62024CJ0902
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (deviata komora)
z 22. januára 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 – Zmluva o hypotekárnom úvere indexovanom v cudzej mene, ktorá obsahuje nekalé zmluvné podmienky – Účinky konštatovania nekalej povahy zmluvnej podmienky – Neplatnosť zmluvy – Vnútroštátna judikatúra stanovujúca vznik dvoch nezávislých pohľadávok na vrátenie – Žaloba spotrebiteľa o vrátenie mesačných splátok zaplatených na základe zmluvy – Pohľadávka predajcu alebo dodávateľa zodpovedajúca výške úveru – Vymáhanie – Právo predajcu alebo dodávateľa vzniesť námietku započítania svojej pohľadávky s pohľadávkou spotrebiteľa – Režim rozdelenia trov konania – Odradzujúci účinok zákazu nekalých podmienok – Zásada efektivity – Povinnosť výkladu konformného s právom Únie“
Vo veci C‑902/24 [Herchoski] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Sąd Okręgowy w Warszawie (Krajský súd Varšava, Poľsko) z 19. decembra 2024 a doručený Súdnemu dvoru 22. decembra 2024, ktorý súvisí s konaním:
RM,
EM
proti
Santander Bank Polska S.A.,
SÚDNY DVOR (deviata komora),
v zložení: predseda deviatej komory M. Condinanzi, sudcovia N. Jääskinen a R. Frendo (spravodajkyňa),
generálny advokát: R. Norkus,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
RM a EM, v zastúpení: B. Sobierajska, radca prawny,
–
Santander Bank Polska S.A., v zastúpení: J. Kowalczyk, P. Litwiński, M. Valirakis‑Wołyńska, a R. Wechman, radcowie prawni,
–
poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,
–
portugalská vláda, v zastúpení: A. Pimenta a A. Rodrigues, splnomocnené zástupkyne,
–
Európska komisia, v zastúpení: P. Kienapfel a B. Sasinowska, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288), ako aj zásad efektivity, ekvivalencie, právnej istoty a proporcionality.
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi RM a EM, dvoma spotrebiteľmi s bydliskom v Poľsku, na jednej strane, a Santander Bank Polska S.A. (ďalej len „SBP“), bankou so sídlom v Poľsku, na strane druhej, vo veci návrhu týchto spotrebiteľov na vrátenie súm zaplatených SBP na základe plnenia zmluvy o hypotekárnom úvere, ktorá bola vyhlásená za neplatnú, a námietky, ktorá bola subsidiárne vznesená bankou SBP s cieľom dosiahnuť započítanie tejto pohľadávky s pohľadávkou, ktorú má voči uvedeným spotrebiteľom a ktorá zodpovedá výške tohto úveru.
Právny rámec
Právo Únie
3
Dvadsiate štvrté odôvodnenie smernice 93/13 stanovuje, že „súdy alebo správne orgány členských štátov musia mať k dispozícii primerané a účinné prostriedky na zabránenie ďalšieho uplatňovania nekalých podmienok v zmluvách“.
4
Článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“
5
Článok 7 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.“
Poľské právo
Občiansky zákonník
6
Podľa článku 58 § 1 ustawa – Kodeks cywilny (Občiansky zákonník) z 23. apríla 1964 (Dz. U. z roku 1964, č. 16, položka 93), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „Občiansky zákonník“):
„Právny úkon, ktorý je v rozpore so zákonom alebo vedie k obchádzaniu zákona, je neplatný, pokiaľ relevantné ustanovenie nestanovuje inak, najmä ak stanovuje, že neplatné ustanovenia právneho úkonu sa nahrádzajú príslušnými ustanoveniami zákona.“
7
Článok 405 tohto zákonníka stanovuje:
„Každý, kto bez právneho dôvodu získal majetkový prospech na úkor inej osoby, je povinný vydať tento prospech in natura, a ak to nie je možné, poskytnúť náhradu zodpovedajúcu hodnote tohto prospechu.“
8
Článok 410 uvedeného zákonníka stanovuje:
„1.   Ustanovenia predchádzajúcich článkov sa uplatňujú najmä v prípade bezdôvodného plnenia.
2.   Plnenie je bezdôvodné, ak ten, kto ho splnil, nebol vôbec povinný ho plniť alebo nebol povinný ho plniť osobe, ktorej ho plnil, alebo ak dôvod plnenia zanikol, alebo ak sa nedosiahol sledovaný účel plnenia, alebo ak právny úkon, na základe ktorého bolo potrebné plnenie poskytnúť, bol neplatný a nenadobudol platnosť po poskytnutí plnenia.“
9
Článok 455 tohto zákonníka znie:
„Ak nie je stanovená lehota na plnenie alebo ak lehota na plnenie nevyplýva z povahy záväzku, plnenie sa má poskytnúť bezodkladne po tom, čo bol dlžník vyzvaný na poskytnutie plnenia.“
10
Podľa článku 498 § 1 a 2 Občianskeho zákonníka:
„1.   Ak sú dve osoby súčasne vzájomnými dlžníkmi a veriteľmi, každá z nich môže započítať svoju pohľadávku s pohľadávkou druhej strany, pokiaľ sú predmetom oboch pohľadávok peniaze alebo veci rovnakej akosti označené len podľa druhu, a obe pohľadávky sú vymáhateľné a možno ich uplatniť pred súdom alebo iným štátnym orgánom.
