62005CC0276
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
ELEANOR SHARPSTON,
predstavljeni 9. oktobra 2008 (
1
)
Zadeva C-276/05
The Wellcome Foundation Ltd
proti
Paranova Pharmazeutika Handels GmbH
„Znamka — Farmacevtski proizvodi — Ponovno pakiranje — Vzporedni uvoz — Bistvena sprememba videza embalaže — Obveznost predhodne obvestitve“
1.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče), Avstrija, se nanaša na razlago člena 7 Direktive o blagovnih znamkah (
2
). Gre za (glede vprašanj, če ne strank) še eno epizodo v dolgotrajni sagi, ki je vključuje pred kratkim izdane zadeve Boehringer Ingelheim in drugi (C-143/00, v nadaljevanju: Boehringer I) (
3
) ter Boehringer Ingelheim in drugi (C-348/04, v nadaljevanju: Boehringer II) (
4
).
2.
Sodišče je v teh zadevah podalo obsežne smernice glede okoliščin, v katerih lahko imetnik blagovne znamke prepreči vzporednemu uvozniku trženje farmacevtskih izdelkov, kadar jih ta ponovno pakira.
3.
Predložitveno sodišče v obravnavani zadevi priznava, da je bilo njegovo glavno vprašanje rešeno v sodbi Boehringer II, ki je bila izdana po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe. Vendar vztraja pri dveh vprašanjih, ki nista bili tako rešeni. Ti vprašanji se nanašata na predstavitev dovoljenega ponovnega pakiranja in področje uporabe obveznosti uvoznika, da obvesti imetnika blagovne znamke o svojem namenu, da bo izvedel ponovno pakiranje.
Pravni okvir
4.
V členu 7(1) Direktive o blagovnih znamkah je predvideno, da pravica imetnika blagovne znamke preprečiti uporabo znamke temu „ne daje pravice, da prepove njeno uporabo v zvezi z blagom, ki je bilo dano na trg [Evropskega gospodarskega prostora (v nadaljevanju: EGP)] (
5
) označeno s to znamko s strani imetnika ali z njegovim soglasjem“.
5.
V členu 7(2) je določeno, da se člen 7(1) „ne uporablja, če obstajajo zakoniti razlogi, da imetnik nasprotuje nadaljnji komercializaciji blaga, še zlasti, če se stanje blaga spremeni ali poškoduje po tem, ko je bilo dano na trg“.
6.
S členom 10b, prvi in drugi odstavek, avstrijskega Markenschutzgesetz (zakon o varstvu znamk) je bil dobesedno prenesen člen 7 Direktive.
7.
Izvor Direktive o blagovnih znamkah je mogoče izslediti v sodni praksi Sodišča glede členov 28 ES in 30 ES. Ta sodna praksa, skupaj s številnimi sodbami Sodišča glede te direktive, je bila obsežno pojasnjena v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca Jacobsa v zadevi Boehringer I in v mojih sklepnih predlogih v zadevi Boehringer II. Zato ne predlagam splošnega pregleda sodne prakse. V okviru obravnavane zadeve se bom omejila na navajanje sodb Bristol-Myers Squibb (
6
) ter Boehringer I in II (
7
).
8.
Sodišče je v zadevi Bristol-Myers Squibb odločilo, da lahko imetnik blagovne znamke na podlagi člena 7(2) Direktive legitimno nasprotuje nadaljnjemu trženju farmacevtskega izdelka, razen če
(1)
bi se s tem prispevalo k umetni delitvi trgov med državami članicam; tak je med drugim tudi primer, v katerem je imetnik dal v promet v različnih državah članicah enak farmacevtski izdelek v različnih embalažah in v katerem je ponovno pakiranje, ki ga je opravil uvoznik, nujno za trženje proizvoda v državi članici uvoza in ga je ta opravil pod takimi pogoji, da to ne vpliva na izvirno stanje proizvoda;
(2)
ponovno pakiranje ne more vplivati na izvirno stanje proizvoda, ki se nahaja v embalaži;
(3)
se na novi embalaži jasno navede, kdo je ponovno pakiral proizvod in ime proizvajalca;
(4)
predstavitev ponovno pakiranega proizvoda ne more škodovati ugledu znamke in ugledu njenega imetnika; tako embalaža ne sme imeti napak, biti slabe kvalitete ali neurejena; in
(5)
uvoznik pred prodajo ponono pakiranega proizvoda o tem obvesti imetnika blagovne znamke in mu na njegovo zahtevo predloži primerek ponovno pakiranega proizvoda.
9.
V nadaljevanju bom teh pet pogojev navajala kot „pogoje BMS“.
10.
Sodišče je v sodbi Boehringer I podalo nadaljnje smernice glede pojma „nujno“ iz prvega pogoja BMS in glede zahteve po obvestilu iz petega pogoja BMS. Odločilo je (v delu, ki je upošteven za obravnavano zadevo):
—
Ponovno pakiranje zdravil z zamenjavo embalaž je v smislu sodne prakse Sodišča objektivno nujno, če bi bil brez njega oviran učinkovit dostop do zadevnega trga ali do znatnejšega dela navedenega trga zaradi močnega nasprotovanja pomembnega dela potrošnikov ponovno etiketiranim zdravilom.
