62016CC0594
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 12. júna 2018 (
1
)
Vec C‑594/16
Enzo Buccioni
proti
Banca d’Italia
za účasti:
Banca Network Investimenti SpA in liquidazione coatta amministrativa
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Prístup k činnosti úverových inštitúcií a prudenciálny dohľad nad podnikaním úverových inštitúcií a investičných spoločností – Služobné tajomstvo – Konkurz alebo nútená likvidácia úverových inštitúcií – Sprístupnenie dôverných informácií v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní – Žiadosť o prístup k dokumentom pred začatím občianskoprávneho alebo obchodného konania – Žaloba na náhradu škody“
I. Úvod
1.
Pán Enzo Buccioni bol majiteľom bežného účtu v spoločnosti Banca Network Investimenti SpA. V roku 2012 sa banka dostala do nútenej likvidácie. Finančné prostriedky, ktoré mal na účte, mu boli nahradené iba čiastočne prostredníctvom talianskeho systému ochrany vkladov. V dôsledku toho prišiel pán Buccioni o viac ako 81000 eur.
2.
Pán Buccioni podal žiadosť o prístup k dokumentom týkajúcim sa dohľadu nad danou bankou, ktorú vykonávala Banca d’Italia (Talianska centrálna banka), taliansky bankový dohľad. Požiadal o informácie s cieľom posúdiť, či by mohol potenciálne podať žalobu proti Banca d’Italia vo vzťahu k finančnej strate, ktorú utrpel. Tá totiž odmietla prístup k niektorým požadovaným dokumentom z dôvodu, že obsahujú dôverné informácie.
3.
Pán Buccioni dané rozhodnutie napadol na správnych súdoch Talianska. Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) predložila Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky, citujúc viaceré ustanovenia práva Únie, najmä článok 53 smernice 2013/36/EU (
2
). V podstate sa pýta, či osoba, ktorá je v takej situácii ako pán Buccioni, ktorý zvažuje podanie žaloby na náhradu škody proti vnútroštátnemu bankovému dohľadu s cieľom získať náhradu peňažnej škody, ktorú údajne utrpel z dôvodu nedostatočného dohľadu vedúceho k nútenej likvidácii banky, mohla získať prístup k dokumentom potrebným na uplatnenie takéhoto nároku.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Smernica 2013/36
4.
Smernica 2013/36 stanovuje pravidlá týkajúce sa činnosti úverových inštitúcií a investičných spoločností. Vymedzuje tiež pravidlá právomoci dohľadu a nástroje prudenciálneho dohľadu nad týmito inštitúciami.
5.
Článok 53 smernice má názov „Služobné tajomstvo“. V odseku 1 sa uvádza, že:
„Členské štáty ustanovia, že všetky osoby, ktoré v súčasnosti pracujú pre príslušné orgány alebo pre ne v minulosti pracovali a aj audítori a znalci konajúci v mene príslušných orgánov, sú viazaní služobným tajomstvom.
Dôverné informácie, ktoré takéto osoby, audítori alebo znalci získajú pri výkone svojich úloh, sa môžu zverejniť iba v súhrnnej alebo úhrnnej podobe, na základe ktorej nie je možné identifikovať jednotlivé úverové inštitúcie, bez toho, aby boli dotknuté prípady, na ktoré sa vzťahuje trestné právo.
Ak je na úverovú inštitúciu vyhlásený konkurz alebo sa začala jej nútená likvidácia, dôverné informácie, ktoré sa netýkajú tretích strán zapojených do pokusov o záchranu predmetnej úverovej inštitúcie, sa môžu napriek tomu zverejniť v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní.“
B.
Talianske právo
6.
V Taliansku sa spravuje prístup k správnym dokumentom Legge 7 agosto 1990, n. 241, recante nuove norme in materia di procedimento amministrativo e di diritto di accesso ai documenti amministrativi, e successive modificazioni (zákon č. 241 zo 7. augusta 1990, v znení neskorších predpisov, o nových pravidlách v oblasti správneho konania a práva na prístup k správnym dokumentom) (ďalej len „zákon č. 241/1990“).
7.
V zmysle článku 22 ods. 2 a 3 zákona č. 241/1990:
„2.   Právo na prístup k správnym dokumentom predstavuje vzhľadom na svoje dôležité ciele verejného záujmu všeobecnú zásadu tvoriacu základ činností správnych orgánov, ktorá podporuje účasť a zabezpečuje, aby takéto činnosti boli nestranné a transparentné.
3.   Prístup ku všetkým správnym dokumentom sa umožní s výnimkou tých, ktoré sú uvedené v článku 24 ods. 1, 2, 3, 5 a 6.“
8.
Článok 24 zákona č. 241/1990 predpokladá výnimky z práva na prístup. Odseky 1 písm. a), 2 a 7 znejú takto:
„1   Právo na prístup nebude umožnené:
a)
pokiaľ ide o dokumenty, na ktoré sa vzťahuje štátne tajomstvo v zmysle zákona č. 801 z 24. októbra 1977, v znení neskorších predpisov, ako aj vo vzťahu k tajomstvám alebo zákazom zverejňovania, ktoré sú výslovne ustanovené zákonom, vládnym nariadením podľa odseku 6 a verejnými orgánmi, ako sa ustanovuje v odseku 2 tohto článku.
…
2.   Jednotlivé verejné orgány určia kategórie dokumentov, ktoré vypracovali alebo ktoré sú im v každom prípade k dispozícii, ktoré sú vylúčené z prístupu v súlade s odsekom 1.
…
7.   Žiadateľom však musí byť umožnený prístup k správnym dokumentom, ak sú takéto dokumenty potrebné na ochranu alebo obranu ich vlastných právnych záujmov. …“
9.
Článok 7 Decreto legislativo 1o settembre 1993, n. 385, recante il testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (legislatívny dekrét č. 385 z 1. septembra 1993, v znení neskorších predpisov, týkajúci sa talianskeho zákona o bankách) má názov „Služobné tajomstvo a spolupráca medzi orgánmi“. V odseku 1 stanovuje nasledujúce:
„Všetky informácie a údaje, ktorými disponuje Banca d’Italia z dôvodu jej činnosti dohľadu, tvoria úradné tajomstvo, a to aj voči verejným orgánom, s výnimkou Ministerstva hospodárstva a financií, ktoré predsedá CICR (Comitato interministeriale per il credito e il risparmio – Medziministerský výbor pre úvery a úspory). Zachovávanie tajnosti informácií nie je možné odmietnuť súdnym orgánom, ak sú požadované informácie potrebné na vyšetrovanie v trestnom konaní alebo v konaní, v ktorom môžu byť ukladané tresty.“
10.
Podľa článku 2 ods. 1 písm. a) rozhodnutia guvernéra Banca d’Italia zo 16. mája 1994 o pravidlách vylúčenia uplatňovania práva na prístup k dokumentom podľa článku [24 ods. 2] zákona č. 241/1990 (ďalej len „rozhodnutie guvernéra Banca d’Italia“):
„Nasledujúce nebude zverejnené v súvislosti s článkom 24 ods. 1 zákona č. 241/1990:
a)
správne dokumenty všeobecného alebo konkrétneho obsahu obsahujúce informácie a údaje, ktorými disponuje Banca d’Italia z dôvodu jej činností v oblasti monitorovania informácií, regulácie, inšpekcie a krízového riadenia v súvislosti s bankami, bankovými skupinami…, a z dôvodu akejkoľvek inej činnosti dohľadu týkajúcej sa poskytovania služieb bankového alebo finančného sprostredkovania a výkonu takýchto sprostredkovateľských činností, na ktoré sa vzťahuje služobné tajomstvo na účely článku 7 legislatívneho dekrétu č. 385 z 1. septembra 1993 [a niekoľkých ďalších vnútroštátnych právnych predpisov].“
III. Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky
11.
V roku 2004 si pán Buccioni (ďalej len „odvolateľ“) otvoril bežný účet v talianskej banke Banca Network Investimenti SpA (ďalej len „BNI“). Dňa 5. augusta 2012 bol zostatok na jeho bežnom účte 181325,31 eura. Po tom, ako BNI začala postup nútenej likvidácie, mu bolo nahradených iba 100000 eur z finančných prostriedkov, ktoré mal na svojom účte zo strany Fondo Interbancario di Tutela dei Depositi (taliansky systém ochrany vkladov).
12.
Dňa 3. apríla 2015 podal odvolateľ žiadosť o prístup k dokumentom talianskeho bankového dohľadu Banca d’Italia, ktorými táto disponovala ako orgán dohľadu nad BNI. Ako potvrdili zainteresovaní účastníci na pojednávaní, jeho cieľom bolo získať dokumenty, na základe ktorých by mohol posúdiť, či obsahujú relevantné informácie, ktoré by mu umožnili začať súdne konanie proti Banca d’Italia na určenie jej zodpovednosti za finančné straty, ktoré utrpel v dôsledku nútenej likvidácie BNI.
13.
Rozhodnutím z 20. mája 2015 Banca d’Italia umožnila prístup k niektorým z dokumentov požadovaných odvolateľom, ale odmietla sprístupniť niektoré ďalšie dokumenty. Argumentovala, že dané dokumenty sa týkali údajov, ktorými disponovala na účely bankového dohľadu, a teda ich nebolo možné sprístupniť na základe ustanovení článku 24 ods. 1 a 2 zákona č. 241/1990 a článku 2 rozhodnutia guvernéra Banca d’Italia.
14.
Odvolateľ podal návrh na Tribunale amministrativo regionale Lazio‑Roma (Regionálny správny súd Lazio‑Rím, Taliansko), ktorým sa domáhal zrušenia rozhodnutia Banca d’Italia, a v dôsledku toho uznania jeho práva na nahliadnutie a získanie kópií všetkých dokumentov uvedených v jeho žiadosti o prístup. Súd prvej inštancie tento návrh zamietol rozsudkom z 2. decembra 2015.
