Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. gegužės 13 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Bendri neteisėtai šalyje esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartai ir tvarka valstybėse narėse – Direktyva 2008/115/EB – 6, 8 ir 9 straipsniai – Neteisėtai šalyje esantys trečiųjų šalių piliečiai, įkalinti ilgam laikui arba iki gyvos galvos – Galimybė priimti sprendimą grąžinti – Procedūrinės garantijos “
Byloje C‑877/24 (Shamsi)(i)
dėl Raad van State (Valstybės taryba, Nyderlandai) 2024 m. gruodžio 18 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
X,
Y
prieš
Minister van Asiel en Migratie (anksčiau – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid)
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. Lycourgos (pranešėjas), teisėjai O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra ir N. Fenger,
generalinis advokatas D. Spielmann,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        X, atstovaujamo advocaat M. F. Wijngaarden,
–        Y, atstovaujamo advocaat I. C. van Krimpen,
–        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. K. Bulterman ir M. H. S. Gijzen,
–        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Jans ir M. Van Regemorter,
–        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos A. Edelmannová, M. Smolek ir J. Vláčil,
–        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos J. Möller ir R. Kanitz,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos F. Blanc, A. Katsimerou, F. van Schaik ir J. Vondung,
susipažinęs su 2026 m. sausio 22 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98) 6, 8 ir 9 straipsnių išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant trečiųjų šalių piliečių X ir Y ginčą su minister van Asiel en Migratie (prieglobsčio ir migracijos ministras, Nyderlandai; toliau – ministras), anksčiau – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, dėl pastarojo priimtų sprendimų juos grąžinti teisėtumo.
Teisinis pagrindas
3        Direktyvos 2008/115 4 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Turi būti nustatytos aiškios, suprantamos ir teisingos taisyklės siekiant sukurti efektyvią grąžinimo politiką kaip privalomą gerai veikiančios migracijos politikos elementą.“
4        Šios direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„1.      Ši direktyva taikoma trečiųjų šalių piliečiams, neteisėtai esantiems valstybės narės teritorijoje.
2.      Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams:
a)      kuriems atsisakyta leisti atvykti <...> arba kuriuos kompetentingos institucijos sulaikė ar suėmė dėl neteisėto valstybės narės išorės sienos kirtimo sausuma, jūra ar oru, ir kurie po to nėra gavę leidimo ar teisės būti toje valstybėje narėje;
b)      kurie grąžinami pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos taikymo pasekmė, arba kuriems taikomos ekstradicijos procedūros.
3.      Ši direktyva netaikoma asmenims, kurie naudojasi Bendrijos laisvo judėjimo teise <...>.“
5        Minėtos direktyvos 3 straipsnio 3 punkte nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos šios sąvokų apibrėžtys:
<...>
3)      „grąžinimas“ – trečiosios šalies piliečio grįžimo procesas – savanoriškai vykdant prievolę grįžti arba priverstinai – į:
–        asmens kilmės šalį, arba
–        tranzito šalį pagal Bendrijos ar dvišalius readmisijos susitarimus ar kitas nuostatas, arba
–        kitą trečiąją šalį, į kurią atitinkamas trečiosios šalies pilietis savanoriškai nusprendžia grįžti ir į kurią jis būtų priimtas.“
6        Tos pačios direktyvos 5 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės, įgyvendindamos šią direktyvą, tinkamai atsižvelgia į:
a)      vaiko interesus,
b)      šeimos gyvenimą,
c)      atitinkamo trečiosios šalies piliečio sveikatos būklę,
ir laikosi negrąžinimo principo.“
7        Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1–5 dalyse nurodyta:
„1.      Valstybės narės priima sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios šalies piliečio, neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu, nepažeisdamos 2–5 dalyse nurodytų išimčių.
2.      Reikalaujama, kad neteisėtai valstybės narės teritorijoje esantys trečiosios šalies piliečiai, kurie turi kitos valstybės narės suteiktą galiojantį leidimą gyventi ar kitą teisę joje būti suteikiantį leidimą, nedelsdami vyktų į tos kitos valstybės narės teritoriją. Kai suinteresuotas trečiosios šalies pilietis nesilaiko šio reikalavimo arba kai trečiosios šalies piliečio neatidėliotinas išvykimas yra būtinas viešosios tvarkos ar nacionalinio saugumo sumetimais, taikoma 1 dalis.