—
Vzporedni uvoznik mora v vsakem primeru, zato da lahko ponovno pakira zdravila, ki nosijo znamko, spoštovati pogoj predhodnega obvestila. Če vzporedni uvoznik ne spoštuje tega pogoja, lahko imetnik znamke nasprotuje trženju ponovno pakiranega zdravila. Vzporedni uvoznik mora obvestiti imetnika znamke o predvidenem ponovnem pakiranju. Pri nasprotovanju mora nacionalno sodišče ob upoštevanju vseh upoštevnih okoliščin presoditi, ali je imel imetnik na voljo razumen rok za odgovor na načrtovano ponovno pakiranje.
11.
Sodišče je v sodbi Boehringer II v odgovoru na nadaljnjo serijo vprašanj glede pomena „nujno“, dokaznega bremena in posledic neobstoja obvestila (v delu, ki je upošteven za obravnavano zadevo) odločilo:
—
Pogoj, v skladu s katerim mora biti ponovno pakiranje farmacevtskega izdelka nujno za njegovo nadaljnje trženje v državi članici uvoza, se nanaša le na dejstvo ponovnega pakiranja in ne na način ali obliko, na katera se to opravi.
—
Pogoj, v skladu s katerim predstavitev ponovno pakiranega proizvoda ne sme biti taka, da bi lahko škodila ugledu znamke in ugledu njenega imetnika, ni omejen na primere, v katerih ima nova embalaža napake, je slabe kvalitete ali ni urejena.
—
Dejstvo, da vzporedni uvoznik ne namesti znamke na novi zunanji embalaži proizvoda („de-branding“) ali namesti na njej svoj logotip oziroma „predstavitev ‚firme‘“ ali predstavitev, ki se uporablja za številne različne proizvode („co-branding“), ali dodatno etiketo namesti tako, da popolnoma ali delno zakriva imetnikovo znamko, ali na dodatni etiketi ne navede, da je zadevna znamka v lasti imetnika, ali natisne ime uvoznika z velikimi črkami; lahko škoduje ugledu znamke in je dejansko vprašanje, ki ga presoja nacionalno sodišče glede na okoliščine vsakega obravnavanega primera.
Postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
12.
Dejansko stanje, ki je upoštevno za vprašanja, predložena Sodišču, je mogoče povzeti zelo na kratko.
13.
Družba The Wellcome Foundation Ltd (v nadaljevanju: družba Wellcome) je imetnik blagovne znamke ZOVIRAX (
8
), ki je bila registrirana v Avstriji za farmacevtske izdelke in jo trži sama ali se trži z njenim soglasjem v EGP. Družba Paranova Pharmazeutika Handels GmbH (v nadaljevanju: Paranova) je uvažala proizvode z blagovno znamko ZOVIRAX iz Grčije, v kateri se tržijo v paketu po 70 tablet. Ker Avstrija zahteva, da se prodajajo v paketih po 60 tablet, je družba Paranova ponovno pakirala proizvode v pakete po 60 x 400 mg tablet. Nova embalaža se razlikuje od embalaže izvirnega proizvoda tudi v tem, da je navedba „Ponovno pakirala in uvozila Paranova“ v krepkem tisku in z velikimi tiskanimi črkami na sprednji strani; proizvajalec je naveden ob straneh in na zadnji strani v običajnem tisku, na robovih pa je modra črta, kot jo družba Paranova redno uporablja za farmacevtske izdelke, ki jih trži.
14.
Družba Paranova je obvestila družbo Wellcome, da namerava tržiti ZOVIRAX v Avstriji. Priložila je barvno kopijo zunanje embalaže, notranjega ovitka in navodil za uporabo. Družba Wellcome je od družbe Paranova zahtevala, naj v prihodnje, prvič, priloži popoln vzorec vsake vrste embalaže, ter drugič, naj sporoči državo izvoza in podroben opis razlogov za ponovno pakiranje. Družba Paranova je sporočila razloge za ponovno pakiranje (različna velikost embalaže), vendar ne države izvoza, tudi vzorca ni hotela posredovati, razen za plačilo s strani družbe Wellcome. Ponovno se je od nje zahtevalo, naj sporoči državo izvoza in natančne razloge za ponovno pakiranje. Družba Wellcome je poleg tega nasprotovala videzu nove zgoraj navedene embalaže.
15.
Družba Wellcome je zahtevala, naj se družbi Paranova prepreči trženje ZOVIRAX v embalažah s temi značilnostmi ter ne da bi se jo obvestilo o državi izvoza in natančnih razlogih za ponovno pakiranje. Spor sedaj rešuje Oberster Gerichtshof, ki je v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1
(a)
Ali je treba člen 7 Direktive o blagovnih znamkah in v zvezi s tem sprejeto sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti razlagati tako, da je treba zagotoviti dokaz, da lahko uveljavljanje znamke prispeva k umetni delitvi trga, ne le za ponovno pakiranje, ampak tudi za predstavitev nove embalaže?
