62024CJ0008
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
z dne 17. marca 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Uredba (EU) 2018/1805 – Člen 1(1) in (4) – Sklep o odvzemu, sprejet v okviru kazenskega postopka – Člen 2, točka 2 ter točka 3(a) in (d) – Odvzem v povezavi s kaznivim dejanjem, vendar brez pravnomočne obsodbe – Sklep o odvzemu, izdan v oprostilni sodbi, s katero je bilo ugotovljeno, da premoženje, ki ga je treba odvzeti, pomeni premoženjsko korist, pridobljeno s kaznivim dejanjem, ki ni tisto, v zvezi s katerim je bila izdana ta sodba in pri katerem so sodelovale osebe, ki niso oproščeni obdolženci – Neobstoj obtožnice zoper te osebe – Člen 19(1)(h) – Razlogi za nepriznanje ali neizvršitev sklepov o odvzemu – Izjemni primeri, v katerih je mogoče na podlagi specifičnih in objektivnih dokazov utemeljeno domnevati, da bi izvršitev sklepa o odvzemu v posebnih okoliščinah primera pomenila očitno kršitev temeljne pravice, določene v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 47 Listine o temeljnih pravicah – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva in pravica do obrambe – Neuporaba učinkovitih pravnih sredstev v državi članici izdajateljici“
V zadevi C‑8/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Visoki kazneni sud (višje kazensko sodišče, Hrvaška) z odločbo z dne 4. oktobra 2023, ki je na Sodišče prispela 9. januarja 2024, v kazenskem postopku proti
D. d.o.o.,
ob udeležbi
Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu,
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi K. Lenaerts, predsednik, T. von Danwitz, podpredsednik, K. Jürimäe, predsednica senata, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. Condinanzi in F. Schalin, predsedniki senatov, S. Rodin, E. Regan (poročevalec), N. Piçarra, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni in N. Fenger, sodniki,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodni tajnik: M. Longar, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. februarja 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu S. Blažević, agentka,
–
za hrvaško vlado G. Vidović Mesarek, agentka,
–
za slovensko vlado A. Dežman Mušič, agentka,
–
za Evropsko komisijo R. Mrljić, J. Vondung in I. Zaloguin, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. junija 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2) ter člena 2, točki 3 in 10, Uredbe (EU) 2018/1805 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 o vzajemnem priznavanju sklepov o začasnem zavarovanju in sklepov o odvzemu (UL 2018, L 303, str. 1) in člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru pritožbe, ki jo je družba D. d.o.o. (v nadaljevanju: družba D.) s sedežem na Hrvaškem vložila, da bi izpodbijala priznanje in izvršitev sklepa o odvzemu, ki so ga slovenski organi posredovali hrvaškim organom v zvezi z delnicami družbe L. Z. d.d. (v nadaljevanju: družba L. Z.), ki so bile v lasti družbe D.
Pravni okvir
Pravo Unije
Ureditev na področju priznanja in izvršitve sklepov o začasnem zavarovanju in sklepov o odvzemu
3
V uvodnih izjavah od 1 do 4, od 11 do 13, 18, 31 in 34 Uredbe 2018/1805 je navedeno:
„(1)
[Evropska u]nija si je zadala cilj ohranjanja in razvijanja območja svobode, varnosti in pravice.
(2)
Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah v Uniji temelji na načelu vzajemnega priznavanja sodb in sodnih odločb, ki je od zasedanja Evropskega sveta v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 na splošno znano kot temelj pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah v Uniji.
(3)
Začasno zavarovanje in odvzem predmetov, ki so bili uporabljeni za kazniva dejanja, in premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem, spadata med najučinkovitejše načine boja proti kaznivim dejanjem. […]
(4)
Ker so kazniva dejanja pogosto nadnacionalna, je za začasno zavarovanje in odvzem predmetov, ki so bili uporabljeni za kazniva dejanja, in premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem, bistvenega pomena učinkovito čezmejno sodelovanje.
[…]
(11)
Za zagotovitev učinkovitega vzajemnega priznavanja sklepov o začasnem zavarovanju in sklepov o odvzemu bi bilo treba s pravno zavezujočim pravnim aktom Unije, ki se neposredno uporablja, določiti pravila o priznavanju in izvrševanju teh sklepov.
(12)
Pomembno je olajšati vzajemno priznavanje in izvrševanje sklepov o začasnem zavarovanju in sklepov o odvzemu premoženja, in sicer z določitvijo pravil, ki obvezujejo državo članico, da brez nadaljnjih formalnosti prizna sklepe o začasnem zavarovanju in sklepe o odvzemu, ki jih izda druga država članica v okviru postopkov v kazenskih zadevah, ter izvrši te sklepe na svojem ozemlju.
(13)
Ta uredba bi se morala uporabljati za vse sklepe o začasnem zavarovanju in vse sklepe o odvzemu, izdane v okviru postopkov v kazenskih zadevah. ‚Postopki v kazenskih zadevah‘ je avtonomen pojem v pravu Unije, kot ga razlaga Sodišče Evropske unije, ne glede na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. Ta pojem zato zajema vse vrste sklepov o začasnem zavarovanju in vse vrste sklepov o odvzemu, izdane v okviru postopkov v zvezi s kaznivimi dejanji, torej ne samo sklepov, ki jih ureja Direktiva 2014/42/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o začasnem zavarovanju in odvzemu predmetov, ki so bili uporabljeni za kazniva dejanja, in premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem, v Evropski uniji (UL 2014, L 127, str. 39, in popravek UL 2104, L 138, str. 114)]. Zajema tudi druge vrste sklepov, ki so bili izdani brez pravnomočne obsodbe. Tudi če takšni sklepi v pravnem sistemu države članice ne obstajajo, bi moralo biti dopustno, da zadevna država članica prizna in izvrši takšen sklep, ki ga je izdala druga država članica. Med postopke v kazenskih zadevah bi bile lahko vključene tudi kazenske preiskave, ki jih opravljajo policija in drugi organi preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj. Sklepi o začasnem zavarovanju in sklepi o odvzemu, izdani v postopkih v civilnih ali upravnih zadevah, bi morali biti izključeni s področja uporabe te uredbe.
[…]
(18)
Države članice, ki jih zavezujejo [Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL 2010, L 280, str. 1), Direktiva 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012, L 142, str. 1), Direktiva 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (UL 2013, L 294, str. 1), Direktiva (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1)], […] bi morale v kazenskih postopkih, zajetih v tej uredbi, upoštevati v njih določene procesne pravice. Vsekakor pa bi se morala v vseh postopkih, zajetih v tej uredbi, uporabljati jamstva iz Listine. Zlasti bi se morala uporabljati bistvena jamstva v kazenskih postopkih, določena v Listini, v tistih postopkih v kazenskih zadevah, ki niso kazenski postopki, a so zajeti v tej uredbi.
[…]
(31)
Priznanje in izvršitev sklepa o začasnem zavarovanju ali sklepa o odvzemu se ne bi smela zavrniti iz razlogov, ki niso določeni v tej uredbi. […]
[…]
(34)
Vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice v Uniji temelji na medsebojnem zaupanju in domnevi, da druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice. Vendar pa bi moral imeti izvršitveni organ v izjemnih primerih, ko je mogoče na podlagi specifičnih in objektivnih dokazov utemeljeno domnevati, da bi izvršitev sklepa o začasnem zavarovanju ali sklepa o odvzemu v posebnih okoliščinah primera pomenila očitno kršitev zadevnih temeljnih pravic, kot so določene v Listini, možnost, da odloči, da ne bo priznal in izvršil zadevnega sklepa. Temeljne pravice, ki bi jih bilo treba v zvezi s tem upoštevati, so zlasti pravica do učinkovitega pravnega sredstva, pravica do poštenega sojenja in pravica do obrambe. Lastninska pravica se načeloma ne bi smela upoštevati, ker se pri začasnem zavarovanju in odvzemu premoženja nujno poseže v lastninsko pravico osebe in ker so potrebna jamstva v zvezi s tem že določena v pravu Unije, tudi v tej uredbi.“
4
Člen 1 te uredbe, naslovljen „Predmet urejanja“, določa:
„1.   Ta uredba določa pravila, v skladu s katerimi država članica na svojem ozemlju prizna in izvrši sklepe o začasnem zavarovanju in sklepe o odvzemu, ki jih izda druga država članica v okviru postopkov v kazenskih zadevah.