3.      Valstybės narės gali nepriimti sprendimo grąžinti jų teritorijoje neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį, jei atitinkamą trečiosios šalies pilietį priima atgal kita valstybė narė pagal šios direktyvos įsigaliojimo dieną galiojančius dvišalius susitarimus ar nuostatas. Tuo atveju valstybė narė, kuri priima atgal atitinkamą trečiosios šalies pilietį, taiko 1 dalį.
4.      Valstybės narės, atsižvelgdamos į asmenines, humanitares ar kitas priežastis, bet kuriuo metu gali suteikti atskirą leidimą gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti neteisėtai jų teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui. Tokiu atveju sprendimas grąžinti nepriimamas. Jei sprendimas grąžinti jau buvo priimtas, jis panaikinamas arba sustabdomas leidimo gyventi arba kito leidimo, suteikiančio teisę pasilikti, galiojimo laikotarpiui.
5.      Jei yra pradėta procedūra valstybės narės teritorijoje neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui siekiant pratęsti leidimą gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti, ta valstybė narė, nepažeisdama 6 dalies, apsvarsto galimybę nepriimti sprendimo grąžinti, kol bus baigta pradėta procedūra.“
8        Šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad įvykdytų sprendimą grąžinti, jei nebuvo suteiktas laikotarpis savanoriškai išvykti <...> arba jei nebuvo laikomasi įpareigojimo [prievolės] grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį <...>.“
9        Minėtos direktyvos 9 straipsnio 1 ir 2 dalys išdėstytos taip:
„1.      Valstybės narės atideda išsiuntimą:
a)      tuo atveju, jei jis pažeistų negrąžinimo principą, arba
b)      tol, kol nesuteikiamas sustabdymas pagal 13 straipsnio 2 dalį.
2.      Valstybės narės atitinkamam laikotarpiui gali atidėti išsiuntimą, kiekvienu atveju atsižvelgdamos į atskiro atvejo konkrečias aplinkybes. Valstybės narės atsižvelgia visų pirma į:
a)      trečiosios šalies piliečio fizinę ar psichinę būklę;
b)      technines priežastis, pavyzdžiui, transporto pajėgumų trūkumą ar išsiuntimo neįvykdymą dėl kliūčių, susijusių su asmens tapatybės nustatymu.“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
X situacija
10      X turėjo leidimą nuolat gyventi Nyderlanduose. 2015 m. sausio 19 d. Nyderlandų teismas jį galutinai nuteisė laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausme už kelis nužudymus ir žmogžudystes, įvykdytus laikotarpiu nuo 2011 m. gegužės 12 d. iki 2011 m. gegužės 20 d.
11      2018 m. rugsėjo 20 d. sprendimu ministras atgaline data nuo 2011 m. gegužės 12 d. panaikino X suteiktą leidimą gyventi šalyje, nurodė nedelsiant išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos ir nustatė jam draudimą atvykti dešimt metų. 2020 m. liepos 27 d. sprendimu ministras atmetė X skundą dėl savo 2018 m. rugsėjo 20 d. sprendimo.
12      X apskundė 2020 m. liepos 27 d. ministro sprendimą Rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s-Hertogenbosch en Amsterdam (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Hertogenbose ir Amsterdame, Nyderlandai). 2022 m. sausio 14 d. sprendimu tas teismas atmetė skundą, motyvuodamas, be kita ko, tuo, kad ministras privalėjo priimti sprendimą grąžinti X ir kad toks sprendimas buvo būtinas siekiant užtikrinti jo išsiuntimą tuo atveju, jei X būtų išleistas į laisvę, nes tokia išleidimo į laisvę galimybė gali atsirasti jam iškalėjus 25 metus.
13      X apskundė tą sprendimą apeliacine tvarka Raad van State (Valstybės taryba, Nyderlandai) – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Y situacija
14      2018 m. rugpjūčio 31 d. Y atvyko į Nyderlandus. 2020 m. lapkričio 16 d. Nyderlandų teismas skyrė jam 25 metų laisvės atėmimo bausmę už du pasikėsinimus nužudyti teroristiniais tikslais, įvykdytus jo atvykimo į Nyderlandus dieną.
15      2023 m. balandžio 25 d. sprendimu ministras konstatavo, kad Y Nyderlanduose gyvena neteisėtai, nurodė jam nedelsiant išvykti iš Sąjungos teritorijos ir nustatė jam 20 metų draudimą atvykti.
