Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICHOLAS
EMILIOU
prednesené
4. septembra
2025(1)
Vec C‑155/24
Nederlandse Voedsel‑ en Warenautoriteit,
Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport,
Philip Morris Benelux BV,
Philip Morris Investments BV,
JT International Company Netherlands BV,
Vereniging Nederlandse Sigaretten‑ & Kerftabakfabrikanten,
Van Nelle Tabak Nederland BV,
British American Tobacco International (Holdings) BV
proti
Stichting Rookpreventie Jeugd
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
College
van
Beroep
voor
het
bedrijfsleven
(Odvolací
súd
pre
správne
spory v hospodárskych
veciach,
Holandsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Aproximácia
právnych
predpisov – Výroba a predaj
tabakových
výrobkov – Smernica
2014/40/EÚ – Maximálne
úrovne
emisií – Metóda
merania – Meranie
emisií
na
základe
noriem
ISO – Článok 4
ods. 1
smernice
2014/40 – Normy
neuverejnené v Úradnom
vestníku
Európskej
únie – Uplatniteľnosť
noriem
ISO
uvedených v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40 – Závery,
ktoré
sa
majú
vyvodiť z rozsudku z 22. februára
2022,
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. (C‑160/20,
EU:C:2022:101) “
I.      Úvod
1.        Prejednávaným
návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
Súdny
dvor
požiadaný o to,
aby v podstate
objasnil
metódu
uplatniteľnú
na
účely
určenia,
či
cigarety
uvedené
na
trh
členského
štátu
neprekračujú
maximálne
úrovne
emisií
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého,
ktoré
sú
stanovené v smernici
2014/40/EÚ
(ďalej
len
„maximálne
úrovne
emisií“).(2) Ide o druhý
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania v rámci
toho
istého
vnútroštátneho
súdneho
konania.
2.        V záujme
pochopenia
dôvodov,
ktoré
podnietili
položené
prejudiciálne
otázky,
treba
podotknúť,
že
smernica
2014/40
stanovuje
aj
metódy,
prostredníctvom
ktorých
sa
má
určiť,
či
sú
tieto
úrovne
dodržané.
Toto
určenie
sa
uskutočňuje
na
základe
viacerých
noriem
Medzinárodnej
organizácie
pre
normalizáciu
(ISO),
ktoré
doposiaľ
neboli
uverejnené v Úradnom
vestníku
Európskej
únie
(ďalej
len
„Úradný
vestník“).
Ako
vysvetlím
podrobnejšie,
dôvodom
je
skutočnosť,
že
tieto
normy
sú
chránené
právami
duševného
vlastníctva
patriacimi
ISO.
3.        Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. potvrdil,
že
na
základe
smernice
2014/40
je
použitie
týchto
noriem
povinné.(3) Konštatoval
však
aj
to,
že
ak
neboli
uverejnené v Úradnom
vestníku,
nemožno
ich
uplatňovať
„voči
jednotlivcom
vo
všeobecnosti“,
zatiaľ
čo
voči
„podnikom“
(ktoré
vyrábajú
alebo
uvádzajú
na
trh
cigarety)
ich
uplatňovať
možno,
ak k nim
tieto
podniky
mali
prístup.(4) Súdny
dvor v dôsledku
tohto
záveru v podstate
rozhodol,
že
ak
by
sa
konštatovalo,
že
normy
ISO
nemožno
uplatniť,
dodržiavanie
maximálnych
úrovní
emisií
by
sa
mohlo
overiť
bez
ich
zohľadnenia.(5)
4.        Toto
objasnenie
bolo
súčasťou
odpovede
poskytnutej
rechtbank
Rotterdam
(súd v Rotterdame,
Holandsko)
konajúcemu o žalobe,
ktorú
podala
okrem
iného
Stichting
Rookpreventie
Jeugd
(Nadácia
pre
prevenciu
užívania
tabaku
medzi
mladými
ľuďmi,
Holandsko;
ďalej
len
„nadácia“).
Táto
účastníčka
konania
tvrdila,
že
keď
sa
cigarety
uvedené
na
vnútroštátny
trh
testujú
inou
(a podľa
môjho
chápania
prísnejšou)
metódou,
než
sú
metódy
podľa
noriem
ISO
uvedených v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40,
prekračujú
maximálne
úrovne
emisií. Uvedený
vnútroštátny
súd
na
základe
odpovede
Súdneho
dvora
prijal
príkaz
na
stiahnutie
dotknutých
cigariet z trhu.
5.        Proti
tomuto
príkazu
podali
odvolanie
najmä
viacerí
výrobcovia
cigariet, a to
na
College
van
Beroep
voor
het
bedrijfsleven
(Odvolací
súd
pre
správne
spory v hospodárskych
veciach,
Holandsko),
ktorý
má
pochybnosti o dôsledkoch
rozsudku
Súdneho
dvora.
6.        Tento
súd
sa
pýta
okrem
iného
to,
či
záver o neuplatniteľnosti
predmetných
noriem
ISO
voči
„jednotlivcom
vo
všeobecnosti“
stále
platí
aj v tom
prípade,
keď k nim
osoba,
ako
je
nadácia,
mala
prístup.
Okrem
toho
sa
pýta,
či
tejto
osobe
zo
smernice
2014/40
vyplýva
právo
domáhať
sa
dodržiavania
maximálnych
úrovní
emisií
(prostredníctvom
uplatnenia
alternatívnej
metódy
merania).
Takisto
chce
zistiť
dôsledky
prípadného
konštatovania,
že
cigarety
(aj
keď
sú
na
trh
uvedené v súlade s požiadavkami
smernice
2014/40) v prípade
merania
takouto
alternatívnou
metódou
prekračujú
maximálne
úrovne
emisií,
pre
výrobcov
cigariet.
7.        Z uvedeného
vyplýva,
že
okrem
otázky
metódy,
ktorá
sa
má
použiť
na
overenie
toho,
či
cigarety,
ktoré
sa
uvádzajú
na
trh,
neprekračujú
maximálne
úrovne
emisií
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého,
sa v uvedenom
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nastoľuje
aj
otázka
právnych
účinkov – v právnom
poriadku
Únie – technických
noriem,
ktoré
boli
vypracované
mimo
inštitucionálnej
štruktúry
Únie,
ktorých
použitie
je
povinné a ktorých
obsah
stále
nie
je
uverejnený v Úradnom
vestníku.
Rovnako
dôležité
je,
že
sa
týka
širšej
otázky
právnej
istoty,
ktorá
by
mala
byť
na
prospech
tým,
ktorí, všeobecne
povedané, dodržiavajú
záväzné
právne
normy, a testuje
základný
predpoklad
voľnej
dostupnosti
práva.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
8.        Podľa
odôvodnenia 8
smernice
2014/40
platí,
že
„v súlade s článkom 114
ods. 3
Zmluvy o fungovaní
Európskej
únie
(ZFEÚ)
by
sa
za
základ
legislatívnych
návrhov
mala
brať
vysoká
úroveň
ochrany
zdravia, a najmä
by
sa
mal
zohľadniť
aktuálny
vývoj
založený
na
vedeckých
faktoch.
Tabakové
výrobky
nie
sú
bežné
komodity a vzhľadom
najmä
na
škodlivé
účinky
tabaku
na
ľudské
zdravie
by
sa
mal
veľký
význam
pripisovať
ochrane
zdravia,
predovšetkým
zníženiu
prevalencie
fajčenia u mladých
ľudí“.
9.        V článku 1
smernice
2014/40
sa
stanovuje,
že
jej
cieľom
„je
aproximovať
zákony,
iné
právne
predpisy a správne
opatrenia
členských
štátov
týkajúce
sa:
a)      zložiek a emisií
tabakových
výrobkov a súvisiacich
nahlasovacích
povinností
vrátane
maximálnych
úrovní
emisií
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého v prípade
cigariet;
…;
aby
sa
uľahčilo
hladké
fungovanie
vnútorného
trhu s tabakovými a súvisiacimi
výrobkami,
pričom
by
sa
malo
vychádzať z vysokej
úrovne
ochrany
ľudského
zdravia,
najmä
pokiaľ
ide o mladých
ľudí, a aby
boli
splnené
záväzky
Únie
vyplývajúce z Rámcového
dohovoru
Svetovej
zdravotníckej
organizácie o kontrole
tabaku
(ďalej
len
‚RDKT‘)“.
10.      Podľa
článku 2
bodu 10
smernice
2014/40
platí,
že
„cigareta“
je
„tabakový
povrazec,
ktorý
sa
môže
spotrebúvať
počas
procesu
horenia a je
bližšie
vymedzený v článku 3
ods. 1
smernice
Rady
2011/64/EÚ“.(6)
11.      Podľa
článku 2
bodu 21
smernice
2014/40
platí,
že
„emisie“
sú
„látky,
ktoré
sa
uvoľňujú
pri
spotrebe
tabakového
alebo
súvisiaceho
výrobku
určeným
spôsobom,
ako
sú
látky
nachádzajúce
sa v dyme
alebo
látky
uvoľňované
počas
procesu
používania
bezdymových
tabakových
výrobkov“.
12.      Článok 3
rovnakej
smernice
sa
zameriava
na
„maximálne
úrovne
emisií
pre
decht,
nikotín,
oxid
uhoľnatý a iné
látky“.
Stanovuje
toto:
„1.      Úrovne
emisií z cigariet
uvedených
na
trh
alebo
vyrobených v členských
štátoch
(ďalej
len
‚maximálne
úrovne
emisií‘)
nesmú
obsahovať
viac
ako:
a)      10 mg
dechtu
na
cigaretu;
b)      1 mg
nikotínu
na
cigaretu;
c)      10 mg
oxidu
uhoľnatého
na
cigaretu.
2.      Komisia
má
právomoc
prijímať
delegované
akty v súlade s článkom 27 s cieľom
znížiť
maximálne
úrovne
emisií
stanovené v odseku 1,
ak
je
to
potrebné
na
základe
medzinárodne
uznávaných
noriem.
…“
13.      Článok 4
smernice
2014/40
sa
zameriava
na
„metódy
merania“.
Znie
takto:
„1.      Hodnoty
emisií
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého z cigariet
sa
merajú
podľa
normy
ISO
4387
pre
decht,
normy
ISO
10315
pre
nikotín a normy
ISO
8454
pre
oxid
uhoľnatý.
Presnosť
meraní
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého
sa
určuje
podľa
normy
ISO
8243.
…
3.      Komisia
má
právomoc
prijímať
delegované
akty v súlade s článkom 27 s cieľom
upraviť
metódy
merania
emisií
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého,
ak
je
to
potrebné
na
základe
vedeckého a technického
vývoja
alebo
medzinárodne
uznávaných
noriem.
…“
14.      Článok 24
ods. 1
smernice
2014/40
má
názov
„Voľný
pohyb“ a stanovuje,
že
„členské
štáty
nesmú z dôvodov
súvisiacich s aspektmi
regulovanými
[smernicou
2014/40] a s výhradou
odsekov 2 a 3
tohto
článku
zakázať
ani
obmedziť
uvádzanie
tabakových
alebo
súvisiacich
výrobkov,
ktoré
sú v súlade s touto
smernicou,
na
trh“.
B.      Vnútroštátne právo
15.      Článok 2.1
Besluit
van
14
oktober
2015,
houdende
samenvoeging
van
de
algemene
maatregelen
van
bestuur
op
basis
van
de
Tabakswet
tot
één
besluit
(Tabaks ‑ en
rookwarenbesluit)
[rozhodnutie
zo
14. októbra
2015 o zlúčení
všeobecných
správnych
opatrení
na
základe
zákona o tabakových
výrobkoch
do
jedného
rozhodnutia
(rozhodnutie o tabakových
výrobkoch a výrobkoch
určených
na
fajčenie);
ďalej
len
„rozhodnutie“]
stanovuje,
že
„maximálne
úrovne
emisií v prípade
cigarety
uvedenej
na
trh
alebo
vyrobenej
cigarety
musia
byť v súlade s článkom 3
ods. 1
[smernice
2014/40]“.
16.      V § 2.1
Regeling
van
de
Staatssecretaris
van
Volksgezondheid,
Welzijn
en
Sport
van
10
mei
2016
houdende
regels
inzake
de
productie,
de
presentatie
en
de
verkoop
van
tabaksproducten
en
aanverwante
producten
(Tabaks ‑ en
rookwarenregeling)
[vyhláška
štátneho
tajomníka
pre
verejné
zdravie,
sociálnu
starostlivosť a šport z 10. mája
2016 o pravidlách
týkajúcich
sa
výroby,
prezentácie a predaja
tabakových a súvisiacich
výrobkov
(vyhláška
ministra o tabakových
výrobkoch a výrobkoch
určených
na
fajčenie)]
stanovuje,
že:
„1.      Metódami
preskúmania,
ktoré
ako
jediné
určujú,
či
cigareta
spĺňa
požiadavky
podľa
§ 2.1
ods. 1
rozhodnutia,
sú
merania
spĺňajúce
tieto
normy:
a)      NEN‑ISO
4387:2000/A1:2008
Cigarety – Stanovenie
celkového
množstva
tuhých
látok a beznikotínovej
sušiny
použitím
analytického
nafajčovacieho
stroja,
pokiaľ
ide o úroveň
emisií
dechtu;
b)      NEN‑ISO
10315:2013
Cigarety – Stanovenie
obsahu
nikotínu v dymových
kondenzátoch,
pokiaľ
ide o úroveň
emisií
nikotínu – Metóda
plynovej
chromatografie;
c)      NEN‑ISO
8454:2007/A1:2009
Cigarety – Stanovenie
obsahu
oxidu
uhoľnatého v plynnej
fáze
cigaretového
dymu,
pokiaľ
ide o úroveň
emisií
oxidu
uhoľnatého – Metóda
NDIR.
2.      Výsledky
meraní
sa
skontrolujú
podľa
normy
NEN
ISO
8243:2013
Cigarety – Odber
vzoriek.“
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
17.      Konanie
vo
veci
samej
bolo
začaté
listom z 31. júla
2018, v ktorom
sa
žiadalo,
aby
Nederlandse
Voedsel ‑ en
Warenautoriteit
(Holandský
úrad
pre
kontrolu
potravín a spotrebiteľských
výrobkov;
ďalej
len
„NVWA“)
zabezpečil,
aby
cigarety s filtrom
na
holandskom
trhu
pri
spotrebe
určeným
spôsobom
neprekračovali
maximálne
úrovne
emisií
stanovené v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40, a to
na
základe
metódy,
ktorá
sa
vo
vedeckej
komunite
vo
všeobecnosti
považuje
za
najbližšiu
určenému
použitiu
cigariet.
18.      Normy
merania
ISO
uvedené v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
podľa
názoru
nadácie
neodzrkadľujú
určené
použitie
cigariet,
pretože
neberú
do
úvahy
spôsob,
akým
sa
cigareta
fajčí, t. j. tak,
že
malé
ventilačné
otvory
vo
filtri
sú
zakryté
perami a prstami
fajčiara.
19.      Nadácia
vychádzala
zo
štúdie
Rijksinstituut
voor
Volksgezondheid
en
Milieu
(Národný
inštitút
pre
verejné
zdravie a životné
prostredie,
Holandsko;
ďalej
len
„RIVM“)
vypracovanej v roku
2018
(ďalej
len
„štúdia
RIVM“), z ktorej
vyplýva,
že
keď
sa
emisie
merajú
takzvanou
metódou
Canadian
Intense,
ich
maximálne
úrovne
sú
značne
prekročené.
Požiadala
preto
NVWA,
aby
nevyhovujúce
cigarety s filtrom
stiahol z vnútroštátneho
trhu.
20.      NVWA
túto
žiadosť
zamietol,
pričom v podstate
vysvetlil,
že
možno
použiť
jedine
metódu
uvedenú v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40.
21.      Nadácia
(spolu s viacerými
ďalšími
subjektmi)
podala
žalobu
na
rechtbank
Rotterdam
(súd v Rotterdame).
Združeniu
Vereniging
Nederlandse
Sigaretten‑ & Kerftabakfabrikanten
(Združenie
holandských
výrobcov
cigariet a tabakových
výrobkov;
ďalej
len
„VSK“)
bol
povolený
vstup
do
konania
ako vedľajšiemu účastníkovi.
Uvedený
súd
rozhodnutím z 20. marca 2020
položil
Súdnemu
dvoru
viaceré
prejudiciálne
otázky
týkajúce
sa
platnosti a výkladu
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40.
22.      Súdny
dvor
na
tieto
otázky
odpovedal
vo
svojom
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.,
ktorého
zhrnutie
sa
uvádza v bodoch 3 a 4
vyššie a ktorým
sa
budem
podrobnejšie
zaoberať
neskôr.
23.      Rechtbank
Rotterdam
(súd v Rotterdame) v reakcii
na
tento
rozsudok
vo
svojom
rozhodnutí
zo
4. novembra
2022
konštatoval,
že
vnútroštátne
ustanovenia,
ktorými
sa
zavádzajú
predmetné
normy
merania
ISO,
voči
nadácii
ako
jednotlivcovi
vo
všeobecnosti
nemožno
uplatňovať a že
metóda,
ktorá
sa v nich
opisuje,
nie
je v súlade
so
smernicou
2014/40,
pretože
sa
ňou
nemerajú
úrovne
emisií
dosahované
pri
spotrebe
cigarety
určeným
spôsobom.
