ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
18 октомври 2023 година(*)
„Преюдициално запитване — Член 99 от Процедурния правилник на Съда — Директива 93/13/ЕИО — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Член 3, параграф 1 и член 4 — Преценка за неравноправност на договорни клаузи — Ясен и разбираем текст на договорна клауза — Договор за банков кредит, деноминиран в чуждестранна валута — Клауза, с която валутният риск се прехвърля изцяло в тежест на потребителя — Възникваща в полза на банката облага, която не е конкретно уговорена и произтича от превалутирането на сумата на кредита от разчетната валута във валутата на изплащане — Член 6 — Последици от обявяването на клаузата за неравноправна“
По дело C‑117/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Апелативен съд София (България) с акт от 13 февруари 2023 г., постъпил в Съда на 28 февруари 2023 г., в рамките на производство по дело
VU,
IT
срещу
„Юробанк България“ АД
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: A. Prechal (докладчик), председател на втори състав,
изпълняваща функцията на председател на седми състав, J. Passer и M. L. Arastey Sahún, съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 99 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273 и поправка в ОВ L 17, 2023 г., стр. 100).
2        Запитването е отправено в рамките на спор между VU и IT, като кредитополучатели, от една страна, и „Юробанк България“ АД (наричана по-нататък „Юробанк“), като кредитодател, от друга страна, относно твърдяната неравноправност на някои клаузи от сключения между страните договор за банков кредит, деноминиран в чуждестранна валута, като резултат от които валутният риск се възлага върху кредитополучателите, а на Юробанк се предоставя облага, която не е конкретно
уговорена при сключването на този договор.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Петнадесето, шестнадесето, двадесето и двадесет и първо съображение от Директива 93/13 гласят:
„[К]ато има предвид, че е необходимо да се определят общи критерии за оценка на неравноправния характер на договорни условия;
като има предвид, че преценката съобразно общо установените критерии за неравноправен характер на условията, по-специално при търговски дейности с обществен характер и с тях се извършват колективни услуги при наличие на солидарност между ползвателите, трябва да се допълни с подходи, позволяващи цялостна оценка на различните интереси на участниците; като има предвид, че това съставлява изискването за добросъвестност; като има предвид, че при преценката за добросъвестност се отделя специално внимание на силата на позицията от която всяка договаряща страна преговаря, като например дали потребителят е бил подтикнат да приеме условията и дали стоките или услугите са продадени или предоставени по нарочна поръчка от негова страна; като има предвид, че изискването за добросъвестност може да се изпълни от продавача или доставчика, когато постъпва добросъвестно и равнопоставено с другата страна, отчитайки законните ѝ интереси;
[…]
като има предвид, че договорите следва да се съставят на ясен, разбираем език, а потребителят да има възможност да проучи всички условия и, при съмнение от негова страна, се приема най-благоприятното за него тълкуване;
като има предвид, че държавите членки следва да предвидят мерки с цел да се избегнат неравноправни клаузи в договори, сключвани между потребители от една страна, и търговци и доставчици, а при наличие на такива клаузи, те да не обвързват потребителя, като договорът продължава да бъде в сила за страните по останалите клаузи, когато може да се изпълнява и без неговите неравноправн[и] клаузи“.
4        Член 3, параграфи 1 и 3 от тази директива гласи:
„1.      В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
[…]
3.      Приложението съдържа примерен и неизчерпателен списък на клаузи, които се смятат за неравноправни“.
5        Член 4 от посочената директива се предвижда:
„1.      […] [П]реценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характера на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
2.      Преценката за неравноправния характер на клаузите не се извършва нито по отношение на основния предмет на договора, нито по отношение на съответствието между цената и възнаграждението, от една страна, и стоките, които ще се доставят или услугите, които ще се предоставят в замяна, от друга страна, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език“.
6        Член 5 от същата директива гласи следното:
„При договори, в които всички или определени клаузи се предлагат на потребителя в писмен вид, тези условия се съставят на ясен и разбираем език. При наличие на съмнение за смисъла на определена клауза, тя се тълкува в най-благоприятен за потребителя смисъл […]“.
7        Съгласно член 6, параграф 1 от Директива 93/13:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
8        Точка 1 от приложението към Директива 93/13, към което препраща член 3, параграф 3, съдържа примерен списък на клаузите, които се смятат за неравноправни. В тази точка са посочени по-специално клаузите, които имат за предмет или резултат:
„[…]
в)      задължаващо потребителя споразумение, съгласно което изпълнението на предоставяните услуги от страна на продавача или доставчика зависи единствено от тяхната собствена воля;
[…]“.
Българското право
9        Член 7, алинея 3 от Гражданския процесуален кодекс гласи:
„Съдът служебно следи за наличието на неравноправни клаузи в договор, сключен с потребител. Той осигурява възможност на страните да изразят становище по тези въпроси“.
10      Член 143 от Закона за защита на потребителите предвижда:
„(1)      Неравноправна клауза в договор, сключван с потребител, е уговорка във вреда на потребителя, която не отговаря на изискването за добросъвестност и води до значително неравновесие между правата и задълженията на търговеца или доставчика и потребителя.
