Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
PRIIT
PIKAMÄE
prednesené
3. februára
2022(1)
Vec C‑121/21
Česká republika
proti
Poľskej republike
„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 259 ZFEÚ – Predĺženie platnosti povolenia na ťažbu v bani Turów v Poľsku v blízkosti českej hranice – Spor medzi Českou republikou a Poľskou republikou týkajúci sa vplyvov na životné prostredie v Českej republike – Smernica 2011/92/EÚ – Posudzovanie vplyvov určitých projektov na životné prostredie (PVŽP) – Rozpor vnútroštátnych právnych predpisov, rozhodnutia o PVŽP a povolenia na ťažbu s právom Únie“
I.      Úvod
1.        Žalobou
podanou
podľa
článku 259 ZFEÚ
sa
Česká
republika
podporovaná
Európskou
komisiou
domáha
toho,
aby
Súdny
dvor
konštatoval,
že
Poľská
republika
prijatím
určitých
opatrení v rámci
správneho
konania o predĺženie
platnosti
koncesie
na
ťažobnú
činnosť v hnedouhoľnej
bani
Turów
(Poľsko)
do
roku
2026
porušila
viacero
pravidiel
Únie v oblasti
ochrany
životného
prostredia.
2.        Spor
vo
veci
samej
sa
týka
cezhraničných
vplyvov
banskej
činnosti
poľského
prevádzkovateľa
uvedenej
bane a je
predmetom
kontroverzie
medzi
týmito
členskými
štátmi.
Na
jednej
strane
Česká
republika
tvrdí,
že
jej
občania
žijúci v blízkosti
hraníc
znášajú
neprimerané
environmentálne
dôsledky
banskej
činnosti,
konkrétne
výrazný
pokles
hladiny
podzemných
vôd a zosuvy
pôdy.
Na
druhej
strane
Poľská
republika
tvrdí,
že
zatvorenie
bane
by
viedlo k veľkým
hospodárskym
stratám
tak z hľadiska
dodávok
energie,
ako
aj z hľadiska
zamestnanosti.
3.        Vzhľadom
na
to,
že
ide o prvý
medzištátny
spor
patriaci
výlučne
do
oblasti
práva
životného
prostredia
Únie,
ktorý
je
predložený
Súdnemu
dvoru,
rozsudok,
ktorý
Súdny
dvor
vydá v prejednávanej
veci,
môže
byť
významným
príspevkom k judikatúre
medzinárodných
súdov.(2) V tomto
kontexte
treba
dúfať,
že
konštatovania,
ku
ktorým
Súdny
dvor
dospeje
vo
svojom
rozsudku,
budú
základom,
na
ktorom
tieto
dva
členské
štáty
budú
môcť
dospieť k priateľskej
dohode,
ktorá
im
umožní
zosúladiť
svoje
záujmy v duchu
dobrých
susedských
vzťahov
pri
zabezpečení
plného
súladu s právom
Únie.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
1.      Smernica 2000/60/ES
4.        Článok 4
ods. 1,
4 a 5
smernice
2000/60/ES(3) stanovuje:
„1.      Pri
realizácií
programov
opatrení
špecifikovaných v plánoch
vodohospodárskeho
manažmentu
povodia:
a)      pre
povrchové
vody
…
ii)      členské
štáty
budú
chrániť,
zlepšovať a obnovovať
všetky
útvary
povrchovej
vody, s ohľadom
na
platnosť
bodu iii)
[s výhradou
uplatnenia
bodu
iii) – neoficiálny
preklad]
pre
umelé a výrazne
zmenené
vodné
útvary, s cieľom
dosiahnutia
dobrého
stavu
povrchovej
vody
najneskôr
do
15
rokov
od
dátumu
nadobudnutia
platnosti
tejto
smernice, v súlade s ustanoveniami
uvedenými v prílohe V, s podmienkou
uplatniť
predlžovanie
termínov
[s výhradou
predĺženia
lehoty – neoficiálny
preklad] v súlade s odsekom
4 a s využitím
odsekov
5,
6 a 7
[s výhradou
uplatnenia
odsekov
5,
6 a 7 – neoficiálny
preklad],
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
ustanovenia
odseku
8;
…
b)      pre
podzemné
vody
…
ii)      členské
štáty
budú
chrániť,
zlepšovať a obnovovať
všetky
útvary
podzemnej
[vody],
zabezpečia
rovnováhu
medzi
odberom a dopĺňaním
podzemnej
vody s cieľom
dosiahnutia
dobrého
stavu
podzemných
vôd
najneskôr
do
15
rokov
od
dátumu
nadobudnutia
platnosti
tejto
smernice v súlade s ustanoveniami
uvedenými v prílohe V, s podmienkou
uplatniť
predĺženie
termínov
[s výhradou
predĺženia
lehoty – neoficiálny
preklad] v súlade s odsekom
4 a s využitím
odsekov
5,
6 a 7
[s výhradou
uplatnenia
odsekov
5,
6 a 7 – neoficiálny
preklad],
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
ustanovenia
odseku
8
tohto
článku a s ohľadom
na
[s výhradou
uplatnenia – neoficiálny
preklad]
ustanovenia
článku 11
ods. 3 písm. j);
…
4.      Lehoty
stanovené v odseku
1
môžu
byť
predĺžené
na
účely
postupného
dosahovania
cieľov
pre
vodné
útvary
za
predpokladu,
že
nenastane
žiadne
ďalšie
zhoršenie
stavu
ovplyvneného
vodného
útvaru,
keď
budú
splnené
všetky
nasledujúce
podmienky:
a)      členské
štáty
zistia,
že
všetky
potrebné
zlepšenia
stavu
vodných
útvarov
nie
je
možné
dosiahnuť v dostatočnej
miere v časových
reláciách
stanovených v tomto
odseku
aspoň z jedného z týchto
dôvodov:
i)      miera
požadovaných
zlepšení
sa
dá
dosiahnuť
iba v etapách,
ktoré z dôvodov
technickej
realizácie
presahujú
časový
harmonogram;
ii)      dokončenie
realizácie
opatrení
na
zlepšenie
by
bolo
neprimerane
nákladné v rámci
časového
harmonogramu;
iii)      prírodné
podmienky
neumožňujú
včasné
zlepšenie
stavu
vodného
útvaru.
b)      Predĺženie
konečného
termínu a dôvody
preň
sú
konkrétne
uvedené a vysvetlené v pláne
vodohospodárskeho
manažmentu v povodiach
podľa
článku 13.
c)      Predĺženia
budú
obmedzené
maximálne
na
obdobie
dvoch
ďalších
aktualizácií
plánu
vodohospodárskeho
manažmentu v povodí, s výnimkou
prípadov,
keď
sú
prírodné
podmienky
také,
že
ciele
nie
je
možné
dosiahnuť v priebehu
tohto
obdobia.
d)      Súhrn
opatrení
požadovaných
podľa
článku 11,
ktoré
sa
považujú
za
nutné
pre
postupné
dosiahnutie
požadovaného
stavu
vodných
útvarov
do
uplynutia
predĺženého
konečného
termínu,
dôvody
pre
akékoľvek
podstatné
oneskorenie
pri
realizácii
týchto
opatrení a predpokladaný
časový
harmonogram
pre
ich
vykonávanie
sa
uvádzajú v pláne
vodohospodárskeho
manažmentu v povodí.
Prehľad
vykonávania
týchto
opatrení a súhrn
všetkých
doplnkových
opatrení
sa
zahŕňa
do
aktualizácie
plánu
vodohospodárskeho
manažmentu v povodí.
5.      Členské
štáty
môžu
pre
určité
vodné
útvary
pripustiť
dosiahnutie
menej
prísnych
environmentálnych
cieľov
ako
tých,
ktoré
sú
požadované
podľa
odseku
1,
keď
sú
tieto
útvary
tak
ovplyvnené
ľudskou
činnosťou,
ako
je
určené v článku 5
ods. 1
alebo
ich
prirodzený
stav
je
taký,
že
dosiahnutie
týchto
cieľov
by
bolo
neuskutočniteľné
alebo
neprimerane
nákladné
pri
splnení
všetkých
nasledujúcich
podmienok:
a)      environmentálne a sociálno‑hospodárske
potreby
zabezpečované
takouto
ľudskou
činnosťou
nie
je
možné
dosiahnuť
inými
prostriedkami,
ktoré
sú
podstatne
lepšou
environmentálnou
voľbou
nepredstavujúcou
neprimerané
náklady;
b)      členské
štáty
zaručia,
–        že
povrchová
voda
dosiahn[e]
najlepší
možný
ekologický a chemický
stav s ohľadom
na
dopady,
ktorým
sa
nebolo
možné
vyhnúť
kvôli
povahe
danej
ľudskej
činnosti
alebo
znečistenia,
–        čo
najmenšie
možné
zmeny
dobrého
stavu
podzemnej
vody,
vzhľadom k dopadom,
ktorým
sa
nebolo
možné
vyhnúť
kvôli
povahe
danej
ľudskej
činnosti
alebo
znečistenia;
c)      že
nedôjde k žiadnemu
ďalšiemu
zhoršeniu
stavu
ovplyvneného
vodného
útvaru;
d)      že
stanovenie
menej
prísnych
environmentálnych
cieľov a dôvody
pre
ne
budú
konkrétne
uvedené v pláne
vodohospodárskeho
manažmentu v povodí,
požadovanom
podľa
článku 13 a tieto
ciele
sa
budú
preverovať
každých
šesť
rokov.“
2.      Smernica 2003/4/ES
5.        Podľa
článku 7
ods. 1 a 2
smernice
2003/4/ES(4):
„1.      Členské
štáty
prijmú
potrebné
opatrenia
zabezpečujúce,
aby
verejné
orgány
organizovali
informácie o životnom
prostredí,
ktoré
sú
významné
pre
ich
funkciu a ktoré
majú
alebo
sú
pre
ne
uchovávané, s úmyslom
ich
aktívne a systematicky
na
verejnosti
šíriť,
najmä
dostupnými
prostriedkami
počítačovej
telekomunikačnej
alebo
elektronickej
techniky.