24.      Vzhľadom
na
neexistenciu
metódy
merania,
ktorá
by
bola v súlade
so
smernicou
2014/40,
podľa
názoru
tohto
súdu
nebolo
možné
určiť,
či
cigarety s filtrom
predávané v Holandsku
dodržiavajú
maximálne
úrovne
emisií
pre
cigarety.
Rechtbank
Rotterdam
(súd v Rotterdame)
so
zreteľom
na
štúdiu
RIVM a metódu
Canadian
Intense
konštatoval,
že
existujú
silné
náznaky
toho,
že
cigarety
na
trhu
tieto
úrovne
prekračujú.
Žalobe
nadácie
preto
vyhovel.
25.      Proti
tomuto
rozhodnutiu
podali
odvolanie
NVWA,
Staatssecretaris
van
Volksgezondheid,
Welzijn
en
Sport
(štátny
tajomník
pre
verejné
zdravie,
sociálnu
starostlivosť a šport,
Holandsko;
ďalej
len
„štátny
tajomník“),
VSK a tieto
osoby
(spolu
ďalej
len
„výrobcovia
tabakových
výrobkov
dotknutí
vo
veci
samej“):
Philip
Morris
Benelux
BV a Philip
Morris
Investments
BV
(spolu
ďalej
len
„Philip
Morris“),
JT
International
Company
Netherlands
BV
(ďalej
len
„JTI“),
Van
Nelle
Tabak
Nederland
BV
pôsobiaca
pod
názvom
Imperial
Tobacco
Nederland
(ďalej
len
„Imperial“) a British
American
Tobacco
International
(Holdings)
BV
(ďalej
len
„BAT“).
26.      NVWA a štátny
tajomník
listom z 10. mája
2023
predložili
výsledky
novej
štúdie
RIVM,
ktorú
si
objednal
NVWA,
týkajúcej
sa
úrovní
emisií
cigariet s filtrom
dostupných v Holandsku,
ktoré
boli
merané
metódou
Svetovej
zdravotníckej
organizácie
(ďalej
len
„WHO“)
TobLabNet
SOP
01
(Standard
operating
procedure
for
intense
smoking
of
cigarettes). Z týchto
výsledkov
vyplýva,
že
maximálne
úrovne
emisií
sa
prekračujú.
27.      Za
týchto
okolností
College
van
Beroep
voor
het
bedrijfsleven
(Odvolací
súd
pre
správne
spory v hospodárskych
veciach)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
článok 4
ods. 1
[smernice
2014/40]
vykladať v tom
zmysle,
že
normy
ISO,
ktoré
neboli
uverejnené v [Úradnom
vestníku],
nemožno
bez
výnimky
uplatňovať
voči
jednotlivcom
vrátane
danej
nadácie, a teda
ani v prípade,
ak
sa
dotknutý
jednotlivec
mohol
oboznámiť s týmito
normami a mohol
ich
(za
odplatu)
získať?
2.      Má
sa
skutočnosť,
že
voči
jednotlivcom
nemožno
uplatňovať
článok 4
ods. 1
[smernice
2014/40] – pokiaľ
toto
ustanovenie
odkazuje
na
normy
ISO,
ktoré
neboli
uverejnené v [Úradnom
vestníku] –,
chápať
ako
zákaz
odopretia
práva
dovolávať
sa
maximálnych
úrovní
emisií
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého
stanovených v článku 3
ods. 1
[smernice
2014/40]?
3.      Má
sa
slovné
spojenie
‚pri
spotrebe…
určeným
spôsobom‘,
ktoré
sa
nachádza v definícii
pojmu
‚emisie‘ v článku 2
bode 21
[smernice
2014/40],
vykladať v tom
zmysle,
že
dochádza k čo
najväčšiemu
priblíženiu k ľudskému
fajčeniu,
pričom
potom
by
sa
pri
meraní
muselo
zohľadniť v každom
prípade
čiastočné
zakrytie
malých
ventilačných
otvorov v cigaretovom
filtri
a/alebo
objem
fajčenia a frekvencia
fajčenia,
alebo
sa
tým
myslí
len
spôsob
konzumácie
cigariet
prostredníctvom
procesu
spaľovania?
4a.      Pokiaľ
normy
ISO
uvedené v článku 4
ods. 1
[smernice
2014/40]
vzhľadom
na
odpoveď
na
otázku 3
nie
sú
vhodné
na
meranie
úrovní
emisií:
a) Má
cieľ
vysokej
úrovne
ochrany
verejného
zdravia,
najmä
pokiaľ
ide o mladých
ľudí,
ktorý
sleduje
[smernica
2014/40], v takom
prípade
za
následok,
že
zásada
právnej
istoty a zásada
určitosti
nebránia
tomu,
aby
sa
voči
výrobcom
tabakových
výrobkov
uplatňovala
alternatívna
metóda
merania?
V prípade,
ak
bude
odpoveď
na
otázku 4a s prihliadnutím
na
zásadu
právnej
istoty a zásadu
určitosti
kladná:
4b.      Je
členským
štátom
dovolené,
aby
samy,
prípadne
len
prechodne,
stanovili
alebo
uplatňovali
alternatívnu
metódu
merania a uplatňovali
ju
(aj)
voči
výrobcom
tabakových
výrobkov,
a
4c.      Aký
je
vzťah
medzi
uplatňovaním
alternatívnej
metódy
merania a cieľom
(maximálnej)
harmonizácie a uľahčenia
hladkého
fungovania
vnútorného
trhu,
ktorý
sleduje
[smernica
2014/40]?
5a.      Uplatňujú
sa
naďalej
maximálne
úrovne
emisií
podľa
článku 3
ods. 1
[smernice
2014/40]
neobmedzene,
ak
sa
musí
uplatňovať
alternatívna
metóda
merania?
V prípade,
ak
bude
odpoveď
na
otázku 5a
záporná:
5b.      Je
členským
štátom
dovolené,
aby
samy,
prípadne
len
prechodne,
stanovili
alebo
uplatňovali
alternatívne
maximálne
úrovne
emisií a uplatňovali
ich
(aj)
voči
výrobcom
tabakových
výrobkov,
a
5c.      Aký
je
vzťah
medzi
uplatňovaním
alternatívnych
maximálnych
úrovní
emisií a cieľom
(maximálnej)
harmonizácie a uľahčenia
hladkého
fungovania
vnútorného
trhu,
ktorý
sleduje
[smernica
2014/40]?
6a.      Ak
je
členským
štátom
dovolené
stanoviť
alebo
uplatňovať
alternatívnu
metódu
merania a možno
ju
uplatňovať
voči
výrobcom
tabakových
výrobkov,
má
cieľ
vysokej
úrovne
ochrany
verejného
zdravia,
najmä
pokiaľ
ide o mladých
ľudí,
ktorý
sleduje
[smernica
2014/40], v spojení s článkom 23
ods. 2
tejto
smernice v takom
prípade
za
následok,
že
cigarety
uvedené
na
trh v Holandsku
sa
musia
stiahnuť z trhu,
pokiaľ
nebola
stanovená
žiadna
nová
metóda
merania, a preto
nemožno
zistiť,
či
tieto
cigarety
pri
spotrebe
určeným
spôsobom
neprekračujú
maximálne
úrovne
emisií?
V prípade,
ak
bude
odpoveď
na
otázku 6a
kladná:
6b.      Majú
výrobcovia
tabakových
výrobkov v takom
prípade
nárok
na
prechodné
obdobie?
7.      Ak
bola
stanovená
alebo
sa
uplatňuje
alternatívna
metóda
merania,
prípadne v spojení s alternatívnymi
maximálnymi
úrovňami
emisií,
majú
výrobcovia
tabakových
výrobkov v takom
prípade
nárok
na
prechodné
obdobie,
počas
ktorého
sa
môžu
prispôsobiť
tejto
alternatívnej
metóde
merania a prípadným
alternatívnym
maximálnym
úrovniam
emisií?“
28.      Písomné
pripomienky
predložili
Stichting
Rookpreventie
Jeugd,
Philip
Morris,
JTI,
Imperial a BAT,
holandská,
bulharská,
česká,
maďarská a portugalská
vláda a Európska
komisia.
Uvedené
dotknuté
strany s výnimkou
českej,
maďarskej a portugalskej
vlády
predniesli
ústne
pripomienky
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
10. marca 2025.
IV.    Posúdenie
29.      Vnútroštátny
súd
sa
svojimi
otázkami v podstate
pýta
na
presné
dôsledky
vyplývajúce z rozsudku
Súdneho
dvora
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.
30.      Konkrétnejšie
sa
svojou
prvou
otázkou
pýta,
či
záver,
ku
ktorému
sa
dospelo v tomto
rozsudku,
že
normy
merania
ISO
uvedené v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
nemožno
uplatňovať
„voči
jednotlivcom
vo
všeobecnosti“,
platí v prípade,
že k nim
príslušná
osoba
(ako
je
nadácia)
mala
prístup, a svojou
druhou
otázkou
sa
pýta,
či v prípade,
keď
sa
potvrdí,
že
tieto
normy
ISO
voči
takejto
osobe
nemožno
uplatňovať,
tejto
osobe
zo
smernice
2014/40
vyplýva
právo – v podstate – domáhať
sa
dodržiavania
maximálnych
úrovní
emisií
na
vnútroštátnych
súdoch.
31.      Svojou
treťou a štvrtou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
je
meranie
týchto
úrovní
emisií
metódou
stanovenou
vo
vyššie
uvedených
normách
ISO
primerané, a ak
to
tak
nie
je,
či
orgány
členských
štátov
môžu
alebo
dokonca
musia
použiť
alternatívne
metódy
merania,
akou
je
aj
tá,
na
ktorú
sa
odvoláva
nadácia
na
holandských
súdoch, a či
je
uplatňovanie
takýchto
alternatívnych
noriem
voči
výrobcom
tabakových
výrobkov
zlučiteľné
so
zásadou
právnej
istoty.
32.      Piatou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
záver,
že
vnútroštátne
orgány
môžu
alebo
musia
uplatňovať
alternatívnu
metódu
merania,
má
vplyv
na
uplatniteľnosť
maximálnych
úrovní
emisií
stanovených v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40.
33.      Napokon
šiesta a siedma
otázka
sa v podstate
týkajú
toho,
či
príslušné
cigarety
až
do
stanovenia
alternatívnej
metódy
musia
byť
stiahnuté z trhu a či
sa
musí
stanoviť
prechodné
obdobie v záujme
zmiernenia
negatívnych
dôsledkov,
ktoré
by z takéhoto
opatrenia
vyplývali
pre
dotknuté
podniky.
34.      Na
žiadosť
Súdneho
dvora
sa v týchto
návrhoch
budem
venovať
iba
prvej
až
štvrtej
prejudiciálnej
otázke.
35.      Na to, aby
som
mohol
vykonať
túto
analýzu
(časť B),
budem
sa
zaoberať
rozsudkom
Súdneho
dvora
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. a právnym
problémom,
ktoré
sa v ňom
riešili
(časť A).
Na
záver
uvediem
dodatok, v ktorom
sa
budem
venovať
niektorým
aspektom
pretrvávajúcej
absencie
uverejnenia
predmetných
noriem
ISO
(časť C).
A.      Rozsudok Stichting Rookpreventie Jeugd a i.
36.      Na vysvetlenie
správneho rozsahu
diskutovaného
rozsudku
najprv
zdôrazním
hlavné
prvky
relevantného
právneho
kontextu a kľúčové
časti
odpovede
Súdneho
dvora
(časť 1).
Po
druhé
túto
odpoveď
zasadím
do
kontextu
predchádzajúcej
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
právnych
účinkov
neuverejnených
aktov
práva
Únie
(časť 2).
Po
tretie
sa
budem
zaoberať
pochybnosťami,
ktoré
môžu
vzniknúť v súvislosti s ratio
decidendi
uvedeného
rozsudku
(časť 3), a objasním,
ako
sa
má
toto
ratio
decidendi
chápať
(keďže
toto
objasnenie
je
nevyhnutné
na
zodpovedanie
prejudiciálnych
otázok)
(časť 4).
1.      Právny kontext a kľúčové prvky diskutovaného rozsudku
37.      Pripomínam,
že
na
jednej
strane
musia
cigarety
uvedené
na
trh
alebo
vyrobené v členských
štátoch
dodržiavať
maximálne
úrovne
emisií
určitých
škodlivých
látok
(dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého)
stanovené v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40.
Na
druhej
strane
sa
podľa
článku 4
ods. 1
danej
smernice
hodnoty
emisií
týchto
látok
merajú
podľa
normy
ISO
4387
pre
decht,
normy
ISO
10315
pre
nikotín a normy
ISO
8454
pre
oxid
uhoľnatý.
Presnosť
meraní
sa
navyše
určuje
podľa
normy
ISO
8243.
38.      Vzhľadom
na
to,
že
normy
ISO
zohrávajú v prejednávanej
veci
ústrednú
úlohu,
sa
budem
najprv
stručne
zaoberať
ich
vlastnosťami
[časť a)], a potom
prejdem
na
objasnenie
ich
právnych
účinkov v rámci
práva
Únie,
poskytnuté v diskutovanom
rozsudku
[časť b)].
a)      Normy, ktoré vypracúva ISO
39.      Po
prvé
sa
normy
ISO
vypracúvajú v rámci
pomerne
zložito
pôsobiaceho
postupu,
na
ktorom
sa v rôznych
orgánoch
ISO
zúčastňujú
rôzni
členovia
tejto
organizácie
(aktuálne
zo
174 krajín),
ako
aj
rôzne
verejné
alebo
súkromné
zainteresované
strany.(7) Tieto
normy
sa
opisujú
ako
kodifikácia
technických
znalostí
odborníkmi a pre
odborníkov.(8) ISO
svoje
normy
prezentuje
ako
normy
„vychádzajúce z potrieb
trhu“(9);
samotná
ISO
je
mimovládna
organizácia
(založená
podľa
švajčiarskeho
práva)(10),
ktorej
úlohou
je
„podporovať
rozvoj
normalizácie a súvisiacich
činností
vo
svete s cieľom
uľahčovať
medzinárodnú
výmenu
tovaru a služieb…“(11) (úloha
vypracúvať
jednotné
normy
sa
odzrkadľuje v jej
názve
ISO,
ktorý
je
odvodený
od
gréckeho
slova
„rovný“).
40.      Po
druhé o vypracúvaní
noriem
nerozhoduje
samotná
ISO,
ale
je
výsledkom
žiadostí,
ktoré
predkladajú
najmä
príslušné
vnútroštátne
členské
orgány, a to
zvyčajne
na
základe
žiadostí
odvetvia.(12)
41.      Po
tretie
sú
normy
ISO
samy
osebe
dobrovoľné(13) a zdá
sa,
že
regulačné
orgány
sa o ne
zvyčajne
opierajú
(keď
sa
tak
rozhodnú)
prostredníctvom
odkazu.
Takýto
odkaz
môže
byť
„otvorený“,
pričom
obsahuje
iba
základnú
identifikáciu,
čo
vedie k odkazu
ako
„ISO
10315“,
alebo
môže
identifikovať
konkrétnu
verziu
normy,
čo
vedie k odkazu
ako
„ISO
10315:2021“
(uvedený
rok
odkazuje
na
poslednú
dostupnú
aktualizáciu
alebo
potvrdenie
normy).
Podotýkam,
že
odkaz v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
je
„otvorený“,
zatiaľ
čo
holandský
vnútroštátny
„vykonávací
predpis“
je
konkrétny.(14)
42.      Po
štvrté
sa
na
normy
ISO
vzťahujú
práva
duševného
vlastníctva
patriace
ISO(15) a v zásade k nim
možno
získať
prístup
za
odplatu.
Na
ilustráciu
uvediem,
že v čase
vypracúvania
týchto
návrhov
sa
predmetné
normy
ISO
dali
kúpiť
(od
ISO)
za
cenu
132 švajčiarskych
frankov
(CHF) v prípade
normy
ISO
4387:2019 a za
cenu
65 CHF v prípade
každej z noriem
ISO
10315:2021,
ISO
8454:2024 a ISO
8243:2013.(16)
43.      Po
piate
sa
predaj
noriem
ISO
prezentuje
ako
významný
zdroj
príjmov
ISO(17),
aj
keď
spoločne s ďalšími
zdrojmi,
ako
sú
príspevky
členov,
poskytovanie
služieb,
príspevky
darcov
na
konkrétne
činnosti
ISO
alebo
prípadne
finančné
prostriedky
získané z iných
zdrojov.(18)
44.      Napokon
platí,
že
normy
ISO
sú v zásade
dostupné v angličtine,
vo
francúzštine a v ruštine,
ktoré
sú
úradnými
jazykmi
ISO.(19) Jednotlivé
členské
orgány
môžu
vypracovať
preklady
do
iných
jazykov
(ktoré
ISO
za
istých
podmienok
môže
považovať
za
oficiálne
preklady).(20) Zdá
sa,
že
normy
ISO, o ktoré
ide v tejto
veci,
sa
na
predaj
ponúkajú
(zo
strany
ISO) v angličtine a vo
francúzštine.(21) Vnútroštátne
verzie
týchto
noriem
sú
zrejme
dostupné
(iba) v angličtine.(22)
45.      Po
tomto
objasnení
teraz
prejdem
na
právne
účinky,
ktoré
majú
predmetné
normy
ISO v právnom
poriadku
Únie.
b)      Predmetné normy ISO v právnom poriadku Únie
46.      Po
prvé
podotýkam,
že
diskutovaný
rozsudok
je
prvým
rozsudkom, v ktorom
sa
Súdny
dvor
zaoberal
právnymi
účinkami
externe
vypracovanej
technickej
normy v práve
Únie.
