62024CC0197
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
DEANA SPIELMANNA,
predstavljeni 30. aprila 2025 (
1
)
Zadeva C-197/24 [Šiľarský] (
i
)
AK
proti
RU
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Mestský súd Bratislava IV (mestno sodišče Bratislava IV, Slovaška))
„Predhodno odločanje – Direktiva 2011/7/EU – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Pojem ‚podjetje‘ – Pojem ‚trgovinski posel‘ – Direktiva Sveta 93/13/EGS – Pogodba o opravljanju pravnih storitev za ustanovitev gospodarske družbe – Člen 267 PDEU – Pristojnost Sodišča – Dopustnost – Pojem ‚potrošnik‘ – Fizična oseba, ki je za ustanovitev gospodarske družbe uporabila storitve odvetnika“
Uvod
1.
Ali je v okviru pogodbe o opravljanju pravnih storitev, ki jo stranka sklene s svojim odvetnikom za ustanovitev gospodarske družbe, v kateri naj bi ta stranka postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov, navedena stranka, ki je fizična oseba, že podjetje ali še vedno potrošnik? To je v bistvu vprašanje, ki se postavlja s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe. V sporu o glavni stvari, ki se nanaša na plačilo nagrade odvetniku, se predložitveno sodišče namreč sprašuje, kateri sklop pravil, civilni ali gospodarski, je treba uporabiti.
2.
Ta zadeva tako daje Sodišču priložnost, da v takem okviru pojasni pojma „podjetje“ v smislu Direktive 2011/7/EU o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (
2
) (prvo vprašanje za predhodno odločanje) in „potrošnik“ v smislu Direktive 93/13/EGS o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (
3
) (drugo vprašanje za predhodno odločanje). To je tudi priložnost za preučitev vprašanja o pristojnosti Sodišča za odgovor na to drugo vprašanje, kadar se spor o glavni stvari kot tak ne nanaša na pogodbeni pogoj, in o dopustnosti navedenega vprašanja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3.
V uvodni izjavi 8 Direktive 2011/7 je med drugim navedeno, da bi moralo biti področje uporabe te direktive omejeno na plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli ter da ta direktiva ne bi smela urejati poslovanja s potrošniki in obresti v zvezi z drugimi plačili.
4.
Člen 1 Direktive 2011/7, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, določa:
„1.   Cilj te direktive je boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih, da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga ter s tem spodbudili konkurenčnost podjetij, zlasti [malih in srednje velikih podjetij].
2.   Ta direktiva se uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli.
[…]“
5.
Člen 2 te direktive določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
1.
‚trgovinski posli‘ pomeni posle med podjetji ali med podjetji in javnimi organi, ki vodijo k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo;
[…]
3.
‚podjetje‘ pomeni katero koli organizacijo, razen javnega organa, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, tudi če to dejavnost izvaja ena sama oseba;
[…]“
6.
Člen 6(1) navedene direktive določa, da države članice zagotovijo, da je upnik upravičen od dolžnika prejeti najmanj fiksni znesek 40 EUR, kadar v trgovinskih poslih obresti za zamudo pri plačilu zapadejo v plačilo v skladu s členom 3 ali 4.
7.
V dvanajsti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno, da „ker nacionalni predpisi v njihovi sedanji obliki dovoljujejo le delno uskladitev [harmonizacijo]; ker ta direktiva zajema zlasti pogodbene pogoje, o katerih se stranki nista dogovorili posamično; ker bi morale imeti države članice možnost, da ob upoštevanju Pogodbe potrošnikom nudijo višjo raven varstva z nacionalnimi predpisi, ki so strožji od te direktive“.
8.
Člen 1(1) te direktive določa:
„Namen te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.“
9.
Člen 2(b) navedene direktive določa:
„V tej direktivi:
[…]
(b)
‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti;
[…]“
10.
Člen 3(1) Direktive 93/13 določa, da „[p]ogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank“.
11.
Člen 4 te direktive določa:
„1.   Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
2.   Ocena nepoštenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
12.
Člen 8 navedene direktive določa:
„Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo najstrožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov.“
Slovaško pravo
Trgovinski zakonik
13.
Člen 2(2)(a) zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (zakon št. 513/1991 o trgovinskem zakoniku, v nadaljevanju: trgovinski zakonik) z dne 5. novembra 1991 (št. 98/1991 Zb.) določa, da je podjetnik oseba, vpisana v poslovni register.
14.
Člen 57(1) trgovinskega zakonika določa, da se, če navedeni zakon ne določa drugače, družba ustanovi s pogodbo, ki jo podpišejo vsi ustanovitelji. Pristnost podpisov ustanoviteljev mora biti uradno overjena.
15.
Člen 62(1) trgovinskega zakonika določa, da je družba ustanovljena z dnem vpisa v poslovni register.
16.
Člen 369c(1) tega zakonika, s katerim je bil v slovaško pravo prenesen člen 6(1) Direktive 2011/7, določa, da je „[v] primeru dolžnikove zamude […] upnik poleg pravic iz členov 369, 369a in 369b upravičen – brez potrebe po posebnem opominu/opozorilu – tudi do fiksnega nadomestila za stroške izterjave. […]“
Civilni zakonik
17.
Člen 52 zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (zakon št. 40/1964 o civilnem zakoniku) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: civilni zakonik), določa:
„1. Potrošniška pogodba je vsaka pogodba, sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, ne glede na njeno pravno obliko.
2. Določbe o potrošniških pogodbah in tudi vse druge določbe, s katerimi so urejena pravna razmerja, v katerih je ena od strank potrošnik, se uporabljajo vedno, kadar je to v korist pogodbene stranke, ki je potrošnik. Drugačni pogodbeni dogovori ali sporazumi, katerih vsebina ali namen je izognitev tej določbi, so nični. Za vsa pravna razmerja, v katerih je ena od strank potrošnik, se vedno prednostno uporabljajo določbe civilnega zakonika, čeprav bi se sicer uporabljale določbe gospodarskega prava.
3. Prodajalec ali ponudnik je oseba, ki ob sklenitvi in med izvajanjem potrošniške pogodbe deluje v okviru svoje trgovske ali druge gospodarske dejavnosti.
4. Potrošnik je fizična oseba, ki ob sklenitvi in med izvajanjem potrošniške pogodbe ne deluje v okviru svoje trgovske ali druge gospodarske dejavnosti.“
Zakon o odvetništvu
18.
Člen 18(4) zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov z dne 4. decembra 2003 (št. 239/2003 Z. z.) (zakon št. 586/2003 o odvetništvu ter o spremembi in dopolnitvi zakona št. 455/1991 Zb. o izvajanju gospodarske dejavnosti (zakon o gospodarski dejavnosti)), kakor je bil spremenjen (v nadaljevanju: zakon o odvetništvu)) določa, da mora „[p]ri opravljanju pravnih storitev […] odvetnik stranko, ki je potrošnik pravnih storitev, z višino plačila za dejanje pravne storitve seznaniti še pred začetkom izvajanja tega dejanja, sicer ni upravičen do plačila. […]“.
Spor o glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
19.
Spor o glavni stvari izhaja iz tožbe, ki jo je AK, odvetniška družba, (
4
) tožeča stranka v postopku v glavni stvari, vložila proti RU, fizični osebi, toženi stranki v postopku v glavni stvari. Predmet spora je plačilo nagrade odvetniški družbi za pravne storitve v višini 3250 EUR, povečane za zamudne obresti od 18. januarja 2023, in plačilo stroškov izterjave.
20.
AK trdi, da je „med koncem marca in začetkom aprila 2022“ v stik z njo stopil RU, ki je želel ustanoviti družbo z omejeno odgovornostjo po slovaškem pravu. RU naj bi opravljal funkcijo poslovodje te družbe in postal eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov. AK in RU naj bi tako sklenila ustno pogodbo o naročilu, s katero naj bi se AK zavezala, da bo za dogovorjeno pavšalno plačilo opravila pravne storitve.