16      Y apskundė tą sprendimą Rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s-Hertogenbosch en Amsterdam (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Hertogenbose ir Amsterdame). 2023 m. gruodžio 22 d. sprendimu tas teismas patenkino skundą ir panaikino minėtą sprendimą, nusprendęs, kad ministras negali teisėtai priimti sprendimo grąžinti tuo atveju, kai dėl laisvės atėmimo ilgam laikui bausmės vykdymo jis negali vykdyti išsiuntimo iš šalies.
17      Ministras apskundė tą sprendimą apeliacine tvarka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Bendri svarstymai, susiję su X ir Y situacijomis
18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog neginčijama, kad X ir Y Nyderlanduose gyvena neteisėtai, kad jie nesirėmė Direktyvos 2008/115 5 straipsnyje išvardytais principais ir kad jiems netaikomos pareigos priimti sprendimą grąžinti išimtys, nustatytos šios direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalyse.
19      Vis dėlto šalys pagrindinėse bylose nesutaria dėl to, ar ministras gali priimti sprendimą dėl X ir Y grąžinimo tokiomis aplinkybėmis, kai ministras negali jų išsiųsti, o jie negali įvykdyti prievolės grįžti, kol nesibaigė jų kalinimas dėl jiems paskirtų bausmių.
20      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, pirma, kad, nors Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga priimti sprendimą grąžinti tokiais atvejais, kaip nagrinėjami pagrindinėse bylose, šioje direktyvoje nėra aiškiai apibrėžta, kaip ši pareiga dera su aplinkybe, kad tokiais atvejais ilgą laiką nėra jokių galimybių grąžinti. To teismo teigimu, Teisingumo Teismo jurisprudencijos analizė neleidžia išspręsti minėtos direktyvos aiškinimo sunkumų, su kuriais jis susiduria.
21      Antra, darant prielaidą, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamais atvejais ministras neturėjo teisės priimti sprendimo grąžinti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar ministras pagal Direktyvą 2008/115 turėjo suteikti X ir Y leidimą gyventi šalyje, siekiant išvengti to, kad tęstųsi situacija, kai jiems negali būti taikoma grąžinimo procedūra, nors jie atitinkamos valstybės narės teritorijoje gyvena neteisėtai.
22      Trečia, tam teismui kyla klausimas, ar galima remtis proporcingumo principu siekiant nepriimti tokių sprendimų grąžinti, kaip nagrinėjami pagrindinėse bylose.
23      Šiomis aplinkybėmis Raad van State (Valstybės taryba) nutarė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal Direktyvą [2008/115], visų pirma jos 6, 8 ir 9 straipsnius, draudžiama priimti sprendimą grąžinti užsienietį, kuris dėl laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmės vykdymo ilgą laiką negali įvykdyti prievolės grįžti ir negali būti išsiųstas iš Sąjungos teritorijos?
2.      Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas: ar valstybė narė tokiu atveju privalo prireikus pagal Direktyvos [2008/115] 6 straipsnio 4 dalį suteikti užsieniečiui atskirą leidimą gyventi šalyje ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti joje įkalinimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos laikotarpiui?
3.      Ar taikant Direktyvos [2008/115] 6 straipsnio 1 dalį, be šio straipsnio 2–5 dalyse numatytų išimčių ir šios direktyvos 5 straipsnyje nurodytų principų ir interesų, esama galimybės įvertinti proporcingumą konkrečiu atveju?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų
24      Pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/115 6, 8 ir 9 straipsniai, siejami su proporcingumo principu, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama priimti sprendimą grąžinti neteisėtai šalyje esantį trečiosios šalies pilietį, jeigu jis dėl jam paskirtos laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmės vykdymo ilgą laiką negalės nei savanoriškai išvykti iš atitinkamos valstybės narės teritorijos, nei būti išsiųstas iš šalies.
25      Pagal Direktyvos 2008/115 2 straipsnio 1 dalį ši direktyva taikoma trečiųjų šalių piliečiams, neteisėtai esantiems valstybės narės teritorijoje.
26      Nors šios direktyvos 2 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyti tam tikri privalomi ar neprivalomi jos taikymo srities apribojimai, nes minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punkte valstybėms narėms visų pirma leidžiama nuspręsti jos netaikyti trečiųjų šalių piliečiams, kurie grąžinami vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos taikymo pasekmė, reikia konstatuoti, kad pagal šias nuostatas jokiu būdu neatmetama galimybė taikyti šią direktyvą trečiųjų šalių piliečiams, nuteistiems laisvės atėmimo bausme arba atliekantiems tokią bausmę.