Je
pravda,
že
súvisiaca
otázka
bola
jadrom
zásadného
rozsudku
James
Elliott, v ktorom
Súdny
dvor
konštatoval,
že
norma
schválená
Európskym
výborom
pre
normalizáciu
(ďalej
len
„CEN“)
je
súčasťou
práva
Únie.
Súdny
dvor k tomuto
záveru
dospel
aj
napriek
tomu,
že predmetná
norma
nebola
uverejnená v Úradnom
vestníku
(uverejnený
bol
iba
odkaz
na
túto
normu).(23)
47.      V tomto
rozsudku
sa
však
neriešili
právne
dôsledky
absencie
uverejnenia. V danej
veci
bolo
pre
Súdny
dvor
hlavnou
otázkou
to,
či
má
právomoc
dotknutú
normu
vykladať.
Táto
otázka
bola
zodpovedaná
kladne a skutočnosť,
že
norma
nebola
uverejnená,
sa
ani
nespomenula a už
vôbec
sa o nej
nediskutovalo.
Keď
bol
teda
Súdny
dvor v rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. požiadaný o to,
aby
zaujal
stanovisko k platnosti
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
(keďže
odkazuje
na
neuverejnené
normy
ISO), o svoj
rozsudok
James
Elliott
sa
opierať
nemohol
(a ani
sa
oň
neopieral).
48.      Súdny
dvor
po
prvé
potvrdil,
že
meranie
dodržiavania
maximálnych
úrovní
emisií
sa
musí
uskutočňovať v súlade s metódami
merania
vyplývajúcimi z noriem
ISO,
na
ktoré
odkazuje článok 4 ods. 1
(pričom,
ako
pripomína
bulharská
vláda,
akákoľvek
iná
metóda
je
vylúčená).(24)
49.      Po
druhé
Súdny
dvor
konštatoval,
že
skutočnosť,
že
normotvorca
Únie
stanovil
metódy
merania s odkazom
na
(externe
vypracované)
normy
ISO,
ktoré
neboli
uverejnené v Úradnom
vestníku,
nemá
vplyv
na
platnosť
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40.
50.      Táto
otázka
sa
skúmala z viacerých
hľadísk, a to
najmä z hľadiska
zásady
právnej
istoty.
Konštatovalo
sa,
že
táto
zásada
bola
dodržaná,
pretože
odkaz
na
normy
merania
ISO v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
bol
podľa
Súdneho
dvora
jasný,
presný a predvídateľný a samotná
uvedená
smernica
bola
uverejnená v Úradnom
vestníku.(25)
51.      Súdny
dvor
však
takisto
pripomenul,
že
zásada
právnej
istoty
bráni
použitiu
aktov
práva
Únie
voči
fyzickým a právnickým
osobám
skôr,
než
tieto
osoby
mali
možnosť
sa s nimi
oboznámiť
prostredníctvom
ich
uverejnenia v Úradnom
vestníku.(26) V súvislosti s normami
merania
ISO
(ktoré
sú
podľa
uvedenej
smernice
záväzné)
konštatoval,
že
ich
možno
uplatňovať
„voči
jednotlivcom
vo
všeobecnosti
len
vtedy,
ak
tieto
normy
boli
uverejnené v [Úradnom
vestníku]“(27).
Takisto
však
dodal,
že
ak
„podniky“
(ktoré
vyrábajú
alebo
uvádzajú
na
trh
cigarety)
mali
prístup k ich
oficiálnej a autentickej
verzii,
tieto
normy
voči
nim
uplatňovať
možno.(28)
52.      Po
tretie
so
zreteľom
na
záver,
že
článok 4
ods. 1
smernice
2014/40
nemožno
uplatňovať
„voči
jednotlivcom
vo
všeobecnosti“,
pokiaľ
stanovuje
použitie
neuverejnených
noriem
ISO,
Súdny
dvor v bode 74
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. konštatoval,
že
vnútroštátnemu
súdu v danej
veci
prináleží,
aby
„posúdil,
či
metódy
skutočne
použité
pri
meraní
úrovní
emisie
[dotknutých
škodlivých
látok]
sú v súlade
so
smernicou
2014/40,
bez
toho,
aby
prihliadal
na
jej
článok 4
ods. 1“.
53.      Súdny
dvor
týmto
spôsobom
potvrdil
právomoc
vnútroštátneho
súdu
použiť
alternatívnu
metódu
merania
(ktorej
všeobecné
charakteristiky
vymedzil)(29),
„ak“,
ako
dodal,
„článok 4
ods. 1
smernice
2014/40
nemožno
uplatňovať
voči
jednotlivcom“(30).
54.      Z uvedeného
vyplýva,
že
ratio
decidendi
tohto
rozsudku
zahŕňa
dva
hlavné
prvky:
potvrdenie
platnosti
vyššie
uvedeného
ustanovenia a zároveň
pripomienku
týkajúcu
sa
jeho
(podmienenej)
uplatniteľnosti.
55.      Ako
teraz
vysvetlím,
toto
riešenie
vychádza z predchádzajúcej
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
právnych
účinkov
neuverejnených
aktov
práva
Únie a ďalej
ju
rozvíja.
2.      Platnosť verzus uplatniteľnosť aktov práva Únie
56.      Uvedené
rozlišovanie
vyplýva z judikatúry
Súdneho
dvora,
podľa
ktorej
skutočnosť,
že
akt
práva
Únie
nie
je
uverejnený v Úradnom
vestníku
(aj
keď
mal
byť),
vedie k jeho
neuplatniteľnosti
voči
jednotlivcom
(fyzickým
alebo
právnickým
osobám),
ale
nemá
vplyv
na
jeho
platnosť.
57.      Súdny
dvor
predovšetkým v rozsudku
Skoma‑Lux(31) stanovil,
že
colné
orgány
nemôžu
colné
predpisy
Únie
uplatňovať
voči
dovozcovi,
ak
príslušné
jazykové
znenie
uplatniteľného
nariadenia
Únie v predmetnom
čase
nebolo
uverejnené v Úradnom
vestníku.
Súdny
dvor v tomto
kontexte
takisto
objasnil,
že
absencia
uverejnenia
príslušného
jazykového
znenia
je
otázkou
neuplatniteľnosti
danej
právnej
úpravy
voči
jednotlivcom,
no
nemá
vplyv
na
záväznú
povahu
dotknutých
ustanovení
voči
danému
členskému
štátu(32) (čo
znamená,
že
dotknutý
jednotlivec
sa o ne
môže
opierať
vo
vzťahu k orgánom
verejnej
moci).(33) Platí
teda,
že
dôsledkom
neuverejnenia
alebo
až
neskoršieho
uverejnenia
takéhoto
aktu
je v skutočnosti
odklad
uplatniteľnosti
povinností
uložených
jednotlivcom
až
do
uverejnenia
dotknutého
jazykového
znenia v Úradnom
vestníku.(34)
58.      Súdny
dvor
rovnaké
riešenie
prijal
vo
veci
Heinrich(35) týkajúcej
sa
cestujúceho v leteckej
doprave,
ktorého
nepustili
do
lietadla,
pretože
si
na
palubu
vzal
tenisové
rakety.
Súdny
dvor v danom
rozsudku
konštatoval,
že
(neuverejnená)
príloha k (uverejnenému)
nariadeniu,
kde
sa
uvádzajú
predmety,
ktoré
cestujúci v leteckej
doprave
nemôžu
priniesť
na
palubu
lietadla,
nie
je
voči
danému
jednotlivcovi
uplatniteľná.
59.      Súdny
dvor
vo
vyššie
uvedených
veciach
(na
ktoré
odkazuje
rozsudok
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.)
pripomenul,
že
„imperatív
právnej
istoty
vyžaduje,
aby
právna
úprava
[Únie]
umožnila
dotknutým
osobám
poznať s istotou
rozsah
povinností,
ktoré
im
ukladá,
čo
možno
zabezpečiť
iba
riadnym
uverejnením
uvedenej
právnej
úpravy…“.(36) Súdny
dvor
takisto
vysvetlil,
že
iný
prístup
„by
viedol k tomu,
že
jednotlivci…
by
znášali
negatívne
dôsledky
nedodržania
povinnosti,
ktorú
mala
administratíva
Spoločenstva,
sprístupniť
im…
celé
acquis
communautaire…“.(37)
60.      Zatiaľ
čo
sa
Súdny
dvor v rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. o tieto
predpoklady
opieral,
stanovil
aj
výnimku z hlavného
pravidla,
ktoré z nich
vyplýva.(38)
61.      V rozsudku
Skoma‑Lux
totiž
Súdny
dvor
veľmi
jasne
uviedol,
že
záver
týkajúci
sa
neuplatniteľnosti
neuverejneného
aktu
práva
Únie
voči
fyzickým a právnickým
osobám
platí
bez
ohľadu
na
to,
či k nemu
takáto
osoba
mala
prístup
iným
spôsobom.(39) V diskutovanom
rozsudku
však
Súdny
dvor
vychádzal
zo
skutočnosti,
že
vnútroštátne
normalizačné
orgány
môžu
na
požiadanie
poskytnúť
prístup k oficiálnej a autentickej
verzii
noriem
ISO,(40) a dospel k záveru,
že
ak
bolo
možné
získať k týmto
normám
prístup,
voči
podnikom
ich
možno uplatňovať.
Súdny
dvor
konštatoval
ich
neuplatniteľnosť
voči
„jednotlivcom
vo
všeobecnosti“
iba
pre
prípad,
keď
sa
takýto
prístup
získať
nedal. V rámci
riešenia
dôsledkov
takejto
neuplatniteľnosti
navyše
takisto
uviedol,
že
vnútroštátny
súd
má
možnosť
overiť
dodržiavanie
maximálnych
úrovní
emisií
na
základe
alternatívnej
metódy
merania (bod 74).
62.      Ako v podstate
na
pojednávaní
podotkla
holandská
vláda,
právne
dôsledky
predovšetkým
bodu 74
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. (v spojení s potvrdenou
záväznou
povahou
predmetných
noriem
ISO)
si
vyžadujú
objasnenie.
To
si
zase
vyžaduje
preskúmanie
rozlišovania
medzi
kategóriou
„jednotlivcov
vo
všeobecnosti“
na
jednej
strane a kategóriou
„podnikov“
na
druhej
strane,
ktoré
stanovil
Súdny
dvor,
na
účely
zistenia,
či a kedy
možno
predmetné
normy
merania
ISO
považovať
za
uplatniteľné.
3.      Mal by sa diskutovaný rozsudok vykladať „úzko“ alebo „široko“?
63.      Z predchádzajúcej
časti
vyplýva,
že
Súdny
dvor v rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. konštatoval,
že
predmetné
normy
ISO
možno
uplatňovať
voči
podnikom,
ak k nim
majú
prístup.
Súdny
dvor
takisto
uznal
možnosť
uplatniť
alternatívnu
metódu
merania v prípade,
že
normy
ISO
nemožno
považovať
za
uplatniteľné
voči
„jednotlivcom
vo
všeobecnosti“.
So
zreteľom
na
uvedené
je
jadrom
prejednávanej
veci
dospieť k zisteniu,
či
vnútroštátne
orgány
môžu
takúto
alternatívnu
metódu
uplatňovať
iba v prípade,
že
dotknutý
podnik
nemal k daným
normám
prístup,
alebo
či
tak
môžu
urobiť v prípade,
že
osoba,
akou
je
aj
daná
nadácia
(patriaca k „jednotlivcom
vo
všeobecnosti“),
podá
žalobu,
ktorou
sa
domáha
stiahnutia
cigariet z trhu
(bez
ohľadu
na
to,
či
dotknuté
podniky
mali k predmetným
normám
ISO
prístup a či
ich
dodržiavali).
64.      Pokiaľ
ide o tieto
aspekty,
so
zreteľom
na
výslovné
konštatovanie v bode 52
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.,
podľa
ktorého
neuverejnené
normy
ISO
možno
uplatňovať
voči
podnikom,
ak k nim
tieto
podniky
majú
prístup,
konštatovanie v bode 74
rovnakého
rozsudku
zrejme
naznačuje,
že
vnútroštátny
súd
môže
ignorovať
článok 4
ods. 1
smernice
2014/40 a použiť
alternatívnu
metódu
merania,
ak
sa
konštatuje,
že
dotknuté
podniky k predmetným
normám
ISO
nemali
prístup.
65.      Tento
záver
je
podporený
skutočnosťou,
že
bod 79
rozsudku a bod 5
jeho
výroku
(týkajúci
sa
úvah,
ktorých
súčasťou
sú
body 74 a 79)
sú
formulované
ako
hypotéza.(41) Tieto
časti
rozsudku
opisujú
charakteristiky
alternatívnej
metódy
merania
v prípade,
ak
článok 4
ods. 1
smernice
2014/40
nemožno
uplatňovať
voči
dotknutým
„jednotlivcom“.
Súčasne
platí,
že
jedinou
časťou
odôvodnenia
Súdneho
dvora,
ktorá
uplatniteľnosť
predmetných
noriem
ISO
podmieňuje
splnením
nejakej
podmienky,
je
bod 52
daného
rozsudku,
kde
Súdny
dvor
potvrdzuje
uplatniteľnosť
noriem
ISO
voči
„podnikom“
(ak k nim
majú
prístup).
66.      Za
týchto
okolností
zrejme z uvedeného
vyplýva,
že
možnosť
vnútroštátneho
súdu
použiť
alternatívnu
metódu
merania
(potvrdená v bode 74
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.)
je
daná
vtedy,
keď
dotknuté
podniky
(ako
špecifická
kategória
„jednotlivcov“
uvedených v bode 79
tohto
rozsudku a bode 5
jeho
výroku)
nemajú k relevantným
normám
ISO
prístup.
67.      Tento
výklad
zodpovedá
rozsahu
alebo
chápaniu
diskutovaného
rozsudku,
ktorý
budem
označovať
ako
„úzky“.
68.      Prejednávaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
však
vychádza z predpokladu,
že
ratio
decidendi
tohto
rozsudku
sa
práveže
na
tento
úzky
rozsah
neobmedzuje,
ale
takisto z neho
vyplýva,
že
absencia
uverejnenia
predmetných
noriem
ISO
znamená,
že
ich
nemožno
uplatňovať
voči
iným
osobám,
akou
je
aj
daná
nadácia,
čo
má
špecifické
právne
dôsledky.
69.      V kontexte
veci
samej
toto
chápanie
znamená
(alebo
by
mohlo
znamenať,
keďže
otázka,
či
je
to
naozaj
tak,
je
zahrnutá
medzi
položenými
prejudiciálnymi
otázkami),
že
zatiaľ
čo
cigarety
uvedené
na
trh
dotknutými
podnikmi
neprekračujú
maximálne
úrovne
emisií
vymedzené v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40,
keď
sa
meranie
uskutočňuje
na
základe
noriem
ISO
uvedených v článku 4
ods. 1
rovnakej
smernice,
osoba,
akou
je
daná
nadácia,
môže
úspešne
tvrdiť,
že
maximálne
úrovne
emisií
neboli
dodržané, a to
na
základe
alternatívnej
metódy
merania. Z toho
by
vyplývalo,
že
na
to,
aby
dotknutý
podnik
mohol
cigarety
uviesť
na
trh
(alebo
ich
na
ňom
ponechať),
by
maximálne
úrovne
emisií
museli
byť
dodržané
aj
pri
meraní
takouto
alternatívnou
metódou.
70.      Dôkazom
takéhoto
chápania
možných
dôsledkov
vyššie
uvedeného
rozsudku,
ktoré
budem
označovať
ako
„široké“,
je
obsah
položených
prejudiciálnych
otázok.
Pripomínam,
že
vnútroštátny
súd
sa
pýta
predovšetkým
na
to,
či
sa
záver o neuplatniteľnosti
predmetných
noriem
ISO
voči
„jednotlivcom
vrátane
danej
nadácie“
uplatňuje
aj v prípade,
keď
mala
nadácia k týmto
normám
prístup,
alebo
či
je
uplatňovanie
alternatívnej
metódy
merania
voči
výrobcom
tabakových
výrobkov v rozpore
so
zásadou
právnej
istoty
(pričom
tieto
otázky
sa
nastoľujú v kontexte
vnútroštátneho
konania, v ktorom
je
zrejme
nepochybné,
že
výrobcovia
tabakových
výrobkov v skutočnosti
mali k predmetným
normám
ISO
prístup a že
požiadavky
smernice
2014/40
splnili).
71.      Zatiaľ
čo
toto
široké
chápanie
diskutovaného
rozsudku
mohlo
byť
podnietené
spôsobom,
akým
sa v danom
rozsudku
používajú
pojmy
„podniky“ a „jednotlivci
vo
všeobecnosti“
(ktorý – uznávam – môže
viesť k nejasnostiam),
ďalej
vysvetlím,
prečo
sa
ratio
decidendi
tohto
rozsudku
musí
chápať v úzkom
zmysle,
ktorý
sa
opisuje v bodoch 64
až
67
vyššie.
4.      Objasnenie ratio decidendi
72.      Po
prvé
pripomínam,
že – ako
Súdny
dvor
objasnil
vo
vyššie
uvedenom
rozsudku – článok 4
ods. 1
smernice
2014/40
ukladá
podnikom,
ktoré
vyrábajú
alebo
uvádzajú
na
trh
cigarety,
povinnosť
používať
normy
merania
ISO
uvedené v tomto
ustanovení.
