62023CJ0600_RES
Zadeva C‑600/23
Royal Football Club Seraing
proti
Fédération internationale de football association (FIFA) in drugim
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Belgija))
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 1. avgusta 2025
„Predhodno odločanje – Člen 19(1) PEU – Obveznost držav članic, da vzpostavijo pravna sredstva, potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Možnost uporabe arbitraže – Arbitraža med posamezniki – Obvezna arbitraža – Odločba organa mednarodne športne zveze o naložitvi sankcije – Odločba športnega arbitražnega razsodišča (CAS), potrjena z odločbo sodišča tretje države – Pravno sredstvo zoper arbitražno odločbo – Nacionalna ureditev, ki tej arbitražni odločbi priznava pravnomočnost med strankama in dokazno moč v razmerju do tretjih oseb – Pristojnosti in obveznosti nacionalnih sodišč, pred katerimi se uveljavlja navedena arbitražna odločba – Učinkovit nadzor skladnosti take arbitražne odločbe z načeli in določbami javnega reda Unije“
Države članice – Obveznosti – Vzpostavitev pravnih sredstev, potrebnih za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Sodni nadzor nad arbitražnimi odločbami, ki se nanašajo na vprašanja glede prava Unije – Nujnost nadzora, ki ga opravi sodišče, ki izpolnjuje zahteve, ki izhajajo iz člena 267 PDEU, in je primeren za zagotovitev spoštovanja načel in določb, ki so del javnega reda Unije
(člen 19(1), drugi pododstavek, PDEU; členi 45, 56, 63, 101, 102 in 267 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47)
(Glej točke od 69 do 89.)
Države članice – Obveznosti – Vzpostavitev pravnih sredstev, potrebnih za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Odločba športnega arbitražnega razsodišča, izdana v okviru spora, povezanega z izvajanjem športa kot gospodarske dejavnosti – Sodni nadzor nad tako arbitražno odločbo – Obseg – Nacionalna ureditev, ki tej arbitražni odločbi na ozemlju države članice priznava pravnomočnost med strankama v sporu in dokazno moč, pripisano taki pravnomočnosti v razmerju do tretjih oseb – Neobstoj predhodnega nadzora s strani sodišča te države članice, ki je pristojno, da Sodišču predloži vprašanja za predhodno odločanje, nad skladnostjo navedene odločbe z načeli in določbami, ki so del javnega reda Unije – Nedopustnost
(člen 19(1), drugi pododstavek, PDEU; člen 267 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47)
(Glej točke od 90 do 96 in od 98 do 125 ter izrek.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je belgijsko Cour de cassation (kasacijsko sodišče) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, je odločalo o sodnem nadzoru, ki mora biti pred sodišči držav članic mogoč nad odločbami, izdanimi na podlagi arbitražnih mehanizmov, ki jih uvedejo mednarodna športna združenja, glede na pravo Evropske unije. Natančneje, pojasnilo je razmerje med sistemom reševanja sporov pred športnim arbitražnim razsodiščem (CAS), ki ga je vzpostavil Fédération internationale de football association (FIFA) (Mednarodna zveza nogometnih združenj, v nadaljevanju: FIFA), in načelom učinkovitega sodnega varstva v kontekstu nacionalne ureditve, ki arbitražni odločbi, ki jo je potrdilo sodišče tretje države, priznava pravnomočnost med strankama v sporu in dokazno moč v razmerju do tretjih oseb. Klub RFC Seraing (v nadaljevanju: klub) je nogometni klub s sedežem v Belgiji, ki je včlanjen v Union royale belge des sociétés de football association ASBL (belgijska kraljeva nogometna zveza, v nadaljevanju: URBSFA). Ta klub je sklenil pogodbe z družbo Doyen Sports Investment Ltd (v nadaljevanju: Doyen), ki ima sedež na Malti in katere gospodarska dejavnost je finančna pomoč nogometnim klubom v Evropi. Družba Doyen je na podlagi teh pogodb postala lastnica dela ekonomskih pravic (
1
) kluba glede določenih štirih igralcev.