2.   Ta uredba ne spreminja obveznosti spoštovanja temeljnih pravic in pravnih načel, kot so določeni v členu 6 PEU.
[…]
4.   Ta uredba se ne uporablja za sklepe o začasnem zavarovanju in sklepe o odvzemu, izdane v okviru postopkov v civilnih ali upravnih zadevah.“
5
Člen 2 navedene uredbe, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(1)
‚sklep o začasnem zavarovanju‘ pomeni odločbo, ki jo izda ali potrdi organ izdajatelj, da prepreči uničenje, preoblikovanje, odstranitev, prenos ali odsvojitev premoženja z namenom odvzema;
(2)
‚sklep o odvzemu‘ pomeni pravnomočno sankcijo ali ukrep, ki ga je izreklo sodišče po zaključku postopkov v zvezi s kaznivim dejanjem, kar vodi k dokončnemu odvzemu premoženja fizične ali pravne osebe;
(3)
‚premoženje‘ pomeni vsakršno premoženje, materialno ali nematerialno, premično ali nepremično, in pravne listine ali instrumente, ki izkazujejo pravni naslov ali upravičenje na takšnem premoženju, za katero organ izdajatelj meni, da:
(a)
predstavlja premoženjsko korist, pridobljeno s kaznivim dejanjem, ali ustreza celotni ali zgolj delni vrednosti takšne premoženjske koristi;
[…]
(d)
ga je treba odvzeti po zaključku postopkov v zvezi s kaznivim dejanjem na podlagi katere koli druge določbe v zvezi s pristojnostmi odvzema, vključno z odvzemom brez pravnomočne obsodbe, v skladu s pravom države izdajateljice;
[…]
(10)
‚oseba, na katero sklep vpliva_‘ pomeni fizično ali pravno osebo, zoper katero je izdan sklep o začasnem zavarovanju ali sklep o odvzemu, oziroma fizično ali pravno osebo, ki je lastnica premoženja, zajetega v sklepu, pa tudi tretje osebe, v katerih pravice do zadevnega premoženja ta sklep neposredno posega v skladu s pravom države izvršiteljice.“
6
Člen 3 iste uredbe, naslovljen „Kazniva dejanja“, določa:
„1.   Sklep o začasnem zavarovanju ali sklep o odvzemu se izvrši brez preverjanja dvojne kaznivosti za dejanje, zaradi katerega je bil takšen sklep izdan, če se v državi izdajateljici ta dejanja kaznujejo z najvišjo predpisano zaporno kaznijo najmanj treh let ter v skladu s pravom države izdajateljice predstavljajo eno ali več od naslednjih kaznivih dejanj:
[…]
(9) pranje premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem;
[…]
2. Država izvršiteljica lahko za kazniva dejanja, ki niso navedena v odstavku 1, priznanje in izvršitev sklepa o začasnem zavarovanju ali sklepa o odvzemu pogojuje s tem, da dejanja, za katera je bil takšen sklep izdan, predstavljajo kaznivo dejanje po pravu države izvršiteljice, ne glede na njegove sestavne elemente ali njegov opis po pravu države izdajateljice.“
7
Poglavje II Uredbe 2018/1805, naslovljeno „Posredovanje, priznavanje in izvrševanje sklepov o začasnem zavarovanju“, vsebuje člene od 4 do 13 te uredbe, medtem ko poglavje III te uredbe, naslovljeno „Posredovanje, priznavanje in izvrševanje sklepov o odvzemu“, vsebuje člene od 14 do 22 te uredbe.
8
Člen 14 Uredbe 2018/1805, naslovljen „Posredovanje sklepov o odvzemu“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Sklep o odvzemu se posreduje s potrdilom o odvzemu. Organ izdajatelj potrdilo o odvzemu iz člena 17 posreduje neposredno izvršitvenemu organu oziroma, kadar je ustrezno, osrednjemu organu iz člena 24(2) na kakršen koli način, ki omogoča pisni zapis in izvršitvenemu organu omogoči, da se prepriča o pristnosti potrdila o odvzemu.
2.   Države članice lahko predložijo izjavo, v kateri navedejo, da jim mora organ izdajatelj v primeru posredovanja potrdila o odvzemu za namene priznanja in izvršitve sklepa o odvzemu skupaj s potrdilom o odvzemu posredovati tudi izvirnik sklepa ali njegovo overjeno kopijo. V skladu s členom 17(2) pa je treba prevesti le potrdilo o odvzemu.“
9
Člen 17 te uredbe, naslovljen „Standardno potrdilo o odvzemu“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Z namenom posredovanja sklepa o odvzemu organ izdajatelj izpolni in podpiše potrdilo o odvzemu iz Priloge II ter potrdi, da je njegova vsebina točna in pravilna.
2.   Organ izdajatelj izvršitvenemu organu zagotovi prevod potrdila o odvzemu v uradni jezik države izvršiteljice ali kateri koli drug jezik, ki ga bo ta država sprejela v skladu z odstavkom 3.“
10
Člen 18 navedene uredbe, naslovljen „Priznavanje in izvrševanje sklepov o odvzemu“, v odstavku 1 določa:
„Izvršitveni organ prizna sklep o odvzemu, posredovan v skladu s členom 14, in sprejme potrebne ukrepe za njegovo izvršitev na enak način kot za nacionalni sklep o odvzemu, ki ga izda organ države izvršiteljice, razen če se izvršitveni organ sklicuje na enega od razlogov za nepriznanje ali neizvršitev iz člena 19 ali enega od razlogov za odlog iz člena 21.“
11
Člen 19 iste uredbe, naslovljen „Razlogi za nepriznanje ali neizvršitev sklepov o odvzemu“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Izvršitveni organ lahko odloči, da se sklep o odvzemu ne prizna ali izvrši, samo kadar:
[…]
(c)
je potrdilo o odvzemu nepopolno ali očitno nepravilno in ni bilo izpolnjeno po posvetovanju iz odstavka 2;
[…]
(h)
je v izjemnih primerih mogoče na podlagi specifičnih in objektivnih dokazov utemeljeno domnevati, da bi izvršitev sklepa o odvzemu v posebnih okoliščinah primera pomenila očitno kršitev zadevnih temeljnih pravic iz Listine, zlasti pravico do učinkovitega pravnega sredstva, pravico do poštenega sojenja ali pravico do obrambe.
2.   V katerem koli primeru iz odstavka 1 se izvršitveni organ pred odločitvijo o popolnem ali delnem nepriznanju ali neizvršitvi sklepa o odvzemu posvetuje z organom izdajateljem na kakršen koli ustrezen način in po potrebi od njega zahteva, da nemudoma predloži potrebne informacije.“
12
Člen 23 Uredbe 2018/1805, naslovljen „Pravo, ki ureja izvrševanje [izvršitev]“, v odstavku 1 določa:
„Izvršitev sklepa o začasnem zavarovanju ali sklepa o odvzemu ureja pravo države izvršiteljice, njeni organi pa so edini pristojni za odločanje o postopkih za njegovo izvršitev in določanje vseh s tem povezanih ukrepov.“
13
Člen 25 te uredbe, naslovljen „Komunikacija“, določa:
„1.   Organ izdajatelj in izvršitveni organ se po potrebi med seboj nemudoma posvetujeta, da bi zagotovila učinkovito uporabo te uredbe, pri čemer uporabita katera koli ustrezna komunikacijska sredstva.
2.   Vsa komunikacija, vključno s tisto, ki je namenjena obravnavanju težav v zvezi s posredovanjem ali preverjanjem verodostojnosti katerega koli dokumenta, potrebnega za izvršitev sklepa o začasnem zavarovanju ali sklepa o odvzemu, poteka neposredno med organom izdajateljem in izvršitvenim organom ter, kadar je država članica imenovala osrednji organ v skladu s členom 24(2), po potrebi v sodelovanju s tem osrednjim organom.“
14
Člen 33 navedene uredbe, naslovljen „Pravna sredstva v državi izvršiteljici zoper priznanje in izvršitev sklepa o začasnem zavarovanju ali sklepa o odvzemu“, v odstavkih 2 in 4 določa:
„2.   Pred sodiščem v državi izvršiteljici se ne izpodbijajo materialni razlogi za izdajo sklepa o začasnem zavarovanju ali sklepa o odvzemu.