2.   V dôsledku započítania sa obe pohľadávky započítajú do výšky nižšej pohľadávky.“
11
Článok 499 tohto zákonníka znie takto:
„Započítanie sa vykoná vyhlásením predloženým druhej strane. Vyhlásenie má spätnú účinnosť od okamihu, keď sa započítanie stalo možným.“
Občiansky súdny poriadok
12
Článok 98 § 1 ustawa Kodeks postępowania cywilnego (Občiansky súdny poriadok) zo 17. novembra 1964 (Dz. U. z roku 1964, č. 43, položka 296), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „Občiansky súdny poriadok“) stanovuje:
„Strana, ktorá nemala vo veci úspech, je povinná nahradiť protistrane na jej žiadosť náklady nevyhnutné na účinné uplatnenie práv a na účinnú obranu (trovy konania), ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.“
13
Článok 100 Občianskeho súdneho poriadku stanovuje:
„V prípade, že sa nárokom vyhovie len čiastočne, trovy konania budú znášané vzájomne alebo sa pomerne rozdelia. Súd však môže uložiť jednej zo strán povinnosť nahradiť všetky trovy konania, ak protistrana nemala úspech len v malej časti svojich návrhov alebo ak určenie sumy, ktorá jej prináleží bolo podmienené určením vzájomných povinností alebo posúdením súdu.“
14
Podľa článku 102 tohto poriadku:
„V osobitne odôvodnených prípadoch môže súd uložiť strane, ktorá vo veci nemala úspech, povinnosť, aby uhradila len časť trov konania alebo jej povinnosť nahradiť trovy konania nemusí uložiť vôbec.“
15
Článok 203 § 1 uvedeného poriadku stanovuje:
„Žalobu možno vziať späť bez súhlasu žalovaného až do začiatku pojednávania, alebo ak späťvzatie zahŕňa upustenie od podania žaloby, až do vyhlásenia rozsudku.“
16
Článok 2031 toho istého poriadku znie:
„1.   Námietka započítania sa môže zakladať len na pohľadávke:
(1)
žalovaného, ktorá vyplýva z toho istého právneho vzťahu ako pohľadávka uplatnená žalobcom, s výnimkou prípadu, keď je nárok nesporný, potvrdený právoplatným rozhodnutím súdu, rozhodnutím rozhodcovského súdu, dohodou uzavretou pred súdom alebo rozhodcovským súdom, dohodou uzavretou pred mediátorom a potvrdenou súdom, alebo ak sa táto pohľadávka stala na základe dokumentu potvrdzujúceho jej uznanie žalovaným pravdepodobnou;
(2)
týkajúcej sa vrátenia plnenia, na ktoré má jeden zo solidárnych dlžníkov nárok voči ostatným spoludlžníkom.
2.   Žalovaný môže vzniesť námietku započítania najneskôr pri začatí sporu vo veci samej alebo do dvoch týždňov odo dňa, kedy sa jeho pohľadávka stala vymáhateľnou.
3.   Započítanie možno uplatniť len v procesnom podaní. Na takéto podanie sa uplatňujú mutatis mutandis predpisy týkajúce sa žaloby s výnimkou predpisov týkajúcich sa trov konania.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
17
Dňa 28. augusta 2008 uzavreli RM a EM s bankou SBP zmluvu o hypotekárnom úvere vyjadrenom vo švajčiarskych frankoch, na základe ktorej im SBP poskytla úver vo výške 360000 poľských zlotých (PLN) (približne 84634 eur), ktorého splácanie bolo rozložené na obdobie 360 mesiacov (ďalej len „predmetná zmluva“).
18
Predmetná zmluva obsahovala viaceré ustanovenia týkajúce sa podmienok prepočtu medzi švajčiarskym frankom a poľským zlotým (ďalej len „konverzné doložky“).
19
V období od 5. septembra 2008 do 15. marca 2022 SBP prijala od RM a EM mesačné splátky tohto úveru v celkovej výške 327338 PLN (približne 76956 eur).
20
Dňa 17. novembra 2022 RM a EM podali na Sąd Okręgowy w Warszawie (Krajský súd Varšava, Poľsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu, ktorou sa domáhali, aby tento súd vyhlásil predmetnú zmluvu za neplatnú z dôvodu údajne nekalej povahy konverzných doložiek, aby konštatoval, že táto zmluva bez nich nemôže existovať, a aby banke SBP uložil povinnosť vrátiť im sumu 327338 PLN (približne 76956 eur), ktorá zodpovedá mesačným splátkam zaplateným na základe plnenia uvedenej zmluvy, zvýšenú o úroky z omeškania v zákonnej sadzbe od 7. septembra 2022, ako aj povinnosť nahradiť trovy konania.
21
SBP pred vnútroštátnym súdom tvrdila, že predmetná zmluva je platná, a navrhla žalobu zamietnuť, ako aj uložiť RM a EM povinnosť nahradiť trovy konania.
22
Dňa 18. júla 2024 SBP vyzvala RM a EM, aby jej najneskôr do 5. augusta 2024 vrátili sumu 360000 PLN (približne 84634 eur), ktorú prijali v rámci plnenia predmetnej zmluvy.
23
Dňa 9. augusta 2024 SBP doručila RM a EM vyhlásenie, v ktorom ich informovala, že má v úmysle započítať svoju pohľadávku vo výške 360000 PLN (približne 84634 eur) s pohľadávkou, ktorú uplatnili pred vnútroštátnym súdom.
24
Dňa 14. augusta 2024 SBP pred týmto súdom vzniesla námietku započítania týchto dvoch pohľadávok, proti ktorej RM a EM namietali.
25
Dňa 19. decembra 2024 vnútroštátny súd vydal čiastočný rozsudok, v ktorom vyhlásil predmetnú zmluvu za neplatnú na základe článku 58 § 1 Občianskeho zákonníka z dôvodu, že konverzné doložky sú nekalé a že táto zmluva nemôže bez týchto doložiek ďalej existovať.
26
V zostávajúcej časti, pokiaľ ide o námietku započítania vznesenú SBP a dôsledky vyplývajúce z rozhodnutia, ktorým by sa tejto námietke vyhovelo, sa vnútroštátny súd pýta, či výklad ustanovení vnútroštátneho práva, ktorý by ho viedol k tomu, aby rozhodol v tomto zmysle, nie je nezlučiteľný s právom Únie.
27
Vyhlásenie neplatnosti zmluvy má podľa tohto súdu za dôsledok, že podľa článku 405 Občianskeho zákonníka v spojení s jeho článkom 410 je každá zmluvná strana povinná vrátiť druhej zmluvnej strane všetky plnenia poskytnuté na základe tejto zmluvy, ktoré treba v dôsledku tohto vyhlásenia považovať za bezdôvodné.