15.
Odvolateľ následne podal odvolanie na vnútroštátny súd Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko). V rámci tohto odvolania okrem iného tvrdil, že súd prvej inštancie nesprávne uplatnil článok 53 smernice 2013/36. (
3
) Odvolateľ tiež tvrdil, že dokumenty, o ktoré žiadal, už nepodliehajú služobnému tajomstvu, vzhľadom na to, že voči BNI sa začala nútená likvidácia a táto spoločnosť nemohla viac vykonávať bankovú činnosť.
16.
Banca d’Italia uviedla, že odvolateľ by v čase podania jeho žiadosti o prístup už musel začať občianskoprávne konanie. Článok 53 smernice 2013/36 z tohto dôvodu nebol uplatniteľný. Banca d’Italia tiež zdôraznila, že nútená likvidácia BNI stále prebiehala, takže potreba zachovania dôvernosti zostala nezmenená.
17.
Za týchto okolností Consiglio di Stato (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„a)
Je zásada otvorenosti, výslovne zakotvená v článku 15 konsolidovaného znenia Zmluvy o fungovaní Európskej únie, pokiaľ ide o jej kogentný všeobecný cieľ, v prípade, že sa (táto zásada) vykladá v tom zmysle, že ju možno upraviť nariadeniami alebo obdobnými legislatívnymi postupmi podľa článku 15 ods. 3, ktorých obsah by mohol byť prejavom príliš širokej diskrečnej právomoci, a to bez právneho základu v hierarchicky vyššom prameni práva Únie, týkajúceho sa nevyhnutného predchádzajúceho stanovenia minimálnych kogentných zásad, v rozpore s podobným obmedzujúcim zámerom v oblasti právnych predpisov Únie týkajúcich sa dohľadu nad úverovými inštitúciami, a to do tej miery, že by sa popieral obsah samotnej zásady otvorenosti aj v prípade, že záujem na prístupe k dokumentom by súvisel so základnými záujmami žiadateľa, ktoré by zjavne zodpovedali záujmom, v prospech ktorých platia výnimky z príslušných obmedzení v danej oblasti?
b)
Majú sa v dôsledku toho článok 22 ods. 2, ako aj článok 27 ods. 1 nariadenia Rady (EÚ) č. 1024/2013 z 15. októbra 2013, ktorým sa Európska centrálna banka poveruje osobitnými úlohami, pokiaľ ide o politiky týkajúce sa prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami, vykladať nie ako výnimočné prípady odchýlky od režimu neprístupnosti dokumentov, ale skôr ako ustanovenia, ktoré treba vykladať vzhľadom na širšie ciele článku 15 konsolidovaného znenia Zmluvy o fungovaní Európskej únie a na ktoré sa ako také vzťahuje všeobecná zásada právnej úpravy Únie, na základe ktorej prístup k dokumentom nemožno obmedziť, ak to vyplynie z rozumného a primeraného vyváženia požiadaviek úverového sektora so základnými záujmami sporiteľa, ktorý sa dostal do situácie rozdelenia finančnej záťaže, a to v závislosti od významných skutočností, s ktorými sa oboznámil orgán dohľadu spĺňajúci organizačné charakteristiky a disponujúci obdobnými sektorovými právomocami ako Európska centrálna banka?
c)
Ak sa teda článok 53 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/36/EÚ z 26. júna 2013 o prístupe k činnosti úverových inštitúcií a prudenciálnom dohľade nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami, o zmene smernice 2002/87/ES a o zrušení smerníc 2006/48/ES a 2006/49/ES (Text s významom pre EHP) a vnútroštátne právne predpisy zohľadnia ako zodpovedajúce uvedenému ustanoveniu, má sa toto ustanovenie zosúladiť s rámcom ostatných právnych predpisov a zásad práva Únie uvedených v prvej prejudiciálnej otázke v tom zmysle, že prístup k dokumentom možno povoliť v prípade príslušnej žiadosti podanej po začatí nútenej správnej likvidácie voči dotknutej banke aj vtedy, ak žiadateľ nepodal žiadosť o prístup k dokumentom výhradne v rámci občianskoprávneho alebo obchodného súdneho konania, ktoré sa riadne začali s cieľom chrániť majetkové záujmy poškodené v dôsledku začatia nútenej správnej likvidácie voči banke, ale tiež v prípade, že predmetný žiadateľ sa práve na účel predchádzajúceho overenia konkrétnych možností úspechu uvedených občianskoprávnych alebo obchodných žalôb obráti na súd, ktorý členský štát splnomocnil na ochranu práva na prístup k dokumentom a zásady otvorenosti v rámci úplnej ochrany práva na obranu a súdnu ochranu subjektívnych práv, s osobitným ohľadom na žiadosť sporiteľa, ktorý už musel znášať účinky rozdelenia finančnej záťaže v dôsledku postupu zameraného na riešenie platobnej neschopnosti úverovej inštitúcie, v ktorej mal vložené svoje úspory?“
18.
Písomné pripomienky v tomto konaní doručili Banca d’Italia, talianska a portugalská vláda a Európska komisia. Pán Buccioni, Banca d’Italia, talianska vláda a Komisia taktiež prezentovali svoje tvrdenia ústne na pojednávaní, ktoré sa konalo 21. marca 2018.
IV. Posúdenie
19.
Tento návrh má nasledujúcu štruktúru. Najprv sa budem zaoberať prípustnosťou prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania (časť A). Následne posúdim, ktoré ustanovenia práva Únie citované vnútroštátnym súdom sú uplatniteľné v prejednávanej veci (časť B). Potom sa budem venovať výkladu tretieho pododseku článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 (časť C).
A.
Prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania
20.
V priebehu písomnej časti tohto konania talianska vláda a Banca d’Italia uviedli, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania by mal byť vyhlásený za neprípustný. Podľa ich názoru bolo žiadosti o prístup k dokumentom predloženej odvolateľom vyhovené. Pred vnútroštátnym súdom teda neexistovalo prebiehajúce konanie.
21.
Dňa 10. marca 2017, po predložení návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, informoval odvolateľ vnútroštátny súd, že mu boli doručené všetky dokumenty uvedené v jeho pôvodnej žiadosti o prístup, ktorú zaslal Banca d’Italia. Túto skutočnosť potvrdila aj Banca d’Italia 14. marca 2017.
22.
Listom z 18. júla 2017 Súdny dvor požiadal vnútroštátny súd o informáciu, či vzhľadom na tieto okolnosti má záujem pokračovať v prejudiciálnom konaní. Rozhodnutím z 22. septembra 2017 vnútroštátny súd potvrdil, že trvá na svojom návrhu, potvrdzujúc, že sa považuje za oprávneného vec prejednať a že konanie pred ním stále prebieha. Konkrétne uviedol, že odvolateľ tvrdí, že si želá pokračovať v spore vo veci samej vzhľadom na to, že neboli splnené všetky jeho požiadavky.
23.
Je potrebné pripomenúť, že otázky týkajúce sa výkladu práva Únie uvedené vnútroštátnym súdom majú predpoklad relevantnosti. (
4
) Otázky, ako napríklad, ako dlho a dokedy je vnútroštátny súd oprávnený platne konať vo veci, teda kedy konanie
prebieha na danom súde v zmysle článku 267 ZFEÚ sú vecou vnútroštátneho súdu, aby s prihliadnutím na jeho výklad posúdil skutkové okolnosti veci samej a vnútroštátny procesný poriadok. (
5
) Pre Súdny dvor je rozhodujúce, že podľa jednoznačného vyhlásenia vnútroštátneho súdu tento súd potvrdzuje, že sa stále domnieva, že podľa vnútroštátneho práva pred ním stále prebieha konanie. (
6
)
24.
Vzhľadom na toto potvrdenie preto zastávam názor, že Súdny dvor by mal dospieť k záveru, že je vhodné odpovedať na tento návrh na začatie prejudiciálneho konania.
B.
Uplatniteľné ustanovenie práva Únie
25.
Svojou prvou otázkou žiada vnútroštátny súd o výklad článku 15 ZFEÚ. Druhou otázkou žiada o výklad článku 22 ods. 2 a článku 27 ods. 1 nariadenia Rady (EÚ) č. 1024/2013 (
7
) v spojení s článkom 15 ZFEÚ. Tretia otázka sa týka článku 53 smernice 2013/36 tiež v spojení vo svetle s článkom 15 ZFEÚ. Tieto otázky sa v podstate týkajú toho, či vyššie uvedené ustanovenia povoľujú sprístupnenie takých dokumentov, aké požaduje odvolateľ.
26.
Pokiaľ ide o prvé dve otázky, domnievam sa, že ani článok 15 ZFEÚ, ani nariadenie č. 1024/2013 nie sú v prejednávanej veci uplatniteľné.
27.
Článok 15 ZFEÚ stanovuje v odseku 1 zásadu otvorenosti pri výkone práce inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Únie. Rovnako článok 15 ods. 3 ZFEÚ stanovuje „právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie“. Znenie týchto ustanovení, ako aj judikatúra Súdneho dvora potvrdzujú, že článok 15 ZFEÚ sa vzťahuje iba na inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie a dokumenty, ktoré majú k dispozícii, dokonca aj vtedy, keď tieto dokumenty boli vypracované inou inštitúciou alebo členským štátom. (
8
) Aj keď je článok 15 ZFEÚ chápaný v spojení s inými ustanoveniami primárneho práva, ktoré sa dotýkajú zásady otvorenosti, ako je druhý odsek článku 1 ZEÚ a článok 298 ZFEÚ alebo v spojení s článkom 42 Charty základných práv Európskej únie, (
9
) nič to nemení na tom, že tieto ustanovenia stanovujú podobne ako článok 15 ZFEÚ cieľ otvorenej skôr európskej – ako vnútroštátnej – správy. (
10
)
28.