[…]
4.   Ta člen ne posega v uporabo jamstev in pravnih sredstev v državi izdajateljici v skladu s členom 8 Direktive 2014/42/EU.“
Ureditev na področju minimalnih pravil glede sklepov o začasnem zavarovanju in sklepov o odvzemu
15
Člen 1 Direktive 2014/42, naslovljen „Vsebina“, v odstavku 1 določa:
„Ta direktiva določa minimalna pravila o začasnem zavarovanju premoženja zaradi morebitnega poznejšega odvzema in o odvzemu premoženja v kazenskih zadevah.“
16
Člen 8 te direktive, naslovljen „Zaščitni ukrepi“, določa:
„1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se osebam, na katere vplivajo ukrepi iz te direktive, zagotovi pravica do učinkovitega pravnega sredstva in poštenega sojenja z namenom varovanja njihovih pravic.
[…]
6.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da je vsak sklep o odvzemu obrazložen in poslan osebi, na katero vpliva. Države članice osebi, v zvezi s katero se odredi odvzem, zagotovijo dejansko možnost izpodbijanja sklepa pred sodiščem.
7.   Brez poseganja v Direktivo 2012/13/EU in Direktivo 2013/48/EU imajo osebe, na premoženje katerih vpliva sklep o odvzemu, pravico do dostopa do odvetnika ves čas postopka odvzema v zvezi z določitvijo premoženjske koristi in predmetov, ki so bili uporabljeni za kaznivo dejanje, da varujejo svoje pravice. Zadevne osebe se obvesti o tej pravici.
[…]“
Ureditev na področju evropskega naloga za prijetje in vzajemnega priznavanja in izvrševanja kazenskih obsodilnih sodb
– Okvirni sklep 2002/584/PNZ
17
Člen 1 Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34), naslovljen „Opredelitev evropskega naloga za prijetje in obveznost njegove izvršitve“, v odstavku 3 določa:
„Ta okvirni sklep ne spreminja obveznosti, ki izhajajo iz spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel iz člena 6 [PEU].“
– Okvirni sklep 2008/909/PNZ
18
Člen 3 Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (UL 2008, L 327, str. 27), naslovljen „Namen in področje uporabe“, v odstavku 4 določa:
„Ta okvirni sklep ne spreminja obveznosti, ki izhajajo iz spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel iz člena 6 [PEU].“
Slovensko pravo
19
Člena 227 in 245 Kazenskega zakonika urejata kaznivo dejanje oškodovanja upnikov in kaznivo dejanje pranja denarja.
20
Člen 498a Zakona o kazenskem postopku v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: ZKP), določa:
„(1)   Razen v primerih, ko se kazenski postopek konča s sodbo, s katero se obdolženec spozna za krivega, se denar ali premoženje nezakonitega izvora iz 245. člena kazenskega zakonika […] vzamejo tudi:
1)
če so dokazani tisti zakonski znaki kaznivega dejanja iz 245. člena kazenskega zakonika, ki kažejo na to, da denar ali premoženje iz navedenega člena izvira iz kaznivih dejanj, […]
[…]
(2)   Poseben sklep o tem izda senat […] na obrazložen predlog državnega tožilca; pred tem pa mora preiskovalni sodnik na zahtevo senata zbrati podatke in raziskati vse okoliščine, ki so pomembne za ugotovitev nezakonitega izvora denarja ali premoženja […].
(3)   Overjen prepis sklepa iz prejšnjega odstavka se vroči lastniku odvzetega denarja ali premoženja […], če je ta znan. […]
(4)   Zoper sklep iz drugega odstavka tega člena ima lastnik odvzetega denarja ali premoženja […] pravico do pritožbe, če meni, da za odvzem ni zakonske podlage.“
21
Člen 500 ZKP določa:
„(1)   Kadar pride v poštev odvzem premoženjske koristi drugemu prejemniku koristi (75., 77., 77.a in 77.b člen kazenskega zakonika), ga je treba povabiti zaradi zaslišanja v predhodnem postopku in na glavni obravnavi. Za pravno osebo se povabi njen zastopnik. V vabilu ga je treba opozoriti, da bo postopek izveden tudi brez njegove navzočnosti.
(2)   Zastopnik pravne osebe se zasliši na glavi obravnavi za obdolžencem. Enako se ravna tudi glede drugega prejemnika koristi, če ni bil povabljen kot priča.
(3)   Prejemnik koristi ter zastopnik pravne osebe imata v zvezi z ugotavljanjem premoženjske koristi pravico predlagati dokaze in z dovoljenjem predsednika senata postavljati vprašanja obdolžencu, pričam in izvedencem.
[…]
(5)   Če sodišče šele med glavno obravnavo ugotovi, da pride v poštev odvzem premoženjske koristi, prekine glavno obravnavo in povabi prejemnika koristi oziroma zastopnika pravne osebe.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
22
Okrožno sodišče v Mariboru (Slovenija) je na podlagi obtožnice, izdane 29. maja 2017, začelo kazenski postopek proti štirim osebam (v nadaljevanju: štirje obdolženci), osumljenim storitve kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pooblastil, ker so med 15. in 25. julijem 2007 z nakupom delnic družbe L. Z. za družbo I. J. S. d.d. (v nadaljevanju: družba I. J. S.) pridobile protipravno premoženjsko korist.
23
V okviru tega postopka je navedeno sodišče tudi ugotovilo, da so bili zakonski znaki dveh drugih kaznivih dejanj, in sicer kaznivega dejanja oškodovanja upnikov družbe I. J. S. in kaznivega dejanja pranja denarja, izpolnjeni v zvezi z drugimi osebami, ki niso štirje obdolženci. V zvezi s tem je navedeno sodišče med drugim ugotovilo, da je junija 2013 formalni direktor družbe I. J. S., ki je bila takrat insolventna, delnice družbe L. Z. prodal družbi V. K. d.o.o., vendar brez dejanskega plačila. Nato je zadnjenavedena družba prek enega od svojih direktorjev te delnice julija 2013 prodala družbi D., da bi se prikril njihov izvor.
24
V okviru predkazenskega postopka v zvezi s kaznivim dejanjem oškodovanja upnikov družbe I. J. S. je Okrožno sodišče v Mariboru 16. junija 2014 v zvezi z delnicami družbe L. Z., ki so bile v lasti družbe D., kot premoženjsko koristjo, pridobljeno iz tega kaznivega dejanja, izdalo sklep o začasnem zavarovanju. S tem sklepom o začasnem zavarovanju, ki je prvotno veljal tri mesece po sprejetju, in sicer do 15. septembra 2014, je bil družbi D. prepovedan prenos teh delnic, poučena pa je bila tudi o svoji pravici do ugovora zoper ta sklep. Navedeno sodišče je na predlog državnega tožilca sprejelo več sklepov o podaljšanju začasnega zavarovanja navedenih delnic. Te sklepe o začasnem zavarovanju so priznali in izvršili hrvaški organi. Ker pa navedene delnice zaradi zapletov v postopku priznanja navedenih sklepov v obdobju od 16. septembra do 20. oktobra 2014 niso bile zavarovane, so bile 13. oktobra 2014 prenesene na fiduciarne račune, ki ne omogočajo identifikacije dejanskih lastnikov.
25
Družba D. je dvakrat vložila pritožbi zoper sklepe o začasnem zavarovanju, ki pa jim ni bilo ugodeno. Zavrnjeni sta bili tudi njena pritožba, ki je bila pri Županijski sud u Zagrebu (županijsko sodišče v Zagrebu, Hrvaška) vložena za izpodbijanje priznanja in izvršitve teh sklepov s strani hrvaških organov, ter pritožba, vložena na podlagi te zavrnitve.
26
Okrožno sodišče v Mariboru je 27. januarja 2020 v okviru kazenskega postopka iz točk 22 in 23 te sodbe zaslišalo osebo Z. Z., zastopnika družbe D. Med tem zaslišanjem jo je to sodišče poučilo o možnosti odvzema delnic družbe L. Z., ki so bile v lasti družbe D. in na katere so se nanašali sklepi o začasnem zavarovanju, ter – v skladu s členom 500 ZKP – o možnosti, da se izreče o tem odvzemu in predlaga dokaze ter postavlja vprašanja. Oseba Z. Z. je izjavila, da je s temi sklepi o začasnem zavarovanju seznanjena, da jih šteje za neutemeljene in da je zaradi tega prek svojega odvetnika že vložila pritožbo pri Županijski sud u Zagrebu (županijsko sodišče v Zagrebu) iz prejšnje točke, da bi izpodbijala priznanje teh sklepov in njihovo izvršitev s strani hrvaških organov. Izjavila je tudi, da se bo v primeru odvzema teh delnic pritožila.