28
Uvedený súd spresňuje, že každá zo strán má voči tej druhej nárok na vrátenie bezdôvodného plnenia. Konkrétne podľa teórie „dvoch nárokov“, ktorá sa v poľskej judikatúre bežne uplatňuje, pohľadávky oboch strán vyplývajúce z neplatnosti zmluvy existujú samostatne. Každá zo strán by si tak mohla uplatniť svoju pohľadávku voči tej druhej v samostatnom konaní. Naproti tomu súd, na ktorý jedna strana podala žalobu o zaplatenie, nemá možnosť ex offo započítať ich vzájomné pohľadávky. Strana, ktorá chce pristúpiť k započítaniu týchto pohľadávok, by však za podmienok stanovených v článku 2031 Občianskeho súdneho poriadku mohla vzniesť námietku započítania.
29
Podľa vnútroštátneho súdu námietka započítania vznesená bankou SBP v prejednávanej veci spĺňa tieto podmienky a je založená na vyhlásení o započítaní, ktoré je v súlade s podmienkami stanovenými v článkoch 498 a 499 Občianskeho zákonníka. Tejto námietke započítania by sa teda malo vyhovieť.
30
Tento súd sa domnieva, že v dôsledku toho by mal vyhovieť žiadosti RM a EM o vrátenie len čiastočne, a to tak, že od sumy, ktorá im má byť vrátená, odpočíta sumu, ktorá je predmetom započítania, ktorého sa domáha SBP. Suma, ktorú mala v prejednávanej veci táto banka vrátiť RM a EM, predstavovala 401195 PLN (približne 94263 eur), teda 327338 PLN (približne 76956 eur) z dôvodu vrátenia zaplatených mesačných splátok zvýšených o úroky, na ktoré vznikol nárok od 7. septembra 2022 do 5. augusta 2024, teda 73857 PLN (približne 17363 eur). SBP by teda po započítaní s jej pohľadávkou vo výške 360000 PLN (približne 84634 eur) mala byť uložená povinnosť zaplatiť RM a EM sumu 41195 PLN (približne 9685 eur), zvýšenú o úroky z omeškania v zákonnej sadzbe od 6. augusta 2024 do dňa zaplatenia. Pokiaľ ide o trovy konania, uvedený súd sa domnieva, že by ich mal rozdeliť s prihliadnutím na mieru, do akej mala každá zo strán vo veci úspech.
31
Vnútroštátny súd však má pochybnosti o zlučiteľnosti takéhoto rozhodnutia s právom Únie.
32
V prvom rade vnútroštátny súd uvádza, že na jednej strane sa zamietnutím značnej časti žaloby RM a EM môže ohroziť reštitučný účinok a odradzujúci účinok, ktorý v súlade s rozsudkom z 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo a i. (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, body 62 a 63), článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 93/13 spájajú s určením nekalej povahy podmienok obsiahnutých v zmluvách uzavretých so spotrebiteľmi.
33
Na druhej strane, úplné zbavenie predajcu alebo dodávateľa možnosti uplatniť námietku započítania by mohlo porušiť zásady ekvivalencie, proporcionality a právnej istoty, ako aj právo tohto predajcu alebo dodávateľa na účinnú súdnu ochranu. Toto zbavenie by totiž viedlo k značnému obmedzeniu jeho možnosti brániť sa pred súdom, a to tým skôr, že ustanovenia Občianskeho zákonníka a Občianskeho súdneho poriadku mu takúto námietku umožňujú vzniesť. Vnútroštátny súd však uvádza, že Súdny dvor najmä v rozsudku zo 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Premlčacia lehota v prípade nárokov na vrátenie plnenia) (C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 87), vylúčil, že za okolností, ktoré sa mu zdajú byť podobné okolnostiam, o ktoré ide v prejednávanej veci, by sa predajca alebo dodávateľ mohol dovolávať námietky započítania.
34
V druhom rade vnútroštátny súd uvádza, že poľská judikatúra pripúšťa, aby predajca alebo dodávateľ subsidiárne uplatnil námietku započítania, ak v prvom rade tvrdí, že pohľadávka, ktorú spotrebiteľ uplatňuje, nie je odôvodnená, pokiaľ ide o jej podstatu alebo výšku.
35
V tejto súvislosti tento súd konštatuje, že takáto námietka stavia spotrebiteľa do procesnej situácie, ktorá by mohla byť nezlučiteľná s článkom 7 ods. 1 smernice 93/13 a so zásadou efektivity. Spotrebiteľ, ktorý čelí námietke započítania, ktorá bola platne vznesená predajcom alebo dodávateľom, by totiž na základe článku 203 § 1 Občianskeho súdneho poriadku v zásade mal vziať svoj návrh na zaplatenie späť. V praxi by však pre spotrebiteľa bolo ťažké pristúpiť k takémuto späťvzatiu, keďže jeho návrh na zaplatenie je súčasťou žaloby o vyhlásenie neplatnosti zmluvy uzatvorenej s predajcom alebo dodávateľom. Ak by však k späťvzatiu nedošlo, spotrebiteľovi by hrozilo, že jeho žaloba bude čiastočne zamietnutá a v dôsledku toho mu bude uložená povinnosť nahradiť časť trov konania.
36
Podľa vnútroštátneho súdu by procesná situácia spotrebiteľa bola menej zložitá, ak by predajca alebo dodávateľ vzniesol námietku započítania a pri tom by bezpodmienečne uznal neplatnosť zmluvy o úvere uzavretej s týmto spotrebiteľom a existenciu jeho pohľadávky vo výške zodpovedajúcej mesačným splátkam úveru. Tento súd sa však pýta, či vylúčenie možnosti predajcu alebo dodávateľa subsidiárne vzniesť námietku započítania nie je v rozpore so zásadami ekvivalencie, proporcionality a právnej istoty a či neporušuje jeho právo na účinnú súdnu ochranu.
37
Uvedený súd tiež uvádza, že podľa poľskej judikatúry z článku 455 Občianskeho zákonníka vyplýva, že pohľadávka vyplývajúca z povinnosti vrátiť bezdôvodné plnenie poskytnuté v rámci neplatnej zmluvy sa v zmysle článku 498 ods. 1 tohto zákonníka stáva splatnou po výzve na zaplatenie konkrétnej sumy. Takáto pohľadávka však predpokladá neplatnosť tejto zmluvy.
