62022CJ0593
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
2023 m. liepos 6 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Taikymo sritis – 1 straipsnio 2 dalis – Netaikymas sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas – Paskolos užsienio valiuta sutartis – Sąlygos, susijusios su valiutos keitimo rizika – Įstatymo žinojimo prezumpcija“
Byloje C‑593/22
dėl Tribunalul Specializat Cluj (Klužo specializuotas teismas, Rumunija) 2022 m. gegužės 23 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2022 m. rugsėjo 12 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
FS,
WU
prieš
First Bank SA
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Safjan, teisėjai N. Piçarra ir N. Jääskinen (pranešėjas),
generalinis advokatas G. Pitruzzella,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
First Bank SA, atstovaujamos avocaţi D. Barbu ir R. Muraru,
–
Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos M. Chicu, E. Gane ir O.-C. Ichim,
–
Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos P. Barros da Costa, A. Cunha, I. Gameiro ir L. Medeiros,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos A. Boitos ir N. Ruiz García,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 1 straipsnio 2 dalies aiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant FS ir WU ginčą su First Bank SA dėl sutarties sąlygos pripažinimo nesąžininga.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
Direktyvos 93/13 tryliktoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„kadangi daroma prielaida, jog valstybių narių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatose, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai nustato su vartotojais sudaromų sutarčių sąlygas, nėra nesąžiningų sąlygų; kadangi dėl to, atrodo, kad nėra būtina kontroliuoti kaip vykdomos tos sąlygos, kurios atspindi įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių valstybės narės arba Bendrija yra prisijungusios, principus ar nuostatas; kadangi tuo požiūriu 1 straipsnio 2 dalyje pateikiama formuluotė „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“ numato ir normas, kurios pagal įstatymą yra taikomos susitariančioms šalims, jei nebuvo susitarta kitaip.“
4
Šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės ar Bendrija, nuostatas ar principus, ypač transporto srityje, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.“
Rumunijos teisė
5
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Codul civil (Civilinis kodeksas, toliau – senasis Civilinis kodeksas) 970 straipsnyje buvo nustatyta:
„Sutartys turi būti vykdomos sąžiningai.
Jos saisto ne tik jose aiškiai įtvirtintų nuostatų, bet ir visų pasekmių, kurių, atsižvelgiant į prievolės pobūdį, gali kilti vadovaujantis teisingumu, papročiais ar įstatymu, atžvilgiu.“
6
Senojo Civilinio kodekso 1578 straipsnyje buvo nurodyta:
„Dėl paskolos atsirandantys įsipareigojimai visais atvejais apima tą pačią sutartyje skaičiais išreikštą sumą.
Jeigu valiutos vertė padidėja arba sumažėja nepasibaigus mokėjimo terminui, skolininkas turi grąžinti pasiskolintą sumą ir privalo tai padaryti tik mokėjimo metu galiojančia valiuta.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
7
2007 m. rugpjūčio 17 d. ieškovai pagrindinėje byloje, kaip vartotojai, su Piraeus Bank Romania SA, vėliau tapusia First Bank, sudarė 78180 Šveicarijos frankų (CHF) (apie 78500 EUR) paskolos sutartį.
8
Pagal paskolos sutarties 6.3 straipsnio pirmame sakinyje įtvirtintą sąlygą ieškovai pagrindinėje byloje turėjo ne vėliau kaip suėjus grąžinimo terminui pervesti į First Bank atidarytą atsiskaitomąją sąskaitą reikiamą sumą grąžinimo grafike nurodyta valiuta.
9
Ieškovai pagrindinėje byloje pareiškė ieškinį Judecătoria Cluj-Napoca (Klužo-Napokos pirmosios instancijos teismas, Rumunija), prašydami, pirma, pripažinti nesąžiningomis ir negaliojančiomis paskolos sutarties sąlygas, pagal kurias jiems turėjo tekti valiutos keitimo rizika. Antra, kad būtų atkurta sutarties pusiausvyra, jie prašė įpareigoti First Bank apskaičiuoti ir gauti mėnesines įmokas, palūkanas ir komisinius pagal Šveicarijos franko keitimo į Rumunijos lėjas kursą, kurį sutarties pasirašymo dieną buvo nurodęs Banca Națională a României (Rumunijos nacionalinis bankas), tiek atgaline data, tiek ateityje, kol bus grąžinta paskola, ir grąžinti permoką.
