Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. spalio 9 d.(1)
Byla C‑386/24
Centro Petroli Roma Srl
prieš
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli,
dalyvaujant:
IP Industrial SpA,
Eni SpA
(Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 267 straipsnio trečia pastraipa – Nacionalinių galutinės instancijos teismų pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą – Šios pareigos išimtys – Valstybių narių atsakomybė už pažeidus Sąjungos teisę privatiems asmenims padarytą žalą – Nacionaliniam teismui priskirtini pažeidimai – Teisėjų drausminė ir civilinė atsakomybė – Teismų nepriklausomumas – Direktyva 2006/123/EB – Direktyva 2008/118/EB – Akcizais apmokestinamų prekių sandėliai – Akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas – Leidimo sąlygos “
I.      Įvadas
1.        Šis Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš tikrųjų yra antrasis toks prašymas, pateiktas nagrinėjant bylą tame teisme(2).
2.        Šioje byloje pateiktais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tam tikros nacionalinės teisės nuostatos dėl akcizais apmokestinamų prekių sandėlių veikimo yra suderinamos su Sąjungos teise.
3.        Vis dėlto, nors ir tik tarp kitko, šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas dar vienas – konstitucinio ir sisteminio pobūdžio – klausimas. Būtent: kokioms sąlygoms esant nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys teisėjų civilinę ir drausminę atsakomybę už teismo klaidas, įskaitant Sąjungos teisės pažeidimus, pavyzdžiui, prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, yra suderinami su iš Sąjungos teisės kylančiu teismų nepriklausomumo reikalavimu?
4.        Šioje išvadoje aptarsiu abu šiuos klausimus.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Europos Sąjungos teisė
5.        2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje(3) 29 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Atsižvelgiant į tai, kad Sutartyje numatytas specialus teisinis pagrindas klausimams mokesčių srityje, ir į tai, kad toje srityje jau priimti Bendrijos aktai, iš šios direktyvos taikymo srities būtina pašalinti mokesčių srities klausimus.“
6.        Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 3 dalyje dėl direktyvos taikymo srities nustatyta kad „direktyva netaikoma mokesčių sričiai“.
7.        2008 m. gruodžio 16 d.
Tarybos direktyvos 2008/118/EB dėl bendros akcizų tvarkos, panaikinančios Direktyvą 92/12/EEB(4) (šiuo metu jau panaikintos(5), bet ratione temporis taikytinos pagrindinei bylai), 15 ir 16 konstatuojamosiose dalyse buvo nurodyta:
„(15)      Kadangi gamybos ir sandėliavimo vietose reikėtų atlikti tikrinimus, siekiant užtikrinti, kad mokestinė skola būtų surinkta, tokiems patikrinimams palengvinti reikia išlaikyti sandėlių, kuriems leidimus išduoda kompetentingos valdžios institucijos, sistemą.
(16)      Taip pat reikia nustatyti reikalavimus, kurių turėtų laikytis įgalioti sandėlio savininkai <...>“.
8.        Direktyvos 2008/118 1 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.      Šia direktyva nustatomos bendrosios nuostatos dėl akcizų, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai yra apmokestinamas toliau nurodytų prekių (toliau – akcizais apmokestinamos prekės) vartojimas:
a)      energetikos produktų ir elektros energijos, kuriuos apima [2003 m. spalio 27 d.
Tarybos direktyva 2003/96/EB, pakeičianti Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą (OL L 283, 2003, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 405)];
<...>“
9.        Direktyvos 2008/118 4 straipsnio 11 punkte sąvoka „apmokestinamųjų prekių sandėlis“ buvo apibrėžta kaip „vieta, kurioje įgaliotas sandėlio savininkas valstybės narės, kurioje yra apmokestinamų prekių sandėlis, kompetentingų institucijų nustatytomis sąlygomis ir vykdydamas savo veiklą gamina, perdirba, laiko, priima ar iš kurios išsiunčia akcizais apmokestinamas prekes, kurioms pritaikytas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas“.
10.      Direktyvos 2008/118 16 straipsnio 1 dalyje buvo įtvirtinta:
„Įgaliotam sandėlio savininkui leidžiama steigti ir eksploatuoti apmokestinamų prekių sandėlį, jei jis turi valstybės narės, kurioje yra sandėlis, kompetentingų institucijų leidimą.
Šiam leidimui taikomos sąlygos, kurias turi teisę nustatyti institucijos siekdamos užkirsti kelią bet kokiam galimam slėpimui ar piktnaudžiavimui.“
B.      Nacionalinė teisė
11.      Pagrindinėje byloje taikytinas nacionalinės teisės aktas yra decreto legislativo 26 ottobre 1995 n. 504 – Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (1995 m. spalio 26 d. Įstatyminis dekretas Nr. 504 dėl Suvestinio teisės aktų, susijusių su gamybos ir vartojimo mokesčiais bei baudžiamosiomis ir administracinėmis sankcijomis, teksto; toliau – įstatyminis dekretas) su daliniais pakeitimais.
12.      Įstatyminio dekreto 23 straipsnyje „Energetikos produktams skirti akcizais apmokestinamų prekių sandėliai“ nustatytos, be kita ko, sąlygos, kurioms esant leidžiama taikyti apmokestinamų prekių sandėliavimo tvarką, ir reikalaujama, kad sandėlio savininkai, norėdami eksploatuoti tokį sandėlį, gautų licenciją. Konkrečiai šio straipsnio 3 ir 4 dalys suformuluotos taip:
„3.      Jei yra faktinių objekto veiklos ir tiekimo poreikių, leidimas eksploatuoti akcizais apmokestinamų prekių sandėlį gali būti suteiktas komerciniams suskystintų naftos dujų sandėliams, kurių talpa ne mažesnė kaip 400 kubinių metrų, ir komerciniams kitų energetikos produktų sandėliams, kurių talpa ne mažesnė kaip 10 000 kubinių metrų.
4.      Leidimas eksploatuoti akcizais apmokestinamų prekių sandėlį taip pat gali būti suteiktas komerciniams suskystintų naftos dujų sandėliams, kurių talpa yra mažesnė nei 400 kubinių metrų, ir komerciniams kitų energetikos produktų sandėliams, kurių talpa yra mažesnė nei 10 000 kubinių metrų, jei, be 3 dalyje nurodytų sąlygų, tenkinama bent viena iš šių sąlygų:
a)      sandėlis vykdo akcizais neapmokestinamų produktų ar produktų, kuriems taikomas lengvatinis akcizas, tiekimą arba energetikos produktų, kuriems taikomas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas, siuntimą į Europos Sąjungos šalis arba už Europos Sąjungos ribų, kai per dvejų metų laikotarpį jų eksportas sudaro ne mažiau kaip 30 % bendro kiekio;
b)      sandėlis yra netoliese esančio akcizais apmokestinamų prekių sandėlio, priklausančio tai pačiai įmonių grupei, padalinys arba, jei sandėlis priklauso kitam savininkui, jo nuolatinės funkcijos yra padėti tam sandėliui vykdyti veiklą.“
13.      Pagal įstatyminio dekreto 63 straipsnį „Veiklos licencijos ir metiniai mokesčiai“ šio įstatyminio dekreto 23 straipsnyje numatytą licenciją išduoda Ufficio dell’Agenzia delle dogane (Muitinės agentūra, Italija; toliau – muitinė).
14.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad 2017 m. gruodžio 4 d. muitinė parengė circolare amministrativa n. 14/D (Administracinis aplinkraštis Nr. 14/D), jame išaiškino tam tikras įstatyminio dekreto nuostatas.
15.      Galiausiai prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas taip pat nurodo Legge 13 aprile 1988, n. 117 – Risarcimento dei danni cagionati nell’esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati (1988 m. balandžio 13 d. Įstatymas Nr. 117 dėl žalos, padarytos vykdant teismines funkcijas, atlyginimo ir teisėjų civilinės atsakomybės; toliau – 1988 m. Įstatymas Nr. 117) su pakeitimais.
16.      Pagal šio įstatymo 2 straipsnio 3‑bis dalį „nustatant akivaizdžių [nacionalinės] teisės ir [Sąjungos] teisės pažeidimų atvejus, ypač atsižvelgiama į pažeistų taisyklių aiškumą ir tikslumą, taip pat į jų pažeidimo nepateisinamumą ir šiurkštumą. Esant akivaizdžiam [Sąjungos] teisės pažeidimui, taip pat atsižvelgiama į pareigos kreiptis dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pagal [SESV] 267 straipsnio trečią pastraipą nevykdymą, taip pat į akto ar priemonės prieštaravimą Europos Sąjungos Teisingumo Teismo pateiktam išaiškinimui“.
III. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
17.      Centro Petroli Roma (apeliantė pagrindinėje byloje, toliau – CPR) yra bendrovė, užsiimanti naftos produktų gamyba, perdirbimu ir prekyba energetikos produktų sektoriuje. Nuo 2016 m. vasario mėn. ji eksploatuoja akcizais apmokestinamų prekių sandėlį pagal įstatyminį dekretą.
18.      Sprendimu Nr. 13042/2020 muitinė sustabdė CPR išduotos licencijos galiojimą dėl įstatyminio dekreto 23 straipsnio 3 dalyje nustatytų kiekybinių kriterijų netenkinimo. CPR apskundė šį sprendimą Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija). Šis teismas skundą atmetė.
19.      CPR pateikė apeliacinį skundą dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo Consiglio di Stato (Valstybės Taryba). Šis teismas sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui penkis prejudicinius klausimus. Pirmieji du klausimai buvo susiję su nacionalinių galutinės instancijos teismų pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą apimtimi (pirmasis klausimas) ir šios pareigos bei nacionalinių atsakomybės už teismo klaidas sistemų sąveika (antrasis klausimas). Trečiasis, ketvirtasis ir penktasis klausimai buvo susiję su tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų, kurios, atrodo, buvo taikomos akcizais apmokestinamų prekių sandėliams, išaiškinimu.
