РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (трети състав)
12 март 2008 година
Дело T‑100/04
Massimo Giannini
срещу
Комисия на Европейските общности
„Публична служба — Конкурс на общо основание — Невключване в списъка с резерви — Нередности при провеждането на изпита, които могат да опорочат резултата — Равно третиране — Жалба за отмяна — Иск за обезщетение“
Предмет: Жалба с предмет, от една страна, искане за отмяна на решението на конкурсната комисия за конкурс COM/A/9/01 за съставяне на
списък с резерви за бъдещи назначения на администратори (A7/A6) в областта на икономиката и статистиката (ОВ C 240 A, 2001 г.,
стр. 12) жалбоподателят да не бъде включен в списъка с резерви от конкурса, и от друга страна, искане за обезщетение
Решение: Отхвърля жалбата. Комисията понася направените от нея съдебни разноски, както и три четвърти от съдебните разноски на г‑н Massimo
Giannini. Г‑н Giannini понася една четвърт от направените от него съдебни разноски.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Жалба — Увреждащ акт — Решение, прието след преразглеждане на предходно решение
(член 90, параграф 2 и член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
2.      Длъжностни лица — Жалба — Предварителна жалба по административен ред — Идентичност на предмет и основание
(член 90 и член 91от Правилника за длъжностните лица)
3.      Длъжностни лица — Конкурс — Конкурс на общо основание — Участие на длъжностни лица, които заемат длъжност и имат степента,
посочена в обявлението за конкурса — Допустимост
(член 4 и член 27, първа алинея от Правилника за длъжностните лица)
4.      Длъжностни лица — Назначаване — Процедури — Избор — Право на преценка на администрацията
(член 29, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
5.      Длъжностни лица — Задължение на администрацията за полагане на грижа
6.      Длъжностни лица — Конкурс — Правила и съдържание на изпита
(приложение ІІІ към Правилника за длъжностните лица)
7.      Длъжностни лица — Конкурс — Конкурсна комисия — Състав
(член 3 от приложение ІІІ към Правилника за длъжностните лица)
8.      Длъжностни лица — Конкурс — Конкурсна комисия — Състав
(член 3 от приложение ІІІ към Правилника за длъжностните лица)
9.      Длъжностни лица — Права и задължения — Задължение за независимост и почтеност
(член 14 от Правилника за длъжностните лица)
10.    Длъжностни лица — Конкурс — Принцип на безпристрастност на конкурсната комисия
(член 14 от Правилника за длъжностните лица)
11.    Длъжностни лица — Конкурс — Задължение на общностните институции да осигурят на всички кандидати спокойно и правомерно провеждане
на изпита
12.    Длъжностни лица — Конкурс — Оценка на способностите на кандидатите
(приложение ІІІ към Правилника за длъжностните лица)
1.      В случаите когато кандидат на конкурс иска да се преразгледа решението на конкурсната комисия да не го включи в списъка с
резерви и това искане е отхвърлено, увреждащият акт, подлежащ на обжалване, е решението за отхвърляне.
(вж. точки 29 и 30)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 3 април 2001 г., Zaur-Gora и Dubigh/Комисия, T‑95/00 и T‑96/00, Recueil FP, стр. I‑A‑79
и II‑379, точки 24—27; 23 януари 2002 г., Gonçalves/Парламент, T‑386/00, Recueil FP, стр. I‑A‑13 и II‑55, точка 39; 31 май
2005 г., Gibault/Комисия, T‑294/03, Recueil FP, стр. I‑A‑141 и II‑635, точка 22; Първоинстанционен съд, 13 декември 2006 г.,
Heus/Комисия, T‑173/05, Recueil, стр. II‑A‑2‑01695, точка 19
2.      По отношение на жалбите от длъжностни лица правилото за съответствие между жалбата по административен ред и жалбата пред Първоинстанционния
съд се прилага изцяло, когато заинтересованите лица — дори и да не са длъжни в случаите на решение на конкурсна комисия —
изберат да подадат най-напред жалба по административен ред до органа по назначаването, вместо да сезират директно общностния
съд. Поради това в случаите, когато жалбоподателят подаде жалба по член 90, параграф 2 от Правилника срещу решение на конкурсна
комисия и тя бъде отхвърлена от органа по назначаването, предявените пред общностния съд искания трябва да имат същия предмет
като исканията, изложени в жалбата по административен ред. Освен това исканията, изложени пред общностния съд, трябва да почиват
на същите основания като исканията в жалбата по административен ред.
