62007CC0141
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 10 април 2008 година (
1
)
Дело C-141/07
Комисия на Европейските общности
срещу
Федерална република Германия
„Неизпълнение на задължения от държава-членка — Мерки с равностоен на количествено ограничение ефект — Закрила на общественото здраве — Обосноваване — Аптеки — Пряка доставка на фармацевтични продукти на болниците — Близост до съответната болница“
1.
Настоящият иск за установяване на неизпълнение на задължения от държава-членка поставя въпроса дали разпоредбите на германското законодателство, които се прилагат, когато болнично заведение реши да повери снабдяването си с лекарствени продукти на външна аптека, са съвместими с правилата на Договора за ЕО относно свободното движение на стоки.
2.
Съгласно германското законодателство снабдяването с лекарствени продукти на намиращите се в Германия болници може да се осъществи от вътрешна за болничното заведение аптека, от аптека на друга болница или от външна аптека. В последните два случая болницата трябва да сключи договор със съответната аптека, която трябва да се задължи да предоставя всички услуги, съставящи снабдяването с лекарствени продукти, т.е. да осигурява редовните доставки и доставките при спешни случаи, да дава съвети на персонала на болницата както редовно, така и при спешни случаи, да участва в подбора на лекарствени продукти и да контролира запасите от лекарствени продукти на снабдяваната болница.
3.
Безспорно е, че тези кумулативни изисквания (наричани по-нататък „спорните изисквания“) могат да бъдат изпълнени само от аптека, намираща се в географска близост до тази болница.
4.
Комисията на Европейските общности поддържа, че Федерална Република Германия не е изпълнила задълженията си по членове 28 ЕО и 30 ЕО, като е оставила в сила законодателство, което прави практически невъзможно снабдяването на болница с лекарствени продукти от аптеки, установени в други държави-членки.
5.
В настоящото заключение ще покажа защо спорните изисквания, въпреки че следва да се разглеждат като условия за продажба по смисъла на Решение от 24 ноември 1993 г. по дело Keck и Mithouard (
2
), представляват мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект.
6.
На следващо място, ще отбележа, че предвид представените от Федерална република Германия обяснения това ограничение ми изглежда обосновано по съображения за закрила на общественото здраве, поради което настоящият иск за установяване на неизпълнение на задължения от държава-членка трябва да бъде отхвърлен като неоснователен.
I — Правна уредба
7.
По силата на § 43, алинея 1 от германския закон за лекарствените продукти (Arzneimittelgesetz) продажбата на лекарствени продукти в Германия, включително на болници и лекари, може да се извършва само от аптеки, а директната продажба от производители или търговци на едро по принцип е забранена.
8.
Разпоредбите относно снабдяването на болниците с лекарствени продукти са предвидени в § 14 от германския закон за аптеките (Apothekengesetz) (
3
).
9.
Съгласно този параграф болниците могат да избират между възможността да поверят снабдяването си с лекарствени продукти или на вътрешна аптека, т.е. на аптека, която осъществява дейността си в помещенията на болницата и която като правило не е достъпна за външни лица, или на аптеката на друга болница, или на външна аптека. Когато реши да повери това снабдяване на аптеката на друга болница или на външна аптека, болницата трябва да сключи с тази аптека договор, за който се прилагат спорните изисквания, изложени в § 14, алинеи 4—6 от ApoG.
10.
Тези разпоредби в редакцията им в сила след 21 юни 2005 г. гласят следното:
„(4)
Ръководството на болнично заведение, което възнамерява да повери снабдяването му на притежател на разрешение за стопанисване на аптека по смисъла на § 1, алинея 2 или по смисъла на законодателството на друга държава — членка на Европейския съюз, или на друга държава — страна по Споразумението за Европейското икономическо пространство, трябва да сключи писмен договор с притежателя на разрешението. Мястото на изпълнение на договорните задължения по снабдяването е седалището на болницата. Приложимо е германското право.
(5)
За да бъде действителен, сключеният съгласно алинея 3 или алинея 4 договор трябва да бъде одобрен от компетентния орган. Това одобрение се дава, ако бъде установено, че договорът за снабдяване с лекарствени продукти от аптека, сключен от болницата по силата на алинея 3 или алинея 4, отговаря на следните условия:
1.
доброто снабдяване с лекарствени продукти е гарантирано; установено е по-конкретно, че аптеката притежава помещенията, оборудването и персонала, които се изискват съгласно Наредбата за дейността на аптеките или — за аптеките, чието седалище е в друга държава — членка на Европейския съюз, или в друга държава — страна по Споразумението за Европейското икономическо пространство — съгласно действащите разпоредби в тази държава;
2.
аптеката доставя поръчаните лекарствени продукти пряко на болницата, а в случай на изпращане — в съответствие с изискванията на § 11а;
3.
аптеката незабавно и по подходящ начин поставя на разположение на болницата лекарствените продукти, от които последната има особено спешна нужда с оглед на медицинско лечение на остро заболяване;
4.
ръководителят на снабдяващата аптека по смисъла на алинея 3 или алинея 4 или упълномощеният от него фармацевт съветва лично персонала на болницата по подходящ начин, а в спешни случаи — незабавно;
5.
снабдяващата аптека гарантира, че ще съветва постоянно персонала на болницата с оглед на целесъобразната и икономична фармакотерапия;
6.
ръководителят на снабдяващата аптека по смисъла на алинея 3 или алинея 4 или упълномощеният от него фармацевт е член на комисията по лекарствените продукти на болницата.
За снабдяването на друга болница от болнична аптека, принадлежаща към същата организационна структура, също се изисква разрешение на компетентния орган. Разпоредбите на второ изречение се прилагат съответно за предоставянето на това разрешение.
(6)
Ръководителят на болничната аптека по смисъла на алинея 1 или на аптеката по смисъла на алинея 4 или упълномощеният от него фармацевт е длъжен да контролира запасите на болницата от лекарствени продукти, които трябва да се попълват в съответствие с Наредбата за дейността на аптеките, и в тази насока да следи специално за безупречното качество на лекарствените продукти и за тяхното добро съхранение […]“
II — Досъдебна процедура
11.
До изменението си през юни 2005 г. ApoG съдържа правила, известни като „регионален принцип“, по силата на които външната аптека, която иска да сключи договор за снабдяване на болница с лекарствени продукти, трябва да бъде установена в същия град или в същия район като болницата.
12.
С официално уведомително писмо от 11 юли 2003 г., след това с мотивирано становище от 19 декември 2003 г. Комисията оспорва съответствието на този принцип с общностното право.
13.
На 4 ноември 2004 г. германското правителство одобрява проектозакон за изменение на § 14 от ApoG, с който се цели да се даде възможност на болниците да сключват различни договори за снабдяване с лекарствени продукти с няколко аптеки.
14.
Bundesrat (горната камара на федералния парламент) обаче не одобрява този проект, поради това че системата за снабдяване с лекарствени продукти на регионално равнище се е доказала по отношение на качеството и сигурността и че несъвместимостта на тази система с общностното право не е доказана. Повечето германски провинции също се противопоставят на възможността една болница да сключва отделни договори с различни доставчици. Поради тези причини § 14 от ApoG е изменен, считано от 21 юни 2005 г., с цитираното по-горе съдържание.