27
Okrožno sodišče v Mariboru je 22. maja 2020 opravilo glavno obravnavo v tem postopku v navzočnosti državnega tožilca, štirih obdolžencev in njihovih odvetnikov. Državni tožilec je v zaključnem govoru predlagal odvzem navedenih delnic, ker bi se te, po njegovem mnenju, morale šteti za premoženjsko korist, pridobljeno s kaznivima dejanjema, in sicer s kaznivim dejanjem oškodovanja upnikov in kaznivim dejanjem pranja denarja.
28
Vendar pa v zvezi s tema dvema kaznivima dejanjema ni bila vložena nobena obtožnica.
29
Okrožno sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 27. maja 2020 oprostilo štiri obdolžence v zvezi s kaznivim dejanjem zlorabe položaja ali pooblastil iz točke 22 te sodbe, pri tem pa je na podlagi člena 498a(1), točka 1, ZKP sprejelo sklep o odvzemu, ki se je nanašal na delnice družbe L. Z., ki so bile v lasti družbe D. (v nadaljevanju: sporni sklep o odvzemu). V zvezi s tem je v navedeni sodbi med drugim navedeno, da iz dejanskega stanja, ugotovljenega med dokaznim postopkom, izhaja, da so te delnice premoženjska korist, pridobljena s kaznivim dejanjem oškodovanja upnikov in kaznivim dejanjem pranja denarja iz točk 23 in 27 te sodbe. Državni tožilec je zoper navedeno sodbo vložil pritožbo pri Višjem sodišču v Mariboru (Slovenija), ki jo je to zavrnilo s sodbo z dne 24. novembra 2021, zaradi česar je ta sklep o odvzemu 22. decembra 2021 postal pravnomočen.
30
Okrožno sodišče v Mariboru je 17. februarja 2022 izdalo potrdilo o odvzemu v smislu člena 17(1) in Priloge II k Uredbi 2018/1805, v katerem je delnice družbe L. Z., ki so bile v lasti družbe D., označilo za „premoženjsko korist, pridobljeno s kaznivim dejanjem“ v smislu člena 2, točka 3(a), te uredbe, ki jo je treba „odvzeti po zaključku postopkov v zvezi s kaznivim dejanjem […] brez pravnomočne obsodbe“ v smislu člena 2, točka 3(d), navedene uredbe.
31
Zaradi priznanja in izvršitve spornega sklepa o odvzemu je to sodišče to potrdilo na podlagi člena 14(1) Uredbe 2018/1805 posredovalo Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (županijsko državno tožilstvo v Zagrebu, Hrvaška). Navedenemu potrdilu je bil priložen prevod v hrvaški jezik, prvič, odlomkov sodbe z dne 27. maja 2020 iz točke 29 te sodbe, ki se nanašajo na uvod, izrek in obrazložitev v zvezi z odvzeto premoženjsko koristjo ter na navedbo pravnih sredstev, in drugič, uvoda in izreka sodbe Višjega sodišča v Mariboru z dne 24. novembra 2021 iz iste točke, s katero je bila zavrnjena pritožba državnega tožilca zoper to sodbo.
32
Županijski sud u Zagrebu (županijsko sodišče v Zagrebu), pri katerem je Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (županijsko državno tožilstvo v Zagrebu) sprožilo postopek, je s sodbo z dne 25. novembra 2022 sporni sklep o odvzemu priznalo.
33
Družba D. je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Visoki kazneni sud (višje kazensko sodišče, Hrvaška), ki je predložitveno sodišče.
34
Navedeno sodišče, po eni strani, dvomi o tem, ali premoženje, v zvezi s katerim je bil izdan sporni sklep o odvzemu, spada na področje uporabe Uredbe 2018/1805.
35
V zvezi s tem se predložitveno sodišče sprašuje, ali je kazenski postopek, ki je bil končan z oprostilno sodbo in ki je privedel do sprejetja sklepa o odvzemu, ki temelji na ugotovitvah v zvezi s kaznivim dejanjem, ki ni tisto, v zvezi s katerim je bila izdana navedena sodba, in ki so ga izvršili storilci, zoper katere ni bila vložena nobena obtožnica, ki niso storilci, na katere se je nanašala navedena sodba, mogoče šteti za „postopek v zvezi s kaznivim dejanjem“ v smislu člena 2, točka 2, Uredbe 2018/1805, ki lahko vodi k „odvzemu brez pravnomočne obsodbe“ v smislu člena 2, točka 3(d), te uredbe. Navedeno sodišče poudarja, da je v skladu z ZKP odvzem premoženja mogoče določiti le v obsodilni sodbi ali v sodbi, s katero je ugotovljeno, da je zadevna oseba storila nezakonito dejanje, ki se kazensko preganja.
36
Po drugi strani, predložitveno sodišče se sprašuje, ali so bile v kazenskem postopku, ki je privedel do sprejetja spornega sklepa o odvzemu, spoštovane temeljne pravice, ki jih ima družba D. na podlagi Listine.
37
Konkretneje, ker je v skladu s členom 19(1)(h) Uredbe 2018/1805 nepriznanje sklepa o odvzemu zaradi nespoštovanja temeljnih pravic zadevne osebe glede na načelo vzajemnega priznavanja sodb in sodnih odločb mogoče le v izjemnih primerih, se navedeno sodišče sprašuje, v kolikšnem obsegu lahko ta uredba, zlasti njen člen 1(2), in člen 47 Listine nasprotujeta priznanju in izvršitvi tega sklepa, če bi se izkazalo, da so bile te temeljne pravice kršene.
38
Prvič, predložitveno sodišče navaja, da je bila oseba Z. Z. na obravnavi 27. januarja 2020 pred Okrožnim sodiščem v Mariboru zaslišana kot zastopnik družbe D. ter da je bila obveščena o možnosti odvzema zadevnih delnic iz postopka v glavni stvari in o možnosti predložitve dokazov in postavljanja vprašanj med postopkom. Vendar naj ne bi bila obveščena o pravici iz člena 8(7) Direktive 2014/42 do dostopa do odvetnika med celotnim postopkom odvzema.
39
Drugič, navedeno sodišče poudarja, da zahteva za odvzem zadevnih delnic iz postopka v glavni stvari v trenutku izvedbe obravnave še ni bila vložena, saj je državni tožilec to zahtevo za odvzem podal šele v zaključnem govoru, torej na obravnavi 22. maja 2020. Okrožno sodišče v Mariboru naj bi torej obravnavo izvedlo na podlagi obtožnice, ki je bila vložena leta 2017.
40
Tretjič, predložitveno sodišče ugotavlja, da iz potrdila o odvzemu iz postopka v glavni stvari izhaja, da je Okrožno sodišče v Mariboru 13. oktobra 2020 družbi D. vročilo odlomke iz svoje sodbe z dne 27. maja 2020, s katero je bil izdan sporni sklep o odvzemu ter ki so se nanašali na uvod, izrek, obrazložitev v zvezi z odvzeto premoženjsko koristjo in navedbo pravnih sredstev, skupaj s prevodom v hrvaški jezik.
41
V zvezi s tem se navedeno sodišče, po eni strani, sprašuje, ali bi bilo treba družbi D., da bi se ji zagotovilo pošteno sojenje, vročiti celotno besedilo te sodbe kot bistveni dokument.
42
Navedeno sodišče, po drugi strani, navaja, da družba D. izpodbija, da so ji bili odlomki navedene sodbe dejansko vročeni 13. oktobra 2020, in da ta družba predlaga, naj se o tem predloži dokaz s pridobitvijo potrdila o vročitvi, ki naj bi bila opravljena tega dne, in grafološkega izvedenskega mnenja. Navedena družba naj bi trdila, da je prepis navedene sodbe prejela šele po tem, ko je to zahtevala, to je februarja 2022.
43
Četrtič in zadnjič, predložitveno sodišče ugotavlja, da družba D. ni vložila pravnega sredstva zoper sodbo, s katero je bil izdan sporni sklep o odvzemu.
44
Glede na te ugotovitve se predložitveno sodišče sprašuje o obsegu preverjanj, ki jih mora opraviti v okviru spora o glavni stvari, in o obsegu, v katerem se mora v tem okviru posvetovati z organom, ki je izdal sporni sklep o odvzemu, ob upoštevanju načela vzajemnega priznavanja in člena 33(2) Uredbe 2018/1805, ki določa, da se materialni razlogi za izdajo takega sklepa ne izpodbijajo pred sodiščem v državi članici izvršiteljici.
