ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 23 април 2026 година(1)
Дело C‑321/25 [Гиджинов](i)
Наказателно дело
срещу
А,
Б,
В,
Г,
Д,
при участието на
Софийска градска прокуратура
(Преюдициално запитване, отправено от Софийски градски съд (България)
„ Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Борба с организираната престъпност — Защита на финансовите интереси на Съюза — Член 325, параграф 1 ДФЕС — Конвенция за ЗФИ — Рамково решение 2008/841/ПВР — Задължение за борба с измамата, която засяга финансовите интереси на Съюза, чрез възпиращи и ефективни мерки — Задължение да се предвидят наказателноправни санкции — Тежка измама с ДДС — Максимален размер на наказанията — Принцип на пропорционалност — Давностен срок “
1.        В рамките на наказателно производство срещу лица, обвинени в ръководене или участие в организирана престъпна група, поставила си за цел извършването на измама с данък върху добавената стойност (ДДС), Софийски градски съд (България) отправя до Съда два много различни преюдициални въпроса, отнасящи се до абсолютния давностен срок за наказателно преследване (първи въпрос) и до връзката между наказанията, предвидени за сговаряне за извършване на престъпление, и тези, предвидени за самото престъпление (втори въпрос).
2.        Нормите от правото на Съюза, до чието тълкуване се отнасят преюдициалните въпроси са член 325, параграф 1 ДФЕС, Конвенцията за защита на финансовите интереси на Европейските общности(2) и Рамково решение 2008/841/ПВР(3).
I.      Правна уредба
А.      Правото на Съюза
1.      Конвенция за ЗФИ
3.        Съгласно член 1 („Общи разпоредби“):
„1.      За целите на настоящата конвенция измамите, засягащи финансовите интереси на [Съюза], съставляват:
[…]
б)      по отношение на приходите, всяко умишлено действие или бездействие, свързано със:
–        използването или представянето на фалшиви, грешни или непълни изявления или документи, което води до неправомерно намаляване на средствата от общия бюджет на [Съюза] или бюджетите, управлявани от или от името на [Съюза],
–        укриване на информация в нарушение на конкретно задължение със същия резултат,
–        злоупотреба с правомерно получена облага със същия ефект.
[…]“.
4.        Член 2 („Наказания“) гласи:
„1.      Всяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че деянието, посочено в член 1, както и съучастието, подбудителството или опитът да бъде извършено деянието, посочено в член 1, параграф 1, ще бъдат наказуеми с ефективни, съразмерни и възпиращи наказания, включително, поне в случаи на тежка измама, наказания с лишаване от свобода, които могат да доведат до екстрадиция, като се разбира, че за сериозна измама се счита измамата, включваща минимална сума, определена от всяка държава членка. Тази минимална сума не може да бъде по-висока от 50 000 [евро].
[…]“.
2.      Рамково решение 2008/841
5.        Член 1 („Определения“) предвижда:
„По смисъла на настоящото рамково решение:
1.      „престъпна организация“ означава структурирано сдружение, което е установено във времето, на повече от две лица, действащи съгласувано с цел извършването на престъпления, които се наказват с лишаване от свобода или с мярка за задържане с максимална продължителност най-малко четири години или по-тежко наказание, за да придобие пряко или косвено финансова или друга материална облага;
2.      „структурирано сдружение“ означава сдружение, което не е създадено случайно за непосредственото извършване на престъпление и което не изисква формално разпределение на ролите на своите членове, продължителност на членството или развита структура.
6.        Член 2 („Престъпления, свързани с участието в престъпна организация“) гласи:
„Всяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че един или и двата вида поведение, свързани с престъпни организации, се смятат за престъпления:
а)      поведението на всяко лице, което преднамерено и като съзнава целта и общата дейност на престъпната организация или намерението да се извършат въпросните престъпления, участва активно в престъпната дейност на организацията, включително чрез предоставянето на информация или материални средства, набирането на нови членове и всякакви форми на финансиране на дейността ѝ, като знае, че това участие ще допринесе за осъществяването на престъпните дейности на организацията;
б)      поведението на всяко лице, изразяващо се в сговарянето с едно или повече лица за извършване на дейност, която, ако бъде осъществена, би била равнозначна на извършване на престъпления, посочени в член 1, дори ако това лице не участва пряко в осъществяването на дейността“.
7.        Член 3 („Наказания“) гласи:
„1.      Всяка от държавите членки предприема необходимите мерки, за да гарантира, че:
а)      престъплението, посочено в член 2, буква а), се наказва с лишаване от свобода, чиято максимална продължителност е най-малко между две и пет години; или
б)      престъплението, посочено в член 2, буква б), се наказва с лишаване от свобода със същата максимална продължителност като престъплението, извършването на което се цели със сговарянето[(4)], или с лишаване от свобода, чиято максимална продължителност е най-малко между две и пет години.
2.      Всяка от държавите членки предприема необходимите мерки, за да гарантира, че извършването на престъпленията по член 2, както е определено от тази държава членка, в рамките на престъпна организация може да се смята като утежняващо отговорността обстоятелство“.
Б.      Българското право
1.      Наказателен кодекс
8.        Член 23, алинея 1 гласи:
„Ако с едно деяние са извършени няколко престъпления или ако едно лице е извършило няколко отделни престъпления, преди да е имало влязла в сила присъда за което и да е от тях, съдът, след като определи наказание за всяко престъпление отделно, налага най-тежкото от тях“.