27      Iš Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalies matyti, kad, konstatavus neteisėtą buvimą šalyje, kiekvieno trečiosios šalies piliečio atžvilgiu, nepažeidžiant šio 6 straipsnio 2–5 dalyse numatytų išimčių ir griežtai laikantis šios direktyvos 5 straipsnyje nustatytų reikalavimų, turi būti priimtas sprendimas grąžinti, kuriame iš šios direktyvos 3 straipsnio 3 punkte minimų trečiųjų šalių turi būti nurodyta ta, į kurią jis turi būti išsiųstas (2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28      Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad nė viena iš tos pačios direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalyse numatytų išimčių tiesiogiai ar netiesiogiai netaikoma trečiųjų šalių piliečiams, nuteistiems laisvės atėmimo bausme arba atliekantiems tokią bausmę.
29      Be to, iš Direktyvos 2008/115 5 straipsnio, kuriuo valstybės narės įpareigojamos tinkamai atsižvelgti į tam tikrus interesus ir laikytis negrąžinimo principo, reikalavimų nematyti, kad valstybė narė apskritai turėtų nepriimti sprendimo grąžinti neteisėtai šalyje esantį trečiosios šalies pilietį, kai jis buvo nuteistas laisvės atėmimo bausme arba atlieka tokią bausmę.
30      Vis dėlto reikia pažymėti, kad priėmus sprendimą grąžinti, laikantis Direktyvoje 2008/115 įtvirtintų materialinių ir procedūrinių garantijų, ir, nelygu atvejis, neįvykdžius prievolės grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį, pagal šios direktyvos 8 straipsnį atitinkama valstybė narė atitinkamą trečiosios šalies pilietį privalo išsiųsti (šiuo klausimu žr. 2024 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Changu, C‑352/23, EU:C:2024:748, 57 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Tiek iš valstybių narių lojalumo pareigos, tiek iš veiksmingumo reikalavimų, apie kuriuos konkrečiai priminta minėtos direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje, matyti, kad pareiga išsiųsti trečiosios šalies pilietį turi būti vykdoma kuo skubiau (šiuo klausimu žr. 2015 m. balandžio 23 d. Sprendimo Zaizoune, C‑38/14, EU:C:2015:260, 34 punktą ir 2016 m. vasario 15 d. Sprendimo N, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 76 punktą).
31      Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, valstybė narė, kuri dar prieš užbaigiant grąžinimo procedūrą pradeda vykdyti trečiosios šalies piliečiui paskirtą laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmę, kelerius metus ar net kelis dešimtmečius neįvykdys savo pareigos išsiųsti jį iš šalies, o trečiosios šalies pilietis per tą laikotarpį taip pat negalės savanoriškai išvykti iš tos valstybės narės teritorijos.
32      Vis dėlto tokia kliūtis skubiai užbaigti grąžinimo procedūrą netrukdo valstybės narės kompetentingoms institucijoms skirti šalyje neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmę ir ją vykdyti.
33      Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, kad nors baudžiamosios teisės aktai ir baudžiamojo proceso nuostatos iš principo priklauso valstybių narių kompetencijai, šią teisės sritį gali paveikti Sąjungos teisė. Teisingumo Teismas iš to padarė išvadą, kad valstybės narės negali taikyti baudžiamosios teisės normos, dėl kurios gali kilti rizika, jog nebus įgyvendinti Direktyva 2008/115 siekiami tikslai ir dėl to ji neteks savo veiksmingumo (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, 33 punktą).
34      Vis dėlto iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad ši direktyva neatima iš valstybių narių teisės bausti neteisėtai šalyje esantį trečiosios šalies pilietį laisvės atėmimo bausme už kitas nusikalstamas veikas nei tos, kurios susijusios tik su neteisėtu buvimu ar atvykimu, įskaitant atvejus, kai grąžinimo procedūra dar nėra baigta (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 7 d. Sprendimo Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, 65 punktą).
35      Kaip savo išvados 39 punkte pažymėjo generalinis advokatas, valstybių narių teisė bausti laisvės atėmimo bausme už tokias nusikalstamas veikas apima ne tik galimybę skirti tokią bausmę, bet ir galimybę ją įvykdyti.