(2)      Неравноправна е клаузата, която:
[…]
3.      поставя изпълнението на задълженията на търговеца или доставчика в зависимост от условие, чието изпълнение зависи единствено от неговата воля;
[…]
11.      позволява на търговеца или доставчика да променя едностранно условията на договора въз основа на непредвидено в него основание;
12.      позволява на търговеца или доставчика да променя едностранно без основание характеристиките на стоката или услугата.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
11      На 29 май 2008 г. VU и IT сключват с Юробанк договор за кредит за закупуване на жилище (наричан по-нататък „разглежданият договор“). С разглеждания договор Юробанк се задължава да предостави на VU и на IT кредит в размер на равностойността в швейцарски франкове (CHF) на 121 000
евро по курс „купува“ за швейцарски франк към евро на банката в деня на усвояване на кредита. VU и IT поемат насрещно парично задължение за
връщане на усвоения кредит на 348 равни месечни вноски, ведно по-специално с възнаградителна лихва.
12      Член 1, алинея 1 от разглеждания договор предвижда, че „банката предоставя на кредитополучателя кредитен лимит в швейцарски
франкове, в размер на равностойността в швейцарски франкове на 121 000
евро по курс „купува“ за швейцарски франк за евро“. Освен това член 2, алинеи 1 и 3 от този договор предвижда, че кредитът в швейцарски франкове с равностойност 121 000
евро следва да се преведе по блокирана сметка, а в деня на усвояването банката следва да го превалутира служебно в евро и да преведе авоара по открита в банката сметка в евро. Съгласно член 6, алинея 2 от разглеждания договор погасяването на кредита трябва да се извърши в швейцарски франкове.
13      Въз основа на разглеждания договор усвояването на авоара е отразено като постъпление на 12 юни 2008 г., а уговорената сума — съответстваща на равностойността на 121 100 евро в швейцарски франкове, а именно 198 740 CHF по обменния курс, приложен към тази дата от Юробанк — е прехвърлена по блокирана сметка. Същия ден след превалутиране на тази сума в евро банката прехвърля 121 000 евро по разплащателната сметка на кредитополучателите.
14      По иск, предявен от Юробанк, с решение от 14 юни 2022 г. Софийски градски съд (България) осъжда VU и IT да заплатят солидарно на Юробанк по разглеждания договор сумата от 87 224,01 CHF (приблизително 90 418,07 евро),
платими в тази валута или в евро — по курс „купува“ за швейцарския франк към евро.
15      VU и IT подават въззивна жалба срещу това решение пред запитващата юрисдикция, Апелативен съд София, като твърдят, че договорните клаузи относно механизма за превалутиране са нищожни, тъй като са неравноправни. В това отношение те твърдят, че съгласно тези клаузи предоставеният в евро кредит всъщност е бил индексиран в швейцарски франкове, в резултат на което валутният риск от покачването на тази валута е бил прехвърлен изцяло върху тях, без да са били предварително уведомени за това от Юробанк. Този риск впоследствие се реализирал поради радикалното повишаване на курса швейцарски франк/евро през периода на действие на разглеждания договор, вследствие на което значително се увеличила цената на кредита въпреки извършените погасявания.
16      Запитваща юрисдикция посочва, че изпитва съмнения по въпроса дали клаузите относно механизма за превалутиране са неравноправни с оглед на член 3, параграф 1 от Директива
93/13. В този контекст тя подчертава, че страните по договор за банков кредит безспорно могат да уговорят клауза, че предметът на заемния финансов ресурс ще бъде не в национална, а в чужда валута, при условие че тази клауза е изразена по ясен и разбираем начин.
17      При все това запитващата юрисдикция смята, че може да са неравноправни клаузите в договор за потребителски кредит, съгласно които банката реално предоставя кредита в националната или в резервната валута на съответната държава членка, но изисква от кредитополучателя да връща предоставения кредит, ведно с уговорените „граждански плодове“ (лихви, такси, комисиони), в чужда валута по определен от банката курс.
18      Всъщност посочената юрисдикция отбелязва, че такива уговорки създават единствено привидност, че заемният финансов ресурс се предоставя в чужда валута, докато реално той е усвоен в евро, а чуждата валута се оказва само „виртуална“. Така Юробанк е прехвърлила целия финансов риск от неблагоприятна промяна на валутния курс върху кредитополучателите, при това без тяхното информирано съгласие, което би противоречало на принципа на добросъвестността.
19      Посочената юрисдикция добавя, че действителното усвояване на кредита — което предполага да се завери блокирана сметка с тази сума в швейцарски франкове,
а впоследствие сумата да се превалутира в евро по разплащателната сметка на кредитополучателя —
се осъществява чрез операция, която е поставена в зависимост от волята на банката. Така Юробанк е обезпечила за себе си допълнителна облага, която не е била конкретно уговорена в разглеждания договор, а именно кредитополучателите да заплащат „цената“ на превалутирането в евро на заетата им сума в швейцарски франкове.
20      При тези обстоятелства Апелативен съд София решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Съответства ли на нормативните изисквания, уредени в член 3, § 1 и т. 1, б.
