 47 straipsnį.
124. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad progresuojančios ligos atveju šioje nuostatoje numatytas trejų metų senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo žalos stabilizavimosi dienos, kuri apibrėžiama kaip momentas, nuo kurio, remiantis medicininiais įrodymais, nukentėjusio asmens būklė nebesikeičia.
V.      Išvada
125. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Cour d’appel de Rouen (Ruano apeliacinis teismas, Prancūzija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      1985 m. liepos 25 d.
Tarybos direktyvos 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo 13 straipsnis, siejamas su 2002 m. balandžio 25 d.
Teisingumo Teismo sprendimu González Sanchez (C‑183/00, EU:C:2002:255), turi būti aiškinamas taip, kad nuo gaminio su trūkumais nukentėjęs asmuo, remdamasis bendrąja atsakomybės esant kaltei sistema, gali reikalauti iš gamintojo savo patirtos žalos atlyginimo, jeigu tokia sistema grindžiama ne vien gaminio trūkumais. Kaltę gali lemti, be kita ko, gaminio neišėmimas iš apyvartos, nepaisant to, kad gamintojas žino, jog jis turi trūkumų, arba rūpestingumo pareigos neįvykdymas dėl gaminio keliamos grėsmės, nepaisant to, kad apie šią grėsmę buvo pranešta gamintojui.
2.      Direktyvos 85/374 11 straipsnis, pagal kurį šioje direktyvoje nukentėjusiam asmeniui suteiktos teisės išnyksta praėjus 10 metų nuo tos dienos, kai gaminys, dėl kurio atsirado žala, buvo išleistas į apyvartą,
negalioja atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį tiek, kiek,
dėl jo taikymo išnyksta progresuojančia liga sergančių nukentėjusių asmenų, kurie, remiantis medicininiais įrodymais, dėl progresuojančios patologijos negali įvertinti viso jiems padarytos žalos dydžio, taigi per šį terminą negali pareikšti ieškinio gamintojui, teisė į žalos atlyginimą, ir jie taip netenka teisės kreiptis į teismą.
3.      Direktyvos 85/374 10 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip, kad progresuojančios ligos atveju šioje nuostatoje numatytas trejų metų senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo žalos stabilizavimosi dienos, kuri apibrėžiama kaip momentas, nuo kurio, remiantis medicininiais įrodymais, nukentėjusio asmens būklė nebesikeičia.
1      Originalo kalba: anglų.
2      1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo (OL L 210, 1985, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 257), su pakeitimais, padarytais 1999 m. gegužės 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/34/EB (OL L 141, 1999, p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 147) (toliau – Direktyva 85/374).
3      Kol buvo priimta 2024 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2024/2853 dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais, kuria panaikinama Tarybos direktyva 85/374/EEB (OL L 2024/2853).
4      White, F., „Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of the harmonisation, the internal market and consumer protection“, leidinyje Giliker, P. (red.), Research Handbook on EU Tort Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2017.
5      Cousy, H., „Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes“, leidinyje Terryn, E., Straetmans G. ir Colaert, V. (red.), Landmark Cases of EU Consumer Law, In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Cambridge, Antwerp, Portland, 2013, p. 291–306, būtent p. 296.
6      2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 20 punktas).
7      Binon, J.‑M., „La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne“, leidinyje Van Schoubroeck_C., Devroe, W., Geens, K. and Stuyck, J. (red.), Over Grenzen, Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antwerp, Cambridge, 2011, p. 591–603.
8      2023 m. lapkričio 15 d.
sprendimai Nr. 22-21.174, 22-21.178, 22-21.179 ir 22-21.180. Šie sprendimai buvo priimti nagrinėjant apeliacinius skundus, kuriuos pateikė nuo vaisto „Médiator“ nukentėję asmenys.
9      Klausimą, ar tariamą kaltę iš tikrųjų galima konstatuoti esant konkrečios bylos aplinkybėms, sprendžia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
10      Šiuo klausimu žr. 2021 m. birželio 10 d. Sprendimą KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, 31 punktas). Sąvoka „gamintojas“ apibrėžta Direktyvos 85/374 3 straipsnyje.
11      Taschner, H. C., „Product liability: Basic problems in a comparative law perspective“, leidinyje  Fairgrieve, D. (red.), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2005, p. 155–166, konkrečiai – p. 161 (išskirta mano).
12      2021 m. birželio 10 d. Sprendimas KRONE–Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, 33 punktas).