21.
AK je RU poslala osnutek družbene pogodbe in druge dokumente ter račun za svoje storitve, ki do dneva zapadlosti, to je 17. januarja 2023, ni bil plačan. Po mnenju AK gre za spor, ki ga urejajo določbe gospodarskega prava, in zato zahteva plačilo fiksnega zneska nadomestila za stroške izterjave v višini 40 EUR v skladu s členom 369c(1) trgovinskega zakonika, s katerim je bil prenesen člen 6(1) Direktive 2011/7.
22.
RU pa zanika, da je z AK sklenil pogodbo o opravljanju pravnih storitev. Po navedbah RU ni bil sklenjen noben sporazum o plačilu, AK pa naj bi mu brez naročila poslala družbeno pogodbo in druge dokumente. RU meni, da je potrošnik, in trdi, da se za spor ne uporabljajo določbe gospodarskega prava.
23.
V teh okoliščinah je Mestský súd Bratislava IV (mestno sodišče Bratislava IV, Slovaška), ki dvomi, ali je treba toženo stranko v postopku v glavni stvari obravnavati kot podjetje v smislu Direktive 2011/7 ali kot potrošnika v smislu Direktive 93/13, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 1(2) v povezavi s členom 2, točki 1 in 3, ter členom 6(1) Direktive [2011/7] razlagati tako, da se za (i) ‚podjetje‘ šteje tudi fizična oseba, ki v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, uporabi pravne storitve odvetnika, da bi ustanovila gospodarsko družbo, v kateri naj bi postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov, za (ii) ‚trgovinski posel‘ pa posel, na podlagi katerega v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, odvetnik za tako osebo opravi storitve, namenjene ustanovitvi gospodarske družbe?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen – ali je treba pojem ‚potrošnik‘ iz člena 2(b) Direktive [93/13] v povezavi s členom 8 te direktive razlagati tako, da je z njim v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, zajeta tudi fizična oseba, zoper katero se uveljavlja terjatev iz naslova pogodbe o opravljanju pravnih storitev, če so bile predmet te pogodbe storitve, namenjene ustanovitvi gospodarske družbe, [ta] fizična oseba pa naj bi postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov te družbe?“
24.
Pisna stališča sta predložili Komisija in slovaška vlada.
Analiza
Prvo vprašanje
25.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče sprašuje, ali je treba člen 1(2) Direktive 2011/7 v povezavi s členom 2, točki 1 in 3, ter členom 6(1) te direktive razlagati tako, da je treba fizično osebo, ki po slovaškem pravu ni „podjetnik“, saj še ni ustanovljena nobena družba, in ki je za ustanovitev gospodarske družbe, katere poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov naj bi postala, uporabila storitve odvetnika, šteti za „podjetje“ v smislu te direktive. Vprašanje je torej, ali zadevno opravljanje storitev pomeni„trgovinski posel“, ker je ta oseba zaprosila za pravne storitve za namene prihodnje poklicne dejavnosti. Po mnenju predložitvenega sodišča je odgovor na to vprašanje potreben, da se ugotovi, ali je tožeča stranka upravičena do povračila fiksnega zneska v skladu s členom 6(1) Direktive 2011/7, kakor je bil prenesen s členom 369c(1) slovaškega trgovinskega zakonika.
26.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da se v skladu s členom 1(2) Direktive 2011/7 ta direktiva uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s „trgovinskimi posli“. Ta pojem je v členu 2, točka 1, te direktive opredeljen tako, da določa dva kumulativna pogoja. Prvič, izveden mora biti bodisi med podjetji bodisi med podjetji in javnimi organi in, drugič, voditi mora k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo. (
5
)
27.
V obravnavani zadevi je predmet vprašanj predložitvenega sodišča samo prvi pogoj, ki se nanaša na možnost, da se RU šteje za „podjetje“.
28.
Naj spomnim, da tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije kot iz načela enakosti izhaja, da je treba pojma „trgovinski posel“ in „podjetje“, ker člen 2, točki 1 in 3, Direktive 2000/35 (
6
) ne napotuje na nacionalno pravo, razlagati samostojno in enotno. (
7
) V skladu s členom 2, točka 3, Direktive 2011/7 „podjetje“ pomeni katero koli organizacijo, razen javnega organa, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, tudi če to dejavnost izvaja ena sama oseba.
29.
V zvezi s tem se Direktiva 2011/7, katere namen je boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih, da bi se zagotovilo pravilno delovanje notranjega trga in tako izboljšala konkurenčnost podjetij, zlasti malih in srednje velikih podjetij, ne uporablja za vsak posel, ki vodi k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo, zlasti ne za vse tiste posle, ki jih občasno sklepajo posamezniki v vsakodnevnem življenju. (
8
) Tako ne zadostuje, da oseba sklene nek posel, ki se nanaša na gospodarsko dejavnost, da bi bila zajeta s pojmom „podjetje“ in da bi bil ta posel lahko opredeljen kot „trgovinski“ v smislu člena 2, točka 1, navedene direktive. Ta oseba mora poleg tega v okviru take dejavnosti ali neodvisne strokovne dejavnosti delovati kot organizacija. (
9
)
30.
Ta zahteva po eni strani pomeni, da navedena oseba ne glede na to, kakšna je v skladu z nacionalnim pravom njena oblika ali pravni status, to dejavnost opravlja strukturirano in trajno, torej da njena dejavnost ne sme biti občasna in izolirana, ter da zadevni posel spada v okvir navedene dejavnosti. Nasprotno pa ni nujno, da bi morala biti zadevna dejavnost glavna gospodarska ali strokovna dejavnost zadevne osebe ali da bi morala biti s to dejavnostjo povezana. (
10
)
31.
Vendar moram pojasniti, da v zvezi s pojmom „organizacija“ ta zahteva po strukturiranem in trajnem opravljanju dejavnosti ne pomeni nujno organizirane strukture sredstev, kot so lastni objekti, osebje ter orodja ali oprema, ki so namenjeni opravljanju te dejavnosti. (
11
)
32.
Tako je treba pri ugotavljanju, ali oseba deluje kot „podjetje“ v smislu člena 2, točka 3, Direktive 2011/7, in ali so zato posli, ki jih sklene, trgovinski v smislu člena 2, točka 1, navedene direktive, upoštevati vse okoliščine obravnavane zadeve.
33.
V okviru spora o glavni stvari je RU, tožena stranka v postopku v glavni stvari, fizična oseba in predložitveno sodišče ne navaja nobene druge okoliščine, povezane z njegovim statusom ali dejavnostjo, zaradi katere bi bil opredeljen kot „organizacija, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti“. Iz nobenega elementa, ki ga je predložilo predložitveno sodišče, namreč ni razvidno, da RU opravlja neodvisno gospodarsko ali strokovno dejavnost, ki je strukturirana in trajna, in nič ne kaže, da se zadevni posel umešča v okvir take dejavnosti. V obravnavani zadevi torej ni izpolnjen noben od dveh pogojev za ugotovitev obstoja podjetja, ki sta navedena v točki 30 teh sklepnih predlogov.
34.
Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sklicuje na možnost upoštevanja, da je strokovna dejavnost, ki je predmet pogodbe, prihodnja. Slovaška vlada pa trdi, da je treba upoštevati naravo, predmet in cilj zadevnega posla. Po njenem mnenju se fizične osebe, ki so udeležene v postopku ustanovitve gospodarske družbe in delujejo v povezavi z gospodarsko dejavnostjo, ki jo ta družba načrtuje, lahko štejejo za „podjetje“, zahteve v zvezi s tem pa bi bilo treba preučiti, kar zadeva gospodarsko družbo, katere ustanovitev je načrtovana, v skladu s ciljem Direktive 2011/7, ki je boj proti zamudam pri plačilih. Iz tega sklepa, da je RU deloval z namenom sistematičnega opravljanja gospodarske ali strokovne dejavnosti in ga je zato treba šteti za podjetje, ki je sklenilo trgovinski posel.