38
Vnútroštátny súd sa v treťom rade pýta, či je s právom Únie zlučiteľná taká krátka lehota na vrátenie, akou je lehota dvoch týždňov, ktorú vo svojej výzve na zaplatenie vyžadovala SBP. V tejto súvislosti z poľskej judikatúry vyplýva, že výraz „bezodkladne“, ktorý je uvedený v článku 455 Občianskeho zákonníka, treba chápať v tom zmysle, že v bežných situáciách musí byť plnenie poskytnuté do štrnástich dní od výzvy na zaplatenie. Keďže SBP konala v súlade s touto judikatúrou, jej pohľadávka by sa z tohto hľadiska mala považovať za splatnú.
39
Tento súd sa konkrétne pýta, či článok 7 ods. 1 smernice 93/13 a zásada efektivity bránia tomu, aby predajca alebo dodávateľ mohol vyzvať spotrebiteľa, aby v krátkej lehote zaplatil sumu, ktorá sa vzhľadom na prostriedky spotrebiteľa zdá byť vysoká. Uvádza však, že v prejednávanej veci vopred informoval RM a EM o dôsledkoch neplatnosti predmetnej zmluvy, najmä o povinnosti vrátiť sumu zodpovedajúcu požičanej istine.
40
Vo štvrtom a poslednom rade vnútroštátny súd pripomína, že RM a EM už mali úspech v konaní, pokiaľ ide o neplatnosť predmetnej zmluvy. V prípade, že by námietku započítania vznesenú bankou SBP zamietol a RM a EM priznal celú sumu, ktorú požadujú, SBP by nemala úspech v celom rozsahu a v súlade s článkom 98 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku by teda musela znášať všetky trovy konania.
41
Naopak, ak by súd tejto námietke započítania vyhovel, nemohol by uložiť povinnosť nahradiť všetky trovy konania banke SBP, ale časť z nich by museli nahradiť RM a EM, keďže nesprávne tvrdili, že táto námietka by mala byť zamietnutá. Po takomto rozdelení vykonanom v súlade s článkom 100 prvou vetou Občianskeho súdneho poriadku by RM a EM bola priznaná len suma 5504 PLN (približne 1293 eur) ako nahraditeľné trovy konania, zatiaľ čo ich výdavky v skutočnosti dosahujú výšku 17334 PLN (približne 4071 eur).
42
Vnútroštátny súd má pochybnosti o tom, či je takýto výsledok zlučiteľný s článkom 6 ods. 1 a článkom 7 ods. 1 smernice 93/13, ako aj so zásadou efektivity. Tento súd by však mohol na základe článku 102 Občianskeho súdneho poriadku prijať rozhodnutie o trovách, ktoré by bolo pre RM a EM priaznivejšie.
43
Za týchto podmienok Sąd Okręgowy w Warszawie (Krajský súd Varšava) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice [93/13], ako aj zásady efektivity, ekvivalencie, proporcionality a právnej istoty v kontexte vyhlásenia zmluvy o hypotekárnom [úvere] za neplatnú v celom rozsahu z dôvodu, že po odstránení nekalých podmienok nemôže ďalej existovať, vykladať v tom zmysle, že bránia súdnemu výkladu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorého:
–
počas súdneho konania o žalobe spotrebiteľa proti banke o vrátenie sumy ekvivalentnej splátkam úveru môže banka účinne vzniesť námietku započítania svojej pohľadávky na vrátenie sumy ekvivalentnej istine úveru s pohľadávkou spotrebiteľa,
–
banka môže účinne vzniesť námietku započítania aj ako subsidiárnu námietku, zatiaľ čo počas súdneho konania v zásade tvrdí, že zmluva o úvere je platná a neobsahuje nekalé zmluvné podmienky,
–
banka môže spotrebiteľa účinne vyzvať na vrátenie sumy ekvivalentnej istine úveru poskytnutého v rámci plnenia neplatnej zmluvy (v dôsledku čoho sa táto pohľadávka banky stane splatnou), zatiaľ čo banka počas súdneho konania v zásade tvrdí, že zmluva o úvere je platná a neobsahuje nekalé zmluvné podmienky,
–
banka môže spotrebiteľovi určiť dvojtýždňovú lehotu na splatenie sumy ekvivalentnej celej istine úveru (v dôsledku čoho sa pohľadávka banky na splatenie sumy ekvivalentnej celej istine úveru stáva splatnou) [a]
–
spotrebiteľovi bude uložená povinnosť nahradiť časť trov konania v rozsahu, v akom bola žaloba o zaplatenie zamietnutá z dôvodu, že bolo vyhovené námietke započítania vznesenej bankou?“
O právomoci Súdneho dvora
44
Portugalská vláda tvrdí, že Súdny dvor nemá právomoc rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, keďže vnútroštátny súd prostredníctvom tohto návrhu žiada Súdny dvor o výklad vnútroštátneho práva.
45
Zo znenia prejudiciálnej otázky vyplýva, že táto otázka sa týka výkladu ustanovení a zásad práva Únie.
46
Keďže Súdny dvor má právomoc vykladať ustanovenia a zásady práva Únie, má právomoc rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania a odpovedať na otázku, ktorú mu položil vnútroštátny súd.
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
47
Poľská vláda tvrdí, že časť prejudiciálnej otázky, ktorá sa týka možnosti predajcu alebo dodávateľa v rámci sporu medzi ním a spotrebiteľom, ktorý sa domáha určenia neplatnosti zmluvy o hypotekárnom úvere, ktorú uzavreli spoločne, vzniesť subsidiárne námietku započítania, pričom v prvom rade tvrdí, že táto zmluva je platná, je neprípustná. Vnútroštátny súd totiž už v čiastočnom rozsudku uvedenom v bode 25 tohto rozsudku rozhodol, že predmetná zmluva je neplatná.
48
V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry odôvodnením návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je formulovanie poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale potreba, ktorá je vnútorne spätá s efektívnym riešením určitého sporu [pozri rozsudky zo 16. decembra 1981, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, bod 18, ako aj z 11. septembra 2025, Banco Santander (Riešenie krízovej situácie banky Banco Popular III), C‑687/23, EU:C:2025:687, bod 35].