13      Šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimą Boston Scientific Medizintechnik (C‑503/13 ir C‑504/13, EU:C:2015:148, 39 punktas).
14      1997 m. gegužės 29 d. Sprendimas Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑300/95, EU:C:1997:255, 27 punktas).
15      Šiuo klausimu žr. Van Dam, C. C., „Dutch case law on the EU Product Liability Directive“, leidinyje  Fairgrieve, D. (red.), p. 126–137, konkrečiai – p. 128.
16      2002 m. balandžio 25 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑52/00, EU:C:2002:252, 24 punktas) ir 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 20 punktas).
17      2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 21 punktas).
18      Sprendimo González Sánchez 30 punktas.
19      Sprendimo González Sánchez 31 punktas.
20      Šiuo klausimu žr. generalinio advokato G. Tesauro išvadą byloje Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑300/95, EU:C:1997:35, 16 punktas).
21      2002 m. balandžio 25 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑52/00, EU:C:2002:252).
22      Prancūzų kalba „obligation de suivi“.
23      2002 m. balandžio 25 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑52/00, EU:C:2002:252, 47 punktas).
24      2002 m. balandžio 25 d.
sprendimas (C‑52/00, EU:C:2002:252).
25      2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimas Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 37 punktas).
26      Šiuo klausimu 2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimą Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:74438, 38 ir 43 punktai).
27      Ten pat, 39 punktas.
28      Ten pat, 40 punktas.
29      Ten pat, 41 punktas.
30      Ten pat, 42 punktas.
31      Šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimą Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 46 punktas).
32      2001 m. gegužės 10 d. Sprendimas Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, 27 punktas).
33      2024 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas KS ir kt./Taryba ir kt. (C‑29/22 P ir C‑44/22 P, EU:C:2024:725, 67 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34      Šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą État luxembourgeois (Teisė apskųsti prašymą pateikti informaciją mokesčių srityje) (C‑245/19 ir C‑246/19, EU:C:2020:795, 55 ir 56 punktai) ir 2022 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, 32 punktas).
35      Nacionalinės teisės aktuose nustatyti ieškinio senaties terminai, taikomi vartotojų teisės bylose, išnagrinėti 2021 m. birželio 10 d. Sprendime BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 30 punktas) ir 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendime D.B.P. ir kt. (Užsienio valiuta išreikšta ir hipoteka užtikrinta paskola) (C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, 99 punktas).
36      2022 m. liepos 14 d. Sprendimas Parlamentas / Taryba (Europos darbo institucijos būstinės vieta)  (C‑743/19, EU:C:2022:569, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
37      Šiuo klausimu žr. 2022 m. vasario 24 d. Sprendimą SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, 50 punktas) ir 2022 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Orde van Vlaamse Balies ir kt.
(C‑694/20, EU:C:2022:963, 60 punktas).
38      Šiuo klausimu žr. 2022 m. kovo 29 d. Sprendimą Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, 116 punktas).
39      Šiuo klausimu žr. 2021 m. vasario 2 d. Sprendimą Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
40      2022 m. vasario 24 d. Sprendimas SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
41      2022 m. gruodžio 8 d. Sprendimas Orde van Vlaamse Balies ir kt.
(C‑694/20, EU:C:2022:963, 34 punktas).
42      Šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Liuksemburgo valstybė (Teisė apskųsti prašymą pateikti informaciją mokesčių srityje) (C‑245/19 ir C‑246/19, EU:C:2020:795, 66 punktas).
43      Žr. šios išvados 33 ir paskesnius punktus.
44      Žr. mano atliktą pirmojo prejudicinio klausimo analizę.
45      Fairgrieve, D. ir kt., „Product Liability Directive“, leidinyje Machnikowski, P. (red.), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Cambridge, 2016, p. 90.
46      Havu, K. ir Havu, T., „The „long-stop“ extinguishment rule in EU product liability“, Journal of European Consumer and Market Law, Vol. 13, 4-asis leidimas, 2024, p. 162–170, konkrečiai – p. 163.