Če je odgovor na to vprašanje nikalen:
(b)
Ali je treba predstavitev nove embalaže presojati na podlagi načela najmanjšega mogočega posega ali (samo) na podlagi tega, ali lahko ta škodi ugledu blagovne znamke in njenemu imetniku?
2.
Ali je treba člen 7 Direktive o blagovnih znamkah in v zvezi s tem sprejeto sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti razlagati tako, da vzporedni uvoznik izpolni svojo dolžnost obvestila le, če imetniku znamke sporoči tudi državo izvoza in natančne razloge za ponovno pakiranje?“
16.
Glede na prekrivanje predloženih vprašanj je bila obravnavana zadeva prekinjena do izdaje sodbe Sodišča z dne 26. aprila 2007 v zadevi Boehringer II. Na vprašanje 1(a) se je v sodbi dejansko odgovorilo nikalno. Predložitveno sodišče v tej zadevi je navedlo, da želi vztrajati pri svojih vprašanjih 1(b) in 2, na kateri se ni posebej odgovorilo.
17.
Družba Wellcome, Paranova, grška in portugalska vlada ter Komisija, ki so vse bile zastopane na obravnavi, so predložile pisna stališča.
Merilo za presojanje oblike nove embalaže
18.
Predložitveno sodišče z vprašanjem 1(b) sprašuje, ali je treba predstavitev nove embalaže presojati na podlagi načela najmanjšega mogočega posega ali (samo) na podlagi tega, ali kot taka lahko škodi ugledu blagovne znamke in njenemu imetniku.
19.
Predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu pojasnjuje, da ima z „načelom najmanjšega mogočega posega“ v mislih to, da mora „oseba, ki opravi ponovno etiketiranje, […] uporabiti sredstva, ki omogočajo vzporedno trgovino in pri tem čim manj škodovati posebnemu namenu pravice iz blagovne znamke“, kot je poudarilo Sodišče v sodbi Loendersloot. (
9
)
20.
Družba Wellcome, grška in portugalska vlada trdijo, da je treba predstavitev embalaže presojati ne le z vidika tega, ali lahko škodi ugledu blagovne znamke in njenemu imetniku, temveč tudi v skladu s tem načelom. Družba Paranova in Komisija zatrjujeta nasprotno.
21.
Strinjam se z družbo Paranova in Komisijo, da je treba predstavitev embalaže presojati le z vidika tega, ali lahko škodi ugledu blagovne znamke in njenemu imetniku.
Sodba Loendersloot
22.
Sodba Loendersloot je bila posledica poskusa imetnika blagovne znamke preprečiti vzporednemu uvozniku njegovega viskija z blagovno znamko, da, prvič, odstrani etikete na steklenicah ter jih nadomesti s podobnimi etiketami, na katerih je bila navedba „pure“, ki je bila na izvirnih etiketah, izpuščena in/ali na katerih je bilo ime uvoznika, ki ga je odobril imetnik blagovne znamke, nadomeščeno z drugim imenom, ter drugič, da odstrani identifikacijske številke na izvirnih etiketah in na embalaži oziroma pod njimi.
23.
Družba Wellcome, Grčija in Portugalska se v veliki meri opirajo na trditev Sodišča v sodbi Loendersloot, navedeni zgoraj v točki 19. Nisem pa prepričana, da je ta trditev v pomoč v okviru obravnavane zadeve.
24.
Prvič, Sodišče je pred sodbo Loendersloot v sodbi Bristol Myers-Squibb že odločilo, da je lahko imetnik blagovne znamke nasprotoval ponovnemu pakiranju, kadar je vzporedni uvoznik lahko ponovno uporabil izvirno embalažo za trženje v državi članici uvoza z namestitvijo etiket na to embalažo. (
10
) Sodba Bristol-Myers Squibb pa se je nanašala na farmacevtske izdelke, ki jih je ponovno pakiral vzporedni uvoznik (po naključju zopet družba Paranova) na svoj način. (
11
) Iz sodbe ni mogoče sklepati, da je bilo tako ponovno pakiranje per se izključeno. Nasprotno, zdi se, da sodba temelji na premisi, da je tako ponovno pakiranje zakonito, če so izpolnjeni v njej določeni pogoji.
25.
Drugič, kot poudarja Komisija, je Sodišče v sodbi Loendersloot presojalo, ali je bilo ponovno pakiranje (v širšem smislu, vključno s ponovnim etiketiranjem) nujno za trženje proizvoda v državi članici uvoza. Sedaj pa iz sodbe Boehringer II jasno izhaja, da „se navedeni pogoj nujnosti nanaša le na izvedbo ponovnega pakiranja proizvoda – ter tudi na izbiro med novo embalažo in novo etiketo –, zato da bi se omogočilo trženje tega proizvoda na trgu države članice uvoza, in ne na način ali obliko, v kateri je bilo to ponovno pakiranje opravljeno“. (
12
)
26.