10
2018 m. sausio 31 d. sprendimu tas teismas atmetė ieškinį. Pažymėjęs, kad ieškovai pagrindinėje byloje ginčijo, jog nėra sąlygos, pagal kurią jie būtų apsaugoti nuo valiutos keitimo rizikos, jis pabrėžė, kad pareiga grąžinti paskolą valiuta, kuria ji buvo suteikta, atspindi senojo Civilinio kodekso 1578 straipsnyje įtvirtintą pinigų nominalumo principą, todėl ieškovai pagrindinėje byloje negali remtis nežinojimu apie šios pareigos pasekmes, kylančias iš paties įstatymo.
11
Ieškovai pagrindinėje byloje dėl to sprendimo pateikė apeliacinį skundą Tribunalul Specializat Cluj (Klužo specializuotas teismas, Rumunija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, teigdami, kad pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė senoji Civilinio kodekso 1578 straipsnyje įtvirtintą pinigų nominalumo principą ir kad First Bank neįvykdė pareigos pateikti informaciją apie valiutos keitimo riziką.
12
First Bank teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sąlyga atspindi senojo Civilinio kodekso 1578 straipsnį, kuris pagal šio kodekso 970 straipsnio antrą pastraipą yra privaloma Rumunijos teisės nuostata. Taigi, kadangi ši sąlyga nepatenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, pirmosios instancijos teismas teisingai elgėsi, kai nepatikrino galimo jos nesąžiningumo, remiantis nacionalinės teisės nuostata, kuria į nacionalinę teisę perkeliama šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalis.
13
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kaip reikia aiškinti žodžių junginį „sutarties sąlyga, atspindinti įstatymų <…> nuostatas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį, visų pirma joje esantį būdvardį „atspindinti“.
14
Jam kyla klausimas, ar šiuo atveju aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoje sąlygoje nėra jokios nuorodos į senojo Civilinio kodekso 1578 straipsnį ar į pinigų nominalumo principą ir kad joje nei pažodžiui, nei perfrazuojant neatkartojamas šio straipsnio turinys, užkerta kelią tam, kad ši sąlyga galėtų būti laikoma „atspindinčia“ minėtą straipsnį.
15
Šiuo klausimu jam, be kita ko, kyla klausimas, ar vartotojas turi galėti remdamasis nagrinėjama sutarties sąlyga arba pasitelkdamas kitas sutarties sąlygas suprasti jam gresiančias pasekmes, neprivalėdamas susipažinti su nacionalinės teisės aktais, kurie nėra aiškiai ar netiesiogiai nurodyti su verslininku sudarytoje sutartyje.
16
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad Teisingumo Teismo jurisprudencija neleidžia atsakyti į šį klausimą. Iš tiesų bylose, kuriose priimtas 2020 m. liepos 9 d. Sprendimas Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532) ir 2021 m. spalio 14 d. Nutartis NSV ir NM (C‑87/21, nepaskelbta Rink., EU:C:2021:860), kuriose taip pat buvo nagrinėjamas senojo Civilinio kodekso 1578 straipsnis, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai ir Teisingumo Teismas rėmėsi prielaida, kad sutarties sąlyga, kurios tariamu nesąžiningumu buvo remiamasi, atspindėjo dispozityvią nacionalinės teisės nuostatą. 2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Trapeza Peiraios (C‑243/20, EU:C:2021:1045) susijęs su byla, kurioje vartotojo ginčijama sąlyga perfrazavo Graikijos civilinio kodekso 291 straipsnį.
17
Šiomis aplinkybėmis Tribunalul Specializat Cluj (Klužo specializuotas teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [93/13] 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip:
a)
„sutarties sąlyga, atspindinti įstatymų nuostatas“, turi visiškai ar iš dalies atkartoti atitinkamoje teisės akto nuostatoje įtvirtintą teisės normą?
arba
b)
„sutarties sąlygoje, atspindinčioje įstatymų nuostatas“, turi būti aiški nuoroda į atitinkamoje teisės akto nuostatoje įtvirtintą teisės normą?
ar, atvirkščiai,
c)
norint teigti, kad tam tikra sutarties sąlyga nepatenka į sutarties sąlygos nesąžiningumo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį, analizės sritį, pakanka taikyti bendrąją civilinės teisės taisyklę, pagal kurią sutartys papildomos įstatymu, jei atitinkamoje teisės nuostatoje nėra jokios konkrečios nuorodos į atitinkamą teisės normą arba konkrečios sąsajos su ja?