15.
На 18 октомври 2005 г. Комисията изпраща на Федерална република Германия допълнително официално уведомително писмо, в което посочва, че спорните изисквания, наложени на доставчиците в съответствие с новата редакция на § 14 от ApoG, са равнозначни на запазването на „регионалния принцип“ в прикрита форма.
16.
С писмо от 14 декември 2005 г. тази държава-членка изтъква, че спорните изисквания, предвиждащи поверяването на един доставчик на всички услуги, съставящи снабдяването на болницата с лекарствени продукти, представляват разрешени условия за продажба и при условията на евентуалност, че те са обосновани по съображения за закрила на общественото здраве съгласно член 30 ЕО.
17.
На 10 април 2006 г. Комисията изпраща на Федерална република Германия мотивирано становище, в което поддържа критиките си и отхвърля доводите на тази държава-членка.
18.
Посочената държава-членка отговаря на Комисията с писмо от 2 юни 2006 г., че поддържа становището си.
III — Производство пред Съда и искания на страните
19.
Комисията сезира Съда с искова молба от 9 март 2007 г. Федерална република Германия представя своята писмена защита на 21 май 2007 г. Комисията представя репликата си на 10 юли 2007 г., а Федерална република Германия — дупликата си на 15 август 2007 г. Страните не искат провеждане на съдебно заседание.
20.
Комисията моли Съда:
—
да установи, че като на основание § 14, алинеи 5 и 6 от ApoG поставя сключването на договор за снабдяване с лекарствени продукти в зависимост от кумулативни изисквания, в резултат от които става практически невъзможно редовното снабдяване с лекарствени продукти на болница от аптеки, установени в държави-членки, различни от Федерална република Германия, последната не е изпълнила задълженията си по членове 28 ЕО и 30 ЕО,
—
да осъди Федерална република Германия да заплати съдебните разноски.
21.
Федерална република Германия моли искът да бъде отхвърлен и Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
IV — Доводи на страните
А — Комисията
22.
Комисията поддържа, че спорните изисквания попадат в приложното поле на член 28 ЕО, че представляват мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект и че това ограничение не е обосновано.
1. Приложение на член 28 ЕО
23.
Комисията сочи, че съгласно действащо общностно право продажбата на лекарствени продукти не е предмет на хармонизация, освен в някои ограничени области. Макар поради това да могат да установяват правила в другите области, държавите-членки все пак са длъжни да спазват правилата на Договора, и по-конкретно правилата, свързани със свободното движение на стоки, въпреки разпоредбите на член 152 ЕО.
24.
Твърдяният от Федерална република Германия факт, че в други държави-членки снабдяването на болници с лекарствени продукти може да се извършва само от вътрешни аптеки, не намалявал обхвата на това задължение, след като тази държава-членка е предвидила възможността за снабдяване от външна аптека.
2. Мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект
25.
Комисията изтъква, че спорните изисквания, предвидени в § 14, алинеи 5 и 6 от ApoG, представляват условия за продажба по смисъла на Решение по дело Keck и Mithouard, посочено по-горе. Тя счита, че тези изисквания все пак попадат в приложното поле на член 28 ЕО, защото засягат по-сериозно лекарствените продукти от други държави-членки, отколкото лекарствените продукти с национален произход.
26.
В този смисъл Комисията изтъква, че повечето от спорните изисквания, наложени на външните аптеки, като бързата доставка на подходящи лекарствени продукти и задачата за съветване на персонала на болницата в спешни случаи, както и участието в комисията по лекарствени продукти на болницата и контрола на запасите от лекарствени продукти в тях, изискват тези аптеки да се намират в географска близост до снабдяваното болничното заведение.
27.
Като последица от налагането на всички тези изисквания само на един доставчик се изключвал достъпът на аптеки от други държави-членки до пазара за снабдяване на германските болници с лекарствени продукти, в резултат от което се забранявал достъпът до този пазар на лекарствените продукти от тези други държави.
28.
Следователно наложените с ApoG спорни изисквания представлявали мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект. Този анализ не се поставял под въпрос поради обстоятелството, че тези изисквания ограничават правата и на аптеките, намиращи се в Германия, но на голямо разстояние от снабдяваната болница, нито поради факта, че местният доставчик може да закупи необходимите лекарствени продукти от чуждестранен търговец на едро.
29.
Комисията отхвърля също като нерелевантен довода на Федерална република Германия, че установените в други държави-членки аптеки поначало не разполагали с достатъчно запаси от разрешените в Германия лекарствени продукти.
3. Необоснованост
30.
Комисията посочва, че тежестта на доказване на твърдението, че ограничението е обосновано с някое от предвидените в член 30 ЕО съображения или с императивно съображение от обществен интерес, пада върху държавата-членка, която изтъква такава обоснованост.
31.
В самото начало тя припомня, че е убедила Федерална република Германия в необходимостта от премахване на регионалния принцип, който е бил в сила преди юни 2005 г., и че в проектозакона, представен от тази държава-членка през ноември 2004 г., принципът на концентрация на всички позиции по договора за снабдяване у един доставчик е бил изоставен.
32.
Комисията изтъква накрая, че двете съображения, въз основа на които Федерална република Германия поддържа, че спорните изисквания са обосновани от закрилата на общественото здраве, са неоснователни.
33.
На първо място, във връзка с необходимостта от снабдяване на болницата с лекарствени продукти от една единствена аптека Комисията изтъква, че няма да оспорва това изискване. Тя оспорва само обстоятелството, че единствено местна аптека може да сключи договор за снабдяване с болницата. Болниците трябвало да могат сами да решат дали да поверят на една единствена аптека основното снабдяване, спешното снабдяване, контрола на запасите и предоставянето на съвети на болничния персонал.
34.
На второ място, във връзка с необходимостта от общ договор за снабдяване с лекарствени продукти Комисията сочи, че доводът на Федерална република Германия, съгласно който сложността на снабдяването на болници с лекарствени продукти не позволявала едновременното наличие на няколко отговорни лица за различните позиции при снабдяването, и по-конкретно за доставката на лекарствените продукти и контрола на запасите от тях, е неоснователен. Тя обосновава становището си със следните доводи.
35.
Първо, нямало да има промяна в качеството на снабдяване при разделянето на основното от спешното снабдяване. Според Комисията решаващ критерий за качеството на снабдяването при спешни случаи е бързината, с която необходимият лекарствен продукт може да бъде доставен, така че не било необходимо задължително да се свързва спешното снабдяване с другите аспекти на снабдяването на болниците с лекарствени продукти.
36.
По-нататък, нямало да има промяна в качеството на снабдяване при разделянето на основното снабдяване от подбора на лекарствени продукти. Комисията признава, че една болница се нуждае от съветите на фармацевт при подбора на лекарствени продукти, но не вижда причина това да е същият фармацевт, който е отговорен и за снабдяването. Последният трябвало при всички положения да проверява качеството на продуктите си.
37.