„в“ от приложението към […] Директива [93/13], национална правна уредба, позволяваща клауза в договор за банков кредит, съгласно която разрешеният кредит се усвоява по блокирана
сметка в чужда валута, но кредитополучателят не може ефективно, реално да се разпорежда с авоара в чужда валута по блокираната сметка, а тази сума служебно се превалутира от банката в националната или резервната валута, вследствие на което, от една страна, би се прехвърлил изцяло в тежест на потребителя валутният риск при съществена, радикална промяна в курсовите разлики, а от друга, кредитната институция би получила за сметка на потребителя неуговорена облага?
2)      При положителен отговор на първия въпрос дали националната юрисдикция може да приеме, че кредитът в действителност е уговорен в националната или резервната валута, в случай че установи, че само привидно кредитът е уговорен и усвоен в чужда валута — чрез заверяване на „блокирана“ валутна сметка на кредитополучателя, вследствие на което банката служебно превалутира тази сума в националната или резервната валута?“.
По преюдициалните въпроси
21      Съгласно член 99 от Процедурния правилник на Съда, когато отговорът на преюдициалния въпрос се налага недвусмислено от съдебната практика или когато отговорът на такъв въпрос не оставя място за разумно съмнение, Съдът може във всеки един момент да се произнесе с мотивирано определение по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат.
22      Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело.
По първия въпрос
23      В самото начало следва да се отбележи, че в първия въпрос запитващата юрисдикция посочва по-специално точка 1, буква в) от приложението към Директива 93/13, която предвижда, че може да се смятат за неравноправни клаузите, които налагат на потребителя задължаващо споразумение, а същевременно изпълнението на задълженията на продавача или доставчика зависи единствено от тяхната собствена воля, но видимо тълкуването на тази разпоредба не е релевантно за решаването на спора в главното производство. Всъщност предоставянето на сумата на кредита в евро от страна на Юробанк наистина е зависело изключително от волята на тази банка, както обяснява запитващата юрисдикция, но и задълженията на кредитополучателите при всички положения изглеждат обусловени от действителното предоставяне на тази сума в тяхно разпореждане, поради което споразумението не изглежда по-„задължаващо“ за тях, отколкото за банката.
24      При тези обстоятелства следва да се приеме, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че са неравноправни по смисъла на тази разпоредба клаузите в договор за кредит, по силата на които заеманата сума е деноминирана в чуждестранна валута и банката първо я превежда в тази валута по блокирана сметка, а след това я превалутира в националната или резервната валута и заверява с нея разплащателната сметка на кредитополучателя, когато като резултат от такива клаузи, от една страна,
се прехвърля изцяло върху потребителя валутният риск при съществено покачване на чуждестранната валута, а от друга страна, кредитната институция получава в ущърб на потребителя свързана с условията за превалутиране на кредита облага, която не е била конкретно уговорена между страните към момента на сключване на договора.
25      Съгласно член 3, параграф 1 от Директива 93/13 клауза от договор между потребител и търговец, която не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от този договор.
26      В настоящия случай, на първо място, що се отнася до неравноправността на разглежданите в главното производство клаузи
в частта, в която те евентуално възлагат изцяло валутния риск върху кредитополучателите (наричани по-нататък „клаузите за валутния риск“), следва, първо, да се припомни, че съгласно член 4, параграф 2 от Директива 93/13 преценката за неравноправния характер на клаузите не се извършва нито по отношение на основния предмет на договора, нито по отношение на съответствието между цената и възнаграждението, от една страна, и доставяните в замяна стоки или услуги, от друга, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.
27      От практиката на Съда обаче следва, че отнасящите се до валутния риск клаузи
в договор за кредит, деноминиран в чуждестранна валута, определят „основния предмет на този договор“ по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 93/13, когато определят съществен елемент, който характеризира посочения договор, и то независимо дали този валутен риск е налице в контекста на кредит, подлежащ на погасяване в тази валута, или на кредит, индексиран в такава валута (вж. в този смисъл решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 56 и 60 и цитираната съдебна практика).
28      Съгласно посочената разпоредба обаче подобни клаузи, определящи основния предмет на договора, остават извън преценката
за неравноправност
само доколкото компетентната национална юрисдикция след самостоятелно разглеждане на всеки отделен случай приеме, че са били изразени от продавача или доставчика на ясен и разбираем език (решение от 5 юни 2019 г., GT, C‑38/17, EU:C:2019:461, т. 31).
29      Второ, що се отнася до това изискване за яснота и разбираемост и съответно за прозрачност на съставяните от продавача или доставчика договорни клаузи, закрепено в член 4, параграф 2 от Директива 93/13, Съдът е подчертавал, че това изискване, припомнено и в член 5 от тази директива, не може да бъде сведено само до разбираемостта на тези клаузи от формална и граматическа гледна точка, а напротив, тъй като въведената с посочената директива система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика, по-специално по отношение на степента на информираност, въпросното изискване трябва да се разбира разширително (вж. в този смисъл решение от 3 март 2020 г., Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, т. 50).