…
2.      Informácie,
ktoré
sa
majú
sprístupniť a šíriť,
sa
podľa
potreby
aktualizujú a obsahujú
aspoň:
…
f)      povolenia s významným
vplyvom
na
životné
prostredie a environmentálne
dohody
alebo
odkaz
na
miesto,
kde
si
takéto
informácie
možno
vyžiadať
alebo
nájsť v rámci
článku 3;
…“
3.      Smernica o PVŽP
6.        Článok 1
smernice
2011/92/EÚ(5) stanovuje:
„1.      Táto
smernica
sa
vzťahuje
na
posudzovanie
vplyvov
tých
verejných a súkromných
projektov
na
životné
prostredie,
ktoré
môžu
mať
pravdepodobne
významný
vplyv
na
životné
prostredie.
2.      Na
účely
tejto
smernice
sa
uplatňujú
nasledujúce
definície:
a)      ‚projekt‘
znamená:
–        realizáciu
stavieb
alebo
iných
zariadení
alebo
plánov,
–        iné
zásahy
do
prírodného
prostredia a krajiny,
vrátane
ťažby
nerastných
surovín;
…
c)      ‚povolenie‘
znamená
rozhodnutie
príslušného
orgánu
alebo
orgánov,
ktoré
oprávňuje
navrhovateľa
realizovať
projekt;
…“
7.        Článok 2
ods. 1 a 2
tejto
smernice
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
prijmú
všetky
potrebné
opatrenia,
aby
zabezpečili,
že
pred
udelením
povolenia
sa
pre
projekty,
ktoré
pravdepodobne
budú
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie
okrem
iného z dôvodu
ich
charakteru,
veľkosti
alebo
umiestnenia,
bude
vyžadovať
povolenie a budú
posúdené z hľadiska
ich
vplyvov
na
životné
prostredie.
Tieto
projekty
sú
definované v článku 4.
2.      Posudzovanie
vplyvov
na
životné
prostredie
možno
začleniť
do
jestvujúcich
procesov
povoľovania
projektov v členských
štátoch
alebo,
ak
to
nie
je
možné,
do
iných
procesov
alebo
do
procesov,
ktoré
sa
ustanovia
na
dosiahnutie
cieľov
tejto
smernice.“
8.        Podľa
článku 3
ods. 1 písm. c)
uvedenej
smernice
posudzovanie
vplyvov
na
životné
prostredie
identifikuje,
opíše a posúdi
náležitým
spôsobom,
pri
každom
prípade
jednotlivo,
nepriame
významné
vplyvy
projektu
okrem
iného
na
vodu.
9.        Článok 4
tejto
smernice
znie:
„1.      Pokiaľ
článok 2
ods. 4
neustanovuje
inak,
projekty
uvedené v prílohe I
podliehajú
posúdeniu v súlade s článkami 5
až
10.
2.      Pokiaľ
článok 2
ods. 4
neustanovuje
inak,
členské
štáty
určia,
či
projekty
uvedené v prílohe II
budú
podliehať
posúdeniu v súlade s článkami 5
až
10.
Členské
štáty
to
určia
na
základe:
a)      skúmania
každého
jednotlivého
prípadu
alebo
b)      prahov
alebo
kritérií
stanovených
členskými
štátmi.
Členské
štáty
môžu
rozhodnúť
uplatňovať
oba
postupy
uvedené v písmenách
a) a b).
…
4.      Ak
členské
štáty
rozhodnú,
že
budú
vyžadovať
rozhodnutie
pre
projekty
uvedené v prílohe II,
predloží
navrhovateľ
informácie o vlastnostiach
projektu a jeho
pravdepodobných
významných
vplyvoch
na
životné
prostredie.
Podrobný
zoznam
informácií,
ktoré
sa
majú
predložiť,
je
špecifikovaný v prílohe IIA.
Navrhovateľ
vezme v odôvodnených
prípadoch
do
úvahy
dostupné
výsledky
iných
relevantných
posúdení
vplyvov
na
životné
prostredie
vykonaných v zmysle
právnych
predpisov
Únie
iných
ako
táto
smernica.
Navrhovateľ
môže
tiež
poskytnúť
opis
akýchkoľvek
vlastností
projektu
a/alebo
plánovaných
opatrení,
aby
sa
zabránilo
alebo
predišlo
tomu,
čo
by
inak
mohli
byť
významné
nepriaznivé
účinky
na
životné
prostredie.
5.      Príslušný
orgán
prijme
svoje
rozhodnutie
na
základe
informácií,
ktoré
mu
poskytol
navrhovateľ v súlade s odsekom
4,
berúc
do
úvahy v určitých
prípadoch
výsledky
predbežných
overovaní
alebo
posudzovaní
vplyvov
na
životné
prostredie
vykonaných v zmysle
právnych
predpisov
Únie
iných
ako
táto
smernica.
Rozhodnutie
sa
zverejní
a:
a)      ak
sa
rozhodne,
že
je
potrebné
posúdenie
vplyvov
na
životné
prostredie,
uvádza
hlavné
dôvody
požadovania
takéhoto
posúdenia s odkazom
na
príslušné
kritériá
uvedené v prílohe III
alebo
b)      ak
sa
rozhodne,
že
nie
je
potrebné
posúdenie
vplyvov
na
životné
prostredie,
uvádza
hlavné
dôvody
nepožadovania
takéhoto
posúdenia s odkazom
na
príslušné
kritériá
uvedené v prílohe III a uvedie
aj
všetky
vlastnosti
projektu
a/alebo
plánované
opatrenia,
ktorými
sa
má
zabrániť
alebo
predísť
tomu,
čo
by
inak
mohli
byť
významné
nepriaznivé
účinky
na
životné
prostredie,
ak
ich
navrhovateľ
navrhol.
6.      Členské
štáty
zabezpečia,
že
príslušný
orgán
vypracuje
svoje
rozhodnutie
čo
najskôr a v lehote
neprekračujúcej
90
dní
od
dátumu,
kedy
navrhovateľ
predložil
všetky
požadované
informácie
podľa
odseku
4.
Vo
výnimočných
prípadoch,
napríklad v závislosti
od
charakteru,
zložitosti,
umiestnenia
alebo
veľkosti
projektu,
môže
príslušný
orgán
túto
lehotu
na
účely
prijatia
rozhodnutia
predĺžiť. V takomto
prípade
príslušný
orgán
písomne
informuje
navrhovateľa o dôvodoch
tohto
predĺženia a o očakávanom
dátume
prijatia
jeho
rozhodnutia.“
10.      Článok 5
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP
znie:
„1.      Ak
sa
vyžaduje
posudzovanie
vplyvov
na
životné
prostredie,
navrhovateľ
vypracuje a predloží
správu o hodnotení
vplyvov
na
životné
prostredie.
Informácie,
ktoré
má
poskytnúť
navrhovateľ,
musia
obsahovať
aspoň:
…
2.      Na
žiadosť
navrhovateľa
príslušný
orgán
po
zohľadnení
informácií
poskytnutých
navrhovateľom,
najmä o špecifických
vlastnostiach
projektu
vrátane
jeho
umiestnenia a technickej
kapacity a jeho
pravdepodobného
vplyvu
na
životné
prostredie,
vydá
stanovisko o rozsahu a úrovni
podrobnosti
informácií,
ktoré
má
navrhovateľ
uviesť v správe o hodnotení
vplyvov
na
životné
prostredie v súlade s odsekom
1
tohto
článku.
Príslušný
orgán
uskutoční
pred
vydaním
svojho
stanoviska
konzultácie s orgánmi
uvedenými v článku 6
ods. 1.
Členské
štáty
môžu
tiež
požadovať
od
príslušných
orgánov,
aby
vydali
stanovisko
uvedené v prvom
pododseku
bez
ohľadu
na
to,
či o to
žiada
navrhovateľ.“
11.      Článok 6
tejto
smernice
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
prijmú
nevyhnutné
opatrenia
na
zabezpečenie
toho,
aby
orgány,
ktorých
sa
projekt
bude
pravdepodobne
týkať z dôvodu
ich
osobitných
právomocí v oblasti
životného
prostredia
alebo
na
základe
miestnej
alebo
regionálnej
príslušnosti,
mali
možnosť
vyjadriť
svoje
stanovisko k informáciám
predloženým
navrhovateľom a k žiadosti o povolenie,
zohľadňujúc
podľa
potreby
prípady
uvedené v článku 8a
ods. 3.
Na
tento
účel
členské
štáty
určia,
buď
všeobecne,
alebo
pri
každom
jednotlivom
prípade
osobitne
orgány, s ktorými
treba
konzultovať.
Informácie
získané
podľa
článku 5
sa
postúpia
týmto
orgánom.
Podrobné
ustanovenia
týkajúce
sa
konzultácií
ustanovia
členské
štáty.
2.      V záujme
zabezpečenia
účinnej
účasti
dotknutej
verejnosti
na
rozhodovacích
postupoch
musí
byť
verejnosť
informovaná
elektronicky a prostredníctvom
verejných
oznamov
alebo
inými
vhodnými
prostriedkami o nasledujúcich
skutočnostiach v skorom
štádiu
rozhodovacieho
postupu v záležitostiach
životného
prostredia
podľa
článku 2
ods. 2 a najneskôr
ihneď,
ako
možno
informácie
rozumne
poskytnúť.
…
3.      Členské
štáty
zaistia,
aby
sa v primeranom
časovom
rámci
sprístupnili
dotknutej
verejnosti:
…
c)      v súlade s ustanoveniami
[smernice
2003/4]
iné
informácie,
ako
sú
uvedené v odseku
2
tohto
článku,
ktoré
sú
relevantné
pre
rozhodnutie v súlade s článkom 8
tejto
smernice a ktoré
sa
stanú
dostupnými
po
informovaní
príslušnej
verejnosti v súlade s odsekom
2
tohto
článku.
4.      Dotknutej
verejnosti
sa
poskytnú
včasné a účinné
príležitosti
zúčastniť
sa
procesov
rozhodovania
týkajúceho
sa
životného
prostredia
uvedených v článku 2
ods. 2 a na
tento
účel
je
oprávnená
vyjadriť
pripomienky a stanoviská,
kým
sú
ešte
príslušnému
orgánu
alebo
orgánom
otvorené
všetky
možnosti,
predtým
ako
sa
rozhodne o žiadosti o povolenie.
5.      Podrobné
pravidlá
pre
informovanie
verejnosti,
napríklad
vyvesením
oznamov v určitom
okruhu
alebo
zverejnením v miestnej
tlači, a konzultácie s dotknutou
verejnosťou,
napríklad
písomnými
podaniami
alebo
prostredníctvom
verejnej
ankety,
určia
členské
štáty.