9.        Съгласно член 80:
„(1)      Наказателното преследване се изключва по давност, когато то не е възбудено в продължение на:
[…]
2.      петнадесет години за деяния, наказуеми с лишаване от свобода повече от десет години;
3.      десет години за деяния, наказуеми с лишаване от свобода повече от три години;
[…]
(3)      Давността за преследване започва от довършването на престъплението, при опит и приготовление — от деня, когато е извършено последното действие, а за престъпленията, които траят непрекъснато, както и за продължаваните престъпления — от прекратяването им“.
10.      Член 81 предвижда:
„(1)      Давността спира, когато започването или продължаването на наказателното преследване зависи от разрешаването на някой предварителен въпрос с влязъл в сила съдебен акт.
(2)      Давността се прекъсва с всяко действие на надлежните органи, предприето за преследване, и то само спрямо лицето, срещу което е насочено преследването. След свършване на действието, с което е прекъсната давността, започва да тече нова давност.
(3)      Независимо от спирането или прекъсването на давността наказателното преследване се изключва, ако е изтекъл срок, който надвишава с една втора срока, предвиден в предходния член“.
11.      Член 93 предвижда:
„Указаните по-долу думи и изрази са употребени в този кодекс в следния смисъл:
[…]
20.      „Организирана престъпна група“ е структурирано трайно сдружение на три или повече лица с цел да вършат съгласувано в страната или чужбина престъпления, за които е предвидено наказание лишаване от свобода повече от три години.
Сдружението е структурирано и без наличие на формално разпределение на функциите между участниците, продължителност на участието или развита структура.
[…]“.
12.      Съгласно член 255:
(1)      Който избегне установяване или плащане на данъчни задължения в големи размери, като:
[…]
7.      приспадне неследващ се данъчен кредит,
[…]
се наказва с лишаване от свобода от една до шест години и с глоба до две хиляди лева.
[…]
(3)      Когато данъчните задължения са в особено големи размери, наказанието е лишаване от свобода от три до осем години и конфискация на част или на цялото имущество на виновния.
[…]“.
13.      Съгласно член 321:
„(1)      Който образува или ръководи организирана престъпна група, се наказва с лишаване от свобода от три до десет години.
(2)      Който участвува в такава група, се наказва с лишаване от свобода от една до шест години.
(3)      Когато групата е […] създадена с користна цел […], наказанието е:
1.      по ал. 1 — лишаване от свобода от пет до петнадесет години;
2.      по ал. 2 — лишаване от свобода от три до десет години.
[…]“.
2.      Наказателно-процесуален кодекс
14.      Съгласно член 24:
„(1)      Не се образува наказателно производство, а образуваното се прекратява, когато:
[…]
3.      наказателната отговорност е погасена поради изтичане на предвидената в закона давност;
[…]
(2)      В случаите по ал. 1, т. 2, 3 и 9 наказателното производство не се прекратява, ако обвиняемият или подсъдимият направи искане то да продължи. Амнистията или давността не са пречка за възобновяване на наказателното дело, ако осъденият направи искане за това или прокурорът внесе предложение за оправдателна присъда.
[…]“.
15.      Съгласно член 258:
„(1)      Делото се разглежда от един и същ състав на съда от започването до завършването на съдебното заседание
(2)      Когато някой член от състава на съда не може да продължи да участва в разглеждането на делото и се налага да бъде заменен, съдебното заседание започва отначало“.
16.      Член 289 предвижда:
„(1)      Съдът прекратява наказателното производство в случаите на чл. 24, ал. 1, т. 2—10 и ал. 5.
Когато основанията по чл. 24, ал. 1, т. 2 и 3 се разкрият в съдебно заседание и подсъдимият направи искане производството да продължи, съдът се произнася с присъда.
[…]“.
II.    Фактите, главното производство и преюдициалните въпроси
17.      През 2015 г. в България срещу пет лица е образувано наказателно производство за различни престъпления, свързани с ДДС. В това производство:
–        A и Б са обвинени, че между март 2011 г. и ноември 2012 г. са ръководили организирана престъпна група по смисъла на член 321, алинея 3 от Наказателния кодекс. Това деяние се наказва с лишаване от свобода от пет до петнадесет години.
–        В, Г и Д са обвинени, че в същия период са участвали в тази престъпна група, образувана от А и Б. За това престъпление е предвидено наказание от три до десет години лишаване от свобода.
18.      Към тези обвинения се добавят и обвинения по член 255, алинея 3 от Наказателния кодекс за деяния, наказуеми с лишаване от свобода от три до осем години
и конфискация на цялото или на част от имуществото:
–        три престъпления, свързани с невярно деклариране на ДДС в размер на 633 525 евро,
–        четиринадесет престъпления за фактури с невярно съдържание
на стойност 1 130 568 евро,
–        данъчна измама в размер на 1 022 583 евро,
–        неправомерни приспадания в общ размер на 1 244 274 евро.
19.      Първоначално делото е разпределено на съдебен състав от един съдия и двама съдебни заседатели, който провежда четиридесет и осем съдебни заседания между 2015 г. и 2021 г. През 2021 г. производството е трябвало да започне отначало поради определянето на нов съдия, който
да замести първия,
прекратил функциите си, съдия.