Disciplinski in arbitražni postopek v Švici
Disciplinski odbor FIFE je 4. septembra 2015 sprejel sklep (v nadaljevanju: sklep disciplinskega odbora FIFE), v katerem je med drugim ugotovil, da je klub s sklenitvijo pogodb iz postopka v glavni stvari kršil Pravilnik o statusu in prestopu igralcev (v nadaljevanju: pravilnik STJ) (
2
), in je temu klubu naložil sankcije. Ker je bila notranja pritožba, ki jo je vložil klub, zavrnjena, je zadnjenavedeni 9. marca 2016 zoper ta sklep o zavrnitvi pri CAS vložil ničnostno tožbo, s katero je uveljavljal nezakonitost določb, na katerih temeljijo ta sklep in naložene disciplinske sankcije. Klub je v zvezi s tem med drugim trdil, da pravilnik STJ v delu, v katerem določa popolno prepoved praks, imenovanih „third-party influence“ in „third-party ownership“, skupaj z disciplinskimi sankcijami, krši pravo Unije in, natančneje, prosto gibanje delavcev, svobodo opravljanja storitev in prosti pretok kapitala, ki so zagotovljeni s členi 45, 56 oziroma 63 PDEU, ter pravila o konkurenci iz členov 101 in 102 PDEU.
Razsodišče CAS je 9. marca 2017 izdalo arbitražno odločbo (v nadaljevanju: odločba razsodišča CAS), v kateri je med drugim menilo, da se te določbe prava Unije uporabljajo v sporu, in izključilo obstoj kršitve navedenih določb.
Klub je 15. marca 2017 zoper odločbo razsodišča CAS pri Tribunal fédéral (zvezno sodišče, Švica) vložil tožbo, ki je bila zavrnjena s sodbo z dne 20. februarja 2018.
Sodni postopek v Belgiji
Družba Doyen in združenje belgijskega prava, ki vodi klub, sta 3. aprila 2015 pri tribunal de commerce francophone de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju za postopke v francoščini, Belgija) vložila tožbo zoper FIFO, Union des associations européennes de football (Združenje evropskih nogometnih zvez, v nadaljevanju: UEFA) in zvezo URBSFA. Klub je 8. julija 2015 prostovoljno interveniral v postopku in temu sodišču predlagal, naj ugotovi, da popolna prepoved zgorajnavedenih praks ni skladna s členi 45, 56, 63, 101 in 102 PDEU. Tribunal de commerce francophone de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju za postopke v francoščini) je 17. novembra 2016 izdalo sodbo, v kateri se je izreklo za nepristojno za odločanje o različnih zahtevkih kluba.
Pritožba zoper to sodbo, ki jo je klub vložil pri cour d’appel de Bruxelles (višje sodišče v Bruslju, Belgija), je bila zavrnjena 12. decembra 2019. To sodišče je razsodilo, prvič, da je klub tožbene razloge, v skladu s katerimi pravilnik STJ krši pravo Unije, uveljavljal že pred razsodiščem CAS v okviru spora med njim in FIFO ter da so bili zavrnjeni v arbitražni odločbi razsodišča CAS. Po mnenju cour d’appel de Bruxelles (višje sodišče v Bruslju) pa je treba na podlagi belgijske ureditve, ki se uporablja (
3
), šteti, da ima odločba razsodišča CAS v razmerju med strankama enak učinek kot sodna odločba in da jo je treba priznati kot pravnomočno od dneva njene razglasitve ter da je postala pravnomočna z dnem, ko je Tribunal fédéral (zvezno sodišče) zavrnilo pritožbo zoper njo. Drugič, cour d’appel de Bruxelles (višje sodišče v Bruslju) je v bistvu navedlo, da je treba sodni odločbi ali arbitražni odločbi od takrat, ko ji je v razmerjih med strankama v sporu priznana pravnomočnost, v razmerju do tretjih oseb v tem sporu, zoper katere je to odločbo mogoče uveljavljati, priznati dokazno moč, ki se navezuje na to pravnomočnost. Po mnenju navedenega sodišča ima odločba razsodišča CAS v obravnavani zadevi dokazno moč za zvezo URBSFA, ki ni bila stranka v sporu pred razsodiščem CAS, to je v sporu med klubom in FIFO.
Klub je zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (višje sodišče v Bruslju) vložil kasacijsko pritožbo pri predložitvenem sodišču, s katero uveljavlja razlog, ki se nanaša na kršitev člena 19(1), drugi pododstavek, PEU, člena 267 PDEU in člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
V teh okoliščinah predložitveno sodišče Sodišče sprašuje, ali te določbe prava Unije nasprotujejo, po eni strani temu, da se arbitražni odločbi prizna pravnomočnost na ozemlju države članice v razmerjih med strankami spora, če nacionalno sodišče, ki je pristojno, da Sodišču predloži vprašanja za predhodno odločanje, ni predhodno preverilo, ali je ta odločba skladna s pravom Unije, in po drugi strani temu, da se zaradi te pravnomočnosti taki arbitražni odločbi v razmerjih med strankami v sporu in tretjimi osebami prizna dokazna moč.