Členské
štáty
prijmú
potrebné
opatrenia s cieľom
zabezpečiť,
aby
boli
dôležité
informácie
dostupné
pre
verejnosť v elektronickej
forme
aspoň
prostredníctvom
centrálneho
portálu
alebo
ľahko
dostupných
prístupových
bodov
na
príslušnej
správnej
úrovni.
6.      Ustanovia
sa
primerané
časové
rámce
pre
rozličné
fázy
poskytujúce
dostatočný
čas:
a)      na
informovanie
orgánov
uvedených v odseku
1 a verejnosti
a
b)      pre
orgány
uvedené v odseku
1 a dotknutú
verejnosť
na
prípravu a efektívnu
účasť
na
environmentálnom
rozhodovaní,
ktoré
podlieha
ustanoveniam
tohto
článku.
7.      Časové
rámce
na
konzultácie s dotknutou
verejnosťou o správe o hodnotení
vplyvov
na
životné
prostredie
uvedenej v článku 5
ods. 1
nesmú
byť
kratšie
ako
30
dní.“
12.      Článok 7
uvedenej
smernice
stanovuje:
„1.      Ak
si
je
členský
štát
vedomý,
že
projekt
má
pravdepodobne
významný
vplyv
na
životné
prostredie
iného
členského
štátu,
alebo
ak o to
členský
štát,
ktorý
bude
pravdepodobne
významne
dotknutý,
požiada,
zašle
členský
štát,
na
ktorého
území
sa
projekt
plánuje
uskutočniť,
dotknutému
členskému
štátu
čo
najskôr,
najneskôr
však v čase
informovania
vlastnej
verejnosti,
okrem
iného:
a)      opis
projektu,
spolu
so
všetkými
dostupnými
informáciami o jeho
možných
cezhraničných
vplyvoch;
b)      informácie o povahe
rozhodnutia,
ktoré
sa
môže
prijať.
Členský
štát,
na
ktorého
území
sa
projekt
plánuje
uskutočniť
poskytne
druhému
členskému
štátu
primeraný
čas, v ktorom
má
uviesť,
či
si
želá
zúčastniť
sa
procesov
environmentálneho
rozhodovania
uvedených v článku 2
ods. 2, a môže
zahrnúť
informácie
uvedené v odseku
2
tohto
článku.
2.      Ak
členský
štát,
ktorý
prijme
informácie
podľa
odseku
1
uvedie,
že
sa
plánuje
zúčastniť
procesov
environmentálneho
rozhodovania
uvedených v článku 2
ods. 2,
členský
štát,
na
ktorého
území
sa
projekt
plánuje
uskutočniť,
zašle,
ak
tak
ešte
neučinil,
dotknutému
členskému
štátu
požadované
informácie,
ktoré
má
poskytnúť
podľa
článku 6
ods. 2 a sprístupniť
podľa
článku 6
ods. 3 písm. a) a b).
…
5.      Podrobné
opatrenia
na
vykonávanie
odsekov
1
až
4
tohto
článku
vrátane
stanovenia
časových
rámcov
na
konzultácie
môžu
určiť
dotknuté
členské
štáty
na
základe
pravidiel a časových
rámcov
uvedených v článku 6
ods. 5
až
7 a musia
byť
také,
aby
umožnili
dotknutej
verejnosti
na
území
dotknutého
členského
štátu
efektívnu
účasť
na
procesoch
environmentálneho
rozhodovania o projektoch
uvedených v článku 2
ods. 2.“
13.      Článok 8
tejto
smernice
stanovuje:
„Výsledky
konzultácií a informácie
získané v súlade s článkami 5
až
7
sa
riadne
vezmú
do
úvahy v povoľovacom
konaní.“
14.      Článok 8a
smernice o PVŽP
stanovuje:
„1.      Rozhodnutie o udelení
povolenia
zahŕňa
aspoň
tieto
informácie:
…
b)      akékoľvek
environmentálne
podmienky,
ktoré
sú
súčasťou
rozhodnutia,
opis
vlastností
projektu
a/alebo
navrhovaných
opatrení,
ktorých
cieľom
je
zabrániť,
predísť
alebo
zmierniť, a ak
je
to
možné,
nahradiť
straty
spôsobené
pravdepodobne
významnými
nepriaznivými
vplyvmi
na
životné
prostredie, a v prípade
potreby,
aj
opatrení
na
monitorovanie.
…
3.      V prípade
členských
štátov
využívajúcich
postupy
uvedené v článku 2
ods. 2,
ktoré
sú
iné
ako
postupy
na
udelenie
povolenia,
sa
požiadavky
stanovené v odseku
1
prípadne v odseku
2
tohto
článku
považujú
za
splnené,
ak
akékoľvek
rozhodnutie
vydané v dôsledku
týchto
postupov
obsahuje
informácie
uvedené v týchto
odsekoch a sú
zavedené
mechanizmy,
ktoré
umožňujú
splnenie
požiadaviek
uvedených v odseku
6
tohto
článku.
…“
15.      Článok 9
tejto
smernice
znie:
„1.      Ak
sa
rozhodlo o udelení
alebo
zamietnutí
povolenia,
príslušný
orgán
alebo
orgány o tom
čo
najskôr
informujú
verejnosť a orgány
uvedené v článku 6
ods. 1 v súlade s vnútroštátnymi
postupmi a zabezpečia,
aby
boli
verejnosti a orgánom
uvedeným v článku 6
ods. 1 k dispozícii
tieto
informácie
zohľadňujúc
podľa
potreby
prípady
uvedené v článku 8a
ods. 3:
a)      obsah
rozhodnutia a akékoľvek
súvisiace
podmienky
uvedené v článku 8a
ods. 1 a 2;
b)      hlavné
dôvody a úvahy,
na
ktorých
sa
rozhodnutie
zakladá,
vrátane
informácií o procese
účasti
verejnosti.
Toto
zahŕňa
aj
zhrnutie
výsledkov
konzultácií a informácií
získaných
podľa
článkov 5
až
7 a ako
boli
tieto
výsledky
zapracované
alebo
inak
vysporiadané,
najmä
pripomienky
získané
od
dotknutého
členského
štátu
uvedeného v článku 7.
2.      Príslušný
orgán
alebo
orgány
informujú
každý
členský
štát, s ktorým
sa
uskutočnili
konzultácie
podľa
článku 7
tým,
že
mu
zašlú
informácie
uvedené v odseku
1
tohto
článku.
Členské
štáty, s ktorými
sa
uskutočnili
konzultácie
zaistia,
že
uvedené
informácie
sa
sprístupnia
vhodným
spôsobom
dotknutej
verejnosti
na
ich
vlastnom
území.“
16.      Článok 11
ods. 1 a 2
uvedenej
smernice
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
zaistia,
aby v súlade s príslušným
vnútroštátnym
právnym
systémom,
dotknutá
verejnosť:
a)      ktorá
má
dostatočný
záujem,
alebo
b)      ak
pretrváva
porušovanie
práva v prípadoch,
kde
to
právne
predpisy
členského
štátu
upravujúce
správne
konanie
požadujú
ako
predbežnú
podmienku,
mala
prístup k opravným
prostriedkom
pred
súdom
alebo
iným
nezávislým a nestranným
orgánom
ustanoveným
na
základe
zákona s cieľom
napadnúť
vecnú a procesnú
zákonnosť
akéhokoľvek
rozhodnutia,
skutku
alebo
nečinnosti
[rozhodnutia,
úkonu
alebo
opomenutia – neoficiálny
preklad],
ktoré
sú
predmetom
ustanovení
tejto
smernice o účasti
verejnosti.
2.      Členské
štáty
určia, v akom
štádiu
možno
napadnúť
rozhodnutia,
skutky
alebo
nečinnosť
[rozhodnutia,
úkony
alebo
opomenutia – neoficiálny
preklad].“
17.      Príloha
I
smernice o PVŽP,
nazvaná
„Projekty
uvedené v článku 4
ods. 1“,
uvádza v bode 19
„lomy a povrchové
bane,
ktoré
zaberajú
plochu
viac
ako
25
hektárov
alebo
ťažba
rašeliny s povrchom
väčším
ako
150
hektárov“, a v bode 24
„akákoľvek
zmena
alebo
rozšírenie
projektov
uvedených v tejto
prílohe,
ak
takáto
zmena
alebo
rozšírenie
samotné
spĺňajú
limity,
prípadne
ustanovené v tejto
prílohe“.
18.      Príloha
II
tejto
smernice,
nazvaná
„Projekty
uvedené v článku 4
ods. 2“,
uvádza v bode 2 písm. a)
„lomy,
povrchové
bane a ťažba
rašeliny
(projekty
neobsiahnuté v prílohe I)“, v bode 2 písm. e)
„povrchové
priemyselné
zariadenia
na
ťažbu
uhlia,
ropy,
zemného
plynu a rúd,
ako
aj
asfaltových
bridlíc“, a v bode 13 písm. a)
„akákoľvek
zmena
alebo
rozšírenie
projektov
uvedených v prílohe I
alebo
tejto
prílohe
už
povolených,
vykonaných
alebo v procese
vykonávania,
ktoré
môžu
mať
významný
nepriaznivý
vplyv
na
životné
prostredie
(zmena
alebo
rozšírenie
neuvedené v prílohe I)“.
B.      Poľské právo
1.      Zákon o informáciách o životnom prostredí
19.      § 72
ods. 1 a 2
ustawa o udostępnianiu
informacji o środowisku i jego
ochronie,
udziale
społeczeństwa w ochronie
środowiska
oraz o ocenach
oddziaływania
na
środowisko
(zákon o poskytovaní
informácií o životnom
prostredí a jeho
ochrane, o účasti
verejnosti
na
ochrane
životného
prostredia a o posudzovaní
vplyvov
na
životné
prostredie) z 3. októbra
2008
(Dz.
U. č. 199,
čiastka
1227;
ďalej
len
„zákon o informáciách o životnom
prostredí“)
stanovuje:
„1.      Rozhodnutie o environmentálnych
podmienkach
sa
vydá
pred
získaním
…
(4)      …
koncesie
na
ťažbu
nerastov z ložísk…;
…
2.      Požiadavka
získania
rozhodnutia o environmentálnych
podmienkach
sa
neuplatňuje v prípade
zmeny:
…
(2)      koncesie
alebo
rozhodnutia
uvedeného v odseku
1
bodoch 4 a 5,
ako
je:
…
k)      jednorazové
predĺženie
platnosti
koncesie
na
ťažbu
hnedého
uhlia
najviac o 6
rokov,
ak
je
predĺženie
platnosti
koncesie
odôvodnené
racionálnou
správou
ložiska a nedôjde
pritom k rozšíreniu
pôsobnosti
koncesie;
…“
2.      Banský zákon
20.      § 33
ustawa
Prawo
geologiczne i górnicze
(geologický a banský
zákon) z 9. júna
2011
(Dz.