20.      Новият съдебен състав, състоящ се от втори съдия и други двама съдебни заседатели, провежда осемнадесет съдебни заседания между 2022 г. и 2025 г., повечето от които са отлагани и не са извършвани никакви действия по събиране на доказателства.
21.      Делото е трябвало да бъде преразпределено за трети път след пенсионирането на втория съдия. То е възложено на трети съдия и на двама нови съдебни заседатели, а именно запитващата юрисдикция.
22.      В този контекст запитващата юрисдикция излага следните съображения:
–        „[…] обективно не е възможно да бъде проведено съдебното наказателно производство пред три инстанции преди настъпването на тези дати — когато ще изтече абсолютната давност за наказателно преследване за повечето престъпления (без тези, свързани с ръководене на организирана престъпна група). Дори и запитващата юрисдикция да успее да постанови акт по същество преди това, с пълна сигурност тази абсолютна погасителна давност ще изтече преди втората и третата инстанция да се произнесат по подадените жалби“(5).
–        наказателното преследване на двама от подсъдимите като ръководители на организирана престъпна група се наказва с максимално наказание от петнадесет години лишаване от свобода. Поради това
абсолютната погасителна давност е двадесет и две
години и половина и ще изтече на 14 май 2035 г. Този срок за наказателно преследване на лицата, сочени като ръководители на организираната престъпна група, би бил достатъчен за провеждане на
съдебното наказателно производство, включително пред три съдебни инстанции.
–        по отношение на наказанията, предвидени за преследваните деяния, нормата, съгласно която „[…] сговарянето за извършване на едно престъпление се наказва по-тежко от самото извършване на престъплението […], би противоречала на принципа за пропорционалност, доколкото
[…] престъпният характер на сговарянето произтича единствено от престъпния характер на деянията, които това сговаряне цели да бъдат извършени и които биха могли в бъдеще да бъдат извършени“(6).
23.      При тези обстоятелства Софийски градски съд решава да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Чл. 325 [ДФЕС] и чл. 2, пар. 1 от Конвенцията за [ЗФИ] допускат ли национален закон, предвиждащ давност за провеждане на наказателно преследване за деяния, които засягат финансовите интереси на Съюза, съобразно който давностният срок се определя единствено от максималното предвидено наказание за съответното престъпление, но не и от фактическата и правната сложност на делото и не отчита възможността за настъпване на случайно събитие, след което съдебното производство следва да започне отначало, поради което прилагането на този национален закон може да доведе до безнаказаност?
2)      Чл. 3, пар. 1, б. „б“ от Рамково решение 2008/841 допуска ли национален закон, съобразно който престъплението по чл. 2, б. „б“ се наказва с наказание лишаване от свобода, което е с по-висока максимална продължителност от наказанието, предвидено за престъплението, извършването на което се цели със сговарянето по чл. 2, б. „б“?“.
III. Производството пред Съда
24.      Преюдициалното запитване е постъпило в Съда на 8 май 2025 г.
25.      Писмени становища представят В, австрийското правителство и Европейската комисия.
26.      Съдът не е счел за необходимо провеждането на открито съдебно заседание.
IV.    Анализ
27.      Запитващата юрисдикция поставя два самостоятелни въпроса:
–        първият се отнася до установения от българския законодател режим на погасителна давност за наказателно преследване и неговата пригодност да осигури ефективно наказване на измамите с ДДС,
–        вторият се отнася до обосноваността от гледна точка на принципа на пропорционалност на национална правна уредба, която при определени обстоятелства наказва по-строго лицата, които се сговарят да извършат престъпление, отколкото лицата, които действително го извършват.
А.      По първия преюдициален въпрос
28.      Запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 325 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ допускат национален закон, съгласно който „давностният срок се определя единствено от максималното предвидено наказание за съответното престъпление, но не и от фактическата и правната сложност на делото
и не отчита възможността за настъпване на случайно събитие, след което съдебното производство следва да започне отначало“. Тя добавя, че този национален закон може „да доведе до безнаказаност“.
29.      Както припомня Комисията(7), защитата на финансовите интереси на Съюза посредством наказателноправни санкции спада към споделената компетентност между Съюза и държавите членки по смисъла на член 4, параграф 2 ДФЕС. Тъй като давностните срокове и правилата за прекъсването и спирането им не са предмет на подробна хармонизация на равнището на Съюза, тази материя по принцип остава
в компетентността на държавите членки(8).
30.      Член 325, параграф 1 ДФЕС задължава държавите членки да се борят с измамата и с всяка друга незаконна дейност, която засяга финансовите интереси на Съюза, чрез възпиращи и ефективни мерки(9).
31.      Държавите членки в частност са длъжни да вземат необходимите мерки, за да осигурят ефективно и пълно събиране на собствените ресурси, включително приходите от прилагането на единна ставка към хармонизираната основа на ДДС(10).
32.      Държавите членки могат свободно да избират приложимите санкции, които могат да налагат под формата на
административноправни, наказателноправни или съчетание между тях, за да гарантират събирането на всички приходи от ДДС, а следователно и
защитата на финансовите интереси на Съюза. Наказателноправните санкции могат да бъдат необходими за ефективното и възпиращо действие на борбата срещу тежките измами в областта на ДДС(11).