47      2014 m. kovo 11 d. EŽTT sprendimas, CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. Taip pat žr. 2024 m. vasario 13 d. EŽTT sprendimą Jann‑Zwicker ir Jann prieš Šveicariją, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
48      Sprendimas Howald Moor ir kiti prieš Šveicariją, 74 punktas.
49      Ten pat, 78 punktas.
50      Ten pat, 79 punktas.
51      2020 m. vasario 13 d. EŽTT sprendimas, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
52      Ten pat, 55 punktas.
53      Ten pat, 55 punktas.
54      Ten pat, 55 punktas.
55      Numatytą Zivilprozessordnung (Vokietijos civilinio proceso kodeksas) 256 straipsnyje.
56      Žr. Havu, K. ir Havu, T., 46 išnaša, op. cit., p. 162, kuriame nurodyta, kad „nuostata dėl besąlygiško [teisės išnykimo] gali turėti nenumatytų pasekmių – ieškovai gali būti skatinami pareikšti ieškinį dar negavę visos jiems reikalingos informacijos ir dėl to bylinėjimasis gali būti neveiksmingas [ir] gali sumažėti bylos baigties nuspėjamumas“.
57      Žr. 2024 m. gegužės 13 d. EŽTT sprendimo Jann‑Zwicker ir Jann prieš Šveicariją, 65 punktą ir jame esančias nuorodas.
58      Šiuo klausimu žr. 2022 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Orde van Vlaamse Balies ir kt. (C‑694/20, EU:C:2022:963, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
59      Šiuo klausimu žr. 2021 m. balandžio 22 d. Sprendimą Profi Credit Slovakia
(C‑485/19, EU:C:2021:313, 57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
60      Šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimą Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 46 punktas).
61      2020 m. vasario 13 d. EŽTT Sprendimo Sanofi Pasteur prieš Prancūziją, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, 50 punktas.
62      Ten pat, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
63      Šiuo klausimu žr. 2002 m. balandžio 25 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑52/00, EU:C:2002:252, 29 punktas).
64      Žr. šios išvados 48–50 punktus.
65      2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimas Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 42 punktas).
66      Havu, K. ir Havu, T, šios išvados 46 išnaša, op. cit., p. 167. Taip pat žr. Howells, G. G., „Product liability – A history of harmonisation“, leidinyje Fairgrieve, D. (red.), Product Liability in Comparative Perspective, šios išvados 11 išnaša, op. cit. p. 202–217, konkrečiai – p. 210, kuriame pažymėta, kad 10 metų senaties terminas „gali <...> būti suvokiamas kaip potencialus neteisingumo šaltinis“.
67      Žr. šios išvados 88 punktą.
68      2024 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais, kuria panaikinama Tarybos direktyva 85/374/EEB (OL L, 2024/2853).
69      Direktyvos 2024/2853 21 straipsnio pirmame sakinyje nustatyta: „Direktyva [85/374] panaikinama nuo 2026 m. gruodžio 9 d. Tačiau ji toliau taikoma gaminiams, pateiktiems rinkai arba pradėtiems naudoti iki tos datos“. Iš šios nuostatos išplaukia, kad Direktyva 2024/2853 netaikoma, kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjama vakcina, kuri buvo suleista prieš daugiau kaip du dešimtmečius.
70      2023 m. liepos 5 d.
Cour de cassation, Première Chambre Civile (Kasacinio Teismo pirmoji civilinių bylų kolegija) sprendimas Nr. 22‑18.914. Šis sprendimas atspindi Cour de cassation (Kasacinis Teismas) suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią diena, kai nukentėjęs asmuo sužinojo arba turėjo sužinoti apie žalą, yra žalos stabilizavimosi data. Žr., pavyzdžiui, 2016 m. birželio 15 d.
Cour de cassation, Première Chambre Civile (Kasacinio Teismo pirmoji civilinių bylų kolegija) sprendimą Nr. 15‑20.022.
71      2025 m. balandžio 8 d. Sprendimas Europos prokuratūra (Procesinių aktų teisminė peržiūra) (C‑292/23, EU:C:2025:255, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
72      2001 m. gegužės 10 d. Sprendimas Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, 27 punktas).
73      Jourdain, P., „Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif“, RTD Civ., Revue trimestrielle de droit civil, 2023, p. 908, kuriame daroma nuoroda į 2018 m. sausio 17 d.
Cour de cassation, Première Chambre Civile (Kasacinio Teismo pirmoji civilinių bylų kolegija) sprendimą Nr. 14‑13.351.
74      Žr. šios išvados 88 punktą
75      Žr. šios išvados 85 punktą.
76      Pagal analogiją žr. 2024 m. balandžio 18 d. Sprendimą Heureka Group (Kainų palyginimas internete)
(C‑605/21, EU:C:2024:324, 60 punktas).