Tretjič, Sodišče je v sodbi Loendersloot primere, ki se nanašajo na farmacevtske izdelke, izrecno razlikovalo od primerov, ki se – kot tisti, ki ga je obravnavalo – niso nanašali na take proizvode. (
13
)
27.
Končno, trditev Sodišča v sodbi Loendersloot, na katero se je sklicevalo v tej zadevi, se nanaša na ponovno pakiranje, ki „čim manj škoduje posebnemu namenu pravice iz blagovne znamke“.
28.
Kot sem pojasnila v sklepnih predlogih v zadevi Boehringer II, iz sodne prakse Sodišča jasno izhaja, da je vsebina blagovne znamke sestavljena iz dveh delov: pravice uporabljati znamko, da se z njo zaščiteni proizvodi prvič dajo v promet v EGS, po čemer se ta pravica izčrpa, ter pravice nasprotovati kakršni koli uporabi blagovne znamke, ki lahko škoduje jamstvu izvora, ki obsega jamstvo identitete izvora in jamstvo celovitosti proizvoda, ki nosi znamko. (
14
)
29.
V zadevah, kot je obravnavana, ki se nanašajo na blago, ki je bilo dano že na trg EGP s strani imetnika blagovne znamke ali z njegovim soglasjem, je prva pravica očitno izčrpana.
30.
Glede druge, sestavljene, pravice se mi zdi, da sta oba elementa navedenega jamstva primerno zavarovana, ne da bi bilo treba naložiti nadaljnje omejitve, ki jih zahteva družba Wellcome.
31.
Drugi pogoj BMS izrecno zahteva, da se zaščiti jamstvo celovitosti.
32.
Kar zato ostane, je jamstvo identitete izvora. Sodišče je bilo v sodbi Boehringer II pozvano, naj odloči, ali je skupno trženje blagovne znamke nujno škodilo ugledu blagovne znamke oziroma ali je bila škoda ugledu dejansko vprašanje. To vprašanje je nastalo, ker je predložitveno sodišče menilo, da lahko skupno trženje blagovne znamke v nekaterih primerih povzroči tako škodo, na primer, če je ustvarilo dojemanje, da je bil imetnik blagovne znamke, ki se skupno trži, proizvajalec ali da sta uvoznik in proizvajalec povezana prek skupnega podjetja („joint venture“). Sodišče je odločilo, da „tako kot lahko oglaševanje ustvari vtis, da obstaja tržna zveza med preprodajalcem in imetnikom znamke ter posledično pomeni legitimni razlog v smislu člena 7(2) Direktive 89/104 […], je vprašanje, ali so okoliščine, ki so bile navedene v prejšnji točki te sodbe, take, da bi lahko škodile ugledu znamke, dejansko vprašanje, ki ga presoja nacionalno sodišče glede na okoliščine vsakega obravnavanega primera“. (
15
) Zato se zdi očitno, da je Sodišče jamstvo identitete izvora obravnavalo v okviru skupnega trženja znamke kot vidika ugleda. Če bi se uporabljalo načelo najmanjšega mogočega posega, tak pristop ne bi bil potreben. Zadostovalo bi poudariti, da skupno trženje znamke per se ni bilo zakonito.
Nova embalaža po svojem modelu
33.
Zdi se mi precej dvomljivo, da je Sodišče – implicitno in posredno – potrdilo stališče, da je treba predstavitev nove embalaže presojati na podlagi načela najmanjšega mogočega posega, s tem da je v sodbi Boehringer II poudarilo, da „se navedeni pogoj nujnosti nanaša le na izvedbo ponovnega pakiranja proizvoda ter tudi na izbiro med novo embalažo in novo etiketo, zato da bi se omogočilo trženje tega proizvoda na trgu države članice uvoza, ne pa na način ali obliko, v kateri je bilo to ponovno pakiranje opravljeno (glej tudi sodbo Sodišča EFTA z dne 8. julija 2003 v zadevi Paranova proti Merck, E-3/02, EFTA Court Report 2004, str. 1, točke od 41 do 45)“. (
16
)
34.
Sodišče EFTA je bilo v sodbi Paranova proti Mercku med drugim pozvano, naj odloči, ali je merilo nujnosti, ki ga je uporabilo Sodišče pri razlagi „legitimnih razlogov“ v smislu člena 7(2) Direktive o blagovnih znamkah, veljalo tudi za posebno obliko embalaže ali pa je bilo treba to presojati le na podlagi pogoja, da ponovno pakiranje ne sme škoditi ugledu imetnika blagovne znamke oziroma blagovni znamki.
35.