36      Šiomis aplinkybėmis, siekiant atsakyti į pirmąjį ir trečiąjį klausimus, būtina nustatyti, ar dėl šio sprendimo 30 punkte primintos atitinkamos valstybės narės pareigos kuo greičiau išsiųsti trečiosios šalies pilietį, dėl kurio priimtas sprendimas grąžinti, draudžiama priimti tokį sprendimą tais atvejais, kai jau yra aišku, kad, paskelbus laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmę arba pradėjus ją vykdyti, prievolė grįžti bet kuriuo atveju nebus įvykdyta ilgą laiką.
37      Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog sprendimo grąžinti priėmimas tuo metu, kai kompetentingos institucijos dar nėra tikros, ar galės jį įvykdyti, nebūtinai yra negalimas.
38      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad valstybė narė gali priimti sprendimą grąžinti tuo pat metu kaip ir pirmąja instancija priimamą sprendimą atmesti prašymą suteikti tarptautinę apsaugą, nors galimas teisės apskųsti šį sprendimą atmesti įgyvendinimas iš esmės reikštų, kad atitinkamam asmeniui suteikiamas leidimas likti atitinkamos valstybės narės teritorijoje, kol bus išnagrinėtas skundas, o tai panaikintų bet kokią galimybę išsiųsti šį asmenį iš šalies (šiuo klausimu žr. 2018 m. birželio 19 d. Sprendimo Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 59 punktą).
39      Be to, sprendimo grąžinti priėmimas po to, kai konstatuojamas neteisėtas buvimas šalyje, gali padėti įgyvendinti pagrindinį Direktyvos 2008/115 tikslą, t. y. suformuoti veiksmingą išsiuntimo ir repatriacijos politiką, visapusiškai laikantis pagrindinių teisių ir gerbiant atitinkamų asmenų orumą (šiuo klausimu žr. 2018 m. birželio 19 d. Sprendimo Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 48 punktą ir 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 88 punktą), be kita ko, užtikrinant, kad galimi ginčai dėl tokio sprendimo teisėtumo galėtų būti nagrinėjami pernelyg nevilkinant prievolės grįžti įvykdymo, ir suteikiant kompetentingoms institucijoms pakankamai laiko imtis priemonių, leidžiančių praktiškai įvykdyti išsiuntimą iš šalies.
40      Antra, vis dėlto reikia pažymėti, kad net jei trečiosios šalies pilietis valstybės narės teritorijoje yra neteisėtai, numatoma galimybė, kad jam tenkanti prievolė grįžti nebus įvykdyta, tam tikrais konkrečiais atvejais gali trukdyti priimti sprendimą šį trečiosios šalies pilietį grąžinti.
41      Taigi Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad sprendimas grąžinti nelydimą nepilnametį negali būti priimtas prieš tai nepatikrinus, ar numatytoje paskirties šalyje įvykdytos tinkamos priėmimo sąlygos, leidžiančios veiksmingai įvykdyti prievolę grįžti (šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 14 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nelydimo nepilnamečio grąžinimas), C‑441/19, EU:C:2021:9, 55, 59 ir 60 punktus).
42      Apskritai Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvos 2008/115 5 straipsnis, kuris yra bendroji taisyklė, taikoma valstybėms narėms, kai jos įgyvendina šią direktyvą, įpareigoja, be kita ko, kompetentingą nacionalinę instituciją visuose grąžinimo procedūros etapuose laikytis negrąžinimo principo, kuris kaip pagrindinė teisė garantuojamas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 18 straipsnyje, siejamame su 1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašytos Konvencijos dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, Nr. 2545 (1954)) 33 straipsniu, ir Chartijos 19 straipsnio 2 dalyje. Taip visų pirma yra tuomet, kai ši institucija, išklausiusi suinteresuotąjį asmenį, ketina priimti sprendimą jį grąžinti (šiuo klausimu žr. 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 55 punktą ir 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 49 punktą).
43      Teisingumo Teismas iš to padarė išvadą, kad pagal Direktyvos 2008/115 5 straipsnį draudžiama priimti sprendimą grąžinti trečiosios šalies pilietį, jei tame sprendime kaip paskirties šalis nurodoma šalis, kurioje – yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti – įvykdžius tą sprendimą piliečiui kiltų realus pavojus, kad su juo bus elgiamasi priešingai Chartijos 18 straipsniui arba 19 straipsnio 2 daliai (2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 56 punktas ir 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 50 punktas).
44      Vis dėlto, bylų, kuriose buvo priimti šio sprendimo 41–43 punktuose nurodyti sprendimai, aplinkybės reikšmingai skiriasi nuo tokių situacijų, kaip nagrinėjamos pagrindinėse bylose.