Също така нямало да има промяна в качеството на снабдяване на болниците с лекарствени продукти при разделянето на доставката на лекарствени продукти от контрола на запасите от тях. Комисията счита, че дори напротив, подобно разделяне позволявало достигането на оптимално качество при тези две дейности.
38.
Накрая, нямало да има промяна в качеството на снабдяване, ако фармацевтът дава съвети на персонала на болницата по телефона. Комисията поддържа, че даването на съвети на място, както изисква § 14, алинея 5, точка 4 от ApoG, не е необходимо за достигането на високо равнище на качество. В тази връзка тя също отбелязва, че в Решение от 11 декември 2003 г. по дело Deutscher Apothekerverband (
4
) Съдът допуска, че лекарствените продукти могат да бъдат продавани на пациенти по Интернет, като отхвърля по този начин разбирането, според което липсата на лични съвети може да застраши сигурността на пациентите. Според Комисията този анализ се отнасял a fortiori до специализирания персонал на болниците, още повече че отговорността за употребата на лекарствени продукти винаги се носела от лекаря. Освен това фармацевтът, дори да е установен в близост до болницата, трябвало да бъде през повечето време в аптеката си, а не в болницата.
Б — Федерална република Германия
39.
В самото начало Федерална република Германия подчертава, че в основата на настоящото производство е жалба не на аптека, установена в друга държава-членка, която счита, че е възпрепятствана да доставя продуктите си в Германия, а на дружество, което стопанисва няколко болници в Германия посредством дъщерните си дружества и което иска да снабдява всичките от една единствена аптека.
40.
Тя изтъква също, че целта на наложените с § 14 от ApoG спорни изисквания е да поддържа висококачествено снабдяване на болниците с лекарствени продукти и че тези изисквания следва да се оценяват с оглед на факта, че в множество други държави-членки това снабдяване се извършва само от вътрешна за болничното заведение аптека.
41.
Федерална република Германия поддържа в защита, че спорните изисквания не представляват ограничение на свободното движение на стоки, а при условията на евентуалност — че подобно ограничение е обосновано по съображения за закрила на общественото здраве.
4. Липса на ограничение на свободното движение на стоки
42.
Федерална република Германия изтъква, на първо място, че спорните изисквания не представляват мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект и на второ място, че Комисията не може под претекста на член 28 ЕО да налага на държава-членка да изменя законодателство, което е от компетентността на държавата.
а) Липса на мярка с равностоен ефект
43.
Федерална република Германия изтъква, че са изпълнени двете предпоставки, формулирани в Решение по дело Keck и Mithouard, посочено по-горе, при наличието на които условията за продажба не попадат в обхвата на член 28 ЕО.
44.
От една страна, всъщност спорните изисквания се прилагали без разлика. От друга страна, те не препятствали достъпа до пазара на лекарствени продукти от други държави-членки в по-голяма степен, отколкото на националните лекарствени продукти, което произтичало от следните съображения:
—
Установените в други държави-членки аптеки по принцип не разполагали с лекарствените продукти, разрешени за търговия в Германия, поради което фактът, че продават малко лекарствени продукти в тази държава-членка, не се дължал на § 14 от ApoG.
—
Чуждестранните аптеки можели безпрепятствено да доставят лекарствени продукти на вътрешна аптека в болницата или на външна аптека, отговаряща на спорните изисквания.
—
Чуждестранните аптеки можели да сключат договор за снабдяване с немска болница, щом са изпълнени спорните изисквания, което предполагало те да се намират в близост до съответната болница.
—
Продажбата на лекарствени продукти от други държави-членки не била засегната в по-голяма степен от продажбата на лекарствени продукти от региони в Германия, отдалечени от снабдяваната болница.
—
Член 28 ЕО не изисквал аптеки от други държави-членки да могат да доставят пряко лекарствени продукти на болници в дадена държава-членка. Такъв анализ се опровергавал, от една страна, от факта, че в множество държави-членки снабдяването на болниците с лекарствени продукти се извършвало само от вътрешни аптеки, и от друга страна — от съдебната практика, според която държавният монопол върху търговията с лекарствени продукти може да бъде съвместим с общностното право (
5
).
б) Член 28 ЕО не накърнявал компетентността на държавите-членки в областта на общественото здраве
45.
Федерална република Германия припомня, че съгласно член 152, параграф 5 ЕО действията на Общността в областта на общественото здраве трябва да зачитат изцяло задълженията на държавите-членки да организират и предоставят здравни услуги и медицински грижи. Тя изтъква, че спорните изисквания произтичат от принципна законодателна разпоредба, приета като мярка срещу срещаните преди това затруднения при снабдяването на болниците с лекарствени продукти.
5. Обосноваване със закрилата на общественото здраве
46.
Федерална република Германия посочва, че спорните изисквания целят осигуряването на сигурно и качествено снабдяване чрез поверяването на една единствена аптека на отговорността по изпълнение на всички задачи във връзка със снабдяването на болниците с лекарствени продукти.
47.
Тя поддържа, че разделянето на тези задачи и координацията им от ръководството на болницата нямало да осигури толкова високо качество. В това отношение тя привежда следните доводи.
а) Разделяне на редовното от спешното снабдяване
48.
Федерална република Германия сочи, че болницата, която реши да повери снабдяването си с лекарствени продукти на външна аптека, прави това най-вече за да осигури ефикасно снабдяване при ниски разходи за складиране и малък запас от лекарствени продукти. В този смисъл такава болница поръчва за всеки пациент нужните лекарствени продукти в необходимите количества, поради което фактически няма разграничение между спешното и основното снабдяване, което също изисква бързи и чести доставки.
49.
Освен това подборът на необходимите лекарствени продукти в спешни случаи изисквал познаването на запасите на болницата, което би наложило осигуряването на координация, ако болницата използва различни доставчици.
50.
Също така било важно фармацевтът, който спешно трябва да достави лекарствен продукт, да знае какви други лекарствени продукти е приел съответният пациент, за да избегне случаите на несъвместимост.
51.
Освен това запасите от лекарствени продукти, необходими за снабдяването на една болница, били различни от тези на „обикновената“ аптека. Федерална република Германия изрежда някои лекарствени продукти, които били необходими в една болница и които „обикновената“ аптека нямала в наличност.
52.
Според Германия свързването на основното и спешното снабдяване осигурявало както наличността на необходимите лекарствени продукти, така и по-ефикасното и по-целесъобразно снабдяване на болниците с лекарствени продукти.
б) Разделяне на основното снабдяване от подбора на лекарствени продукти
53.
Федерална република Германия сочи, че фармацевтът, който отговаря за снабдяването на болницата с лекарствените продукти, избрани от комисията по лекарствените продукти, може да договаря цените, което би позволило по-добро финансово управление, ако той отговаря и за подбора на лекарствени продукти на пазара.
в) Разделяне на основното снабдяване от контрола на запасите от лекарствени продукти в болницата
54.
Поверяването на контрола върху запасите от лекарствени продукти в болницата на фармацевта, който осигурява снабдяването с лекарствени продукти, позволявало по-добро проследяване, защото той познава точно лекарствените продукти, които е доставил.