49
V prejednávanej veci je nepochybne pravda, že vnútroštátny súd čiastočným rozsudkom vyhlásil predmetnú zmluvu za neplatnú. Súčasne však rozhodol obrátiť sa na Súdny dvor s týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania, keďže usúdil, že potrebuje výklad ustanovení a zásad práva Únie na to, aby mohol v tom istom konaní, ako je konanie, v ktorom vyhlásil tento čiastočný rozsudok, rozhodnúť o zostávajúcej časti žaloby RM a EM, a to vzhľadom na námietku započítania, ktorá v čase, keď bola vznesená, predstavovala vo vzťahu k tvrdeniu o platnosti tejto zmluvy subsidiárny prostriedok obrany.
50
Za týchto okolností nie je zjavné, že by odpoveď na túto časť prejudiciálnej otázky bola hypotetická. Táto odpoveď by totiž mohla byť potrebná na vyriešenie sporu vo veci samej, a najmä na posúdenie súladu vnútroštátneho práva s ustanoveniami práva Únie, o ktorých výklad sa žiada.
51
Návrh na začatie prejudiciálneho konania je preto prípustný v celom rozsahu.
O prejudiciálnej otázke
52
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci konania na základe spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené. V tejto súvislosti je jeho úlohou zistiť zo všetkých skutočností, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ustanovenia práva Únie, ktoré si so zreteľom na predmet sporu vyžadujú výklad (pozri rozsudky z 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, bod 26, a z 25. februára 2025, Alphabet a i., C‑233/23, EU:C:2025:110, bod 33 a citovanú judikatúru).
53
V prejednávanej veci návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje vysvetlenie, ktoré by umožňovalo pochopiť, v čom je zásada ekvivalencie, uvedená v položenej otázke, relevantná.
54
Treba teda konštatovať, že svojou jedinou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 93/13, ako aj zásada efektivity v spojení so zásadami právnej istoty a proporcionality, ako aj s právom na účinnú súdnu ochranu bránia súdnemu výkladu vnútroštátneho práva, ktorý v rámci konania iniciovaného spotrebiteľom s cieľom dosiahnuť určenie neplatnosti zmluvy o hypotekárnom úvere, ktorú uzavrel s predajcom alebo dodávateľom, ako aj vrátenie mesačných splátok zaplatených v rámci plnenia tejto zmluvy, umožňuje, aby tento predajca alebo dodávateľ, ktorý v prvom rade tvrdí, že uvedená zmluva je platná, subsidiárne vzniesol námietku započítania založenú na pohľadávke zodpovedajúcej výške tohto hypotekárneho úveru, keďže táto pohľadávka sa musí považovať za splatnú z dôvodu, že dvojtýždňová lehota stanovená tomuto spotrebiteľovi vo výzve na zaplatenie uplynula a že vyhovenie tejto námietke vedie z dôvodu neúspešného namietania spotrebiteľa proti tejto námietke k rozdeleniu trov konania úmerne k rozsahu, v akom mala každá zo strán vo veci úspech.
55
Podľa článku 6 ods. 1 smernice 93/13 členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva neboli pre spotrebiteľa záväzné.
56
Okrem toho vzhľadom na význam verejného záujmu, na ktorom sa zakladá ochrana spotrebiteľov, ktorí sa voči predajcom alebo dodávateľom nachádzajú v nevýhodnejšom postavení, táto smernica, ako vyplýva z jej článku 7 ods. 1 v spojení s jej dvadsiatym štvrtým odôvodnením, ukladá členským štátom povinnosť stanoviť primerané a účinné prostriedky, „ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo a i., C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, bod 56, ako aj citovanú judikatúru).
57
Vnútroštátny súd je preto povinný neuplatniť nekalú zmluvnú podmienku, ktorá ukladá zaplatenie súm, ktoré sa ukážu byť bezdôvodné. Takáto povinnosť má v zásade reštitučný účinok, ktorý sa vzťahuje na tieto isté sumy, keďže neexistencia takéhoto reštitučného účinku by spochybnila odradzujúci účinok, ktorý článok 6 ods. 1 uvedenej smernice v spojení s jej článkom 7 ods. 1 spája s určením nekalej povahy podmienok obsiahnutých v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcu alebo dodávateľa [pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júna 2023, Bank M. (Dôsledky vyhlásenia zmluvy za neplatnú), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 58 a citovanú judikatúru].
58
Smernica 93/13 však výslovne neupravuje dôsledky neplatnosti zmluvy uzavretej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom po odstránení nekalých podmienok, ktoré obsahuje. Preto prináleží členským štátom, aby určili dôsledky takéhoto konštatovania, pričom pravidlá, ktoré v tejto súvislosti stanovia, musia byť zlučiteľné s právom Únie a najmä s cieľmi sledovanými touto smernicou [rozsudok z 15. júna 2023, Bank M. (Dôsledky vyhlásenia zmluvy za neplatnú), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 64 a citovaná judikatúra].
59
V prejednávanej veci v prvom rade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že situácia, ktorá viedla vnútroštátny súd k podaniu tohto návrhu na Súdny dvor, vychádza z tzv. teórie „dvoch nárokov“, podľa ktorej neplatnosť takejto zmluvy vedie k vzniku dvoch pohľadávok, ktoré môžu byť vymáhané samostatne.
60
V tejto súvislosti už Súdny dvor v prvom rade rozhodol, že článok 7 ods. 1 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej v prípade, že podmienka zmluvy o úvere kvalifikovaná ako nekalá povedie k neplatnosti tejto zmluvy, predajca alebo dodávateľ má právo požadovať od spotrebiteľa vrátenie celej nominálnej výšky poskytnutého úveru bez ohľadu na výšku splátok, ktoré spotrebiteľ uskutočnil na základe tejto zmluvy, a bez ohľadu na výšku zostávajúcej dlžnej sumy (rozsudok z 19. júna 2025, Lubreczlik, C‑396/24, EU:C:2025:460, bod 44).