35.
Ta trditev me ne prepriča.
36.
Čeprav drži, da je predmet zadevnega posla glede na okoliščine lahko eden od elementov, ki jih je treba upoštevati pri presoji, ali se Direktiva 2011/7 uporablja, (
12
) pa ne more biti – kot velja tudi za namen zadevne osebe – sam po sebi dovolj za opredelitev te osebe kot „podjetja“ v okviru sklenitve zadevnega posla.
37.
Naj spomnim, da je treba pri določitvi področja uporabe določbe prava Unije upoštevati hkrati njeno besedilo, njen kontekst in njene cilje. (
13
)
38.
Prvič, iz besedila člena 2, točka 3, Direktive 2011/7 izhaja, da je „podjetje“ opredeljeno kot organizacija, „ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske […] dejavnosti“, kar pomeni, da je to podjetje obstajalo ob sklenitvi zadevnega posla. Če bi zakonodajalec prihodnji namen opravljanja take gospodarske dejavnosti predvidel kot element opredelitve pojma „podjetje“, bi to po mojem mnenju izrecno izhajalo iz besedila, (
14
) saj to pomeni nezanemarljivo razširitev področja uporabe te direktive.
39.
Drugič, zdi se mi, da kontekstualna razlaga potrjuje to jezikovno razlago. Direktiva 2011/7 se namreč ratione materiae uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s „trgovinskimi posli“, če vodijo k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo. Vendar je široka narava tega pojma „trgovinski posel“ omejena s tem, da je ratione personae opredeljena kot vsak posel med „podjetji“, kar pomeni, da je treba preučiti, ali je oseba posel sklenila kot„podjetje“ ali ne. (
15
) Zato se ugotovitev, da zadevna oseba ob sklenitvi posla ni bila „podjetje“ v smislu člena 2, točka 3, Direktive 2011/7, po mojem mnenju ne spremeni zaradi možnosti, da lahko po potrebi v prihodnje pridobi ta status. Možnost prihodnjega razvoja njenega statusa v zvezi s tem se mi ne zdi upošteven element za presojo narave zadevnega posla, tudi če je ta razvoj posledica tega posla. (
16
) Dodal bi še, da mora biti zadevni posel, da bi bil „trgovinski“, umeščen „v okvir“ zadevne dejavnosti zadevne osebe. (
17
) Tako Sodišče pri presoji uporabe Direktive 2011/7 glede na status strank izhaja iz trenutka, ko je bil zadevni posel sklenjen. (
18
)
40.
Tretjič, glede cilja Direktive 2011/7 je treba spomniti, da je v skladu z njenim členom 1(1) njen cilj boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih, da bi se zagotovilo pravilno delovanje notranjega trga, s čimer se izboljša konkurenčnost podjetij, zlasti malih in srednje velikih podjetij. Vendar menim, da cilj učinkovitega varstva upnika pred zamudami pri plačilih ne more privesti do take spremembe področja uporabe ratione personae te direktive, da bi bila vanj vključena vsaka fizična oseba, ki ob sklenitvi posla ne ustreza opredelitvi „podjetja“.
41.
V obravnavani zadevi pa iz nobenega elementa, ki ga je predložilo predložitveno sodišče, ni razvidno, da je RU v času sklenitve zadevnega posla opravljal neodvisno gospodarsko ali strokovno dejavnost ali da se je AK predstavil, kot da opravlja tako dejavnost. Poleg tega ni sporno, da RU še ni bil poslovodja ali družbenik družbe, ki še bi bila ustanovljena po slovaškem pravu in za katero iz spisa ni razvidno, ali je bila nazadnje ustanovljena. Poleg tega je bil predmet zadevnega posla med strankama v postopku v glavni stvari opravljanje pravnih storitev in čeprav se je vsebina tega pravnega svetovanja nanašala na ustanovitev gospodarske družbe (priprava osnutka družbene pogodbe, priprava drugih dokumentov in preučitev vprašanj v zvezi z ustanovitvijo družbe in osebno udeležbo bodočih ustanoviteljev), nič ne kaže, da je bil namen ustanoviti to družbo resničen, zlasti ker je predložitveno sodišče navedlo dejstvo, da je RU zanikal, da je AK naročil pripravo tega pravnega svetovanja.
42.
Poleg tega se mi zdi, da je treba dvome, ki jih je predložitveno sodišče izrazilo glede sodb Benincasa (
19
) in Česká spořitelna (
20
), zavrniti. Namen predlogov za sprejetje predhodne odločbe v navedenih zadevah je bil namreč ugotoviti, katera sodišča so pristojna. V sistemih Bruseljske konvencije in Uredbe št. 44/2001 je pojem „potrošnik“ podlaga za določitev pravil o sodni pristojnosti in med drugim tožeči stranki, ki je „potrošnik“, omogoča, da toženo stranko toži pred sodišči, ki niso sodišča države, na ozemlju katere ima tožena stranka stalno prebivališče. Kot pa poudarja Sodišče, ker dovoljuje odstopanja od načelnih pravil o pristojnosti sodišč, mora biti razlaga tega pojma „potrošnik“ v tem posebnem okviru ozka. Tako je Sodišče ugotovilo, da v okviru teh določb o pravilih o pristojnosti (
21
) posebno varstvo, povezano s statusom „potrošnika“, ki naj bi se zagotovilo z navedenimi določbami, ni upravičeno v primeru pogodb, sklenjenih zaradi opravljanja poklicne dejavnosti, tudi če naj bi se ta dejavnost opravljala šele v prihodnosti. (
22
) Zato je bilo v teh zadevah opravljanje ne sedanje, temveč prihodnje poklicne dejavnosti, upoštevano pri ugotovitvi, da zadevna fizična oseba ni „potrošnik“ v smislu upoštevnih določb Bruseljske konvencije in Uredbe št. 44/2001. (
23
)
43.
Čeprav je tako razlogovanje razumljivo v okviru določitve pristojnega sodišča v času vložitve pravnega sredstva, pa se mi ne zdi, da ga je mogoče prenesti na ta spor.
44.
Ta ozka razlaga pojma „potrošnik“, v kateri so poklicni namen pogodbe, prihodnja poklicna dejavnost ali razvoj pogodbenega razmerja upoštevni elementi, da se osebi odreče status „potrošnika“, je namreč utemeljena v posebnem okviru pravil o pristojnosti. Poleg tega ugotavljam, da je tako v členu 13 Bruseljske konvencije kot v členu 15 Uredbe št. 44/2001 potrošnik opredeljen s sklicevanjem na osebo, ki sklene pogodbo „za namen“, za katerega se lahko šteje, da je izven njene poklicne dejavnosti, v opredelitvi podjetja, kot izhaja iz člena 2, točka 3, Direktive 2011/7, pa tega pojma „namen“ ni.
45.
Po drugi strani se ob upoštevanju zgornjih preudarkov o besedilu, kontekstu in cilju Direktive 2011/7 (
24
) ne zdi utemeljena posebej široka razlaga pojma „trgovinski posel“, tako da bi se predmet in cilj posla štela za odločilni merili za uporabo ratione personae te direktive. (
25
) Tako je treba v obravnavani zadevi to, ali je dolžnik RU imel status „podjetja“, presojati v trenutku sklenitve posla, katerega predmet so bile pravne storitve, neodvisno od tega, ali je bila družba, načrtovana v okviru pravnega svetovanja, nazadnje ustanovljena ali ne.
46.