73.      So
zreteľom
na
to
by
uplatnenie
širokého
chápania
diskutovaného
rozsudku
viedlo k úplnej
absencii
predvídateľnosti a právnej
istoty,
pokiaľ
ide o to,
či
tieto
cigarety
možno
uviesť
na
trh
alebo
nie,
ako v podstate
na
pojednávaní
podotkla
holandská
vláda.
Zatiaľ
čo
možnosť
uviesť
cigarety
na
trh
vyplýva už
len
zo
splnenia
uplatniteľných
požiadaviek
stanovených v smernici
2014/40,
široké
chápanie
umožňuje,
aby
sa
táto
možnosť
spochybňovala
vždy,
keď
sa
súkromná
osoba
(iná
ako
podnik,
ktorý
vyrába
alebo
uvádza
na
trh
cigarety)
rozhodne
podať
žalobu,
ktorou
sa
bude
domáhať
stiahnutia
daných
cigariet z trhu.
Alternatívna
metóda
by
sa
navyše
mohla
začať
uplatňovať
jedine
na
základe
právnych
krokov
osoby,
akou
je
aj
daná
nadácia,
pretože
bez
nich
by
neexistoval
žiadny
dôvod
na
jej
uplatnenie,
vzhľadom
na
to,
že
Súdny
dvor
jasne
potvrdil
záväznosť
predmetných
noriem
ISO
vo
vzťahu k podnikom
(s výnimkou
prípadu,
keď k nim
nemajú
prístup).
Inak
povedané,
podmienky,
za
ktorých
by
sa
predmetné
výrobky
mohli
uvádzať
na
trh a ktoré
by
príslušné
podniky
museli
splniť,
by
sa
líšili v závislosti
od
toho,
či
dôjde k podaniu
žaloby a či
túto
žalobu
podá
na
jednej
strane
niektorý z „jednotlivcov
vo
všeobecnosti“
alebo
na
druhej
strane
štátny
orgán
či
konkurent.
74.      Po
druhé
podľa
odseku 1 v rámci
článku 24
smernice
2014/40 s názvom
„Voľný
pohyb“
platí,
že
„členské
štáty
nesmú z dôvodov
súvisiacich s aspektmi
regulovanými
[smernicou
2014/40]
zakázať
ani
obmedziť
uvádzanie
tabakových
alebo
súvisiacich
výrobkov,
ktoré
sú v súlade s touto
smernicou,
na
trh“.
Hoci
článok 24
obsahuje
dve
výnimky,
ani
jedna z nich
nie
je v prejednávanej
veci
relevantná.(42) Prijatie
širokého
chápania
rozsudku a umožnenie
osobe,
akou
je
aj
daná
nadácia,
aby v podstate
zabránila
uvedeniu
cigariet,
ktoré
spĺňajú
požiadavky
smernice
2014/40,
na
trh,
by
teda
viedlo k tomu,
že
článok 24
ods. 1
smernice
2014/40
by
bol
zbavený
potrebného
účinku,
vnútroštátne
orgány
by
boli
nútené
konať v rozpore s týmto
ustanovením a došlo
by k ohrozeniu
dosiahnutého
stupňa
harmonizácie.(43)
75.      Po
tretie
by
široké
chápanie
takisto
oklieštilo právomoc
upraviť
uplatniteľné
metódy
merania,
„ak
je
to
potrebné
na
základe
vedeckého a technického
vývoja
alebo
medzinárodne
uznávaných
noriem“,
ktorá
sa
zveruje
Komisii v článku 4
ods. 3
smernice
2014/40.
76.      Hoci
ignorovanie
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
(ak
daný
podnik
nemá
prístup k uplatniteľným
normám
ISO)
samozrejme
má
dopad
na
právomoc
Komisie,
ide o nevyhnutný
dôsledok
neuplatniteľnosti
spôsobenej
neuverejnením v Úradnom
vestníku.
Tento
dôsledok
však
nie
je
dôvodom
na
to,
aby
sa
inej
osobe
zverila
právomoc
zasahovať
do
obsahu
povinnosti v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
zameranej
na
inú
kategóriu
osôb.(44)
77.      Po
štvrté
by
bolo
prijatie
širokého
chápania
diskutovaného
rozsudku v rozpore
so
záverom
Súdneho
dvora v rozsudku
Skoma‑Lux,
podľa
ktorého
by
uplatňovanie
povinností
vymedzených v neuverejnených
aktoch
práva
Únie
viedlo k tomu,
že
dotknutí
jednotlivci
by
znášali
negatívne
dôsledky
toho,
že
administratíva
Únie
im
nesprístupnila
príslušné
pravidlá
práva
Únie.(45)
78.      Hoci
uvedený
rozsudok
zavádza
výnimku z daného
predpokladu
(pretože
umožňuje
podmienenú
uplatniteľnosť
predmetných
neuverejnených
noriem
ISO),
široké
chápanie
tohto
rozsudku
by v tejto
súvislosti
malo
pre
dotknutých
jednotlivcov
(výrobcov
tabakových
výrobkov)
obzvlášť
závažné
negatívne
dôsledky.
Bez
ohľadu
na
skutočnosť,
že
dodržali
predmetnú
neuverejnenú
normu,
môže
byť
daná
norma
na
ich
úkor
nahradená
inou,
ktorá
na
rozdiel
od
predmetných
noriem
ISO
nie
je
(ani
len)
identifikovaná
vopred.
79.      Po
piate
by
bola
výsledná
situácia
takisto v rozpore s konštatovaním
Súdneho
dvora v rozsudku
Sevince, o ktorého
dôsledkoch
sa
hovorilo
na
pojednávaní a podľa
ktorého
absencia
uverejnenia
aktu
práva
Únie
nebráni
tomu,
aby
sa
dotknutý
jednotlivec o takýto
akt
opieral
vo
vzťahu k orgánom
verejnej
moci s cieľom
uplatniť
si
svoje
práva,
ktoré
sa v ňom
vymedzujú.(46)
80.      Široké
chápanie
diskutovaného
rozsudku
by
však
výrobcom
tabakových
výrobkov
znemožnilo
dovolávať
sa
svojho
práva
uviesť
na
trh
cigarety
spĺňajúce
požiadavky
vymedzené v smernici
2014/40,
ktoré
podľa
môjho
názoru
vyplýva z tejto
smernice
(toto
právo
je
nevyhnutným
dôsledkom
zákazu v zmysle
článku 24
rovnakej
smernice
spomenutého
vyššie,
ktorý
je
zameraný
na
členské
štáty).
81.      Pre jasnosť výkladu
týmito
pripomienkami
nechcem
zľahčovať
obavy
spojené
so
zdravím,
ktoré
zrejme
podnietili
žalobu
vo
veci
samej,
ani
spochybňovať
legitimitu
občianskej
angažovanosti
osoby,
akou
je
daná
nadácia, s cieľom
zlepšiť
ochranu
predovšetkým
mladých
ľudí
pred
škodlivými
účinkami
fajčenia
(ktoré
sú
všeobecne
uznávané a uznáva
ich
aj
samotný
normotvorca
Únie). K tomuto
aspektu
sa
vrátim
neskôr.
Cieľom
mojich
pripomienok
uvedených
vyššie
je
skrátka
zdôrazniť,
že
právne
dôsledky
spojené
so
širokým
chápaním
diskutovaného
rozsudku
by
pripravili
relevantné
aspekty
harmonizácie
dosiahnutej
normotvorcom o veľkú
časť
ich
účinnosti
(bez
ohľadu
na
to,
čo
si
možno
myslieť o potrebnosti
dotknutých
výrobkov),
boli
by v rozpore s niektorými
základnými
prvkami
fungovania
práva
Únie
ako
takého a boli
by
flagrantne
nezlučiteľné
so
zásadou
právnej
istoty,
ktorú
som
už
spomenul a z ktorej
vyplýva,
že
hospodárske
subjekty
môžu
vymedziť
svoje
správanie
so
zreteľom
na
normy,
ktoré
upravujú
ich
odvetvie
(vrátane
metód
merania
stanovených v predmetných
normách
ISO, o ktoré
ide v tomto
prípade).
82.      Z bližšieho
preskúmania
diskutovaného
rozsudku
vyplýva,
že
jeho
ratio
decidendi
vyššie
uvedené
obavy
zohľadňuje.
Napriek
nejasnostiam
formulácie
spomenutým
vyššie v skutočnosti z viacerých
častí
tohto
rozsudku
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
Súdny
dvor
chcel,
aby
sa
chápal v „úzkom“
zmysle.
83.      Po
prvé z časti
odôvodnenia
Súdneho
dvora v bodoch 48
až
52
tohto
rozsudku,
ktorá
sa
týka
podmienenej
uplatniteľnosti
predmetných
noriem
ISO,
vyplýva,
že
pojem
„podniky“
možno
chápať
ako
podkategóriu
pojmu
„jednotlivci
vo
všeobecnosti“
(„the
public
generally“)(47),
ktorý
sa v skutočnosti
používa
ako
synonymum
pojmov
„fyzické a právnické
osoby“ a „jednotlivci/osoby
podliehajúce
súdnej
právomoci“,
ktorým
sa
ukladajú z nich
vyplývajúce
povinnosti.
Pripomínam,
že
uvedené
pojmy
sa
uvádzajú v tých
častiach rovnakého
rozsudku,
ktoré
sa
týkajú
neuplatniteľnosti
neuverejnených
aktov
(body 40 a 41
odkazujúce
na
rozsudky
Skoma‑Lux a Heinrich), a používajú
sa
aj
vo
vyššie
uvedenom
bode 5
výroku
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. (kde
sa
uvádza
„jednotlivci“).
84.      Na
vysvetlenie
uvediem,
že v bode 48
diskutovaného
rozsudku
(ktorý
predstavuje
prvý z dvoch
relevantných
výskytov
pojmu
„the
public
generally“ v anglickom
znení)
Súdny
dvor
konštatuje,
že
„v súlade
[so]
zásadou
právnej
istoty…
možno
[predmetné
normy
ISO]
uplatňovať
voči
jednotlivcom
vo
všeobecnosti
len
vtedy,
ak
tieto
normy
boli
uverejnené v [Úradnom
vestníku]“. V tejto
súvislosti
nevidím
žiadny
spôsob,
akým
by
boli
dôsledky
zásady
právnej
istoty
relevantné
pre
osobu,
ktorej
sa
neukladá
žiadna
povinnosť
používať
predmetnú
normu.
85.      V bode 51
daného
rozsudku
(druhý
relevantný
výskyt
tohto
pojmu)
Súdny
dvor
uvádza,
že
„vzhľadom
na
to,
že
[predmetné
normy]
neboli
uverejnené v [Úradnom
vestníku],
súkromné
osoby
vo
všeobecnosti
nemajú
možnosť
poznať
metódy
merania
[maximálnych
úrovní
emisií]“.
Súdny
dvor
tu
vysvetľuje,
že
nemožnosť
oboznámiť
sa s uvedenými
metódami
je v rozpore s požiadavkami
vyplývajúcimi
predovšetkým z rozsudkov
Skoma‑Lux a Heinrich,
ktoré – ako
som
už
uviedol – sa
týkajú
právneho
postavenia
osôb,
na
ktoré
sa
vzťahujú
povinnosti
vymedzené v (neuverejnených)
aktoch
práva
Únie.(48) Z toho
podľa
môjho
názoru
takisto
vyplýva,
že
zámerom
Súdneho
dvora
bolo
zaoberať
sa
dôsledkami
absencie
uverejnenia,
pretože
sa
dotýkajú
osôb,
na
ktoré
sa
vzťahuje
predmetná
právna
povinnosť.
86.      Alternatívne,
vzhľadom
na
to,
že
všetky
dotknuté
osoby,
ktoré v tomto
konaní
predložili
pripomienky,
zrejme
chápu
vyššie
uvedené
kategórie
ako
protiklady,
je
tiež
možné,
že
zámerom
Súdneho
dvora
naozaj
bolo
takéto
rozlišovanie.
To
by
však
znamenalo,
že
keď
Súdny
dvor
zmieňuje
uplatniteľnosť
(alebo
neuplatniteľnosť)
noriem
ISO,
tento
pojem
má
rozdielny
význam v závislosti
od
toho,
či
sa
týka
podnikov
alebo
„jednotlivcov
vo
všeobecnosti“. V prvom
prípade
by
tento
pojem
znamenal
(klasickú
štátom
podporovanú)
vynútiteľnosť
právnych
povinností. V druhom
prípade
by
odkazoval
na
úlohu
nadácie
spočívajúcu v dohľade
nad
dodržiavaním
práva
(na
ktorú
môže
implicitne
odkazovať
bod 51
citovaný v predchádzajúcom
bode).
Práve
tento
výklad v podstate
navrhla
Komisia
na
pojednávaní.
87.      Aj
keby
sa
prijal
tento
špecifický
obsah
uvedeného
rozlišovania
medzi
podnikmi a „jednotlivcami
vo
všeobecnosti“, úzke
chápanie
právnych
dôsledkov
vyplývajúcich z diskutovaného
rozsudku v každom
prípade
stále
podporuje
relevantná
časť
jeho
výroku,
ktorá
sa
týka
možnosti
vnútroštátneho
súdu
použiť
alternatívnu
metódu
merania.
88.      Pripomínam,
že
táto
možnosť
je
sformulovaná v bode 74
odôvodnenia
uvedeného v danom
rozsudku a ďalej
je
rozvinutá v jeho
bode 79.
Jedinou
relevantnou
časťou
výroku, v ktorej
sa
zmieňujú
tieto
skutočnosti,
je
však
bod 5, v ktorom
sa
možnosť
použiť
alternatívnu
metódu
merania
podmieňuje
konštatovaním,
že
článok 4
ods. 1
smernice
2014/40
nemožno
uplatňovať
voči
„jednotlivcom“
(„v prípade,
ak
článok 4
ods. 1“
tejto
smernice
„nemožno
uplatňovať
voči
jednotlivcom“).
89.      Inak
povedané – ako
som
už
vysvetlil –,
tento
bod
je
formulovaný
ako
hypotéza,
ktorú
treba
overiť. V tejto
súvislosti
je
jedinou
časťou
celého
odôvodnenia
Súdneho
dvora,
ktorá
uplatniteľnosť
predmetných
noriem
ISO
podmieňuje
splnením
nejakej
podmienky,
tá
časť,
ktorá
sa
zmieňuje o uplatniteľnosti
týchto
noriem
voči
podnikom
(bod 52).
To,
čo
je
dôležité a čo
by
sa
malo
overiť,
je teda
to,
či
žalovaní
výrobcovia
dotknutí
vo
veci
samej
mali
prístup k predmetným
normám
ISO, a nie
skutočnosť,
že
žalujúca
nadácia k nim
prístup
nemala.
90.      Dôsledkom vyplývajúcim z uvedeného
rozsudku
je
teda
to,
že
absencia
uverejnenia
predmetných
noriem
ISO v Úradnom
vestníku
nebráni
možnosti
ich
uplatňovania
voči
podnikom,
ktoré
vyrábajú
alebo
uvádzajú
na
trh
cigarety,
ak k nim
tieto
podniky
majú
prístup.
Keď
je
to
tak,
vnútroštátne
orgány
vrátane
vnútroštátnych
súdov s cieľom
určiť,
či
cigarety
uvedené
na
trh
týmito
podnikmi
neprekračujú
maximálne
úrovne
emisií
vymedzené v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40,
musia
uplatniť
metódy
merania
stanovené v normách
ISO
uvedených v článku 4
ods. 1
tejto
smernice, a to
bez
ohľadu
na
to,
kto
(či
už
štát,
konkurent,
alebo
združenie,
akou
je
daná
nadácia)
tvrdí,
že
tieto
úrovne
emisií
neboli
dodržané.
Keď
naopak
tieto
podniky k daným
normám
prístup
nemali,
vnútroštátny
súd
môže
to,
či
cigarety
uvedené
na
trh
neprekračujú
maximálne
úrovne
emisií
vymedzené v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40,
určiť
na
základe
inej
metódy
(ktorá
musí
spĺňať
všeobecné
kritériá
stanovené v rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.).
91.      Na
otázky
položené
Súdnemu
dvoru
budem
odpovedať
práve
so
zreteľom
na
tieto
objasnenia.
B.      Odpoveď na prvú až štvrtú otázku
92.      Pripomínam,
že v súlade
so
žiadosťou
Súdneho
dvora
sa v týchto
návrhoch
venujem
iba
prvej
až
štvrtej
prejudiciálnej
otázke.
93.      Podotýkam,
že
prvá,
druhá a štvrtá
otázka
sú
celkovo
založené
na
širokom
chápaní
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. Z toho
dôvodu
sa
nimi
budem
zaoberať
spoločne
(časť 1).
Následne
preskúmam
tretiu
prejudiciálnu
otázku,
ktorej
predmetom
je
význam
pojmu
„spotreba
určeným
spôsobom“ v prípade
cigariet
(s filtrom) a ktorá – ako
vysvetlím – v skutočnosti
spochybňuje
platnosť
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
(časť 2).
1.      Prvá, druhá a štvrtá prejudiciálna otázka
94.      Svojou
prvou
otázkou
sa
súd
pýta,
či
záver,
ku
ktorému
sa
dospelo v rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. a podľa
ktorého
normy
merania
ISO
uvedené v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
nemožno
uplatniť
voči
„jednotlivcom
vo
všeobecnosti“,
platí
aj
prípade,
keď
ich
dotknutá
osoba
(akou
je
daná
nadácia)
mohla
získať.