20.      Šie prejudiciniai klausimai buvo išnagrinėti byloje C‑597/21, kurią Teisingumo Teismas išsprendė Nutartimi Centro Petroli Roma I. Toje nutartyje Teisingumo Teismas i) atsakydamas į pirmąjį klausimą patikslino nacionalinių galutinės instancijos teismų pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą apimtį; ii) pripažino antrąjį klausimą akivaizdžiai nepriimtinu, nes jis nebuvo susijęs su pagrindinėje byloje nagrinėtu ginču; ir iii) nutarė, kad į likusius tris klausimus atsakyti nereikia, nes jie buvo spręstini tik tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas į pirmąjį klausimą būtų atsakęs teigiamai (bet taip nebuvo).
21.      Vykstant tam pačiam nacionaliniam procesui, CPR prašymu Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) dabar antrą kartą kreipiasi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą. Šioje byloje pateikti šie klausimai, sutampantys su byloje C‑597/21 pateiktais trečiuoju, ketvirtuoju ir penktuoju klausimais:
„1.      Ar teisingai aiškinant SESV 101–106 straipsnius ir direktyvose [2006/123] ir [2008/118] įtvirtintą reglamentavimo sistemą draudžiama tokia nacionalinė nuostata, kaip [įstatyminio dekreto] 23 straipsnio 3 dalis, kurioje numatyta, kad „3. Jei yra faktinių objekto veiklos ir tiekimo poreikių, leidimas eksploatuoti akcizais apmokestinamų prekių sandėlį gali būti suteiktas komerciniams suskystintų naftos dujų sandėliams, kurių talpa ne mažesnė kaip 400 kubinių metrų, ir komerciniams kitų energetikos produktų sandėliams, kurių talpa ne mažesnė kaip 10 000 kubinių metrų“?
2.      Ar teisingai aiškinant SESV 101–106 straipsnius ir direktyvose [2006/123] ir [2008/118] įtvirtintą reglamentavimo sistemą draudžiamos tokios nacionalinės nuostatos, kaip [įstatyminio dekreto] 23 straipsnio 4 dalies a ir b punktai, kuriose numatyta, kad leidimas eksploatuoti akcizais apmokestinamų prekių sandėlį gali būti suteiktas visų pirma komerciniams suskystintų naftos dujų sandėliams, kurių talpa yra mažesnė nei 400 kubinių metrų, ir komerciniams kitų energetikos produktų sandėliams, kurių talpa yra mažesnė nei 10 000 kubinių metrų, jei, be 3 dalyje nurodytų sąlygų, tenkinama bent viena iš šių sąlygų:
„a)      sandėlis vykdo akcizais neapmokestinamų produktų ar produktų, kuriems taikomas lengvatinis akcizas, tiekimą arba energetikos produktų, kuriems taikomas laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas, siuntimą į Europos Sąjungos šalis arba už Europos Sąjungos ribų, kai per dvejų metų laikotarpį jų eksportas sudaro ne mažiau kaip 30 % bendro kiekio;
b)      sandėlis yra netoliese esančio akcizais apmokestinamų prekių sandėlio, priklausančio tai pačiai įmonių grupei, padalinys arba, jei sandėlis priklauso kitam savininkui, jo nuolatinės funkcijos yra padėti tam sandėliui vykdyti veiklą“?
3.      Ar teisingai aiškinant ir taikant proporcingumo principą, siejant jį su SESV 101–106 straipsniais ir direktyvose [2006/123] ir [2008/118] įtvirtinta reglamentavimo sistema, ypač Direktyvos [2006/123] 9 straipsniu, 14 straipsnio 5 punktu ir 15 straipsnio 2 dalimi, draudžiamos nacionalinės valdžios institucijos priimtos reglamentavimo priemonės (aplinkraščiai, taisyklės ir kt.), kuriomis siekiama patikslinti minėtas [įstatyminio dekreto] 23 straipsnio 4 dalies a ir b punktuose nustatytas sąlygas, jas papildant?“
22.      Rašytines pastabas pateikė CPR, Italijos vyriausybė ir Europos Komisija. Šios šalys taip pat buvo išklausytos per 2025 m. liepos 10 d. įvykusį teismo posėdį.
IV.    Analizė
23.      Trimis klausimais, kuriuos galima nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės prašo išaiškinti, ar pagal SESV 101–106 straipsnius, taip pat Direktyvos 2006/123 ir Direktyvos 2008/118 nuostatas draudžiamos nacionalinės priemonės, kuriose leidimas eksploatuoti komercinius sandėlius energetikos produktams, kuriems pritaikytas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas, siejamas su kriterijų, grindžiamų sandėlių talpa, veiklos ir tiekimo poreikiais, eksporto koeficientais ir (arba) funkciniais ryšiais tarp sandėlių, tenkinimu.
24.      Prieš nagrinėjant esminius šio klausimo aspektus (C skirsnis), reikia išnagrinėti prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą (A skirsnis), o paskui – preliminarų klausimą, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aptaria šiame prašyme (B skirsnis).
A.      Prašymo priimtinumas
25.      Mano nuomone, nekyla jokių abejonių dėl to, kad šioje byloje pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą apskritai yra priimtinas. Vis dėlto manau, kad prejudiciniai klausimai yra iš dalies nepriimtini, t. y. tiek, kiek jie susiję su SESV 101 ir 106 straipsniais.
26.      Šiuo klausimu sutinku su Komisijos nuomone, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas nepaaiškino, kaip to reikalaujama pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnio c punktą, nei priežasčių, paskatinusių jį kelti klausimą dėl Sutarties nuostatų, susijusių su įmonių konkurencija, išaiškinimo, nei ryšio tarp šių nuostatų ir įstatyminio dekreto nuostatų. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ir (arba) šioje byloje pastabas pateikusių šalių pateiktos informacijos taip pat negalima daryti išvadų dėl reikšmingų analizės elementų (pavyzdžiui, dėl atitinkamos produkto ir geografinės rinkos, pagrindinių šioje rinkoje veikiančių dalyvių, atitinkamų teisės aktų poveikio šiai rinkai ir kt.).
27.      Taigi man atrodo, kad neįmanoma išnagrinėti tokių nacionalinės teisės nuostatų, kokios ginčijamos šioje byloje, suderinamumo su SESV 101–106 straipsniais.
28.      Be to, tikrindamas prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą turiu galimybę aptarti preliminarų klausimą, šiek tiek susijusį su priimtinumu, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiame prašyme iškėlė tik tarp kitko. Tai klausimas dėl teisėjų civilinės ir drausminės atsakomybės už teismo klaidas, įskaitant Sąjungos teisės nesilaikymą, kaip antai prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, sistemos suderinamumo su Sąjungos teise.
B.      Preliminarus klausimas: teisėjų civilinės ir drausminės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimus nacionalinės sistemos
29.      Siekiant suprasti, kodėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį klausimą iškėlė tik tarp kitko, gali būti naudinga šiek tiek sugrįžti atgal ir trumpai paminėti tai, ką Teisingumo Teismas išnagrinėjo (1 dalis) ir ko neišnagrinėjo (2 dalis) Nutartyje Centro Petroli Roma I. Paskui trumpai aptarsiu dvi jurisprudencijos kryptis, kurios atrodo svarbios esant šioms aplinkybėms (3 ir 4 dalys). Galiausiai pateiksiu kelias asmenines pastabas dėl šio klausimo (5 dalis).
1.      Nutartyje „Centro Petroli Roma I“ išnagrinėtas klausimas
30.      Kaip paaiškinau šios išvados 20 punkte, Nutartyje Centro Petroli Roma I buvo išnagrinėta tik toje byloje pateikto pirmojo prejudicinio klausimo dėl SESV 267 straipsnio trečios pastraipos išaiškinimo esmė.
31.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė paaiškinti jurisprudenciją, pagal kurią nacionalinis galutinės instancijos teismas atleidžiamas nuo pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą tuo atveju, kai susiklosto vadinamoji
acte clair situacija, kuriai esant
atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos aiškinimas yra toks akivaizdus, jog nelieka jokių pagrįstų abejonių(6). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra ne kartą nurodęs, kad prieš konstatuodamas, jog situacija iš tiesų yra acte clair, nacionalinis galutinės instancijos teismas turi įsitikinti, kad toks aiškinimas būtų „toks pat akivaizdus kitų valstybių narių galutinės instancijos teismams ir Teisingumo Teismui“(7).
32.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui visų pirma kilo abejonių dėl to, kaip nacionalinis galutinės instancijos teismas privalo patikrinti, ar laikomasi šios sąlygos. Trumpai tariant, buvo keliamas klausimas, ar nacionalinis galutinės instancijos teismas privalo išsamiai pagrįsti išvadą, kad kiti valstybių narių galutinės instancijos teismai ir Teisingumo Teismas taip pat aiškintų atitinkamą Sąjungos teisės nuostatą.
33.      Dėl šių abejonių Teisingumo Teismas nutarė, kad nacionalinis galutinės instancijos teismas neprivalo išsamiai pagrįsti išvados, kad kitų valstybių narių galutinės instancijos teismai ir Teisingumo Teismas pateiktų tokį patį išaiškinimą(8). Iš tiesų pakanka, kad nacionalinis teismas, tinkamai išnagrinėjęs Sąjungos teisės ypatumus, konkrečius sunkumus, su kuriais susiduriama aiškinant šią teisę, ir skirtingų teismo sprendimų priėmimo Sąjungoje pavojų, būtų tvirtai įsitikinęs, kad šie kiti teismai padarytų tokią pačią išvadą(9).