Sodišče EFTA je pregledalo sodno prakso Sodišča in zlasti pogoje BMS. Menilo je, da se bo na podlagi prvega pogoja „ugotovilo, ali ima vzporedni uvoznik pravico ponovno pakirati proizvod in ponovno namestiti proizvajalčevo blagovno znamko, medtem ko druga merila določajo pogoje za izvrševanje njegove pravice, da bi se zaščitili legitimni interesi imetnika blagovne znamke“. Sodišče EFTA je z navajanjem sodb Bristol-Myers Squibb, Merck Sharpe & Dohme, (
17
) Boehringer I in Pharmacia & Upjohn (
18
) poudarilo, da „sta [d]opustitev vzporednega uvoza in ponovnega pakiranja sredstvi, katerih cilj je zagotovitev prostega pretoka blaga. […] Pravica vzporednega uvoznika do ponovnega pakiranja je, drugače povedano, utemeljena, ker precej prispeva k premagovanju delitve trga EGS po nacionalnih mejah. V teh okoliščinah je Sodišče oblikovalo test nujnosti […] Iz tega sledi, da je [test] upošteven za vprašanje ugotavljanja pravice vzporednega uvoznika do ponovnega pakiranja, kadar ravnanje imetnika blagovne znamke in dejanske ali pravne trgovinske ovire ovirajo učinkovit dostop do trga države uvoza. Kadar […] je pravica do ponovnega pakiranja jasna in je vzporedni uvoznik pri njenem izvrševanju dosegel učinkovit dostop do trga, zahteva po nujnosti ne more biti odločilna pri razlagi izrazov ‚legitimni razlogi‘ iz člena 7(2) Direktive. […] Nalaganje zahteve po nujnosti za ravnanje na trgu vzporednega uvoznika po pridobitvi dostopa do trga, zlasti glede njegove strategije prestavitve proizvoda, kot sta na primer oglaševanje ali oblika embalaže, bi pomenilo nesorazmerno omejevanje prostega pretoka blaga“. (
19
)
36.
Zdi se mi, da trditev Sodišča EFTA in zato tudi njena implicitna potrditev s strani Sodišča v sodbi Boehringer II nima smisla, če ponovno pakiranje, ki presega najmanjši mogoč poseg, avtomatično ni zakonito.
37.
Poleg tega je treba pripomniti, da je Sodišče v sodbi Merck, Sharpe & Dohme (
20
) pojasnilo, da je „vprašanje za predhodno odločanje povezano s položajem, v katerem je imetnik blagovne znamke nasprotoval ponovnemu pakiranju, ki je obsegalo nadomestitev izvirne embalaže z novo, ki jo je oblikoval uvoznik_in je zahteval, naj se uvoznik omeji na ponovno etiketiranje s samolepilnimi nalepkami“. (
21
) Dalje je poudarilo, da je „ponovno pakiranje farmacevtskih izdelkov objektivno nujno v smislu sodne prakse Sodišča, če je treba brez takega pakiranja šteti, da je učinkovit dostop do zadevnega trga ali njegovega precejšnjega dela oviran zaradi močnega nasprotovanja pomembnega dela potrošnikov ponovno etiketiranim zdravilom“. (
22
) S to ugotovitvijo se Sodišče ni več dotaknilo vprašanja, ali je vzporedni uvoznik uporabil novo embalažo po svojem modelu. Zato se zdi utemeljeno sklepati, da Sodišče ni štelo, da je ta okoliščina per se izključena.
Gospodarske prednosti
38.
Nazadnje, družba Wellcome trdi, da če predstavitev ponovnega pakiranja ni zavezana načelu najmanjšega mogočega posega, bo lahko vzporedni uvoznik ponovno pakiral samo zaradi pridobivanja gospodarskih prednosti. Le če je predstavitev ponovnega pakiranja zavezana načelu najmanjšega mogočega posega, bo mogoče pravilno uravnotežiti legitimne interese imetnika blagovne znamke in vzporednega uvoznika ter zagotoviti, da vzporedni uvoznik ne bo imel koristi od dobrega imena in ugleda blagovne znamke.
39.
Zdi pa se mi, da ta utemeljitev temelji na dveh napačnih premisah.
40.
Prvič, Sodišče je pojasnilo, da pogoj nujnosti ponovnega pakiranja ni v vsakem primeru izpolnjen, če je mogoče ponovno pakiranje proizvoda obrazložiti izključno z željo vzporednega uvoznika po gospodarski prednosti. (
23
) Tako ponovno pakiranje samo zaradi gospodarskih prednosti ne bo niti bolj niti manj dopustno glede na to, ali je načelo najmanjšega mogočega posega upoštevno merilo pri odločanju, ali je posebno ponovno pakiranje dopustno. Tako ponovno pakiranje v vsakem primeru ni dopustno.
41.
Drugič, iz besedila Direktive o blagovnih znamkah jasno izhaja, da imetnik blagovne znamke nima nujno pravice nasprotovati uporabi njegove znamke s strani tretje osebe, ki bi „brez upravičenega razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled znamke“. Taka pravica ni navedena med tistimi, ki jih daje člen 5(1) Direktive. Obstajala bo samo, če zadevna država članica uporabi možnost iz člena 5(2).
42.