При все това, като се има предвид, че досъдебната процедура има за предмет да позволи и да благоприятства разрешаването по
взаимно съгласие на споровете, които могат да възникнат между длъжностните лица и администрацията, както и че тази процедура
има неформален характер и по принцип на този етап заинтересованите лица действат, без да прибягват до услугите на адвокат,
администрацията трябва да разглежда жалбите по административен път не ограничително, а напротив — по възможно най-открит начин.
Освен това исканията в жалбата по административен ред могат да бъдат изложени както в хода на досъдебната процедура посредством
допълнителни бележки, така и пред общностния съд, при условие че съдържащите се в тях твърдения за нарушения са на същото
основание като твърденията, съдържащи се в жалбата по административен ред. По този начин преди представянето им пред общностния
съд исканията могат да бъдат изложени чрез представяне на правни основания и доводи, които не се съдържат задължително в жалбата
по административен ред, но са тясно свързани с нея.
(вж. точки 37—40)
Позоваване на: Съд — 7 май 1986 г., Rihoux и др./Комисия, 52/85, Recueil, стр. 1555, точки 11—13; 20 май 1987 г., Geist/Комисия,
242/85, Recueil, стр. 2181, точка 9; Първоинстанционен съд — 29 март 1990 г., Alexandrakis/Комисия, T‑57/89, Recueil, стр. II‑143,
точка 9; 3 март 1993 г., Booss и Fischer/Комисия, T‑58/91, Recueil, стр. II‑147, точка 83; 9 юли 1997 г., S/Съд, T‑4/96, Recueil,
стр. II‑1125, точка 99; 17 декември 1997 г., Dricot и др./Комисия, T‑159/95, Recueil FP, стр. I‑A‑385 и II‑1035, точка 24;
Gonçalves/Парламент, посочено по-горе, точка 42; 9 септември 2003 г., Vranckx/Комисия, T‑293/02, Recueil FP, стр. I‑A‑187
и II‑947, точки 41—45
3.      Приемането за участие на длъжностни лица, които заемат определена длъжност и имат степента, посочена в обявлението за конкурс
на общо основание, не засяга нито предмета, нито целта на назначаването, определени в Правилника.
На основание член 4, първа алинея от Правилника не се допуска назначаване с цел, различна от заемане на свободна длъжност.
В член 27, първа алинея от Правилника императивно се определя като цел на всяко назначаване осигуряването на услугите на длъжностни
лица със способности, ефикасност и почтеност, отговарящи на най-високите стандарти, подбрани на възможно най-широка географска
основа измежду гражданите на държавите — членки на Общностите.
Всъщност по отношение на предмета на назначаването изглежда, че ако след провеждането на конкурс общностна институция назначи
в определена област и на определена степен длъжностно лице, което вече заема длъжност в тази област и вече има посочената
в обявлението за конкурса степен, тази институция не може да бъде упреквана, че не е заела свободна длъжност. Вярно е наистина,
че с назначаването една свободна длъжност се запълва, като се създава друга свободна длъжност. Въпреки това, като се има предвид,
че с това назначаване се заема свободна длъжност, то не противоречи на предмета на назначаването, определена в член 4 от Правилника.
Що се отнася до целта на назначаването, когато длъжностно лице, което заема длъжност в дадената област и има степента, посочена
в обявлението за конкурса, издържи успешно различните изпити за този конкурс, назначаването му от институцията след провеждането
на последния не засяга целта, определена за назначаването с конкурс. Всъщност обстоятелството, че такова длъжностно лице е
издържало успешно различните конкурсни изпити, потвърждава, че то е един от най-квалифицираните кандидати за заемане на длъжността
в рамките на институцията. Освен това по този начин назначаването се извършва действително на възможно най-широка основа.