45      Iš tiesų tie sprendimai susiję su atvejais, kai sprendimo grąžinti  priėmimo dieną nebuvo aišku, ar atitinkamas trečiosios šalies pilietis gali būti grąžintas į paskirties šalį nepažeidžiant šio trečiosios šalies piliečio pagrindinių teisių, arba buvo nustatyta, kad dėl tokio grąžinimo kiltų didelis pavojus, kad bus pažeistos šios pagrindinės teisės.
46      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atvirkščiai, nenurodo, kad teigiama ar buvo nustatyta, jog grįžus į paskirties šalį gali būti pažeistos atitinkamų trečiųjų šalių piliečių pagrindinės teisės. Tokiomis aplinkybėmis nepanašu, kad prievolės grįžti nustatymas ir nuspėjamos šios prievolės vykdymo sąlygos tą dieną, kai numatoma priimti sprendimą grąžinti, keltų pavojų, jog bus pažeistos šių trečiųjų šalių piliečių pagrindinės teisės, todėl motyvai, kurie šio sprendimo 41–43 punktuose minėtuose sprendimuose pateisino tokio sprendimo nepriėmimą, nagrinėjamu atveju negali lemti to paties sprendimo būdo.
47      Trečia, svarbu pabrėžti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai numatė, jog tam tikrais atvejais sprendimas grąžinti negali būti vykdomas nedelsiant, ir apibrėžė tokioms situacijoms taikytiną teisinę tvarką.
48      Konkrečiai, Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybės narės atitinkamam laikotarpiui gali atidėti išsiuntimą, kiekvienu atveju atsižvelgdamos į atskiro atvejo konkrečias aplinkybes. Šioje nuostatoje paaiškinta, kad valstybės narės atsižvelgia, be kita ko, į atitinkamo trečiosios šalies piliečio fizinę ar psichinę būklę ir technines priežastis, kaip antai transporto priemonių trūkumą arba išsiuntimo neįvykdymą dėl kliūčių, susijusių su asmens tapatybės nustatymu.
49      Taigi pagal minėtą nuostatą leidžiama atidėti išsiuntimą remiantis konkrečiomis aplinkybėmis, pateikiant tam tikrus pavyzdžius, tačiau išsamiai neišvardijant atvejų, kuriais gali būti nurodyta atidėti išsiuntimą.
50      Taigi, viena vertus, laisvės atėmimo bausmės paskyrimas už nusikalstamą veiką, kuri nėra susijusi vien tik su neteisėtu buvimu ar atvykimu, ir, kita vertus, jos vykdymas turi būti laikomos tokia aplinkybe, nes iš šio sprendimo 34 ir 35 punktų matyti, kad tokios priemonės yra susijusios su valstybės narės turimos kompetencijos baudžiamosios teisės srityje įgyvendinimu, kuriam Direktyva 2008/115 nekliudo.
51      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad baudžiamasis persekiojimas, po kurio prireikus skiriama laisvės atėmimo bausmė, nėra vienas iš Direktyvos 2008/115 9 straipsnyje nurodytų išsiuntimo atidėjimo pateisinimų (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, 45 punktą). Vis dėlto šis paaiškinimas buvo susijęs su konkrečiu atveju – kai baudžiamasis persekiojimas dėl neteisėto buvimo šalyje vykdomas prieš pradedant grąžinimo procedūrą.
52      Be to, Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas reikalavimas, kad išsiuntimas turi būti atidėtas atitinkamam laikotarpiui, negali būti suprantamas kaip reiškiantis, kad toks atidėjimas gali būti atliktas tik siekiant užtikrinti trumpalaikės laisvės atėmimo bausmės vykdymą.
53      Iš tiesų Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkimas a priori nenustatyti laikotarpio, kuriam gali būti atidėtas išsiuntimas, maksimalios trukmės ir tiesiog nurodyti „atitinkamą“ laikotarpį rodo, kad jis siekė suteikti tam tikro lankstumo įgyvendinant Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalį, tačiau atmetė galimybę, kad išsiuntimas gali būti atidėtas ilgesniam laikotarpiui, nei to reikalauja jį pateisinančios aplinkybės.
54      Darytina išvada, kad tuo atveju, kai, paskyrus laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmę už kitą nusikalstamą veiką nei ta, kuri susijusi tik su neteisėtu buvimu ar atvykimu, ir pradėjus ją vykdyti, prievolė grįžti nebus vykdoma ilgą laiką, pagal Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalį kompetentingoms institucijoms leidžiama atidėti išsiuntimą, kol bus įvykdyta ši bausmė.