45
V teh okoliščinah je Visoki kazneni sud (višje kazensko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali pojem ‚postopek v zvezi s kaznivim dejanjem, ki lahko privede do odvzema premoženja tudi brez obsodbe‘ v smislu člena 2, točka 3, Uredbe [2018/1805] zajema tudi kazenski postopek, ki se je končal z oprostilno sodbo?
2.
Ali pojem ‚postopek v zvezi s kaznivim dejanjem, ki lahko privede do odvzema premoženja tudi brez obsodbe‘ v smislu člena 2, točka 3, Uredbe [2018/1805] zajema tudi kazenski postopek, ki se je končal z oprostilno sodbo in sklepom o odvzemu premoženja kot protipravne premoženjske koristi, pridobljene z drugim kaznivim dejanjem, ne pa s kaznivim dejanjem, zaradi katerega je bila izdana oprostilna sodba in pri storitvi katerega niso sodelovali obtoženci, ampak osebe, proti katerim ni bila vložena obtožnica?
3.
Ali je priznanje sklepa o odvzemu, izdanega v kazenskem postopku, v katerem oseba, na katero sklep vpliva, iz člena 2, točka 10, Uredbe [2018/1805]:
–
ni bila povabljena k sodelovanju v vseh fazah kazenskega postopka;
–
med celotnim postopkom ni bila opozorjena na pravico do zagovornika;
–
ni prejela celotnega besedila sodbe, ki je vsebovala [sporni] sklep o odvzemu v jeziku, ki ga razume, ampak le odlomke take sodbe, in zoper tako vročeno sodbo ni vložila pritožbe,
v nasprotju s členom 1(2) [te uredbe] in členom 47 Listine?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
46
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(1) in (4) ter člen 2, točka 2 ter točka 3(a) in (d), Uredbe 2018/1805 razlagati tako, da se ta uredba uporablja za sklep o odvzemu, ki je bil ob koncu kazenskega postopka izdan v sodbi, s katero so bili obdolženci oproščeni kaznivega dejanja, ki je bilo predmet tega postopka, in v kateri je bilo ugotovljeno, da je premoženje, ki ga je treba odvzeti, premoženjska korist, pridobljena z drugim kaznivim dejanjem, pri katerem je sodelovala druga oseba, in ne oproščeni obdolženci, in zoper katero ni bila vložena nobena obtožnica.
47
Spomniti je treba, da Uredba 2018/1805 v skladu s svojim členom 1(1) določa pravila, v skladu s katerimi država članica na svojem ozemlju prizna in izvrši sklepe o začasnem zavarovanju in sklepe o odvzemu, ki jih izda druga država članica v okviru postopkov v kazenskih zadevah. V skladu s členom 1(4) te uredbe pa se ta uredba ne uporablja za sklepe o začasnem zavarovanju in sklepe o odvzemu, izdane v okviru postopkov v civilnih ali upravnih zadevah.
48
V zvezi s tem člen 2, točka 2, navedene uredbe natančneje določa, da pojem „sklep o odvzemu“ v smislu iste uredbe pomeni pravnomočno sankcijo ali ukrep, ki ga je izreklo sodišče po zaključku postopkov v zvezi s kaznivim dejanjem, kar vodi k dokončnemu odvzemu premoženja fizične ali pravne osebe.
49
V členu 2, točka 3(a) in (d), Uredbe 2018/1805 je pojem „premoženje“ opredeljen kot vsakršno premoženje, za katero organ izdajatelj meni, da predstavlja premoženjsko korist, pridobljeno s kaznivim dejanjem, ali da ga je treba odvzeti po zaključku postopkov v zvezi s kaznivim dejanjem, „vključno z odvzemom brez pravnomočne obsodbe“, v skladu s pravom države članice izdajateljice.
50
Iz samega besedila teh določb torej izhaja, da na področje uporabe Uredbe 2018/1805 spadajo vse vrste sklepov o odvzemu, ki se izdajo ob koncu postopka v zvezi s kaznivim dejanjem, vključno s sklepi o odvzemu brez pravnomočne obsodbe. Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 13 te uredbe, mora biti državam članicam omogočeno, da priznajo in izvršijo takšne sklepe, izdane na podlagi prava države članice izdajateljice v skladu z navedeno uredbo, tudi če takšni sklepi v pravnem sistemu države članice izvršiteljice ne obstajajo.
51
Iz tega izhaja, da se Uredba 2018/1805 – kot je generalni pravobranilec navedel v točkah od 28 do 36 sklepnih predlogov in kot so zatrjevali vsi zainteresirani subjekti, ki so predložili pisna stališča – uporablja za sklep o odvzemu, kakršen je sklep iz postopka v glavni stvari. Ta sklep je namreč sprejelo pristojno nacionalno sodišče ob koncu kazenskega postopka, v okviru katerega je to sodišče menilo, da je odvzeto premoženje „premoženjska korist, pridobljena s kaznivim dejanjem“ v smislu člena 2, točka 3(d), te uredbe, in sicer kaznivim dejanjem oškodovanja upnikov in kaznivim dejanjem pranja denarja, in da je po slovenskem pravu to premoženje lahko predmet „odvzema brez pravnomočne obsodbe“ v smislu člena 2, točka 3(d), navedene uredbe. V zvezi s tem ni pomembno, da v zvezi s tema dvema kaznivima dejanjema ni bila vložena obtožnica in da so bile v okviru tega postopka oproščene druge osebe od tistih, ki so sodelovale pri teh dveh kaznivih dejanjih.
52
Glede na navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(1) in (4) ter člen 2, točka 2 ter točka 3(a) in (d), Uredbe 2018/1805 razlagati tako, da se ta uredba uporablja za sklep o odvzemu, ki je bil ob koncu kazenskega postopka izdan v sodbi, s katero so bili obdolženci oproščeni kaznivega dejanja, ki je bilo predmet tega postopka, in v kateri je bilo ugotovljeno, da je premoženje, ki ga je treba odvzeti, premoženjska korist, pridobljena z drugim kaznivim dejanjem, pri katerem je sodelovala druga oseba, in ne oproščeni obdolženci, in zoper katero ni bila vložena nobena obtožnica.
Tretje vprašanje
53
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 19(1)(h) Uredbe 2018/1805 v povezavi s členom 1(2) te uredbe in ob upoštevanja člena 47 Listine razlagati tako, da lahko izvršitveni organ države članice zavrne priznanje in izvršitev sklepa o odvzemu, ker naj bi bile v državi članici izdajateljici kršene temeljne pravice osebe, na katero ta sklep vpliva, v smislu člena 2, točka 10, navedene uredbe, z obrazložitvijo, prvič, da ta oseba ni bila povabljena k sodelovanju v vseh fazah kazenskega postopka, ki je privedel do sprejetja navedenega sklepa, drugič, da ni bila obveščena o pravici do dostopa do odvetnika med celotnim navedenim postopkom, in tretjič, da ji v jeziku, ki ga razume, ni bilo vročeno celotno besedilo sodbe, s katero je bil izrečen navedeni sklep, in to čeprav navedena oseba ni uporabila pravnih sredstev, ki jih je imela na voljo v državi članici izdajateljici, da bi to sodbo izpodbijala.
Dopustnost
54
Slovenska vlada se sklicuje na nedopustnost tretjega vprašanja, ker primeri kršitve temeljnih pravic, ki jih je predložitveno sodišče navedlo v tem vprašanju, ne ustrezajo dejanskemu stanju v postopku v glavni stvari.
55
Spomniti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu nacionalnega sodišča samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 8. aprila 2025, Evropsko javno tožilstvo (Sodni nadzor postopkovnih aktov), C‑292/23, EU:C:2025:255, točka 36 in navedena sodna praksa).
56
V obravnavanem primeru je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da predložitveno sodišče, ki odloča o sporu v zvezi s priznanjem in izvršitvijo sklepa o odvzemu, sprejetega ob koncu kazenskega postopka, začetega v državi članici, ki ni Republika Hrvaška, s tretjim vprašanjem sprašuje, ali so bile v postopku, v katerem je bil ta sklep sprejet, kršene temeljne pravice osebe, na katero ta sklep vpliva, ki bi na podlagi člena 19(1)(h) Uredbe 2018/1805 lahko upravičile nepriznanje in neizvršitev navedenega sklepa.
57
V teh okoliščinah in ker mora le to sodišče preveriti točnost dejanskih okoliščin, ki jih je navedlo v vprašanju v zvezi s takimi morebitnimi kršitvami, ni mogoče šteti, da razlaga prava Unije, za katero prosi s tem vprašanjem, očitno nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora, o katerem odloča, ali da je navedeno vprašanje hipotetično.