(вж. точки 83—87)
Позоваване на: Съд — 31 март 1965 г., Rauch/Комисия, 16/64, Recueil, стр. 179; Първоинстанционен съд — 8 ноември 1990 г.,
Bataille и др./Парламент, T‑56/89, Recueil, стр. II‑597, точка 48; 6 март 1997 г., De Kerros и Kohn-Bergé/Комисия, T‑40/96
и T‑55/96, Recueil FP, стр. I‑A‑47 и II‑135, точки 40 и 41; 12 ноември 1998 г., Carrasco Benítez/Комисия, T‑294/97, Recueil
FP, стр. I‑A‑601 и II‑1819, точка 35
4.      Думата „възможности“, която се съдържа в текста на член 29, параграф 1 от Правилника, ясно показва, че при наличие на свободна
длъжност органът по назначаването не е длъжен непременно да пристъпи към повишаване или преместване, а просто във всеки конкретен
случай трябва да разгледа въпроса дали тези мерки могат да доведат до назначаване на лице, което притежава високи професионални
качества, ефективност и почтеност.
В този смисъл дори степенуването, установено в член 29, параграф 1 от Правилника, да предполага, че органът по назначаването
следва да разгледа възможно най-внимателно възможностите за повишаване или преместване, преди да пристъпи към следващия етап,
това не представлява пречка при такова разглеждане той да вземе предвид възможността за набиране на по-добри кандидатури посредством
други процедури. Следователно органът по назначаването може да премине на следващ етап от процедурата по назначаване дори
при наличието на един или няколко кандидати, които отговарят на всички условия или изисквания, посочени в обявлението за конкурс
за заемане на свободната длъжност.
Следователно ако в резултат на разглеждането на възможностите за преместване органът по назначаването прецени, че някои длъжностни
лица могат да заемат свободните длъжности, или напротив, че няма длъжностни лица, които могат да ги заемат, на органа по назначаването
не може да се забрани да назначи някое от длъжностните лица, издържали конкурс на общо основание, на разглежданата свободна
длъжност. Участието и включването на длъжностни лица в списъка с резерви може да потвърди и дори да разкрие, че тези кандидати
са най-добрите кандидати за заемане на свободните длъжности. Така органът по назначаването може, предвид широкото си право
на преценка, да потвърди преценката си или да се върне към първоначалната си преценка за тези длъжностни лица и да ги назначи
на свободните длъжности не посредством преместване, а след провеждането на конкурс. След влизането си в сила това ново назначаване
води до прекратяване на първото назначаване.
(вж. точки 91—93)
Позоваване на: Съд — 31 март 1965 г., Ley/Комисия, 12/64 и 29/64, Recueil, стр. 143, 161; 14 юли 1983 г., Mogensen и др./Комисия,
10/82, Recueil, стр. 2397, точка 10; 13 юли 2000 г., Парламент/Richard, C‑174/99 P, Recueil, стр. I‑6189, I‑6191, точки 38—40;
Първоинстанционен съд — 23 април 2002 г., Campolargo/Комисия, T‑372/00, Recueil FP, стр. I‑A‑49 и II‑223, точки 93—95; 17 октомври
2002 г., Cocchi и Hainz/Комисия, T‑330/00 и T‑114/01, Recueil FP, стр. I‑A‑193 и II‑987, точка 38
5.      Задължението на администрацията за полагане на грижа по отношение на нейните служители отразява равновесието на взаимните
права и задължения, които са създадени в отношенията между публичния орган и служителите от публичната служба. Изискванията,
свързани със задължението за полагане на грижа, обаче не могат да представляват пречка за органа по назначаването да предприеме
мерките, които счита за необходими в интерес на службата, тъй като заемането на всяка длъжност трябва да се основава на първо
място на интереса на службата.