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje odgovori, da je treba člen 1(2) Direktive 2011/7 v povezavi s členom 2, točki 1 in 3, ter členom 6(1) te direktive razlagati tako, da če ni drugih okoliščin, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da je fizična oseba delovala v okviru opravljanja neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, ki je strukturirana in trajna, kar mora preveriti predložitveno sodišče, dejstvo, da je ta oseba uporabila storitve odvetnika za namen ustanovitve gospodarske družbe, v kateri naj bi postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov, samo po sebi ne more zadostovati za opredelitev te osebe kot „podjetja“ in posledično za opredelitev posla, sklenjenega z odvetnikom, kot „trgovinskega“.
Drugo vprašanje
47.
Če bi bil odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje nikalen, predložitveno sodišče postavlja drugo vprašanje za predhodno odločanje, s katerim v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(b) Direktive 93/13 v povezavi s členom 8 te direktive razlagati tako, da je treba fizično osebo, ki je uporabila storitve odvetnika za ustanovitev gospodarske družbe, katere poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov naj bi postala, šteti za potrošnika v smislu te določbe.
48.
Menim, da je treba najprej preučiti pristojnost Sodišča za odgovor na to drugo vprašanje, nato pa dopustnost navedenega vprašanja, preden bom nanj odgovoril vsebinsko.
Pristojnost Sodišča
49.
Opozoriti je treba, da se Direktiva 93/13 nanaša le na, prvič, pogoje, o katerih se stranki nista dogovorili posamično (člen 3 navedene direktive), in, drugič, pogoje, ki se ne nanašajo na opredelitev glavnega predmeta pogodbe ali ustreznost med ceno in storitvijo (člen 4(2) te direktive).
50.
V obravnavani zadevi pa se, kot navaja predložitveno sodišče in poudarja slovaška vlada, spor o glavni stvari ne nanaša na pogoj, naj je pošten ali ne, ki ga vsebuje zadevna pogodba (v tem primeru ustna), ampak na opredelitev „potrošnika“ v členu 2(b) Direktive 93/13. Poleg tega ugotavljam, da je bila, kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, tožeča stranka v postopku v glavni stvari najeta za opravljanje pravnih storitev proti „dogovorjenemu“ pavšalnemu plačilu, kar daje misliti, da je obstajal posamični dogovor o nagradi.
51.
Zato se Direktiva 93/13, ki se nanaša na „nepoštene pogoje v potrošniških pogodbah“, kot taka ne uporablja za vsebino spora o glavni stvari.
52.
Torej se postavlja vprašanje povezave spora o glavni stvari s pravom Unije in posledično pristojnosti Sodišča za odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje: ali je Sodišče pristojno za razlago pojma („potrošnik“) v aktu sekundarne zakonodaje (Direktiva 93/13), čeprav se ta akt ne uporablja za spor o glavni stvari?
53.
Sodna praksa o pristojnosti Sodišča na tem področju se je razvijala, ta razvoj pa so odlično in upoštevno analizirali, sistematizirali in povzeli številni generalni pravobranilci (
26
) in pravni teoretiki (
27
). Sodišče je svojo metodo analize pojasnilo zlasti v sodbi Ullens de Schooten. (
28
) V tej sodbi je Sodišče, potem ko se je izreklo za pristojno za odgovor na vprašanje glede razlage načela nepogodbene odgovornosti države, ker gre za načelo, ki je del pravnega reda Unije, vsebinsko preučilo, ali se ureditev nepogodbene odgovornosti države članice uporablja v zadevi, katere vsi elementi so omejeni na eno državo članico, čeprav se določbe Pogodb o zadevnih temeljnih svoboščinah (svoboda ustanavljanja, svoboda opravljanja storitev in prosti pretok kapitala) načeloma ne uporabljajo v takem „povsem notranjem“ položaju. Sodišče je v točkah od 50 do 53 navedene sodbe navedlo štiri primere, v katerih je treba te določbe razlagati tudi v tem položaju, in torej sistematiziralo primere, v katerih se je mogoče sklicevati na pravo Unije (ali ga razlagati) v smislu, da se tožeča stranka utemeljeno sklicuje nanj pred nacionalnim sodiščem in da to Sodišču postavi vprašanje glede njegovega obsega, čeprav položaj ne spada na področje uporabe navedenega pravila.
54.
V obravnavani zadevi se zdi četrti primer, izoblikovan v sodbi Ullens de Schooten, še posebej upošteven, ker se nanaša na primere, v katerih se, čeprav dejansko stanje v postopku v glavni stvari ne spada neposredno na področje uporabe prava Unije, določbe tega prava uporabljajo na podlagi nacionalne zakonodaje, s katero so za položaje, v katerih so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico, sprejete enake rešitve, kot jih določa pravo Unije. (
29
)
55.
V teh primerih namreč Sodišče ohrani svojo pristojnost tako, da da prednost interesu glede enotne razlage določb prava Unije, da bi zagotovilo enako obravnavo teh položajev in položajev, ki spadajo na področje uporabe prava Unije. Tako je razlaga Sodišča glede določb prava Unije v povsem notranjih položajih upravičena, kadar se te določbe na podlagi nacionalnega prava neposredno in brezpogojno uporabljajo, da bi se zagotovilo enako obravnavanje nacionalnih položajev in položajev, ki jih ureja pravo Unije. (
30
)
56.
V takih okoliščinah mora predložitveno sodišče v skladu z zahtevami člena 94 Poslovnika Sodišča pojasniti zvezo, ki obstaja med sporom, o katerem odloča, in zadevnimi določbami prava Unije, zaradi katere je razlaga, za katero je zaprošeno v okviru predhodnega odločanja, nujna za njegovo rešitev. (
31
)
57.
V obravnavani zadevi, prvič, predložitveno sodišče prosi za razlago „pojma“, v tem primeru pojma „potrošnik“, kakor je opredeljen v členu 2(b) Direktive 93/13. V zvezi s tem je Sodišče široko razlagalo predmet svoje pristojnosti za razlago v okviru predhodnega odločanja, določene v členu 267(1)(a) in (b) PDEU, to je pristojnosti, ki velja tudi za „pojme, prevzete iz prava Unije“. Obstaja namreč gotov interes, da se v izogib prihodnjim razhajajočim se razlagam pojmi, prevzeti iz prava Unije, razlagajo enotno, ne glede na okoliščine, v katerih se uporabljajo. (
32
)
58.
Drugič, sprašujem se, kako zelo se pojem „potrošnik“, predstavljen v Direktivi 93/13, na podlagi navedenih slovaških določb „neposredno in brezpogojno“ uporablja za notranje položaje, kot je obravnavani, in ali je kljub neobstoju navedenega – nepoštenega ali poštenega – pogoja Sodišče pristojno za odločitev o zahtevani razlagi pojma „potrošnik“.
59.
Naj spomnim, da je v bistvu napotitev „neposredna“, kadar je specifična in ne splošna, in da je „brezpogojna“, kadar se določbe prava Unije, na katere se napotuje, „v zadevi v glavni stvari uporabljajo brez omejitev“, (
33
) kar pomeni, da predložitveno sodišče ne more odstopati od razlage Sodišča, (
34
) brez česar bi bil odgovor na vprašanje za predhodno odločanje morda nepovezan s sporom o glavni stvari in zato popolnoma hipotetičen. (
35
)
60.
V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče pojasnilo, da je s pojmom „potrošnik“ iz člena 52(4) slovaškega civilnega zakonika prenesen pojem, opredeljen v členu 2(b) Direktive 93/13, in da je Slovaška republika s členom 18(4) zakona o odvetništvu „določila, da se pojem ‚potrošnik‘ uporablja v zvezi z odvetniškimi honorarji za opravljanje pravnih storitev“. To sodišče iz tega v bistvu sklepa, da bi mu pritrdilni odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje tako na podlagi teh povezanih določb omogočil, da reši spor o glavni stvari.
61.