2.
Ar [Direktyvos 93/13] 1 straipsnio 2 dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad, atsižvelgiant į specialų vartotojų teisių apsaugos teisinį režimą, nepagrįsta teigti, kad vartotojas privalo žinoti visų sutartį papildančiose teisės aktų nuostatose įtvirtintų teisės normų turinį, jeigu verslininkas jam iš anksto nesuteikė su tuo susijusios informacijos?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
18
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, jog tam, kad į vartotojo ir verslininko sudarytą paskolos sutartį įtraukta sąlyga nepatektų į šios direktyvos taikymo sritį, ji turi visiškai ar iš dalies pakartoti atitinkamą privalomą nacionalinės teisės nuostatą ar bent jau joje turėtų būti aiški nuoroda į tokią nuostatą.
19
Pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį į jos taikymo sritį nepatenka sąlygos, „atspindinčios“, be kita ko, įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas.
20
Be to, atsižvelgiant į šioje direktyvoje nurodytą vartotojų apsaugos tikslą, šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis turi būti aiškinama siaurai (2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 37 punktas).
21
Pirma, kiek tai susiję su fraze „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“, iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad ši formuluotė, siejama su minėtos direktyvos trylikta konstatuojamąja dalimi, apima ne tik nacionalinės teisės nuostatas, kurios taikomos susitariančioms šalims, nepaisant jų pasirinkimo, bet ir dispozityviąsias nuostatas, t. y. nuostatas, kurios, nesant kitokio susitarimo tarp šalių, taikomos automatiškai (2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
22
Antra, dėl klausimo, ar sutarties sąlyga atspindi, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį, tokią privalomą nacionalinės teisės nuostatą, reikia priminti, kad šios direktyvos taikymo išimtis grindžiama tuo, kad iš principo galima daryti pagrįstą prielaidą, jog nacionalinės teisės aktų leidėjas yra užtikrinęs tam tikrų sutarčių šalių visų teisių ir pareigų pusiausvyrą, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai siekė apsaugoti. Be to, aplinkybė, pagal kurią tokia pusiausvyra buvo nustatyta, yra ne 1 straipsnio 2 dalyje numatytos išimties taikymo sąlyga, o tokios išimties pagrindimas (2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23
Atsižvelgiant į tai, reikia pažymėti, kad sutarties sąlyga, kuri atspindi privalomąją nacionalinės teisės nuostatą, netaikomą šalių sudarytai atitinkamai sutarčiai, arba kurioje daroma tik bendra nuoroda į teisės aktų nuostatas, taikytinas nepriklausomai nuo tokios sąlygos, negali būti laikoma atspindinčia tokią privalomąją nuostatą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį (šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimo RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, 30 punktą ir 2019 m. balandžio 3 d. Sprendimo Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, 35–38 punktus).
24
Vis dėlto dėl Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje numatytos išimties taikymo negalima reikalauti, kad atitinkama sutarties sąlyga formaliai visiškai atitiktų privalomąją nacionalinės teisės nuostatą, kurią ši sąlyga turėtų atspindėti. Toks aiškinimas galiausiai sumažintų šios išimties veiksmingumą.
25
Vadinasi, tam, kad sutarties sąlyga „atspindėtų“ privalomąją įstatymo ar kito teisės akto nuostatą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį, šioje sąlygoje turi būti pakartotas nagrinėjamai sutarčiai taikomos privalomos nuostatos norminis turinys, kad ją būtų galima laikyti konkrečiai išreiškiančia tą pačią teisės normą, kuri numatyta tokioje privalomoje nuostatoje. Taip yra ne tik tuomet, kai sutarties sąlyga pažodžiui atitinka privalomą nuostatą arba joje yra aiški nuoroda į ją, bet ir tuomet, kai ši sąlyga, nors ir išreikšta skirtingais žodžiais, iš esmės atitinka šią privalomą nuostatą.