V dôsledku toho prístup k dokumentom v držbe vnútroštátnych správnych orgánov nie je upravený článkom 15 ZFEÚ, ale vnútroštátnymi predpismi o prístupe k dokumentom. V spore vo veci samej to znamená, že na žiadosť adresovanú banke Banca d’Italia o prístup k dokumentom vypracovaným touto bankou alebo k dokumentom v jej držbe sa bude uplatňovať talianske právo.
29.
Pokiaľ ide o druhú otázku, článok 1 prvý pododsek nariadenia č. 1024/2013 s názvom „Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti“ stanovuje, že „týmto nariadením sa [Európska centrálna banka (ďalej len „ECB“)] poveruje osobitnými úlohami, pokiaľ ide o politiky týkajúce sa prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami…“. Je teda zrejmé, že nariadenie č. 1024/2013 sa vzťahuje len na ECB, a nie na príslušné vnútroštátne orgány poverené prudenciálnym dohľadom nad úverovými inštitúciami, ako je Banca d’Italia. Táto skutočnosť je ďalej potvrdená v piatom pododseku toho istého článku, ktorý uvádza, že „toto nariadenie sa uplatňuje bez toho, aby bola dotknutá zodpovednosť a súvisiace právomoci príslušných orgánov zúčastnených členských štátov vykonávať úlohy dohľadu, ktorými nebola podľa tohto nariadenia poverená ECB“. Skutočnosti v prejednávanej veci, ktoré zahŕňajú preskúmanie povinností vnútroštátneho dozorného orgánu týkajúce sa sprístupnenia dôverných informácií, sa nejavia ako patriace do pôsobnosti nariadenia č. 1024/2013.
30.
Z toho vyplýva, že jediným ustanovením práva Únie, ktoré je priamo relevantné pre prejednávanú vec, sa javí byť to, na ktoré sa odvoláva vnútroštátny súd vo svojej tretej otázke: článok 53 ods. 1 smernice 2013/36. Predtým, ako pristúpim k výkladu tohto osobitného ustanovenia, rád by som objasnil dva body.
31.
Po prvé, keďže článok 15 ZFEÚ sa nevzťahuje na žiadosti o prístup k dokumentom predložené vnútroštátnym orgánom, nemyslím si, že je možné vykladať článok 53 ods. 1 smernice 2013/36 v zmysle článku 15 ZFEÚ alebo, všeobecnejšie, zásady otvorenosti a transparentnosti práva Únie. To by malo nebezpečne blízko k obchádzaniu rozsahu uplatňovania práva Únie a jeho rozšíreniu na oblasti a otázky, ktoré zjavne nemá v úmysle riadiť.
32.
Po druhé, ako som už uviedol v bode 28 tohto návrhu, žiadosť (ako je žiadosť podaná odvolateľom) vnútroštátnemu dozornému orgánu (napríklad Banca d’Italia) o získanie prístupu k dokumentom, ktoré má k dispozícii na účely bankového dohľadu, podlieha príslušným vnútroštátnym pravidlám o prístupe k dokumentom. Prvú úroveň pravidiel, ktoré sa majú v prejednávanej veci uplatniť, teda tvoria vnútroštátne pravidlá prístupu k dokumentom. Druhú úroveň pravidiel tvorí všeobecné ustanovenie o služobnom tajomstve stanovené v článku 53 ods. 1 prvom pododseku smernice 2013/36. Toto ustanovenie predstavuje výnimku práva Únie zo všeobecnej zásady prístupu k dokumentom, ktorú vnútroštátne právo zjavne umožňuje. Nakoniec, treťou úrovňou pravidiel je článok 53 ods. 1 tretí pododsek, ktorý stanovuje výnimku z druhej úrovne pravidiel. Preto v prejednávanej veci, rovnako ako v každom prípade podobnej povahy, v ktorej sa žiadateľ domáha prístupu k dokumentom, ktoré má vnútroštátny orgán, ustanovenie článku 53 ods. 1 tretieho pododseku predstavujú v zásade návrat k zásade prvej úrovne pravidiel: všeobecnej zásade prístupu k dokumentom.
33.
Inak povedané, ak je štandardným pravidlom prístupu k dokumentom stanoveným vnútroštátnym právom umožniť prístup, tak potom je to všeobecná zásada (prvý pododsek) článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 (a vnútroštátne predpisy, ktorými sa vykonáva toto ustanovenie), ktorá tvorí výnimku z tohto pravidla.
C.
Článok 53 ods. 1 tretí pododsek smernice 2013/36
1. Pôvod ustanovenia
34.
Táto vec je prvou príležitosťou, kedy má Súdny dvor možnosť vykladať článok 53 ods. 1 tretí pododsek smernice 2013/36 alebo jeho rovnocenných predchodcov, konkrétne článok 44 ods. 1 smernice 2006/48 a článok 30 ods. 1 smernice 2000/12/EC (
11
).
35.
Predtým existovalo rovnocenné ustanovenie v článku 12 ods. 1 prvej smernice Rady 77/780/EHS (
12
) (ďalej len „prvá smernica Rady“). Toto ustanovenie však neexistovalo v pôvodnej verzii prvej smernice Rady. Táto smernica obsahovala iba ustanovenie, ktoré bolo vo veľkej miere podobné ustanoveniu, ktoré sa v súčasnosti nachádza v článku 53 ods. 1 prvom pododseku smernice 2013/36. Toto stanovilo všeobecnú povinnosť zachovávať služobné tajomstvo, zakazujúc, aby boli dôverné informácie „poskytnuté akejkoľvek osobe alebo orgánu, s výnimkou ustanovení stanovených zákonom“.
36.
V roku 1989 bola prijatá druhá smernica Rady 89/646/EHS (
13
) ďalej len „druhá smernica Rady“), ktorá zmenila prvú smernicu Rady tak, že nahradila článok 12 ods. 1 novým znením, ktoré obsahovalo pravidlá, ktoré sa v súčasnosti nachádzajú v článku 53 ods. 1 druhom a treťom pododseku smernice 2013/36.
37.
Zmeny a doplnenia, ktoré priniesla druhá smernica Rady, boli prijaté po rozhodnutí Súdneho dvora vo veci Hillenius (
14
). Navrhovateľom v tomto prípade bola obec Hillegom v Holandsku. Peniaze uložila v holandskej banke, ktorá bola neskôr vyhlásená za platobne neschopnú. Navrhovateľ požiadal a získal príkaz na predbežné vypočutie svedkov, postup, ktorý bol v holandskom práve k dispozícii pred konaním týkajúcim sa žalobného návrhu. Odporca, pán Hillenius, pracoval pre De Nederlandsche Bank (holandská centrálna banka), ktorá bola orgánom dohľadu podľa prvej smernice Rady. Bol jedným zo svedkov, ktorí boli požiadaní o poskytnutie dôkazov o platobnej neschopnosti. Otázky, ktoré mu boli položené, mali preukázať presvedčenie navrhovateľa, že centrálna banka riadne neoverila činnosť platobne neschopného subjektu. Pán Hillenius odmietol odpovedať na niektoré otázky z dôvodu bankového tajomstva, keďže otázky sa týkali spôsobu, akým holandská centrálna banka vykonávala svoj dohľad.
38.
Súdny dvor vo svojom rozsudku uviedol, že povinnosť zachovávať služobné tajomstvo podľa článku 12 ods. 1 prvej smernice Rady zahŕňa aj vyhlásenia zamestnancov orgánu dohľadu ako svedkov v občianskoprávnom konaní. (
15
) Pokiaľ ide o výnimku v tomto ustanovení týkajúcu sa zákazu sprístupnenia dôverných informácií – „s výnimkou ustanovení stanovených zákonom“ – Súdny dvor uviedol, že pri neexistencii jasných usmernení vo vnútroštátnom práve prináleží vnútroštátnemu súdu nájsť rovnováhu „medzi záujmom o preukázanie pravdy, ktorá je základom výkonu spravodlivosti, a záujmom zachovávať dôvernosť určitých druhov informácií… Pri posudzovaní týchto záujmov musí vnútroštátny súd najmä rozhodnúť, ak je to v prejednávanej veci potrebné, aký význam má skutočnosť, že predmetné informácie boli získané od príslušných orgánov iných členských štátov v súlade s článkom12 ods. 2 smernice“ (
16
).
39.
Štyri roky po rozsudku Hillenius bol článok 12 ods. 1 podstatne zmenený a doplnený druhou smernicou Rady. Ustanovenie „s výnimkou ustanovení stanovených zákonom“ bolo nahradené zákazom sprístupňovania dôverných informácií „iba v súhrnnej alebo úhrnnej podobe, na základe ktorej nie je možné identifikovať jednotlivé úverové inštitúcie, bez toho, aby boli dotknuté prípady, na ktoré sa vzťahuje trestné právo“. Toto sa preto veľmi podobalo zneniu súčasného druhého pododseku článku 53 ods. 1 smernice 2013/36. Okrem toho bolo pridané ustanovenie, ktoré sa v súčasnosti nachádza v článku 53 ods. 1 treťom pododseku a ktoré zostalo prakticky nezmenené.
40.
História a kontext článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 poukazujú na dve skutočnosti.
41.
V prvom rade z histórie článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 vyplýva, že na začiatku normotvorca Únie nepovažoval za potrebné v práve Únie stanoviť osobitné výnimky zo zásady ochrany služobného tajomstva. Jednoducho sa odvolal na výnimky stanovené vnútroštátnym právom. Až neskôr boli tieto výnimky „europeizované“.
42.
V druhom rade prešlo znenie článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 (chápané v súvislosti s jeho predchádzajúcimi podobami) výrazným vývojom, najmä pokiaľ ide o výnimky, ktoré predpokladá. Znenie týchto výnimiek teda určite nebolo vytesané do kameňa.