U. č. 163,
čiastka
981;
ďalej
len
„banský
zákon“)
stanovuje:
„…
Ak
bolo
pred
vydaním
koncesie
vydané
rozhodnutie,
ktorým
sa
stanovujú
podmienky
týkajúce
sa
ochrany
životného
prostredia, a to v konaní s účasťou
verejnosti,
predpisy
týkajúce
sa
účasti
verejných
organizácií
sa v konaní o vydanie
koncesie
neuplatnia.“
3.      Zákon o konaní pred správnymi súdmi
21.      Podľa § 50
ods. 1
ustawa
Prawo o postępowaniu
przed
sądami
administracyjnymi
(zákon o konaní
pred
správnymi
súdmi) z 30. augusta
2002
(Dz.
U. č. 153,
čiastka
1270):
„Žalobu
môže
podať
každá
osoba,
ktorá
má
na
tom
právny
záujem,
prokurátor,
ombudsman,
detský
ombudsman a akýkoľvek
iný
verejný
orgán v rámci
svojej
zákonnej
činnosti
vo
veciach
súvisiacich
so
záujmami
tretích
osôb,
ak
sa
zúčastnili
na správnom
konaní.“
22.      Poľská
republika
vo
vyjadrení k žalobe
poukazuje
na
určité
zmeny
právnych
predpisov
uvedených v predchádzajúcich
bodoch,
ktoré
boli
zavedené
zákonom z 30. marca 2021,
ktorým
sa
mení
zákon o informáciách o životnom
prostredí.
Cieľom
týchto
zmien
bolo
uľahčiť
dotknutej
verejnosti
výkon
práv
stanovených v článku 11
smernice o PVŽP.
Táto
verejnosť
teraz
môže
získať
informácie
týkajúce
sa
prijatia
určitých
rozhodnutí
bez
nutnosti
obrátiť
sa
na
orgán,
ktorý
tieto
rozhodnutia
prijal.
Verejnosť
získala
nové
práva
na
opravný
prostriedok
proti
povoleniam
udeleným v nadväznosti
na
konanie a rozhodnutie o environmentálnych
podmienkach, na
ktorých
sa
zúčastnila. § 33
banského
zákona
bol
zmenený
tak,
aby
sa
nové
práva
vyplývajúce
zo
zákona o informáciách o životnom
prostredí
vzťahovali
aj
na
konanie o udelenie
povolenia
vedené
podľa
tohto
zákona,
ktorému
predchádzalo
rozhodnutie o environmentálnych
podmienkach.
III. Okolnosti predchádzajúce sporu a konanie pred podaním žaloby
23.      Hnedouhoľná
povrchová
baňa
Turów
sa
nachádza
na
poľskom
území v blízkosti
hraníc
Českej
republiky a Spolkovej
republiky
Nemecko.
24.      Dňa
27. apríla
1994
príslušné
poľské
orgány
na
základe
povolenia
č. 65/94
vydali
spoločnosti
PGE
Elektrownia
Bełchatów
S.A.,
teraz
PGE
Górnictwo i Energetyka
Konwencjonalna
S.A. (ďalej
len
„prevádzkovateľ“),
koncesiu
na
ťažobnú
činnosť v tejto
bani
na
dobu
26
rokov,
teda
do
30. apríla
2020.
25.      Dňa
2. marca 2015
prevádzkovateľ
požiadal
regionálneho
riaditeľa
ochrany
životného
prostredia
vo
Vroclavi
(Poľsko) o vydanie
rozhodnutia o environmentálnych
podmienkach
na
realizáciu
projektu
definovaného
ako
pokračovanie v ťažbe
na
hnedouhoľnom
ložisku
Turów
do
roku
2044.
Tak
Česká
republika,
ako
aj
Spolková
republika
Nemecko
sa
zúčastnili na
konzultačnom postupe začatom
na
základe
tejto
žiadosti.
26.      Dňa
24. októbra
2019
prevádzkovateľ
podal
žiadosť o predĺženie
platnosti
tejto
koncesie o šesť
rokov
podľa § 72
ods. 2
bodu 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí.
27.      Dňa
21. januára
2020
regionálny
riaditeľ
ochrany
životného
prostredia
vo
Vroclavi
vydal
rozhodnutie o posúdení
vplyvov
určitých
projektov
na
životné
prostredie
(ďalej
len
„rozhodnutie o PVŽP“) a 23. januára
2020
vyhlásil
toto
rozhodnutie
za
okamžite
vykonateľné.
Dňa
24. januára
2020
prevádzkovateľ
priložil
rozhodnutie o PVŽP k žiadosti o predĺženie
platnosti
koncesie
na
ťažobnú
činnosť
podanej
24. októbra
2019.
28.      Rozhodnutím z 20. marca 2020
minister
klímy
Poľskej
republiky
udelil
povolenie
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
(ďalej
len
„rozhodnutie o povolení
do
roku
2026“).
29.      Viaceré
české
subjekty
vrátane
mimovládnych
organizácií
podali
proti
rozhodnutiam
uvedeným v predchádzajúcich
dvoch
bodoch
odvolania v správnom
konaní
alebo
žaloby.
30.      Česká
republika
sa
domnievala,
že
Poľská
republika
udelením
tohto
povolenia
porušila
vo
viacerých
aspektoch
právo
Únie, a 30. septembra
2020
predložila
vec
Európskej
komisii v súlade s článkom 259 ZFEÚ.
31.      Poľská
republika
predložila
svoje
pripomienky
30. októbra
2020.
Dňa
13. novembra
2020
boli
na
vypočutí,
ktoré
zorganizovala
Komisia,
vypočuté
pripomienky
oboch
týchto
členských
štátov.
32.      Dňa 17. decembra
2020
Komisia
vydala
odôvodnené
stanovisko, v ktorom
vytýkala
Poľskej
republike
viaceré
nesplnenia
povinností
vyplývajúcich z práva
Únie.
Komisia
sa
konkrétne
domnievala,
že
tento
členský
štát
prijatím § 72
ods. 2
bodu 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí,
ktorý
umožňuje
predĺžiť
platnosť
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia o šesť
rokov
bez
posúdenia
vplyvov
na
životné
prostredie,
porušil
článok 4
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP.
33.      Dňa
28. apríla
2021
bolo
vydané
rozhodnutie o predĺžení
platnosti
povolenia
č. 65/94
do
roku
2044
(ďalej
len
„rozhodnutie o povolení
do
roku
2044“).
IV.    Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
34.      Dňa
26. februára
2021
Česká
republika
podala
prejednávanú
žalobu o nesplnenie
povinnosti.
Poľská
republika
navrhuje,
aby
Súdny
dvor
žalobu
zamietol a zaviazal Komisiu
na
náhradu
trov
konania.
35.      Na
základe
návrhu
Českej
republiky
na
nariadenie
predbežných
opatrení
podpredsedníčka
Súdneho
dvora
uznesením z 21. mája
2021(6) nariadila
Poľskej
republike
bezodkladne
pozastaviť
ťažbu
hnedého
uhlia v bani
Turów
až
do
vyhlásenia
rozsudku,
ktorým
sa
skončí
konanie
vo
veci
C‑121/21.
36.      Rozhodnutím z 1. júla
2021
predseda
Súdneho
dvora
vyhovel
návrhu
Komisie
na
vstup
do
konania
ako
vedľajší
účastník
konania
na
podporu
návrhov
Českej
republiky.
37.      Rozhodnutím
zo 14. júla
2021
predseda
Súdneho
dvora
vyhovel
žiadosti
Poľskej
republiky o prejednanie
tejto
žaloby v skrátenom
súdnom
konaní
podľa
článku 133
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
38.      Listami
kancelárie
Súdneho
dvora z 20. júla
2021,
zaslanými v rámci
opatrení
na
zabezpečenie
priebehu
konania
upravených v článku 62
ods. 1
rokovacieho
poriadku,
bola
Poľská
republika
vyzvaná,
aby
sa
vyjadrila k odôvodnenému
stanovisku
Komisie, a Komisia
bola
vyzvaná,
aby
predložila
uvedené
stanovisko v jazyku
konania,
teda v poľštine,
ako
aj
aby
sa
vyjadrila k určitým
návrhom
uvedeným v žalobe.
Adresáti
týchto
žiadostí
na
ne
riadne
odpovedali.
39.      Na
základe
návrhu
Českej
republiky
na
nariadenie
predbežných
opatrení
podpredsedníčka
Súdneho
dvora
uznesením z 20. septembra
2021(7) uložila
Poľskej
republike
povinnosť
zaplatiť
Komisii
penále
vo
výške
500 000
eur
za
každý
deň
od
dátumu
oznámenia
tohto
uznesenia
uvedenému
členskému
štátu
až
dovtedy,
kým
tento
členský
štát
nesplní
povinnosti
vyplývajúce z uznesenia
podpredsedníčky
Súdneho
dvora z 21. mája
2021.
Tým
istým
rozhodnutím
podpredsedníčka
Súdneho
dvora
zamietla
návrh
Poľskej
republiky
na
zrušenie
uvedeného
uznesenia,
podaný
na
základe
článku 163
rokovacieho
poriadku.
40.      Pojednávanie
sa
konalo
9. novembra
2021
za
prítomnosti
Českej
republiky,
Poľskej
republiky a Komisie,
ktoré
na
ňom
boli
riadne
zastúpené.
41.      Na
pojednávaní
Česká
republika v odpovedi
na
otázku
položenú v tejto
súvislosti
spresnila,
že
trvá
na
svojom
návrhu
na
ukončenie
údajného
neplnenia
povinností.