33.      Деянията, разглеждани в главното производство,
могат да съставляват престъпления по измама с ДДС и участие в организирана престъпна група във връзка с ДДС. Сумите по ДДС, за които става въпрос в производството, възлизат на приблизително 4 000 000 евро, което е значително над минималната сума, установена в член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ, за да се квалифицира като „тежка“ измама, засягаща финансовите интереси на Съюза.
34.      Следователно деянията, разглеждани в главното производство, попадат в приложното поле на член 325, параграф 1 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ.
35.      Съдът вече е постановил, че ефективният и възпиращият характер на мерките, приети от държавите членки за гарантиране на защитата на финансовите интереси на Съюза, зависи не само от размера на наказателноправните санкции, с които се наказват деянията, засягащи тези интереси, но и от режима на давността им.
36.      Що се отнася до националния законодател, той „следва да гарантира, че националната уредба на давността в наказателното право не води до ненаказуемост
в значителен брой случаи на тежка измама в областта на ДДС“(12).
37.      В настоящия случай следва да се подчертае, че:
–        не се спори
(запитващата юрисдикция не повдига никакви съмнения в това отношение), че българското право предвижда ефективни и възпиращи наказателноправни санкции за престъпленията, засягащи финансовите интереси на Съюза.
–        не се спори също така, че абстрактно предвидените в българското законодателство давностни срокове за наказателно преследване са подходящи, т.е. не застрашават ефективния и възпиращ характер на съответните санкции. Тези срокове надхвърлят праговете, установени в член 12 от Директива (ЕС) 2017/1371(13), макар че тя не е приложима ratione temporis към престъпленията, извършени през 2011 г. и 2012 г.
38.      Съмнението на запитващата юрисдикция се отнася до режима на погасителна давност за наказателно преследване, който неминуемо се прилага след изтичането на определен брой години след извършването на преследваните деяния. Този абсолютен давностен срок се определя в зависимост от максималното наказание, предвидено за съответното престъпление, без да може да бъде продължаван при никакви обстоятелства.
39.      Съдът се е произнесъл по определянето на разумни погасителни давностни срокове за
налагането на санкции от националните органи, когато става въпрос за области, в които се прилага правото на Съюза(14). В това отношение той постановява следното:
–        „[…] националните норми, определящи погасителните давностни срокове, трябва да бъдат замислени така, че да установяват равновесие между, от една страна, функционирането на целите за гарантиране на правната сигурност и за приключване на делата в разумен срок като общи принципи на правото на Съюза и от друга страна, ефективното и ефикасно прилагане на [правото на Съюза]“(15),
–        „за да се установи дали даден национален режим на погасителната давност постига такова равновесие, следва да се съобразят всички негови елементи […], които по-специално могат да включват датата, от която започва да тече погасителната давност, нейната продължителност, както и реда и условията за спирането или прекъсването ѝ“(16),
–        също така може да се приеме като важен елемент сложността на анализа, изискван от делото(17).
40.      При тези обстоятелства най-напред следва да се разсеят съмненията относно валидността на абсолютен давностен срок, разглеждан сам по себе си. Такъв вид срок фигурира, например в Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95(18), който се отнася до защитата на финансовите интереси на Съюза.
41.      Член 3, параграф 1, четвърта алинея от Регламент № 2988/95 предвижда „абсолютна давност, [която] допринася за укрепването на правната сигурност за икономическите оператори, като осуетява възможността настъпването на давността за започването на процедура по отношение на дадена нередност да се забавя за неопределено време […]“(19).
42.      Съгласен съм с Комисията, че при липса на по-подробна хармонизация само по себе си липсата в националната правна уредба на разпоредба, която обвързва приложимостта на абсолютния давностен срок за наказателно преследване със сложността на съдебното производство, не нарушава правото на Съюза.
43.      Логично е този срок да бъде достатъчно дълъг, за да позволи деянието да бъде разгледано от съд, особено като се има предвид средната продължителност на съдебните производства(20).
44.      Според мен абсолютен давностен срок от петнадесет години,
какъвто е предвиден в българското законодателство, е разумен и достатъчен. Това е така, въпреки че се изчислява от образуването на наказателното производство до окончателното съдебно решение, тоест обхваща всички инстанции(21). За петнадесет години е възможно да се приключи наказателно производство за престъпления като разглежданите в настоящия случай. Както посочва Комисията, този срок значително надвишава съответния давностен срок, предвиден в Директива 2017/1371(22).
45.      Въпреки това, ако се приеме, че срокът е разумен in abstracto, следва да се гарантира, че прилагането му на практика не благоприятства безнаказаността и следователно не намалява ефективността и възпиращия характер на мерките, които трябва да осигурят защитата на финансовите интереси на Съюза.
46.      От тази гледна точка Съдът преценява дали прилагането на националните разпоредби в областта на прекъсването на давността би довело до това в голям брой от случаите да останат ненаказани деянията, съставляващи тежка измама. Такъв може да бъде случаят, ако поначало
давността за наказателното им преследване изтича, преди да може да бъде наложена с окончателен съдебен акт наказателноправната санкция, уредена в закона. В такъв случай мерките, предвидени в националното право за борба с измамата и с всяка друга незаконна дейност, която засяга финансовите интереси на Съюза, не могат да се считат
за ефективни и възпиращи(23).