43.
Toto tvrdenie je posilnené aj skutočnosťou, že paralelné nástroje práva Únie, ktoré obsahujú ustanovenia podobnej povahy, sú formulované odlišne. Napríklad článok 76 ods. 1 a 2 smernice 2014/65/EU (
17
) (ktorý nahradil identické ustanovenia článku 54 ods. 1 a 2 smernice 2004/39/ES (
18
)) má podobnú formuláciu ako článok 53 ods. 1 smernice 2013/36. Presnejšie, ustanovenie, ktoré je podobné – ale nie rovnaké – ako článok 53 ods. 1 tretí pododsek smernice 2013/36 je článok 76 ods. 2 smernice 2014/65 (
19
). Ďalšie podobné – ale nie rovnaké – ustanovenie je článok 102 ods. 1 smernice 2009/65/ES (
20
). To je v ostrom kontraste s prístupom článku 25 ods. 1 smernice 2004/109/ES (
21
), ktorý sa jednoducho odvoláva na prípadné výnimky ustanovené vnútroštátnym právom, a to podľa rovnakej logiky ako pôvodná verzia prvej smernice Rady. Pokiaľ ide o zverejnenie európskymi orgánmi dohľadu, článok 70 nariadenia (EÚ) č. 1093/2010 (
22
) a článok 70 nariadenia (EÚ) č. 1095/2010 (
23
) obsahujú všeobecné pravidlo o povinnosti zachovávať služobné tajomstvo a výnimku pre trestné právo a zverejňovanie v súhrnnej alebo úhrnnej podobe, ale neumožňujú odchýlku týkajúcu sa občianskoprávneho alebo obchodného konania.
44.
Súhrnne treba konštatovať, že vzhľadom na takú historickú a kontextovú rozmanitosť, nielen v presnom znení, ale aj v prístupoch, navrhujem, aby sa uplatňoval zdravý skepticizmus vo vzťahu k tvrdeniam, ktoré trvajú na tom, že ak by sa tretí pododsek článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 v jeho súčasnom znení nevykladal najreštriktívnejšie, ako je to možné, účinný dohľad nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami by bol fatálne ohrozený. Zdá sa, že tak v minulosti, ako aj v paralelných režimoch (ktoré určite nie sú menej zmysluplné) boli alebo sú pravidlá formulované rozdielne, niekedy menej reštriktívne, zjavne bez toho, aby sa celý systém okamžite narušil a rozpadol.
2. Výklad spojenia „v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní“: Altmann
45.
Vnútroštátny súd považuje za potvrdené, že informácie, ktoré má odvolateľ záujem získať, sú dôverné a že sa netýkajú žiadnych tretích strán zapojených do pokusov o záchranu BNI. Vnútroštátny súd tiež konštatuje (a na pojednávaní bolo potvrdené), že BNI je (stále) v nútenej likvidácii. Jediná zostávajúca otázka týkajúca sa výkladu článku 53 ods. 1 tretieho pododseku smernice 2013/36 (
24
) v tejto veci je rozsah formulácie „v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní“.
46.
V tejto súvislosti sa odvolateľ domnieva, že má právo na prístup k dokumentom, ktoré požadoval od Banca d’Italia, a to v rozsahu, v akom ich zamýšľa použiť na účely (potenciálneho) občianskoprávneho alebo obchodného konania. Pokiaľ ide o Banca d’Italia, táto sa domnieva, že prístup k týmto dokumentom by mohol byť udelený len v priebehu (prebiehajúceho) občianskoprávneho alebo obchodného konania.
47.
Táto vec predstavuje prvú príležitosť na to, aby Súdny dvor vyložil pojem „v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní“ v zmysle článku 53 ods. 1 smernice 2013/36. Obdobný pojem však už Súdny dvor vyložil v rámci podobného ustanovenia obsiahnutého v článku 54 ods. 1 a 2 smernice 2004/39 v rozsudku Altmann a i. (
25
).
48.
Pán a pani Altmannovci a ďalší investori požiadali o prístup k dokumentom a informáciám, ktoré mal k dispozícii Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (nemecký spolkový dozorný orgán, ďalej len „BaFin“), pokiaľ ide o spoločnosť Phoenix Kapitaldienst GmbH, investičnú spoločnosť, ktorej obchodný model bol založený predovšetkým na podvode investorov v rozsiahlom meradle. Spoločnosť Phoenix bola zrušená a neskôr bola predmetom nútenej likvidácie. Proti dvom vedúcim predstaviteľom spoločnosti Phoenix bolo vedené trestné konanie. Následne pán a pani Altmannovci a ostatní investori podali žiadosť o prístup k dokumentom, ktorej bolo zo strany BaFin vyhovené iba čiastočne. Prístup k niektorým dokumentom bol zamietnutý z dôvodu, že boli predmetom povinnosti mlčanlivosti stanovenej v nemeckej právnej úprave, ktorou sa preberá smernica 2004/39. Proti rozhodnutiu BaFin následne navrhovatelia podali žalobu na nemecký súd. Tento súd položil Súdnemu dvoru otázku, v ktorej sa pýta, či vzhľadom na to, že požadované informácie súvisia s trestnými činmi a inými závažnými porušeniami práva, môže výnimočne porušiť povinnosti vyplývajúce z povinnosti zachovávať služobné tajomstvo uvedené v smernici.
49.
Citujúc rozsudok Hillenius Súdny dvor uviedol, že „efektívne fungovanie systému kontroly činnosti investičných spoločností… vyžaduje, aby si tak spoločnosti, nad ktorými sa vykonáva dohľad, ako aj príslušné orgány mohli byť isté, že poskytnuté dôverné informácie si v zásade zachovajú svoj dôverný charakter“ (
26
) s tým, že absencia takejto dôvery „by mohla narušiť nerušené oznamovanie dôverných informácií, ktoré sú nevyhnutné na výkon činnosti dohľadu“ (
27
).
50.
Napriek tomu článok 54 smernice 2004/39 tiež stanovoval výnimky zo všeobecného zákazu zverejnenia dôverných informácií. Pri skúmaní týchto výnimiek sa Súdny dvor zameral na „bez toho, aby boli dotknuté prípady, na ktoré sa vzťahuje trestné právo“ výnimku stanovenú v článku 54 ods. 1 (
28
), ako aj „v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní“ výnimku stanovenú v článku 54 ods. 2 smernice. V súvislosti s druhou uvedenou Súdny dvor konštatoval, že „od povinnosti zachovať služobné tajomstvo sa možno okrem prípadov patriacich do oblasti trestného práva odchýliť iba vtedy, keď sú splnené tri podmienky [uvedené v článku 54 ods. 2], a to že dôverné informácie sa netýkajú tretích osôb, k sprístupneniu týchto informácií dôjde v rámci občianskoprávnych alebo obchodných súdnych konaní a uvedené informácie sú potrebné pre tieto konania“ (
29
). Súdny dvor dospel k záveru, že „z návrhu na začatie prejudiciálneho konania pritom nevyplýva, že spor vo veci samej, ktorý sa týka správneho konania o žiadosti o prístup k informáciám a dokumentom, ktoré má k dispozícii vnútroštátny orgán pre dohľad, na základe [príslušnej nemeckej právnej úpravy], …že by patril do rámca občianskoprávnych alebo obchodných súdnych konaní, ktoré začali žalobcovia vo veci samej“ (
30
).
51.
Je zaujímavé, že pojem „in the course of“ [„do rámca“] použitý v anglickom znení rozsudku, sa nenachádza v znení článku 54 ods. 2 smernice 2004/39. (
31
) Okrem toho Súdny dvor dodal, že žiadosť v tejto veci nebola podaná v konaní, „ktoré začali žalobcovia“, čo by mohlo byť chápané tak, že na to, aby sa toto pravidlo uplatnilo, malo by byť konanie začaté.
52.
Súdny dvor však výslovne neuviedol, že občianskoprávne alebo obchodné konanie musí už prebiehať, aby sa uplatnil článok 54 ods. 2 smernice 2004/39. To kontrastuje s návrhmi, ktoré predniesol v danej veci generálny advokát Jääskinen, ktorý zdôraznil potrebu reštriktívneho výkladu pravidla. Zdôraznil, že „že normotvorca Únie umožnil sprístupnenie informácií v rámci občianskoprávnych alebo obchodných súdnych konaní, a nie na účely takýchto konaní. Zo znenia tejto výnimky, ktorú treba vykladať reštriktívne, je teda zrejmé, že na to, aby sa uplatnil článok 54 ods. 2 smernice 2004/39, je potrebné, aby prebiehalo občianskoprávne alebo obchodné súdne konanie“ (
32
). Podľa jeho názoru „uvedená výnimka sa… nevzťahuje na žiadosť o prístup k dôverným informáciám, ktoré má k dispozícii príslušný orgán pre dohľad, na účely zistenia, či by niektoré z týchto informácií mohli byť využité v rámci neskoršieho samostatného konania, ktoré nezapadá do rámca práve prebiehajúceho občianskoprávneho alebo obchodného súdneho konania“ (
33
).
3. Prečo by rozsudok Altmann už nemal byť vykladaný extenzívnejšie
53.
Článok 53 ods. 1 tretí pododsek smernice 2013/36 a článok 54 ods. 2 smernice 2004/39 sú vo veľkej miere formulované rovnako. Mohlo by sa preto tvrdiť, že prístup vo veci Altmann by sa mal uplatniť v prejednávanej veci, ako to navrhujú Banca d’Italia, talianska a portugalská vláda a Komisia. Všetci sa totiž domnievajú, že rozsudok Altmann by sa mal vykladať tak, že na to, aby bolo možné uplatnenie článku 54 ods. 2 smernice 2004/39 sa vyžaduje, aby občianskoprávne alebo obchodné konanie už prebiehalo.
54.