34.      Taigi Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad kriterijus, kurį turi taikyti nacionaliniai galutinės instancijos teismai, spręsdami, ar privalo kreiptis į Teisingumo Teismą galbūt susiklosčius acte clair situacijai, yra „pagrįsto įsitikinimo“ kriterijus. Kadangi teisingas Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimas yra vien teisės klausimas, šiuo aspektu negalima teigti, kad visiškai taikytinos įprastos procesinės taisyklės dėl įrodymų ir įrodinėjimo pareigos. Kitaip tariant, nacionalinis teismas turi nuspręsti, ar jo nagrinėjamoje byloje yra įrodymų, galinčių pagrįsti nagrinėjamos Sąjungos teisės nuostatos alternatyvų, t. y. kitokį nei tas, kuris jam atrodo prima facie teisingas, aiškinimą, kuris yra pakankamai įtikinamas, kad jo nebūtų galima visiškai atmesti(10).
35.       Esant šioms aplinkybėms, taip pat reikia priminti, kad, kaip Teisingumo Teismas nurodė Sprendimo Consorzio 51 punkte, jei nacionalinis galutinės instancijos teismas nusprendžia, kad yra atleistas nuo SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje numatytos pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, jis turi motyvuoti savo sprendimą.
36.      Kaip siekiau paaiškinti savo išvadoje byloje KUBERA, reikalaujamas motyvų išsamumas neišvengiamai skiriasi, nelygu konkrečios kiekvienos bylos aplinkybės. Mano nuomone, paprastai turėtų pakakti, kad atitinkamas nacionalinis teismas: i) aiškiai nurodytų išimtį, kuria remiamasi (iš apibendrintų Sprendime CILFIT(11)); ir ii) glaustai paaiškintų priežastis, dėl kurių mano, kad ši išimtis taikytina. Vis dėlto tai nereiškia, kad tam tikrais konkrečiais atvejais negali prireikti išsamiau nurodyti motyvų arba, atvirkščiai, kad atsisakymo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą priežastys nėra tokios akivaizdžios, kad gali neprireikti jo aiškiai motyvuoti(12).
2.      Nutartyje „Centro petroli Roma I“ neišnagrinėtas klausimas
37.      Tačiau Nutartyje Centro Petroli Roma I Teisingumo Teismas nenagrinėjo antrojo prejudicinio klausimo esmės, nes, kaip jau buvo nurodyta, šis klausimas buvo pripažintas akivaizdžiai nepriimtinu(13). Štai kodėl šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas, atsižvelgęs į Teisingumo Teismo dėl to pateiktą vertinimą, šiuo aspektu nekelia jokių klausimų, bet priduria, kad, jo nuomone, vis dar reikia išspręsti esminę problemą.
38.      Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonės kyla dėl teisėjų civilinės ir drausminės atsakomybės už teismo klaidas, įskaitant padarytas aiškinant ir taikant Sąjungos teisės nuostatas, kaip antai už prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, nacionalinės sistemos suderinamumo su Sąjungos teise. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad neaiškumai dėl tinkamos sąveikos tarp Italijos teisės nuostatų dėl teisėjų atsakomybės ir Sąjungos teisės nuostatų dėl teismų nepriklausomumo turi įtakos tam, kaip jis vertina savo pareigą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą. Kaip suprantu, tas teismas mano, jog pernelyg griežta asmeninės atsakomybės taikymo tvarka de facto paskatintų galutinės instancijos teismus teikti prašymus priimti prejudicinį sprendimą net ir daugeliu tų atvejų, kai jie mano, kad taikytinų Sąjungos teisės nuostatų taikymo sritis ir prasmė yra pakankamai aiškios.
39.      Atrodo, kad vienas iš tokių atvejų nagrinėjamas šioje byloje, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašymą pateikė iš esmės siekdamas išvengti bet kokios atsakomybės rizikos, nors manė, kad nagrinėjamos Sąjungos teisės nuostatos nagrinėjant šį ginčą yra actes clairs.
40.      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltas klausimas yra konstitucinio pobūdžio ir turi sisteminį poveikį, manau, kad dėl jo reikėtų pateikti keletą pastabų, siekiant padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir kitiems nacionaliniams teismams, kurie gali atsidurti panašioje padėtyje.
41.      Vis dėlto akivaizdu, kad ši byla nėra tinkama teisėjų atsakomybės sistemos, kaip antai Italijos įstatymų leidėjo nustatytos iš dalies pakeistame 1988 m. Įstatyme Nr. 117, suderinamumui su Sąjungos teise įvertinti(14).
42.      Taigi aptardamas šį klausimą apsiribosiu tik tam tikrais bendro pobūdžio argumentais, ypač sutelkdamas dėmesį į teismo klaidų rūšis, dėl kurių galėtų kilti (vadinamoji) teisėjų „asmeninė atsakomybė“, nepažeidžiant teismų nepriklausomumo. Vartodamas šią sąvoką kalbu tiek apie civilinę, tiek apie drausminę atsakomybę. Nors abi šios atsakomybės rūšys, žinoma, kiek skiriasi, manau, kad Sąjungos teisės požiūriu galima nustatyti kelis šių dviejų rūšių atsakomybei taikomus principus. Vis dėlto šioje byloje nenagrinėsiu baudžiamosios atsakomybės, nes šios rūšies atsakomybė nepatenka į nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų taikymo sritį ir bet kuriuo atveju atrodo, kad dėl šios atsakomybės kyla kitokių klausimų.
43.      Siekdamas paaiškinti situaciją pirmiausia atskirsiu dvi atsakomybės už teismo klaidas sritis: valstybių narių atsakomybės ir teisėjų asmeninės atsakomybės. Dėl šių sričių suformuota dviejų krypčių jurisprudencija ir suprantama, kad abi šios kryptys glaudžiai susijusios.
3.      Valstybių narių atsakomybė
44.      Pagal suformuotą jurisprudenciją valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą dėl jai priskiriamų Sąjungos teisės pažeidimų principas yra neatsiejamas nuo Sąjungos sutarčių sistemos. Šis principas taikytinas kiekvienu atveju, kai valstybė narė pažeidžia Sąjungos teisę, nesvarbu, kokia valstybės narės institucija savo veiksmais ar neveikimu padarė šį pažeidimą(15).
45.      Be to, pagal suformuotą jurisprudenciją dėl tokio pažeidimo nukentėję privatūs asmenys turi teisę į žalos atlyginimą, jeigu įvykdytos trys sąlygos: i) pažeista Sąjungos teisės norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių; ii) jos pažeidimas yra pakankamai aiškus; ir iii) yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp to pažeidimo ir šių asmenų patirtos žalos(16). Šios sąlygos nustatytos Sąjungos teisėje ir valstybės narės iš esmės negali jų keisti taip, kad atsakomybė nebūtų taikoma susiklosčius situacijoms, kai kitu atveju ji kiltų(17).
46.      Įvairiuose nuo šio amžiaus pradžios priimtuose sprendimuose Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad šie principai taikomi ir nacionalinių teisminių institucijų padarytiems pažeidimams, įskaitant padarytus nacionalinio galutinės instancijos teismo sprendimu(18).
47.      Esant šioms aplinkybėms, Teisingumo Teismas taip pat patikslino minėtą antrąją sąlygą, susijusią su pakankamai aiškiu Sąjungos teisės pažeidimu; pagal šį patikslinimą ne už bet kokį Sąjungos teisės nuostatos pažeidimą neišvengiamai kyla valstybės narės atsakomybė. Konkrečiai dėl nacionaliniams galutinės instancijos teismams priskirtinų pažeidimų Teisingumo Teismas nurodė, kad ši sąlyga reiškia, jog „[valstybės] atsakomybė gali kilti tik išimtiniu atveju, kai [teismas] akivaizdžiai pažeidė taikytiną teisę“(19).
48.      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad siekiant nustatyti, ar padarytas „pakankamai aiškus“ pažeidimas, reikia atsižvelgti į visus nacionaliniam teismui pateiktą nagrinėti situaciją apibūdinančius veiksnius. Teisingumo Teismas nurodė, kad tarp tokių veiksmų, be kita ko, yra: i) pažeistos normos aiškumas ir tikslumas; ii) diskrecijos, kurią nacionalinėms valdžios institucijoms suteikia pažeista norma, apimtis; iii) tai, ar pažeidimas arba žala yra padaryti tyčia, ar netyčia; iv) tai, ar galima teisės klaida yra pateisinama, ar nepateisinama; v) aplinkybė, kad tam tikru atveju Europos Sąjungos institucijos pasirinkta pozicija galėjo prisidėti prie Sąjungos teisei prieštaraujančių nacionalinių priemonių ar veiklos ėmimosi arba nenutraukimo; ir vi) (tam tikrais atvejais) atitinkamo nacionalinio teismo pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą nevykdymas(20).
49.      Teisingumo Teismo jurisprudenciją suprantu taip, kad vien tai, jog nacionalinis galutinės instancijos teismas nepateikia prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, savaime negali lemti valstybės atsakomybės. Teisingumo Teismas ne kartą nurodė, kad „pagal SESV 267 straipsnį nustatyta Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų tiesioginio bendradarbiavimo sistema nesusijusi su kuria nors bylos šalių iniciatyva“ ir „[šalys negali įpareigoti nacionalinių teismų] pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. <...> Taigi, pagal SESV 267 straipsnį nustatyta sistema nėra šalių teisinės gynybos priemonė nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje.“(21)
50.      Paprastai tariant, SESV 267 straipsnio trečia pastraipa nėra nuostata, kuria siekiama suteikti teisių privatiems asmenims, ir vien dėl šios nuostatos pažeidimo negali kilti valstybės narės atsakomybė. Be to, sunku įsivaizduoti, kaip vien atsisakymas pateikti prašymą galėtų padaryti žalos bylos, kurioje Sąjungos nuostatos aiškinamos teisingai, šaliai.