Спазването на задължението за полагане на грижа при назначаване трябва следователно да се преценява с оглед на интереса на
службата, който е от първостепенно значение и който институцията трябва да отчита при заемането на длъжности. Институцията
обаче разполага с широко право на преценка при определянето на интереса на службата, като съдебният контрол се ограничава
до проверка дали тя е спазила границите на разумното и дали не си е послужила с правото си на преценка по явно погрешен начин.
Като приема за участие в конкурс и като вписва в списъка с резервите длъжностни лица, които вече заемат длъжност и вече са
със степента, посочена в обявлението за конкурса, институцията — и по-специално органът по назначението по отношение на приемането
на обявлението за конкурса и конкурсната комисия по отношение на прилагането на последното — е спазила границите на разумното
и не си е послужила с правото си на преценка по явно погрешен начин.
(вж. точки 98, 103, 105 и 106)
Позоваване на: Съд — 4 февруари 1987 г., Maurissen/Сметна палата, 417/85, Recueil, стр. 551, точка 12; 29 юни 1994 г., Klinke/Съд,
C‑298/93 P, Recueil, стр. I‑3009, точка 38; Първоинстанционен съд — 16 декември 1993 г., Turner/Комисия, T‑80/92, Recueil,
стр. II‑1465, точка 77; 15 февруари 1996 г., Ryan-Sheridan/FEACVT, T‑589/93, Recueil FP, стр. I‑A‑27 и II‑77, точка 132; 28 май
1998 г., W/Комисия, T‑78/96 и T‑170/96, Recueil FP, стр. I‑A‑239 и II‑745, точка 116; 6 юли 1999 г., Séché/Комисия, T‑112/96
и T‑115/96, Recueil FP, стр. I‑A‑115 и II‑623, точка 267; 12 декември 2000 г., Dejaiffe/СХВП, T‑223/99, Recueil FP, стр. I‑A‑277
и II‑1267, точка 53; Cocchi и Hainz/Комисия, посочено по-горе, точка 89; 26 ноември 2002 г., Cwik/Комисия, T‑103/01, Recueil
FP, стр. I‑A‑229 и II‑1137, точка 52; 24 ноември 2005 г., Marcuccio/Комисия, T‑236/02, Recueil FP, стр. I‑A‑365 и II‑1621,
точка 129
6.      Принципът на равно третиране представлява основен принцип на общностното право, поради което при провеждането на конкурс конкурсната
комисия трябва да следи за неговото спазване по отношение на кандидатите. Макар че конкурсната комисия разполага с широко
право на преценка по отношение на правилата и конкретното съдържание на изпита, общностният съд следва все пак да упражни
контрол в рамките на необходимото, за да се гарантира равното третиране на кандидатите и обективността при избора им, извършван
от конкурсната комисия.
Във всеки изпит като цяло има присъщ риск от неравно третиране предвид ограничения брой въпроси относно определен предмет,
които разумно могат да се поставят по време на него. Поради това се приема, че нарушение на принципа на равно третиране може
да се констатира само когато конкурсната комисия не е ограничила при избора на изпита риска от липса на равни шансове, присъщ
по принцип на всеки изпит.
Доброто познаване на съдържанието на документ, което за някои кандидати в конкурса би могло да е в резултат на работата им
в общностна институция, не означава, че те са били неоправдано облагодетелствани от избора на конкурсната комисия да използва
този документ като основа за въпросите за писмения изпит на конкурса. Всъщност, от една страна, предимството, което изборът
на този документ дава на някои кандидати, по принцип спада към присъщия за всеки изпит риск. От друга страна, текстът на този
документ е бил достъпен преди и по време на провеждането на въпросния писмен изпит.