V.      Právna analýza
A.      Úvodné pripomienky
42.      Predtým,
ako
začnem s individuálnym
preskúmaním
žalobných
dôvodov
uvedených
Českou
republikou,
považujem
za
potrebné
pripomenúť
spoločné
pravidlá
upravujúce
konanie o žalobe o nesplnenie
povinnosti
podľa
článkov 258 a 259 ZFEÚ,
ktorého
cieľom
je
určiť a zastaviť
konanie
členského
štátu,
ktoré
je v rozpore s právom
Únie(8). V tejto
súvislosti
treba
poznamenať,
že
napriek
určitým
špecifickým
rozdielom v konaní v závislosti
od
toho,
či
žalobcom,
ktorý
podal
žalobu o nesplnenie
povinnosti,
je
Komisia
alebo
členský
štát,
existujú
spoločné
pravidlá,
ktorým
účastníci
konania
podliehajú
bez
výnimky,
medzi
ktoré
patria
pravidlá
týkajúce
sa
dôkazného
bremena,
ako
aj
pravidlá
týkajúce
sa
referenčného
dátumu
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti v určitom
prípade.
43.      Pripomenutie
uvedených
pravidiel v rámci
tejto
analýzy
považujem
za
obzvlášť
relevantné
vzhľadom
na
zložitosť
skutkového
stavu
prejednávanej
veci,
ako
aj
na
skutočnosť,
že
nesplnenie
povinností
uvádzané
Českou
republikou
sa
týka
viacerých
aspektov
poľského
právneho
poriadku,
konkrétne
prijímania
právnych
aktov,
ale
aj
správnych
rozhodnutí,
ktoré
sa v priebehu
času
zmenili.
Cieľom
uplatňovania
týchto
spoločných
pravidiel
je
zaručiť
presné a konzistentné
preskúmanie
súladu
uvedených
vnútroštátnych
aktov s právom
Únie,
ktorého
prednosť
sú
všetky
členské
štáty
povinné
rešpektovať.(9)
1.      Pravidlá týkajúce sa dôkazného bremena v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti
44.      Vzhľadom
na
to,
že
konanie
na
Súdnom
dvore v rámci
žaloby o nesplnenie
povinnosti
podľa
článkov 258 a 259 ZFEÚ
sa
vyznačuje
zásadou
kontradiktórnosti,
žalobcovi
prináleží,
aby
preukázal
existenciu
namietaného
nesplnenia
povinnosti
tým,
že
predloží
Súdnemu
dvoru
dôkazy
potrebné
na
preverenie
existencie
tohto
nesplnenia
povinnosti. Z procesného
hľadiska
teda
nemožno
rozlišovať
medzi
uvedenými
dvomi
postupmi
konania
stanovenými v Zmluvách.(10)
45.      Okrem
toho z článku 120 písm. c)
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora a z príslušnej
judikatúry
týkajúcej
sa
tohto
ustanovenia
vyplýva,
že
každý
návrh
na
začatie
konania
musí
obsahovať
predmet
konania,
ako
aj
zhrnutie
dôvodov a že
tieto
údaje
musia
byť
dostatočne
jasné a presné,
aby
umožnili
žalovanému
pripraviť
si
obhajobu a Súdnemu
dvoru
vykonať
preskúmanie. Z toho
teda
vyplýva,
že
podstatné
skutkové a právne
okolnosti,
na
ktorých
je
žaloba
založená,
musia
vyplynúť
koherentným a zrozumiteľným
spôsobom
už z textu
samotnej
žaloby a žalobné
návrhy
musia
byť
formulované
jednoznačne,
aby
Súdny
dvor
nerozhodol
nad
rámec
návrhov
alebo
neopomenul
rozhodnúť o niektorom
žalobnom
dôvode.(11) Žalovanému
členskému
štátu
naopak
prináleží,
aby
podstatným a detailným
spôsobom
spochybnil
predložené
údaje a dôsledky,
ktoré z nich
plynú.(12)
46.      Tvrdenia
predložené
účastníkmi
konania v prejednávanej
veci
budú
teda
predmetom
dôkladného
preskúmania z hľadiska
pravidiel
týkajúcich
sa
dôkazného
bremena,
ktoré
som
opísal v predchádzajúcom
bode.
2.      Referenčný dátum na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti
47.      Ďalším
podstatným
aspektom,
ktorý
je
potrebné
zohľadniť v rámci
preskúmania,
je
referenčný
dátum
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti. Z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
pokiaľ
ide o konanie
podľa
článku 258 ZFEÚ,
referenčným
dátumom
je
deň
uplynutia
lehoty
stanovenej v odôvodnenom
stanovisku
vydanom
Komisiou
na
základe
tohto
ustanovenia.
Potreba
uplatnenia
takéhoto
referenčného
dátumu
pri
posúdení
existencie
nesplnenia
povinnosti
je
obzvlášť
zjavná v prípade,
keď
sa
okolnosti
veci v priebehu
konania
zmenili,
veľmi
často v dôsledku
zásahu
zo
strany
samotného
členského
štátu,
ktorý
sa
dopustil
porušenia,
napríklad v dôsledku
zmeny
vnútroštátnej
právnej
úpravy,
ktorá
sa
považovala
za
odporujúcu
právu
Únie.
48.      Je
potrebné
stanoviť
referenčný
dátum v konkrétnom
štádiu
konania,
aby
sa
zabránilo
tomu,
že
žaloba o nesplnenie
povinnosti
sa z dôvodu
takejto
zmeny
okolností
stane
bezpredmetnou.
Potreba
jasne
určiť
predmet
sporu
je
zjavná,
ak
sa
vezme
do
úvahy
cieľ
žaloby o nesplnenie
povinnosti,
ktorým
je
umožniť
Súdnemu
dvoru
preukázať
porušenie
práva
Únie
členským
štátom.
Tento
prístup
má
navyše
tú
výhodu,
že
zaručuje
dodržiavanie
procesných
práv
členských
štátov v prípade,
keď
Komisia
zasiahne s cieľom
ukončiť
takéto
porušovanie
práva
Únie,
čo
by
bolo
náročné,
keby
členské
štáty
boli
povinné
zaujať
vo
svojej
obhajobe
stanovisko
ku
každej
zmene
predmetu
sporu
vyvolanej
zmenou
okolností.
49.      Je
zrejmé,
že
priame
uplatnenie
tejto
judikatúry
na
konanie
upravené v článku 259 ZFEÚ
neprichádza
do
úvahy,
keďže
konanie
začína
samotný
členský
štát a nie
Komisia.
Vzniká
teda
otázka,
aký
je
referenčný
dátum
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti v rámci
takéhoto
konania. V tejto
súvislosti
treba
uviesť,
že
predchádzajúce
predloženie
veci
Komisii,
stanovené v druhom
odseku
uvedeného
článku,
je
procesnou
požiadavkou,
ktorá
musí
byť
splnená,
aby
bolo
neskôr
možné
podať
žalobu
na
Súdny
dvor.
Netreba
totiž
zabúdať
na
význam
tohto
štádia
konania, a to
vzhľadom
na
právne
dôsledky,
ktoré
vyvoláva,
konkrétne
povinnosť
Komisie
vypočuť
oboch
účastníkov
konania,
ktorí
musia
predložiť
svoje
písomné a ústne
pripomienky,
ako
aj
začiatok
plynutia
lehoty
troch
mesiacov,
odkedy
členský
štát
môže
predložiť
vec
Súdnemu
dvoru v prípade,
ak
Komisia
nevydala
odôvodnené
stanovisko.
50.      Domnievam
sa,
že
dodržanie
zásady
kontradiktórnosti,
ktorá
charakterizuje
toto
štádium
konania,
ako
sa
výslovne
uvádza v treťom
odseku
uvedeného
článku,
vyžaduje,
aby
žalujúci
členský
štát
predložil
všetky
výhrady
založené
na
údajnom
porušení
práva
Únie a všetky s tým
súvisiace
dôkazy
už
vo
svojom
podaní,
ktorým
predkladá
vec
Komisii. Z tohto
podania
musí
okrem
toho
jasne
vyplývať,
že
žalujúci
členský
štát
zamýšľa
podať
žalobu
podľa
článku 259 ZFEÚ a nie
len
požiadať
Komisiu,
aby
začala
konanie
podľa
článku 258 ZFEÚ. Z uvedeného
vyplýva,
že
predmet
sporu
sa
vymedzuje
práve v tomto
štádiu
konania.(13)
51.      Vzhľadom
na
to,
že
žalujúci
členský
štát
po
prvé
nie
je
viazaný
zisteniami
Komisie
uvedenými v jej
odôvodnenom
stanovisku a po
druhé
nie
je
povinný
absolvovať
ďalšie
štádiá
konania – na
rozdiel
od
Komisie v prípade
žaloby o nesplnenie
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ
–, v zmysle
procesného
práva
považujem
za
logické
stanoviť
ako
referenčný
dátum
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti
dátum,
kedy
žalujúci
členský
štát
predloží
vec
Komisii.(14)Analogické
uplatnenie
judikatúry
Súdneho
dvora
pri
zohľadnení
špecifík
konania
podľa
článku 259 ZFEÚ
považujem
za o to
vhodnejšie,
že
požiadavka
takéhoto
prístupu
vyplýva z rovnakých
úvah
ako v prípade
konania
podľa
článku 258 ZFEÚ,
ktoré
sú
uvedené v predchádzajúcich
bodoch,
teda z potreby
dostatočne
presne
určiť
predmet
sporu
nezávisle
od
prípadnej
zmeny
okolností,
ako
aj z povinnosti
dodržiavať
procesné
práva
členských
štátov.
52.      Z uvedených
dôvodov
sa
domnievam,
že
predmet
tohto
sporu
sa
musí v zásade
obmedziť
na
legislatívny a správny
stav
existujúci v čase
predloženia
veci
Komisii
Českou
republikou.
Tým
nie
je
vylúčená
možnosť
považovať
za
relevantné
aj
niektoré
skutočnosti,
ktoré
nastali
po
tomto
dátume.
Chcel
by
som
však
pripomenúť,
že v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora
je
takéto
zohľadnenie
neskorších
skutočností
možné
len
výnimočne, a to
ak
sú
tieto
skutočnosti
rovnakej
povahy
ako
vytýkané
správanie
alebo
ak
podstatným
spôsobom
nemenia
podstatu
vytýkanej
skutočnosti(15).
Táto
judikatúra
je
založená
na
logickom
argumente,
že
členský
štát
sa
nemôže
vyhnúť
žalobe
založenej
na
porušení
práva
Únie
využitím
formálnej
kľučky,
teda
zmenou
právnej
úpravy
alebo
prijatím
nového
rozhodnutia,
ktoré
však
naďalej
obsahuje
rovnaké
aspekty
odporujúce
právu
Únie.