30      Следователно, когато става въпрос за клауза, която като част от договор за кредит, деноминиран в чуждестранна валута, предвижда кредитът да се погасява
чрез вноски в същата валута, посоченото в предходната точка изискване трябва да се разбира в смисъл, че изисква средният потребител, който е относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен, да може да установи възможното поскъпване или обезценяване на чуждестранната валута, в която кредитът е бил договорен, и да прецени потенциално значимите икономически последици от подобна клауза върху финансовите си задължения (вж. в този смисъл решение от 20 септември 2017 г., Andriciuc и др., C‑186/16, EU:C:2017:703, т. 51).
31      В настоящия случай, макар че въпросът дали е спазено изискването за прозрачност, трябва да се прецени в крайна сметка от запитващата юрисдикция през призмата на всички релевантни фактически обстоятелства, сред които са предоставените рекламни материали и сведения при договарянето на разглеждания договор (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 66), тази юрисдикция вече е посочила в преюдициалното си запитване, че клаузите за валутния риск са включени в разглеждания договор, „без да е налице информирано съгласие“ от кредитополучателите, поради което изглежда, че при тези клаузи не е било спазено изискването за прозрачност.
32      Трето, ако приеме, че клаузите за валутния риск действително не са съставени на ясен и разбираем език по смисъла на посочения член 4, параграф 2, запитващата юрисдикция ще трябва тогава да прецени дали те са неравноправни по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13 и съответно да провери дали въпреки изискването за добросъвестност те не създават в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните по договора (решение от 14 март 2019 г., Dunai, C‑118/17, EU:C:2019:207, т. 49).
33      В този контекст е важно да се уточни, че съгласно постоянната практика на Съда компетентността му в тази област се отнася до тълкуването на понятието „неравноправна клауза“, както и до критериите, които националният съд може или трябва да прилага при преценката на договорна клауза от гледна точка на разпоредбите на тази директива, като се има предвид, че националният съд има правомощието въз основа на тези критерии конкретно да квалифицира дадената договорна клауза с оглед на обстоятелствата по разглежданото от него дело. От това следва, че Съдът трябва единствено да предостави на запитващата юрисдикция указания, които тя следва да вземе под внимание при преценката на неравноправния характер на съответната клауза (решение от 3 септември 2020 г., Profi Credit Polska, C‑84/19, C‑222/19 и C‑252/19, EU:C:2020:631, т. 91).
34      В настоящия случай, видно от преписката, с която разполага Съдът, запитващата юрисдикция като отправна точка приема, че като резултат от клаузите за валутния риск се стига до възлагане изцяло върху кредитополучателите на валутния риск, свързан с покачването на швейцарския франк спрямо националната валута, а именно българският лев (BGN), или на резервната валута, а именно еврото.
35      В това отношение запитващата юрисдикция трябва да прецени, първо, дали на Юробанк може да се вмени неизпълнение на задължението за добросъвестност, и второ, дали е налице евентуална значителна неравнопоставеност в договорното правоотношение по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13, като отчете всички обстоятелства, които е можело да са известни на лицето, предоставящо кредити по занятие, към момента на сключване на разглеждания договор, по-специално предвид неговата експертна компетентност,
във връзка с евентуалните колебания на обменните курсове и неразривно свързаните със сключването на такъв договор за кредит рискове, които са можели да имат отражение върху последващото изпълнение на договора и върху правното положение на потребителя (вж. в този смисъл решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 96 и 99).
36      Действително, за да установи дали клаузи като разглежданите в главното производство водят в разрез с принципа на добросъвестност до значителна неравнопоставеност в ущърб на потребителя между правата и задълженията, произтичащи от договора, националният съд трябва да провери дали като постъпва добросъвестно и справедливо с потребителя, продавачът или доставчикът може основателно да очаква, че потребителят ще се съгласи с подобна клауза след индивидуално договаряне (решение от 20 септември 2017 г., Andriciuc и др., C‑186/16, EU:C:2017:703, т. 57).
37      В този контекст изискваната от член 5 от Директива 93/13 прозрачност на договорните клаузи също е един от факторите, които трябва да се вземат предвид при преценката за неравноправност на клаузата, която националният съд трябва да извърши съгласно член 3, параграф 1 от тази директива (решение от 13 октомври 2022 г., NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR, C‑405/21, EU:C:2022:793, т. 28).
38      Освен ако обаче тази преценка на запитващата юрисдикция не покаже друго, изглежда, че клаузите за валутния риск възлагат върху кредитополучателите риск, който не е съразмерен спрямо
предоставяните от Юробанк
услуги и сумата на отпуснатия от нея
кредит, защото като последица от прилагането на тези клаузи единствено кредитополучателите трябва да понасят разходите от промените
на валутните курсове в бъдеще. В това отношение изглежда, че посоченият риск е настъпил, като се има предвид, че видно от преписката, с която разполага Съдът, в главното производство кредитополучателите изтъкват, че в хода на изпълнението на разглеждания договор размерът на погасителните вноски — главница и лихви, превалутирани от швейцарски франкове в евро или в български левове, се е увеличил неколкократно спрямо усвоения кредит поради неблагоприятна промяна на валутния курс швейцарски франк/евро/български лев.
