РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (състав по жалбите)
19 септември 2008 година
Дело T-253/06 P
Olivier Chassagne
срещу
Комисия на Европейските общности
„Обжалване — Публична служба — Длъжностни лица — Възстановяване на годишните пътни разноски — Длъжностно лице, произхождащо от френските отвъдморски департаменти (DOM) — Член 8 от приложение VII към Правилника — Потвърждаващ акт — Извлечение от платежни ведомости — Изопачаване на фактите — Грешка при прилагане на правото“
Предмет: Жалба срещу Определение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (трети състав) от 29 юни 2006 г. по дело Chassagne/Комисия
(F‑11/05, Recueil FP, стр. I‑A‑1‑65 и II‑A‑1‑241), с която се иска отмяна на това определение
Решение: Отменя Определение на Съда на публичната служба на Европейския съюз от 29 юни 2006 г. по дело Chassagne/Комисия (F‑11/05,
Recueil FP, стр. I‑A‑1‑65 и ІI‑A‑1‑241). Връща делото на Съда на публичната служба на Европейския съюз. Първоинстанционният
съд не се произнася по съдебните разноски.
Резюме
1.      Производство — Произнасяне с мотивирано определение — Условия —Спазване на правото на изслушване на жалбоподателя — Обхват
(член 111 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, член 3, параграф 4 от Решение 2004/752 на Съвета)
2.      Обжалване — Правни основания — Обикновено повторение на правните основания и доводите, изложени пред Съда на публичната служба —
Недопустимост — Оспорване на тълкуването или прилагането на общностното право от страна на Съда на публичната служба — Допустимост
(член 225 ЕО, член 11, параграф 1 от приложение І към Статута на Съда, член 138, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник
на Първоинстанционния съд)
3.      Обжалване — Правни основания — Правно основание, насочено срещу мотив на решението, който не е необходим за обосноваване на
диспозитива му — Неотносимо правно основание — Необходимост от разглеждането му след анализ на правните основания, насочени
срещу изложените решаващи мотиви
(член 225 ЕО, член 11, параграф 1 от приложение І към Статута на Съда)
4.      Обжалване — Правни основания — Неправилна преценка на фактите — Недопустимост — Контрол на Първоинстанционния съд върху преценката
на доказателствата — Изключване, освен в случай на изопачаване на доказателствата
(член 225 ЕО, член 11, параграф 1 от приложение І към Статута на Съда)
5.      Длъжностни лица — Жалба — Предварителна жалба по административен ред — Срокове — Начален момент
(членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
6.      Длъжностни лица — Жалба — Предварителна жалба по административен ред — Срокове — Административна жалба срещу решение за възстановяване
на пътните разноски, основана на твърдения за нарушения, по същество идентични на тези от по-ранна административна жалба срещу
определянето на дните за пътуване — Забранено подновяване на сроковете — Изключване
(членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
1.      Самият факт, че член 111 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, приложим mutatis mutandis към производствата
пред Съда на публичната служба до влизането в сила на процедурния правилник на този съд, позволява на общностния съд да се
произнесе, без да започва устната фаза на производството, не го оправомощава да основе своето решение на фактите и документите,
по които жалбоподателят не е имал поне възможност да вземе отношение. Във връзка с това не е достатъчно, че жалбоподателят
е имал възможност да се запознае с посочените факти и документи, тъй като спазването на правото на изслушване изисква той
да е имал възможност да представи надлежно своето становище.
(вж. точки 29 и 31)
Позоваване на: Съд — 19 януари 2006 г., AIT/Комисия, C‑547/03 P, Recueil, стр. I‑845, точки 18 и 36
2.      От член 225 ЕО, член 11, параграф 1 от приложение I към Статута на Съда и член 138, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник
на Първоинстанционния съд е видно, че една жалба трябва точно да посочва пороците на решението, чиято отмяна се иска, както
и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя това искане. Жалбата, която не съдържа доводи, насочени специално
към установяване на грешката при прилагане на правото, която опорочава обжалваното съдебно решение, а само възпроизвежда вече
изложените пред Съда на публичната служба правни основания и доводи, не отговаря на това изискване. Всъщност подобна жалба
представлява в действителност обикновено искане за преразглеждане на представената пред Съда на публичната служба искова молба
или жалба, което е извън компетентността на Първоинстанционния съд. При положение обаче че жалбоподателят оспорва тълкуването
или прилагането на общностното право от страна на Съда на публичната служба, разгледаните в първоинстанционното производство
правни въпроси могат отново да бъдат обсъдени в хода на обжалването. Всъщност, ако жалбоподателят не би могъл да основе жалбата
си на вече изложени пред Съда на публичната служба правни основания и доводи, производството по обжалване отчасти би се обезсмислило.