Ak by sa takýto výklad použil analogicky v prejednávanej veci, znamenalo by to, že by výnimka uvedená v článku 53 ods. 1 treťom pododseku smernice 2013/36 na (všeobecný) zákaz zverejnenia informácií nebola uplatniteľná. Žiadosť o prístup k dokumentom nebola podaná v rámci občianskoprávneho alebo obchodného konania, ale skôr na účely občianskoprávneho alebo obchodného konania. Odvolateľovi by teda bolo bránené získať prístup k akémukoľvek dokumentu alebo informáciám.
55.
Rád by som opäť zdôraznil skutočnosť, že Súdny dvor v rozsudku Altmann – na rozdiel od návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen – výslovne neuviedol, že podmienkou na uplatnenie tohto ustanovenia by bolo, že konanie musí prebiehať. Aj za predpokladu, že Súdny dvor implicitne stanovil takúto podmienku, vidím niekoľko dôvodov, pre ktoré by analogické uplatnenie takéhoto pravidla na prejednávaný prípad bolo problematické a viedlo by k veľmi sporným výsledkom. Predtým, než načrtnem niekoľko takýchto problémov [bod c)], uvediem právne [bod a)] a faktické rozdiely [bod b)], ktoré odlišujú rozsudok Altmann od súčasnej veci.
a) Právne rozdiely
56.
Zatiaľ čo ide vo veľkej miere o podobné ustanovenia, článok 53 ods. 1 tretí pododsek smernice 2013/36 a článok 54 ods. 2 smernice 2004/39 sa tiež líšia v ich presnom znení.
57.
Kým po prvé článok 54 ods. 2 smernice 2004/39 umožňuje vyzradiť dôverné informácie iba v prípade, ak „sa netýkajú tretích osôb“, článok 53 ods. 1 tretí pododsek smernice 2013/36 umožňuje zverejniť dôverné informácie, ak „sa netýkajú tretích strán zapojených do pokusov o záchranu predmetnej úverovej inštitúcie“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Toto posledné ustanovenie teda zužuje rozsah zákazu sprístupnenia informácií vo vzťahu k tretím stranám: tento zákaz sa vzťahuje iba na dôverné informácie týkajúce sa nie ktorejkoľvek tretej strany (ako je to v prípade smernice 2004/39), ale iba tretích strán zapojených do pokusov o záchranu úverovej inštitúcie, na ktorú bol vyhlásený konkurz alebo sa začala jej nútená likvidácia. Inak povedané, to znamená, že v zmysle smernice 2013/36 je možnosť sprístupnenia širšia ako v zmysle smernice 2004/39.
58.
Kým po druhé článok 54 ods. 2 smernice 2004/39 umožňuje vyzradenie dôverných informácií v občianskoprávnych alebo obchodných súdnych konaniach „ak je to pre konanie potrebné“ (
34
), smernica 2013/36 neobsahuje, čo je dôležité, takéto obmedzenie. Znenie smernice 2004/39 je teda užšie ako znenie smernice 2013/36. Neexistencia takejto požiadavky v treťom pododseku článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 opätovne umožňuje väčšiu voľnosť pri sprístupňovaní informácií ako smernica 2004/39.
59.
Na okraj po tretie uvádzam, že v niektorých jazykových verziách nie je formulácia „v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní“ sama osebe v oboch smerniciach rovnaká. To platí najmä v prípade talianskej verzie smerníc, ako uviedol odvolateľ na ústnom pojednávaní, ako aj v iných jazykových verziách. (
35
) V prípade iných jazykových verzií je však použitá formulácia rovnaká v oboch smerniciach. (
36
)
60.
Súhrnne treba konštatovať, že tretí pododsek článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 je voľnejšie formulovaný ako článok 54 ods. 2 smernice 2004/39. Alebo, pri pohľade z druhej strany mince, možnosť nesprístupnenia v prípadoch, ak je na úverovú inštitúciu vyhlásený konkurz alebo sa začala jej nútená likvidácia, je menšia. Tento rozdiel, opäť pri jeho posudzovaní v kontexte historického vývoja tohto ustanovenia a ďalších paralelných nástrojov, ktoré upravujú rovnakú problematiku, (
37
) vyvoláva pochybnosti o tom, či normotvorca Únie zamýšľal, ak však bola skutočne prítomná takáto legislatívna koordinácia, aby obe ustanovenia mali rovnakú pôsobnosť.
b) Faktické a kontextové rozdiely
61.
Okrem právnych rozdielov medzi touto vecou a tou, ktorá viedla k rozsudku Altmann, by som rád zdôraznil dvojaký faktický a kontextový rozdiel medzi týmito vecami na národnej úrovni.
62.
Po prvé, pokiaľ ide o konanie, táto vec sa týka len prístupu k dokumentom, ktorý je vo veľkej miere oddelený od samotného konania o likvidácii. Počas ústneho pojednávania sa potvrdilo, že konanie vo veci nútenej likvidácie týkajúce sa BNI stále prebieha a že odvolateľ je účastníkom tohto konania ako nezabezpečený veriteľ. Prístup k dokumentom, aké si vyžiadal od Banca d’Italia, mu však zjavne nemohol byť umožnený v rámci konania o likvidácii prostredníctvom žiadosti adresovanej likvidátorom. Dôvodom je jednoducho to, že likvidátori nemajú požadovaný druh dokumentov. Diskusia o tom, či môže byť samotné konanie o likvidácii považované za „občianskoprávne alebo obchodné konanie“ v zmysle článku 53 ods. 1 smernice 2013/36, a či mohol alebo nemohol byť v rámci neho požadovaný prístup k tomuto druhu dokumentov, o ktoré má záujem odvolateľ, je v zásade zbytočná, pretože v rámci tohto konania odvolateľ nemohol nikdy dostať ten druh dokumentov, ku ktorým sa snaží získať prístup.
63.
Po druhé, pokiaľ ide o povahu požadovaných dokumentov, tak odvolateľ, ako aj Banca d’Italia na ústnom pojednávaní potvrdili, že žiadosť odvolateľa o prístup k dokumentom sa týkala iba a výlučne dokumentov vypracovaných zo strany Banca d’Italia súvisiacich s výkonom jej dohľadu nad BNI. Odvolateľ sa teda snaží získať prístup k dokumentom vypracovaným orgánom verejnej moci v rámci jeho úloh v oblasti dohľadu s cieľom zistiť, či existuje dôvod na podanie žaloby voči tomuto orgánu.
64.
Naopak, vo veci Altmann dokumenty, ku ktorým sa žalobcovia snažili získať prístup, boli správy audítorov a interné stanoviská, správy, korešpondencia, dokumenty, dohody, zmluvy, poznámky a listy o internom živote spoločnosti, ktorá bola predmetom nútenej likvidácie. (
38
) Dotknuté dokumenty boli preto súkromnými alebo firemnými internými dokumentmi, ktoré mal nemecký orgán dohľadu, BaFin.
65.
Tieto rozdiely zdôrazňujú základnú a širšiu otázku, ktorá je základom prejednávanej veci: mal normotvorca Únie pri prijímaní článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 v úmysle úplne vylúčiť tým, že o tejto veci mlčí, akúkoľvek možnosť poskytnúť akýkoľvek správny prístup k akýmkoľvek dokumentom týkajúcim sa služobného tajomstva na vnútroštátnej úrovni a tiež rovnakým spôsobom vylúčiť akýkoľvek prístup k takýmto dokumentom zo strany správnych súdov v priebehu preskúmavania správneho rozhodnutia, na základe ktorého bol zamietnutý prístup k takýmto dokumentom? Alebo ide skôr o výsledok jednoduchého legislatívneho opomenutia zahrnúť tento druh prístupu, ktorý v spojení s veľmi obmedzujúcim výkladom znenia tretieho pododseku článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 vedie k trochu absurdným výsledkom?
c) Praktické problémy extenzívnejšieho výkladu rozsudku Altmann
66.
Napokon, alebo podľa môjho názoru skôr predovšetkým, extenzívnejší analogický výklad prístupu v rozsudku Altmann pri jeho uplatňovaní na túto vec, opäť predpokladajúci, že táto vec sa má vykladať tak, že vyžaduje, aby prebiehalo občianskoprávne alebo obchodné konanie, by viedol k mnohým problémom z praktického hľadiska.
67.
Po prvé tento prístup prináša silný aspekt okružnej cesty: aby osoba zistila, či má zmysel podať žalobu, musí najprv podať žalobu. Cynik (alebo realista, v závislosti od uhla pohľadu) by mohol poznamenať, že táto neistota je neodmysliteľnou súčasťou konania pred súdom. No možno v kontraste s nevyhnutnými obmedzeniami možnosti presne určiť polohu sub‑atómových častíc v danom čase, uplatnenie (Heisenbergovho) princípu neurčitosti (
39
) na súdne konania by malo zostať výnimočné. O to viac to platí vo vzťahu k žiadateľom, ktorí už boli vystavení značným stratám a ktorí s cieľom zistiť, či je akákoľvek z týchto strát potenciálne odškodniteľná, sú nútení nastúpiť na neistú súdnu „rybársku expedíciu“, pri ktorej im vzniknú ďalšie náklady. Nielenže sa javí, že takýto výsledok je pre jednotlivého žiadateľa dosť problematický, ale dáva aj malý zmysel vo vzťahu s riadnemu výkonu spravodlivosti na vnútroštátnej úrovni.
68.
Na to nadväzuje ďalšia problematika: v mnohých členských štátoch vnútroštátne procesné právo neupravuje v podobných druhoch prípadov sprístupnenie pred začatím konania. Preto by osoba na to, aby mohla požiadať o súdny príkaz na sprístupnenie informácií, musela podať úplnú žalobu o náhradu škody. Za predpokladu, že takýto postup by nebol okamžite vyhlásený vnútroštátnym súdom za zjavne neopodstatnený alebo dokonca fingovaný, žalobca by následne mohol iba dúfať, že pochybenie (nezákonnosť) a príčinnú súvislosť medzi pochybením a údajnou škodou (čo je pravdepodobne jediný prvok žaloby o náhradu škody, ktorý by žalobca mohol dokázať) určí sám súd.