B.      O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 1, 2, 4 a 6, článku 5 ods. 1 a 2, ako aj článkov 6 až 9 smernice o PVŽP (predĺženie platnosti povolenia na ťažbu hnedého uhlia o šesť rokov bez posúdenia vplyvov na životné prostredie)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
53.      Česká
republika v rámci
svojho
prvého
žalobného
dôvodu
tvrdí,
že § 72
ods. 2
bod 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí
tým,
že v prípade
jednorazového
predĺženia
platnosti
povolenia
na
ťažbu o šesť
rokov
vylučuje
akékoľvek
posudzovanie
vplyvov
na
životné
prostredie,
porušuje
článok 4
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP v rozsahu, v akom
umožňuje
povoliť
takéto
predĺženie
bez
vykonania
buď
úplného
posúdenia
vplyvov
na
životné
prostredie,
alebo
tzv.
„zisťovacieho
konania“,
ako
sú
upravené v týchto
ustanoveniach.
Neexistencia
tohto
posúdenia
má
navyše
za
následok
vylúčenie
dotknutej
verejnosti a prípadne
susedných
členských
štátov,
ktorých
územie
môže
byť
dotknuté
daným
projektom, z účasti
na
postupoch
upravených v článku 4
ods. 4
až
6 a v článkoch 5
až
9
tejto
smernice.
54.      Podľa
tohto
členského
štátu
sa
uvedené
ustanovenie
poľského
práva
jednoznačne
použilo
na
predĺženie
platnosti
vydaných
koncesií
na
ťažbu
hnedého
uhlia v ďalších
dvoch
baniach v Poľsku. V skutočnosti
slúžilo
ako
základ
pre
povolenie
ťažby
hnedého
uhlia v bani
Turów
do
roku
2026.
55.      Poľská
republika
sa
domnieva,
že
tento
žalobný
dôvod
sa
stal
bezpredmetným,
keďže
28. apríla
2021
bolo
vydané
rozhodnutie o povolení
do
roku
2044.
Vzhľadom
na
dobu
jeho
platnosti
nemohlo
byť
prijaté
na
základe § 72
ods. 2
bodu 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí.
Navyše
rozhodnutie o povolení
do
roku
2044
bolo
prijaté
na
základe
rozhodnutia o PVŽP,
ktoré
prevádzkovateľ
priložil k svojej
žiadosti.
56.      Podľa
žalovaného
členského
štátu
je
uvedený
žalobný
dôvod
zjavne
nedôvodný.
Tento
štát
sa
predovšetkým
domnieva,
že
zo
žalobných
návrhov
vyplýva,
že
rozsah
žaloby
sa
obmedzuje
na
otázku
platnosti
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026, a teda
sa
týka
nezlučiteľnosti
poľského
práva
so
smernicou o PVŽP
len v rozsahu, v akom
sa
toto
právo
uplatnilo
konkrétne v rámci
tohto
povolenia.
57.      Uvedený
členský
štát
pritom
tvrdí,
že § 72
ods. 2
bod 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí
sa
pri
vydaní
uvedeného
povolenia
nepoužil,
keďže
orgán
vydávajúci
koncesie
bol
na
účely
jeho
vydania
povinný
zohľadniť
rozhodnutie o PVŽP
vzhľadom
na
možnosť,
že
daný
projekt
bude
mať
podstatný
vplyv
na
životné
prostredie,
ako
tento
orgán
objasnil v odôvodnení
tohto
povolenia.
58.      Poľská
republika v tejto
súvislosti
uvádza,
že
podľa
poľského
práva
vydanie
„povolenia“ v zmysle
článku 1
ods. 2 písm. c)
smernice o PVŽP
je
konanie,
ktoré
zahŕňa
viacero
etáp
vrátane
vydania
rozhodnutia o environmentálnych
podmienkach.
Toto
rozhodnutie
je
pre
orgány,
ktoré
prijímajú
neskoršie
investičné
rozhodnutia,
záväzné.
Je
tiež
priamo
záväzné
pre
prevádzkovateľa,
rovnako
ako
samotné
povolenie,
takže v rozpore s predpokladom, z ktorého
vychádza
Česká
republika,
nemusí
byť
zahrnuté
do
tohto
povolenia.
59.      V prejednávanej
veci
rozhodnutie o PVŽP, o ktoré
prevádzkovateľ
požiadal
na
účely
realizácie
projektu
definovaného
ako
pokračovanie v ťažbe
na
hnedouhoľnom
ložisku
Turów
do
roku
2044,
bolo
prijaté
21. januára
2020
po
konzultáciách a s účasťou
verejnosti
podľa
smernice o PVŽP.
Dňa
24. januára
2020
bolo
potom
priložené k žiadosti o predĺženie
platnosti
koncesie
na
ťažobnú
činnosť o šesť
rokov.
Udelenie
povolenia
na
obdobie
kratšie,
než
je
obdobie
stanovené v rozhodnutí o PVŽP,
je
pritom v poľskom
práve
povolené a je
navyše
aj v súlade
so
zásadou a maiori
ad
minus.
Udeleniu
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
teda
predchádzalo
posúdenie
vplyvov
na
životné
prostredie, a preto
nedošlo k porušeniu
ustanovení
smernice o PVŽP
uvedených v prvom
žalobnom
dôvode.
2.      Posúdenie
a)      O porušení článku 4 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP
60.      Česká
republika
svojím
prvým
žalobným
dôvodom
namieta
najmä
porušenie
článku 4
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP v rozsahu, v akom § 72
ods. 2
bod 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí
vylučuje
posúdenie
vplyvov
na
životné
prostredie v prípade
jednorazového
predĺženia
platnosti
povolenia
na
ťažbu o šesť
rokov.
61.      Hneď
na
úvod
treba
spresniť,
že
tento
žalobný
dôvod
sa
týka
prijatia
legislatívneho
aktu a nie
správnej
praxe.
Preto v rozpore s tým,
čo
tvrdí
Poľská
republika,
nejde o uplatnenie
právneho
základu
uvedeného v predchádzajúcom
bode
na
konkrétny
prípad. V dôsledku
toho
považujem
jej
tvrdenie,
že
tento
žalobný
dôvod
je
zjavne
nedôvodný,
keďže
uvedené
vnútroštátne
ustanovenie
sa
pri
vydaní
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia v bani
Turów
do
roku
2026
nepoužilo,
za
irelevantné.
62.      Kľúčovou
právnou
otázkou
preskúmania
tohto
žalobného
dôvodu
je
skôr
otázka
určenia,
či
členský
štát
môže
legislatívnou
cestou
povoliť
príslušným
orgánom,
aby
neprijali
sériu
správnych
opatrení
spojených s povoľovaním
banských
projektov.
Na
zodpovedanie
tejto
otázky
je
potrebné
najprv
zistiť,
či
právo
Únie, v prejednávanej
veci
smernica o PVŽP,
ukladá
členskému
štátu
povinnosť
prijať
takéto
správne
opatrenia. V prípade
kladnej
odpovede
na
túto
otázku
by
členský
štát
nepochybne
nesplnil
svoje
povinnosti.
63.      V tejto
súvislosti
je
potrebné
pripomenúť,
že
„projekty“ v zmysle
článku 1
ods. 2 písm. a)
smernice o PVŽP
treba
pred
tým,
ako
budú
povolené,
podrobiť
posudzovaniu
ich
vplyvov
na
životné
prostredie
podľa
článku 2
ods. 1
tejto
smernice,
pokiaľ
môžu
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie
najmä z dôvodu
ich
charakteru,
veľkosti
alebo
umiestnenia.
Článok 2
ods. 1
smernice o PVŽP
totiž
nevyžaduje,
aby
postupu
posudzovania,
ktorý
stanovuje
táto
smernica,
podliehal
každý
projekt,
ktorý
môže
mať
významný
vplyv
na
životné
prostredie,
ale
len
tie,
ktoré
sú
uvedené v článku 4
tejto
smernice,
ktorý
odkazuje
na
projekty
vymenované v prílohách I a II
tejto
smernice
64.      Zo
znenia
článku 2
ods. 1 v spojení s článkom 4
ods. 1
smernice o PVŽP
vyplýva,
že
projekty
patriace
do
prílohy I
tejto
smernice
predstavujú
svojou
povahou
významné
riziko
vplyvov
na
životné
prostredie a povinne
musia
byť
predmetom
posudzovania
svojich
vplyvov
na
životné
prostredie. V tomto
kontexte
treba v prvom
rade
poznamenať,
že
článok 1
ods. 2 písm. c)
tejto
smernice
odkazuje
na
pojem
„povolenie“
ktorý
definuje
ako
„rozhodnutie
príslušného
orgánu
alebo
orgánov,
ktoré
oprávňuje
navrhovateľa
realizovať
projekt“. V druhom
rade
treba
upozorniť
na
skutočnosť,
že v bode 19
prílohy I
sa
uvádzajú
„lomy a povrchové
bane,
ktoré
zaberajú
plochu
viac
ako
25
hektárov“,
teda
bane s plochou
podobnou
ploche
bane
Turów.
Na
účely
analýzy
je
dôležitý
bod 24
tejto
prílohy,
lebo
stanovuje,
že
uvedenému
postupu
posudzovania
musí
podliehať
„akákoľvek
zmena
alebo
rozšírenie
projektov
uvedených v tejto
prílohe,
ak
takáto
zmena
alebo
rozšírenie
samotné
spĺňajú
limity,
prípadne
ustanovené v tejto
prílohe“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
Inými
slovami,
smernica o PVŽP
nestanovuje
požiadavku
vykonať
posudzovanie
vplyvov
na
životné
prostredie
len v prípade,
ak
sa
má
udeliť
prvotné
povolenie
na
projekt,
ale
táto
požiadavka
sa
vzťahuje
aj
na
určité
súvisiace
rozhodnutia.
65.      § 72
ods. 2
bod 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí,
ktorý
je
predmetom
prvého
žalobného
dôvodu,
môže
patriť
do
pôsobnosti
bodu 24
prílohy I
smernice o PVŽP,
keďže
toto
vnútroštátne
ustanovenie
sa
týka
predĺženia
platnosti
povolenia
na
ťažbu.
Vzniká
teda
otázka,
či
takéto
„predĺženie
platnosti
povolenia“
možno
chápať
ako
„rozšírenie
projektu“ v zmysle
smernice o PVŽP. V zásade
na
základe
jednoduchého
doslovného
výkladu
možno
pojem
„rozšírenie“
chápať
ako
„zväčšenie
územného
rozsahu“,
ako
aj
„časové
predĺženie“
určitého
projektu.