Poleg tega in v vsakem primeru pa je treba opozoriti, da mora biti izhodišče v zadevi, kot je obravnavana, da je imetnik blagovne znamke izčrpal te pravice, ki jih je imel. Te pravice ponovno nastanejo samo, če obstajajo „legitimni razlogi“ za nasprotovanje nadaljnjemu trgovanju v smislu člena 7(2).
Obseg dolžnosti obvestila
43.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 7 Direktive o blagovnih znamkah zahteva od vzporednega uvoznika, da imetniku znamke sporoči državo izvoza in natančne razloge za ponovno pakiranje.
44.
Družba Wellcome in Portugalska trdita, da je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno, družba Paranova in Grčija menita nasprotno. Komisija je zastopala zmernejše stališče.
Navedba države izvoza
45.
Zahteva po predhodnem obvestilu sega v sodbo Hoffmann-LaRoche (
24
). Sodišče je v njej poudarilo, da je treba ob upoštevanju interesa imetnika blagovne znamke, da se potrošnika ne zavaja glede porekla proizvoda, gospodarskemu subjektu dovoliti, da prodaja ponovno pakirane proizvode le, če imetnika predhodno obvesti o tem. Sodišče je v sodbi Bristol Myers-Squibb dodalo, da lahko imetnik od uvoznika tudi zahteva, naj predloži primerek ponovno pakiranega proizvoda, preden ga proda, da preveri, ali ponovno pakiranje ni bilo opravljeno tako, da se z njim neposredno ali posredno vpliva na izvirno stanje proizvoda, in da predstavitev po ponovnem pakiranju ni taka, da bi lahko škodila ugledu znamke, ter da ta zahteva omogoča imetniku znamke boljšo zaščito pred ponarejanjem. (
25
)
46.
Sodišče je v sodbi Boehringer I dalje poudarilo, da je „[n]amen [teh zahtev] varovati legitimne interese imetnikov blagovnih znamk. […] [I]zpolnitev teh zahtev komaj povzroči kakršne koli resnične dejanske težave vzporednim uvoznikom, če se imetniki v razumnem roku odzovejo na obvestilo. Ustrezno delovanje sistema obveščanja predvideva, da se zainteresirane stranke iskreno trudijo spoštovati medsebojne legitimne interese.“ (
26
)
47.
V zvezi s tem iz sodbe Bristol-Myers Squibb jasno izhaja, da so legitimni interesi imetnika blagovne znamke, na katere se sklicuje Sodišče, (i) da se potrošnika ne zavaja glede porekla proizvoda, (ii) da ponovno pakiranje ne vpliva na izvirno stanje proizvoda, (iii) da predstavitev po ponovnem pakiranju ne bo mogla škoditi ugledu znamke in (iv) da izdelek, ki se bo tržil, ni ponarejen. (
27
) Treba je opozoriti, da imetnik blagovne znamke ni samo upravičen do predhodnega obvestila, temveč tudi zahtevati primerek ponovno pakiranega proizvoda, preden gre v promet. V teh okoliščinah se strinjam z družbo Paranova, Grčijo in Komisijo, da zahteva, naj vzporedni uvoznik navede državo izvoza, ne koristi nobenemu od teh interesov.
48.
Družba Wellcome trdi, da je ta podatek nujen, da bo imetnik blagovne znamke lahko preveril, ali je ponovno pakiranje dejansko nujno. Le če mu je znana država izvoza, lahko presodi, ali se edina velikosti pakiranja, v kateri je izdelek tam na razpolago, razlikuje od velikosti pakiranja, ki je dovoljena v državi uvoza.
49.
Ta utemeljitev me ne prepriča. Sodišče je v sodbi Bristol-Myers Squibbpoudarilo, da „[k]adar imetnik blagovne znamke v skladu s pravili in prakso, ki veljajo v državi članici uvoza, v tej državi uporablja veliko različnih velikosti pakiranja, ugotovitev, da se ena od teh velikosti trži tudi v državi članici izvoza, ne zadostuje za utemeljitev sklepa, da ponovno pakiranje ni nujno. Delitev trgov bi obstajala, če bi uvoznik lahko prodajal proizvod le na delu trga [za ta proizvod].“ (
28
)
50.
Zato dejstvo, da se edina velikost pakiranja, v kateri je proizvod na razpolago v državi izvoza, razlikuje od velikosti pakiranja, ki je dovoljena v državi uvoza, ni odločilno. Tudi če „pravilna“ velikost pakiranja dejansko obstaja v državi izvoza, to ne pomeni nujno, da uvoznik v nobenem primeru ne sme ponovno pakirati.
51.
Družba Paranova trdi, da če bi se od vzporednega uvoznika zahtevalo, naj obvesti imetnika blagovne znamke o državi izvoza, bi to temu omogočilo, da naloži kvote za dobavo njegovih farmacevtskih izdelkov v to državo, kar bi oviralo konkurenco.
52.