95.      Ako
som
už
podotkol,
vnútroštátny
súd
chápe
vyššie
uvedený
rozsudok v tom
zmysle,
že
sa
ním
zavádza
rozlišovanie
medzi
„podnikmi“
(akými
sú
výrobcovia
tabakových
výrobkov)
na
jednej
strane a inými
osobami,
akou
je
daná
nadácia,
na
druhej
strane. V tejto
súvislosti
vnútroštátny
súd
žiada o objasnenie
slovného
spojenia
„voči
jednotlivcom
vo
všeobecnosti“(49) a chce
vedieť,
či
možno
urobiť
výnimku z neuplatniteľnosti
voči
„jednotlivcom
vo
všeobecnosti“
so
zreteľom
na
skutočnosť,
že
do
noriem
„NEN‑ISO“
(ktoré
podľa
môjho
chápania
zodpovedajú
normám
ISO
uvedeným v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40(50))
možno
nahliadnuť
(bezplatne) v knižnici
NEN a že
si
ich
takisto
možno
zakúpiť.
Vysvetľuje,
že
za
týchto
podmienok
je
podľa
vnútroštátnej
judikatúry
znalosť
noriem
NEN‑ISO
zabezpečená
dostatočne.
Dodávam,
že
je
zrejme
nepochybné,
že
nadácia
sa k týmto
normám
skutočne
dostala.
96.      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
osobe,
akou
je
daná
nadácia,
vyplýva
zo
smernice
2014/40
právo
domáhať
sa
dodržiavania
maximálnych
úrovní
emisií
prostredníctvom
uplatnenia
alternatívnej
metódy
merania.
Táto
otázka
sa
kladie
pre
prípad,
že
Súdny
dvor
potvrdí,
že
predmetné
normy
ISO
voči
nadácii
uplatňovať
nemožno, a to
napriek
skutočnosti,
že
nadácia k nim
mala
prístup.
Hoci
vnútroštátny
súd
uznáva,
že
smernica
2014/40
neobsahuje
žiadnu
povinnosť,
ktorá
by
sa
mohla
vzťahovať
na
nadáciu,
zastáva
názor,
že
existencia
uvedeného
práva
nie
je
vylúčená.
Záporná
odpoveď
by
podľa
jeho
názoru
znamenala,
že
body 74
až
79
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. nemajú
žiadny
praktický
účinok.
97.      Napokon
štvrtá
otázka
(ktorá
obsahuje
viacero
podotázok)
sa
zameriava
na
určenie,
či
je
uplatnenie
alternatívnej
metódy
merania
voči
podnikom v súlade
so
zásadou
právnej
istoty.
Vnútroštátny
súd
podotýka,
že
smernica
2014/40
výrobcom
tabakových
výrobkov
neumožňuje
použiť
žiadnu
inú
metódu
merania,
než
je
tá,
ktorá
sa
uvádza v jej
článku 4
ods. 1.
Poukazuje
však
na
to,
že
cieľ
vysokej
úrovne
ochrany
verejného
zdravia,
najmä
pokiaľ
ide o mladých
ľudí,
ktorý
sa
vyjadruje v odôvodnení 8 a článku 1
smernice
2014/40, v spojení s článkami 24
(Práva
dieťaťa) a 35
(Zdravotná
starostlivosť)(51) Charty
môže
odôvodňovať
negatívny
vplyv,
ktorý
by
uplatnenie
alternatívnej
metódy
merania
malo
na
týchto
výrobcov.
Zároveň
otvára otázku,
či
by
možnosť
členských
štátov
prijať
inú
metódu
merania
mohla
byť v rozpore
po
prvé s právomocou,
ktorá
sa v tomto
smere
zveruje
Komisii v článku 4
ods. 3
smernice
2014/40, a po
druhé
so
sledovaným
cieľom
harmonizácie,
pričom
odkazuje
najmä
na
článok 24
ods. 1
danej
smernice.
98.      Vysvetlenie v predchádzajúcej
časti
týchto
návrhov
umožňuje
odpovedať
na
tieto
otázky
pomerne
stručne.(52)
99.      Z tohto
vysvetlenia
totiž
vyplýva,
že v rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. nie
sú
sformulované
žiadne
podmienky,
za
ktorých
by
absencia
uverejnenia
predmetných
noriem
ISO
mohla
viesť k možnosti
osoby,
akou
je
daná
nadácia, v podstate
zabrániť
uvedeniu
cigariet,
ktoré
spĺňajú
požiadavky
podľa
smernice
2014/40,
na
trh.
Tento
záver
platí
bez
ohľadu
na
to,
či a za
akých
podmienok
mala
daná
nadácia
prístup k týmto
normám.
Pripomienky v diskutovanom
rozsudku
zaoberajúce
sa
(podmienenou)
uplatniteľnosťou
týchto
noriem
(v zmysle
ich
uplatniteľnosti
orgánmi
verejnej
moci
voči
osobám,
na
ktoré
sa
vzťahujú
dotknuté
právne
povinnosti)
sa
totiž
týkajú
podnikov,
ktoré
vyrábajú
cigarety
alebo
ich
uvádzajú
na
trh.
Netýkajú
sa
osôb,
akou
je
daná
nadácia,
pretože
smernica
2014/40
nemôže
ukladať
žiadne
povinnosti
takejto
osobe.
100. Toto
objasnenie
je
reakciou
na
obavy
vnútroštátneho
súdu,
že
ak
by
si
osoba,
akou
je
daná
nadácia,
nemohla
uplatniť
„svoje
právo“
domáhať
sa
dodržiavania
maximálnych
úrovní
emisií,
body 74
až
79
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. by
nemali
žiadny
praktický
význam.
101. Ako
som
už vysvetlil,
Súdny
dvor v týchto
bodoch
vyvodil
závery z predchádzajúceho
tvrdenia o podmienenej
uplatniteľnosti
predmetných
noriem
ISO
voči
podnikom a zaoberá
sa
problémom
právneho
vákua v prípade,
že
by
sa
konštatovalo,
že
predmetné
normy
ISO
nemožno
považovať
za
uplatniteľné
voči
týmto
podnikom.
102. Z uvedeného
vyplýva,
že v zhode s výrobcami
tabakových
výrobkov
dotknutými
vo
veci
samej,
so
všetkými
vládami,
ktoré
predložili
pripomienky, ako aj s Komisiou
zastávam
názor,
že
bez
ohľadu
na
pretrvávajúcu
absenciu
uverejnenia
predmetných
noriem
ISO a bez
ohľadu
na
otázku,
či k nim
osoba,
akou
je
daná
nadácia,
mala
prístup,
tejto
osobe
zo
smernice
2014/40
nevyplýva
žiadne
právo,
ktoré
by
jej
umožnilo
úspešne
zabrániť
uvedeniu
na
trh,
pokiaľ
ide o cigarety,
ktoré
dodržiavajú
najmä
maximálne
úrovne
emisií
pri
meraní
metódami
uvedenými v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40. S uvedenými
účastníkmi
konania a inými
dotknutými
stranami
takisto
súhlasím v tom,
že
opačný
záver
by
bol v rozpore
so
zásadou
právnej
istoty,
ktorá
by
mala
chrániť
tých,
ktorí
dodržiavajú
platné a uplatniteľné
právne
normy.
103. Cieľ
usilovať
sa o dosiahnutie
„vysokej
úrovne
ochrany
ľudského
zdravia,
najmä
pokiaľ
ide o mladých
ľudí“,
ktorý
sleduje
smernica
2014/40 a na
ktorý
upriamuje
pozornosť
vnútroštátny
súd,
na
toto
stanovisko
nemá
žiadny
vplyv.
104. Ako
je
zrejmé z článku 1
smernice
2014/40 a ako
opakovane
pripomína
Súdny
dvor,
toto
ustanovenie v skutočnosti
sleduje
dva
ciele.(53) Zámerom
danej
smernice
je
uľahčiť
hladké
fungovanie
vnútorného
trhu s tabakovými a súvisiacimi
výrobkami, a to
pri
súčasnom
zabezpečení
vysokej
úrovne
ochrany
ľudského
zdravia,
najmä
pokiaľ
ide o mladých
ľudí.
Jej
ustanovenia
sa
preto
musia
vykladať
so
zreteľom
na
oba
tieto
ciele,
medzi
ktorými
sa
normotvorca
Únie
nevyhnutne
usiloval
dosiahnuť
istú
rovnováhu,
ako
takisto
poznamenala
Komisia
na
pojednávaní.
105. V tejto
súvislosti
podotýkam,
že
cieľ,
na
ktorom
je
založený
článok 3
ods. 1
smernice
2014/40
stanovujúci
maximálne
úrovne
emisií,
nespočíva
len v podpore
hladkého
fungovania
vnútorného
trhu,
ale
samozrejme
aj v zabezpečení
toho,
aby
boli
cigarety
menej
škodlivé
pre
ľudské
zdravie.
Pri
určovaní
úrovní
škodlivých
látok v cigaretách a pri
voľbe
konkrétnej
metódy
stanovovania
týchto
úrovní
sa
však
normotvorca
Únie
rozhodol
pre
špecifickú
harmonizovanú
úroveň
ochrany.
Všeobecného
cieľa
ochrany
verejného
zdravia
sledovaného
smernicou
2014/40
sa
teda
nemožno
dovolávať s cieľom
neuplatniť
legislatívne
rozhodnutie,
ktoré
je
jasne
vyjadrené v znení
daného
právneho
predpisu,
pretože
takýto
účelový
výklad
by
bol
contra
legem.
106. Hoci
cieľom
smernice
2014/40
nie
je
stanoviť
pravidlá
bezpečnej
spotreby
tabakových
výrobkov
(vzhľadom
na
inherentnú
škodlivosť
takýchto
výrobkov(54) a preto,
že
ich
bezpečná
spotreba
neexistuje),
určite
možno
povedať,
že
jej
cieľom
je
(takisto)
zmierňovať
škodlivé
účinky
fajčenia.
Sledovanie
takéhoto
cieľa
sa
neodráža
len v povinnosti
rôznymi
spôsobmi
varovať
spotrebiteľov
pred
možnými
smrteľnými
dôsledkami
fajčenia,(55) ale
aj v ustanoveniach, o ktoré
ide v tejto
veci a ktoré
stanovujú
maximálne
úrovne
emisií a povinnosť
merať
ich.
Vyplýva
to z odôvodnenia 12
tejto
smernice,
ktoré – ako
podotýka
daná
nadácia – spája
emisie
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého s toxicitou
alebo
návykovosťou
tabakových
výrobkov.(56)
107. Navyše
platí,
že
potvrdenie
relevantnosti
tohto
cieľa
súvisiaceho
so
zdravím,
pokiaľ
ide o ustanovenie
tejto
smernice
týkajúce
sa
maximálnych
úrovní
emisií,
ho
však
nemení
na
nástroj,
ktorý
môže
prevážiť
nad
jasným
obsahom
legislatívnych
ustanovení. V tomto
kontexte
pripomeniem,
že
tento
obsah
znamená,
že v prípade
cigariet,
ktoré
neprekračujú
maximálne
úrovne
emisií
stanovené v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40
pri
meraní
metódou
uvedenou v článku 4
ods. 1
rovnakej
smernice,
nemožno
zakázať
ich
uvedenie
na
trh,
ako
vyplýva z jej
článku 24
(s výhradou
výnimiek,
ktoré
sa v ňom
vymedzujú a ktoré
sa v tomto
prípade
neuplatňujú).
108. Jediným
spôsobom,
ako
by
cieľ
vysokej
ochrany
ľudského
zdravia
podľa
môjho
názoru
mohol
mať
vplyv
na
relevantný
normatívny
obsah,
konkrétne
na
legislatívnu
voľbu
predmetných
noriem
merania
ISO,
by
bolo,
ak
by
došlo k spochybneniu
platnosti
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40,
podľa
ktorého
je
ich
použitie
povinné.
Ide o otázku,
ktorou
sa
teraz
budem
zaoberať v kontexte
preskúmania
tretej
prejudiciálnej
otázky.
2.      Tretia prejudiciálna otázka: kedy sa cigareta „spotrebúva určeným spôsobom“?
109. Vnútroštátny
súd
sa
svojou
treťou
otázkou
pýta
na
charakteristiky,
ktoré
musí
mať
alternatívna
metóda
merania.
Táto
otázka
je
reakciou
na
bod 79
(a bod 5
výroku)
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.,
podľa
ktorého
takáto
metóda
musí
„v súlade s vedeckým a technickým
vývojom
alebo
medzinárodne
uznávanými
normami
byť
vhodná
na
meranie
úrovní
uvoľnených
emisií,
pokiaľ
sa
cigarety
používajú v súlade s ich
stanoveným
účelom,
musí
ako
základ
zohľadňovať
vysokú
úroveň
ochrany
ľudského
zdravia,
najmä
pokiaľ
ide o mladých
ľudí…“.(57)
110. Vnútroštátny
súd
sa
pýta
na
presný
význam
slovného
spojenia
„pokiaľ
sa…
používajú v súlade s ich
stanoveným
účelom“,
ktoré
je
uvedené v danej citácii,
respektíve
slovného
spojenia
„pri
spotrebe…
určeným
spôsobom“,
ktoré
je
obsiahnuté
vo
vymedzení
pojmu
„emisie“ v článku 2
bode 21
smernice
2014/40. V rámci
tohto
vymedzenia
sa
„emisie“
opisujú
ako
„látky,
ktoré
sa
uvoľňujú
pri
spotrebe
tabakového
alebo
súvisiaceho
výrobku
určeným
spôsobom,
ako
sú
látky
nachádzajúce
sa v dyme
alebo
látky
uvoľňované
počas
procesu
používania
bezdymových
tabakových
výrobkov“(58).
111. Vnútroštátny
súd
sa
vyššie
uvedenou
otázkou
konkrétnejšie
pýta,
či
použitá
alternatívna
metóda
musí
brať
do
úvahy
predovšetkým
skutočnosť,
že
pery a prsty
fajčiara
zakrývajú
malé
ventilačné
otvory
vo
filtroch
cigariet,
ako
aj
intenzitu a trvanie
fajčenia.
112. Rovnako
ako
tri
otázky
skúmané
vyššie
je
aj
táto
otázka
založená
na
širokom
chápaní
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. Kladie
sa
pre
prípad,
že
Súdny
dvor
potvrdí,
že
daná
nadácia
má
právo
domáhať
sa
dodržiavania
maximálnych
úrovní
emisií
prostredníctvom
použitia
alternatívnej
metódy
merania.
Keďže – ako
som
už
vysvetlil – toto
právo
neexistuje a keďže
sa
netvrdí,
že
výrobcovia
dotknutí
vo
veci
samej
nemali k predmetným
normám
ISO
prístup,
táto
otázka
sa
zdá
pre
riešenie
sporu
prejednávaného
na
vnútroštátnom
súde
irelevantná.
113. Dôvodom,
prečo
si
táto
otázka
podľa
môjho
názoru
zasluhuje
samostatné
posúdenie,
je
však
to,
že
keď
sa
preskúma
pozornejšie, v skutočnosti
sa
týka
platnosti
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40,
ako v podstate
podotkla
Philip
Morris
vo
svojich
písomných
pripomienkach.(59)
114. Keby
na
ňu
totiž
Súdny
dvor
odpovedal v tom
zmysle,
že
akákoľvek
(alternatívna)
metóda
merania
musí
brať
do
úvahy
takéto
aspekty
(pretože
by
to
vyplývalo z pojmu
„spotreba
určeným
spôsobom“
použitého v spojení s pojmom
„emisie“),
metóda
stanovená
normotvorcom
Únie v článku 4
ods. 1
tejto
smernice
by
mala
logicky
robiť
to
isté.
Je
však
nesporné,
že
tieto
normy
dané
aspekty
do
úvahy
neberú, a nevyhnutným
dôsledkom
toho
je
to,
že
predmetné
normy
ISO
by
sa
nepovažovali
za
vhodné
na
meranie
takýchto
„emisií“
uvoľnených z cigariet.
115. Pokiaľ
ide o konkrétny
parameter,
so
zreteľom
na
ktorý
by
sa
mala
posudzovať
platnosť
daného
ustanovenia, z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
pochybnosti
vnútroštátneho
súdu
sú
spôsobené
najmä
požiadavkou
vysokej
úrovne
ochrany
ľudského
zdravia.
116. Vzhľadom
na
uvedené
sa
má
tretia
prejudiciálna
otázka
podľa
môjho
názoru
chápať v tom
zmysle,
že
jej
predmetom
je
to,
či
sa
pojem
„emisie“, a predovšetkým
pojem
„spotreba
určeným
spôsobom“,
so
zreteľom
na
cieľ
ochrany
verejného
zdravia
sledovaný
smernicou
2014/40,
článok 35
Charty(60) a článok 114
ods. 3 ZFEÚ(61) má
vykladať
tak,
že
akákoľvek
metóda,
ktorá
sa
má
použiť
na
meranie
týchto
emisií,
musí
zohľadňovať
skutočnosť,
že
pery a prsty
fajčiarov
zakrývajú
malé
ventilačné
otvory
vo
filtroch
cigariet,
a/alebo
intenzitu a trvanie
fajčenia,
čo
by
malo
za
následok,
že
článok 4
ods. 1
danej
smernice
odkazujúci
na
metódu,
ktorá
tieto
parametre
nezohľadňuje,
je
neplatný.(62)
117. V záujme
preskúmania
tejto
otázky
pripomínam,
že
prejednávaná
vec
sa
týka
oblasti, v ktorej
konanie
normotvorcu
Únie
zahŕňa
rozhodnutia
politického,
hospodárskeho a sociálneho
charakteru, v ktorej
má
vykonať
komplexné
posúdenia a v ktorej
teda
má
široký
priestor
na
voľnú
úvahu.(63) Súdne
preskúmanie
opatrení
prijatých v takejto
oblasti
sa
preto
musí
obmedziť
na
overenie
existencie
zjavných
pochybení,
ako
je v tomto
kontexte
zjavne
nevhodná
povaha
predmetného
opatrenia
so
zreteľom
na
vyššie
uvedený
cieľ.