66.      Podľa
môjho
názoru
treba
na
túto
otázku
jednoznačne
odpovedať
kladne.
Ako
Súdny
dvor
rozhodol v rozsudku
Inter‑Environnement
Wallonie a Bond
Beter
Leefmilieu
Vlaanderen(16),
opatrenia,
ktoré
majú
za
následok
predĺženie
doby
platnosti
povolenia
projektu
už
uvedeného v prílohe I
smernice o PVŽP,
spadajú
pod
bod 24
tejto
prílohy. Z tohto
rozsudku
vyplýva,
že
pravidlo
uvedené v článku 4
ods. 1
smernice o PVŽP
sa
má
uplatniť
aj v prípade,
ak
predĺženie
doby
platnosti
predmetného
povolenia
nepresahuje
desať
rokov,(17) čo
je
presne
prípad
upravený
spornou
poľskou
právnou
úpravou. Z toho
vyplýva,
že
jednorazové
predĺženie
doby
platnosti
povolenia
na
ťažbu o šesť
rokov
predstavuje
projekt,
ktorý v súlade s článkom 4
ods. 1
smernice o PVŽP
vyžaduje
posúdenie
svojich
vplyvov
na
životné
prostredie.
67.      Vzhľadom
na
uvedené
treba
konštatovať,
že § 72
ods. 2
bod 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí
nie
je v súlade s právom
Únie v rozsahu, v akom
toto
vnútroštátne
ustanovenie
stanovuje
presný
opak
toho,
čo
vyžaduje
článok 4
ods. 1
smernice o PVŽP.
68.      Ďalej
treba
preskúmať,
či
došlo
tiež k porušeniu
článku 4
ods. 2
smernice o PVŽP.
69.      V tejto
súvislosti
treba v prvom
rade
uviesť,
že
toto
ustanovenie
obsahuje
odkaz
na
prílohu II,
ktorá v bode 2 písm. a)
uvádza v rámci
projektov,
ktoré
môžu
podliehať
posudzovaniu
vplyvov
na
životné
prostredie,
„lomy“ a „povrchové
bane“
za
predpokladu,
že
ide o projekty
„neobsiahnuté v prílohe I“.
Ako
som
pritom
práve
objasnil,
bane s plochou
podobnou
ploche
bane
Turów
sú
už
upravené v prílohe I. Tento
typ
baní
teda
už
patrí
do
pôsobnosti
článku 4
ods. 1
smernice o PVŽP, v dôsledku
čoho
je
použitie
článku 4 ods. 2
tejto
smernice,
prinajmenšom
pokiaľ
ide o túto
kategóriu
baní,
vylúčené.
70.      Napriek
tomu
sa
mi
však
článok 4
ods. 2
smernice o PVŽP
zdá
byť
relevantný,
pokiaľ
ide o bane s plochou
pod
prahovou
hodnotou
stanovenou v bode 19
prílohy I,
teda
bane s plochou
menšou
ako
25
hektárov.
Zdá
sa
totiž,
že
sporná
poľská
právna
úprava
má
tiež
regulovať
riadenie
projektov s menšou
plochou. V tejto
súvislosti
treba
poznamenať,
že § 72
ods. 2
bod 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí
je
jednak
formulovaný
pomerne
všeobecne,
pokiaľ
ide o typ
projektov
oslobodených
od
povinnosti
vykonať
posúdenie
ich
vplyvov v na
životné
prostredie, a jednak
vôbec
nerozlišuje,
ako
to
robí
smernica o PVŽP,
medzi
projektmi,
ktoré
musia, a projektmi,
ktoré
prípadne
môžu
podliehať
takémuto
posúdeniu. V tomto
štádiu
preskúmania
treba
teda
uviesť,
že
rozsah
pôsobnosti
tohto
vnútroštátneho
ustanovenia
je
veľmi
široký.
71.      V druhom
rade
treba
podotknúť,
že
článok 4
ods. 2
smernice o PVŽP
výslovne
oprávňuje
členské
štáty,
aby
samy
určili,
či
predmetný
projekt
bude
podliehať
posúdeniu
vplyvov
na
životné
prostredie(18).
Podľa
odôvodnenia
9
tejto
smernice
„ostatné
projekty“,
t. j. projekty
uvedené v prílohe II,
„nemusia
mať v každom
prípade
významné
vplyvy
na
životné
prostredie“,
čo
znamená,
že
uvedené
projekty
podliehajú
posúdeniu,
len
„ak
členské
štáty
uvážia,
že
môžu
mať
pravdepodobne
významný
vplyv
na
životné
prostredie“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
Ako
vyplýva z článku 4
ods. 2
tejto
smernice,
členské
štáty
to
určia
na
základe
skúmania
každého
jednotlivého
prípadu
alebo
na
základe
prahov
alebo
kritérií
stanovených
členskými
štátmi.
Členské
štáty
sa
môžu
rozhodnúť
uplatňovať
oba
uvedené
postupy.
Článok 4
ods. 3
vyžaduje,
aby
sa
pri
skúmaní
každého
jednotlivého
prípadu
alebo
pri
stanovení
prahov
alebo
kritérií
zohľadnili
relevantné
výberové
kritéria
uvedené v prílohe III. Z týchto
poznámok
jasne
vyplýva,
že
členské
štáty
disponujú v rámci
prebratia
tohto
ustanovenia
do
vnútroštátneho
práva
širokou
mierou
voľnej
úvahy.
72.      V tomto
kontexte
však
netreba
zabúdať
na
to,
že
hoci
článok 4
ods. 2
smernice o PVŽP
priznáva
príslušnému
orgánu
určitú
voľnosť
pri
posúdení
otázky,
či
určitý
projekt
má
alebo
nemá
podliehať
posúdeniu, z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora(19) vyplýva,
že
táto
miera
voľnej
úvahy
je
obmedzená
povinnosťou
stanovenou v článku 2
ods. 1
smernice o PVŽP
uskutočniť
pred
udelením
povolenia
„štúdiu
vplyvov“
pre
projekty,
ktoré
pravdepodobne
budú
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie
okrem
iného z dôvodu
ich
charakteru,
veľkosti
alebo
umiestnenia.
Členský
štát,
ktorý
stanoví
kritériá
alebo
prahové
hodnoty
bez
prihliadnutia
na
umiestnenie
projektov,
alebo
ktorý
ich
stanoví
na
takej
úrovni,
že v praxi
sa
povinnosti
posúdenia
vplyvov
na
životné
prostredie
vopred
vyhne
celý
druh
projektov,
prekročí
mieru
voľnej
úvahy,
ktorá
mu
prináleží.
73.      Podľa
Súdneho
dvora
skutočnosť,
že
členský
štát
má
priestor
na
voľné
uváženie,
sama
osebe
nestačí
na
to,
aby
sa
určitý
projekt
vylúčil z postupu
posudzovania v zmysle
smernice o PVŽP.
Ak
by
tomu
bolo
inak,
priestor
na
voľné
uváženie,
ktorý
členským
štátom
priznáva
článok 4
ods. 2
tejto
smernice,
by
členské
štáty
mohli
použiť
na
vyňatie
určitého
projektu z povinnosti
posudzovania,
hoci
by
tento
projekt
mohol
mať z dôvodu
svojho
charakteru,
veľkosti
alebo
umiestnenia
významný
vplyv
na
životné
prostredie.
Nech
je
teda
metóda,
ktorú
členský
štát
použije
na
určenie,
či
si
určitý
projekt
vyžaduje
alebo
nevyžaduje
posúdenie,
akákoľvek,
napríklad
označenie
určitého
projektu
legislatívnou
cestou
alebo
individuálne
skúmanie
projektu,
táto
metóda
nemôže
narušiť
cieľ
smernice o PVŽP,
ktorým
je
nevylúčiť z posudzovania
žiaden
projekt
spôsobilý
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie v zmysle
tejto
smernice,
okrem
prípadu,
ak
určitý
vylúčený
projekt
možno
na
základe
celkového
ohodnotenia
považovať
za
nespôsobilý
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie.(20)
74.      Tieto
úvahy
platia
tým
skôr v prípade
vnútroštátnych
opatrení,
ktoré
sa
týkajú
celých
skupín
projektov.
Súdny
dvor
konkrétne
konštatoval,
že
článok 4
ods. 2
smernice o PVŽP
nepriznáva
členským
štátom
právomoc
„úplne a definitívne
vyňať“
jednu
alebo
viacero
skupín
projektov
uvedených v tomto
ustanovení z možnosti
posúdenia,
lebo
cieľom
predmetných
kritérií
a/alebo
prahov
nie
je
vopred
oslobodiť
od
povinnosti
posúdenia
celé
určité
skupiny
projektov
uvedených v prílohe II,
ktorých
realizácia
môže
byť
plánovaná
na
území
členského
štátu,
ale
len
uľahčiť
posudzovanie
konkrétnych
vlastností
projektu s cieľom
určiť,
či
podlieha
uvedenej
povinnosti.(21)
75.      Otázkou,
ktorá
vzniká v tomto
kontexte,
teda
je,
či
sporná
poľská
právna
úprava
vyžaduje
uskutočnenie
„štúdie
vplyvov“,
ako
je
ustanovená v judikatúre
Súdneho
dvora,
ak
sa
takýto
prístup
zdá
byť
odôvodnený
vzhľadom
na
vlastnosti
určitých
projektov,
konkrétne z dôvodu
ich
charakteristík,
veľkosti
alebo
umiestnenia.
Domnievam
sa,
že
na
túto
otázku
treba
jednoznačne
odpovedať
záporne,
keďže § 72
ods. 2
bod 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí
sa
uplatňuje
bez
rozdielu
na
všetky
bane.
Vzhľadom
na
to,
že
toto
vnútroštátne
ustanovenie
má
za
následok
úplné a definitívne
vyňatie
všetkých
baní z povinnosti
uskutočniť
takúto
„štúdiu
vplyvov“, a to
bez
náležitého
zohľadnenia
špecifických
vlastností
každého
projektu,
ktoré
môžu
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie,
treba
ho
považovať
za
nezlučiteľné s požiadavkami
vyplývajúcimi z článku 4
ods. 2 v spojení s článkom 2
ods. 1
smernice o PVŽP,
ako
ich
vykladá
judikatúra.