69.
Ako potvrdila talianska vláda na ústnom pojednávaní, v takýchto prípadoch v Taliansku neexistuje žiadne sprístupnenie pred začatím konania. Určite by bolo možné argumentovať, že v záujme účinného presadzovania práv založených na práve Únie by členský štát mal umožniť takéto sprístupnenie s cieľom umožniť uplatnenie práva na účinný prostriedok nápravy a/alebo na spravodlivý proces, ktoré zaručuje článok 47 Charty.
70.
Nemyslím si, že by to bol veľmi rozumný prístup. To by znamenalo, že namiesto toho, aby sa čelilo pôvodnému problému, ktorým je sporné znenie článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 a aby sa tento problém vyriešil v jeho podstate, a to primeraným výkladom tohto ustanovenia, tento problém by sa stal výkladovo zmrazeným a bol by prenesený do súdnych systémov členských štátov. Skutočnosť, že zabezpečenie zverejnenia vo väčšine civilných systémov pred začatím občianskeho súdneho konania nie je úplne jednoduché, bola práve dôvodom, prečo normotvorca Únie zahrnul pravidlá o zverejňovaní dôkazov do smernice 2014/104/EÚ (
40
) v oblasti žalôb o náhradu škody za porušenie práva hospodárskej súťaže.
71.
Na rozdiel od toho podobné pravidlá Únie v oblasti sprístupňovania informácií v oblasti bankového dohľadu neexistujú. Osoby, akou je odvolateľ vo veci samej, by teda mali malú šancu získať prístup k dokumentom týkajúcim sa úloh vykonávaných orgánom dohľadu, pokiaľ to nie je možné podľa pravidiel o prístupe k dokumentom. V prejednávanej veci to platí o to viac vzhľadom na to, že ako som už uviedol v bode 62 vyššie, odvolateľ nemohol získať prístup k týmto dokumentom v rámci konania o likvidácii prostredníctvom žiadosti adresovanej likvidátorom zodpovedným za likvidáciu BNI.
72.
Po druhé je potrebné zdôrazniť, že pojem „dôverné informácie“ je potenciálne možné vykladať veľmi extenzívne. (
41
) Pri uplatnení takéhoto extenzívneho prístupu pri výklade tretieho pododseku článku 53 ods. 1 smernice 2013/36 by bolo možné dospieť k neprimeranému zúženiu výnimky, ktorú stanovuje. V podstate by všetky informácie týkajúce sa úverovej inštitúcie predstavovali dôverné informácie.
73.
Po tretie, zo systematického hľadiska nevidím dôvod, ktorý by presvedčil, že článok 53 ods. 1 smernice 2013/36 by sa mal vykladať tak, že vylučuje možnosť správnych súdov vykonávajúcich súdne preskúmanie správnych rozhodnutí (
42
) získať prístup k dôverným informáciám úverových inštitúcií, na ktoré je vyhlásený konkurz alebo sa začala ich nútená likvidácia, ak potrebujú takéto informácie na účely vedenia súdnych konaní. Jediné prípady výslovne uvedené v tomto ustanovení sú „prípady, na ktoré sa vzťahuje trestné právo“ a „občianskoprávne alebo obchodné konania“. Malo by sa to chápať ako kategorické vylúčenie správnych súdov, ktoré vykonávajú kontrolu správnych rozhodnutí, z prístupu k dôverným informáciám?
74.
Pri odpovedi na túto otázku je dôležité posúdiť potenciálne odôvodnenie, na ktorom sa zakladajú výnimky uvedené v článku 53 ods. 1 vo vzťahu k zákazu sprístupnenia dôverných informácií. Ak by na jednej strane základná myšlienka týchto výnimiek spočívala v tom, že prístup k dôverným informáciám by sa mohol umožniť len vtedy, ak bude tento prístup pod dohľadom sudcu, potom nevidím dôvod na vylúčenie prístupu po preskúmaní správnym súdom. Viem si predstaviť celý rad právnych nárokov, (
43
) v súvislosti s ktorými správne súdy potrebujú prístup k takýmto dôverným informáciám.
75.
Na druhej strane, ak by myšlienka týchto výnimiek spočívala skôr v tom, že by mal rozhodnúť odborník, ktoré informácie sa môžu sprístupniť a ktoré informácie by mali zostať dôverné, potom si myslím, že v skutočnosti sú to orgány dohľadu (v danom prípade Banca d’Italia), ktoré majú najlepšie predpoklady na takéto posúdenie z dôvodu svojich odborných znalostí a vedomostí. Preto vylúčenie akéhokoľvek potenciálu sprístupnenia podľa vnútroštátnych právnych predpisov o prístupe k dokumentom, a zároveň nepriame naznačenie, že každý prvostupňový sudca v občianskoprávnom konaní má lepšie predpoklady na to, aby nariadil takéto sprístupnenie v akomkoľvek občianskoprávnom alebo obchodnom konaní, ktoré by mohlo byť ním prejednávané, sa zdá trochu zvláštne. V každom prípade by mohli byť rozhodnutia orgánov dohľadu v tomto ohľade vždy preskúmavané správnym sudcom.
76.
Súhrnne musím konštatovať, že mám značné intelektuálne ťažkosti s prijatím výkladu článku 53 ods. 1 tretieho pododseku smernice 2013/36 tak, ako ho navrhujú Banca d’Italia, talianska a portugalská vláda a Európska komisia.
4. (Alternatívny) výklad tretieho pododseku článku 53 ods. 1 smernice 2013/36
77.
Vzhľadom na vyššie uvedené právne a faktické rozdiely medzi touto vecou a vecou Altmann a predovšetkým vo svetle praktických problémov vyvolaných reštriktívnym výkladom tohto ustanovenia navrhujem odlišnejší výklad článku 53 ods. 1 tretieho pododseku smernice 2013/36. Podľa môjho názoru by mala byť možnosť zverejniť dôverné informácie „v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní“ v zmysle tohto ustanovenia chápaná tak, že znamená „na účely občianskoprávneho alebo obchodného konania“.
78.
Rád by som uviedol tri bezprostredné objasnenia.
79.
Po prvé, dokonca aj pri takomto výklade formulácie „v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní“ je jasné, že ostatné podmienky predpokladané článkom 53 ods. 1 tretím pododsekom zostanú uplatniteľné. Znamená to, že toto ustanovenie bolo možné uplatniť po prvé len v prípade, ak je na úverovú inštitúciu vyhlásený konkurz alebo sa začala jej nútená likvidácia, a po druhé a dôležitejšie, na sprístupnenie dôverných informácií, ktoré sa netýkajú tretích strán zapojených do pokusov o záchranu predmetnej úverovej inštitúcie.
80.
Po druhé je tiež celkom jasné, že takýto výklad by určite nepredstavoval náhle umožnenie neobmedzeného prístupu k dôverným informáciám týkajúcim sa úverovej inštitúcie, na ktorú bol vyhlásený konkurz alebo sa začala jej nútená likvidácia akejkoľvek osobe, ktorá tvrdí, že má zámer uplatniť si občianskoprávny alebo obchodný nárok. V tomto ohľade formulácia „na účely občianskoprávneho alebo obchodného konania“ v podstate znamená získať možnosť začať občianskoprávne alebo obchodné konanie. Logicky sa to môže týkať len osôb, ktoré sú priamo dotknuté konkurzom alebo likvidáciou úverovej inštitúcie, ako sú investori, zákazníci alebo zamestnanci. Okruh tých, ktorým by mohol byť udelený prístup, by sa teda obmedzil len na osoby, ktoré prima facie môžu oprávnene tvrdiť, že boli priamo poškodené konkurzom alebo likvidáciou.
81.
Po tretie, a čo je veľmi dôležité, takýto výklad umožňuje mať orgánom dohľadu plnú kontrolu nad informáciami, ktoré môžu byť skutočne zverejnené. Tak kontrola toho, kto môže mať prístup k dôverným informáciám, ako aj toho, ku ktorým dôverným informáciám je umožnený prístup, by bola v rukách orgánov zaoberajúcich sa prístupom k dokumentom na vnútroštátnej úrovni. V prípade, akým je vec v spore vo veci samej, by bola žiadosť o sprístupnenie adresovaná v prvom rade vnútroštátnemu orgánu dohľadu. V druhom rade by rozhodnutie tohto orgánu samozrejme podliehalo prípadnému preskúmaniu správnym súdom. Logika riadeného zverejňovania dôverných informácií, o ktorej sa dá tvrdiť, že je podkladom článku 53 ods. 1 smernice, by sa teda plne zachovala. Pri takejto duálnej kontrole existuje určite len malé nebezpečenstvo, že by došlo k dôsledkom prekročenia tohto ustanovenia: kto môže získať prístup a k čomu by bolo vždy určené orgánom dohľadu, pričom také rozhodnutie môže byť preskúmané príslušným vnútroštátnym súdom.
82.
Treba pripomenúť tri záverečné poznámky o širšom kontexte, v rámci ktorého bol Súdny dvor požiadaný, aby poskytol výklad jedného konkrétneho ustanovenia smernice 2013/36.
83.
Po prvé, existuje potreba primeranej rovnováhy medzi jednotlivými záujmami. Toto už bolo potvrdené v rozsudku Hillenius (
44
), v ktorom Súdny dvor uviedol, že vnútroštátne súdy musia dosiahnuť primeranú rovnováhu medzi rozdielnymi záujmami, ktoré vznikajú pri uplatňovaní (predchodcu) článku 53 ods. 1 tretieho pododseku.