47.      Нищо обаче не показва, че разглежданият в настоящия спор давностен срок поначало води до ефективна безнаказаност в значителен брой наказателни дела, разглеждани от българските съдилища, за престъпления, засягащи финансовите интереси на Съюза.
48.      Напротив, всичко, изглежда, показва, че в случая погасяването по давност на наказателното преследване се отнася само до някои от деянията, разглеждани от първоинстанционния съд(24), и че евентуалната безнаказаност на (част от) тези деяния е свързана с особени обстоятелства, обусловени от проблеми и практически трудности, засягащи самия съд.
49.      Всъщност описаната в акта за преюдициално запитване поредица от събития, за които споменах по-горе(25), подчертава, че забавянето в провеждането на това наказателно производство се дължи, както изтъква Комисията, на известна „системна неефективност“ на самия съд(26).
50.      Преписката по делото не съдържа данни, от които да е видно, че не само по-голямата част от българските съдилища, които разглеждат
подобни наказателни дела, а поне значителен брой от тези съдилища намират в режима на давността за наказателно преследване системна пречка за окончателното преследване на деяния, засягащи финансовите интереси на Съюза.
51.      При тези обстоятелства, по мое мнение, не са налице условията, изисквани от съдебната практика на Съда, за да се установи наличието на системен риск от безнаказаност по отношение на тежките измами, засягащи финансовите интереси на Съюза. Следователно на първия преюдициален въпрос трябва да се отговори утвърдително.
Б.      По втория преюдициален въпрос
52.      Запитващата юрисдикция има съмнения дали член 3, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/841 допуска „сговарянето“ с цел извършване на престъпление по смисъла на член 2, буква б) от посоченото рамково решение, да се наказва по-строго (до петнадесет години лишаване от свобода) от извършването на престъплението, предмет на сговора (до осем години лишаване от свобода).
53.      Ще припомня, че в наказателното производство пред първата инстанция
се разглежда наказателната отговорност на:
–        A и Б, обвинени в ръководене на организирана престъпна група, образувана с цел извършване на измами с ДДС, деяние, което се наказва с лишаване от свобода от пет до петнадесет години,
–        В, Г и Д, обвинени в участие в тази организирана престъпна група, деяние, което се наказва с лишаване от свобода от три до десет години.
54.      Освен това петимата обвиняеми са обвинени в данъчна измама, която се наказва с лишаване от свобода от три до осем години.
55.      Член 2 от Рамково решение 2008/841 задължава държавите членки да квалифицират като престъпление
един или и двата вида поведение, свързани с престъпни организации:
–        активно участие в престъпната дейност на организацията,
–        сговарянето
„с едно или повече лица за извършване на дейност, която, ако бъде осъществена, би била равнозначна на извършване на престъпления, посочени в член 1 [от същото рамково решение] […]“. Такива престъпления са тези, които „се наказват с лишаване от свобода […] с
максимална продължителност най-малко четири години или по-тежко наказание […]“(27).
56.      От своя страна член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/841 задължава държавите членки да предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че:
–        престъплението, посочено в член 2, буква а), се наказва с лишаване от свобода, чиято максимална продължителност е най-малко между две и пет години“,
–        престъплението, посочено в член 2, буква б), се наказва с лишаване от свобода със същата максимална продължителност като престъплението, извършването на което се цели със сговарянето, или с лишаване от свобода, чиято максимална продължителност е най-малко между две и пет години.
57.      Българският законодател е избрал втората от възможностите, предвидени в член 3, параграф 1, буква б): максималното наказание лишаване от свобода, предвидено в Наказателния кодекс за измама с ДДС е осем години, докато това за образуване или ръководене на престъпна група, създадена с цел измама с ДДС, достига до петнадесет години.
58.      При тези обстоятелства възникват два въпроса:
–        от една страна, дали член 3, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/841 допуска сговарянето за измама с ДДС да се наказва с наказание (петнадесет години), което е по-тежко от предвиденото за извършването на това данъчно престъпление (осем години);
–        от друга страна, дали при всички случаи национална правна уредба може да санкционира това сговаряне с максимално наказание над пет години, тъй като втората алтернатива, посочена в член 3, параграф 1, буква б), се отнася до максимално наказание лишаване от свобода от „най-малко между две и пет години“.
1.      „Лишаване от свобода, чиято максимална продължителност е най-малко между две и пет години“ по член 3, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/841
59.      Рамково решение 2008/841 е сред актовете, приети на основание член 31, параграф 1 ДЕС, чиито разпоредби са възпроизведени в член 83, параграф 1, първа алинея ДФЕС. Това рамково решение съдържа минимални разпоредби относно санкциите за наказуемите деяния в областта на организираната престъпност(28).
60.      Съгласно действащото право на Съюза наказателното право на държавите членки не е предмет на общи мерки за хармонизиране. По-конкретно преценката на тежестта на престъплението „[…] трябва да се извърши, като се държи сметка за това кои престъпления са определени в наказателната система на съответната държава членка като нарушаващи в най-голяма степен правния ред в обществото“(29).
61.      Австрийското правителство посочва трудностите, които различните правни традиции и националните наказателноправни системи са породили по време на обсъжданията в Съвета по множество законодателни актове на Съюза в областта на материалното наказателно право(30). Предизвикателства, които са в основата на принципната позиция, възприета от Съвета в неговите „[з]аключения […] относно подхода, който трябва да се прилага по отношение на сближаването на наказанията“(31).