Sodišče je 16. septembra 2008 izdalo sodbo Sot. Lélos Kai Sia. (
29
) Odločilo je, da čeprav se člen 82 ES uporablja za prakso farmacevtskega podjetja s prevladujočim položajem, s katero se poskuša izogniti vsem vzporednim izvozom iz države članice v drugo državo članico, mora biti to podjetje vseeno sposobno sprejeti ukrepe, ki so razumni in sorazmerni s potrebo po varstvu lastnih trgovskih interesov. (
30
) Treba je poudariti, da je Sodišče v sodbi Loendersloot (ki se seveda ni nanašala na farmacevtske izdelke) razsodilo, da če se dokaže, da je imetnik blagovne znamke uporabil identifikacijske številke za embalažo ali etiketiranje svojih proizvodov z blagovno znamko za namene, ki so legitimni z vidika prava Skupnosti (kot so na primer izpolnjevanje pravne obveznosti, olajšanje odpoklica proizvodov z napako ali boj proti ponarejanju), vendar pa jih uporablja tudi, da lahko odkrije pomanjkljivosti v svoji organizaciji prodaje in se s tem bori proti vzporedni trgovini s svojimi proizvodi, morajo tisti, ki se ukvarjajo z vzporedno trgovino, na podlagi določb Pogodbe o konkurenci zahtevati varstvo proti takšnim dejanjem. (
31
)
Natančni razlogi za ponovno pakiranje
53.
Sodišče je glede trditve, da morajo biti v obvestilu vzporednega uvoznika imetniku blagovne znamke navedeni natančni razlogi za ponovno pakiranje, v sodbi Boehringer II odločilo, da morajo vzporedni uvozniki dokazati obstoj petih pogojev BMS. (
32
)
54.
Prvi od teh pogojev (kot ga je preoblikovalo Sodišče v sodbi Boehringer II) je, da bi imetnikovo izvrševanje pravice iz znamke za nasprotovanje trženju ponovno pakiranih proizvodov pod to znamko prispevalo k umetni delitvi trgov med državami članicami.
55.
V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da če se imetnik blagovne znamke sklicuje na svoje pravice iz znamke, da bi preprečil vzporednemu uvozniku ponovno pakiranje, kadar je to nujno, da se zadevni farmacevtski izdelki tržijo v državi uvoza, to prispeva k umetni delitvi trgov med državami članicami, kar je v nasprotju s pravom Skupnosti. Nasprotovanje imetnika blagovne znamke ponovnemu pakiranju ni utemeljeno, če ovira učinkovit dostop uvoženega proizvoda na trg te države. (
33
)
56.
Tako mora vzporedni uvoznik dokazati, prvič, da bi imetnikovo izvrševanje pravice iz znamke za nasprotovanje trženju ponovno pakiranih proizvodov z blagovno znamko prispevalo k umetni delitvi trgov med državami članicami, in drugič, da bi taka uporaba prispevala k umetni delitvi trgov, če je ponovno pakiranje nujno za doseganje dejanskega dostopa do trga.
57.
Sklep, da mora nujnost dokazati vzporedni uvoznik, je očitno nujen.
58.
Ta sklep pa izhaja iz sodne prakse Sodišča, ki se je razvila v odgovor na vprašanja, predložena v predhodno odločanje v okviru sodnih postopkov, ki še potekajo. Ne zdi se mi očitno, da jo je mogoče uporabiti za razširitev dolžnosti vzporednega uvoznika, da vnaprej obvesti imetnika blagovne znamke o svojem namenu tržiti ponovno pakiran proizvod.
59.
Poleg tega, ponavljam, da iz sodbe Boehringer II jasno izhaja, da je pogoj, da mora biti ponovno pakiranje farmacevtskih izdelkov nujno, usmerjen samo na dejstvo ponovnega pakiranja ter ne na način in obliko ponovnega pakiranja.
60.
Po mojem mnenju mora vzporedni uvoznik imetniku blagovne znamke dati dovolj podatkov, ki so dovolj podrobni, da dokaže nujnost. Vzporedni uvoznik lahko to stori, odvisno od okoliščin, s kakršno koli kombinacijo podatkov, s katero bo lahko objektivno dokazal, da je ponovno pakiranje nujno za trženje proizvodov v državi uvoza. Podatki, ki jih vzporedni uvoznik da imetniku blagovne znamke, bodo pravna podlaga njegovega zahtevka.
61.
Torej, imetnik blagovne znamke mora odločiti, ali se bo na podlagi predloženih podatkov strinjal, da je ponovno pakiranje nujno, ali sprožil postopek proti vzporednemu uvozniku, da bi mu preprečil trženje ponovno pakiranih proizvodov. Če imetnik blagovne znamke sproži postopek, mora vprašanje, ali je vzporedni uvoznik dokazal položaj nujnosti, temeljiti na dokazni vrednosti gradiva, ki ga je predložil imetnik blagovne znamke. Vzporedni uvoznik v tej fazi ne bi smel spremeniti svojih trditev.
62.
Če nacionalno sodišče po obravnavanju tega postopka ugotovi, da je nujnost objektivno dokazana, vzporednemu uvozniku ne bo prepovedalo trženja ponovno pakiranih proizvodov. Če pa vzporedni uvoznik ne dokaže nujnosti, bo nacionalno sodišče izdalo tako prepoved.