55      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia manyti, kad tokioje situacijoje šio sprendimo 30 punkte nurodyta pareiga kuo skubiau išsiųsti trečiosios šalies pilietį, dėl kurio priimtas sprendimas grąžinti, negali būti laikoma kliūtimi tokiam sprendimui priimti.
56      Vis dėlto šiomis aplinkybėmis neišvengiamai praeis daug laiko nuo tada, kai, priimdamos šį sprendimą grąžinti, kompetentingos institucijos įvertino galimybę nustatyti prievolę grįžti, laikydamosi Direktyvos 2008/115 5 straipsnio ir atitinkamo trečiosios šalies piliečio pagrindinių teisių, iki tada, kai ši prievolė galės būti faktiškai įvykdyta.
57      Taigi kyla rizika, kad tą dieną, kai minėta prievolė galės būti faktiškai įvykdyta, jos vykdymas bus tapęs nesuderinamas su šiuo 5 straipsniu ar šiomis pagrindinėmis teisėmis, nors sprendimas grąžinti jo priėmimo dieną buvo visiškai suderinamas su minėtu 5 straipsniu ir minėtomis pagrindinėmis teisėmis.
58      Siekdamos užkirsti kelią šiam pavojui, viena vertus, valstybės narės turi leisti atitinkamiems trečiųjų šalių piliečiams remtis bet kokiu jau priėmus sprendimą grąžinti atsiradusiu aplinkybių pasikeitimu, kuris galėtų turėti reikšmingą poveikį vertinant atitinkamo trečiosios šalies piliečio situaciją visų pirma pagal Direktyvos 2008/115 5 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2018 m. birželio 19 d. Sprendimo Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 64 punktą ir 2025 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Adrar,
C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 65 punktą).
59      Kita vertus, kompetentingos institucijos, prieš vykdydamos sprendimą grąžinti, turi atlikti atnaujintą trečiosios šalies piliečiui galinčio kilti pavojaus, kad su juo bus elgiamasi taip, kaip draudžiama pagal negrąžinimo principą, vertinimą. Toks vertinimas, kuris turi būti atskiras ir nepriklausomas nuo vertinimo, atlikto šio sprendimo grąžinti priėmimo metu, turi leisti kompetentingoms institucijoms, atsižvelgiant į bet kokias pasikeitusias aplinkybes ir į bet kokią naują trečiosios šalies piliečio pateiktą informaciją, įsitikinti, kad nėra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, jog grįžus į paskirties šalį jam kiltų toks pavojus (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 17 d. Sprendimo Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 38 punktą).
60      Atliekant šį atnaujintą vertinimą taip pat reikės tinkamai atsižvelgti į visus Direktyvos 2008/115 5 straipsnyje nurodytus interesus, siekiant užtikrinti, kad jie neprieštarautų sprendimo grąžinti vykdymui (šiuo klausimu žr. 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 91 punktą ir 2025 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Adrar,
C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 79 ir 80 punktus).
61      Šio sprendimo 58–60 punktuose primintos pareigos taikomos, net jei dėl atitinkamo trečiosios šalies piliečio priimtas sprendimas grąžinti tapo galutinis, įskaitant atvejus, kai jis laiku jo neapskundė (šiuo klausimu žr. 2025 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Adrar,
C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 63 punktą).
62      Jei kompetentingos nacionalinės institucijos, atlikusios atnaujintą vertinimą, padaro išvadą, kad dėl atitinkamo trečiosios šalies piliečio išsiuntimo jam kyla didelis pavojus, kad bus pažeistas negrąžinimo principas, šios institucijos pagal Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 1 dalies a punktą turi bent jau atidėti išsiuntimą tol, kol išlieka toks pavojus (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 17 d. Sprendimo Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 39 punktą). Bet kuriuo atveju minėtos institucijos negali išsiųsti šio trečiosios šalies piliečio, jei paaiškėja, kad toks išsiuntimas būtų nesuderinamas su šios direktyvos 5 straipsniu arba su kuria nors Chartijoje garantuojama pagrindine teise.
63      Be to, pagal Chartijos 47 straipsnį atitinkamam trečiosios šalies piliečiui turi būti suteikta veiksminga teisių gynimo priemonė, kuri leistų jam užginčyti išvadą, padarytą kompetentingoms institucijoms užbaigus atnaujintą vertinimą (pagal analogiją žr. 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimo État belge (Aplinkybės, susiklosčiusios po sprendimo dėl perdavimo priėmimo), C‑194/19, EU:C:2021:270, 35 punktą).