39      При тези условия, като се има предвид по-специално обстоятелството, посочено в точка 31 от настоящото определение, а именно че в случая Юробанк
като че ли не е спазила изискването за прозрачност спрямо VU и IT във връзка с клаузите за валутния риск, от една страна, априори изглежда изключено да се приеме, че ако постъпва прозрачно спрямо кредитополучателите, Юробанк е можела основателно да очаква, че след индивидуално договаряне кредитополучателите биха се съгласили с включването на тези клаузи в разглеждания договор, и от друга страна, видимо
по този начин въпреки изискването за добросъвестност посочената клауза създава в ущърб на VU и IT значителна неравнопоставеност по смисъла на член 3, параграф 1 от Директивата между произтичащите от този договор права и задължения на страните.
40      На второ място, що се отнася до неравноправността на разглежданите в главното производство клаузи
в частта, в която
те в ущърб на кредитополучателите евентуално осигуряват на банката свързана с условията за превалутиране на кредита облага, която не е била конкретно уговорена (наричани по-нататък „клаузите относно механизма за превалутиране“), най-напред следва да се определи естеството на тази облага.
41      В това отношение от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че тази облага, за която запитващата юрисдикция уточнява, че ще бъде изследвана допълнително на по-късен етап от главното производство, би следвало да възниква в момента, в който заеманата сума, деноминирана в швейцарски франкове и преведена от Юробанк по блокирана сметка, се превалутира в евро по прилагания от банката валутен курс, след което превалутираната по този начин сума се прехвърля по сметката на кредитополучателите в последно упоменатата валута. Според запитващата юрисдикция тази облага „представлява счетоводен финансов приход“ в полза на банката и означава, че кредитополучателите заплащат „цената“ на превалутирането в момента на усвояването на заеманата сума.
42      Следователно този механизъм
за превалутиране видимо означава да се заставят кредитополучателите да понесат за своя сметка цената на необходимата за целите на разглеждания договор покупка на заеманата сума в швейцарски франкове, без обаче тази цена да е била конкретно уговорена и без предметът на този договор да се състои в това да им се предостави на разположение сума в швейцарски франкове —
фактически обстоятелства, които, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, като че ли впрочем уподобяват тази облага на разглежданата по делата, по които са постановени решения от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282), и от 14 март 2019 г., Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207), както личи съответно от точки 74 и 36 от тези решения.
43      Що се отнася до това дали би могло санкционните последици по Директива 93/13 да се приложат към
клаузите относно механизма
за превалутиране, които осигуряват такава облага на банката за сметка на кредитополучателите, без тя да е била
конкретно уговорена между страните, първо, следва да се провери дали такива клаузи попадат в приложното поле на член 4, параграф 2 от Директива 93/13.
44      В това отношение, от една страна, посочените клаузи видимо не предвиждат
„възнаграждение“ по смисъла на тази разпоредба, тъй като не изглежда Юробанк да предоставя обменна услуга, която да е нейната насрещна престация, извършвана на това основание (вж. по аналогия решение от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, т. 58 и 59).
45      От друга страна, не изглежда и да може тези клаузи да се смятат за основния предмет на разглеждания договор. Всъщност с такъв договор кредитодателят се задължава основно да предостави на разположение на кредитополучателя определена парична сума, а последният от своя страна основно се задължава да възстанови същата, поначало с лихви, съгласно предвидения за целта график. Основните престации по този договор при това положение са свързани с парична сума, която трябва да се определи в уговорената за предоставяне и възстановяване валута (решение от 20 септември 2017 г., Andriciuc и др., C‑186/16, EU:C:2017:703, т. 38). В настоящия случай обаче облагата, която би си обезпечила Юробанк, видимо няма отношение към такива съществени престации.
46      Второ, при всички случаи
по въпроса за спазването на изискването за прозрачност на договорните клаузи
следва да се отбележи, че в настоящия случай запитващата юрисдикция като отправна точка приема, че твърдяната облага, която клаузите относно механизма за превалутиране осигуряват на банката в ущърб на кредитополучателите, е предоставена, без да е била конкретно уговорена между страните, а това като че ли предполага да се приеме, че банката не е спазила посоченото изискване, поради което по силата на член 4, параграф 2 от Директива 93/13 тази клауза не остава извън проверката за неравноправност, независимо дали спада към основния предмет на разглеждания договор, или не.
47      Трето, що се отнася до въпроса дали
биха могли да са неравноправни по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13 клаузите относно механизма за превалутиране, които осигуряват такава облага на продавача или доставчика, без тя да е била конкретно уговорена между страните, за да отговори на този въпрос, запитващата юрисдикция
ще трябва да провери дали в случая, ако постъпва добросъвестно и справедливо с кредитополучателите, банката е можела основателно да очаква, че те ще се съгласят с такива клаузи след индивидуално договаряне.
48      Доколкото обаче изглежда, че наличието на тази облага не е било съобщено на кредитополучателите, и доколкото тази облага по същество представлява скрита цена в ущърб на кредитополучателите, без в замяна да им се предоставя някаква услуга — което запитващата юрисдикция следва да провери —
видимо има основание да се приеме, че кредитополучателите не биха се съгласили с такива клаузи при индивидуално договаряне на разглеждания договор.