Otázka,
či
je
dané
opatrenie
jediné,
ktoré
prichádza
do
úvahy,
alebo
je
najúčelnejšie,
naopak
na
účely
tohto
preskúmania
rozhodujúca
nie
je.(64)
118. Diskusia v tomto
konaní
ma
vedie k záveru,
že
normotvorca
Únie
sa
výberom
predmetných
noriem
ISO
takéhoto
zjavného
pochybenia
nedopustil.
119. Po
prvé
je
nesporné,
že
vyššie
uvedená
metóda
merania
stanovená v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
spočíva v tom,
že
cigarety
sa
spaľujú a overuje
sa
dodržiavanie
maximálnych
úrovní
stanovených v článku 3
ods. 1
rovnakej
smernice
za
takýchto
okolností.
120. Okrem
toho
sa
objasnilo,
že
existujúce
maximálne
úrovne
emisií v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40
boli v skutočnosti
stanovené
so
zreteľom
na
vyššie
uvedenú
metódu.
Inak
povedané,
normy
merania
ISO
uvedené v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
na
jednej
strane a maximálne
úrovne
emisií
vymedzené v jej
článku 3
ods. 1
na
druhej
strane
sú
vzájomne
prepojené.
121. Platí
teda,
že
normotvorca
sa
pri
určovaní
podmienok,
za
ktorých
možno
cigarety
uviesť
na
trh,
pokiaľ
ide o obsah
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého,
rozhodol
tento
obsah
stanoviť a merať
na
základe
emisií
uvoľnených
počas
(jednoduchého)
horenia
cigarety.
122. Po
druhé
sa
zdá
rovnako
nesporné,
že
skutočná
expozícia
fajčiara
uvedeným
škodlivým
látkam
môže
byť
výrazne
vyššia,
než
je
toxicita
povolená
na
základe
testu
vyplývajúceho
zo
spoločného
výkladu
článku 3
ods. 1 a článku 4
ods. 1
smernice
2014/40.
Komisia
totiž
na
pojednávaní
podotkla,
že
táto
expozícia
môže
byť v skutočnosti
niekoľkonásobne
vyššia.(65)
123. Komisia
rovnako
potvrdila,
že v čase
prijatia
smernice
2014/40
existovala
prísnejšia
metóda
(akou
je
napríklad
tzv.
metóda
Canadian
Intense).
Podľa
môjho
chápania
táto
metóda
zohľadňuje
najmä
zakrytie
malých
ventilačných
otvorov
vo
filtroch,
čo
znamená,
že
keď
sa
emisie
uvoľňované z cigariet
merajú
touto
metódou,
maximálne
úrovne
emisií
stanovené v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40
sa
prekračujú.
Komisia
však
na
pojednávaní
takisto
vysvetlila,
že
keby
sa
prijala
vyššie
uvedená
metóda
(alebo
iná
podobná
metóda),
pravdepodobne
by
to
viedlo k potrebe
stanoviť
vyššie
maximálne
úrovne
emisií,
pretože – podľa
môjho
chápania
jej
tvrdenia – podmienky,
za
akých
by
sa
cigarety
testovali,
by
viedli k uvoľneniu
väčšieho
objemu
uvedených
škodlivých
látok.
124. Po
tretie
Komisia
na
pojednávaní
vysvetlila,
že
normotvorca
pri
prijímaní
smernice
2014/40
zvažoval
výhody a nevýhody
(vtedajších)
existujúcich
metód a pre
predmetné
normy
merania
ISO
sa v skratke
rozhodol z dôvodu
jednoduchosti
používania.
Okrem
toho v súlade
so
stanoviskom
výrobcov
dotknutých
vo
veci
samej a bulharskej a portugalskej
vlády
takisto
vysvetlila,
že z dôvodu
mnohých
spôsobov
ľudského
fajčenia
neexistovala
(ani
neexistuje)
žiadna
metóda,
ktorá
by
ho
vedela
napodobniť.
Toto
konštatovanie
podľa
Komisie
vyplynulo
aj z diskusií,
ktoré
sa
uskutočnili v kontexte
Rámcového
dohovoru
WHO o kontrole
tabaku.(66)
125. V tejto
súvislosti
možno
povedať,
že
rôznorodosť
spôsobov
fajčenia
nie
je
sama
osebe
dôvodom
na
to,
aby
sa
nezvolila
metóda,
ktorej
cieľom
je
nejakým
spôsobom
napodobniť
skutočné
fajčenie,
ale
skôr
metóda,
ktorá
takýto
cieľ
neplní
vôbec.
Ďalej
možno
povedať,
že
keby
prísnejšia
metóda
viedla k stanoveniu
vyšších
úrovní
emisií v právnych
predpisoch,
hoci
by
to
možno v konečnom
dôsledku
nezmenilo
výslednú
expozíciu
škodlivým
látkam
uvedeným
vyššie,
no
výsledok
by
zabezpečil
transparentnejší
spôsob
oznamovania
informácií o toxicite
cigariet
spotrebiteľom
(stanovením
úrovní
emisií,
ktoré
by
boli
bližšie
tým,
ktoré
sa
skutočne
dosahujú).
126. Už
som
však
vysvetlil,
že v dôsledku
širokého
priestoru
na
voľnú
úvahu,
ktorým
normotvorca
Únie
disponuje v oblasti,
na
ktorú
sa
vzťahuje
smernica
2014/40,
normotvorca
nie
je
povinný
zvoliť
metódu,
ktorá
je z určitého
hľadiska
lepšia,
ak
skutočne
zvolená
metóda
nie
je
zjavne
nevhodná
na
dosiahnutie
stanovených
cieľov.
127. Pokiaľ
ide o konkrétny
cieľ
zabezpečiť
vysokú
úroveň
ochrany
ľudského
zdravia,
vyššie
uvedené
ustanovenia
primárneho
práva
normotvorcovi
neukladajú
povinnosť
stanoviť v tomto
kontexte
žiadnu
konkrétnu
úroveň
tejto
vysokej
ochrany.
Situácia
by
bola
nepochybne
iná,
keby
sa
konštatovalo,
že v prípade
konkrétnych
úrovní
dechtu,
nikotínu a oxidu
uhoľnatého
je
spotreba
cigariet
bezpečná
alebo
významne
bezpečnejšia.
Je
však
nesporné,
že
to
je
zrejme
nemožné,
pretože – ako
vyplýva z diskusie v tomto
konaní – v súčasnosti
neexistujú
žiadne
vedecké
dôkazy,
ktoré
by
preukazovali,
že
maximálne
úrovne
emisií
uvedených
škodlivých
látok
by
sa
mali
stanoviť
na
nejakú
konkrétnu
hodnotu.
Za
týchto
okolností
sú
špecifické
parametre
toxicity,
pri
ktorých
splnení
cigarety
možno
uviesť
na
trh
Únie,
otázkou
podliehajúcou
komplexnému
posúdeniu,
ktorá
podľa
môjho
názoru
nevylučuje
voľbu
takých
maximálnych
úrovní,
ktoré
sa
dosahujú
(a musia
sa
dodržiavať)
pri
meraní
za
podmienok
metódy
uvedenej v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40.
128. Poslednou
otázkou,
ktorou
sa
idem zaoberať,
je
však
relevantnosť
spojenia
„pri
spotrebe…
určeným
spôsobom“,
ktoré
sa
objavuje v legislatívnom
vymedzení
pojmu
„emisie“
obsiahnutom v článku 2
bode 21
smernice
2014/40
(uvedenom v bode 110
vyššie),
pre
túto
analýzu.
129. Ako
prvé
treba v tejto
súvislosti
poznamenať,
že
platnosť
ustanovenia
sekundárneho
práva
(ako
je
článok 4
ods. 1
smernice
2014/40)
nemožno
spochybňovať
so
zreteľom
na
iné
ustanovenie
sekundárneho
práva
(ako
je
článok 2
bod 21
rovnakej
smernice).
130. Druhou
záležitosťou,
ktorou
sa
treba
zaoberať,
je
však
to,
či
medzi
uvedeným
vymedzením
daného
pojmu a testom
vyplývajúcim
zo
spoločného
výkladu
článku 3
ods. 1 a článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
prípadne
nie
je
nejaká
zásadná
vnútorná
inkoherencia,
ktorá
by
bránila
dosiahnutiu
stanovených
cieľov, a predovšetkým
cieľa
týkajúceho
sa
vysokej
úrovne
ochrany
ľudského
zdravia.
131. Podľa
môjho
chápania
daného
argumentu
sa
totiž
vnútroštátny
súd
pýta,
či
uvedené
vymedzenie
daného
pojmu
odkazujúce
na
látky
uvoľňované
pri
spotrebe
tabakového
výrobku
určeným
spôsobom
má
viesť k záveru,
že
normy
merania
ISO
(no
podľa
môjho
názoru v skutočnosti
celý
test
vyplývajúci
zo
spoločného
výkladu
článku 3
ods. 1 a článku 4
ods. 1
smernice
2014/40)
sú s ním v rozpore.
132. Vymedzenie
pojmu
„emisie“
skutočne
môže
aspoň
na
prvý
pohľad
naznačovať,
že
tieto
emisie
sa v prípade
cigariet
merajú
za
takých
podmienok,
ktoré
sú
bližšie
podmienkam
opisovaným
vnútroštátnym
súdom
(čiastočné
zakrytie
malých
ventilačných
otvorov
vo
filtri
atď.), a nie
pri
jednoduchom
procese
horenia.
Jednoduchý
proces
horenia
totiž
nezodpovedá
určenému
použitiu
cigarety v bežnom
zmysle,
pretože – ako
podotkla
daná
nadácia – cigarety
nie
sú
vonné
tyčinky.
133. Ako
však
vysvetlila
Komisia,
vyššie
uvedené
vymedzenie
pojmu
„emisie“
predstavuje
všeobecné
ustanovenie,
ktoré
sa
uplatňuje
na
rôzne
tabakové
výrobky
patriace
do
pôsobnosti
smernice
2014/40 a za
okolností
prejednávanej
veci
by
sa
malo
vykladať
spoločne s vymedzením
pojmu
„cigareta“ v článku 2
bode 10
smernice
2014/40,
kde
sa
cigareta
vymedzuje
predovšetkým
ako
„tabakový
povrazec,
ktorý
sa
môže
spotrebúvať
počas
procesu
horenia…“.
134. Z tohto
vymedzenia
pojmu
„cigareta“ v spojení s testom
toxicity
(na
základe
ktorého
ju
možno
uviesť
na
trh,
ako
vyplýva
zo
spoločného
výkladu
článku 3
ods. 1 a článku 4
ods. 1
smernice
2014/40)
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
normotvorca
sa v prípade
cigariet
rozhodol
zúžiť
pojem
„spotreba
určeným
spôsobom“,
ktorý
je
uvedený
vo
všeobecnom
vymedzení
pojmu
„emisie“ v článku 2
bode 21,
na
jednoduché
horenie.
Hoci
to,
pravdaže,
nepredstavuje
celý
postup
spotrebúvania
cigarety v bežnom
zmysle
týchto
výrazov,
horenie
jednoznačne
je
súčasťou
tejto
spotreby. V tejto
súvislosti
som
už
vysvetlil,
že
široký
priestor
na
voľnú
úvahu v tejto
právnej
oblasti
normotvorcovi
umožňuje
stanoviť
limity
toxicity
čisto
na
základe
tejto
časti
postupu
spotreby
cigariet
určeným
spôsobom.
135. Vyššie
uvedené
vymedzenie
pojmu
„emisie“
teda
nemá
vplyv
na
môj
predchádzajúci
záver,
že
rozhodnutie
normotvorcu
merať
prípustnú
toxicitu
cigariet
na
základe
noriem
vymedzených v článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
so
zreteľom
predovšetkým
na
dosiahnutie
cieľa
týkajúceho
sa
vysokej
úrovne
ochrany
ľudského
zdravia
nepredstavuje
zjavné
pochybenie.
136. Touto
poznámkou
uzatváram
preskúmanie
prvých
štyroch
prejudiciálnych
otázok
položených v prejednávanej
veci,
ktorých
cieľom – ako
som
už
vysvetlil – je
zistiť
závery,
ktoré
sa
majú
vyvodiť z rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. v súvislosti s uplatniteľnosťou
predmetných
noriem
merania
ISO
voči
konkrétnym
kategóriám
súkromných
osôb. V rámci
diskusie
na
pojednávaní
sa
rozoberal
aj
počiatočný
právny
problém,
ktorým
sa
Súdny
dvor
musel
zaoberať,
konkrétne
absencia
uverejnenia
predmetných
noriem
merania
ISO v Úradnom
vestníku,
ktorá
stále
pretrváva. S cieľom
čo
najviac
pomôcť
Súdnemu
dvoru
preto
uvediem
tieto
záverečné
pripomienky.
C.      Dodatok: pretrvávajúca absencia uverejnenia predmetných noriem merania ISO
137. Komisia
na
pojednávaní
vysvetlila,
že
skutočnosť,
že k uverejneniu
stále
nedošlo,
je
spôsobená
právami
duševného
vlastníctva
patriacimi
ISO,
ktoré
sú
vo
všeobecnosti
spojené s jej
normami.
Ďalej
podotkla,
že v nadväznosti
na
rozsudok
Public.Resource.Org(67) poskytla
prístup k určitým
normám
ISO
(iným
ako
tie, o ktoré
ide v prejednávanej
veci)
na
základe
nariadenia
(ES)
č. 1049/2001(68) a že
ISO
teraz
toto
rozhodnutie
napáda
na
Všeobecnom
súde
práve
(ale
nie
výlučne) z dôvodu
porušenia
práv
duševného
vlastníctva.(69)
138. Z toho
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
uverejnenie
predmetných
noriem
ISO v Úradnom
vestníku
je
podľa
Komisie
minimálne v súčasnosti
nemožné z dôvodu
právnych
prekážok,
ktoré
sú
mimo
kontroly
normotvorcu
Únie.
139. Na
pojednávaní
podľa
môjho
chápania v podstate
vznikla
otázka,
či
by
Súdny
dvor
vzhľadom
na
túto
pretrvávajúcu
situáciu,
že
nedošlo k uverejneniu,
mal
konať
tak,
že
sa z vlastného
podnetu
bude
zaoberať
neplatnosťou
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40 z tohto
dôvodu.
140. Zastávam
názor,
že
takýto
postup
by
si v kontexte
tohto
konania
vyžadoval
opätovné
začatie
ústnej
časti
konania
na
základe
článku 83
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
141. Je
to
tak z troch
hlavných
dôvodov.
142. Po
prvé
táto
otázka
ako
taká
nebola
nastolená
vnútroštátnym
súdom
(časť 1).
Po
druhé
podľa
môjho
názoru
existuje
určitá
neistota,
pokiaľ
ide o to,
či
Súdny
dvor v rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. požadoval,
aby
boli
predmetné
normy
ISO
napokon
uverejnené v Úradnom
vestníku,
čo
si
vyžaduje,
aby
účastníci
konania a iné
dotknuté
strany
mali
príležitosť
uviesť
svoje
stanovisko
(časť 2).
Po
tretie
bez
ohľadu
na
to,
aké
rozhodnutie
sa v tejto
súvislosti
prijme, v každom
prípade
bude
mať
významné
právne
dôsledky a to
si
samo
osebe
vyžaduje
riadne
prejednanie
predovšetkým s účasťou
normotvorcu
(časť 3).
1.      Rozsah tohto konania
143. Pokiaľ
ide o prvý z vyššie
uvedených
bodov,
je
pravda,
že
problém
„neuverejnenia“
patril k otázkam,
ktoré
sa
riešili v konaní
vedúcom k rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. Príslušné
dotknuté
strany
mali
možnosť
zaujať k nemu
stanovisko a aktuálne
konanie
preto
možno
vnímať v tom
zmysle,
že
len
pokračuje v danej
diskusii v súvislosti s konkrétnymi
právnymi
dôsledkami
predmetného
rozsudku.
144. Pripomínam
však,
že
vnútroštátny
súd
sa
na
tieto
dôsledky
pýta s cieľom
zistiť
podmienky,
za
ktorých
predmetné
normy
možno
uplatňovať
voči
výrobcom,
zatiaľ
čo
absencia
ich
uverejnenia
sa
napriek
tomu,
že
práve
ona
je
dôvodom
špecifického
režimu
ich
uplatniteľnosti,
teraz
berie
ako
východiskový
predpoklad.
Daný
súd
sa
naopak
nepýta
na
tento
predpoklad
ako
taký,
obzvlášť s cieľom
zistiť,
či
ho
stále
možno
zachovať a či
pretrvávajúca
absencia
uverejnenia
má
vplyv
na
platnosť
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40.