Res je, da zadevna določba nacionalnega prava ne vsebuje izrecne napotitve na pravo Unije in da sodišče ne navaja nobenega konkretnega elementa (na primer pripravljalnih dokumentov) v zvezi s tem. Vendar je predložitveno sodišče edino pristojno za razlago nacionalnega prava v okviru sistema pravosodnega sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU. Poleg tega slovaška vlada ne zanika, da se bo pojem „potrošnik“, za razlago katerega se prosi, uporabljal v obravnavani zadevi, čeprav namiguje, naj se pojem „potrošnik“ razlaga raje z vidika obveznosti obveščanja in torej z vidika člena 5(1)(c) in (4) Direktive 2011/83 o pravicah potrošnikov.
62.
Dalje, člen 52 civilnega zakonika, ki ga predložitveno sodišče navaja v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, se v odstavku 2 nanaša na določbe v zvezi s potrošniškimi pogodbami in med drugim določa, da se te v bistvu uporabljajo vedno, ko je to v korist potrošnika, pri čemer so drugačni pogodbeni dogovori ali sporazumi, katerih vsebina ali namen je obiti to določbo, nični, kar napotuje na Direktivo 93/13 o nepoštenih pogojih in potrjuje navedbo predložitvenega sodišča, da je s členom 52 slovaškega civilnega zakonika prenesen pojem „potrošnik“ iz Direktive 93/13.
63.
Nazadnje, ne vidim razloga za dvom, da predložitveno sodišče meni, da ga razlaga Sodišča zavezuje, saj poudarja, da mu bo odgovor Sodišča pomagal rešiti spor o glavni stvari.
64.
Zato je treba šteti, da je slovaški zakonodajalec nameraval določiti neposredno in brezpogojno napotitev na pojem „potrošnik“ v smislu Direktive 93/13, da bi se enak pojem „potrošnik“ uporabljal v notranjih položajih, ki jih ureja ta določba slovaškega civilnega zakonika, in v položajih, ki jih ureja Direktiva 93/13.
65.
Iz tega izhaja, da to, da položaj, obravnavan v sporu o glavni stvari, ne spada na področje uporabe Direktive 93/13, Sodišču ne preprečuje, da prizna svojo pristojnost, saj je mogoče šteti, da se je slovaški zakonodajalec odločil uporabiti ta pojem „potrošnik“. (
36
)
66.
Tretjič, menim, da obstaja interes Unije za ohranitev konceptualne enotnosti pojma „potrošnik“ znotraj „delujočih in pravno primerljivih“ nacionalnih in evropskih okvirov, (
37
) kar velja, kadar uresničujejo isti cilj in se nanašajo na isti predmet, kot v obravnavani zadevi.
67.
Res je, da v pravu Unije ne obstaja enotna opredelitev „potrošnika“ (
38
) in da vsaka direktiva vsebuje lastno opredelitev „potrošnika“, ki je upoštevna za namene zadevnega akta. (
39
) Poleg tega se pojem „potrošnik“ razlaga bolj ali manj široko glede na zadevne akte sekundarne zakonodaje. (
40
)
68.
Zato je pojem „potrošnik“ v smislu posamezne direktive mogoče zgolj previdno „vzeti“ s področja uporabe akta Unije, za katerega je opredeljen.
69.
Vendar se Direktiva 93/13 nanaša na zadeve v zvezi z zakonodajo Unije, s katero se v državah članicah harmonizira določeno pravno področje. Zato se pravila te zakonodaje uporabljajo ne glede na to, da gre v postopku v glavni stvari za povsem notranji položaj. Uporablja se tudi v položajih brez čezmejnega elementa. (
41
)
70.
Poleg tega sistem varstva, ki se izvaja z Direktivo 93/13, temelji na dejstvu, da je potrošnik v podrejenem položaju v razmerju do prodajalca ali ponudnika. To pa velja tudi za različne evropske direktive o varstvu potrošnikov. (
42
) Tako Sodišče ob ubeseditvah, ki ne vsebujejo vsebinskih razlik, pojme razlaga podobno in je že imelo priložnost poudariti odločenost zakonodajalca Unije, da opredelitvi „potrošnika“ da horizontalni obseg. (
43
)
71.
Zato menim, da v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da sta nacionalni in evropski okvir, ki ga navaja predložitveno sodišče, „delujoča in pravno primerljiva“, obstaja interes Unije, da Sodišče pojem „potrošnik“ v Direktivi 93/13 razlaga enotno, da bi se izognili tveganju različnih razlag v zvezi s tem v okviru nacionalnih določb, ki se uporabljajo.
72.
V teh okoliščinah menim, da je Sodišče pristojno za odločanje o drugem vprašanju, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.
Dopustnost drugega vprašanja za predhodno odločanje
73.
Če je mogoče iz tega, da je slovaška vlada navedla sklep Rozhlas a televízia Slovenska z dne 28. aprila 2022, (
44
) sklepati, da se sklicuje na nedopustnost drugega vprašanja za predhodno odločanje, bom na kratko spomnil, da za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu nacionalnega sodišča le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore. Iz ustaljene sodne prakse, ki se zdaj odraža v členu 94 Poslovnika, tudi izhaja, da nujnost razlage prava Unije, ki je koristna za nacionalno sodišče, od tega sodišča zahteva, da opredeli dejanski in pravni okvir, v katerega se umeščajo vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj razloži dejanske okoliščine, na katerih ta vprašanja temeljijo. Predložitvena odločba mora poleg tega vsebovati jasne razloge, ki so nacionalnemu sodišču vzbudili dvom glede razlage prava Unije in iz katerih je menilo, da je treba Sodišču predložiti vprašanje za predhodno odločanje. (
45
) Namen predhodnega odločanja ni oblikovanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, temveč dejanska potreba po učinkoviti rešitvi spora. (
46
)
74.
V obravnavani zadevi pa se mi zdi, da je predložitveno sodišče glede na predstavljene elemente, ki so povzeti zlasti v točki 60 teh sklepnih predlogov, zadostno izpolnilo te zahteve.
75.
Prvič, predložitveno sodišče je namreč pojasnilo razloge, iz katerih prosi za to razlago, in pomen, ki ga bo ta razlaga imela za spor o glavni stvari. (
47
) Torej, čeprav se, kot je bilo navedeno zgoraj, zdi, da se spor o glavni stvari ne nanaša na pogodbeni pogoj in da zato z vsebinskega vidika ne spada na področje uporabe Direktive 93/13, zahtevana razlaga prava Unije zadostuje objektivni potrebi po iskanju rešitve za spor o glavni stvari in torej očitno ni brez povezave z dejanskim stanjem spora ali predmetom spora o glavni stvari.
76.
Drugič, iz pojasnil predložitvenega sodišča je razvidno, da vprašanje ni hipotetično. Ugotavljam, da so ta pojasnila slovaški vladi in Komisiji omogočila uveljavljanje pravice do predložitve stališč, ki jima je podeljena s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije.
77.
Tretjič, zdi se mi, da ima Sodišče na voljo tudi dejanske in pravne elemente, ki so potrebni za to, da lahko koristno odgovori na postavljeni vprašanji.
78.
Zato menim, da je predložitveno sodišče izpolnilo zahteve iz člena 94 Poslovnika, tako da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
Razlaga člena 2(b) Direktive 93/13 v povezavi s členom 8 te direktive
79.
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(b) Direktive 93/13 v povezavi s členom 8 te direktive razlagati tako, da je treba fizično osebo, ki je uporabila storitve odvetnika za ustanovitev gospodarske družbe, katere poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov naj bi postala, šteti za „potrošnika“ v smislu te določbe.
80.
Naj spomnim, da je treba status „potrošnika“ zadevne osebe določiti glede na funkcionalno merilo, in sicer s presojo, ali se zadevno pogodbeno razmerje uvršča v okvir dejavnosti, ki so izven poslovne ali poklicne dejavnosti. (
48
) Poleg tega je Sodišče že priznalo, da je široka razlaga pojma „potrošnik“ potrebna za zagotovitev varstva vseh fizičnih oseb, ki so v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju. (
49
)
81.