51.      Vis dėlto, kai nacionalinis galutinės instancijos teismas klaidingai aiškina Sąjungos teisės nuostatą, tai, kad jis galbūt pažeidė pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą dėl šios nuostatos, yra veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti vertinant pažeidimo aiškumą.
52.      Galiausiai gali būti naudinga pažymėti, kad valstybės atsakomybės principas, neatsiejamas nuo Sąjungos sutartyse nustatytos teisių gynimo priemonių sistemos, reiškia ne asmeninę teisėjų, o valstybių narių atsakomybę. Kadangi už Sąjungos teisei prieštaraujančius teismo sprendimus atsakomybė kyla valstybei, o bet kokia kompensacija atitinkamiems asmenims mokama iš valstybės biudžeto, tokia atsakomybės sistema nekelia konkretaus pavojaus nacionalinių teismų nepriklausomumui(22).
4.      Asmeninė teisėjų atsakomybė
53.      O nustatyti teisėjų asmeninės atsakomybės už teismo klaidas sistemas priklauso valstybių narių kompetencijai reguliuoti teisingumo sistemos organizavimą(23). Valstybės narės turi plačią diskreciją nustatyti tokią sistemą(24). Iš tiesų ir Sąjungoje, ir už jos ribų yra įvairių tokių sistemų, kuriose numatytas skirtingo lygio imunitetas nuo civilinės ir (arba) drausminės atsakomybės už veiksmus, atliktus vykdant teismines funkcijas(25).
54.      Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę išnagrinėti kai kurių teisėjų asmeninės atsakomybės nacionalinių sistemų suderinamumą su Sąjungos teise keliose pastaraisiais metais jam nagrinėti perduotose bylose.
55.      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pripažino, kad teisėjų asmeninės atsakomybės už teismo klaidas sistemos gali padėti padidinti teismų sistemos atskaitomybę ir veiksmingumą. Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat įspėjo, kad įgyvendindamos savo kompetenciją šioje srityje valstybės narės turi užtikrinti, kad būtų laikomasi Sąjungos teisės. Jis konkrečiai nusprendė, kad svarbu, jog tokia sistema būtų sukurta taip, kad būtų išsaugotas teismų, turinčių priimti sprendimus dėl klausimų, susijusių su Sąjungos teisės taikymu ar aiškinimu, nepriklausomumas(26).
56.      Šioje vietoje vargu ar reikia akcentuoti Sąjungos teisės sistemoje taikomo teismų, aiškinančių ir taikančių Sąjungos teisę, nepriklausomumo reikalavimo svarbą(27). Šis reikalavimas kyla, be kita ko, iš ESS 2 straipsnio ir 19 straipsnio 1 dalies, taip pat iš Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio. Jis taip pat numanomas iš SESV 267 straipsnio.
57.      Akivaizdu, kad teisėjų asmeninės atsakomybės už jų padarytas teismo klaidas principo pripažinimas kelia tam tikrą pavojų dėl teisėjų nepriklausomumo ir nešališkumo(28). Netinkamai sukurtos atsakomybės sistemos gali kelti grėsmę netrukdomam ir sąžiningam teismo sprendimų priėmimo procesui arba bent jau sukelti visuomenės įtarimą dėl tokios grėsmės. Vien tai, kad vyriausybės ar teismų sistemos narių prašymu gali būti pradėtas drausminis tyrimas arba kad nepatenkinti proceso dalyviai gali pareikšti ieškinį, tam tikrais atvejais net ir nesąmoningai gali daryti tam tikrą spaudimą asmenims, kuriems pavesta užduotis priimti sprendimus civilinėje, administracinėje arba baudžiamojoje byloje(29). Tokios
procedūros iš tiesų gali sukelti sunkių pasekmių teisėjų, dėl kurių jos
pradėtos, veiklai ir karjerai(30). Taigi netinkamai sukurtos asmeninės atsakomybės sistemos gali kelti šališkumo pavojų vykdant teismines funkcijas ir (arba) gali turėti atgrasomąjį poveikį jų vykdymui(31).
58.      Štai kodėl Teisingumo Teismas konstatavo, kad „[n]ors <...> nepriklausomumo garantija nereikalauja, kad teisėjams būtų suteiktas absoliutus imunitetas už veiksmus, atliktus vykdant teismines funkcijas, vis dėlto jų asmeninė atsakomybė už žalą, padarytą jiems vykdant šias funkcijas, gali kilti tik išimtiniais atvejais, kai nustatoma didelės reikšmės asmeninė kaltė“(32). Darytina išvada, kad „[v]ien to, kad sprendime yra padaryta teismo klaida, nepakanka, kad atitinkamas teisėjas galėtų būti patrauktas asmeninėn atsakomybėn“(33).
59.      Be to, Teisingumo Teismas manė, kad siekiant užtikrinti teismų nepriklausomumo principo laikymąsi reikalingi kiti teisėjų asmeninės atsakomybės nacionalinių sistemų elementai. Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokiose sistemose turi būti numatytos „[t]aisykl[ės], kurios apibrėžia, be kita ko, drausminius pažeidimus sudarančias veikas ir konkrečiai taikomas sankcijas ir numato nepriklausomos instancijos įsikišimą laikantis procedūros, visapusiškai garantuojančios Chartijos 47 ir 48 straipsniuose įtvirtintas teises, tarp jų ir teisę į gynybą, ir kurios suteikia galimybę ginčyti teisme drausmės priežiūros institucijų sprendimus“(34).
60.      Atsižvelgdamas į tai, dabar pateiksiu keletą pastabų, kurios, tikiuosi, padės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui išspręsti pagrindinį klausimą, aptartą jo prašyme priimti prejudicinį sprendimą: kada dėl teismo klaidos gali kilti teisėjų asmeninė atsakomybė už jų (klaidingus) sprendimus, nepažeidžiant teismų nepriklausomumo.
5.      Kelios pastabos dėl teisėjų asmeninės atsakomybės ir teismų nepriklausomumo
61.      Pirmiausia norėčiau patikslinti, kad, mano nuomone, neįmanoma numatyti kriterijaus, pagal kurį būtų galima aiškiai atskirti teismo klaidas, dėl kurių gali kilti teisėjų asmeninė atsakomybė, nekeliant grėsmės teisėjų nepriklausomumui, nuo tų, kurios, atvirkščiai, galėtų kelti problemų šiuo požiūriu. Manau, kad galima tik nurodyti kelis pagrindinius principus, kurie galėtų būti taikomi ir civilinei, ir drausminei atsakomybei.
62.      Kai kuriuos iš šių principų galima suformuluoti atsižvelgiant į šioje išvadoje jau aptartą Teisingumo Teismo jurisprudenciją. Remiuosi jurisprudencija ne tik dėl teisėjų asmeninės atsakomybės, bet ir dėl valstybių narių atsakomybės. Kadangi kai kurių Teisingumo Teismo sprendimuose dėl valstybės atsakomybės nustatytų principų dalykas yra panašus, jie, mano nuomone, gali būti pagal analogiją taikomi teisėjų asmeninei atsakomybei.
63.      Vis dėlto manau, kad apskritai asmeninė atsakomybė turėtų kilti sunkiau nei valstybių narių atsakomybė. Iš tiesų Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad nors taikant valstybės atsakomybę paprastai nekyla klausimų dėl teismų nepriklausomumo reikalavimo, kitaip galėtų būti taikant asmeninės atsakomybės sistemas. Jeigu tokios sistemos sukurtos netinkamai, jos gali pakenkti teismų nepriklausomumui. Štai kodėl dėl asmeninės atsakomybės sistemų Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad tokia atsakomybė gali kilti tik „labai“ arba „visiškai“ išimtiniais atvejais(35).
64.      Žinoma, tai pasakytina ir apie nacionalinių galutinės instancijos teismų pareigą pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą. Taigi šiuo klausimu galiu tik iš dalies pritarti generalinės advokatės T. Ćapeta išreikštai nuomonei(36), kad nepateikus prašymo priimti prejudicinį sprendimą teisėjams niekada negali kilti asmeninė atsakomybė, jeigu jie pakankamai paaiškino atsisakymo tai daryti priežastis. Dabar paaiškinsiu, ką turiu omenyje.
65.      Pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą kyla dvi pareigos: viena labiau materialinio pobūdžio (kreiptis į Teisingumo Teismą, kai keliamas Sąjungos teisės aiškinimo klausimas ir netaikomos Sprendime CILFIT nurodytos išimtys), o kita – labiau procesinio pobūdžio (paaiškinti atsisakymo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą priežastis)(37). Jos, nors ir neatsiejamos viena nuo kitos, vis tiek yra atskiros pareigos.
66.      Nematau jokios įtikinamos priežasties, dėl kurios atsakomybė galėtų kilti tik už vienos iš jų pažeidimą. Juo labiau kad akivaizdu, jog būtent pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą yra pagrindinė ir svarbesnė iš jų, atsižvelgiant į jos poveikį tiek nagrinėjamam ginčui, tiek Sąjungos teisės sistemos vienovei ir nuoseklumui. Pareiga motyvuoti yra papildoma ir padeda užtikrinti šios pagrindinės pareigos laikymąsi.
67.      Kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, dėl siekio išsaugoti teismų nepriklausomumą negali būti „visiška[i] atmesta teisėjo drausminės atsakomybės, galinčios kilti tam tikrais labai išimtiniais atvejais dėl tokio teisėjo priimtų teismo sprendimų, atsiradimo galimybė. Iš tiesų tokiu nepriklausomumo reikalavimu nesiekiama pritarti jokioms šiurkščioms ir visiškai nedovanotinoms teisėjų elgesio formoms, pavyzdžiui, kai tyčia ir nesąžiningai arba dėl ypač didelio ir akivaizdaus aplaidumo pažeidžiamos nacionalinės arba Sąjungos normos, kurių laikymąsi teisėjas turi užtikrinti, arba jei teisėjas elgiasi savavališkai ar atsisako vykdyti teisingumą, kai <...> turi išspręsti jam teisės subjektų perduotus ginčus“(38).