Presoja Sodišča
Učinkovito sodno varstvo posameznikov v Uniji, tudi v primeru arbitraže
Uvodoma, Sodišče opozarja, prvič, da obveznost iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU pomeni, da vsi organi sodnega sistema držav članic, ki se lahko kot „sodišča“ v smislu prava Unije pozovejo k razlagi ali uporabi tega prava, izpolnjujejo zahteve učinkovitega sodnega varstva. Drugič, pravica do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljena s členom 47 Listine, med drugim zahteva, da imajo ta sodišča možnost opraviti učinkovit sodni nadzor nad akti, ukrepi ali ravnanji, za katere se v okviru danega spora zatrjuje, da so posegli v pravice ali svoboščine, ki so s pravom Unije podeljene posamezniku. Vendar nobena od teh dveh določb ne zahteva, da imajo posamezniki neposredno pravno sredstvo predvsem za izpodbijanje določenega ukrepa, če poleg tega v zadevnem nacionalnem sodnem sistemu obstaja eno ali več pravnih sredstev, ki jim omogočajo, da posredno dosežejo učinkovit sodni nadzor nad tem ukrepom in tako zagotavljajo spoštovanje pravic in svoboščin, ki jim jih zagotavlja pravo Unije.
Poleg tega pravni red, vzpostavljen s Pogodbama, načeloma ne nasprotuje temu, da bi posamezniki, za katere velja ta pravni red zaradi opravljanja gospodarske dejavnosti na ozemlju Unije, predložili arbitražnemu mehanizmu spore, ki bi lahko nastali med njimi med opravljanjem te dejavnosti. Tako lahko posamezniki sklenejo sporazum, v katerem se jasno in natančno dogovorijo, da o vseh ali delu sporov v zvezi s tem sporazumom odloča arbitražni organ namesto nacionalnega sodišča, ki bi bilo pristojno za odločanje o teh sporih na podlagi pravil nacionalnega prava, ki bi veljala, če takega sporazuma ne bi bilo. Vendar mora biti od trenutka, ko se arbitražni mehanizem, vzpostavljen ali določen s takšnim sporazumom, začne izvajati na ozemlju Unije v okviru sporov v zvezi z opravljanjem gospodarske dejavnosti na tem ozemlju, ta mehanizem zasnovan in izvajan tako, da se zagotovi po eni strani njegova skladnost z načeli, na katerih temelji pravosodna struktura Unije, in po drugi strani učinkovito spoštovanje javnega reda Unije. V zvezi s tem mora biti zoper odločbe, ki jih izda arbitražni organ, mogoč sodni nadzor, ki zagotavlja učinkovito sodno varstvo (
4
), pri čemer pa je ta nadzor lahko veljavno omejen.
V teh okoliščinah ni mogoče dopustiti, da bi se posamezniki z uporabo arbitraže lahko izognili načelom in določbam primarnega ali sekundarnega prava Unije, ki so bistveni za pravni red, uveden s Pogodbama, ali so temeljnega pomena za izpolnjevanje nalog, zaupanih Uniji. Nasprotno, spoštovanje teh načel in določb, ki so del javnega reda Unije, morajo posamezniki spoštovati, če so v danem primeru izpolnjeni pogoji za njihovo uporabo. V tem smislu spoštovanje tega javnega reda pomeni bistveno dopolnilo strukturirane mreže načel, pravil in vzajemno odvisnih pravnih razmerij, ki zavezujejo Unijo in države članice ter države članice med seboj. Svoboščine, ki jih zagotavljajo členi 45, 56 in 63 PDEU, so del javnega reda Unije. Ti trije členi, ki imajo neposredni učinek, pomenijo del temeljev notranjega trga, ki zajema območje brez notranjih meja iz člena 26 PDEU.
Sodni nadzor odločb, ki jih je razsodišče CAS izdalo v okviru sporov glede izvajanja športa kot gospodarske dejavnosti na ozemlju Unije
Najprej, Sodišče je navedlo, da je za arbitražne mehanizme – ki jih mednarodne športne zveze, kot je FIFA, uporabljajo za reševanje sporov, do katerih lahko pride med njimi ali med nacionalnimi zvezami, ki so njihove članice, in posamezniki iz njihovih pristojnosti, ne glede na to, ali gre za podjetja ali športnike – zaradi statutov in posebnih pravic teh športnih zvez značilen edinstven skupek elementov.