55.
В рамките на този контрол същият фармацевт бил по-добре информиран от персонала на болницата за всички проблеми, свързани със складирането на лекарствените продукти, употребата, подбора и дозировката им.
г) Необходимост от съветване на персонала на болницата
56.
Практиката показвала, че дори лекарите се нуждаели от съвети в областта на фармацията. Личният контакт между фармацевта и болничните екипи позволявал този фармацевт да бъде част от терапевтичния екип и да се подобри сигурността на лекарствените продукти, като се оптимизира успешното полагане на грижите. Този личен контакт не можел да бъде заменен от съвети по телефона за всеки отделен случай. Освен това личното присъствие на фармацевт било особено наложително при спешни случаи.
д) Съгласуваност между доставките на лекарствени продукти, съветите за персонала и контрола на запасите от лекарствени продукти
57.
Принципът на снабдяване на болниците с лекарствени продукти от един единствен доставчик позволявал осигуряването на оптимална съгласуваност между доставките на лекарствени продукти, съветите за персонала и контрола на запасите от лекарствени продукти на болницата. Този принцип доказал ефикасността си и дал възможност за разрешаването на съществувалите до 1980 г. проблеми в снабдяването на болниците с лекарствени продукти.
V — Анализ
А — Приложението на член 28 ЕО
58.
Както Комисията изтъква в самото начало, именно в светлината на разпоредбите относно свободното движение на стоки следва да се прецени съвместимостта на предвидените в § 14 от ApoG спорни изисквания с общностното право.
59.
От една страна, снабдяването на болниците с лекарствени продукти всъщност не е уредено, нито дори хармонизирано в рамките на Европейския съюз (
6
). Ето защо тези изисквания (
7
) трябва да се изследват с оглед на гарантираните с Договора свободи на движение.
60.
От друга страна, спорните изисквания могат да засегнат възможността германска болница да купува лекарствени продукти от аптека, намираща се в друга държава-членка. Освен това въпреки че се прилагат към продажбите от аптека на германска болница и предвиждат в тежест на аптеката някои задължения за услуги, въпросните изисквания определят главно как лекарствените продукти могат да бъдат доставени на една болница от външна аптека. Следователно спорните изисквания могат да повлияят главно на свободното движение на стоки (
8
).
Б — Наличие на ограничение
61.
Както и Комисията, считам, че спорните изисквания представляват забранена от член 28 ЕО мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект.
62.
От една страна, всъщност тези изисквания трябва да се разглеждат като условия за продажба, засягащи повече търговията с лекарствени продукти от други държави-членки, отколкото търговията с национални лекарствени продукти. От друга страна, този анализ по мое мнение не води до нарушаване на компетентността на Федерална република Германия в областта на общественото здраве и на разпоредбите на член 152 ЕО. Ще разгледам последователно тези две точки.
1. Наличие на мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект
63.
Свободното движение на стоки е основен принцип, чието спазване се гарантира от Договора и който намира израз в установената в член 28 ЕО забрана на количествените ограничения върху вноса между държавите-членки и на всички мерки с равностоен ефект (
9
). Съдържанието на забраната на мерките с равностоен на количествени ограничения ефект е много широко, защото според съдебната практика тя се отнася до всяка правна уредба на държавите-членки, която може пряко или непряко, действително или потенциално да възпрепятства търговията в рамките на Общността (
10
).
64.
Наистина в Решение по дело Keck и Mithouard, посочено по-горе, обхватът на тази съдебна практика се стеснява, като от приложното поле на член 28 ЕО се изключват мерките, които се отнасят не до характеристиките на съответния продукт, а до условията за продажба, при условие обаче че тези мерки се прилагат без разлика и засягат по един и същ начин от правна и фактическа гледна точка търговията с национални продукти и с продукти от други държави-членки (
11
).
65.
Както и двете спорещи страни, аз също съм на мнение, че спорните изисквания трябва да се разглеждат като условия за продажба по смисъла на горепосочената съдебна практика. Всъщност тези изисквания не се отнасят до характеристиките на лекарствените продукти, а до правилата, на които трябва да отговаря външна аптека в рамките на сключен с болница договор за снабдяване с лекарствени продукти. Следователно споменатите изисквания определят условията, при които лекарствените продукти могат да се продават (
12
).
66.
Безспорно е също, че спорните изисквания се прилагат без разлика, тъй като не разграничават аптеките в зависимост от държавата-членка, в която се намират.
67.
Същевременно тези изисквания препятстват повече търговията с лекарствени продукти от други държави-членки, отколкото тази с национални лекарствени продукти поради следните съображения.
68.
Както Комисията доказва и Федерална република Германия признава изрично, задължението на външния фармацевт да поеме със собствени средства всички услуги, съставящи снабдяването с лекарствени продукти, може да бъде изпълнено само от оператори, намиращи се в близост до снабдяваната болница.
69.
Следователно спорните изисквания изискват фармацевтите, които стопанисват аптека в друга държава-членка и желаят да сключат договор за снабдяване с лекарствени продукти с германска болница, да преместят и установят аптеката си в близост до въпросната болница или да отворят друга аптека в тази зона. Така подобни стъпки налагат на чуждестранните аптеки да понасят разходи и да се справят с трудности, каквито не срещат операторите, вече намиращи се в близост до съответната болница. Следователно можем да заключим, че спорните изисквания препятстват в по-голяма степен търговията с лекарствени продукти от други държави-членки.
70.
Срещу този анализ Федерална република Германия привежда няколко довода, които по мое мнение не могат да го оборят.
71.
В този смисъл тази държава-членка поддържа, от една страна, че чуждестранна аптека може да сключи договор за снабдяване с лекарствени продукти с германска болница, когато отговаря на спорните изисквания, и от друга страна, че продажбата на лекарствени продукти от други държави-членки не била засегната повече, отколкото търговията с лекарствени продукти от региони в Германия, които са отдалечени от снабдяваната болница.
72.
Тези доводи не поставят под съмнение наличието на пречки в резултат на спорните изисквания. Всъщност в Решение по дело TK-Heimdienst, посочено по-горе, Съдът е изправен пред същите доводи във връзка с правна уредба на държава-членка, с която се създавало същото географско разделяне на пазара като с посочените изисквания (
13
). Той припомня, че за да може една държавна мярка да бъде окачествена като дискриминационна или протекционистка по смисъла на разпоредбите относно свободното движение на стоки, не е задължително като последица от тази мярка да се създава по-благоприятно положение за всички национални продукти или по-неблагоприятно положение само за вносните продукти, а не и за националните продукти (
14
).
73.
С други думи, спорните изисквания, също както разглежданата в Решение по дело TK-Heimdienst, посочено по-горе, правна уредба, представляват ограничение по смисъла на член 28 ЕО, защото водят до разделяне на съответния пазар, което по същността си е в противоречие с идеята за общия пазар, т.е. за пространство, характеризиращо се именно с отмяната между държавите-членки на пречките за свободно движение на стоки (
15
).
74.
Федерална република Германия оспорва и съществуването на пречка за търговията с лекарствени продукти от други държави-членки, като изтъква съображението, че по принцип аптеките от тези държави не разполагат с лекарствените продукти, разрешени за търговия в Германия.