58
Zato je tretje vprašanje dopustno.
Vsebinska presoja
59
Najprej je treba opozoriti, da je zlasti iz člena 1(1) Uredbe 2018/1805 v povezavi z njenimi uvodnimi izjavami od 1 do 4, 11 in 12 razvidno, da ker, prvič, začasno zavarovanje in odvzem predmetov, ki so bili uporabljeni za kazniva dejanja, in premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem, spadata med najučinkovitejše načine boja proti kaznivim dejanjem in ker je, drugič, zaradi pogosto nadnacionalne narave kaznivih dejanj nujno zagotoviti učinkovitost čezmejnega sodelovanja na tem področju, je cilj te uredbe vzpostaviti pravila, ki države članice zavezujejo, da priznajo sklepe o začasnem zavarovanju in sklepe o odvzemu, ki jih izda druga država članica v okviru postopkov v kazenskih zadevah. Ta mehanizem temelji na načelu vzajemnega priznavanja sodb in sodnih odločb, ki je „temelj“ pravosodnega sodelovanja med državami članicami v kazenskih zadevah, z njim pa se želi prispevati k ohranjanju in razvijanju območja svobode, varnosti in pravice, in sicer s krepitvijo tega sodelovanja.
60
Natančneje, v skladu z načelom vzajemnega priznavanja, na katerem temelji sistematika Uredbe 2018/1805, mora država članica na podlagi člena 18(1) te uredbe v povezavi z njenima uvodnima izjavama 12 in 31 načeloma brez nadaljnjih formalnosti priznati sklepe o odvzemu, ki jih je izdala druga država članica in so ji bili posredovani v skladu s členom 14 te uredbe, ter sprejeti potrebne ukrepe za njihovo izvršitev na enak način kot za nacionalne sklepe o odvzemu, razen v primerih, ki so izrecno določeni v navedeni uredbi in zlasti v njenem členu 19, ki določa razloge, zaradi katerih se lahko država članica odloči, da ne bo priznala in izvršila sklepov o odvzemu.
61
Med temi razlogi za zavrnitev priznanja in izvršitve je razlog iz člena 19(1)(h) Uredbe 2018/1805, v skladu s katerim lahko izvršitveni organ države članice odloči, da se sklep o odvzemu, ki ga izda druga država članica, ne prizna ali izvrši, kadar je v izjemnih primerih mogoče na podlagi specifičnih in objektivnih dokazov utemeljeno domnevati, da bi izvršitev tega sklepa v posebnih okoliščinah primera pomenila očitno kršitev zadevnih temeljnih pravic iz Listine, zlasti pravice do učinkovitega pravnega sredstva, pravice do poštenega sojenja ali pravice do obrambe.
62
Iz tega sledi, da je zakonodajalec Unije s tem členom 19(1)(h) Uredbe 2018/1805 določil poseben razlog za nepriznanje in neizvršitev sklepa o odvzemu, katerega namen je zagotoviti spoštovanje temeljnih pravic, določenih z Listino, in s katerim se konkretizira člen 1(2) te uredbe, v skladu s katerim ta uredba ne spreminja obveznosti spoštovanja temeljnih pravic in pravnih načel, kot so določeni v členu 6 PEU.
63
V zvezi s tem je iz samega besedila člena 19(1)(h) Uredbe 2018/1805, ki je povzeto tudi v uvodni izjavi 34 te uredbe, razvidno, da se ta določba nanaša na nevarnost, da bi izvršitev sklepa o odvzemu „v posebnih okoliščinah primera“ pomenila očitno kršitev zadevne temeljne pravice iz Listine.
64
Zato je zakonodajalec Unije, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 68 sklepnih predlogov in kot je Evropska komisija tudi navedla na obravnavi pred Sodiščem, z uvedbo tega posebnega razloga za zavrnitev priznanja in izvršitve sklepa o odvzemu zaradi kršitve temeljnih pravic nameraval zahtevati, da izvršitveni organ zadevne države članice zgolj posamično preizkusi obstoj nevarnosti take očitne kršitve temeljne pravice.
65
Natančneje, člen 19(1)(h) Uredbe 2018/1805 ne zahteva, da mora izvršitveni organ zadevne države članice pred takim posamičnim preizkusom obvezno ugotoviti, ali v državi članici izdajateljici obstajajo bodisi sistemske ali splošne pomanjkljivosti bodisi pomanjkljivosti, ki specifično zadevajo opredeljivo skupino oseb. To ugotovitev pa Sodišče zahteva pri preizkusu v dveh ločenih fazah, ki ga je treba načeloma opraviti v okviru okvirnih sklepov 2002/584 in 2008/909, da se v postopku izvršitve evropskega naloga za prijetje ter v postopku priznanja in izvršitve kazenske obsodbe presodi resničnost nevarnosti kršitve temeljnih pravic, ki so zagotovljene s členi 4, 7, 24 in 47 Listine (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 5. aprila 2016, Aranyosi in Căldăraru, C‑404/15 in C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, točke od 88 do 94; z dne 9. novembra 2023, Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, točke od 25 do 30, in z dne 29. julija 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, točke od 52 do 54 in navedena sodna praksa).
66
Ta dvofazni preizkus, če ni posebnega razloga za zavrnitev priznanja in izvršitve zaradi kršitve temeljnih pravic, ki ga je določil zakonodajalec Unije, temelji na razlagi splošne določbe iz člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 oziroma člena 3(4) Okvirnega sklepa 2008/909, ki ustrezata členu 1(2) Uredbe 2018/1805, navedenemu v točki 62 te sodbe.
67
Vendar je treba ugotoviti, da se je zakonodajalec Unije s členom 19(1)(h) te uredbe izrecno odločil – kar zadeva ureditev priznavanja in izvršitve sklepov o odvzemu – da bo to splošno določbo konkretiziral s takim posebnim razlogom za zavrnitev priznanja in izvršitve, ki temelji na lastnem načinu preizkusa, ki zahteva le posamično presojo obstoja nevarnosti očitne kršitve temeljnih pravic.
68
V teh okoliščinah, čeprav bi v okviru posamičnega preizkusa obstoj bodisi sistemskih ali splošnih pomanjkljivosti bodisi pomanjkljivosti, ki specifično zadevajo opredeljivo skupino oseb, kar zadeva spoštovanje temeljnih pravic iz Listine v državi članici izdajateljici, lahko, odvisno od primera, prispeval k ugotovitvi obstoja nevarnosti očitne kršitve teh pravic, pa izvršitvenemu organu države članice ni treba opraviti preizkusa v dveh ločenih fazah, kot je navedeno v točki 65 te sodbe, da bi se lahko skliceval na poseben razlog za zavrnitev priznanja in izvršitve sklepa o odvzemu iz člena 19(1)(h) Uredbe 2018/1805.
69
Kljub temu pa je treba, po eni strani, poudariti, kot je to storil generalni pravobranilec v točki 78 sklepnih predlogov, da ta določba s tem, da razlog za zavrnitev priznanja in izvršitve, ki je v njej določen, v skladu s svojim izrecnim besedilom omejuje na „izjemne primere“ in zahteva, da je „na podlagi specifičnih in objektivnih dokazov“ izkazana „utemeljena“ domneva, da bo izvršitev sklepa o odvzemu pomenila „očitno kršitev“ zadevne temeljne pravice iz Listine, določa stroge pogoje in visok prag resnosti take kršitve.
70
Po drugi strani, tak razlog za zavrnitev priznanja in izvršitve, ker pomeni izjemo od načel vzajemnega priznavanja in zaupanja, na katerih temelji sistem pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah med državami članicami, je treba razlagati ozko (glej po analogiji sodbo z dne 21. decembra 2023, GN (Razlog za zavrnitev, ki temelji na otrokovi koristi), C‑261/22, EU:C:2023:1017, točka 37 in navedena sodna praksa).
71
V obravnavanem primeru se predložitveno sodišče sprašuje, ali so bile v državi članici izdajateljici spoštovane temeljne pravice osebe, na katero vpliva sporni sklep o odvzemu, ker naj ta oseba ne bi bila povabljena k sodelovanju v vseh fazah kazenskega postopka, ki je privedel do sprejetja tega sklepa, ker naj ne bi bila obveščena o svoji pravici do dostopa do odvetnika med celotnim navedenim postopkom in ker naj ji ne bi bilo vročeno celotno besedilo sodbe, s katero je bil izdan navedeni sklep, v jeziku, ki ga razume.