61
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania pritom vyplýva, že vyhovenie námietke započítania vznesenej predajcom alebo dodávateľom v reakcii na návrh spotrebiteľa na vrátenie plnenia, ktoré poskytol v rámci plnenia zmluvy o hypotekárnom úvere, ktorá bola vyhlásená za neplatnú, vedie k situácii, v ktorej zostáva veriteľom voči druhej strane len strana, ktorá mala najvyššiu pohľadávku. V takejto situácii sú teda skutočne zohľadnené sumy splátok, ktoré spotrebiteľ uhradil v rámci plnenia neplatnej zmluvy, a zostávajúca dlžná suma, takže tento spotrebiteľ nie je povinný vrátiť celú nominálnu sumu získaného úveru.
62
Zásady pripomenuté v bode 60 tohto rozsudku preto nebránia takému výkladu relevantných pravidiel vnútroštátneho práva, ktorý môže viesť k situácii, v ktorej po započítaní dvoch vzájomných pohľadávok, ktorých výšky nie sú rovnaké, má voči druhej strane povinnosť zaplatiť jej dlžnú sumu iba tá strana, ktorá zostáva dlžníkom sumy, ktorá nie je pokrytá jej vlastnou pohľadávkou.
63
Ďalej je pravda, že podľa judikatúry článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 93/13 v spojení so zásadou efektivity bránia súdnemu výkladu vnútroštátneho práva, podľa ktorého v prípade, že zmluva o hypotekárnom úvere, ktorú predajca alebo dodávateľ uzavrel so spotrebiteľom, nemôže po odstránení nekalých podmienok uvedených v tejto zmluve naďalej existovať, tento predajca alebo dodávateľ sa môže dovolávať zádržného práva, ktoré mu umožňuje podmieniť vrátenie plnení, ktoré prijal od tohto spotrebiteľa, tým, aby tento spotrebiteľ predložil ponuku na vrátenie plnení, ktoré sám prijal od uvedeného predajcu alebo dodávateľa, alebo záruku týkajúcu sa vrátenia týchto posledných uvedených plnení, pokiaľ výkon tohto zádržného práva zo strany toho istého predajcu alebo dodávateľa znamená pre uvedeného spotrebiteľa stratu práva na získanie úrokov z omeškania [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Premlčacia lehota v prípade nárokov na vrátenie plnenia), C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 87, a uznesenie z 8. mája 2024, Santander Bank Polska, C‑424/22, EU:C:2024:398, bod 38].
64
Zádržné právo, o ktoré išlo vo veciach, v ktorých bola vydaná táto judikatúra, však spočívalo v tom, že jedna strana podmienila vrátenie plnenia, ktorého bola dlžníčkou vo vzťahu k druhej strane, tým, že sa táto druhá strana zaviaže vrátiť plnenie, ktoré jej prvá strana poskytla. Okrem toho z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že ak by sa námietke započítania vznesenej bankou SBP vyhovelo, výška hlavnej pohľadávky RM a EM by bola v každom prípade zvýšená o úroky z omeškania.
65
Naproti tomu, s výhradou overenia vnútroštátnym súdom, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v poľskom práve má započítanie rovnaký účinok ako poskytnutie plnenia oboma stranami.
66
Za takýchto okolností teda na rozdiel od výkonu zádržného práva, o ktoré išlo vo veciach citovaných v bode 63 tohto rozsudku, započítanie pohľadávok predajcu alebo dodávateľa a spotrebiteľa v zásade nemôže ohroziť ochranu, ktorú spotrebiteľovi zaručuje smernica 93/13.
67
Napokon na účely posúdenia dôsledkov, ktoré má na situáciu spotrebiteľa vyhlásenie zmluvy ako celku za neplatnú, je rozhodujúca vôľa, ktorú spotrebiteľ vyjadril. Systém ochrany zavedený smernicou 93/13 sa totiž neuplatní, ak s tým spotrebiteľ nesúhlasí. Tento spotrebiteľ je po poučení vnútroštátnym súdom oprávnený nenamietať nekalú a nezáväznú povahu zmluvnej podmienky, čím vyjadrí slobodný a vedomý súhlas s predmetnou podmienkou a zabráni tomu, aby zmluva bola vyhlásená za neplatnú. Na to, aby spotrebiteľ mohol vyjadriť svoj slobodný a vedomý súhlas, vnútroštátnemu súdu v tejto súvislosti prináleží, aby v rámci vnútroštátnych procesných predpisov a so zreteľom na zásadu spravodlivosti v občianskoprávnych konaniach objektívne a podrobne strany informoval o právnych dôsledkoch, ktoré môže zrušenie nekalej podmienky vyvolať. Takéto informovanie je o to dôležitejšie, ak neuplatnenie nekalej podmienky môže mať za následok vyhlásenie neplatnosti celej zmluvy, čo prípadne založí nároky na vrátenie plnenia voči spotrebiteľovi [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. marca 2023, M. B. a i. (Účinky vyhlásenia neplatnosti zmluvy), C‑6/22, EU:C:2023:216, body 38 až 41, ako aj citovanú judikatúru].
68
Ak sa však spotrebiteľ napriek tomu, že od príslušného súdu dostal informácie týkajúce sa dôsledkov, ktoré by mohli vyplynúť z vyhlásenia neplatnosti zmluvy, ktorá ho viaže s predajcom alebo dodávateľom, rozhodne, že nebude brániť tomu, aby tento súd vyhlásil túto zmluvu za neplatnú, treba konštatovať, že skutočnosť, že uvedený súd vyhovel návrhu tohto predajcu alebo dodávateľa, aby príslušné pohľadávky oboch strán vyplývajúce z tohto vyhlásenia neplatnosti boli vzájomne započítané, nie je v rozpore s ochranou, ktorú spotrebiteľovi zaručuje smernica 93/13. Takéto započítanie totiž pre predajcu alebo dodávateľa predstavuje jeden z viacerých spôsobov, ktorými môže dosiahnuť vrátenie požičanej istiny, na ktoré má nárok v nadväznosti na vyhlásenie neplatnosti uvedenej zmluvy.
69
Takýto mechanizmus započítania tiež umožňuje predísť tomu, aby sa predajca alebo dodávateľ rozhodol podať samostatnú žalobu na uplatnenie svojej pohľadávky voči spotrebiteľovi, čo by viedlo k znásobeniu konaní, a teda k dodatočným nákladom, čo by nebolo v záujme spotrebiteľa.