68.      Šie argumentai atrodo svarbūs dėl iš esmės bet kurios iš Sąjungos taisyklių kylančios pareigos. Taigi negalima atmesti galimybės, kad dėl didelės klaidos, padarytos aiškinant ir taikant SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, nepateikus Teisingumo Teismui prašymo priimti prejudicinį sprendimą(39), galėtų teisėtai kilti už tokį pažeidimą atsakingų teisėjų asmeninė atsakomybė(40).
69.      Vis dėlto man atrodo, kad šiuo aspektu būtina atskirti civilinę ir drausminę atsakomybę. Kiek tai susiję su civiline atsakomybe, manau, kad pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pažeidimas turėtų lemti tokią atsakomybę tik tuo atveju, jei Sąjungos teisės nuostata, dėl kurios nacionalinis teismas turėjo kreiptis į Teisingumo Teismą, buvo išaiškinta klaidingai, taip padarant žalą ar nuostolių pareiškėjui. Kaip paaiškinau šios išvados 50 punkte, jeigu atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos taikomos teisingai, ginčo šalys negali patirti nuostolių ar žalos.
70.      O drausminės atsakomybės atveju nematau jokios priežasties atmesti galimybę, kad pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą neįvykdymas gali, esant išskirtinėms aplinkybėms, pateisinti drausmines priemones, nepaisant ginčo šalims padarytos žalos. Taip gali būti, be kita ko, kai atsisakymas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą yra ne retas ar net pavienis atvejis, o veikiau sistemingo teisės aktų reikalavimus pažeidžiančio elgesio dalis. Tokiu atveju neigiamos pažeidimo pasekmės daro poveikį SESV 267 straipsnyje nustatyto bendradarbiavimo mechanizmo veiksmingumui.
71.      Bet kuriuo atveju dar kartą kartoju, kad abi atsakomybės formos gali būti taikomos tik labai išimtiniais atvejais.
72.      Pavyzdžiui, tai, kad Teisingumo Teismas galbūt nustatė vieną tokį įsipareigojimo neįvykdymo atvejį vykstant procedūrai pagal SESV 258 arba 259 straipsnį(41), šiuo aspektu nėra lemiama aplinkybė. Iš tiesų dėl bet kokio Sąjungos teisės pažeidimo, nepaisant jo akivaizdumo ir šiurkštumo, gali būti pradėta procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo(42).
73.      Tas pats mutatis mutandis taikoma situacijoms, kai nacionalinis teismas prašo Teisingumo Teismo išnagrinėti, ar esant konkrečioms aplinkybėms SESV 267 straipsnio trečia pastraipa turi būti aiškinama taip, kad nacionalinis galutinės instancijos teismas privalo kreiptis į Teisingumo Teismą(43). Jeigu Teisingumo Teismo nebūtų konkrečiai prašoma priimti sprendimo dėl pažeidimo aiškumo, siekiant taikyti (valstybės arba teisėjų asmeninę) atsakomybę, jis atsakytų paprasčiausiai patikslindamas pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą apimtį, atsižvelgdamas į teisines ir faktines aplinkybes, kurias jam nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
74.      Tokios atsakomybės taip pat negali lemti vien tai, kad vėlesnėje jurisprudencijoje Teisingumo Teismas pateikė kitokį nagrinėjamos Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimą nei tas, kuriuo rėmėsi nacionalinis teismas, laikęs šią nuostatą acte clair (arba acte éclairé). Mano nuomone, esant šioms aplinkybėms,
ex post facto elementais reikėtų remtis labai atsargiai. Kaip ir bet kurioje kitoje teisės sistemoje, Sąjungos jurisprudencija nuolat plėtojama, nes Europos Sąjungos teismai (Europos Sąjungos Teisingumo Teismas ir nacionaliniai teismai) priima naujus sprendimus, taikydami galiojančias nuostatas naujoms aplinkybėms. Šis raidos reiškinys, ko gero, yra dar svarbesnis Europos Sąjungoje, kuri nuo pat pradžių buvo suvokiama kaip dinamiškas darinys.
75.      Mano nuomone, keturi kriterijai gali būti labai svarbūs nustatant teismo klaidą, dėl kurios (dėl jos labai išimtinio pobūdžio) galėtų kilti asmeninė atsakomybė, nekeliant pavojaus teismų nepriklausomumui. Protingo ir apdairaus teisėjo požiūriu teismo klaida – šiuo atveju prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikimas – turi būti: i) akivaizdi (aiški ir akivaizdi, neginčytina); ii) reikšminga (daranti didelį poveikį pagrindinės bylos baigčiai arba bendradarbiavimo mechanizmo veiksmingumui); iii) nepateisinama (nesant jokių veiksnių, kurie pagrįstai galėjo lemti klaidą); ir iv) teisėjų sąmoningo sprendimo nepaisyti teisės reikalavimų arba didelio aplaidumo rezultatas.
76.      Man atrodo, kad šios išvados iš esmės atitinka tiek tarptautinius standartus, tiek Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) jurisprudenciją(44).
77.      Nacionalinė teisėjų asmeninės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimus, įskaitant prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, sistema, kuri galėtų būti taikoma dėl mažesnių pažeidimų, mano nuomone, galėtų pakenkti netrukdomam ir sąžiningam teismo sprendimų priėmimui, taigi ir teisėjų nepriklausomumui.
78.      Be to, tokia sistema galėtų pakenkti SESV 267 straipsnyje nustatytos nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo teisminio bendradarbiavimo ir dialogo sistemos veiksmingumui(45). Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją nacionalinės teisės normos negali kliudyti nacionaliniam teismui pasinaudoti galimybe pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą arba prireikus įvykdyti šią pareigą. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šių elementų (atsižvelgiant į aplinkybes, galimybės ir pareigos) derinys yra „neatsiejamas“ nuo šios bendradarbiavimo ir dialogo sistemos(46).
79.      Mano nuomone, panašūs argumentai taikomi ir nacionalinės teisės nuostatoms, pagal kurias nacionaliniai galutinės instancijos teismai de facto netenka pagal SESV 267 straipsnį suteiktos diskrecijos vertinti, ar juose buvo tinkamai „iškeltas“ Sąjungos teisės aiškinimo klausimas. Teismas, siekdamas atsakyti į klausimą, ar tam tikru atveju taikoma kuri nors iš Sprendime CILFIT nurodytų išimčių, turi atlikti išsamų vertinimą(47). Siekiant nustatyti, ar taikytina SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje nustatyta pareiga, reikia atsižvelgti į keletą veiksnių, ir tai iš esmės turi padaryti nacionalinis teismas, veikdamas nepriklausomai ir laikydamasis visų deramo rūpestingumo reikalavimų(48).
80.      Nacionalinė teisė negali apriboti nacionalinio teismo diskrecijos pagal SESV 267 straipsnį taip, kad tam tikros situacijos, kai nekyla pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, praktiškai būtų vertinamos kaip situacijos, kai reikia pateikti tokį prašymą(49). Esant tokioms aplinkybėms, būtų pateikta daug prašymų priimti prejudicinį sprendimą, nors tam nebūtų realaus poreikio. Dėl to būtų be reikalo vilkinamas nagrinėjamų ginčų sprendimas ir padidėtų Teisingumo Teismo darbo krūvis, o tai savo ruožtu galėtų turėti įtakos veiksmingam kitų jam perduotų bylų išnagrinėjimui laiku. Be to, taip nesąžiningoms bylos šalims būtų sudarytos galimybės piktnaudžiauti procesu.
81.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad teisėjų civilinės ir drausminės atsakomybės už teismo klaidas, įskaitant iš Sąjungos teisės kylančio teismų nepriklausomumo reikalavimo pažeidimus, kaip antai prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą nepateikimą, nacionalinės sistemos yra suderinamos su Sąjungos teise, jeigu jos taikomos tik labai išimtiniais atvejais. Tai atvejai, kai teismo klaida yra akivaizdi, reikšminga, nepateisinama ir padaryta dėl teisėjo sąmoningo sprendimo nepaisyti teisės reikalavimų arba dėl jo didelio aplaidumo.
C.      Prejudicinių klausimų analizė
82.      Trimis klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo išaiškinti tris Sąjungos teisės nuostatų grupes ir siekia išsiaiškinti, ar nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai įstatyminis dekretas, yra suderinami su i) SESV 101–106 straipsniais; ii) Direktyvos 2006/123 nuostatomis; ir iii) Direktyvos 2008/118 nuostatomis.
83.      Šios išvados 25–27 punktuose paaiškinau, kad klausimai yra nepriimtini, kiek tai susiję su SESV 101–106 straipsniais. Toliau pateiksiu kitų dviejų nuostatų grupių išaiškinimą.
1.      Direktyva 2006/123
84.      Direktyvoje 2006/123, dažnai vadinamoje „Paslaugų direktyva“, „pateikiamos bendrosios nuostatos, skirtos padėti paslaugų teikėjams naudotis įsisteigimo laisve ir laisvam paslaugų judėjimui palengvinti“ (jos 1 straipsnio 1 dalis), šalinant paslaugų rinkos plėtros Europos Sąjungoje kliūtis, siekiant sustiprinti vidaus rinką ir skatinti subalansuotą, darnią ekonominę ir socialinę pažangą (1 ir 5 konstatuojamosios dalys).