84.
Počas „bežného“ chodu úverovej inštitúcie je ochrana služobného tajomstva a dôverných informácií podľa smernice 2013/36 mimoriadne dôležitá. Dôvernosť a zachovávanie služobného tajomstva sú pravidlom. Ako však uvádza aj článok tretí pododsek 53 ods. 1 smernice 2013/36, hneď ako je na úverovú inštitúciu „vyhlásený konkurz alebo sa začala jej nútená likvidácia“, toto pravidlo sa začne meniť.
85.
Samozrejme nenaznačujem, že potreba chrániť dôverné informácie jednoducho zmizne, keď úverová inštitúcia vyhlási konkurz alebo vstúpi do likvidácie. Stále pretrváva potreba chrániť určité dôverné informácie (napríklad pokiaľ ide o know‑how spoločnosti, jej obchodné praktiky, atď.) vzhľadom na to, že môžu mať stále hodnotu ako aktívum, ktoré možno realizovať v priebehu likvidácie subjektu. (
45
) Okrem toho, pokiaľ ide o informácie týkajúce sa tretích strán zapojených do pokusov o záchranu tejto úverovej inštitúcie, dôvernosť je v každom prípade zaručená článkom 53 ods. 1 Napokon bude tiež potrebná ochrana verejného záujmu o hladké fungovanie systému prudenciálneho dohľadu.
86.
Aj keď tieto námietky plne uznávam, to, čo naznačujem, je, že hneď ako úverová inštitúcia vstúpi do konkurzu, celková rovnováha záujmov sa začne presúvať. (Pretrvávajúci) imperatív ochrany záujmov uvedených v predchádzajúcom bode bude musieť byť vyvážený voči dvom dodatočným a novo vznikajúcim záujmom: po prvé, budú existovať (súkromné) záujmy tých, ktorí boli poškodení likvidáciou úverovej inštitúcie, najmä tým, že im je umožnené požadovať náhradu škody. Po druhé, existuje aj legitímny (verejný) záujem vedieť, čo sa stalo, s cieľom zistiť, či úverová inštitúcia skrachovala iba svojimi vlastnými činnosťami alebo či to mohol aspoň čiastočne spôsobiť dozorný orgán.
87.
Skutočnosť, že je potrebné zohľadniť všetky tieto oprávnené záujmy po tom, čo úverová inštitúcia vstúpila do konkurzu, sa opäť ukazuje v prospech odlišnejšieho výkladu článku 53 ods. 1 smernice 2013/36.
88.
Po druhé, dva nové záujmy, ktoré vstúpia na scénu potom, ako vstúpi úverová inštitúcia do konkurzu, sa vo veľkej miere navzájom dopĺňajú. Umožnenie prístupu k dokumentom pre tých, ktorí majú v úmysle podať žalobu na ochranu svojich súkromných záujmov, nepriamo pomôže, ak a keď bude takáto žaloba podaná, chrániť verejný záujem dohľadu nad činnosťou orgánov dohľadu. Okrem toho by to mohlo byť prínosom aj pre verejný záujem na celkovom plynulom fungovaní systému prudenciálneho dohľadu. Zaručenie vyššej úrovne kontroly nad orgánmi dohľadu – aj keď nepriamo, prostredníctvom žaloby podanej súkromnými osobami na vnútroštátny súd – pravdepodobne povedie k zvýšeniu nielen zodpovednosti týchto orgánov, ale aj kvality ich práce. (
46
)
89.
Na tomto mieste uvádzam tretiu a poslednú poznámku o samotnom vnímaní prudenciálneho dohľadu. Súdny dvor vo všeobecnosti potvrdil potrebu zachovávať dôvernosť určitých druhov informácií, aby nedošlo k ohrozeniu prenosu informácií medzi sledovanými subjektmi a orgánmi dohľadu s konečným cieľom ochrany bezproblémového fungovania systému prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami. (
47
)
90.
Opäť beriem na vedomie prvoradý význam plynulého fungovania systému prudenciálneho dohľadu zavedeného smernicou 2013/36. Problémom tohto argumentu, ako sa ukázalo aj v priebehu prebiehajúceho konania, je však to, že sa zdá byť založený na pomerne vysokej úrovni abstrakcie s veľmi malým množstvom skutočných podrobností o tom, ako presne by bol tento dohľad ohrozený. V tomto konkrétnom prípade nevidím dôvod, prečo by tento argument mal v praxi zakladať imunitu pre úverové inštitúcie a potenciálne pre samotné orgány dohľadu pred žalobami zo strany poškodeného, ktorý tvrdí, že utrpel škodu v dôsledku údajného nesprávneho riadenia úverovej inštitúcie a/alebo nesprávneho fungovania systému prudenciálneho dohľadu. (
48
) Preto neexistuje žiadny dôvod sa domnievať, že obmedzený mechanizmus zverejňovania, dostupný iba v prípade konkurzu alebo likvidácie a pod kontrolou orgánu dohľadu a pri preskúmaní príslušnými súdmi, by nevyhnutne ohrozil hladké fungovanie systému prudenciálneho dohľadu v tom zmysle, že by ohrozil prenos dôverných informácií od kontrolovaných subjektov orgánu dohľadu.
91.
Na záver, napriek rétorike zdôrazňujúcej dôležitosť vzájomnej dôvery, ktorá niekedy viac pripomína komunikáciu medzi rovnocennými, je potrebné pripomenúť, že prenos informácií úverovými inštitúciami alebo investičnými spoločnosťami do orgánov dohľadu podľa smernice 2013/36 nie je záležitosť dobrej vôle, ale záväzok uložený verejným právom podnikom pôsobiacim na určitých trhoch. Takže keď sú vzájomná dôvera určite vítané a povzbudzované, nemali by byť dovedené tak ďaleko, aby sa stratila zo zreteľa skutočnosť, že to, čo treba vykonávať, nie je prudenciálna dôvera, ale prudenciálny dohľad.
V. Návrh
92.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položila Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko), takto:
Článok 53 ods. 1 tretí pododsek smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/36/EÚ z 26. júna 2013 o prístupe k činnosti úverových inštitúcií a prudenciálnom dohľade nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami, o zmene smernice 2002/87/ES a o zrušení smerníc 2006/48/ES a 2006/49/ES, sa má vykladať v tom zmysle, že možnosť zverejniť dôverné informácie „v občianskoprávnom alebo obchodnom konaní“ sa uplatní na situáciu, ak sa osoba podľa vnútroštátnych pravidiel o prístupe k dokumentom domáha umožnenia prístupu k dokumentom týkajúcim sa dohľadu nad úverovou inštitúciou na účely posúdenia možnosti podať voči príslušnému orgánu dohľadu žalobu na náhradu škody, ktorú táto osoba údajne utrpela v dôsledku konkurzu alebo likvidácie tejto úverovej inštitúcie.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o prístupe k činnosti úverových inštitúcií a prudenciálnom dohľade nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami, o zmene smernice 2002/87/ES a o zrušení smerníc 2006/48/ES a 2006/49/ES (Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 338).
(
3
)	Alebo skôr jeho predchodca, ktorého pôvodne uviedol odvolateľ, konkrétne článok 44 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/48/EC zo 14. júna 2006 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií (Ú. v. EÚ L 177, 2006, s. 1). Smernica 2006/48 však bola medzitým zrušená a nahradená smernicou 2013/36. Práve táto posledná uvedená smernica je v prejednávanej veci uplatniteľná a ide tiež o smernicu, ktorej sa týka tretia otázka vnútroštátneho súdu.
(
4
)	Rozsudok z 23. januára 2018, F. Hoffmann‑La Roche a i. (C‑179/16, EU:C:2018:25, bod 45).
(
5
)	Pozri napríklad rozsudok z 27. februára 2014, Pohotovosť (C‑470/12, EU:C:2014:101, bod 30). Pozri tiež rozsudky z 26. februára 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, body 39 až 41), alebo z 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, body 29 až 31).
(
6
)	Bez ohľadu na to, či to vyplýva zo skutočnosti, že odvolateľ by mohol mať stále právny záujem na získaní deklaratórneho rozsudku alebo, ako to potvrdili účastníci konania na ústnom pojednávaní, na skutočnosť, že po predložení tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátnym súdom odvolateľ požiadal o prístup k ďalším dokumentom, ku ktorým Banca d’Italia ešte neumožnila prístup.
(
7
)	Nariadenie Rady z 15. októbra 2013, ktorým sa Európska centrálna banka poveruje osobitnými úlohami, pokiaľ ide o politiky týkajúce sa prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami (Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 63).
(
8
)	Rozsudok z 18. júla 2017, Komisia/Breyer (C‑213/15 P, EU:C:2017:563, bod 49). Po prijatí nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331) bolo takzvané „autorské pravidlo“ zrušené [pozri rozsudok z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, bod 56)], takže rozhodujúcim prvkom určujúcim uplatniteľnosť nariadenia č. 1049/2001 je, či je dokument v držbe inštitúcie bez ohľadu na totožnosť jej autora.
(
9
)	Ktorý zakotvuje „právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie“.
(
10
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júla 2017, Komisia/Breyer (C‑213/15 P, EU:C:2017:563, bod 52).
(
11
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 20. marca 2000 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií (Ú. v. ES L 126, 2000, s. 1; Mim. vyd. 06/003, s. 272).
(
12
)	Prvá smernica Rady z 12. decembra 1977 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa začatia a výkonu činností úverových inštitúcií (Ú. v. ES L 322, 1977, s. 30).
(
13
)	Druhá smernica Rady 89/646/EHS z 15. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa začatia a výkonu činnosti úverových inštitúcií, meniaca a doplňujúca smernice 77/780/EHS (Ú. v. ES L 386, 1989, s. l).
(
14
)	Rozsudok z 11. decembra 1985, Hillenius (110/84, EU:C:1985:495).