70
V druhom rade treba uviesť, že hoci sa osoby údajne poškodené porušením práva Únie môžu dovolávať práva na spravodlivý proces zaručeného článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, toto právo chráni aj žalovaného, a to aj vtedy, ak sa predtým konštatovalo, že žalovaný porušil smernicu 93/13. Právo na spravodlivý proces totiž chráni každú právnickú osobu posudzovanú individuálne. Spotrebiteľské spory teda nie sú vyňaté z procesných záruk vyplývajúcich z tohto článku [pozri analogicky s článkom 101 ZFEÚ rozsudok z 11. júla 2024, Volvo (Predvolanie doručené do sídla dcérskej spoločnosti žalovanej), C‑632/22, EU:C:2024:601, bod 54].
71
Ak by bol predajca alebo dodávateľ zbavený možnosti stanovenej uplatniteľným vnútroštátnym právom vzniesť voči spotrebiteľovi námietku započítania, predstavovalo by to neprimeraný zásah do jeho práva na účinnú súdnu ochranu, keďže by sa nemohol dovolávať tohto prostriedku obrany.
72
Preto vzhľadom na to, že spotrebiteľ môže príslušný súd požiadať, aby v prípade, že tento súd vyhlási zmluvu, ktorú tento spotrebiteľ uzavrel s predajcom alebo dodávateľom, za neplatnú, uložil tomuto predajcovi alebo dodávateľovi povinnosť vrátiť plnenia, ktoré získal od uvedeného spotrebiteľa na základe tejto zmluvy, zásada rovnosti zbraní, ktorá je logickým dôsledkom samotného pojmu spravodlivý proces (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. júla 2022, Nord Stream 2/Parlament a Rada, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, bod 128 a citovanú judikatúru), vyžaduje, aby uvedený predajca alebo dodávateľ mal tiež možnosť dosiahnuť vrátenie plnení, ktoré poskytol tomu istému spotrebiteľovi, a to aj prostredníctvom subsidiárnej námietky započítania pre prípad, že by bol hlavný prostriedok obrany toho istého predajcu alebo dodávateľa, založený na platnosti uvedenej zmluvy, zamietnutý.
73
V tejto súvislosti však treba spresniť, že z judikatúry vyplýva, že článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 93/13 bránia súdnemu výkladu práva členského štátu, podľa ktorého má banka po vyhlásení neplatnosti zmluvy o hypotekárnom úvere právo požadovať od spotrebiteľa sumu presahujúcu vrátenie istiny poskytnutej v rámci plnenia tejto zmluvy, ako aj zaplatenie úrokov z omeškania v zákonnej sadzbe od okamihu výzvy na zaplatenie. S výhradou týkajúcou sa úrokov z omeškania v zákonnej sadzbe banka nemá právo získať odmenu za použitie tejto istiny spotrebiteľom [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. decembra 2023, mBank (Vyhlásenie spotrebiteľa), C‑140/22, EU:C:2023:965, body 62 a 63, ako aj citovanú judikatúru].
74
V rámci subsidiárne vznesenej námietky započítania uvedená výhrada znamená, že pokiaľ predajca alebo dodávateľ tvrdí, že zmluva uzavretá so spotrebiteľom je platná, akákoľvek výzva na zaplatenia, ktorú doručí spotrebiteľovi s cieľom dosiahnuť vrátenie požičanej istiny, nemôže mať účinky, najmä pokiaľ ide o zaplatenie úrokov z omeškania, a to až do konečného vyhlásenia neplatnosti tejto zmluvy.
75
V treťom rade, pokiaľ ide o dĺžku lehoty splatnosti, ktorú môže predajca alebo dodávateľ stanoviť vo výzve na zaplatenie adresovanej spotrebiteľovi, treba konštatovať, že táto lehota patrí medzi informácie týkajúce sa dôsledkov vyhlásenia neplatnosti zmluvy, ktoré musí v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 67 tohto rozsudku príslušný súd poskytnúť tomuto spotrebiteľovi predtým, než môže pristúpiť k takémuto vyhláseniu neplatnosti. Hoci určenie uvedenej lehoty závisí od vnútroštátneho práva, tento súd musí vzhľadom na všetky relevantné okolnosti dbať na to, aby táto lehota spotrebiteľa neodrádzala alebo mu dokonca nebránila dovolávať sa ochrany, ktorú mu priznáva smernica 93/13.
76
Vo štvrtom a poslednom rade pokiaľ ide o dôsledky na trovy konania, ktoré by malo vyhovenie námietke započítania vznesenej predajcom alebo obchodníkom, treba uviesť, že rozdelenie trov konania pred vnútroštátnymi súdmi patrí za predpokladu dodržania zásad ekvivalencie a efektivity do procesnej autonómie členských štátov (rozsudok z 22. septembra 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, bod 34 a citovaná judikatúra).
77
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, ktorá je ako jediná predmetom úvah formulovaných v tejto súvislosti vnútroštátnym súdom, treba pripomenúť, že každý prípad, v ktorom je nastolená otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie vedie k nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, jeho priebeh a jeho osobitosti na jednotlivých vnútroštátnych súdoch. Z tohto hľadiska treba v prípade potreby vziať do úvahy zásady, ktoré sú základom vnútroštátneho súdneho systému, akými sú ochrana práva na obranu, zásada právnej istoty a riadneho priebehu konania (rozsudok z 22. septembra 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, bod 35 a citovaná judikatúra).
78
Hoci zásada efektivity vo všeobecnosti nebráni tomu, aby spotrebiteľ znášal určité trovy súdneho konania, keď podá žalobu o určenie nekalej povahy zmluvnej podmienky (rozsudok zo 7. apríla 2022, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, bod 51), treba tiež poukázať na to, že smernica 93/13 priznáva spotrebiteľovi právo obrátiť sa na súd, aby konštatoval nekalú povahu zmluvnej podmienky a vylúčil jej uplatnenie, teda právo, ktorého účinnosť musí byť zachovaná. Systém rozdelenia trov takéhoto konania preto nesmie spotrebiteľa odrádzať od uplatnenia tohto práva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, bod 37 a citovanú judikatúru).