(вж. точки 54 и 55)
Позоваване на: Съд — 4 юли 2000 г., Bergaderm и Goupil/Комисия, C‑352/98 P, Recueil, стр. I‑5291, точки 34 и 35, Съд — 11 ноември
2003 г., Martinez/Парламент, C‑488/01 P, Recueil, стр. I‑13355, точка 39
3.      Макар да е вярно, че в рамките на дадена жалба трябва да се отхвърли като неотносимо правно основание, насочено срещу мотив,
изложен за изчерпателност в обжалваното решение, чийто диспозитив е основан надлежно на други мотиви, такова отхвърляне обаче
не може да бъде решено веднага, тъй като този въпрос зависи от основателността или неоснователността на правните основания,
изложени срещу другите мотиви. Следователно такова твърдение за нарушение трябва да бъде разгледано едва след анализа на валидността
на изложените решаващи мотиви, на които се основава обжалваното решение. В случай че нито един от посочените мотиви не позволява
да се обоснове обжалваното решение, общностният съд следва да разгледа правното основание, насочено срещу изложения за изчерпателност
мотив.
(вж. точки 95, 96 и 148)
Позоваване на: Съд — 22 декември 1993 г., Pincherle/Комисия, C‑244/91 P, Recueil, стр. I‑6965, точка 25, Съд — 24 януари 1994 г.,
Boessen/CES, C‑275/93 P, Recueil, стр. I‑159, точки 25 и 26, Съд — 29 април 2004 г., Комисия/Kvaerner Warnow Werft, C‑181/02 P,
Recueil, стр. I‑5703, точка 49
4.      На етапа на обжалване са допустими твърдения за нарушения, свързани с установяването и преценката на фактите в обжалваното
решение, когато жалбоподателят твърди, че Съдът на публичната служба е направил констатации, чиято фактическа неточност произтича
от материалите по преписката, или че е изопачил представените му доказателствата. Подобно изопачаване е налице, когато без
да се основава на нови доказателства, преценката на съществуващите доказателства се явява явно неправилна.
(вж. точки 99 и 101)
Позоваване на: Съд — 24 октомври 2002 г., Aéroports de Paris/Комисия, C‑82/01 P, Recueil, стр. I‑9297, точка 56, Съд — 18 януари
2007 г., PKK и KNK/Съвет, C‑229/05 P, Сборник, стр. I‑439, точка 35 и цитираната съдебна практика
5.      От момента на предоставянето на месечната справка за получено възнаграждение започват да текат сроковете за подаване на жалба
по административен и по съдебен ред срещу дадено административно решение, когато от тази справка са видни ясно наличието и
обхватът на това решение. Като приспособяване към прогласения в член 25 от Правилника принцип, съгласно който всяко индивидуално
решение по Правилника незабавно се съобщава в писмена форма на съответното длъжностно лице, до което се отнася, тази хипотеза
не трябва да се тълкува разширително, така че трябва стриктно да се провери условието, според което от месечната справка за
получено възнаграждение трябва да са видни ясно както наличието, така и обхватът на това решение.
(вж. точка 139)
Позоваване на: Съд — 21 февруари 1974 г., Kortner и др./Съвет и др., 15/73—33/73, 52/73, 53/73, 57/73—109/73, 116/73, 117/73,
123/73, 132/73 и 135/73—137/73, Recueil, стр. 177, точка 18, Първоинстанционен съд — 24 март 1998 г., Becret-Daniau и др./Парламент,
T‑232/97, Recueil FP, стр. I‑A‑157 и II‑495, точки 31 и 32, Първоинстанционен съд — 16 февруари 2005 г., Reggimenti/Парламент,
T‑354/03, Recueil FP, стр. I‑A‑33 и II‑147, точки 38 и 39
6.      Решение за пътните разноски на длъжностно лице съгласно член 8, параграф 4 от приложение VІІ към Правилника го уврежда самостоятелно
и отделно от решение за определяне на неговите дни за пътуване и следователно не може да се разглежда като потвърждаващо последното
решение. Поради това съдържанието на административна жалба срещу решението за определяне на дните за пътуване не може само
по себе си да има каквото и да е влияние върху допустимостта на последваща административна жалба срещу решението за пътните
разноски, след като техният предмет е различен, тъй като самото обстоятелство, че длъжностно лице е повдигнало определени
възражения в дадена административна жалба, не води до недопустимост на същите възражения, които то повдига в административна
жалба срещу решение, което би го увредило самостоятелно.
Следователно Съдът на публичната служба допуска грешка при прилагане на правото, когато приема, че да се позволи на жалбоподателя
в рамките на административна жалба срещу решение за възстановяване на пътните разноски да формулира твърдения за нарушения
по същество идентични на тези, формулирани по-ранно в рамките на административна жалба срещу решение за определяне на неговите
дни за пътуване, представлявало продължаване на сроковете за обжалване срещу последното решение.
(вж. точки 149—151, 153 и 155)