Predlog
63.
Glede na zgoraj navedeno menim, da bi bilo treba na vprašanji, ki ju je v predhodno odločanje predložilo Oberster Gerichtshof, Avstrija, odgovoriti:
1.
Če vzporedni uvoznik farmacevtskih izdelkov te ponovno pakira v novo embalažo, ker je ponovno pakiranje nujno za trženje proizvoda v državi članici uvoza, je treba zakonitost nove embalaže presojati le na podlagi tega, ali kot taka lahko škodi ugledu blagovne znamke in njenemu imetniku.
2.
V teh okoliščinah mora vzporedni uvoznik zato, da bo izpolnil svojo dolžnost obvestila na podlagi člena 7 Direktive o blagovnih znamkah, kot jo razlaga Sodišče, dati imetniku blagovne znamke podatke, ki objektivno dokazujejo, da je bilo ponovno pakiranje nujno. Ti podatki lahko vključujejo navedbo države članice izvoza, vendar pa to ni nujno.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Prva direktiva Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o usklajevanju zakonodaje držav članic o blagovnih znamkah (UL 1989, L 40, str. 1).
(
3
)	Sodba Sodišča z dne 23. aprila 2002 v zadevi Boehringer Ingelheim in drugi (C-143/00, Recueil, str. I-3759).
(
4
)	Sodba Sodišča z dne 26. aprila 2007 v zadevi Boehringer Ingelheim in drugi (C-348/04, ZOdl., str. I-3391).
(
5
)	V skladu s členom 65(2) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1, str. 3) in točko 4 njegove Priloge XVII je treba v okviru Sporazuma člen 7(1) razlagati tako, da se izvirni besedi „v Skupnosti“ nadomestita z „v pogodbenici“.
(
6
)	Sodba Sodišča z dne 11. julija 1996 v zadevi Bristol-Myers Squibb in drugi proti Paranova (C-427/93, C-429/93 in C-436/93, Recueil, str. I-3457, točka 41).
(
7
)	Več podrobnosti o postopku, ki je bil vzrok za sodbi Boehringer, je mogoče najti v točkah od 21 do 27 mojih sklepnih predlogov v zadevi Boehringer II.
(
8
)	Dejansko je imetnica dveh ločenih besednih znamk ter ene figurativne in besedne znamke, vendar se te ne razlikujejo glede števila ali vrste znamke.
(
9
)	Sodba Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi Loendersloot proti Ballantine & Son in drugi (C-349/95, Recueil, str. I-6227, točka 46).
(
10
)	Točka 55.
(
11
)	Glej točko 11.
(
12
)	Točka 38.
(
13
)	Točka 38.
(
14
)	Točka 9.
(
15
)	Točka 46.
(
16
)	Točka 38.
(
17
)	Sodba Sodišča z dne 23. aprila 2002 v zadevi Merck, Sharp & Dohme (C-443/99, Recueil, str. I-3703).
(
18
)	Sodba Sodišča z dne 12 oktobra 1999 v zadevi Upjohn (C-379/97, Recueil, str. I-6927).
(
19
)	Točke od 41 do 45, moj poudarek.
(
20
)	Glej opombo 17.
(
21
)	Točka 22, moj poudarek.
(
22
)	Točka 33 in izrek.
(
23
)	Sodba Boehringer II, točka 37.
(
24
)	Sodba Sodišča z dne 23. maja 1978 v zadevi Hoffmann-La Roche proti Centrafarm (102/77, Recueil, str. 1139, točka 12).
(
25
)	Točka 78.
(
26
)	Točka 62.
(
27
)	Točka 78.
(
28
)	Točka 54. Zadnji dve besedi v angleški različici sta „his market [njegovega trga]“. Iz francoske različice zadnjega stavka („En effet, il existerait un cloisonnement des marchés si l'importateur ne pouvait commercialiser le produit que sur une partie limitée du marché de celui-ci.“) pa jasno izhaja, da je zgoraj navedeno besedilo pravilni prevod.
(
29
)	Združene zadeve od C-468/06 do C-478/06, ZOdl. str. I-7139; glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljene 1. aprila 2008. Sodišče je v zadevi Syfait in drugi (sodba Sodišča z dne, C-53/03, ZOdl., str. I-4609), v kateri so se obravnavala podobna vprašanja, odločilo, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni bil dopusten, in tako ni odločilo o predloženih vprašanjih. Nasprotno, v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca Jacobsa pa je bil temelj vprašanj obravnavan tako, da se je napovedala sodba Sodišča v zadevi Sot. Lélos Kai Sia.
(
30
)	Glej točke od 66 do 69 sodbe Sot. Lélos Kai Sia, navedene zgoraj v opombi 29.
(
31
)	Točke od 41 do 43.
(
32
)	Točki 52 in 54 ter izrek.
(
33
)	Točki 45 in 46 sodbe Boehringer I.