75.
Според мен и този довод не може да се приеме. Наистина, според действащото общностно право нито един промишлено произведен лекарствен продукт не може да се продава в държава-членка без разрешение за търговия, издадено от компетентния орган на тази държава или от Европейската агенция по лекарствата (
16
). Следователно снабдяването на германска болница с лекарствени продукти от аптека, намираща се в друга държава-членка, предполага аптеката да разполага с достатъчно количество лекарствени продукти, разрешени в Германия.
76.
Все пак обстоятелството, че по принцип чуждестранните аптеки не разполагат с достатъчно количество такива лекарствени продукти, не може да заличи разглежданото ограничение.
77.
Според установената съдебна практика член 28 ЕО се прилага спрямо мерки, които могат да възпрепятстват пряко или непряко, действително или потенциално търговията в рамките на Общността (
17
). Квалификацията като мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект не изисква следователно да се установи, че чуждестранните предприятия действително са възпрепятствани да изнасят продуктите си в съответната държава-членка. Достатъчно е да се констатира, че спорната мярка може да препятства търговията в рамките на Общността, без да е нужно да се доказва, че е имала значително въздействие върху тази търговия (
18
).
78.
Тази съдебна практика е приложима към настоящото дело, тъй като макар лекарствените продукти да не са обикновени стоки предвид въздействието им върху здравето на хората, те все пак представляват стоки по смисъла на член 28 ЕО, т.е. блага, оценими в пари и поради това годни да бъдат предмет на търговски сделки (
19
). По отношение на лекарствените продукти член 28 ЕО се прилага в не по-малка степен, отколкото по отношение на всяка друга стока по смисъла на същия член.
79.
Накрая, Федерална република Германия оспорва съществуването на пречка за търговията с лекарствени продукти в рамките на Общността, като изтъква съображението, че чуждестранна аптека можела безпрепятствено да доставя лекарствени продукти на вътрешна аптека в болницата или на външна аптека, отговаряща на спорните изисквания. Според тази държава-членка член 28 ЕО не изисквал аптеки от други държави-членки да могат да доставят пряко лекарствени продукти на болници в дадена държава-членка. Такъв анализ се опровергавал от обстоятелството, че в множество държави-членки снабдяването на болниците с лекарствени продукти се извършвало само от вътрешни аптеки, и от съдебната практика, според която държавният монопол върху търговията с лекарствени продукти може да бъде съвместим с общностното право.
80.
Според мен тези доводи са неоснователни. Според мен член 28 ЕО наистина не е пречка болниците в държавите-членки да бъдат снабдявани с лекарствени продукти изключително от вътрешна аптека. Сама по себе си разпоредбата не изисква от държавите-членки да предвидят, че болниците им трябва да могат да се снабдяват с лекарствени продукти и пряко от аптеки, намиращи се в други държави-членки. Това обаче не е така, когато държавата-членка предвиди в законодателството си, че болниците ѝ могат да се снабдяват и от външна аптека, т.е. от трето спрямо болничното заведение лице.
81.
Всъщност когато при упражняване на суверенната си власт реши, че така снабдяването на болниците с лекарствени продукти може да бъде предмет на договор с трето спрямо болничното заведение лице, държавата-членка открива тази дейност за пазара. От този момент тя е длъжна да спазва общностните правила за общия пазар, и по-конкретно основните свободи на движение.
82.
Това обаче не предполага, че съответната държава-членка е лишена от нормотворческа власт и че всички ограничения за упражняването на тези основни свободи задължително противоречат на Договора. С други думи, държавата-членка не е изправена пред избора „всичко или нищо“, т.е. или снабдяването да бъде от вътрешна аптека, или да бъде оставено на усмотрението на всяко болнично заведение.
83.
Въвеждането на правила за упражняването на запазената ѝ компетентност предполага, че ако нейното законодателство създава ограничение на някоя от основните свободи на движение, тя трябва да може да го обоснове с легитимно съображение, посочено в договора или признато като императивно съображение от обществен интерес. Държава-членка, която предвижда, че снабдяването на болници с лекарствени продукти може да бъде осигурено и от външна аптека и която подчинява това снабдяване на изисквания, които водят до разделянето на този пазар, е длъжна да обоснове необходимостта от това разделяне.
84.
Тази теза е в съответствие и с установената съдебна практика.
85.
Всъщност съгласно тази съдебна практика, тъй като хармонизацията на националните законодателства относно разпространението на лекарствени продукти е непълна, държавите-членки имат право да предвидят в тази област мерки, основаващи се на закрилата на общественото здраве. При все това Съдът обаче неизменно напомня, че национална правна уредба или национална практика, която води или може да доведе до ограничение на вноса на лекарствени продукти, е съвместима с Договора само доколкото е необходима за ефикасната закрила на живота и здравето на хората (
20
).
86.
Накрая, тази анализ не е пречка държавите-членки да упражняват запазената си компетентност в областта на общественото здраве, нито е в противоречие с разпоредбите на член 152 ЕО.
2. Липса на нарушение на запазената компетентност на държавите-членки в областта на общественото здраве и на разпоредбите на член 152 ЕО
87.
Не може да се приеме твърдението на Федерална република Германия, че искът на Комисията, чиято цел е да се установи, че спорните изисквания противоречат на разпоредбите на член 28 ЕО, бил начин да се заобиколят закрепените в член 152 ЕО граници на действие на Общността в областта на общественото здраве.
88.
Всъщност член 152 ЕО определя нормативната компетентност на Общността в областта на общественото здраве. Тъй като Общността разполага само с възложена компетентност, високодоговарящите страни са я ограничили в тази област, предвиждайки в горепосочения член, че Общността може само да допълва действията на държавите-членки и че действията трябва да зачитат изцяло задълженията им да предоставят здравни услуги и медицински грижи.
89.
Това ограничение на нормативните правомощия на Общността в областта на общественото здраве обаче не поставя под съмнение задължението на държавите-членки, утвърдено в постоянната съдебна практика, да спазват правилата на Договора, и по-специално свободите на движение, докато упражняват запазените си правомощия (
21
). С други думи, член 152 ЕО не изключва областта на общественото здраве от приложното поле на правилата на Договора относно свободите на движение.
90.
От това следва, че Комисията, чиято задача съгласно член 211 ЕО е да гарантира прилагането на разпоредбите на Договора, изпълнява точно своята функция, когато инициира производство за установяване на неизпълнение на задължения срещу държава-членка, ако счита, че законодателството на тази държава относно снабдяването на болниците с лекарствени продукти нарушава свободното движение на стоки.
91.
Подобен иск не представлява заобикаляне на член 152 ЕО, защото не позволява нито на Комисията, нито на Съда да замести съответната държава-членка и да ѝ наложи едно решение вместо друго. Следователно той не може да се сравни с упражняването на нормативно правомощие. С него само се посочват рамките, в които въпросната държава-членка може да упражнява запазената си компетентност в областта на общественото здраве, като се уточняват границите, произтичащи от свободите на движение, които всички държави-членки са се задължили да спазват при сключването и впоследствие при ратифицирането на Договора (
22
).