49      При тези условия изглежда, че въпреки изискването за добросъвестност клаузите относно механизма за превалутиране създават в ущърб на кредитополучателите значителна неравнопоставеност по смисъла на член 3, параграф 1 от Директивата между произтичащите от разглеждания договор права и задължения на страните.
50      По изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че биха могли да са неравноправни по смисъла на тази разпоредба клаузите в договор за кредит, по силата на които заеманата сума е деноминирана в чуждестранна валута и банката първо я превежда в тази валута по блокирана сметка, а след това я превалутира в националната или резервната валута и заверява с нея
разплащателната сметка на кредитополучателя, когато като резултат от такива клаузи, от една страна,
се прехвърля изцяло върху потребителя валутният риск при съществено покачване на чуждестранната валута, а от друга страна, кредитната институция получава в ущърб на потребителя свързана с условията за превалутиране на кредита облага, която не е била конкретно уговорена между страните към момента на сключване на договора.
По втория въпрос
51      С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи какви последици трябва да изведе от констатацията за неравноправност на клауза като посочената в първия въпрос, ако установи, че разглежданият договор е сключен само привидно в чуждестранна валута.
52      В това отношение в самото начало следва да се отбележи, че наистина от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че макар да е деноминиран в швейцарски франкове, разглежданият договор в действителност не е с предмет покупка на определено количество от тази валута от страна на кредитополучателите, а по-скоро се отнася до това да им се предостави на разположение сума в евро за покупката на недвижим имот, но същевременно от тази преписка
следва и че дългът, който кредитополучателите така поемат
към Юробанк и който по принцип трябва съответно да ѝ върнат, действително е деноминиран в швейцарски франкове. Именно по този начин в разглеждания случай се осъществява прехвърлянето на валутния риск върху тях, заради което би могло да има основание съответната клауза да се смята за неравноправна.
53      При тези обстоятелства следва да се приеме, че с втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че когато констатира неравноправност на клаузи като посочените в първия въпрос, съдържащи се в договор за кредит, деноминиран в чуждестранна валута, националният съд може да приеме, че кредитът всъщност е деноминиран в националната или в резервната валута на съответната държава членка.
54      За да се отговори на този въпрос, най-напред следва да се припомни, че съгласно член 6, параграф 1 от Директива 93/13 националните юрисдикции трябва да не прилагат неравноправните клаузи, така че те да нямат задължителна сила за потребителя, освен ако потребителят се противопостави на това (решение от 8 септември 2022 г., D.B.P. и др. (Ипотечен кредит, изразен в чуждестранна валута), C‑80/21—C‑82/21, EU:C:2022:646, т. 58 и цитираната съдебна практика).
55      По-нататък, съгласно практиката на Съда, когато националният съд констатира нищожността на неравноправна клауза в договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, член 6, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която дава възможност на националния съд да допълни договора, като измени съдържанието на тази клауза (решение от 8 септември 2022 г., D.B.P. и др. (Ипотечен кредит, изразен в чуждестранна валута), C‑80/21—C‑82/21, EU:C:2022:646, т. 59 и цитираната съдебна практика).
56      Следователно по принцип договорът трябва да продължи да се изпълнява без друго изменение освен произтичащото от премахването на неравноправните клаузи, доколкото съгласно нормите на вътрешното право съществува правна възможност така да се запази договорът, което компетентният национален съд трябва да провери, като приложи обективен подход (вж. в този смисъл решения от 5 юни 2019 г., GT, C‑38/17, EU:C:2019:461, т. 42, и от 3 октомври 2019 г., Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, т. 39).
57      При това положение, доколкото свързаните с валутния риск клаузи са част от основния предмет на договорите за кредит по смисъла на посоченото в точка 27 от настоящото определение, не изглежда да съществува правна възможност за запазване на разглеждания договор след премахването на тези клаузи, което обаче запитващата юрисдикция ще трябва да прецени (вж. в този смисъл решения от 5 юни 2019 г., GT, C‑38/17, EU:C:2019:461, т. 43, и от 3 октомври 2019 г., Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, т. 44).
58      Същевременно, в случай
че договорът, сключен между продавач или доставчик и потребител, не може да продължи да се изпълнява след премахването на неравноправната клауза, член 6, параграф 1 от Директива 93/13 допуска националният съд въз основа на принципи на правото на договорите да премахне неравноправната клауза, като я замести с диспозитивна разпоредба от националното право или със законова разпоредба, приложима при съгласие на страните по договора. Тази възможност обаче е ограничена до случаите, при които премахването на неравноправната клауза би задължило националния съд да обяви недействителността на въпросния договор в неговата цялост, излагайки по този начин потребителя на особено неблагоприятни последици, така че потребителят би
се оказал
ощетен от това (вж. в този смисъл решение от 26 март 2019 г., Abanca Corporación Bancaria et Bankia, C‑70/17 и C‑179/17, EU:C:2019:250, т. 56 и 59).