(вж. точки 132, 133 и 164)
Позоваване на: Съд — 8 март 1988 г., Sergio и др./Комисия, 64/86, 71/86—73/86 и 78/86, Recueil, стр. 1399, точка 27; Първоинстанционен
съд — 17 март 1994 г., Hoyer/Комисия, T‑43/91, Recueil FP, стр. I‑A‑91 и II‑297, точка 47; 17 март 1994 г., Smets/Комисия,
T‑44/91, Recueil FP, стр. I‑A‑97 и II‑319, точка 46; 25 май 2000 г., Elkaïm Mazuel/Комисия, T‑173/99, Recueil FP, стр. I‑A‑101
и II‑433, точки 87 и 90
7.      Запазването, доколкото е възможно, на постоянен състав на конкурсната комисия по време на провеждането на изпита е необходимо,
за да се гарантира последователното прилагане на критериите за оценяване. Тази последователност от своя страна позволява да
се осигури обективност и равно третиране на кандидатите по време на изпита. Предвид значението на принципа на равно третиране
при процедурите по назначаване, неспазването на изискването за постоянен състав на конкурсната комисия може да се квалифицира
като съществено процесуално нарушение. Следователно засегнатото от такъв порок решение трябва да бъде отменено, без заинтересованото
лице да бъде длъжно да доказва конкретни неблагоприятни последици върху субективните му права или да доказва, че резултатът
от конкурса би бил различен, ако нямаше съществени процесуални нарушения.
(вж. точка 202)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 10 ноември 2004 г., Vonier/Комисия, T‑165/03, Recueil FP, стр. I‑A‑343 и II‑1575, точка 39
и цитираната съдебна практика
8.      Едновременното присъствие по време на устния изпит на членове на конкурсната комисия и на техни заместници не води до незаконосъобразност
на работата и на състава ѝ, доколкото е спазено представителството, изисквано съгласно член 3, първа алинея от приложение III
към Правилника, и доколкото членовете на конкурсната комисия, които имат право на глас, имат контрол върху извършваната от
нея дейност, като само те имат право на преценка и вземане на решение. Следователно едновременното присъствие на председателя
и на неговия заместник не води до незаконосъобразност на работата и състава на конкурсната комисия, доколкото при това положение
заместникът на председателя няма право на глас.
(вж. точки 210 и 255)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 13 септември 2005 г., Pantoulis/Комисия, T‑290/03, Recueil FP, стр. I‑A‑241 и II‑1123,
точки 77 и 78
9.      Съгласно член 14 от Правилника конфликтът на интереси се отнася само до положение, при което при изпълнение на функциите си
длъжностното лице следва да се произнесе по въпрос, от чието разглеждане или разрешаване има личен интерес от естество, което
би могло да постави под въпрос независимостта му. При преценката на риска от конфликт на интереси съществуването на професионални
отношения между длъжностно лице и трето лице по принцип не може да означава, че независимостта на длъжностното лице е поставена
под въпрос или че изглежда като такава, когато това длъжностно лице следва да се произнесе по въпрос, който има отношение
към това трето лице.
Следователно участието на член на конкурсна комисия в оценката на кандидат, който работи или е работил в същия отдел, само
по себе си не означава, че този член следва да се произнесе по въпрос, от чието разглеждане или разрешаване има личен интерес
от естество, което би могло да постави под въпрос независимостта му.
(вж. точки 223 и 224)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 11 септември 2002 г., Willeme/Комисия, T‑89/01, Recueil FP, стр. I‑A‑153 и II‑803,
точка 58; 3 февруари 2005 г., Mancini/Комисия, T‑137/03, Recueil FP, стр. I‑A‑7 и II‑27, точка 33; 12 юли 2005 г., De Bry/Комисия,
T‑157/04, Recueil FP, стр. I‑A‑199 и II‑901, точка 35
10.    В този смисъл принципът на безпристрастност на конкурсната комисия изисква въздържане при гласуване на член от конкурсната
комисия при оценяване на кандидат, когато между члена на конкурсната комисия и кандидата съществува пряка връзка. Безпристрастността
на конкурсната комисия е гарантирана, когато един от нейните членове, който присъства по време на устния изпит на кандидати,
които познава, се въздържа от всякакво участие в обсъждането и оценяването им и когато при сравнителното разглеждане на всички
кандидати конкурсната комисия задължително включва, освен този „пасивен“ член, още най-малко три или четири члена, които нямат
никаква пряка връзка с кандидата.