V obravnavani zadevi menim, da tako besedilo opredelitve „potrošnika“, ki je v sedanjiku, (
50
) kot kontekst in cilj varstva potrošnikov, ki mu sledi Direktiva 93/13, govorijo v prid ugotovitvi, da je treba toženo stranko v postopku v glavni stvari kot fizično osebo, ki še ni začela dejavnosti, za katero je odvetniku rekla, da jo zanimajo njegove pravne storitve, šteti za „potrošnika“. Nič namreč ne kaže na to, da bi tožena stranka v postopku v glavni stvari že opravljala poslovno ali poklicno dejavnost, v okvir katere bi se umeščala ta pogodba o opravljanju pravnih storitev. Poleg tega se ta presoja, ki jo mora opraviti predložitveno sodišče, v skladu s členom 4(1) Direktive 93/13 in v skladu s ciljem varstva potrošnika, če sklene pogodbo s prodajalcem ali ponudnikom, umešča v čas sklepanja pogodbe o opravljanju pravnih storitev. (
51
) V zvezi s tem mora nacionalno sodišče v okviru svoje presoje upoštevati vse okoliščine obravnavane zadeve, da ugotovi, ali je zadevna fizična oseba delovala v okviru svoje poslovne ali poklicne dejavnosti ali za namene, ki niso povezani s to dejavnostjo. (
52
)
82.
Tako se status „potrošnika“, ki ga ima zadevna oseba, ne presoja glede na njen cilj, da eventualno postane gospodarski subjekt, temveč glede na odgovor na vprašanje, ali ob sklenitvi zadevne pogodbe deluje ali ne v okviru svoje poslovne ali poklicne dejavnosti.
83.
Glede na elemente v predlogu za sprejetje predhodne odločbe in ob upoštevanju preverjanj, ki jih mora v zvezi s tem opraviti predložitveno sodišče, je treba po mojem mnenju v obravnavani zadevi priznati status „potrošnika“. Poleg tega se mi zdi, da enako velja za pojem „potrošnik“ v smislu Direktive 2011/83.
84.
Zdi se mi, da je treba dvome predložitvenega sodišča ob upoštevanju sodbe Gruber (
53
) zavrniti iz smiselno enakih razlogov, kot so navedeni v točkah od 42 do 45 teh sklepnih predlogov v zvezi s sodbama z dne 3. julija 1997, Benincasa (C-269/95, EU:C:1997:337), in z dne 14. marca 2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165). Kot je namreč Sodišče že razsodilo, ozke razlage pojma „potrošnik“ iz sodbe Gruber za določitev področja uporabe pravil o pristojnosti, ki so izjema od členov od 13 do 15 Bruseljske konvencije v primeru pogodbe z dvojnim namenom, ni mogoče po analogiji razširiti na pojem „potrošnik“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13. (
54
)
85.
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba pojem „potrošnik“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13 v povezavi s členom 8 te direktive razlagati tako, da ima fizična oseba, ki je sklenila pogodbo, katere predmet so pravne storitve za ustanovitev družbe, v kateri naj bi postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov, status „potrošnika“, s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče v zvezi z okoliščinami obravnavane zadeve in katerih namen je med drugim presoditi, ali je zadevna fizična oseba delovala v okviru svoje poslovne ali poklicne dejavnosti ali ne.
Predlog
86.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Mestský súd Bratislava IV (mestno sodišče Bratislava IV, Slovaška), odgovori:
1.
Člen 1(2) Direktive 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih, kakor je bila popravljena, v povezavi s členom 2, točki 1 in 3, ter členom 6(1) navedene direktive
je treba razlagati tako, da
če ni drugih okoliščin, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da je fizična oseba delovala v okviru opravljanja neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, ki je strukturirana in trajna, kar mora preveriti predložitveno sodišče, dejstvo, da je ta oseba uporabila storitve odvetnika za namen ustanovitve gospodarske družbe, v kateri naj bi postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov, samo po sebi ne more zadostovati za opredelitev te osebe kot „podjetja“ in posledično za opredelitev posla, sklenjenega z odvetnikom, kot „trgovinskega“.
2.
Pojem „potrošnik“ v smislu člena 2(b) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011, v povezavi s členom 8 navedene direktive
je treba razlagati tako, da
vključuje fizično osebo, ki je sklenila pogodbo, katere predmet so pravne storitve za ustanovitev družbe, v kateri naj bi postala poslovodja ter eden od dveh ustanoviteljev in družbenikov, s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče v zvezi z okoliščinami obravnavane zadeve in katerih namen je med drugim presoditi, ali je zadevna fizična oseba delovala v okviru svoje poslovne ali poklicne dejavnosti ali ne.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 (UL 2011, L 48, str. 1). S to direktivo je bila z učinkom od 16. marca 2013 razveljavljena in nadomeščena Direktiva 2000/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 226).
(
3
)	Direktiva Sveta z dne 5. aprila 1993 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov (UL 2011, L 304, str. 64) (v nadaljevanju: Direktiva 93/13).
(
4
)	Prvotna upnica je odvetnica, ki je postala poslovodja družbe, ki je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, na katero je prenesla svojo terjatev.
(
5
)	Kot navaja predložitveno sodišče, je pojem „trgovinski posel“ širok in ne sovpada nujno s pojmom „pogodba“ (glej v zvezi z zaporednimi dobavami blaga ali opravljanjem storitev v okviru iste pogodbe sodbo z dne 1. decembra 2022, X (Dobava medicinske opreme) (C-419/21, EU:C:2022:948, točki 22 in 25). Člen 1(2) Direktive 2011/7 namreč določa, da se ta „uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli“, ne glede na to, ali ti posli ustrezajo posebni pogodbi ali ne. Prav tako zadostuje, da posel „vodi“ do dobave blaga ali opravljanja storitev(glej po analogiji sodbo z dne 18. novembra 2020, Techbau (C-299/19, EU:C:2020:937, točka 44)).Vprašanje samega obstoja posla (v obravnavani zadevi ustne pogodbe med AK in RU) pa je predmet presoje predložitvenega sodišča.
(
6
)	Direktiva, razveljavljena z Direktivo 2011/7.
(
7
)	Glej po analogiji v zvezi z Direktivo 2000/35, ki je bila nadomeščena z Direktivo 2011/7, ki je upoštevna v obravnavani zadevi, sodbo z dne 15. decembra 2016, Nemec (C-256/15, v nadaljevanju: sodba Nemec, EU:C:2016:954, točka 38).
(
8
)	Glej sodbo Nemec (točka 32).
(
9
)	Glej sodbo Nemec (točka 33).
(
10
)	Glej sodbo Nemec (točki 34 in 35). V okviru te sodbe je D. Nemec s prostovoljnim gasilskim društvom iz Murske Sobote sklenil najemno pogodbo, v skladu s katero mu je dal v najem cisterno za dovoz vode v sušnem obdobju. Ugotovljeno je bilo, da se je pogodba iz postopka v glavni stvari nanašala na gospodarsko dejavnost in da je bil zvezi z njo izdan račun ter da je kljub temu, da ni spadala na področje dejavnosti D. Nemca (samostojnega obrtnika na področju struženja strojnih delov in varjenja), mogoče šteti, da je ta deloval kot „podjetje“, ki je sklenilo „trgovinski posel“, če ta posel, čeprav se ne nanaša na dejavnost, ki je zajeta z dovoljenjem za njeno opravljanje, spada v okvir opravljanja neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, ki je strukturirana in trajna, kar pa je moralo ob upoštevanju vseh okoliščin obravnavane zadeve preveriti predložitveno sodišče.
(
11
)	Glej sodbo z dne 14. novembra 2024, Agenciart – Management Artístico (C-643/23, EU:C:2024:959, točka 33).