92.
Компетентността на Федерална република Германия в областта на общественото здраве ще бъде взета предвид при разглеждането на обосноваността на спорните изисквания, по-специално с оглед на съдебната практика, според която в отсъствието на общи или хармонизирани правила всяка държава-членка следва да прецени в каква степен възнамерява да осигури закрилата на общественото здраве и по какъв начин трябва да бъде постигната посочената степен, като спазва принципа за пропорционалност (
23
). Именно в тази рамка ще бъдат взети предвид доводите на тази държава-членка, според които в някои държави-членки снабдяването на болниците с лекарствени продукти се извършва единствено от вътрешни аптеки (
24
).
93.
От това следва, както поддържа Комисията, че щом представляват ограничение на свободното движение на стоки по смисъла на член 28 ЕО, спорните изисквания трябва да бъдат обявени за несъвместими с общностното право, освен ако това ограничение не е обосновано с някое от посочените в член 30 ЕО съображения или с императивно съображение от обществен интерес. Сега ще покажа защо въпросното ограничение е обосновано.
В — Обоснованост на ограничението
94.
Федерална република Германия поддържа, че породеното от спорните изисквания ограничение на търговията с лекарствени продукти в рамките на Общността е обосновано по съображения за закрила на общественото здраве. Тези изисквания целели да гарантират, че снабдяването на болниците с лекарствени продукти от външна аптека ще бъде сигурно и качествено.
95.
С оглед на доводите на страните съм на мнение, че тази обосновка може да бъде приета.
96.
В съответствие със съдебната практика ограничението на свободното движение на стоки може да бъде обосновано с някое от изброените в член 30 ЕО съображения или с императивно съображение от обществен интерес, при условие че съответната мярка е в състояние да гарантира осъществяването на преследваната цел и същевременно не надхвърля необходимото за постигането ѝ (
25
).
97.
Първата от тези предпоставки не поражда трудности. Всъщност закрилата на общественото здраве е на първо място сред интересите, закриляни от член 30 ЕО (
26
). Освен това Комисията не оспорва факта, че спорните изисквания, чиято цел е всички услуги, съставящи снабдяването на болницата с лекарствени продукти, да бъдат поверени само на един доставчик, са в състояние да гарантират сигурно и качествено снабдяване, а поради това и да осигурят закрила на общественото здраве.
98.
Втората предпоставка от своя страна се намира в центъра на настоящия спор.
99.
Ограничение на движението на лекарствени продукти в рамките на Общността може да бъде обосновано със закрилата на общественото здраве само ако разглежданата мярка отговаря на принципа на пропорционалност. В съответствие с този принцип, за да се приложи това съображение за обосноваване, е важно закрилата на живота и здравето на хората да не може да бъде осигурена чрез забрани или ограничения, които имат по-малък обхват или в по-малка степен засягат търговията в рамките на Общността (
27
). Освен това, както Комисията с основание напомня, държавата-членка, която е въвела съответната правна уредба, трябва да докаже, че посоченият принцип е спазен (
28
).
100.
За разлика от Комисията, считам, че обясненията на Федерална република Германия в това отношение са убедителни. Основавам становището си на следните три съображения.
101.
На първо място, държавите-членки следва да преценят в установените от Договора рамки в каква степен възнамеряват да осигурят закрилата на общественото здраве (
29
).
102.
Следователно Федерална република Германия има право да предвиди, че във всички болници при даването на лекарствени продукти на хоспитализирани лица трябва да е възможно участието на фармацевт, който да предоставя съвети на медицинския персонал редовно или съответно при необходимост от спешно медицинско лечение.
103.
В това отношение следва да се напомни, че професията на фармацевта не се състои само в разпространение на лекарствени продукти. Съгласно разпоредбата на член 45 от Директива 2005/36, която възпроизвежда член 2 от Директива 85/432/ЕИО (
30
) на Съвета, тя включва и предоставянето на информация и консултации относно лекарствените продукти.
104.
Следователно както припомня Комисията, дори ако във всеки конкретен случай лекарят поема отговорност за употребата на предписаните от него лекарствени продукти, това не променя факта, че фармацевтът разполага с компетентност на самостоятелно основание да предоставя информация и съвети, по силата на която трябва да осигурява всички необходими съвети за правилната употреба на лекарствените продукти и съответно да сигнализира за грешка при предписването им. Тази самостоятелна компетентност на фармацевтите обосновава дадения им в някои държави-членки монопол върху разпространението на лекарствени продукти на потребителите.
105.
В рамките на суверенната си власт в областта на общественото здраве държавите-членки имат право да решат, че тези съвети и контрол от страна на фармацевт трябва да са осигурени за всички хоспитализирани лица, независимо от вида и специализацията на болничното заведение.
106.
Разбира се тази гаранция се постига различно в зависимост от големината на всяко болнично заведение и специализацията му. Може да се предположи, че тя е по-малка в специализирано в гериатрията болнично заведение, в което постъпват възрастни хора, чиито нужди от лекарствени продукти са стабилни и добре познати на медицинския персонал, отколкото в специализиран център по сърдечно-съдова хирургия или в център за спешна медицинска помощ.
107.
Във всички случаи обаче съм на мнение, че ефективното изпълнение на това задължение за съвети и контрол за правилната употреба на лекарствените продукти изисква фармацевтът редовно да присъства физически в съответното болнично заведение, като честотата на посещенията му може да се определя в зависимост от нуждите на самото заведение.
108.
Всъщност за разлика от Комисията считам, че положението в случая не е сходно с разпространението на лекарствени продукти на потребителите. В последния случай пациентът, на когото лекарят е предписал лечение и който впоследствие се обръща към фармацевта си, има възможност да разбере и приложи съветите, дадени му от фармацевта. За сметка на това в болницата лекарствените продукти се дават от лекуващия персонал, а пациентът най-често се намира в изцяло пасивна позиция.
109.
Следователно ефективното изпълнение на задължението на фармацевта за съвети и контрол за правилната употреба на лекарствените продукти в болнична среда предполага той да има възможност лично да се запознае със състоянието на всеки болен. Както поддържа Федерална република Германия, фармацевтът трябва да бъде неразделна част от терапевтичния екип. В противен случай, ако намесата на фармацевта се ограничи до предоставянето на съвети по телефона, ролята му ще се сведе до случаите, в които болничният лекар или член на лекуващия персонал изпитва съмнения по отношение на употребата на даден лекарствен продукт.
110.
Изпълнението на това задължение за съвети и контрол от външен фармацевт следователно предполага той да присъства физически в болницата през редовни интервали от време, както и да бъде на разположение при спешни случаи. Това логично предполага да упражнява дейност в близост до болницата, защото както напомня Комисията, той трябва да присъства и в аптеката си, за да може да обслужва своите клиенти.
111.
На второ място, според мен Федерална република Германия основателно поддържа, че функциите по подбор на лекарствени продукти и предоставяне на съвети на персонала на болницата са трудно отделими една от друга.
112.