85.      Direktyvos 2006/123 2 straipsnyje, reglamentuojančiame direktyvos „taikymo sritį“, numatyta, kad ji „taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms“ (1 dalis). Toliau joje išvardytos tam tikros veiklos rūšys, kurioms ši direktyva išimties tvarka netaikoma (2 dalis), ir galiausiai nustatyta, kad direktyva „netaikoma mokesčių sričiai“ (3 dalis)(50).
86.      Direktyvos 2006/123 29 konstatuojamojoje dalyje paaiškintas šios išimties pagrindas: „Atsižvelgiant į tai, kad Sutartyje numatytas specialus teisinis pagrindas klausimams mokesčių srityje, ir į tai, kad toje srityje jau priimti [Sąjungos] aktai, iš šios direktyvos taikymo srities būtina pašalinti mokesčių srities klausimus.“
87.      Sprendime Airbnb Ireland ir Airbnb Payments UK Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į šias aplinkybes, nusprendė, kad sąvoka „mokesčių sritis“ turi būti aiškinama plačiai ir apima „ne tik visas mokesčių sritis, bet ir visus šios srities aspektus“(51).
88.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia manyti, kad CPR ginčijamos nacionalinės teisės nuostatos yra „mokesčių srities“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 3 dalį. Jose nustatytos sąlygos, kurioms esant tam tikriems ekonominės veiklos vykdytojams (sandėlio savininkams) suteikiama mokesčio lengvata. Pagal Direktyvos 2008/118 4 straipsnio 1 punktą ši lengvata – tai leidimas „apmokestinamų prekių sandėlyje gaminti, perdirbti, laikyti, priimti ar išsiųsti akcizais apmokestinamas prekes, kurioms pritaikytas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas“(52).
89.      Iš tiesų įstatyminis dekretas yra Direktyvos 2008/118, t. y. teisės akto, priimto pagal tuo metu galiojusį EB 93 straipsnį (šiuo metu – SESV 113 straipsnis), leidžiantį priimti „nuostatas dėl apyvartos mokesčius, akcizą ir kitas netiesioginio apmokestinimo formas reglamentuojančių teisės aktų suderinimo“, įgyvendinimo priemonė. O Direktyva 2006/123 buvo priimta remiantis tuo metu galiojusiais EB 47 straipsnio 2 dalimi ir 55 straipsniu (šiuo metu – SESV 53 straipsnio 2 dalis ir 62 straipsnis), t. y. teisiniais pagrindais, susijusiais su laisvu paslaugų judėjimu.
90.      Tad pažymiu: kadangi Direktyva 2006/123 nagrinėjamu atveju netaikytina, ji negali būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos tokios nuostatos, kokios numatytos įstatyminiame dekrete.
2.      Direktyva 2008/118
91.      Direktyvos 2008/118 16 straipsnio 1 dalyje buvo nustatyta, kad „[į]galiotam sandėlio savininkui leidžiama steigti ir eksploatuoti apmokestinamų prekių sandėlį, jei jis turi valstybės narės, kurioje yra sandėlis, kompetentingų institucijų leidimą“. Šioje nuostatoje taip pat buvo pridurta, kad „[š]iam leidimui taikomos sąlygos, kurias turi teisę nustatyti institucijos siekdamos užkirsti kelią bet kokiam galimam slėpimui ar piktnaudžiavimui“(53).
92.      Direktyvos 2008/118 15 konstatuojamojoje dalyje buvo paaiškinta: „[k]adangi gamybos ir sandėliavimo vietose reikėtų atlikti tikrinimus, siekiant užtikrinti, kad mokestinė skola būtų surinkta, tokiems patikrinimams palengvinti reikia išlaikyti sandėlių, kuriems leidimus išduoda kompetentingos valdžios institucijos, sistemą.“ Tos direktyvos 16 konstatuojamojoje dalyje buvo pridurta, kad „[t]aip pat reikia nustatyti reikalavimus, kurių turėtų laikytis įgalioti sandėlio savininkai <...>“(54).
93.      Taigi iš šių nuostatų aiškiai matyti, kad leidimų sistema padeda užkirsti kelią slėpimui, piktnaudžiavimui ir sukčiavimui. Iš tiesų šios sistemos tikslas – „užtikrinti <...> sandėlio savininko patikimumą, kad būtų galima taikyti laikino mokėjimo atidėjimo režimą“(55). Kaip ne kartą nurodė Teisingumo Teismas, „Direktyvos 2008/118 taikymo srityje sukčiavimo ir piktnaudžiavimo prevencija apskritai yra bendras tiek Sąjungos teisės, tiek valstybių narių teisės tikslas <...>, kaip tai patvirtina jos 15 ir 16 konstatuojamosios dalys ir 16 straipsnis“(56).
94.      Iš tikrųjų tai vienintelis nagrinėjamos sistemos tikslas(57). Taigi valstybės narės, taikydamos leidimų sistemą pagal šią direktyvą, negali siekti kitų tikslų, nesusijusių su mokesčių slėpimo ir piktnaudžiavimo mokesčių srityje prevencija.
95.      Vis dėlto, kadangi nacionalinėje teisėje numatytomis leidimo išdavimo sąlygomis siekiama padėti siekti šio tikslo, valstybės narės šiuo klausimu turi plačią diskreciją. Iš tiesų Direktyvoje 2008/118 nebuvo numatyta jokios su tuo susijusios taisyklės ar taikytino principo. 2000 m. lapkričio 29 d. Komisijos rekomendacijoje 2000/789/EB, nustatančioje gaires dėl leidimų išdavimo sandėlių savininkams pagal Tarybos direktyvą 92/12/EEB dėl akcizais apmokestinamų produktų(58), nurodyta, kad valstybės narės šiuo tikslu taikė įvairius kriterijus.
96.      Per teismo posėdį Italijos vyriausybė paaiškino, kad, remiantis jos patirtimi, sukčiavimu dažniau užsiima įsteigtos naujos mažos bendrovės (jos dažnai steigiamos per statytinius) ir jos greitai likviduojamos, kai valdžios institucijos sužino apie neteisėtą veiklą. Dėl šios priežasties Italijos teisės aktai iš esmės grindžiami kriterijais, kuriais užtikrinama mažiausia sandėlio talpa ar atitinkama komercinė veikla arba jo ryšys su esamais sandėliais, turinčiais patvirtintos realios veiklos patirties. Ši vyriausybė pridūrė, kad „prisisėjus“ mažų sandėlių, valdžios institucijoms taptų sudėtinga ir brangu vykdyti jų veiklos kontrolę.
97.      Esant šioms aplinkybėms, Direktyvoje 2008/118 neįžvelgiu jokių nuostatų, pagal kurias galėtų būti iš esmės draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, siejančios reikalaujamo leidimo išdavimą su kriterijų, grindžiamų talpa, veiklos ir tiekimo poreikiais, eksporto koeficientais ir (arba) sandėlių tarpusavio funkciniais ryšiais, tenkinimu. Jeigu būtų patvirtintos Italijos vyriausybės nurodytos faktinės aplinkybės (jas turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), iš bylos medžiagos nematyti, kad pasirinkdamos minėtus kriterijus Italijos valdžios institucijos viršijo joms pagal Direktyvos 2008/118 16 straipsnio 1 dalį suteiktą diskreciją.
98.      Kaip paaiškinau, valstybės narės turėjo plačią diskreciją reglamentuoti šį klausimą. Direktyvos 2008/118 15 konstatuojamojoje dalyje buvo aiškiai nurodyta, kad patikrinimų palengvinimas yra vienas iš leidimų sistemos tikslų. Be to, Rekomendacijoje 2000/789 valstybės narės buvo raginamos „taikyti griežtus leidimo išdavimo kriterijus“(59).
99.      Vis dėlto atkreiptinas dėmesys į tai, kad galutinis Direktyvos 2008/118 tikslas buvo užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą suderinant akcizų skaičiavimo prekėms sąlygas(60). Taigi logiška, kad atitinkamomis nacionalinėmis priemonėmis turėtų būti siekiama – kaip teisingai nurodyta Rekomendacijos 2000/789 2 straipsnio 1 dalyje – užtikrinti pusiausvyrą tarp prekybos palengvinimo ir veiksmingos kontrolės užtikrinimo.
100. Būtinybė šiuo aspektu siekti pusiausvyros taip pat kyla iš proporcingumo principo. Pagal suformuotą jurisprudenciją valstybės narės, perkeldamos Sąjungos teisę į nacionalinę teisę arba ją įgyvendindamos, turi laikytis bendrųjų Sąjungos teisės principų, įskaitant, žinoma, proporcingumo principą. Taigi valstybės narės turi imtis tokių priemonių, kurios, leisdamos veiksmingai pasiekti vidaus teisės tikslus, neviršytų to, kas būtina, ir kuo mažiau prieštarautų atitinkamuose Sąjungos teisės aktuose nustatytiems kitiems tikslams ir principams. Vadinasi, kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai varžančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams(61).
101. Konkrečiai kalbant, vertinant proporcingumą reikia patikrinti tris kumuliacinius kriterijus, būtent ar priimtos priemonės yra i) „tinkamos“, ii) „būtinos“ ir iii) „proporcingos stricto sensu“(62).
102. Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į dalyko techninį pobūdį, vertinti ginčijamų nuostatų proporcingumą jokiu būdu nėra paprasta. Taigi geriausia šią užduotį palikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Vis dėlto, siekdamas pateikti šiam teismui naudingų paaiškinimų, dabar išdėstysiu kelias pastabas dėl to, kaip reikia atlikti šį vertinimą, atsižvelgiant į ginčijamų nuostatų ypatumus.
103. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti priemonės tinkamumą.  T. y., ar ji gali padėti pasiekti numatytą tikslą – tai rodytų realų siekį nuosekliai ir sistemingai siekti šio tikslo.