(
12
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2020, RL (Direktiva o boju proti zamudam pri plačilih) (C-199/19, EU:C:2020:548, točka 26), v kateri je Sodišče razsodilo, da iz predložitvene odločbe ni očitno, ali je oseba J. M. s sklenitvijo pogodbe o najemu poslovnega prostora z družbo RL delovala kot organizacija v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti in imela zato tudi status „podjetja“. Sodišče je pojasnilo, da dejstvo, da je prostor, ki je predmet najemne pogodbe, namenjen poslovni uporabi, kaže na to, da pa mora predložitveno sodišče vseeno opraviti potrebna preverjanja v zvezi s tem.
(
13
)	Glej na primer sodbo z dne 12. decembra 2024, Tusnia (C-725/23, EU:C:2024:1015, točka 20).
(
14
)	Naj na primer opozorim, da je v Direktivi 93/13 potrošnik opredeljen kot vsaka fizična oseba, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, „deluje za namene“, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti. Enako velja za Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22), ki opredeljuje potrošnika in trgovca ob izrecnem upoštevanju namenov njunih dejanj. To ne velja za pojem „podjetje“ v Direktivi 2011/7, ki se obravnava v tej zadevi.
(
15
)	Glej v tem smislu sodbo Nemec (točka 43): „Predložitveno sodišče mora[…] ugotoviti, ali je D. Nemec v obravnavanem primeru sklenil pogodbo iz postopka v glavni stvari kot ‚podjetje‘ v smislu člena 2, točka 1, Direktive 2000/35“. Moj poudarek.
(
16
)	Glej po analogiji v drugačnem kontekstu Direktive 93/13 sodbo z dne 20. marca 2025, Arce (C-365/23, EU:C:2025:192, točke od 47 do 51), v kateri je Sodišče na podlagi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca A. Rantosa v isti zadevi (C-365/23, EU:C:2024:865, točke od 55 do 57) razsodilo, da je treba status osebe kot „potrošnika“ presojati ob sklenitvi zadevne pogodbe. Tako mladoletnik, ki na dan sklenitve pogodbe o storitvah za podporo športnemu razvoju in karieri ni poklicno opravljal zadevne športne dejavnosti, ne izgubi statusa „potrošnika“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13, ker je med izvrševanjem pogodbe postal poklicni športnik.
(
17
)	Glej točki 29 in 30 teh sklepnih predlogov.
(
18
)	Glej na primer sodbo z dne 14. novembra 2024, Agenciart – Management Artístico (C-643/23, EU:C:2024:959, točka 35): „[…] sklenitev pogodbe o zastopanju s strani osebe, ki opravlja poklic igralke, [je] del poklicne dejavnosti te osebe in […] je tesno povezana s to dejavnostjo, ker bi bila, če navedena oseba tega poklica ne bi opravljala, sklenitev take pogodbe o zastopanju, ki zajema prav spodbujanje in vodenje navedene dejavnosti, nujno brezpredmetna“. Moj poudarek.
(
19
)	Spor o glavni stvari, obravnavan v sodbi z dne 3. julija 1997, Benincasa (C-269/95, EU:C:1997:337), se je nanašal na franšizno pogodbo, ki je vsebovala dogovor o pristojnosti, katerega veljavnost je bila odvisna od vprašanja, ali je F. Benincasa, tožeča stranka, ki je tožbo zoper sopogodbeno družbo vložila pri sodišču v kraju izpolnitve pogodbe, „potrošnik“ v smislu člena 13, prvi odstavek, in člena 14, prvi odstavek, Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 27. septembra 1968 v Bruslju (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena z zaporednimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija).
(
20
)	Spor o glavni stvari v sodbi z dne 14. marca 2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165), se je nanašal na menično obveznost poslovodje družbe, ki je avaliral bianko lastno menico, ki jo je izdala ta družba v korist banke kot zavarovanje kreditne pogodbe, in na vprašanje pristojnosti za odločanje o tem sporu na podlagi člena 15 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42), ki v odnosih med državami članicami nadomešča Bruseljsko konvencijo.
(
21
)	Glej tudi sodbi z dne 25. januarja 2018, Schrems (C-498/16, EU:C:2018:37, točke od 29 do 32), in z dne 10. decembra 2020, Personal Exchange International (C-774/19, EU:C:2020:1015, točki 29 in 31).
(
22
)	Iz točk 41 in 42 sodbe z dne 10. decembra 2020, Personal Exchange International (C-774/19, EU:C:2020:1015) je razvidno tudi, da je v primeru dolgoročnega opravljanja storitev za ugotovitev statusa „potrošnika“ ali „trgovca“ mogoče upoštevati razvoj pogodbenega razmerja. V točki 46 je kot eden od dejavnikov, ki jih je treba upoštevati, navedena tudi rednost dejavnosti.
(
23
)	Naj dodam, kot poudarja predložitveno sodišče, da je avalist v zadevi Česká spořitelna (C-419/11), ko je podpisal sporno lastno menico, nastopal kot porok za že obstoječe obveznosti družbe, katere poslovodja je bil in v kateri je imel večinski delež.
(
24
)	Glej točke od 37 do 40 teh sklepnih predlogov.
(
25
)	Glej po analogiji sodbo z dne 8. junija 2023, YYY. (Pojem „potrošnik“) (C-570/21, v nadaljevanju: sodba YYY, EU:C:2023:456, točke od 49 do 51).
(
26
)	O gonilni vlogi generalnih pravobranilcev glej Domenicucci, D. P., „Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des ‚situations purement internes‘“, v Ferraro, F., in Lannone, C. (ur.), Le Renvoi préjudiciel, Bruylant, Bruselj, 2023, zlasti str. 127 in naslednje.
(
27
)	Glej med drugimi avtorji pravne teorije Dubout, E., „Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations ‚purement‘ internes?“, R.A.E., 2016, št. 4, str. 679; Wildemeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruselj, 2019, str. od 352 do 357; Berlin, D., „Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel?“, R.A.E., 2019, št. 4, str. 801; Varga, Z., „Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels“, v Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Bruselj, 2021.
(
28
)	Sodba z dne 15. novembra 2016 (C-268/15, v nadaljevanju: sodba Ullens de Schooten, EU:C:2016:874).
(
29
)	Glej točko 53 sodbe Ullens De Schooten in navedeno sodno prakso (in sicer sodbe z dne 18. oktobra 1990, Dzodzi (C-297/88 in C-197/89, EU:C:1990:360, točke 36, 37 in 41); z dne 17. julija 1997, Leur-Bloem (C-28/95, EU:C:1997:369, točki 27 in 32), in z dne 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító in drugi (C-32/11, EU:C:2013:160, točka 20)).
(
30
)	Glej med drugim sodbe z dne 17. maja 2017, ERGO Poist’ovňa (C-48/16, EU:C:2017:377, točke od 29 do 31); z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi (C-38/21, C-47/21 in C-232/21, EU:C:2023:1014, točka 206), in z dne 29. julija 2024, LivaNova (C-713/22, v nadaljevanju: sodba LivaNova, EU:C:2024:642, točka 43 in navedena sodna praksa).
(
31
)	Glej sodbo z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi (C-38/21, C-47/21 in C-232/21, EU:C:2023:1014, točka 207), in sodbo LivaNova. (točka 46).