Zato je – kadar se ti spori nanašajo na izvajanje športa kot gospodarske dejavnosti na ozemlju Unije – možnost, da zadevni posamezniki dosežejo učinkovito sodno presojo tega, ali so odločbe, izdane v okviru teh sporov, skladne z načeli in določbami, ki so del javnega reda Unije, posebnega pomena. Glede na statute in pristojnosti športnih zvez, kot je FIFA, je treba namreč šteti, da so tem posameznikom uporabo takšnih arbitražnih mehanizmov enostransko naložile take zveze. Čeprav se s formalnega vidika za uporabo takega mehanizma za posameznika lahko zahteva sklenitev sporazuma z njim, sta sklenitev tega sporazuma in vključitev klavzule, ki določa uporabo arbitraže, v ta sporazum dejansko predhodno naloženi s predpisi, ki jih sprejme zadevna zveza in ki se uporabljajo za njene članice in osebe, vključene v te članice, ali celo za druge kategorije oseb. Obvezna narava takih arbitražnih mehanizmov je tesno povezana z njihovo možnostjo uporabe za spore med športno zvezo, ki ima posebej obsežna regulativna, nadzorna in sankcijska pooblastila na eni strani, ter splošno in nedoločeno skupino pravnih ali fizičnih oseb, za katere veljajo ta pooblastila v okviru opravljanja njihove poklicne dejavnosti, na drugi strani.
Res je, da je ta obvezna uporaba arbitraže – glede na pravno avtonomijo, ki jo uživajo mednarodne športne zveze, in glede na njihove lastne odgovornosti – načeloma lahko upravičena z uresničevanjem legitimnih ciljev, kot so zagotavljanje enotnega obravnavanja sporov, povezanih s športno disciplino, ki spada v njihovo pristojnost, ali omogočanje skladne razlage in uporabe pravil, ki se uporabljajo za to disciplino. Vendar ta pravna avtonomija ne more upravičiti tega, da se z izvajanjem pooblastil, ki jih imajo take zveze, omeji možnost posameznikov, da se sklicujejo na pravice in svoboščine, ki so jim podeljene s pravom Unije in ki so del javnega reda Unije. Ta zahteva pa sama po sebi pomeni, da je spoštovanje teh pravic in svoboščin lahko predmet učinkovitega sodnega nadzora, še toliko bolj, kadar morajo zadevni posamezniki obvezno uporabiti arbitražo.
Dalje, kar zadeva zahteve, ki jih mora izpolnjevati sodni nadzor nad odločbami, ki jih izda arbitražni organ (
5
), Sodišče pojasnjuje, na prvem mestu, da v vseh primerih, v katerih je bila odločba izdana v okviru spora, povezanega z izvajanjem športa kot gospodarske dejavnosti na ozemlju Unije, in v katerih zoper to odločbo pred sodiščem države članice ni bilo predvideno neposredno pravno sredstvo, pa mora obstajati možnost, da zadevni posamezniki na svojo zahtevo ali po uradni dolžnosti od katerega koli sodišča države članice, ki je lahko na kakršen koli način pristojno za tako odločbo, dobijo učinkovit sodni nadzor glede skladnosti te odločbe z načeli in določbami, ki so del javnega reda Unije.
Na drugem mestu, sodišča držav članic, ki morajo opraviti tak nadzor, morajo v primeru, v katerem taka odločba, kot v obravnavani zadevi, vsebuje razlago ali uporabo načel ali določb, ki so del javnega reda Unije in s katerimi so posameznikom podeljene pravice ali svoboščine, imeti možnost opraviti nadzor nad razlago teh načel ali določb, nad pravnimi posledicami te razlage, kar zadeva njihovo uporabo v obravnavanem primeru, in nad pravno opredelitvijo, ki je bila glede na navedeno razlago podana za dejstva, kot jih je ugotovil in presodil arbitražni organ.
Na tretjem mestu, ta sodišča se ne morejo omejiti na to, da po potrebi ugotovijo, da taka odločba v celoti ali delno ni skladna z načeli ali določbami, ki so del javnega reda Unije. Nasprotno, imeti morajo tudi možnost, da v okviru svojih pristojnosti in v skladu z veljavnimi nacionalnimi določbami izpeljejo vse pravne posledice, ki nastanejo, če se ugotovi taka neskladnost. V nasprotnem primeru izvedeni sodni nadzor namreč ne bi bil učinkovit, saj bi se na ta način dopustilo, da se ta neskladnost nadaljuje.