104. Nagrinėjamu atveju dėl to prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui gali tekti patikrinti, pirma, ar taikomi kriterijai iš tikrųjų buvo nustatyti siekiant kovoti su mokesčių slėpimu ir piktnaudžiavimu mokesčių srityje (užkertant kelią tipiniams sukčiavimo atvejams ir palengvinant ex post kontrolę). Esant šioms aplinkybėms, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, mano nuomone, turi užtikrinti, kad kriterijai, suformuluoti neaiškiai ir (arba) paliekantys muitinei plačią diskreciją (pavyzdžiui, kriterijus, susijęs su „faktiniais objekto veiklos ir tiekimo poreikiais“), būtų teisingai aiškinami ir taikomi.
105. Tai reiškia, kad veiksniai, į kuriuos ši muitinė atsižvelgia tikrindama, ar šios sąlygos tenkinamos, susiję tik su sandėlio savininko patikimumu, o ne su kitokio, kaip antai komercinio ar ekonominio pobūdžio, aplinkybėmis. Pavyzdžiui, valdžios institucijos negali nustatyti, kad licencijos išduodamos atsižvelgiant į jų pačių įvertinimą, ar rinkoje yra papildomų sandėlių paklausa arba ar objektui pasirinktą vietovę pakankamai „aptarnauja“ kiti sandėliai.
106. Priemonės tinkamumas taip pat reiškia, kad įstatyminiame dekrete nustatyti kriterijai (kiek tai susiję su parametrų rūšimis, šių parametrų vertėmis ir t. t.) gali būti naudingi siekiant tikslo, šiuo atveju – mokesčių slėpimo ir piktnaudžiavimo mokesčių srityje prevencijos. Kitaip tariant, ar šių kriterijų pakanka tam, kad būtų galima nustatyti situacijas, kurioms susiklosčius dažniau sukčiaujama ir piktnaudžiaujama, atsižvelgiant į išteklius, kuriuos valstybė gali pagrįstai panaudoti ex ante ir ex post kontrolei vykdyti?
107. Antra, dėl reikalavimo, kad priemonė būtų „būtina“, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų išsiaiškinti, i) ar buvo tokių pat efektyvių, tačiau mažiau ribojančių priemonių, ir ii) ar ši priemonė neviršija to, kas būtina nagrinėjamam tikslui pasiekti.
108. Praktikoje tai visų pirma reiškia, kad būtina patikrinti, ar Italijos valdžios institucijoms buvo įmanoma nustatyti kitas ne tokias griežtas sąlygas(63), kurias taikant būtų užtikrinta tinkamo lygio apsauga nuo mokesčių slėpimo ir sukčiavimo mokesčių srityje.
109. Trečia, proporcingumas stricto sensu reiškia, kad reikia įvertinti konkrečios priemonės sukeltus nepatogumus ir tai, ar šie nepatogumai yra proporcingi siekiamiems tikslams. Tai visų pirma reiškia, kad reikia sutelkti dėmesį į tai, ar nagrinėjama priemone užtikrinama tinkama pusiausvyra tarp interesų, t. y. nagrinėjama priemone valstybės siekiamo intereso (mokesčių slėpimo ir piktnaudžiavimo mokesčių srityje prevencijos) ir neigiamą poveikį patiriančių asmenų (įmonių, kurioms sunku arba net neįmanoma įrodyti savo patikimumo) intereso.
110. Atsižvelgiant į CPR pateiktus argumentus, man atrodo, kad šioje byloje labai svarbu patikrinti, ar Italijos įstatymų leidėjas nenustatė per aukštos „kartelės“ ir dėl to aptariama mokesčio lengvata iš tikrųjų gali pasinaudoti tik (arba daugiausia) didelės grupės. Mažesnės bendrovės ir nepriklausomi veiklos vykdytojai taip pat turėtų gebėti įrodyti savo patikimumą be pernelyg sudėtingų, nebūtinų arba nepagrįstai ilgų ir brangių administracinių procedūrų.
111. Esant šioms aplinkybėms, žinoma, svarbu patikrinti ne tik tai, ar įstatyminiame dekrete nustatyti kriterijai yra tinkami „popieriuje“, bet ir tai, ar muitinė juos taiko teisingai ir nediskriminuodama. Bet koks skirtingas požiūris į skirtingus veiklos vykdytojus – tiek pačiame įstatyme, tiek jį įprastai taikant – turėtų būti pagrįstas ir susijęs su objektyviu rizikos, kylančios kiekvienu atveju siekiant veiksmingai surinkti akcizus, lygio skirtumu.
112. Atsižvelgdamas į tai pridurčiau, kad neatrodo, jog savaime kyla problemų dėl to, kad administracinės institucijos (šiuo atveju – Muitinės agentūra) priima neprivalomus aktus (kaip antai „circolare amministrativa“(64)), siekdamos pateikti savo darbuotojams, „dirbantiems vietoje“, gaires dėl tinkamo tam tikrų nacionalinės teisės aktų aiškinimo. Vis dėlto šiuo klausimu reikia akcentuoti du dalykus. Pirma, net jei šie aktai nėra privalomi, labai svarbu, kad jie atitiktų Sąjungos teisę. Priešingu atveju jie galėtų suklaidinti už licencijų išdavimą atsakingas institucijas ir dėl to galėtų būti pažeistos atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos. Antra, kadangi tokie aktai turi esminės įtakos tam, kaip taikomos nacionalinės teisės aktuose numatytos sąlygos, dėl teisinio saugumo priežasčių gali prireikti užtikrinti šių aktų prieinamumą suinteresuotosioms įmonėms.
113. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad pagal Direktyvos 2008/118 16 straipsnį nedraudžiamos nacionalinės priemonės, kuriose leidimas eksploatuoti komercinius sandėlius energetikos produktams, kuriems pritaikytas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas, siejamas su kriterijų, grindžiamų talpa, veiklos ir tiekimo poreikiais, eksporto koeficientais ir (arba) funkciniais ryšiais tarp sandėlių, tenkinimu, laikantis proporcingumo principo – tai, ar šio principo laikomasi, turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
V.      Išvada
114. Taigi siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      Pagal 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje
–        nedraudžiamos nacionalinės priemonės, kuriose leidimas eksploatuoti komercinius sandėlius energetikos produktams, kuriems pritaikytas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas, siejamas su kriterijų, grindžiamų talpa, veiklos ir tiekimo poreikiais, eksporto koeficientais ir (arba) funkciniais ryšiais tarp sandėlių, tenkinimu.
2.      Pagal 2008 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 2008/118/EB dėl bendros akcizų tvarkos, panaikinančios Direktyvą 92/12/EEB, 16 straipsnį
–        nedraudžiamos nacionalinės priemonės, kuriose leidimas eksploatuoti komercinius sandėlius energetikos produktams, kuriems pritaikytas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas, siejamas su kriterijų, grindžiamų talpa, veiklos ir tiekimo poreikiais, eksporto koeficientais ir (arba) funkciniais ryšiais tarp sandėlių, tenkinimu, laikantis proporcingumo principo.
1      Originalo kalba: anglų.
2      Žr. 2022 m. gruodžio 15 d. Nutartį Centro Petroli Roma (C‑597/21, EU:C:2022:1010) (toliau – Nutartis Centro Petroli Roma I).
3      OL L 376, 2006, p. 36.
4      OL L 9, 2009, p. 12.
5      Ji panaikinta 2019 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva (ES) 2020/262, kuria nustatoma bendroji akcizų tvarka (OL L 58, 2020, p. 4), su pakeitimais.
6      Žr., be kita ko, 1982 m. spalio 6 d. Sprendimą Cilfit ir kt. (283/81, toliau – Sprendimas CILFIT, EU:C:1982:335, 21 punktas) ir 2021 m. spalio 6 d. Sprendimą Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, toliau – Sprendimas Consorzio, EU:C:2021:799, 33 punktas).
7      Žr., be kita ko, Sprendimo Consorzio 40 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją. Esant šioms aplinkybėms gali būti naudinga pažymėti, kad toks kriterijus taikomas ir kalbant apie vadinamąją acte éclairé situaciją. Taip pat žr. generalinės advokatės T. Ćapeta išvadą byloje Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 33 punktas).
8      Nutarties Centro Petroli Roma I 36–58 punktai.
9      Taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą sujungtose bylose X ir van Dijk (C‑72/14 ir C‑197/14, EU:C:2015:319, 67 punktas): „galutinės instancijos teismo teisėjai, priimantys sprendimą byloje, turi būti patys įsitikinę, kad su jais sutiks kiti teisėjai“. Išskirta originale.
10      Žr. visų pirma Sprendimo Consorzio 47 ir 48 punktus. Taip pat žr. generalinio advokato M. Bobek išvados toje pačioje byloje (EU:C:2021:291) 150–157 punktus ir mano išvadą byloje KUBERA (C‑144/23, toliau – mano išvada byloje KUBERA, EU:C:2024:522, 106 punktas).
11      Žr. visų pirma Sprendimo CILFIT 21 punktą (toliau – Sprendime CILFIT nurodytos išimtys).
12      Žr. mano išvados byloje KUBERA 122–133 punktus.
13      Klausimas buvo suformuluotas taip: „Ar, siekiant apsaugoti konstitucines ir Europos vertybes, susijusias su teismų nepriklausomumu ir protinga proceso trukme, SESV 267 straipsnis gali būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama automatiškai arba vien tik skundą pateikusios šalies nuožiūra taikyti civilines ir drausmines procedūras nacionaliniam aukščiausiajam teismui, kuris išnagrinėjo ir atmetė prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl Europos Sąjungos teisės išaiškinimo“.
14      Galbūt tikslinga dar kartą pažymėti, kad Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) dėl to nepateikė jokio klausimo.