59      Посочената възможност за заместване — съставляваща изключение от общото правило, съгласно което съответният договор продължава да е обвързващ за страните само ако може да продължи да се изпълнява без съдържащите се в него неравноправни клаузи — е ограничена до разпоредбите от вътрешното право, които са диспозитивни или приложими при съгласие на страните, и по-специално се основава на виждането, че такива разпоредби не би трябвало да съдържат неравноправни клаузи (решение от 8 септември 2022 г., D.B.P. и др. (Ипотечен кредит, изразен в чуждестранна валута), C‑80/21—C‑82/21, EU:C:2022:646, т. 72).
60      В настоящия случай, макар да не е изключено обявяването на разглеждания договор за недействителен в неговата цялост да е годно да изложи кредитополучателите на такива особено неблагоприятни последици, от преюдициалното запитване не личи запитващата юрисдикция вече да е разглеждала този въпрос. Запитването не съдържа и сведения за предвидените във вътрешното право начини за преодоляване на тези последици.
61      В този контекст е важно да се припомни, че за обявената за неравноправна договорна клауза трябва принципно да се счита, че никога не е съществувала, така че тя не може да има никакво действие спрямо потребителя, поради което се възстановява правното и фактическото положение, в което потребителят би се намирал, ако тази клауза не съществуваше, а това по принцип поражда съответния реституционен ефект по отношение на сумите, които се оказват недължими (решение от 29 април 2021 г., Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, т. 50 и 51).
62      Освен това следва да се признае подобен реституционен ефект, когато неравноправният характер на клаузите на договор, сключен между потребител и продавач или доставчик, води не само до нищожност на тези клаузи, но и до недействителност на този договор в неговата цялост (решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 66).
63      Всъщност, макар че държавите членки са компетентни да предвидят във вътрешното си законодателство последиците от обявяването на такъв договор за недействителен заради наличието на неравноправни клаузи в него, това законодателство трябва да дава възможност да се
гарантира възстановяването на правното и фактическото положение, в което потребителят би се намирал, ако неравноправните клаузи не съществуваха, с оглед на защитата, която му предоставя Директива 93/13 (вж. в този смисъл решение от 16 март 2023 г., M.B. и др. (Последици от обявяване на недействителност на договор), C‑6/22, EU:C:2023:216, т. 22 и 29).
64      Затова, въпреки че обявяването на недействителността на договора в неговата цялост поначало води до незабавна изискуемост на остатъка от сумата по кредита в размери, които има опасност да надхвърлят финансовите възможности на кредитополучателите (решение от 12 януари 2023 г., D. V. (Адвокатско възнаграждение —
Принцип на почасовата ставка), C‑395/21, EU:C:2023:14, т. 61), все пак следва да се вземе предвид и потенциалното отражение в това отношение на реституционния ефект, посочен в точка 62 от настоящото определение, който води до възникване на задължение за търговеца да възстанови на кредитополучателите вече платените от тях месечни вноски — главница и лихви. В това отношение изглежда, че в случая кредитополучателите са плащали без прекъсване месечните си вноски в продължение на поне десет години, въпреки затрудненията, които това евентуално им е налагало.
65      Ето защо запитващата юрисдикция следва да провери дали с оглед на конкретните последици, които биха възникнали съгласно българското право при обявяването на разглеждания договор за недействителен в неговата цялост, и с оглед на вече разменените взаимни престации на страните по силата на този договор обявяването на същия за недействителен няма да е достатъчно, за да се възстанови положението, в което биха се намирали кредитополучателите, ако обявените за неравноправни клаузи изобщо не бяха съществували, без това да ги изложи на особено неблагоприятни последици.
66      При всички положения, за да се прецени дали е изпълнено условието обявяването на договора за недействителен в неговата цялост да излага съответните потребители на особено неблагоприятни последици —
необходимо условие, за да може националният съд да замести обявената за нищожна неравноправна клауза с диспозитивна разпоредба от вътрешното право или с разпоредба от вътрешното право, приложима при съгласие на страните по договора — определяща е волята, която потребителите евентуално са изразили в това отношение (вж. в този смисъл решение от 8 септември 2022 г., D.B.P. и др. (Ипотечен кредит, изразен в чуждестранна валута), C‑80/21—C‑82/21, EU:C:2022:646, т. 74 и 78).
67      В този контекст националният съд трябва да посочи на страните — в рамките на националните процесуални разпоредби и с оглед на принципа на справедливост в гражданското производство — по обективен и изчерпателен начин правните последици, които би могло да има премахването на неравноправната клауза (решение от 29 април 2021 г., Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, т. 97).
68      При това положение само ако след проверката, посочена в точка 65 от настоящото определение, запитващата юрисдикция установи, че в настоящия случай обявяването на разглеждания договор за недействителен в неговата цялост реално би изложило кредитополучателите на особено неблагоприятни последици, ще е допустимо тя да измени договора по начина, описан в точка 58 от настоящото определение, като замести неравноправната клауза с диспозитивна разпоредба от националното право или със законова разпоредба, приложима при съгласие на страните по договора, с уточнението, че тези разпоредби трябва да са предназначени да се прилагат конкретно за договорите, сключвани между продавач или доставчик и потребител, и да нямат дотолкова общо приложение, че по същество прилагането им да позволява на националния съд да допълни договора, като измени съдържанието на тази клауза (вж. в този смисъл решение от 12 януари 2023 г., D.V. (Адвокатско възнаграждение —
Принцип на почасовата ставка), C‑395/21, EU:C:2023:14, т. 63).