Всъщност списъкът с разрешени лекарствени продукти в дадена държава-членка е много по-обширен от този на лекарствените продукти, от които дадена болница действително се нуждае. Нуждите на болницата се свеждат до патологичните състояния, които тя трябва да лекува. Освен това значителен брой лекарствени продукти имат идентични или сходни свойства. Следователно поради разбираема загриженост за доброто си управление всяка болница трябва да подбира лекарствените продукти, необходими в областите ѝ на компетентност, и да избягва ненужните поръчки на няколко лекарствени продукта с еднакви свойства.
113.
Комисията не оспорва, че при подбора на лекарствените продукти болницата се нуждае от помощта на фармацевт, който отлично да познава нейните нужди. Следователно именно фармацевтът, натоварен да дава съвети относно употребата на лекарствените продукти в самото болнично заведение, се оказва най-добре запознат с точните нужди на заведението и най-подходящ да участва в процеса по подбор на лекарствените продукти.
114.
На трето място, споделям становището на Федерална република Германия, че функциите по снабдяване с лекарствени продукти и контрол на запасите от лекарствени продукти на болницата, от една страна, и тези по предоставяне на съвети на болничния персонал и подбора на лекарствени продукти, от друга страна, са също неотделими. Основавам тезата си на две допълващи се съображения — първото с функционален, а второто с икономически характер.
115.
Във функционален план споделям становището на Федерална република Германия, че най-подходящ да предоставя съвети за осигуряване на правилното използване на лекарствените продукти и контрола над него е фармацевтът, който ги е доставил или приготвил.
116.
Освен това сред външните фармацевти най-подходящ да доставя на болницата всички необходими лекарствени продукти и да поддържа в аптеката си запаси, позволяващи покриването на нуждите на болницата при всички обстоятелства, е този, който предоставя съвети на медицинския персонал и участва в процеса по подбор на лекарствените продукти, тъй като познава отлично нуждите на снабдяваната болница.
117.
Също като Федерална република Германия съм на мнение, че тези различни функции се допълват и във функционален план е по-рационално да бъдат поверени на един единствен професионалист.
118.
Този анализ се отнася и за контрола на запасите от лекарствени продукти в болницата. Както Федерална република Германия обяснява, болница, която реши да повери снабдяването си на външна аптека, цели именно да бъде освободена от задължението да съхранява големи количества лекарствени продукти в собствените си помещения. Следователно външната аптека трябва да разполага с достатъчни запаси от лекарствени продукти, които при всички обстоятелства да могат да покрият нуждите на тази болница. Ето защо именно тази аптека е най-подходяща да извършва редовни проверки на качеството и съхранението на лекарствените продукти.
119.
Както сочи Федерална република Германия, съществува съгласуваност между функциите по снабдяване, съвети и контрол.
120.
В икономически план е важно да се отчете фактът, че дейността по съветване е неразделна част от задачата на фармацевта при доставянето на лекарствен продукт на пациента. Тя не е свързана с допълнително възнаграждение.
121.
Когато болница реши да повери цялостното си снабдяване с лекарствени продукти на външна аптека, персоналът на тази аптека трябва да поеме както задължението да предоставя съвети в самата болница, включително при спешни случаи, и съответно да е на разположение, така и другите задачи по подбор на лекарствените продукти и контрол на запасите от тях в самата аптека и в болницата, тъй като тези задължения могат да се считат за неразделна част от услугата по доставка на лекарствени продукти. Разходите за тези допълнителни задачи са включени в продажната цена на лекарствените продукти. Следователно тези задачи не могат да са основание за отделно възнаграждение. За сметка на това според мен едва ли би могло да е така, ако допълнителните задачи се възложат на друг външен фармацевт, а не на онзи, който осигурява цялостното снабдяване на болницата с лекарствени продукти.
122.
В действителност съответната болница би се оказала задължена да наеме фармацевт, който специално да изпълнява тези задачи, което предвид допълнителните разходи за такова наемане до голяма степен би намалило интереса към възможността да се прибегне до услугите на външен фармацевт.
123.
Разбира се, по принцип целите от чисто икономическо естество не могат да обосноват нарушение на основния принцип на свободното движение на стоки (
31
). При все това в областта на общественото здраве Съдът приема, че изключения от този принцип са допустими, когато интересите от икономически характер са свързани с поддържането на балансирано и достъпно за всички болнично медицинско обслужване (
32
), и по-специално осигуряват капацитет за медицински грижи или определено равнище на медицината в страната (
33
).
124.
В това отношение Съдът приема, че държавите-членки трябва да могат да планират броя на болничните заведения, географското им разпределение, организацията им, оборудването, с което са снабдени, или пък естеството на медицинските услуги, които могат да предлагат. Подобно планиране по принцип позволява да се гарантира достатъчен и постоянен достъп до балансиран набор от качествени болнични грижи на територията на съответната държава. Целта му е и да се осигури контрол на разходите и доколкото е възможно, да се избегне разхищаването на финансови, технически и човешки ресурси (
34
).
125.
Вредата от подобно разхищаване според Съда е още по-голяма, като се има предвид, че безспорно секторът на болничните грижи е източник на значителни разходи и трябва да отговаря на нарастващи нужди, докато финансовите средства, които могат да бъдат отделени за здравеопазването, независимо от използвания начин на финансиране, не са неограничени (
35
).
126.
Считам, че тези съображения могат да се приложат към настоящото дело и че Федерална република Германия е имала основание да предвиди, че снабдяването на болниците с лекарствени продукти е неотделимо от другите задачи по предоставяне на съвети на болничния персонал, подбор на лекарствените продукти и контрол на запасите от лекарствени продукти на болницата, за да гарантира високо равнище на закрила на общественото здраве и същевременно да поддържа икономически рационално предлагане на болнични грижи.
127.
Освен това според мен в материалите по делото няма доказателства, въз основа на които да се предположи, че спорните изисквания представляват средство за произволна дискриминация или прикрито ограничение върху търговията между държавите-членки по смисъла на второ изречение от член 30 ЕО съгласно тълкуването му с Решение от 14 декември 1979 г. по дело Henn и Darby (
36
). Всъщност не се установява изтъкнатото за обосноваване на спорните изисквания съображение за закрила на общественото здраве да е използвано превратно, така че да се дискриминират стоките с произход от други държави-членки или да се защитят косвено някои национални производства.
128.
Следователно според мен задължението един-единствен доставчик да извършва всички услуги, съставящи снабдяването на болницата с лекарствени продукти, и произтичащото от него изискване за географска близост са обосновани по съображения за закрила на общественото здраве. Фактът, че в някои държави-членки снабдяването на болниците с лекарствени продукти е поверено изключително на вътрешни аптеки, според мен също потвърждава този анализ.
129.
За да обори този анализ, Комисията също така изтъква, че според нея е допустимо болниците да могат да предвиждат такива изисквания. Тя счита обаче, че болниците трябва да могат сами да решат дали да поверят на една аптека основното снабдяване, спешното снабдяване, контрола на запасите от лекарствени средства и предоставянето на съвети на болничния персонал.
130.