15      Žr., pavyzdžiui, 2022 m. birželio 28 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (Teisės aktų leidėjo padarytas Sąjungos teisės pažeidimas) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 29 ir 30 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
16      Žr., be kita ko, 2019 m. liepos 29 d. Sprendimą Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
17      Žr., pavyzdžiui, 2022 m. birželio 28 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (Teisės aktų leidėjo padarytas Sąjungos teisės pažeidimas) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Žr., be kita ko, 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Köbler (C‑224/01, toliau – Sprendimas Köbler, EU:C:2003:513, 33–36 punktai); 2006 m. birželio 13 d. Sprendimą Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, toliau – Sprendimas Traghetti, EU:C:2006:391, 30–32 punktai) ir naujesnį 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 20 punktas).
19      Žr., pavyzdžiui, 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.
20      Žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimą Hochtief Solutions Magyarorszįgi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
21      Žr. Sprendimo Consorzio 53 ir 54 punktus (nuorodos į jurisprudenciją praleistos).
22      Žr., be kita ko, 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:1043, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. generalinio advokato P. Léger išvadą byloje Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, 46 punktas) ir generalinės advokatės T. Ćapeta išvadą byloje Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, 75 punktas).
23      Žr., be kita ko, 2021 m. gegužės 18 d. Sprendimą Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“
ir kt. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 ir C‑397/19, toliau – Sprendimas AFJR, EU:C:2021:393, 229 punktas).
24      Nagrinėjamu atveju taip pat žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“
ir kt. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 ir C‑397/19, EU:C:2020:746, 265 punktas).
25      Žr. be kita ko, Europos Taryba, Venecijos komisija, 46 Europos Tarybos valstybių narių teisės aktų dėl konstitucinių teismų teisėjų ir pirmininkų drausminės atsakomybės lyginamoji apžvalga, 2024 m. gruodžio 9 d.; ir Mikuli, P. (ed.), Accountability of Judicial Power – Theoretical and Comparative Perspectives, Routledge, 2025, 5 ir 6 skyriai.
26      Žr., be kita ko, Sprendimo AFJR 229 ir 230 punktus.
27      Pakanka priminti nuoseklią jurisprudenciją, pagal kurią tas reikalavimas, neatsiejamas nuo teismo paskirties, yra pagrindinės teisės į veiksmingą teisminę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą esmė, o ši teisė ypač svarbi, nes yra visų teisių, kurias teisės subjektai turi pagal Sąjungos teisę, apsaugos ir valstybių narių bendrų vertybių, nurodytų ESS 2 straipsnyje, tarp jų teisinės valstybės vertybės, išsaugojimo garantas. Žr., be kita ko, 2025 m. vasario 25 d. Sprendimą Sąd Rejonowy w Białymstoku ir Adoreikė (C‑146/23 ir C‑374/23, EU:C:2025:109, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28      Žr. Sprendimo AFJR 232 punktą. Taip pat žr. 1987 m. vasario 3 d.
Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) Sprendimo Nr. 26 4 punktą: „Teisminių funkcijų ypatumai ir su jomis susijusių priemonių pobūdis leidžia manyti, kad teisminės valdžios atsakomybei turi būti taikomos tam tikros sąlygos ir apribojimai <...> siekiant apsaugoti jos nepriklausomumą ir veiklos savarankiškumą“.
29      Šiuo klausimu žr. 2022 m. vasario 22 d. Sprendimą RS (Konstitucinio teismo sprendimų padariniai) (C‑430/21, EU:C:2022:99, 90 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
30      Žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų drausmės tvarka) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 83 punktas) su nuorodomis į atitinkamą Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją.
31      Žr., be kita ko, Sprendimo AFJR 236 punktą. Kaip Sprendime Pierson / Ray (386 U.S. 547 (1967)) konstatavo Supreme Court of the United States (Jungtinių Valstijų Aukščiausiasis Teismas) „teisėjas turi pareigą išnagrinėti visas jo jurisdikcijai priklausančias ir jam paskirtas bylas, įskaitant prieštaringas bylas, kurios šalims sukelia daugiausia emocijų. Jo klaidos gali būti ištaisytos apeliacine tvarka, tačiau jis neturėtų bijoti, kad nepatenkintos bylos šalys jį gali persekioti reikšdamos teisinius reikalavimus <...>. Užkrovus tokią naštą teisėjams būtų prisidedama ne prie principingo ir bebaimio [sprendimų priėmimo], o prie bauginimo“. Jungtinėse Valstijose teisėjams suteikiamas didžiulis imunitetas dėl veiksmų, kurių jie imasi vykdydami teismines funkcijas. Žr., be kita ko, Supreme Court of the United States (Jungtinių Valstijų Aukščiausiasis Teismas) Sprendimą Bradley / Fisher (80 U.S. 335 (1871)).
32      Žr. Sprendimo AFJR 234 punktą. Išskirta mano.
33      Ten pat. Šiuo klausimu taip pat žr. 2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Euro Box Promotion ir kt. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 ir C‑840/19, EU:C:2021:1034, 239 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34      Žr., pavyzdžiui, 2023 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų nepriklausomumas ir privatus gyvenimas) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 95 punktas) ir 2025 m. balandžio 30 d. Sprendimą Inspektorat kam Visshia sadeben savet (C‑313/23, C‑316/23 ir C‑332/23, EU:C:2025:303, 86 punktas). Taip pat bendrai žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų drausmės tvarka) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 45 ir paskesni punktai).
35      Žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų drausmės tvarka) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 137, 139 ir 141 punktai) ir 2023 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų nepriklausomumas ir privatus gyvenimas) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 126 ir 127 punktai).
36      Generalinės advokatės T. Ćapeta išvada byloje Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 50 punktas).
37      Ši pareiga išplaukia iš „SESV 267 straipsn[io], siejam[o] su Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa“: žr. Sprendimo Consorzio 51 punktą ir 2024 m. spalio 15 d. Sprendimą KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, 61–65 punktai).
38      Žr. 2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Euro Box Promotion ir kt. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 ir C‑840/19, EU:C:2021:1034, 238 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.
39      Pagal analogiją žr. Sprendimo Traghetti 35 punktą.
40      Panašūs argumentai mutatis mutandis taikomi dėl nacionalinio galutinės instancijos teismo atsisakymo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nepaisant šalies iškelto Sąjungos teisės klausimo ir aiškaus prašymo, kad tas teismas pateiktų tokį prašymą, nemotyvavimo. Tačiau nemanau, kad motyvų nenurodymas galėjo būti laikomas pakankamai akivaizdžiu arba aiškiu, kai nacionalinio teismo sprendimas buvo priimtas prieš paskelbiant Sprendimą Consorzio. Tai tikrai buvo pirmas kartas, kai Teisingumo Teismas aiškiai nurodė šią papildomą pareigą.
41      Žr. 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (Mokestis prie šaltinio) (C‑416/17, EU:C:2018:811) ir 2024 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
42      Šiuo klausimu žr. 1990 m. lapkričio 27 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑209/88, EU:C:1990:423, 12–14 punktai) ir 2003 m. sausio 30 d. Sprendimą Komisija / Danija (C‑226/01, EU:C:2003:60, 32 punktas).
43      Žr. 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Ferreira da Silva e Brito ir kt. (C‑160/14, EU:C:2015:565).
44      Kiek tai susiję su tarptautiniais standartais, žr., pavyzdžiui, 1985 m. rugsėjo 6 d. Jungtinių Tautų pagrindinius teismų nepriklausomumo principus (16 principas); 1998 m. liepos 8–10 d. Europos Tarybos priimtą Europos chartiją dėl teisėjų statuso (5.1–5.3 punktai) ir 2010 m. lapkričio 17 d. Europos Tarybos Ministrų Komiteto rekomendaciją valstybėms narėms „Dėl teisėjų: nepriklausomumas, veiksmingumas ir atsakomybė“ (66–71 punktai). Iš Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) jurisprudencijos žr., be kita ko, 1989 m. sausio 11 d. Sprendimo Nr. 18 10 punktą ir 2022 m. liepos 6 d. Sprendimo Nr. 205 8 punktą.
45      Šiuo klausimu žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų drausmės tvarka) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 226 punktas).
46      Ten pat, 225 punktas.
47      Žr. mano išvados byloje KUBERA 113 ir 114 punktus.
48      Šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą X ir van Dijk (C‑72/14 ir C‑197/14, EU:C:2015:564, 59 punktas) ir Sprendimo Consorzio 50 punktą.
49      Pagal analogiją žr. Sprendimo Consorzio 53 punktą.
50      Išskirta mano.
51      2022 m. gruodžio 22 d. sprendimas (C‑83/21, EU:C:2022:1018, 25–28 punktai).
52      Išskirta mano.
53      Išskirta mano.
54      Išskirta mano.
55      Žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, 38 punktas).
56      Žr., be kita ko, 2023 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Vinal (C‑820/21, EU:C:2023:667, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
57      Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:457, 46 punktas).
58      OL L 314, 2000, p. 29. Žr. jos 5 konstatuojamąją dalį.
59      Jos 2 straipsnio 1 dalis. Išskirta mano.
60      Žr. visų pirma Direktyvos 2008/118 8 konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnio 1 dalį.
61      Žr., be kita ko, 2022 m. sausio 13 d. Sprendimą MONO (C‑326/20, EU:C:2022:7, 34 ir 35 punktai).
62      Šis klausimas išsamiau aptartas mano išvadose bylose Cilevičs ir kt. (C‑391/20, EU:C:2022:166, 77 punktas) ir Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, 91–133 punktai) su nuorodomis į atitinkamą jurisprudenciją.
63      Akivaizdu, kad šią aplinkybę turi nurodyti ir tinkamai įrodyti nacionalinę priemonę ginčijančios įmonės.
64      Žr. šios išvados 14 punktą.