72
V zvezi s tem je treba najprej navesti, da Direktiva 2014/42, med drugim, zavezuje države članice, kot je razvidno iz njenega člena 1(1), da vzpostavijo skupna minimalna pravila o začasnem zavarovanju in odvzemu predmetov, ki so bili uporabljeni za kazniva dejanja, in premoženjske koristi, pridobljene s kaznivimi dejanji, zlasti zaradi lažjega vzajemnega priznavanja sodnih sklepov o odvzemu, sprejetih v okviru kazenskih postopkov (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2024, 1Dream in drugi, C‑767/22, C‑49/23 in C‑161/23, EU:C:2024:823, točki 72 in 73 ter navedena sodna praksa).
73
Tako člen 8(1) te direktive državam članicam nalaga, da sprejmejo potrebne ukrepe, da se osebam, na katere vplivajo ukrepi iz navedene direktive, ki v skladu s sodno prakso Sodišča ne vključujejo le tistih oseb, ki so bile obsojene za kaznivo dejanje, ampak tudi tretje osebe, na premoženje katerih se nanaša sklep o odvzemu (sodba z dne 21. oktobra 2021, Okrazhna prokuratura – Varna, C‑845/19 in C‑863/19, EU:C:2021:864, točka 76), zagotovi pravica do učinkovitega pravnega sredstva in poštenega sojenja z namenom varovanja njihovih pravic.
74
Konkretno, države članice morajo v skladu s členom 8(6) Direktive 2014/42 sprejeti potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da je vsak sklep o odvzemu obrazložen in poslan osebi, na katero vpliva. Osebi, v zvezi s katero se odredi odvzem, morajo tudi zagotoviti dejansko možnost izpodbijanja tega sklepa pred sodiščem. Člen 8(7) te direktive dalje določa, na eni strani, da imajo brez poseganja v Direktivo 2012/13 in Direktivo 2013/48 osebe, na premoženje katerih tak sklep vpliva, pravico do dostopa do odvetnika ves čas postopka odvzema – kar zadeva določitev premoženjske koristi in predmetov, ki so bili uporabljeni za kaznivo dejanje – zato da varujejo svoje pravice, in na drugi strani, da so zadevne osebe o tej pravici obveščene.
75
Poleg tega, kot izhaja iz uvodne izjave 18 Uredbe 2018/1805, bi morale države članice, ki jih zavezuje več drugih direktiv iz te uvodne izjave, v kazenskih postopkih, za katere se uporablja ta uredba, upoštevati procesne pravice, zagotovljene v teh direktivah.
76
Vsekakor se morajo – ne glede na omejitve področja uporabe aktov sekundarne zakonodaje, navedenih v točkah 72 in 75 te sodbe – jamstva, določena v Listini, uporabljati v vseh postopkih, ki spadajo na področje uporabe te uredbe, kot je poudarjeno tudi v uvodni izjavi 18 Uredbe 2018/1805.
77
Zato obveznost spoštovanja temeljnih pravic, ki jih zagotavlja Listina, velja za države članice, kadar te odločajo o zahtevi za priznanje in izvršitev sklepa o odvzemu v skladu z Uredbo 2018/1805, saj s tem izvajajo pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine.
78
Med temi temeljnimi pravicami je, med drugim, pravica do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča iz člena 47 Listine, ki je sestavljena iz različnih elementov, ki zajemajo zlasti pravico do obrambe, načelo enakosti orožij, pravico do dostopa do sodišča ter pravico do svetovanja, obrambe in zastopanja (sodba z dne 26. julija 2017, Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, točka 32 in navedena sodna praksa). Poleg tega so pravica do učinkovitega pravnega sredstva, pravica do poštenega sojenja in pravica do obrambe izrecno navedene v členu 19(1)(h) Uredbe 2018/1805.
79
V skladu z ustaljeno sodno prakso je v okviru sistema pravosodnega sodelovanja med državami članicami v kazenskih zadevah za zagotavljanje teh temeljnih pravic odgovorna predvsem država članica izdajateljica (glej po analogiji sodbo z dne 29. julija 2024, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, točki 32 in 52 ter navedena sodna praksa).
80
Iz tega sledi, da – kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 93 sklepnih predlogov – za osebo, na katero vpliva sklep o odvzemu, če ni uporabila pravnih sredstev, ki so ji na voljo v državi članici izdajateljici, ni mogoče šteti, da je v izjemnem položaju, za katerega je značilen obstoj specifičnih in objektivnih dokazov, na podlagi katerih je mogoče utemeljeno domnevati, da bi izvršitev tega sklepa v posebnih okoliščinah primera pomenila očitno kršitev temeljne pravice iz Listine v smislu člena 19(1)(h) Uredbe 2018/1805, razen če lahko dokaže, da so ji posebne okoliščine onemogočile ali vsaj čezmerno otežile uveljavljanje navedenih pravnih sredstev ali celo da so navedene okoliščine vplivale na njihovo učinkovitost.
81
V obravnavanem primeru je glede na elemente iz predložitvene odločbe očitno, da člen 500 ZKP, po eni strani, v primeru ukrepov odvzema določa pravico pravnih oseb, da so zaslišane prek svojega zastopnika v predhodnem postopku in na glavni obravnavi, ter pravico tega zastopnika, da predloži dokaze in postavlja vprašanja. Člen 498a(3) in (4) ZKP, po drugi strani, določa, da se overjeni prepis sklepa o odvzemu iz tega člena vroči lastniku odvzetega premoženja, če je ta znan, in da ima ta zoper ta sklep pravico do pritožbe. Vendar je iz iste predložitvene odločbe razvidno, da čeprav je družba D. prek svojega odvetnika vložila pritožbo zoper sklepa o začasnem zavarovanju, sprejeta v zvezi z njo, pa ni uporabila pravnih sredstev, ki jih določa zakonodaja države članice izdajateljice, da bi izpodbijala sporni sklep o odvzemu.
82
V teh okoliščinah – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – se pravna oseba, kot je družba D., kot je generalni pravobranilec navedel v točki 92 sklepnih predlogov, v fazi priznanja in izvršitve sklepa o odvzemu, ki nanjo vpliva, na domnevno kršitev svojih temeljnih pravic, navedeno v točki 53 te sodbe, med postopkom, ki je pripeljal do izdaje tega sklepa v državi članici izdajateljici, z navajanjem razloga za zavrnitev priznanja in izvršitve iz člena 19(1)(h) Uredbe 2018/1805 lahko sklicuje le, če lahko dokaže obstoj posebnih okoliščin, ki so ji onemogočile ali vsaj čezmerno otežile uveljavljanje teh pravnih sredstev in ki so vplivale na njihovo učinkovitost.
83
V zvezi s tem je, kot je bilo navedeno v točkah 41, 42 in 44 te sodbe, iz predložitvene odločbe razvidno, da se predložitveno sodišče, po eni strani, sprašuje, ali bi bilo treba celotno besedilo sodbe Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 27. maja 2020, s katero je bil izdan sporni sklep o odvzemu, vročiti družbi D., da bi se ji zagotovilo pošteno sojenje. Po drugi strani, ker družba D. v okviru spora o glavni stvari zanika, da so ji bili odlomki iz te sodbe in informacije o pravnih sredstvih, ki so na voljo v državi članici izdajateljici, dejansko vročeni 13. oktobra 2020, se to sodišče sprašuje, ali lahko preveri resničnost te vročitve in ali se mora v tem okviru posvetovati z organom izdajateljem.
84
V skladu z ustaljeno sodno prakso spoštovanje pravice do učinkovitega sodnega varstva ne zahteva le jamstva dejanskega in učinkovitega prejema odločb, torej njihovo vročitev naslovnikom teh odločb, temveč tudi, da jim taka vročitev omogoča natančno seznanitev z razlogi, na katerih odločba, sprejeta proti njim, temelji, ter s pravnimi sredstvi zoper tako odločbo in v ta namen določenim rokom, da lahko učinkovito branijo svoje pravice in se ob polnem poznavanju zadeve odločijo, ali je navedeno odločbo koristno izpodbijati pred sodiščem (sodba z dne 6. oktobra 2021, Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, točka 34 in navedena sodna praksa).