145. Dotknuté
osoby v tomto
konaní
by
preto
mali
dostať
možnosť
vyjadriť
svoje
stanoviská k tejto
otázke,
ktorá
je v skutočnosti
ešte o to
nevyhnutnejšia,
že
podľa
môjho
názoru
existujú
pochybnosti o tom,
či
Súdny
dvor v rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. požadoval,
aby
sa
uvedené
normy
nevyhnutne
uverejnili. To
ma
privádza k druhému
dôvodu
uvedenému v bode 142
vyššie.
2.      Stanovisko zaujaté v rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a i.
146. Je
mi
jasné,
že
neuplatniteľnosť
neuverejnených
aktov
práva
Únie,
ktorú
Súdny
dvor
konštatoval v rozsudkoch
Skoma‑Lux a Heinrich,
predstavuje
krátkodobé
riešenie
anomálie
brániacej
fyzickým
alebo
právnickým
osobám,
na
ktoré
sa
vzťahujú
určité
právne
povinnosti, v primeranom
prístupe k prameňu
práva
vymedzujúcemu
tieto
povinnosti. V demokratickej
spoločnosti,
ktorá
sa
riadi
zásadami
právneho
štátu,
to
orgánom
verejnej
moci
bráni v ich
uplatňovaní.
Zároveň
platí,
že
udržiavanie
takejto
situácie
počas
dlhšieho
obdobia,
pravdaže,
nie
je
žiaduce.
Keď
sa
identifikuje
potreba
takejto
dichotómie
platnosti a uplatniteľnosti,
jej
príčiny
by
sa
teda
mali
odstrániť.
To
vyplýva
zo
zmienky
Súdneho
dvora v rozsudku
Skoma‑Lux,
týkajúcej
sa odkladu
uplatniteľnosti
pravidla
dotknutého
neuverejnením.
147. So
zreteľom
na
uvedené
vzniká
otázka,
či
podmienená
uplatniteľnosť
predmetných
noriem
ISO
bola v súlade s logikou
uvedenej
judikatúry
Súdnym
dvorom
koncipovaná
ako
okamžite
dostupné,
no
nevyhnutne
krátkodobé
riešenie
po
dobu,
kým
nedôjde k očakávanej
konečnej
náprave
(uverejneniu v Úradnom
vestníku),
alebo
či
Súdny
dvor v skutočnosti
akceptoval
možnosť
prístupu
zabezpečeného
prostredníctvom
systému
ISO
ako
prijateľné
riešenie,
ktoré
by
ako
také
právny
poriadok
Únie
mohol
tolerovať.
148. Nasledujúce
prvky
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. naznačujú,
že
sa
očakávalo,
že
napokon
dôjde k uverejneniu.
149. Po
prvé,
ako
som
už
vysvetlil,
Súdny
dvor
sa
opieral o rozsudky
Skoma‑Lux a Heinrich,
pričom
sa
neusiloval
odlíšiť
(pomerne
odlišné)
situácie,
ktoré k nim
viedli,
na
jednej
strane
od
situácie,
ktorá
viedla k rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.,
na
druhej
strane.
Zatiaľ
čo
totiž
vo
veciach
Skoma‑Lux a Heinrich
bola
náprava
plne v rukách
normotvorcu
Únie
(a nebránili
jej
žiadne
externé
faktory),
tvrdenie
ISO
týkajúce
sa
práv
duševného
vlastníctva
nepochybne
situáciu
komplikuje.
To
však
neviedlo k žiadnej
konkrétnej
pripomienke
Súdneho
dvora.
150. Po
druhé v bode 46
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. Súdny
dvor
potvrdzuje,
že
„samotná
skutočnosť,
že
článok 4
ods. 1
[smernice
2014/40]
odkazuje
na
normy
ISO,
ktoré
v tomto
štádiu
ešte
neboli…
uverejnené“(70),
nespochybňuje
platnosť
tohto
ustanovenia.
Možno
povedať,
že
keby
platilo,
že
na
platnosť
uvedeného
ustanovenia v skutočnosti
nemá
vplyv
absencia
uverejnenia
ako
taká
(a nie
len
absencia
uverejnenia v danej
chvíli),
časť
tejto citácie (zvýraznená
kurzívou)
by
nebola
potrebná.
151. Po
tretie v bode 48
tohto
rozsudku
Súdny
dvor
podotýka,
že
„technické
normy
vypracované
normalizačným
orgánom,
akým
je
Medzinárodná
organizácia
pre
normalizáciu
(ISO), a vyhlásené
za
záväzné
legislatívnym
aktom
Únie,
[možno]
uplatňovať
voči
jednotlivcom
vo
všeobecnosti
len
vtedy,
ak
tieto
normy
boli
uverejnené v [Úradnom
vestníku]“.
152. Bez
ohľadu
na
presný
význam
výrazu
„jednotlivci
vo
všeobecnosti“
(ktorým
som
sa
zaoberal
vyššie)
tento
bod
očividne
spája
uplatniteľnosť
predmetných
noriem
voči
takýmto
jednotlivcom s ich
uverejnením v Úradnom
vestníku.
153. Takisto
však
musím
uznať
(aby
som
sa
vrátil k svojim
trom
líniám
argumentácie
vyššie),
že
po
prvé
sa
Súdny
dvor
na
rozdiel
od
rozsudku
Skoma‑Lux
nezmieňuje o odklade
(úplnej)
uplatniteľnosti
predmetných
noriem
ISO,
ale
ich
(podmienenú)
uplatniteľnosť
(voči
podnikom)
spája
so
špecifickými
prvkami
systému
ISO
(v bode 52
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i.).
To
môže
naznačovať
uznanie
rozdielu,
ktorý
tieto
dva
druhy
situácií
opísané
vyššie
odlišuje
(ktorý
teda
umožňuje v každej z nich
odlišný
výsledok).
154. Po
druhé
konštatovanie v bode 46
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. (ktoré
sa
uvádza v bode 150 vyššie)
týkajúce
sa
absencie
uverejnenia
noriem
„v tomto
štádiu“
môže
predstavovať
uznanie
skutočnosti,
že
uverejnenie
je
jednoznačne
žiaduce,
ale
nie
nevyhnutné
(pretože
existuje
špecifický
systém,
ktorý
prístup
umožňuje).
155. Po
tretie,
keby
sa
výraz
„jednotlivci
vo
všeobecnosti“ v bode 48
rozsudku
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. (ktorý
sa
uvádza v bode 151
vyššie)
chápal v tom
zmysle,
že
odkazuje
na
osoby,
ktorým
bola
zverená
úloha
dohľadu
nad
dodržiavaním
práva,
tento
bod
by
zasa
mohol
predstavovať
uznanie
ťažkostí,
ktoré
absencia
uverejnenia
spôsobuje
pri
plnení
tejto
úlohy,
no
bez
toho,
aby z neho
takisto
vyplývalo,
že
tieto
ťažkosti
majú
vplyv
na
uplatniteľnosť
predmetných
noriem
voči
podnikom,
ktoré
vyrábajú
alebo
uvádzajú
na
trh
cigarety.
3.      Dôsledky vyhlásenia článku 4 ods. 1 smernice 2014/40 za neplatný z dôvodu pretrvávajúcej absencie uverejnenia noriem ISO
156. Pokiaľ
ide o posledný
dôvod,
prečo
by
bolo
opätovné
začatie
ústnej
časti
konania
žiaduce,
keby
Súdny
dvor
zvažoval
preskúmanie
platnosti
predmetného
ustanovenia z dôvodu
pretrvávajúcej
absencie
uverejnenia v Úradnom
vestníku,
podotýkam,
že
dôsledky
vyhlásenia
neplatnosti
článku 4
ods. 1
smernice
2014/40
na
tomto
základe
(ale
aj
explicitného
rozhodnutia
nezrušiť
ho)
by
ďaleko
presahovali
prejednávanú
vec
aj
trh s cigaretami.
157. Komisia v tejto
súvislosti
na
pojednávaní
uviedla,
že
na
normy
ISO
odkazuje
1 200 aktov
práva
Únie,
čo
znamená,
že
zrušenie
predmetného
ustanovenia
pravdepodobne
bude
mať
vplyv
na
všetky
tieto
akty, a teda
na
potenciálne
početné
právne
oblasti.
158. So
zreteľom
na
uvedené
by
značný
vplyv,
ktorý
by
pravdepodobne
malo
zistenie,
že
článok 4
ods. 1
smernice
2014/40
je
neplatný
(z dôvodu
pretrvávajúcej
situácie,
že
nedošlo k uverejneniu),
mal
viesť
širšej
diskusii o tom,
aké
sú
prijateľné
dôsledky
jedného
alebo
druhého
riešenia,
na
ktoré
som
poukázal
vyššie.
159. Na
jednej
strane
platí,
že
keby
sa
rozsudok
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. chápal v tom
zmysle,
že
požaduje,
aby
boli
normy
ISO
napokon
uverejnené v Úradnom
vestníku,
malo
by
sa
diskutovať o tom,
či
na
úrovni
Únie
existujú
možnosti,
ktoré
by
umožnili
takéto
uverejnenie,
s ohľadom
na
tvrdenie
ISO týkajúce
sa
práv
duševného
vlastníctva.
160. Keby
sa
potvrdilo,
že v súčasnosti
neexistuje
žiadny
prijateľný
spôsob,
ako
umožniť
uverejnenie
predmetných
noriem
ISO
bez
toho,
aby
sa
Únia
vystavila
nepriaznivým
právnym
dôsledkom,
malo
by
sa
diskutovať o tom,
čo
prípadné
zrušenie
súčasnej
legislatívnej
techniky
znamená
pre
účinné
fungovanie
dotknutých
právnych
oblastí a či
alternatívy v skutočnosti
sú
(primerane)
realizovateľné.
161. Keby
sa
na
druhej
strane
rozsudok
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. chápal v tom
zmysle,
že
uverejnenie v Úradnom
vestníku
nevyžaduje,
malo
by
sa
diskutovať o napätí,
ktoré
by
takýto
výsledok
priniesol
so
zreteľom
na
niektoré
základné
prvky,
na
ktorých
je
založené
fungovanie
právneho
poriadku
Únie.
162. Po
prvé
sa
mi
zdá,
že
keby
sa
akceptovalo,
že
neuverejnenie
je
konečným a prijateľným
výsledkom,
znamenalo
by
to
akceptovanie
toho,
že v právnom
poriadku
Únie
môže
existovať
kategória
záväzných
noriem,
ktoré
sú
prístupné
iba
za
odplatu
alebo
za
cenu
cesty
na
konkrétne
miesto,
akým
je
napríklad
knižnica
daného
vnútroštátneho
normalizačného
orgánu.
Keďže
by
to
predstavovalo
odklon
od
základného
predpokladu,
že v demokratickej
spoločnosti
by
právo
malo
byť
prístupné
bezplatne,
toto
rozhodnutie
by
si
vyžadovalo
ďalšie
vysvetlenie.
163. V rámci
rovnakej
línie
argumentácie
sa
ďalej
treba
zaoberať
otázkou,
či
právny
poriadok
Únie
môže
tolerovať
skutočnosť,
že
konkrétne
podmienky
prístupu
sú v plnej
miere
ponechané
na
voľnú
úvahu
externého
systému
ISO a jednotlivých
vnútroštátnych
normalizačných
orgánov,
alebo
či
by s tým
nemali
byť
spojené
nejaké
požiadavky v rámci
práva
Únie,
ako
napríklad
povinnosť
členských
štátov
podľa
práva
Únie
zabezpečiť,
aby
sa
na
prístup
nevzťahovali
prehnane
reštriktívne
podmienky.
164. Ďalej
treba
pripomenúť,
že
normy
ISO
sú v zásade
dostupné v angličtine,
vo
francúzštine a v ruštine.
Hoci
jazyková
rovnosť,
ktorá
je v Únii
zvyčajne
pravidlom,
môže
podliehať
výnimkám,(71) tento
aspekt
veci
si
zaslúži
ďalšiu
pozornosť.
165. Napokon
považujem
za
užitočné
vrátiť
sa k otázke
prístupu k dokumentom
upravenej v nariadení
č. 1049/2001.
Vyššie
som
už
odkazoval
na
rozsudok
Public.Resource.Org,
ku
ktorému
sa
dotknuté
strany
vyjadrovali
najmä
na
pojednávaní.
Pripomínam,
že
Súdny
dvor v danom
rozsudku
od
Komisie v podstate
požadoval,
aby
poskytla
prístup k norme
vypracovanej
CEN, a to
aj
napriek
skutočnosti,
že k nej
boli
podobne
uplatnené
práva
duševného
vlastníctva.
To v tomto
konaní
viedlo k diskusii o tom,
či
sa
dané
riešenie
uplatňuje
aj
na
normy
ISO
(vo
všeobecnosti) a aké
dôsledky
má
možná
kladná
odpoveď
pre
otázky
nastolené v prejednávanej
veci.
166. Jednoznačne
súhlasím
najmä s holandskou
vládou a Komisiou,
že
to,
či
sa
prístup k dokumentu
musí
poskytnúť
osobe
konajúcej
vo
verejnom
záujme
(čo
podľa
môjho
chápania
platilo v prípade
žalobcu v konaní
vedúcom k vyššie
uvedenému
rozsudku),
nie
je
rozhodujúce
pre
právne
závery,
ktoré
sa
vo
vzťahu k osobám,
na
ktoré
sa
vzťahujú
právne
povinnosti,
majú
vyvodiť
zo
skutočnosti,
že
akt
vymedzujúci
tieto
povinnosti
nebol
uverejnený v Úradnom
vestníku.
167. Tieto
dve
otázky
sú
totiž
skrátka
odlišné.
Vo
veci,
akou
je
prejednávaná
vec,
zároveň
takisto
môžu
byť
úzko
prepojené.
168. Na
vysvetlenie
uvediem,
že
keby
sa
zaujalo
stanovisko,
že
uverejnenie
predmetných
noriem
ISO v Úradnom
vestníku
sa
ako
také
nevyžaduje,
toto
riešenie
pravdepodobne
bude
platiť
aj
pre
akékoľvek
iné
normy
ISO, o ktoré
sa
môže
opierať
normotvorca
Únie.
Rovnako
vplyv
možného
záveru v inom
konaní
týkajúcom
sa
odlišných
noriem
ISO,
podľa
ktorého
sa
prístup k takýmto
normám
na
základe
nariadenia
č. 1049/2001
poskytnúť
nemusí,
takisto
pravdepodobne
bude
presahovať
rámec
konkrétnych
noriem
ISO
dotknutých v tomto
inom
konaní.
Ak
sa
teda v oboch
vyššie
uvedených
situáciách
dospeje k negatívnej
odpovedi,
systém
prístupu k týmto
normám
na
úrovni
Únie
bude v podstate
„zablokovaný“
(a zostane
otvorený
iba
na
úrovni
ISO,
čo
zahŕňa
prístup
poskytnutý
vnútroštátnymi
normalizačnými
orgánmi).
169. Ak
sa
zaujme
stanovisko,
že
napokon
sa
uverejnenie v Úradnom
vestníku
vyžaduje
(v prípade
noriem
ISO, o ktoré
ide v prejednávanej
veci, a nepriamo
aj v prípade
všetkých
ostatných
noriem
ISO, o ktoré
sa
bude
podobne
opierať
normotvorca
Únie),
vyvolá
to
potrebu
objasniť,
či
dokument,
ktorý
nie
je
uverejnený v Úradnom
vestníku,
hoci
by
uverejnený
byť
mal,
patrí
do
(všeobecne
formulovanej)
pôsobnosti
nariadenia
č. 1049/2001.
Podotýkam,
že
generálna
advokátka
Sharpston v inom
kontexte
(kde
neexistovali
žiadne
externé
faktory
podobné
tým, o ktoré
ide v tejto
veci)
tvrdila,
že
to
tak
nie
je.(72) Keby
sa
toto
stanovisko
akceptovalo
aj v tomto
prípade
(opäť
keby
Súdny
dvor
konštatoval,
že
normy
ISO
sa
napokon
musia
uverejniť v Úradnom
vestníku),
malo
by
sa
diskutovať o tom,
či
je
potrebné
zabezpečiť
prechodné
riešenie
prístupu
na
úrovni
Únie
do
času
účinného
uverejnenia
noriem v Úradnom
vestníku, s cieľom
predísť
vzniku
rovnakého
„blokačného“
účinku v tomto
období.
170. Inak
povedané,
hoci
sú
právne
otázky
vznikajúce v oblasti
prístupu k dokumentom
na
jednej
strane a uverejnenia v Úradnom
vestníku
na
druhej
strane
rozdielne,
sú
súčasťou
rovnakej
širšej
otázky
prístupu v právnom
poriadku
Únie k externe
vypracovaným
normám,
ktoré
sú
na
základe
právneho
poriadku
Únie
záväzné.
Výsledok
analýzy
jednej z nich
má
zrejme
dôsledky
pre
analýzu
druhej, a preto
by
sa
nemali
riešiť
oddelene.