Не споделям тази гледна точка. Както отбелязах, държавите-членки имат право да определят в каква степен възнамеряват да осигурят закрила на здравето на територията си. Следователно Федерална Република Германия има право да изисква осигуряването на еднаква степен на закрила във всички болници.
131.
Ето защо предлагам на Съда да отхвърли като неоснователен иска на Комисията за установяване на неизпълнение на задължения от държава-членка и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник.
VI — Заключение
132.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отхвърли настоящия иск за неизпълнение на задължения от държава-членка като неоснователен и да осъди Комисията на Европейските общности да заплати съдебните разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	C-267/91 и C-268/91, Recueil, стр. I-6097, точка 16.
(
3
)	Наричан по-нататък „АpoG“.
(
4
)	C-322/01, Recueil, стр. I-14887, точка 113.
(
5
)	Федерална република Германия цитира Решение от 31 май 2005 г. по дело Hanner (C-438/02, Recueil, стр. I-4551).
(
6
)	Движението на лекарствени продукти в Европейския съюз се улеснява с приемането на някои директиви, които хармонизират условията за издаване на национално разрешение за търговия, както и правилата за разпространението на едро, класификацията на лекарствените продукти, етикетирането и рекламата. Съдържанието на тези директиви е обединено в Директива 2001/83/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 6 ноември 2001 година за утвърждаване на кодекс на Общността относно лекарствени продукти за хуманна употреба (ОВ L 311, стр. 67; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 33, стр. 3). Общностният законодател въвежда и общностно разрешение за търговия, валидно във всички държави-членки, което понастоящем се урежда с Регламент (ЕО) № 726/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година за установяване на процедури на Общността за разрешаване и контрол на лекарствени продукти за хуманна и ветеринарна употреба и за създаване на Европейска агенция по лекарствата (ОВ L 136, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 44, стр. 83). Накрая свободното движение на лекарствени продукти е улеснено и от приемането през 1985 г. на директиви, установяващи минималното образователно равнище за фармацевти и обхвата на професионалните дейности, които могат да упражняват. Тези директиви са заменени от Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно признаването на професионалните квалификации (ОВ L 255, стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 3).
(
7
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Deutscher Apothekerverband, посочено по-горе (точка 102).
(
8
)	Във връзка с това вж. Решение от 14 октомври 2004 г. по дело Omega (С-36/02, Recueil, стр. I-9609, точка 26 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Решение от 10 януари 2006 г. по дело De Groot en Slot Allium и Bejo Zaden, (C-147/04, Recueil, стр. I-245, точка 70).
(
10
)	Решение от 5 юни 2007 г. по дело Rosengren и др. (C-170/04, Сборник, стр. I-4071, точки 31 и 32).
(
11
)	Решение по дело Keck и Mithouard, посочено по-горе (точка 16).
(
12
)	Във връзка с това вж. Решение от 13 януари 2000 г. по дело TK-Heimdienst (C-254/98, Recueil, стр. I-151, точка 24).
(
13
)	Става дума за правна уредба, която предвижда, че хлебарите, месарите и търговците на хранителни стоки могат да извършват амбулантна търговия в определена административно-териториална единица само ако също така упражняват търговската си дейност в постоянен обект, в който предлагат и стоките, предмет на амбулантна търговия, който се намира в същата административно-териториална единица или в съседна община, която в зависимост от случая може да се намира и в друга държава-членка.
(
14
)	Решение по дело TK-Heimdienst, посочено по-горе (точка 27). Това тълкуване на обхвата на член 28 ЕО по-рано е било прието в Решение от 25 юли 1991 г. по дело Aragonesa de Publicidad Exterior и Publivía (C-1/90 и C-176/90, Recueil, стр. I-4151, точка 24).
(
15
)	Член 3, параграф 1, буква в) ЕО.
(
16
)	Член 2 и член 6, параграф 1 от Директива 2001/83.
(
17
)	Вж. по-специално Решение по дело Deutscher Apothekerverband, посочено по-горе (точка 66 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Решение от 8 юли 2004 г. по дело Комисия/Франция (C-166/03, Recueil, стр. I-6535, точка 15).
(
19
)	Решение от 10 декември 1968 г. по дело Комисия/Италия (7/68, Recueil, стр. 617 и 626).
(
20
)	Решение от 7 март 1989 г. по дело Schumacher (215/87, Recueil, стр. 617, точка 18) и Решение по дело Deutscher Apothekerverband, посочено по-горе (точка 104).
(
21
)	Вж. по-специално в областта на прякото данъчно облагане Решение от 12 септември 2006 г. по дело Cadbury Schweppes и Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, Recueil, стр. I-7995, точка 40); в наказателната област Решение от 2 февруари 1989 г. по дело Cowan (186/87, Recueil, стр. 195, точка 19); и в областта на обществената сигурност Решение от 11 януари 2000 г. по дело Kreil (C-285/98, Recueil, стр. I-69, точки 15 и 16).
(
22
)	Решение от 15 юли 1964 г. по дело Costa (6/64, Recueil, стр. 1141, 1159 и 1160).
(
23
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Aragonesa de Publicidad Exterior и Publivía, посочено по-горе (точка 16).
(
24
)	Този метод на разсъждение се отнася за всички свободи на движение и икономически дейности. Така напр. в областта на игрите Съдът приема, че особеностите от морален, религиозен или културен порядък, също както морално и финансово увреждащите лицето и обществото последици, свързани с игрите и залаганията, могат да са от такова естество, че да обосноват наличието на право на националните органи на преценка, достатъчно за определяне на изискванията, които включва защитата на потребителите и на обществения ред. Съдът обаче взема предвид това право на преценка на държавите-членки при проверката на обосноваността на създаденото със съответното национално законодателство ограничение на свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги (Решение от 6 март 2007 г. по дело Placanica и др. (C-338/04, C-359/04 и C-360/04, Сборник, стр. I-1891, точки 47 и 48).
(
25
)	Решение от 7 юни 2007 г. по дело Комисия/Белгия (C-254/05, Сборник, стр. I-4269, точка 33 и цитираната съдебна практика).
(
26
)	Решение по дело Deutscher Apothekerverband, посочено по-горе (точка 103).
(
27
)	Решение по дело Rosengren и др., посочено по-горе (точка 43).
(
28
)	Пак там (точка 50).
(
29
)	Решение по дело Deutscher Apothekerverband, посочено по-горе (точка 103 и цитираната съдебна практика).
(
30
)	Директива от 16 септември 1985 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, отнасящи се до някои от дейностите в областта на фармацията (ОВ L 253, стр. 34; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 128).
(
31
)	Решение от 28 април 1998 г. по дело Decker (C-120/95, Recueil, стр. I-1831, точка 39).
(
32
)	Решение от 19 април 2007 г. по дело Stamatelaki (C-444/05, Сборник, стр. I-3185, точка 31 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Решение от 13 май 2003 г. по дело Müller-Fauré и van Riet (C-385/99, Recueil, стр. I-4509, точка 67 и цитираната съдебна практика).
(
34
)	Пак там (точки 77—80).
(
35
)	Пак там (точка 80).
(
36
)	34/79, Recuеil, стр. 3795, точка 21.