62.      Съгласно този документ, който придава официален характер на подхода, възприет от Съвета в различни рамкови решения, приети преди Договора от Лисабон:
–        сближаването на наказанията не следва да възпрепятства държавите членки да запазят съгласуваността на националните си системи(32),
–        ако предложенията за (бъдещи) правни инструменти съдържат разпоредби, определящи минималните съставни елементи на престъпленията, следва да се обмисли възможността за установяване на минимален размер на максималните наказания за престъпленията
в националното право(33).
63.      За тази цел Съветът въвежда система от степени на наказанията(34), в които се посочва, че става въпрос за минимални степени и че няма пречка държавите членки да предвидят по-строги наказания в националното си законодателство(35).
64.      Тази система на минимална и максимална граница за наказания, която, както твърди Комисията, е в съответствие с принципа на минимално сближаване съгласно член 83, параграф 1 ДФЕС(36), е била редовно използвана от Съвета в множество рамкови решения(37).
От нейния дух и практика следва, че държавите членки са свободни да установят в съответните си национални системи максимални наказания, по-високи от предвидените в Рамково решение 2008/841.
65.      Не мога обаче да не отбележа, че използваната от законодателя езикова формулировка не е особено удачна.
66.      Всъщност изразът, „чиято максимална продължителност е най-малко между две и пет години“(38), използван в член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/841, трудно издържа на строгите изисквания на логиката, както показва и самата
несигурност на запитващата юрисдикция(39).
67.      „Максимална продължителност“, обусловена от „най-малко“, оставя толкова отворена възможността за надхвърляне на границите, че не може да се счита за максимално наказание. В резултат на това държавите членки биха могли да разширят границите му.
68.      Ако условието „най-малко“ е непосредствено
уточнено, като се отнася не към конкретен срок, а към времеви диапазон, в който трябва да попада размерът
на наказанието, то това наказание не би могло да бъде удължено отвъд горната граница на диапазона, която в такъв случай би представлявала (за наказанието) максимално допустимият размер. Следователно държавите членки биха могли да определят размера на наказанието само в рамките на този диапазон, без да надхвърлят горната граница.
69.      Може обаче да се приеме, както предлага австрийското правителство(40), че минималният размер на максималното наказание трябва да
се определя в диапазона („между две и пет години“), и че следователно наказанието може да надхвърли този времеви интервал. По този начин държавите членки биха могли да увеличат
максималното наказание, като добавят по-високи
интервали.
70.      Това тълкуване, макар и доста сложно, най-добре
съответства на принципа на минимално сближаване на правото на Съюза в областта на наказателното право. В известен смисъл то е и това тълкуване, което най-добре отразява признатото на държавите членки правомощие да вземат окончателно решение относно максималния размер на наказанията, които желаят да установят.
71.      Правото на Съюза позволява на държавите членки да изпълнят задължението си да определят максимален размер, като им предоставя възможност в конкретния случай този максимален размер да бъде само две години или всеки друг срок до пет години. Без да ограничава, разбира се, възможността им да изберат всеки друг срок, по-дълъг от определения диапазон „между две и пет години“.
72.      Ето защо считам, че член 3, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/841 допуска национална правна уредба, която предвижда за сговарянето, посочено в член 2, буква б) от същото рамково решение, максимално наказание лишаване от свобода, по-тежко от предвиденото за престъплението, предмет на разглеждания сговор.
73.      Във всеки случай трябва да се има предвид установената от Съда на Европейския съюз съдебна практика: национална юрисдикция не е задължена
да остави без приложение разпоредба от националното право, несъвместима с разпоредби от
рамково решение, които нямат директен ефект(41).
2.      Разлика между предвидените наказания за сговаряне за престъпление и за извършването на престъплението, предмет на сговор. Пропорционалност
74.      Накрая остава да се определи дали член 3, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/841 допуска в българското право сговарянето за измама с ДДС да бъде наказуемо с наказание (петнадесет години), което е по-тежко от предвиденото за извършването на това данъчно престъпление (осем години).
75.      Запитващата юрисдикция счита, че утвърдителен отговор би бил в противоречие с принципа на пропорционалност(42).
76.      Не споделям това схващане.
77.      Действително на пръв поглед би могло да изглежда непропорционално сговарянето за извършване на престъпление (разбирано като подготвителен акт за последващото престъпление) да се наказва по-строго от самото извършване на последното(43).
78.      Въпреки това член 2, буква б) от Рамково решение 2008/841, който се отнася до явлението на организираната престъпност, се отнася до хипотезата на „сговарянето […] за извършване на дейност, която, ако бъде осъществена, би била равнозначна на извършване на престъпления“(44).
79.      В контекста на борбата с организираната престъпност, която, подчертавам, е предмет на Рамково решение 2008/841, разумно е да се наказва с най-голяма строгост създаването на организационни структури, насочени към системно извършване на престъпна дейност.
80.      Спорадичното сговаряне за извършване на еднократно престъпление не е същото като сговарянето за трайно и организирано извършване на престъпни деяния чрез структурирано сдружение на няколко лица за определен период.