26
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti būtinus vertinimus, atsižvelgdamas, be kita ko, į pagrindinėje byloje nagrinėjamos paskolos sutarties pobūdį, bendrą struktūrą ir jos nuostatas, taip pat į jos teisinį ir faktinį kontekstą, kad nustatytų, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama sutarties sąlyga atspindi, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį, senojo Civilinio kodekso 1578 straipsnį.
27
Kadangi, kaip nurodyta šio sprendimo 24 punkte, šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies taikymas nereiškia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sąlyga turi formaliai atitikti senojo Civilinio kodekso 1578 straipsnį, t. y. kad ji turi pažodžiui pacituoti šią nuostatą arba į ją pateikti aiškią nuorodą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi, be kita ko, patikrinti, ar ši sąlyga ir 1578 straipsnis iš esmės yra lygiaverčiai, t. y. ar šios sąlygos taikymas ieškovams pagrindinėje byloje lemtų tokią pačią mokėjimo pareigą kaip ir ta, kuri kiltų tiesiogiai taikant minėtą 1578 straipsnį pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties kontekste.
28
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip: tam, kad būtų taikoma šioje nuostatoje numatyta direktyvos taikymo srities išimtis, nebūtina, kad į paskolos sutartį, sudarytą tarp vartotojo ir verslininko, įtraukta sąlyga pažodžiui cituotų atitinkamą privalomą nacionalinės teisės nuostatą arba kad joje būtų aiški nuoroda į ją; pakanka, kad ji būtų iš esmės lygiavertė šiai privalomai nuostatai, t. y. turėtų tokį patį norminį turinį.
Dėl antrojo klausimo
29
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad siekiant nustatyti, ar į vartotojo ir verslininko sudarytą paskolos sutartį įtraukta sąlyga patenka į šioje nuostatoje numatytą direktyvos taikymo srities išimtį, yra reikšminga aplinkybė, kad vartotojas nežinojo, jog ši sąlyga atspindi privalomą nacionalinės teisės normą.
30
Tam, kad būtų taikoma ši Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis, turi būti įvykdytos dvi sąlygos, t. y. atitinkama sutarties sąlyga turi atspindėti įstatymo ar kito teisės akto nuostatą ir ši nuostata turi būti privaloma (šiuo klausimu žr. 2021 m. spalio 14 d. Nutarties NSV ir NM, C‑87/21, nepaskelbta Rink., EU:C:2021:860, 25 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
31
Taigi, kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo Europos Komisija, Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalies taikymas yra objektyvaus pobūdžio, todėl nepriklauso nei nuo verslininko vartotojui pateiktos informacijos, nei nuo to, ar vartotojas žino taikytinas teisės nuostatas.
32
Be to, aiškindamas šio 1 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šioje nuostatoje numatyta šios direktyvos taikymo srities išimtis taikoma, net jei verslininkas neįvykdė savo informavimo ir skaidrumo pareigos (šiuo klausimu žr. 2021 m. spalio 14 d. Nutarties NSV ir NM, C‑87/21, nepaskelbta Rink., EU:C:2021:860, 42 punktą).
33
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip: siekiant nustatyti, ar į vartotojo ir verslininko sudarytą paskolos sutartį įtraukta sąlyga patenka į šioje nuostatoje numatytą direktyvos taikymo srities išimtį, neturi reikšmės aplinkybė, kad šis vartotojas nežinojo, jog ši sąlyga atspindi privalomąją nacionalinės teisės nuostatą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
34
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
1.
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 1 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip:
tam, kad būtų taikoma šioje nuostatoje numatyta direktyvos taikymo srities išimtis, nebūtina, kad į paskolos sutartį, sudarytą tarp vartotojo ir verslininko, įtraukta sąlyga pažodžiui cituotų atitinkamą privalomą nacionalinės teisės nuostatą arba kad joje būtų aiški nuoroda į ją; pakanka, kad ji būtų iš esmės lygiavertė šiai privalomai nuostatai, t. y. turėtų tokį patį norminį turinį.
2.
Direktyvos 93/13/EEB 1 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip:
siekiant nustatyti, ar į vartotojo ir verslininko sudarytą paskolos sutartį įtraukta sąlyga patenka į šioje nuostatoje numatytą direktyvos taikymo srities išimtį, neturi reikšmės aplinkybė, kad šis vartotojas nežinojo, jog ši sąlyga atspindi privalomąją nacionalinės teisės nuostatą.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: rumunų.