(
32
)	Sodišče se je v sodbi z dne 13. oktobra 2022, Baltijas Starptautiskā Akadēmija in Stockholm School of Economics in Riga (C-164/21 in C-318/21, EU:C:2022:785, točki 36 in 41), strinjalo, da predložitvenemu sodišču odgovori na vprašanje, kako je treba razlagati pojem „organizacija za raziskovanje in širjenje znanja“, kot je bil opredeljen v členu 2, točka 83, Uredbe Komisije (EU) št. 651/2014 z dne 17. junija 2014 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive z notranjim trgom pri uporabi členov 107 in 108 Pogodbe (UL 2014, L 187, str. 1), ki se uporablja na podlagi nacionalnega prava, ne pa na podlagi prava Unije (glej v zvezi s tem nasprotne sklepne predloge generalne pravobranilke T. Ćapeta v združenih zadevah Baltijas Starptautiskā Akadēmija in Stockholm School of Economics in Riga, C-164/21 in C-318/21, EU:C:2022:333, zlasti točka 66). Glej tudi sodbo z dne 13. oktobra 2022, Rigall Arteria Management (C-64/21, EU:C:2022:783, točka 25), v kateri je bilo odgovorjeno na vprašanje za predhodno odločanje, čeprav zadevna pogodba ni spadala na področje uporabe Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 177), katere razlaga se je zahtevala. Glej tudi sodbo LivaNova (točka 43), v kateri postopek delitve iz postopka v glavni stvari ni neposredno spadal na področje uporabe Šeste direktive Sveta z dne 17. decembra 1982 o delitvi delniških družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (82/891/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 50), vendar se je Sodišče izreklo za pristojno za razlago pojma „obveznost[, ki] po načrtu delitve ni razdeljena“ iz člena 3(3)(b) Šeste direktive 82/891, zlasti ker je predložitveno sodišče pojasnilo, da je bil z nacionalno določbo civilnega zakonika, ki se je obravnavala v sporu o glavni stvari, v nacionalno pravo prenesen ta člen 3(3)(b) te direktive in da se je torej italijanski zakonodajalec odločil, da se ta člen uporabi za posle, obravnavane v tej zadevi.
(
33
)	Za pojasnitev teh pojmov glej zlasti sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi Allianz Hungária Biztosító in drugi (C-32/11, EU:C:2012:663, točka 29); generalnega pravobranilca P. Pikamäea v zadevi Deutsche Post in drugi (C-203/18 in C-374/18, EU:C:2019:502, točki 46 in 49) in generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:649, točki 55 in 56).
(
34
)	Glej v zvezi s tem sklep z dne 9. septembra 2014, Parva Investitsionna Banka in drugi (C-488/13, EU:C:2014:2191, točka 29).
(
35
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Venturini (od C-159/12 do C-161/12, EU:C:2013:529, točka 50), v skladu s katerimi je Sodišče pristojno le, „če je jasno, da bo razlaga Sodišča zavezujoča za nacionalno sodišče; v nasprotnem primeru bo primer hipotetičen, […] njegova posledica pa zloraba postopka iz člena 267 PDEU“.
(
36
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 16. marca 2006, Poseidon Chartering (C-3/04, EU:C:2006:176, točka 17). Glej tudi sodbo z dne 19. oktobra 2017, Europamur Alimentación (C-295/16, EU:C:2017:782, točke od 30 do 33), v kateri se je Sodišče izreklo za pristojno, ker so se določbe Direktive 2005/29 o nepoštenih poslovnih praksah na podlagi nacionalnega prava uporabljale za položaje, kakršen je bil tisti iz spora o glavni stvari, čeprav ti položaji niso spadali na področje uporabe te direktive. Glej tudi sodbo z dne 11. julija 2024, Skarb Państwa (Zamuda pri neznatnem plačilu ali majhnem dolgu) (C-279/23, EU:C:2024:605, točki 19 in 20). Glej nazadnje sodbe, navedene v opombi 32 k točki 57 teh sklepnih predlogov.
(
37
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:649, točke od 43 do 45, od 54 do 61 in od 71 do 73).
(
38
)	Glej med drugim sklepne predloge generalne pravobranilke L. Medina v zadevi Banco de Santander (Zastopanje posameznih potrošnikov) (C-346/23, EU:C:2024:690, točka 63) o pojmu „potrošnik“ iz Direktive 2004/39/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in o spremembah direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi Direktive Sveta 93/22/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 263), imenovane „Direktiva MiFID I“. Glej tudi Stuyck, J., „La notion de consommateur en droit de l’Union européenne“, v Combet, M., Le Droit européen de la consommation au XXIe siècle. État des lieux et perspectives, Bruylant, Bruselj, 2022, str. 25.
(
39
)	V Direktivi 93/13 je tako pojasnjeno, da opredeljuje pojem „potrošnik“„v pogodbah, zajetih s to direktivo“.
(
40
)	Navedeni pojem se razlaga široko v okviru aktov, ki ščitijo potrošnika, kot je Direktiva 93/13, vendar ozko v okviru aktov, ki se nanašajo na sodno pristojnost (glej točke od 42 do 45 teh sklepnih predlogov).
(
41
)	Glej sodbo z dne 31. maja 2018, Sziber (C-483/16, EU:C:2018:367, točki 58 in 59).
(
42
)	Enaka opredelitev je na primer povzeta v direktivah 2011/83 (o pravicah potrošnikov), 2005/29 (o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu), 2013/11/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o alternativnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES (Direktiva o alternativnem reševanju potrošniških sporov) (UL 2013, L 165, str. 63) ter (EU) 2019/771 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 o nekaterih vidikih pogodb za prodajo blaga, spremembi Uredbe (EU) 2017/2394 in Direktive 2009/22/ES ter razveljavitvi Direktive 1999/44/ES (UL 2019, L 136, str. 28), in sicer je „potrošnik“ vsaka fizična oseba, ki „deluje za namene, ki so zunaj trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti te osebe“, kar se bistveno ne razlikuje od opredelitve potrošnika v Direktivi 93/13 („ki […] deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti“).
(
43
)	Glej na primer sodbo YYY. (točki 40 in 45).
(
44
)	Ta sklep o očitni nedopustnosti (C-638/21, EU:C:2022:339) se je nanašal na spor med slovaško nacionalno osebo javnega prava RTVS in osebo, ki je zavezanec za RTV prispevek, in se torej ni nanašal na pogodbo, ampak na pravno razmerje, urejeno z zakonskimi določbami. V navedenem sklepu je navedeno tudi, da predložitveno sodišče ni dvomilo o tem, da tožeča stranka ni prodajalec ali ponudnik in da tožena stranka ni potrošnik (točka 22).
Tudi sklep o očitni nedopustnosti z dne 6. junija 2023, Rozhlas a televízia Slovenska (C-669/22, EU:C:2023:473), se je nanašal na spor med RTVS in zavezancem za RTV prispevek, za povezavo med nacionalnimi določbami in Direktivo 93/13 pa se je štelo, da ni opredeljena dovolj jasno in natančno (točka 29).
(
45
)	Glej med drugim sodbo LivaNova (točki 53 in 54).
(
46
)	Glej sodbo z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny (C-558/18 in C-563/18, EU:C:2020:234, točka 44).
(
47
)	V tem pogledu se obravnavana zadeva razlikuje od položaja, obravnavanega v sklepu z dne 28. aprila 2022, Rozhlas a televízia Slovenska (C-638/21, EU:C:2022:339, točke od 23 do 25).
(
48
)	Glej med drugim sodbo YYY. (točka 30).
(
49
)	Glej sodbo YYY. (točke od 35 do 38 in navedena sodna praksa). Glej tudi, natančneje glede pogodb med potrošniki in odvetniki, sodbi z dne 15. januarja 2015, Šiba (C-537/13, EU:C:2015:14), in z dne 12. januarja 2023, D. V. (Odvetniška nagrada – Načelo urne postavke) (C-395/21, EU:C:2023:14).
(
50
)	Potrošnik je tako vsaka fizična oseba, ki „deluje“ za namene, ki ne spadajo v okvir „njene“ poslovne ali poklicne dejavnosti, kar kaže na to, da se obstoj ali neobstoj te poslovne ali poklicne dejavnosti presoja ob sklenitvi pogodbe. Takrat potrebuje zaščito.
(
51
)	V skladu s členom 4(1) Direktive 93/13 „je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen“.
(
52
)	Glej sodbo z dne 24. oktobra 2024, Zabitoń (C-347/23, EU:C:2024:919, točka 31).
(
53
)	Sodba z dne 20. januarja 2005 (C-464/01, EU:C:2005:32).
(
54
)	Sodba YYY. (točka 51).