V.      Návrh
171. So
zreteľom
na
vyššie uvedené
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prvú
až
štvrtú
prejudiciálnu
otázku,
ktoré
položil
College
van
Beroep
voor
het
bedrijfsleven
(Odvolací
súd
pre
správne
spory v hospodárskych
veciach,
Holandsko),
takto:
Článok 4
ods. 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2014/40/EÚ z 3. apríla
2014 o aproximácii
zákonov,
iných
právnych
predpisov a správnych
opatrení
členských
štátov
týkajúcich
sa
výroby,
prezentácie a predaja
tabakových a súvisiacich
výrobkov a o zrušení
smernice
2001/37/ES
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
normy
ISO,
ktoré
sa v ňom
uvádzajú a ktoré
neboli
uverejnené v Úradnom
vestníku
Európskej
únie,
možno
voči
podnikom,
ktoré
vyrábajú
alebo
uvádzajú
na
trh
cigarety,
uplatňovať v prípade,
že k nim
majú
prístup,
za
podmienok
opísaných v bode 52
rozsudku z 22. februára
2022,
Stichting
Rookpreventie
Jeugd a i. (C‑160/20,
EU:C:2022:101).
Toto
ustanovenie a absenciu
uverejnenia
noriem
ISO,
ktoré
sa v ňom
uvádzajú,
však
nemožno
chápať v tom
zmysle,
že
právnickej
osobe,
akou
je
daná
nadácia, z tejto
smernice
vyplýva
právo
domáhať
sa
voči
podnikom,
ktoré
vyrábajú
alebo
uvádzajú
na
trh
cigarety,
uplatnenia
metódy
merania
maximálnych
úrovní
emisií
stanovených v článku 3
ods. 1
smernice
2014/40,
ktorá
by
sa
líšila
od
metódy
uvedenej v článku 4
ods. 1
rovnakej
smernice.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 3. apríla 2014 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa výroby, prezentácie a predaja tabakových a súvisiacich výrobkov a o zrušení smernice 2001/37/ES (Ú. v. EÚ L 127, 2014, s. 1).
3      Rozsudok z 22. februára 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd a i. (C‑160/20, EU:C:2022:101, body 33; ďalej len „rozsudok Stichting Rookpreventie Jeugd a i.“ a „diskutovaný rozsudok“).
4      Tamže (body 48 a 52).
5      Tamže (body 74 a 79 a bod 5 výroku).
6      Smernica z 21. júna 2011 o štruktúre a sadzbách spotrebnej dane z tabakových výrobkov (Ú. v. EÚ L 176, 2011, s. 24).
7      Vnútroštátne normalizačné orgány zrejme predstavujú jednu z troch kategórií členov ISO, ako sa opisuje v článku 3.1 ISO Statutes (stanovy ISO), 21. vydanie, 2025, anglické znenie, ISBN 978‑92‑67‑02042‑6 (ďalej len „stanovy ISO“), ktoré sú dostupné na adrese https://www.iso.org/files/live/sites/isoorg/files/archive/pdf/en/statutes.pdf.
8      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Stichting Rookpreventie Jeugd a i. (C‑160/20, EU:C:2021:618, bod 31 a poznámka pod čiarou k tomuto bodu).
9      ISO/IEC Directives, Part 1, Procedures for the technical work – Consolidated ISO Supplement – Procedures specific to ISO (Smernice ISO/IEC, časť 1, Postupy technickej práce – Konsolidovaný dodatok ISO – Postupy špecifické pre ISO), vydanie 01/2024, anglické znenie (ďalej len „smernice ISO/IEC, časť 1“), príloha SO s názvom „Zásady vypracúvania noriem ISO a IEC týkajúcich sa iniciatív v oblasti verejnej politiky alebo podporujúcich takéto iniciatívy“ (ďalej len „príloha SO k smerniciam ISO/IEC“), bod SO.2 s názvom „Zásady“, písmeno a), s. 146.
10      Článok 22.1 stanov ISO.
11      Článok 2.1 stanov ISO; bod SO.2 prílohy SO k smerniciam ISO/IEC s názvom „Zásady“ v písmene b) uvádza, že „ISO a IEC sú odhodlané vypracúvať medzinárodné normy, ktoré sú relevantné pre trh a zodpovedajú potrebám a obavám všetkých relevantných zainteresovaných strán, prípadne vrátane orgánov verejnej moci, bez toho, aby sa usilovali stanovovať, viesť alebo motivovať verejnú politiku, predpisy alebo sociálne či politické programy“ (dodal by som, že IEC je skratka označujúca Medzinárodnú elektrotechnickú komisiu).
12      Článok 14.2 stanov ISO a webová stránka https://www.iso.org/developing‑standards.html.
13      ISO: Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy. 2015, s. 3 a 23. Pozri tiež prílohu SO k smerniciam ISO/IEC, bod SO.1 s názvom „Východiskový kontext“, s. 146.
14      Pozri bod 16 vyššie. Z verejne dostupných informácií vyplýva, že tieto verzie boli nahradené. Pozri k norme NEN‑ISO 4387:2000/A1:2008 webovú stránku https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑4387‑2000‑a1‑2008‑en‑127640; k norme NEN‑ISO‑10315:2013 webovú stránku https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑10315‑2013‑en‑182020; k norme NEN‑ISO 8454:2007/A1:2009 webovú stránku https://www.nen.nl/nen‑iso‑8454‑2007‑a1‑2009‑en‑140295 a k norme NEN‑ISO 8243:2006 webovú stránku https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑8243‑2006‑en‑113052.
15      Smernice ISO/IEC, časť 1, s. 49. Podotýkam, že webové stránky Holandského kráľovského inštitútu pre normalizáciu (ďalej len „NEN“), kde si možno zakúpiť vnútroštátne vykonávacie normy, uvádzajú tieto informácie: „Táto publikácia [obsahujúca príslušnú normu] je chránená autorským právom a je určená výlučne na osobné použitie.“ Pozri zdroje uvedené v predchádzajúcej poznámke pod čiarou.
16      Pokiaľ ide o najnovšie dostupné verzie týchto noriem v čase vypracovania týchto návrhov.
17      ISO: Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy. 2015, s. 34 – 36.
18      Článok 21.1 stanov ISO.
19      Stanovy ISO sú v týchto troch jazykoch dostupné na webovom sídle ISO.
20      Články 23.1, 23.2 a 23.3 stanov ISO.
21      Pokiaľ ide o dostupné možnosti, pozri https://www.iso.org/standard/76549.html, https://www.iso.org/standard/79002.html, https://www.iso.org/standard/85345.html a https://www.iso.org/standard/60154.html.
22      Pokiaľ ide o relevantné zdroje informácií, pozri poznámku pod čiarou 14
vyššie.
23      Rozsudok z 27. októbra 2016, James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, bod 40; ďalej len „rozsudok James Elliott“). Pokiaľ ide o črty systému CEN, pozri nedávne návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Medina vo veci Public.Resource.Org a Right to Know/Komisia (C‑588/21 P, EU:C:2023:509, body 23 až 31).
24      Rozsudok Stichting Rookpreventie Jeugd a i. (body 33 a 31).
25      Tamže (body 39 až 47).
26      Tamže (bod 40 a citovaná judikatúra).
27      Tamže (bod 48). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
28      Tamže (bod 52).
29      V bode 79 rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a i. Týmito charakteristikami sa budem podrobnejšie zaoberať neskôr.
30      Bod 79 a bod 5 výroku rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a i.
31      Rozsudok z 11. decembra 2007, Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773; ďalej len „rozsudok Skoma‑Lux“).
32      Tamže (predovšetkým body 51 a 59).
33      Tento aspekt sa už zdôraznil v rozsudku z 20. septembra 1990, Sevince (C‑192/89, EU:C:1990:322, bod 24; ďalej len „rozsudok Sevince“).
34      Rozsudok Skoma‑Lux (bod 60).
35      Rozsudok z 10. marca 2009, Heinrich (C‑345/06, EU:C:2009:140, bod 63; ďalej len „rozsudok Heinrich“).
36      Rozsudok Skoma‑Lux (bod 38 a citovaná judikatúra).
37      Tamže (bod 42 a citovaná judikatúra).
38      Hoci sa oba vyššie uvedené rozsudky týkali neuverejneného nariadenia (alebo jeho časti), riešenie, ktoré sa v nich stanovuje, sa uplatňuje aj na povinnosti stanovené v smernici, ako Súdny dvor podotkol v bode 42 rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a i.
39      Rozsudok Skoma‑Lux (body 47 až 51).
40      Tamže (bod 52).
41      Bod 5 výroku rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a i. znie takto: „V prípade, ak článok 4 ods. 1 smernice 2014/40 nemožno uplatňovať voči jednotlivcom, musí metóda použitá na účely uplatňovania článku 3 ods. 1 tejto smernice v súlade s vedeckým a technickým vývojom alebo medzinárodne uznávanými normami byť vhodná na meranie úrovní uvoľnených emisií, pokiaľ sa cigarety používajú v súlade s ich stanoveným účelom, a musí ako základ zohľadňovať vysokú úroveň ochrany ľudského zdravia, najmä pokiaľ ide o mladých ľudí…“.
(Kurzívou zvýraznil generálny advokát).
42      Jedna z výnimiek stanovená v článku 24 ods. 2 sa týka ďalších požiadaviek, ktoré možno prijať v súvislosti s obalmi tabakových výrobkov, zatiaľ čo druhá (stanovená v článku 24 ods. 3) zavádza možnosť zakázať určitú kategóriu tabakových alebo súvisiacich výrobkov z dôvodov súvisiacich so špecifickou situáciou v danom členskom štáte, pričom takéto vnútroštátne opatrenie sa musí oznámiť Komisii. O druhú uvedenú výnimku sa opierala jedna z otázok, ktoré viedli k diskutovanému rozsudku, a Súdny dvor ju v bodoch 80 až 85 daného rozsudku zamietol ako neprípustnú, pretože skutkové okolnosti danej veci sa jej vykonávania netýkali.
43      Ktorej cieľom je vyhnúť sa uplatňovaniu rozličných metód merania v členských štátoch, ako Súdny dvor poznamenal v bode 32 rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a i.
44      Opäť platí, že k tomu by došlo, keby sa osobe, akou je daná nadácia, umožnilo úspešne žiadať o stiahnutie cigariet z trhu v dôsledku skutočnosti, že prekračujú maximálne úrovne emisií pri meraní metódou, ktorú nestanovil normotvorca, hoci dané úrovne neprekračujú, keď sa merajú metódou stanovenou v článku 4 ods. 1 smernice 2014/40.
45      Rozsudok Skoma‑Lux (bod 42 a citovaná judikatúra).
46      Pozri rozsudok Sevince (bod 24), v ktorom Súdny dvor konštatoval, že absencia uverejnenia rozhodnutí asociačnej rady zriadenej Dohodou o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom „môže zabrániť ich uplatneniu na súkromnú osobu, [ale] súkromná osoba tým nie je zbavená práva dovolávať sa v styku s orgánom verejnej moci práv, ktoré jej uvedené rozhodnutia priznávajú“.
47      V holandskom jazykovom znení rozsudku sa uvádza spojenie „aan particulieren in het algemeen“, zatiaľ čo vo francúzskom jazykovom znení sa uvádza „particuliers en général“.
48      Pojem „the public generally“ sa vyskytuje aj v bodoch 49 a 73 anglického znenia rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a i., ale tieto výskyty iba rozvíjajú alebo opakujú to, čo už bolo uvedené.
49      Odkazuje na rôzne jazykové znenia uvedeného rozsudku s cieľom vysvetliť svoje pochybnosti o tom, či slovné spojenie „voči jednotlivcom vo všeobecnosti“ označuje „širokú verejnosť“ (na rozdiel – podľa môjho chápania daného tvrdenia – od „podnikov“) alebo či odkazuje na myšlienku, že predmetné normy ISO „vo všeobecnosti“, teda „v zásade“ nemožno uplatňovať voči „jednotlivcom“ (s výnimkou prípadu – znovu podľa môjho chápania –, že príslušná osoba k nim mala prístup).
50      Pozri tiež vysvetlenie v bode 41 vyššie.
51      Zdá sa mi, že vnútroštátny súd považuje za obzvlášť relevantný článok 24 ods. 2 Charty, keďže toto ustanovenie uvádza, že „pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa“. Pokiaľ ide o článok 35 Charty, podotýkam, že v jeho druhej vete sa uvádza, že „pri tvorbe a uskutočňovaní všetkých politík a činností Únie sa zabezpečí vysoká úroveň ochrany ľudského zdravia“.
52      Podotýkam, že bulharská vláda tvrdí, že prvá otázka je neprípustná z dôvodu nedostatočnej presnosti, pokiaľ ide o normy ISO, ktorých sa týka. Podľa môjho názoru je zo znenia uvedenej otázky a z vysvetlenia poskytnutého v rozhodnutí, ktorým bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, jasné, že táto otázka sa týka noriem ISO uvedených v článku 4 ods. 1 smernice 2014/40.
53      Pozri napríklad rozsudok z 26. júna 2025, PJ Carroll a Nicoventures Trading (C‑759/23, EU:C:2025:477, bod 37 a citovaná judikatúra).
54      Pozri najmä odôvodnenie 8 smernice 2014/40, kde sa uvádza, že „tabakové výrobky nie sú bežné komodity“ vzhľadom „najmä na škodlivé účinky tabaku na ľudské zdravie“.
55      Pozri najmä článok 9 ods. 1 a článok 10 ods. 1 smernice 2014/40, ako aj prílohy I a II k tejto smernici.
56      „Pokiaľ ide o stanovenie maximálnych úrovní emisií, bolo by potrebné a vhodné úrovne emisií pre decht, nikotín a oxid uhoľnatý neskôr znížiť alebo stanoviť maximálne úrovne pre iné emisie z tabakových výrobkov, pričom sa zohľadní ich toxicita alebo návykovosť.“ (Kurzívou zvýraznil generálny advokát.)
57      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
58      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
59      Pripomínam, že možnosť Súdneho dvora preformulovať otázku týkajúcu sa výkladu na otázku týkajúcu sa platnosti je v skratke daná, keď si tento prístup vyžaduje úloha Súdneho dvora „zo všetkých informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom vyvodi[ť] tie prvky práva Únie, ktoré si vzhľadom na predmet sporu vyžadujú výklad alebo posúdenie platnosti“. Rozsudok z 25. januára 2022, VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, bod 36 a citovaná judikatúra).
60      Pokiaľ ide o jeho relevantnú časť, pozri poznámku pod čiarou 51 vyššie.
61      Z článku 114 ods. 3 ZFEÚ (ktorý ako taký predstavuje jeden z právnych základov smernice 2014/40) vyplýva, že na účely relevantných legislatívnych návrhov by sa za základ mala brať vysoká úroveň ochrany zdravia, ako sa uznáva v odôvodnení 8 smernice 2014/40. Ako Súdny dvor pripomenul v kontexte rovnakej smernice, podobná požiadavka sa uvádza aj v článku 9 ZFEÚ a článku 168 ods. 1 ZFEÚ. Pozri rozsudok zo 4. mája 2016, Philip Morris Brands a i. (C‑547/14, EU:C:2016:325, bod 157; ďalej len „rozsudok Philip Morris“).
62      Podotýkam, že Súdny dvor už bol v rozsudku Stichting Rookpreventie Jeugd a i. vyzvaný, aby posúdil platnosť uvedeného ustanovenia, „vzhľadom na to, že vedecké štúdie ukazujú, že metódy merania, na ktoré odkazuje…, neodrážajú skutočné hodnoty dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého v cigaretách, ktoré fajčiari skutočne vdychujú“ [bod 64 týkajúci sa otázky 3b)]. Súdny dvor však poznamenal, že daná otázka sa opiera o štúdie pochádzajúce z obdobia po prijatí predmetnej smernice, v dôsledku čoho sú pre vyššie uvedené preskúmanie irelevantné, pretože – ako pripomenul – „platnosť právneho aktu Únie sa má posudzovať s prihliadnutím na okolnosti, o ktorých normotvorca Únie vedel v čase prijímania dotknutej právnej úpravy“. Rozsudok Stichting Rookpreventie Jeugd a i. (bod 67 a citovaná judikatúra). Uhol pohľadu, z ktorého sa posudzovala platnosť uvedeného ustanovenia, teda nebráni preskúmaniu požadovanému v tomto konaní.
63      Rozsudok Stichting Rookpreventie Jeugd a i. (bod 44).
64      Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Philip Morris Brands a i. (C‑547/14, EU:C:2015:853, body 149 a 150), a rozsudok Philip Morris (bod 166 a citovaná judikatúra).
65      Pozri tiež správu Komisie Európskemu parlamentu, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov o uplatňovaní smernice [2014/40] o výrobe, prezentácii a predaji tabakových a súvisiacich výrobkov, COM(2021) 249 final, oddiel 3.1, poznámka pod čiarou 21.
66      Tamže (oddiel 3.1).
67      Rozsudok z 5. marca 2024, Public.Resource.Org a Right to Know/Komisia a i. (C‑588/21 P, EU:C:2024:201; ďalej len „rozsudok Public.Resource.Org“). Súdny dvor v danom rozsudku od Komisie v podstate požadoval, aby poskytla prístup k normám prijatým CEN, a to aj napriek existencii autorského práva, ktoré bolo uplatnené vo vzťahu k nim.
68      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331).
69      Pozri prebiehajúce konanie, ktoré sa týka žaloby podanej 6. decembra 2024, International Electrotechnical Commission a ISO/Komisia (T‑631/24). Podľa môjho chápania je cieľom tejto žaloby zrušenie príslušného rozhodnutia Komisie.
70      Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri tiež bod 37 tohto rozsudku s podobnou formuláciou.
71      Pokiaľ ide o akty podliehajúce uverejneniu, pozri úvahy v návrhoch, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:525, bod 37).
72      Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Heinrich (C‑345/06, EU:C:2008:212, body 122 až 133).