85
V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, kot je navedeno v točki 40 te sodbe, da potrdilo o odvzemu iz postopka v glavni stvari, ki ga je organ izdajatelj posredoval v skladu s členom 14(1) Uredbe 2018/1805, vsebuje navedbo, da so bili odlomki sodbe, s katero je bil izdan sporni sklep o odvzemu, ki se nanašajo na uvod, izrek, del obrazložitve v zvezi z odvzeto premoženjsko koristjo in navedbo pravnih sredstev, vročeni družbi D. skupaj s prevodom v hrvaški jezik.
86
Vročitev teh odlomkov sodbe, s katero je bil izdan sporni sklep o odvzemu, če je bila opravljena družbi D., pa je načeloma tej družbi omogočila učinkovito uveljavljanje pravnih sredstev, ki jih je ta imela na voljo v državi članici izdajateljici, da bi lahko uveljavljala domnevno kršitev svojih temeljnih pravic v postopku, v katerem je bil sprejet ta sklep. Kot je namreč razvidno iz točk od 22 do 29 te sodbe, je sporni sklep o odvzemu temeljil na kaznivih dejanjih, ki niso bila kaznivo dejanje, za katero so bili s to sodbo zadevni štirje obdolženci oproščeni. S tega vidika se ne zdi, da je bila vročitev delov navedene sodbe, ki se nanašajo na zadnjenavedeno kaznivo dejanje in to oprostitev, družbi D. nujno potrebna za učinkovito uveljavljanje teh pravnih sredstev, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
87
V zvezi z okoliščino, da družba D. pred predložitvenim sodiščem zanika, da je bila ta vročitev dejansko opravljena, je treba poudariti, da se je moral izvršitveni organ, ker je potrdilo o odvzemu namenjeno olajšanju vzajemnega priznavanja sklepov o odvzemu in glede na medsebojno zaupanje, ki ga morajo uživati sodišča držav članic, ob neobstoju dovolj specifičnih in objektivnih dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče podvomiti o verodostojnosti navedb v tem potrdilu, opreti na te navedbe (glej v tem smislu sodbo z dne 29. julija 2024, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, točka 115 in navedena sodna praksa).
88
Vsekakor, če bi predložitveno sodišče na podlagi specifičnih in objektivnih dokazov ter ne glede na navedbe v takem potrdilu dvomilo o vročitvi spornega sklepa o odvzemu ali, splošneje, o spoštovanju temeljnih pravic zadevne osebe med postopkom, ki je privedel do sprejetja tega sklepa, bi se moralo v skladu s členom 19(2) Uredbe 2018/1805 pred odločitvijo, da v celoti ali delno ne bo priznalo ali izvršilo navedenega sklepa na podlagi člena 19(1)(h) te uredbe, posvetovati z organom izdajateljem in po potrebi od njega zahtevati, da nemudoma zagotovi vse potrebne informacije za ugotovitev, ali so ti dvomi utemeljeni ali ne.
89
V tem okviru je treba še navesti, da je Komisija na obravnavi pred Sodiščem zatrdila, da je po vpogledu v nacionalni spis v zvezi s postopkom v glavni stvari ugotovila, da so nekateri deli sodbe, s katero je bil izdan sporni sklep o odvzemu, zaradi slabe kakovosti tiska nečitljivi.
90
V zvezi s tem je treba za vsak primer opozoriti, da se lahko izvršitveni organ države članice v skladu s točko (c) odstavka 1 člena 19 Uredbe 2018/1805 odloči tudi, da ne bo priznal in izvršil sklepa o odvzemu, če je potrdilo o odvzemu, kot je določeno v členu 17 te uredbe in Prilogi II k njej, nepopolno ali očitno nepravilno in ni bilo dopolnjeno po obveznem posvetovanju iz odstavka 2 tega člena 19.
91
Res je, da je v skladu s členom 14(1) Uredbe 2018/1805 navedeno potrdilo o odvzemu načeloma sredstvo, s katerim mora organ izdajatelj vsak sklep o odvzemu posredovati izvršitvenemu organu zaradi priznanja in izvršitve tega sklepa.
92
Glede na navedeno lahko države članice na podlagi člena 14(2) Uredbe 2018/1805 podajo izjavo, v kateri navedejo, da mora organ izdajatelj, kadar jim je tako potrdilo poslano v te namene, skupaj s tem potrdilom poslati tudi izvirnik sklepa o odvzemu ali njegov overjeni prepis. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je Republika Hrvaška tako izjavo podala.
93
Ker v takem primeru člen 18(1) te uredbe nalaga priznanje in izvršitev vsakega sklepa o odvzemu, če je bil ta posredovan „v skladu s členom 14“ navedene uredbe, je lahko neberljivost besedila sodbe, s katero je bil izdan prvotni sklep o odvzemu, ali njenega overjenega prepisa zajeta s členom 19(1)(c) te uredbe.
94
Vendar, kot je razvidno iz besedila te zadnje določbe in kot je bilo navedeno v točki 88 te sodbe, je izvršitveni organ v skladu s členom 19(2) Uredbe 2018/1805 pred odločitvijo o zavrnitvi priznanja ali izvršitve sklepa o odvzemu zavezan posvetovati se z organom izdajateljem, da mu ta predloži berljivo različico prvotnega sklepa o odvzemu ali njegovega overjenega prepisa. Ta obveznost posvetovanja izhaja tudi iz člena 25 te uredbe, ki v odstavku 1 določa, da se organ izdajatelj in izvršitveni organ po potrebi med seboj nemudoma posvetujeta, da bi zagotovila učinkovito uporabo navedene uredbe, pri čemer uporabita katera koli ustrezna komunikacijska sredstva, odstavek 2 pa se nanaša ravno na primer težav v zvezi s posredovanjem ali preverjanjem verodostojnosti katerega koli dokumenta, potrebnega za izvršitev sklepa o odvzemu.
95
Izvršitveni organ bi torej lahko priznanje in izvršitev zadevnega sklepa o odvzemu iz razloga iz člena 19(1)(c) Uredbe 2018/1805 zavrnil le, če organ izdajatelj v razumnem roku ne bi posredoval berljive različice besedila prvotnega sklepa o odvzemu ali njegove overjene kopije.
96
Glede na vse zgoraj navedene razloge je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 19(1)(h) Uredbe 2018/1805 v povezavi s členom 1(2) te uredbe in ob upoštevanju člena 47 Listine razlagati tako, da izvršitveni organ države članice ne sme zavrniti priznanja in izvršitve sklepa o odvzemu, ker naj bi bile v državi članici izdajateljici kršene temeljne pravice osebe, na katero ta sklep vpliva, v smislu člena 2, točka 10, navedene uredbe, kadar ta oseba, ki so ji bili v jeziku, ki ga razume, dejansko vročeni zadostni deli sodbe, s katero je bil izdan navedeni sklep, da bi lahko zoper ta sklep vložila pravno sredstvo, ni uporabila pravnih sredstev, ki jih je imela na voljo v državi članici izdajateljici, da bi navedeni sklep o odvzemu izpodbijala.
Stroški
97
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.
Člen 1(1) in (4) ter člen 2, točka 2 ter točka 3(a) in (d), Uredbe (EU) 2018/1805 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 o vzajemnem priznavanju sklepov o začasnem zavarovanju in sklepov o odvzemu
je treba razlagati tako, da
se ta uredba uporablja za sklep o odvzemu, ki je bil ob koncu kazenskega postopka izdan v sodbi, s katero so bili obdolženci oproščeni kaznivega dejanja, ki je bilo predmet tega postopka, in v kateri je bilo ugotovljeno, da je premoženje, ki ga je treba odvzeti, premoženjska korist, pridobljena z drugim kaznivim dejanjem, pri katerem je sodelovala druga oseba, in ne oproščeni obdolženci, in zoper katero ni bila vložena nobena obtožnica.
2.
Člen 19(1)(h) Uredbe 2018/1805 v povezavi s členom 1(2) te uredbe in ob upoštevanju člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
izvršitveni organ države članice ne sme zavrniti priznanja in izvršitve sklepa o odvzemu, ker naj bi bile v državi članici izdajateljici kršene temeljne pravice osebe, na katero ta sklep vpliva, v smislu člena 2, točka 10, navedene uredbe, kadar ta oseba, ki so ji bili v jeziku, ki ga razume, dejansko vročeni zadostni deli sodbe, s katero je bil izdan navedeni sklep, da bi lahko zoper ta sklep vložila pravno sredstvo, ni uporabila pravnih sredstev, ki jih je imela na voljo v državi članici izdajateljici, da bi navedeni sklep o odvzemu izpodbijala.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: hrvaščina.