Na zadnjem mestu, vsako nacionalno sodišče, ki odloča o sporu, ki ga ureja pravo Unije, mora imeti pristojnost za izdajo začasnih odredb, ki zagotavljajo polni učinek meritorne odločbe, ki jo je treba sprejeti, tudi v primeru, ko navedeno sodišče na Sodišče naslovi predlog za sprejetje predhodne odločbe in prekine odločanje do odgovora Sodišča. Poleg tega tako sodišče ne sme uporabiti pravil nacionalnega prava, ki nasprotujejo tej pristojnosti. Zato morajo, po eni strani, zadevni posamezniki imeti možnost, da od vsakega nacionalnega sodišča, ki mu je veljavno predloženo vprašanje o tem, ali je arbitražna odločba skladna z načeli in določbami, ki so del javnega reda Unije, zahtevajo, da jim do sprejetja meritorne odločbe odobri začasne odredbe. Po drugi strani pa vsako nacionalno sodišče, ki je pristojno za odločanje o takem vprašanju, ne sme uporabiti nobenega pravila države članice ali a fortiori športne zveze, ki zadevnim posameznikom prepoveduje, da od njega zahtevajo sprejetje takih začasnih odredb, ali ki kako drugače nasprotuje temu, da bi jim lahko dodelilo take odredbe. Iz tega, nazadnje, sledi, da mora pristojno nacionalno sodišče, kadar nacionalne določbe, ki se uporabljajo v danem sporu, ovirajo polni učinek člena 19(1), drugi pododstavek, PEU – če ne more podati skladne razlage teh nacionalnih določb – na podlagi lastne pristojnosti zavrniti uporabo teh nacionalnih določb. Ta obveznost nastane zlasti, kadar veljavne nacionalne določbe pristojnemu nacionalnemu sodišču preprečujejo, da bi posredno opravilo učinkovit nadzor nad skladnostjo arbitražne odločbe, ki jo je izdalo razsodišče CAS v okviru spora, povezanega z izvajanjem športa kot gospodarske dejavnosti na ozemlju Unije, z načeli in določbami, ki so del javnega reda Unije. Zato je navedena obveznost nujna zlasti, ko gre za nacionalne določbe in pravila, s katerimi je taki arbitražni odločbi priznana pravnomočnost v razmerjih med strankami na eni strani ter dokazna moč te odločbe v razmerjih med strankami in tretjimi osebami na drugi strani, ne da bi bila ta arbitražna odločba predhodno predmet nadzora, ki bi sodišču zadevne države članice, ki je pooblaščeno, da pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe, omogočil, da učinkovito preveri, ali je skladna z načeli in določbami, ki so del javnega reda Unije. V zvezi s tem je ravno priznanje takšne pravnomočnosti in posledično take dokazne moči navedeni arbitražni odločbi v takem okviru v nasprotju z zahtevo po učinkovitem sodnem varstvu iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine.
(
1
)	Te ekonomske pravice naj bi odražale finančno vrednost igralcev. Nanašajo se na zvezne pravice, ki jih klub pridobi z zaposlitvijo določenega igralca, kot sta pravica do registracije tega igralca ali pravica tega igralca, da igra. Njihovo uresničevanje klubu, ki ima te pravice, omogoča, da izterja dolgovane zneske – na primer ob posojanju ali prestopu tega igralca – v zvezi z uporabo ali prenosom njegovih pravic do uporabe podobe ali celo zaradi odpovedi njegove pogodbe.
(
2
)	Ta pravilnik, ki ga je FIFA sprejela 22. marca 2014 in je začel veljati 1. avgusta 2014, v členih 18a, naslovljen „Vpliv tretje osebe na klube“, in 18c, naslovljen „Lastništvo ekonomskih pravic igralcev s strani tretjih oseb“, določa prepoved praks „third-party influence“ in „third-party ownership“.
(
3
)	Člena 24 in 28 ter člen 1713(9) belgijskega code judiciaire (zakonik o sodiščih), kakor je bil spremenjen z zakonom o raznih določbah na področju pravosodja z dne 21. decembra 2018 (Moniteur belge z dne 31. decembra 2018, str. 106560).
(
4
)	Do katerega imajo zadevni posamezniki pravico na podlagi člena 47 Listine in ki ga morajo države članice v skladu s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU zagotoviti na področjih, ki jih ureja pravo Unije.
(
5
)	Da se pristojnim nacionalnim sodiščem omogoči, da posameznikom zagotovijo učinkovito sodno varstvo, do katerega so upravičeni na podlagi člena 47 Listine in ki ga morajo v skladu s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU države članice zagotoviti na področjih, ki jih ureja pravo Unije.