69      За сметка на това, когато в такава хипотеза националният съд установи, че не съществува диспозитивна разпоредба от националното право или разпоредба, приложима при съгласие на страните по договора, която да може да замести обявените за неравноправни клаузи, следва да се приеме, че доколкото потребителят не е изразил желание да запази тези клаузи, националният съд трябва, като има предвид цялото вътрешно право, да вземе всички необходими мерки, за да защити потребителя от особено неблагоприятните последици, които би могло да породи обявяването на недействителността на разглеждания договор за кредит, по-специално поради незабавната изискуемост на вземането на продавача или доставчика спрямо него (вж. в този смисъл решение от 25 ноември 2020 г., Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, т. 41).
70      Следователно, когато в случай като разглеждания в главното производство предвид естеството на разглеждания договор за кредит националният съд счита, че не е възможно да възстанови спрямо страните положението, в което те биха се намирали, ако този договор не беше сключен, той трябва да следи потребителят да се върне в крайна сметка в положението, в което би се намирал, ако обявената за неравноправна клауза изобщо не беше съществувала (решение от 31 март 2022 г., Lombard Lízing, C‑472/20, EU:C:2022:242, т. 57).
71      Важно е обаче да се уточни, че правомощията на съда не могат да се разпростират извън строго необходимото, за да се възстанови договорното равновесие между страните по договора и по този начин да се защити потребителят от особено неблагоприятните последици, които обявяването на недействителността на разглеждания договор за кредит би могла да предизвика, поради което на съда не е позволено да изменя или да смекчава свободно съдържанието на неравноправните клаузи (вж. в този смисъл решение от 25 ноември 2020 г., Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, т. 44).
72      Запитващата юрисдикция следва да прецени дали ако вътрешното право ѝ позволява да се произнесе в смисъл, че разглежданият договор трябва да се смята за сключен не в швейцарски франкове, а в евро или в български левове, подобно произнасяне ще е в съответствие с принципите, припомнени в точки 58 и 69—71 от настоящото определение.
73      По изложените съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че когато констатира неравноправност на клаузи
в договор за кредит, деноминиран в чуждестранна валута, националният съд може да приеме, че кредитът всъщност е деноминиран в националната или в резервната валута на съответната държава членка, само когато обявяването на договора за кредит
за недействителен в неговата цялост вследствие на премахването на тези клаузи излага потребителя на особено неблагоприятни последици и такова изменение на договора е възможно въз основа на диспозитивна разпоредба от националното право или законова разпоредба, приложима при съгласие на страните по договора.
Ако няма такива разпоредби в националното право, предписаната от Директива 93/13 висока степен на защита на потребителите изисква националният съд, като има предвид цялото вътрешно право, да вземе всички необходими мерки, за да защити потребителя от подобни последици, така че да му гарантира да се върне в крайна сметка в положението, в което би се намирал, ако обявените за неравноправни клаузи никога не бяха съществували.
По съдебните разноски
74      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
1)      Член 3, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори
трябва да се тълкува в смисъл, че
биха могли да са неравноправни по смисъла на тази разпоредба клаузите в договор за кредит, по силата на които заеманата сума е деноминирана в чуждестранна валута и банката първо я превежда в тази валута по блокирана сметка, а след това я превалутира в националната или резервната валута и заверява с нея разплащателната сметка на кредитополучателя, когато като резултат от такива клаузи, от една страна, се прехвърля изцяло върху потребителя валутният риск при съществено покачване на чуждестранната валута, а от друга страна, кредитната институция получава в ущърб на потребителя свързана с условията за превалутиране на кредита облага, която не е била конкретно уговорена между страните към момента на сключване на договора.
2)      Член 6, параграф 1 от Директива 93/13
трябва да се тълкува в смисъл, че
когато констатира неравноправност на клаузи в договор за кредит, деноминиран в чуждестранна валута, националният съд може да приеме, че кредитът всъщност е деноминиран в националната или в резервната валута на съответната държава членка, само когато обявяването на договора за кредит за недействителен в неговата цялост вследствие на премахването на тези клаузи излага потребителя на особено неблагоприятни последици и такова изменение на договора е възможно въз основа на диспозитивна разпоредба от националното право или законова разпоредба, приложима при съгласие на страните по договора.
Ако няма такива разпоредби в националното право, предписаната от Директива 93/13 висока степен на защита на потребителите изисква националният съд, като има предвид цялото вътрешно право, да вземе всички необходими мерки, за да защити потребителя от подобни последици, така че да му гарантира да се върне в крайна сметка в положението, в което би се намирал, ако обявените за неравноправни клаузи никога не бяха съществували.
Подписи
*      Език на производството: български.