(вж. точки 228 и 229)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 5 април 2005 г., Christensen/Комисия, T‑336/02, Recueil FP, стр. I‑A‑75 и II‑341, точка 53
11.    На основание на принципите на полагане на дължима грижа и на равно третиране общностните институции следва да осигурят на
всички кандидати за конкурс възможно най-спокойно и правомерно провеждане на изпита. При все това нередност, настъпила по
време на провеждането на конкурсен изпит, засяга неговата законосъобразност само ако е съществена или ако жалбоподателят установи,
че тази нередност може да опорочи резултатите от изпита. Напротив, в случаите, когато е налице съществена нередност, институцията,
която е ответник, следва да докаже, че тази нередност не е оказала влияние върху резултатите от изпита.
В това отношение нееднаквата продължителност на разискванията, свързани с различните кандидати, не предполага нарушение на
принципа на недопускане на дискриминация и следователно не представлява нередност, като се има предвид, че продължителността
на разискване не е индикация за неговата ефективност или качество.
(вж. точки 244 и 250)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 11 февруари 1999 г., Jiménez/СХВП, T‑200/97, Recueil FP, стр. I‑A‑19 и II‑73, точка 55;
24 април 2001 г., Torre и др./Комисия, T‑159/98, Recueil FP, стр. I‑A‑83 и II‑395, точка 47; 7 февруари 2002 г., Felix/Комисия,
T‑193/00, Recueil FP, стр. I‑A‑23 и II‑101, точка 46
12.    Преценките, които прави конкурсната комисия, когато оценява познанията и уменията на кандидатите, са израз на ценностна оценка
по отношение на представянето на всеки кандидат на изпита и спадат към широкото право на преценка на конкурсната комисия.
Те подлежат на контрол от общностния съд само в случаите на очевидно нарушение на правилата, които ръководят работа на конкурсната
комисия. Всъщност общностният съд не следва да замества преценката на конкурсната комисия със собствената си преценка. Така,
в случаите когато при жалба за отмяна на решение на конкурсната комисия, съгласно което жалбоподателят не е издържал елиминаторните
изпити, жалбоподателят не се позовава на нарушение на правилата, които ръководят работата на конкурсната комисия, или не представя
доказателства за такова нарушение, основателността на преценката на конкурсната комисия не подлежи на контрол от общностния
съд.
От установения в член 27 от Правилника принцип — съгласно който назначаването на длъжностни лица има за цел да осигури на
институцията услугите на длъжностни лица със способности, отговарящи на най-високите стандарти — следва, че всеки кандидат,
на който са поставени въпроси, изискващи правилен и точен отговор, трябва да бъде избран от конкурсната комисия въз основа
на точността на отговорите му. Това правило не засяга правото на преценка, с което разполага всяка конкурсна комисия. Всъщност
когато на поставен въпрос може да има само един ясен и точен отговор, който може да е правилен, конкурсната комисия не разполага
с право на преценка при определянето дали даденият от кандидата отговор е правилен или погрешен.
От това правило следва, че внесените неточни поправки по време на устния конкурсен изпит от страна на някои членове на конкурсната
комисия на отговорите на кандидат на въпроси, които могат да имат само един правилен отговор, представляват нарушение на правилата,
от които се ръководи работата на конкурсната комисия.
(вж. точки 274—278)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 1 декември 1994 г., Michaël-Chiou/Комисия, T‑46/93, Recueil FP, стр. I‑A‑297 и II‑929,
точки 48 и 49; 14 юли 2000 г., Teixeira Neves/Съд, T‑146/99, Recueil FP, стр. I‑A‑159 и II‑731, точка 41; 25 юни 2003 г.,
Pyres/Комисия, T‑72/01, Recueil FP, стр. I‑A‑169 и II‑861, точка 30; 9 ноември 2004 г., Vega Rodríguez/Комисия, T‑285/02 и
T‑395/02, Recueil FP, стр. I‑A‑333 и II‑1527, точки 35—45; 26 януари 2005 г., Roccato/Комисия, T‑267/03, Recueil FP, стр. I‑A‑1
и II‑1, точка 42