81.      Без да е необходимо лицето да „участва пряко в осъществяването на дейността“, както е предвидено в член 2, буква б) от Рамково решение 2008/841, лицето, което се сговоря да създаде заедно с други лица престъпна организация:
–        може да носи отговорност за престъпленията, извършени от други лица под егидата на тази организация, било то косвено, било то като подбудител на тези лица,
–        във всеки случай той е пряко и основно отговорен за престъплението, състоящо се в създаването на структура, насочена към улесняване на ефективното извършване на престъпни деяния, които може би не биха могли да бъдат извършени, ако техните извършители не разполагаха с подкрепата на престъпната организация.
82.      Ето защо в абстрактен план считам, че сговарянето за създаване на престъпна организация може да заслужава по-тежка наказателна
репресия от тази за извършването на конкретни престъпления в рамките на тази организация.
83.      Националният законодател следва да вземе решение относно обхвата на тази наказателна репресия в рамките на вече анализираните граници. Неговото решение относно пропорционалността между престъплението и наказанието трябва да има предимство, освен ако явно надхвърля границите на разумното.
84.      Във всеки случай споделям становището на Комисията, че преценката на пропорционалността на дадена санкция трябва да се извърши с оглед на конкретните обстоятелства във всеки отделен случай(45).
85.      Запитващата юрисдикция следва да определи дали, като се имат предвид, от една страна, характеристиките на организираната престъпна група, създадена вследствие на сговарянето между А и Б, и от друга страна, степента, в която съществуването на тази група е било необходимо условие за извършването на престъпленията, в които са обвинени В, Г и Д, поведението на А и Б заслужава по-тежко
наказание от предвиденото за останалите трима подсъдими. При тази преценка, освен това, не може да се пренебрегне фактът, че А и Б са обвинени и в ръководене на организираната престъпна група, създадена в резултат на постигнатия между тях сговор.
V.      Заключение
86.      С оглед на гореизложеното предлагам на въпросите на Софийски градски съд (България) да се отговори по следния начин:
„1)      Член 325 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за защита на финансовите интереси на Европейските общности
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национален закон, който предвижда абсолютен давностен срок за наказателно преследване на деяния, които засягат финансовите интереси на Съюза, определен единствено от максималното предвидено наказание за съответното престъпление, така че да бъде петнадесет години за деяния, наказуеми с лишаване от свобода повече от десет години, и десет години за деяния, наказуеми с лишаване от свобода повече от три години.
2)      Член 3, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/841/ПВР на Съвета от 24 октомври 2008 година относно борбата с организираната престъпност
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национален закон, съгласно който поведението на всяко лице, изразяващо се в сговарянето за извършване на дейност, която, ако бъде осъществена, би била равнозначна на извършване на престъпления, посочени в член 1 от посоченото рамково решение, се наказва с наказание лишаване от свобода, което е с по-висока максимална продължителност
от наказанието, предвидено за извършването на някое от тези престъпления“.
1      Език на оригиналния текст: испански.
i Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Съставена с акт на Съвета от 26 юли 1995 година на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз (ОВ C 316, 1995 г., стр. 48; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 12, стр. 50).
3      Рамково решение на Съвета от 24 октомври 2008 година относно борбата с организираната престъпност (OB L 300, 2008 г., стр. 42).
4      Употребата на термина „conspición“ в текста на испански език не съответства на текстовете на другите езици, с които се консултирах. В последните се използват думите „accord“ (френски), „agreement“ (английски), „intesa“ (италиански), „acordo“ (португалски), „acordul“ (румънски), „Vereinbarung“ (немски), „overeengekomen“ (нидерландски). Терминът „conspición“ в текста на испански език следва да се разбира като „acuerdo“, терминът, използван в член 2, буква б) от Рамково решение 2008/841.
5      Точка 29 от акта за преюдициално запитване.
6      Точка 52 от акта за преюдициално запитване.
7      Точка 9 от писмените бележки на Комисията.
8      При упражняването на тази компетентност държавите членки са длъжни да спазват задълженията си съгласно правото на Съюза. Вж. в този смисъл решение от 26 февруари 2019 г., Rimšēvičs и ЕЦБ/Латвия (C‑202/18 и
C‑238/18; EU:C:2019:139, т. 57).
9      Решение от 21 декември 2021 г., Euro Box Promotion и др. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 и C‑840/19, EU:C:2021:1034, т. 181 и цитираната съдебна практика).
10      Решение от 5 декември 2017 г., M.A.S. и M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936), т. 31 и 32 и цитираната съдебна практика).
11      Решение от 8 септември 2015 г., Taricco и др. (C‑105/14, EU:C:2015:555, т. 39 и цитираната съдебна практика).
12       Решение от 5 декември 2017 г., M.A.S. и M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, т. 41).
13      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2017 година относно борбата с измамите, засягащи финансовите интереси на Съюза, по наказателноправен ред (ОВ L 198, 2017 г., стр. 29).
14      Решение от 21 януари 2021 г., Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47), наричано по-нататък „решението Whiteland Import Export“, точка 48. По това дело става въпрос за нарушение на правилата на конкуренцията.
15      Решение Whiteland Import Export, точка 49.
16      Решение Whiteland Import Export, точка 50.
17      Решение Whiteland Import Export, точка 51.
18      Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95 на Съвета от 18 декември 1995 година относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности (ОВ L 312, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 166).