(
15
)	Rozsudok z 11. decembra 1985, Hillenius (110/84, EU:C:1985:495, body 28 a 29).
(
16
)	Rozsudok z 11. decembra 1985, Hillenius (110/84, EU:C:1985:495, bod 33).
(
17
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 15. mája 2014 o trhoch s finančnými nástrojmi, ktorou sa mení smernica 2002/92/ES a smernica 2011/61/EÚ (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 349).
(
18
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 21. apríla 2004 o trhoch s finančnými nástrojmi, o zmene a doplnení smerníc Rady 85/611/EHS a 93/6/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES a o zrušení smernice Rady 93/22/EHS (Ú. v. EÚ L 145, 2004, s. 1; Mim. vyd. 06/007, s. 263).
(
19
)	Ktoré znie: „Ak bol na investičnú spoločnosť, organizátora trhu alebo na regulovaný trh vyhlásený konkurz alebo ak sú v nútenej likvidácii, dôverné informácie, ktoré sa netýkajú tretích osôb, sa môžu vyzradiť v občianskoprávnych alebo obchodných súdnych konaniach, ak to je pre konanie potrebné.“ Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
20
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. júla 2009 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa podnikov kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (PKIPCP) (Ú. v. EÚ L 302, 2009, s. 32). Článok 102 ods. 1 druhý pododsek stanovuje: „Avšak v prípade, ak je PKIPCP alebo podnik prispievajúci k podnikateľskej činnosti vyhlásený za nachádzajúci sa v konkurze alebo je nútene likvidovaný, môžu sa sprístupniť dôverné informácie, ktoré sa netýkajú tretích strán zainteresovaných do pokusov o záchranu
v priebehu občianskoprávnych alebo komerčných konaní.“ Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
21
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 15. decembra 2004 o harmonizácii požiadaviek na transparentnosť v súvislosti s informáciami o emitentoch, ktorých cenné papiere sú prijaté na obchodovanie na regulovanom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2001/34/ES (Ú. v. EÚ L 390, 2004, s. 38). Druhá veta článku 25 ods. 1 znie: „Skutočnosti, ktoré sú predmetom služobného tajomstva, sa nesmú oznamovať inej osobe alebo orgánu, ak tak nestanovujú právne či správne predpisy členského štátu.“ Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
22
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 z 24. novembra 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky orgán dohľadu (Európsky orgán pre bankovníctvo) a ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 716/2009/ES a zrušuje rozhodnutie Komisie 2009/78/ES (Ú. v. EÚ L 331, 2010, s. 12).
(
23
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1095/2010 z 24. novembra 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky orgán dohľadu (Európsky orgán pre cenné papiere a trhy) a ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 716/2009/ES a zrušuje rozhodnutie Komisie 2009/77/ES (Ú. v. EÚ L 331, 2010, s. 84).
(
24
)	Uvedený v bode 5 vyššie.
(
25
)	Rozsudok z 12. novembra 2014, Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2362).
(
26
)	Rozsudok z 12. novembra 2014, Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, bod 31).
(
27
)	Rozsudok z 12. novembra 2014, Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, bod 32).
(
28
)	Pozri v súvislosti s touto výnimkou návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci UBS Europe a i. (C‑358/16, EU:C:2017:606).
(
29
)	Rozsudok z 12. novembra 2014, Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, bod 38).
(
30
)	Rozsudok z 12. novembra 2014, Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, bod 39).
(
31
)	Vo francúzskej verzii sa používa neutrálnejšia formulácia uvedená v článku 54 ods. 2 („dans le cadre de“) bez jej kvalifikácie. Pokiaľ ide o verziu v nemčine, ktorá bola jazykom danej veci, tá uvádza, že správne konanie nie je „súčasťou občianskeho alebo obchodného konania“ („Teil zivil‑ oder handelsrechtlicher Verfahren“).
(
32
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2168, bod 52).
(
33
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2168, bod 56).
(
34
)	Súdny dvor stanovil, že ide o jednu z troch podmienok potrebných na uplatnenie článku 54 ods. 2 smernice 2004/39: pozri rozsudok z 12. novembra 2014, Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, bod 38).
(
35
)	V talianskej verzii používa smernica 2013/36 túto formuláciu „nell’ambito di procedimenti civili o commerciali“, kým smernica 2004/39 použila „nel quadro di procedimenti civili o commerciali“; to isté platí aj napríklad v poľskej verzii (v príslušnom poradí „w postępowaniach cywilnych“ a „w ramach sądowej procedury cywilnej prawa handlowego“), portugalskej verzii („no âmbito de processos do foro cível ou comercial“ a „em processos de direito civil ou comercial“), rumunskej verzii („în cursul unor acțiuni în instanțe civile sau comerciale“ a „în cadrul unor proceduri civile sau comerciale“) a v španielskej verzii („en el marco de procedimientos civiles o mercantiles“ a „en el curso de procedimientos civiles o mercantiles“).
(
36
)	Okrem anglickej verzie to platí aj pre českú verziu („v občanském soudním řízení“), holandskú verziu („in het kader van civiele of handelsrechtelijke procedures“), francúzsku verziu („dans le cadre de procédures civiles ou comerciales“) alebo nemeckú verziu („in zivil‑ oder handelsrechtlichen Verfahren“).
(
37
)	Pozri body 34 až 44 vyššie.
(
38
)	Rozsudok z 12. novembra 2014, Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, body 14 a 15).
(
39
)	Pozri HEISENBERG, W.: Über den anschaulichen Inhalt der quantentheoretischen Kinematik und Mechanik. In: Zeitschrift für Physik, vol. 43 (3 – 4), 1927, s. 172.
(
40
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. novembra 2014 o určitých pravidlách upravujúcich žaloby podľa vnútroštátneho práva o náhradu škody utrpenej v dôsledku porušenia ustanovení práva hospodárskej súťaže členských štátov a Európskej únie (Ú. v. EÚ L 349, 2014, s. 1).
(
41
)	Pozri nedávne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (C‑15/16, EU:C:2017:958, body 64 a 65). V daných návrhoch generálny advokát Bot vykladal pojem „dôverné informácie“ v kontexte článku 54 smernice 2004/39. Je však málo dôvodov sa domnievať, že výklad toho istého pojmu na účely smernice 2013/36 by bol veľmi odlišný.
(
42
)	Tak ako vnútroštátny súd v spore vo veci samej, ktorý preskúmava správne rozhodnutie Banca d’Italia neumožniť prístup k dokumentom požadovaným odvolateľom. Prostredníctvom tejto (trochu ťažkopádnej) formulácie chcem sústrediť pozornosť na oblasť funkčne vymedzenej správnej spravodlivosti, t. j. vylučujúc prípady, v ktorých by v niektorých členských štátoch mohli byť inštitúcie nazývané správne súdy vyzvané na rozhodovanie v občianskych alebo obchodných veciach.
(
43
)	Ako napríklad žaloby o náhradu škody voči orgánom dohľadu v systémoch, kde sú takéto prípady pridelené správnym súdom, preskúmanie správnych rozhodnutí alebo sankcií týkajúcich sa nútenej likvidácie, ako napríklad súdne spory týkajúce sa príkazu vylúčenia vedúcich predstaviteľov takýchto úverových inštitúcií, atď.
(
44
)	Rozsudok z 11. decembra 1985, Hillenius (110/84, EU:C:1985:495, bod 33).
(
45
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2168, body 43 až 45).
(
46
)	Verejný záujem, ktorý by sa mohol pravdepodobne ďalej zvýšiť, ak by sa v snahe zachrániť ktorúkoľvek z úverových inštitúcií alebo investičných spoločností v konkurze použili značné verejné prostriedky.
(
47
)	Pozri v súvislosti s predchodcom článku 53 ods. 1, konkrétne článku 12 ods. 1 prvej smernice Rady rozsudok z 11. decembra 1985, Hillenius (110/84, EU:C:1985:495, bod 27); v súvislosti s článkom 54 ods. 1 smernice 2004/39 rozsudok z 12. novembra 2014, Altmann a i. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, body 31 až 33).
(
48
)	Chcel by som zdôrazniť, že takáto všeobecná pripomienka nezaujíma žiadne stanovisko dôvodnosti akejkoľvek takejto potenciálnej otázky zodpovednosti štátu, vrátane otázky, aký by bol, ak existuje, presný právny základ takejto žaloby. Táto konkrétna vec je niekoľko krokov vzdialená od takejto problematiky. Navyše a čo je ešte dôležitejšie, akékoľvek takéto konanie by sa riadilo vnútroštátnym právom a nie, minimálne nie v prvom rade, právom Únie. Kontrast v tomto ohľade predstavuje úplne iný scenár v rozsudku z 12. októbra 2004, Paul a i. (C‑222/02, EU:C:2004:606) ktorý rieši otázku, či niekoľko smerníc, vrátane prvej smernice Rady, vylučuje vnútroštátne pravidlo, ktoré bráni jednotlivcom požadovať náhradu škody spôsobenej nedostatočným dohľadom zo strany orgánu dohľadu. Súdny dvor uviedol, že z troch dotknutých smerníc bolo jediným jasne stanoveným právom poskytnutým jednotlivcom to, ktoré je obsiahnuté v článku 7 ods. 1 v danom čase smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/19/ES z 30. mája 1994 o systémoch ochrany vkladov (systém ochrany vkladov do výšky 20000 ECU), pričom táto škoda už bola nahradená na základe rozhodnutia vnútroštátnych súdov. Súdny dvor ďalej potvrdil, že tri platné smernice v tom čase nepriznávali vkladateľom žiadne ďalšie konkrétne práva na to, aby príslušné vnútroštátne orgány za daných okolností prijali opatrenia v ich záujme týkajúce sa dohľadu (body 30, 41 a 46), a teda že právo Únie nebránilo uplatňovaniu predmetného vnútroštátneho pravidla.