64      Be to, nors visais grąžinimo procedūros etapais, įskaitant sprendimo grąžinti priėmimo etapą, turi būti užtikrinamas proporcingumo principo laikymasis (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Zh. ir O., C‑554/13, EU:C:2015:377, 49 punktą), ankstyvas sprendimo grąžinti priėmimas tokiais atvejais, kaip nagrinėjami pagrindinėse bylose, negali būti laikomas prieštaraujančiu šiam principui, jeigu atitinkamiems trečiųjų šalių piliečiams iš tikrųjų suteikiamos šio sprendimo 56–63 punktuose nurodytos garantijos.
65      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2008/115 6, 8 ir 9 straipsniai, siejami su proporcingumo principu, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiama priimti sprendimo grąžinti neteisėtai šalyje esantį trečiosios šalies pilietį, jeigu jis dėl jam paskirtos laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmės vykdymo ilgą laiką negalės nei savanoriškai išvykti iš atitinkamos valstybės narės teritorijos, nei būti išsiųstas iš šalies, jeigu nacionaliniame teisiniame reglamentavime numatytos pakankamos garantijos, užtikrinančios, kad vykdant tą sprendimą bus laikomasi šios direktyvos 5 straipsnio ir Chartijos.
Dėl antrojo klausimo
66      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad į antrąjį klausimą reikia atsakyti tik tuo atveju, jei iš atsakymo į pirmąjį klausimą matyti, kad pagal Direktyvą 2008/115 draudžiama priimti sprendimą grąžinti tokiais atvejais, kaip nagrinėjami pagrindinėse bylose.
67      Kadangi iš šio atsakymo matyti, kad galimybė priimti tokį sprendimą siejama su sąlyga, kurios laikymąsi turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsakyti į antrąjį klausimą būtina.
68      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2008/115 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybė narė įpareigojama suteikti leidimą gyventi šalyje neteisėtai jos teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui, kai šis joje turi atlikti laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmę.
69      Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad Direktyva 2008/115 nesiekiama suderinti visų valstybių narių teisės normų, susijusių su užsieniečių buvimu šalyje. Šioje direktyvoje nustatytos bendros taisyklės ir tvarka susijusios tik su sprendimų grąžinti priėmimu ir jų vykdymu (2021 m. vasario 24 d. Sprendimo M ir kt. (Perdavimas valstybei narei), C‑673/19, EU:C:2021:127, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
70      Minėta direktyva konkrečiai nesiekiama nustatyti trečiųjų šalių piliečių, dėl kurių negali būti priimta jokio sprendimo grąžinti į trečiąją šalį, neteisėto buvimo valstybės narės teritorijoje pasekmių (2021 m. vasario 24 d. Sprendimo M ir kt. (Perdavimas valstybei narei), C‑673/19, EU:C:2021:127, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
71      Konkrečiai kalbant apie tos pačios direktyvos 6 straipsnio 4 dalį, į kurią daro nuorodą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pažymėtina, kad šia nuostata valstybėms narėms tik leidžiama pagal jų nacionalinę, o ne Sąjungos teisę suteikti teisę gyventi šalyje dėl asmeninių ar humanitarinių priežasčių neteisėtai jų teritorijoje esantiems trečiųjų šalių piliečiams (2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 86 punktas).
72      Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyva 2008/115 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybė narė neįpareigojama suteikti leidimo gyventi šalyje neteisėtai jos teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui, kai šis joje turi atlikti laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmę.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
73      Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.      2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse 6, 8 ir 9 straipsniai, siejami su proporcingumo principu,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiama priimti sprendimo grąžinti neteisėtai šalyje esantį trečiosios šalies pilietį, jeigu jis dėl jam paskirtos laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmės vykdymo ilgą laiką negalės nei savanoriškai išvykti iš atitinkamos valstybės narės teritorijos, nei būti išsiųstas iš šalies, jeigu nacionaliniame teisiniame reglamentavime numatytos pakankamos garantijos, užtikrinančios, kad vykdant tą sprendimą bus laikomasi šios direktyvos 5 straipsnio ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos.
2.      Direktyva 2008/115 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybė narė neįpareigojama suteikti leidimo gyventi šalyje neteisėtai jos teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui, kai šis joje turi atlikti laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmę.
Parašai.
*      Proceso kalba: nyderlandų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.