79
V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd domnieva, že ak by vyhovel námietke započítania vznesenej bankou SBP, nemohol by uplatniť článok 98 § 1 Občianskeho súdneho poriadku, aby jej uložil povinnosť nahradiť všetky trovy konania, keďže RM a EM by nemali úspech v časti svojho návrhu na vrátenie súm, ktoré zaplatili banke SBP na základe predmetnej zmluvy, keďže výška tohto vrátenia by mala byť znížená o sumu zodpovedajúcu výške pohľadávky banky SBP voči nim. Upresňuje, že o toto ustanovenie by sa mohol oprieť, ak by RM a EM proti námietke započítania vznesenej bankou SBP nenamietali a svoj návrh by čiastočne vzali späť. Za týchto okolností sa tento súd domnieva, že je povinný uplatniť článok 100 prvú vetu tohto poriadku a rozdeliť trovy konania s prihliadnutím na mieru, do akej mala každá zo strán úspech. Uvedený súd však uvádza možnosť oprieť sa o článok 102 Občianskeho súdneho poriadku, ktorý mu umožňuje uložiť strane, ktorá vo veci nemala úspech, povinnosť nahradiť len časť trov konania, alebo jej povinnosť nahradiť trovy konania vôbec neuložiť, aby tak o trovách konania rozhodol spôsobom, ktorý je pre žalobcov priaznivejší.
80
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zásada konformného výkladu vnútroštátneho práva s právom Únie vyžaduje, aby vnútroštátne súdy dodržiavali najmä zákaz výkladu vnútroštátneho práva contra legem a urobili všetko, čo je v ich právomoci, pričom zohľadnia vnútroštátne právo ako celok a uplatnia výkladové metódy, ktoré toto právo uznáva, s cieľom zaručiť plnú účinnosť dotknutej smernice a dospieť k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným touto smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, body 118 a 119, ako aj z 15. októbra 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, bod 51 a citovanú judikatúru).
81
Poľská vláda vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že vnútroštátne súdy majú k dispozícii dostatok právnych nástrojov na zabezpečenie účinnosti práv, ktoré spotrebiteľom vyplývajú zo smernice 93/13. Tieto súdy môžu najmä nariadiť náhradu trov na základe článku 102 Občianskeho súdneho poriadku, ktorý stanovuje zásadu spravodlivosti. Na základe zásady konformného výkladu sa uvedené súdy môžu odchýliť od reštriktívneho výkladu tohto článku.
82
Vnútroštátnemu súdu v konečnom dôsledku prislúcha, aby preskúmal, či možno vnútroštátnu právnu úpravu, o ktorú ide vo veci samej, vykladať v súlade so smernicou 93/13, a aby z toho v prípade kladnej odpovede vyvodil právne dôsledky.
83
Konkrétne musí tento súd na jednej strane zabezpečiť účinnosť práva RM a EM dosiahnuť vyhlásenie neplatnosti zmluvy, ktorá obsahuje nekalé podmienky, a vrátenie plnení, ktoré predajca alebo dodávateľ neoprávnene prijal, tým, že zabráni tomu, aby režim rozdelenia trov konania odrádzal spotrebiteľov od uplatňovania práv, ktoré im priznáva smernica 93/13.
84
Na druhej strane musí byť uvedený súd tiež schopný posúdiť všetky okolnosti veci, ktorú prejednáva, aby v prípade potreby zohľadnil prípadnú neexistenciu dobrej viery spotrebiteľov, ktorí napriek informáciám, ktoré im poskytol súd, nesprávne namietajú voči započítaniu vzájomne dlžných pohľadávok medzi týmito spotrebiteľmi a predajcom alebo dodávateľom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, body 42 a 43).
85
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 93/13, ako aj zásada efektivity v spojení so zásadami právnej istoty a proporcionality, ako aj s právom na účinnú súdnu ochranu sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia súdnemu výkladu vnútroštátneho práva, ktorý v rámci konania iniciovaného spotrebiteľom s cieľom dosiahnuť vyhlásenie neplatnosti zmluvy o hypotekárnom úvere, ktorú uzavrel s predajcom alebo dodávateľom, ako aj vrátenie mesačných splátok zaplatených na základe tejto zmluvy, umožňuje, aby tento predajca alebo dodávateľ, ktorý v prvom rade tvrdí, že uvedená zmluva je platná, subsidiárne vzniesol námietku započítania založenú na pohľadávke zodpovedajúcej výške tohto hypotekárneho úveru, pokiaľ sa na jednej strane táto posledná uvedená pohľadávka nepovažuje za splatnú predtým, ako príslušný súd vyhlási neplatnosť tej istej zmluvy, a na druhej strane, že vyhovenie takejto námietke nevedie k rozhodnutiu o trovách konania, ktoré by mohlo spotrebiteľa odradiť od výkonu práv, ktoré mu priznáva táto smernica.
O trovách
86
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:
Článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, ako aj zásada efektivity v spojení so zásadami právnej istoty a proporcionality, ako aj s právom na účinnú súdnu ochranu
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
nebránia súdnemu výkladu vnútroštátneho práva, ktorý v rámci konania iniciovaného spotrebiteľom s cieľom dosiahnuť vyhlásenie neplatnosti zmluvy o hypotekárnom úvere, ktorú uzavrel s predajcom alebo dodávateľom, ako aj vrátenie mesačných splátok zaplatených na základe tejto zmluvy, umožňuje, aby tento predajca alebo dodávateľ, ktorý v prvom rade tvrdí, že uvedená zmluva je platná, subsidiárne vzniesol námietku započítania založenú na pohľadávke zodpovedajúcej výške tohto hypotekárneho úveru, pokiaľ sa na jednej strane táto posledná uvedená pohľadávka nepovažuje za splatnú predtým, ako príslušný súd vyhlási neplatnosť tej istej zmluvy, a na druhej strane, že vyhovenie takejto námietke nevedie k rozhodnutiu o trovách konania, ktoré by mohlo spotrebiteľa odradiť od výkonu práv, ktoré mu priznáva táto smernica.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: poľština.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.