19      Решение от 6 февруари 2025 г., Emporiki Serron —
Emporias kai Diathesis Agrotikon Proionton (C‑42/24, EU:C:2025:56, т. 40 и цитираната съдебна практика).
20      Точка 17 от писмените бележки на Комисията.
21      Точка 18 от писмените бележки на Комисията.
22      Точка 19 от писмените бележки на Комисията.
23      Решение от 8 септември 2015 г., Taricco и др. (C‑105/14; EU:C:2015:555, т. 47).
24      Според запитващата юрисдикция оставащият срок (до 2035 г.) е достатъчен, за разглеждане в три инстанции на делото срещу подсъдимите като ръководители на организирана престъпна група.
25      Точки 19—21 от настоящото заключение.
26      Писмени бележки на Комисията, точка 20.
27      За разлика от становището на запитващата юрисдикция (т. 47 и 48 от акта за преюдициално запитване), Комисията счита, че предметът на „сговарянето“ по член 2, буква б) от Рамково решение 2008/841 е извършването на престъпления, а не непременно създаването на организирана престъпна група (т. 30 от писмените бележки на Комисията). Ако това беше така, поведението на А и Б би съответствало по-скоро на това, предвидено в член 2, буква а) от Рамково решение 2008/841, така че прилагането на член 3, параграф 1, буква б) от същото рамково решение, чието тълкуване е предмет на втория преюдициален въпрос, би било неуместно. Според мен, независимо от факта че, както признава Комисията, „сговарянето“ може да бъде и такова, което има за цел
образуването на организирана престъпна група, от значение е дали както по смисъла на
буква а), така и по смисъла на член 2, буква б) от Рамково решение 2008/841, член 3, параграф 1, букви а) и б) позволява да се наказва по-строго сговарянето за образуване на организирана престъпна група или извършване на престъпление, отколкото извършването на престъплението, предмет на сговора.
28      Решение от 28 ноември 2024 г., ПТ (Споразумение между прокурора и извършителя на престъпление) (C‑432/22, EU:C:2024:987, т. 38).
29      В този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Особено тежко престъпление) (C‑402/22, EU:C:2023:543, т. 38).
30      Точка 24 от писменото становище на австрийското правителство.
31      Документ № 9141/02 на Съвета от 27 май 2002 г., наричан по-нататък „Заключенията на Съвета“.
32      Заключения на Съвета, точка 3, четвърта алинея: „При проучването на начина за сближаване на наказателноправните санкции в определени области, е необходимо да се вземат предвид различните правни традиции в държавите членки. За да могат държавите членки да запазят съгласуваността на своите национални системи от наказания, е необходима известна гъвкавост при сближаването на наказателноправните санкции“ [неофициален превод].
33      Заключения на Съвета, точка 3, пета алинея: „Когато предложенията за приемане на правни актове съгласно дял VI ДЕС, съдържат разпоредби, установяващи минимални признаци на състава на престъпленията, се разглежда евентуалната необходимост от установяване на минимална граница на максималните наказания за съответните престъпления съгласно националното право“ [неофициален превод].
34      Тази система, посочена в точка 3, осма алинея от Заключенията на Съвета, се състои от четири степени:
Първа
степен: наказания с максимален размер от най-малко 1 до 3 години лишаване от свобода.
Втора
степен: наказания с максимален размер от най-малко 2 до 5 години лишаване от свобода.
Трета
степен: наказания с максимален размер от най-малко 5 до 10 години лишаване от свобода.
Четвърта
степен: наказания
с максимален размер от поне 10 години лишаване от свобода (случаи, в които се изискват много тежки наказания).
35      Заключения на Съвета, точка 3, девета алинея: „[…] Следва да се отбележи, че посочените граници са минимални и нищо не пречи на държавите членки да надхвърлят тези граници в националното си законодателство“ [неофициален превод].
36      Точка 34 от писмените бележки на Комисията.
37      Сред многобройните позовавания на австрийското правителство в бележка под линия 37 от писменото становище е член 4, параграф 2 от Рамково решение 2003/568/ПВР на Съвета от 22 юли 2003 година относно борбата с корупцията в частния сектор (ОВ L 192, 2003 г., стр. 54; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 122), и член 3, параграф 2 от Рамково решение 2008/913/ПВР на Съвета от 28 ноември 2008 година относно борбата с определени форми и прояви на расизъм и ксенофобия посредством наказателното право (ОВ L 328, 2008 г., стр. 55).
38      Според мен формулировка, макар и напълно уместна при определянето на минимални наказания, не е най-подходяща, когато става въпрос за максимални наказания.
39      Точки 56—74 от акта за преюдициално запитване.
40      Точка 32 от писменото становище на австрийското правителство.
41      Решение от 24 юни 2019 г., Poplawski (C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 2 от диспозитива).
42      Точка 52 от акта за преюдициално запитване, възпроизведена в точка 22 от настоящото заключение.
43      Заговорът за извършване на престъпление обикновено се наказва с по-леко наказание от това за самото престъпление. Следва обаче да се прави разграничение между заговор за извършване на конкретно престъпление и престъплението, изразяващо се в образуване или ръководене на организирана престъпна група, която притежава организационна структура с известна
стабилност и трайност.
44      Курсивът е мой.
45      Точка 39 от писмените бележки на Комисията.