76.      Toto
konštatovanie
platí,
aj
pokiaľ
ide o zjavnú
nemožnosť
vykonať v prípade
baní
patriacich
medzi
„ostatné“
projekty v zmysle
odôvodnenia
9
smernice o PVŽP
buď
skúmanie
každého
jednotlivého
prípadu,
alebo
posúdenie s použitím
vhodných
prahov
alebo
výberových
kritérií,
ako
stanovuje
článok 4
ods. 2 písm. a) a b)
tejto
smernice, s cieľom
určiť,
či
projekty
uvedené v prílohe II
majú
podliehať
posúdeniu
vplyvov
na
životné
prostredie.
Musím
zdôrazniť,
že
citované
poľské
ustanovenie
má
za
následok
oslobodenie
príslušných
orgánov
od
povinnosti
vykonať
takéto
určenie v prípade
všetkých
baní
bez
toho,
aby
mali
možnosť
zohľadniť
špecifiká
každého
prípadu.
Je
teda
zrejmé,
že
takýto
rigidný
prístup,
ktorý v dostatočnej
miere
nezohľadňuje
environmentálne
otázky
spojené s každou
jednou
banskou
činnosťou,
nemôže
predstavovať
správne
legislatívne
prebratie
článku 4
ods. 2
smernice o PVŽP.
77.      Preto
treba
dospieť k záveru,
že
Poľská
republika
prekročila
mieru
voľnej
úvahy,
ktorou
disponuje
na
základe
článku 4
ods. 2 v spojení s článkom 2
ods. 1
smernice o PVŽP, v rozsahu, v akom
jej
vnútroštátna
právna
úprava
nedodržiava
postupy
stanovené
na
posudzovanie
vplyvov
banskej
činnosti,
na
ktorú
sa
vzťahuje
príloha II
tejto
smernice,
na
životné
prostredie.
78.      Z dôvodov
uvedených v predchádzajúcich
bodoch
sa
domnievam,
že
Poľská
republika
prijatím
článku 72
ods. 2
bodu 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí
porušila
tiež
článok 4
ods. 2
smernice o PVŽP.
b)      O porušení procesných požiadaviek v oblasti posudzovania vplyvov na životné prostredie
79.      Skutočnosť,
že v rámci
tejto
analýzy
som
konštatoval
porušenie
článku 4
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP,
vedie
nevyhnutne k otázke,
ako
sa
má z právneho
hľadiska
pristupovať k žalobnému
dôvodu,
ak
je
založený
aj
na
porušení
článku 5
ods. 1 a 2,
ako
aj
článkov 6
až
9
tejto
smernice. V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
tieto
ustanovenia
stanovujú
procesné
pravidlá,
ktoré
musia
členské
štáty
dodržiavať
pri
stanovení
povinnosti
vykonať
posudzovanie
vplyvov
na
životné
prostredie v prípade
projektov
uvedených v prílohe I.
Okrem
iného
ide
konkrétne o povinnosť
navrhovateľa
pripraviť a predložiť
hodnotiacu
správu,
povinnosť
konzultovať s orgánmi,
ktorých
sa
projekt
môže
týkať,
ako
aj
zaručenie
prístupu
verejnosti k informáciám
týkajúcim
sa
projektu, a to
vrátane
rozhodovacieho
procesu.
80.      Podobne
ako
Komisia
sa
domnievam,
že
konštatovanie
nesplnenia
povinnosti
stanoviť
vykonanie
posúdenia
vplyvov
projektu
na
životné
prostredie,
upravenej v článku 4
ods. 1
smernice o PVŽP,
logicky
zahŕňa
aj
nesplnenie
špecifických
procesných
požiadaviek,
ktoré
má
takéto
posúdenie
spĺňať.
Domnievam
sa,
že
to
vyplýva
aj z pozorného
preštudovania
žaloby
Českej
republiky,
pričom
ustanovenia
upravujúce
procesné
požiadavky
takéhoto
posudzovania
boli
zrejme
spomenuté
len
pre
úplnosť.
81.      Navyše
musím
poznamenať,
že § 72
ods. 2
bod 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí
sa
vo
všeobecnosti
obmedzuje
na
vyňatie
určitých
banských
činností z povinnosti
uloženej
právom
Únie
vykonať
posudzovanie
vplyvov
na
životné
prostredie,
netýka
sa
však
konkrétnych
povinností
súvisiacich s postupom
posudzovania,
ktoré
sú
uvedené v článku 5
ods. 1 a 2,
ako
aj v článkoch 6
až
9
tejto
smernice a ktoré
by
prípadne
mohli
odôvodniť
osobitné
preskúmanie
súladu z hľadiska
každého z uvedených
ustanovení. V prejednávanej
veci
však
nepovažujem
takýto
prístup
za
potrebný,
keďže
podmienky
na
takéto
individuálne
preskúmanie
súladu
zjavne
nie
sú
splnené.
82.      Za
týchto
podmienok,
keďže
ustanovenia
uvádzané
Českou
republikou
obsahujú
hlavne
procesné
požiadavky,
ktoré
majú
byť
splnené v rámci
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie,
treba
dospieť k záveru,
že
porušenie
článku 4
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP
má
nevyhnutne
za
následok
porušenie
týchto
procesných
požiadaviek.
c)      O legislatívnych zmenách prijatých po podaní žaloby
83.      Pre
úplnosť
treba
upozorniť
na
nedávne
zmeny
poľských
právnych
predpisov,
najmä
na
zrušenie § 72
ods. 2
bodu 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí.
Ako
uvádza
Komisia
vo
svojich
pripomienkach z 13. augusta 2021,
do
budúcna
zrejme
už
jednorazové
predĺženie
platnosti
koncesie
na
ťažbu
hnedého
uhlia o šesť
rokov
nebude
podľa
poľskej
právnej
úpravy
možné
bez
predchádzajúceho
posúdenia
vplyvov
na
životné
prostredie.
Podľa
informácií
poskytnutých
Komisiou
táto
inštitúcia v súčasnosti
skúma,
či
táto
zmena
právnej
úpravy
môže
zamedziť
prípadom
nesprávneho
uplatňovania
smernice o PVŽP
vyplývajúceho z § 72
ods. 2
bodu 2 písm. k)
uvedeného
zákona.
84.      V tejto
súvislosti
stačí
uviesť,
že
vzhľadom
na
to,
že
legislatívne
zmeny
boli
prijaté v júli
2021,
teda
po
predložení
veci
Komisii
Českou
republikou,
nemožno
ich v tomto
konaní
zohľadniť
bez
toho,
aby
tým
došlo k neprimeranej
zmene
predmetu
sporu.(22) Preto
sa
domnievam,
že
Súdny
dvor
nemôže
pri
posúdení
porušenia,
ktorého
sa
dopustila
Poľská
republika,
zohľadniť
neskoršie
legislatívne
zmeny.
C.      O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 ods. 2 až 7, článku 7 ods. 5, článkov 8 a 9, ako aj článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP (vylúčenie dotknutej verejnosti z konania o udelenie povolenia na ťažbu)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
85.      Česká
republika
tvrdí,
že
povinnosti
stanovené
týmito
ustanoveniami
smernice o PVŽP,
ktoré
sa
týkajú
účasti
verejnosti
na
postupoch
stanovených v tejto
smernici,
ako
aj
na
preskúmaní
rozhodnutí
vyplývajúcich z týchto
postupov,
sa
uplatňujú
vo
všetkých
etapách
týchto
postupov
vrátane
poslednej
etapy,
ktorým
je
konanie o udelenie
povolenia
na
projekt a jeho
výsledok.
86.      Vyplýva
to
po
prvé
zo
skutočnosti,
že v určitých
ustanoveniach,
najmä v článku 6
ods. 2 písm. a),
c) a d)
smernice o PVŽP,
sa
uvádza
buď
„povolenie“ v zmysle
článku 1
ods. 2 písm. c)
tejto
smernice,
alebo
všetky
rozhodnutia
prijaté v rámci
povoľovacieho
konania.
Po
druhé
táto
smernica
nestanovuje
nijakú
výnimku z povinností,
ktoré
ukladá,
na
tom
základe,
že
by
tieto
povinnosti
boli
splnené v skoršom
štádiu
konania.
Po
tretie
cieľ
účasti
verejnosti
na
konaní o udelenie
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
sa
líši
od
cieľa
účasti
verejnosti
na
postupe
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie,
keďže
cieľom
účasti
na
konaní o udelenie
povolenia
je
určiť,
či
boli
výsledky
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie
riadne
zapracované
do
konečného
povolenia.
Rovnako
tak
možnosť
podať
opravný
prostriedok,
upravená v článku 11
smernice o PVŽP,
by
stratila
svoj
potrebný
účinok,
keby
nebolo
možné
uvedené
zapracovanie
preskúmať.
87.      Česká
republika
sa
preto
domnieva,
že § 33
banského
zákona,
ktorý
vylučuje
dotknutú
verejnosť z konania o udelenie
povolenia
na
projekt,
ako
aj
zo
súdneho
preskúmania
tohto
konania v prípade,
ak
bolo
rozhodnutie o PVŽP
pre
tento
projekt
vydané
po
postupe
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie
vykonanom s účasťou
verejnosti,
je v rozpore s uvedenými
ustanoveniami
smernice o PVŽP.
88.      Poľská
republika
namieta,
že
vzhľadom
na
článok 2
ods. 2
smernice o PVŽP,
ktorý
stanovuje
možnosť
uplatniť
integrované
konanie o udelenie
povolenia
na
projekt,
sú
členské
štáty
oprávnené
určiť
postupy,
na
základe
ktorých
má
byť
zaručená
účasť
verejnosti v tej
etape
prijímania
tohto
povolenia, v ktorej
sa
skúmajú
otázky
týkajúce
sa
vplyvu
plánovaného
projektu
na
životné
prostredie.
Takáto
účasť
však
nemusí
byť
zaručená v nasledujúcich
etapách
povoľovacieho
konania, v ktorých
sa
skúmajú
ostatné
aspekty
fungovania
plánovaného
projektu.
89.      V Poľsku
pritom
konanie o udelenie
povolenia
na
projekt
zahŕňa
viacero
etáp,
pričom
prevádzkovateľovi
môže
byť
takéto
povolenie
udelené
až
po
vydaní
rozhodnutia o environmentálnych
podmienkach,
ktoré
je
pre
toto
povolenie
záväzné. V súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora
platí,
že
ak
vnútroštátne
právo
zavádza
viacetapové
povoľovacie
konanie, v rámci
ktorého
jedno
rozhodnutie
je
hlavné a ďalšie
rozhodnutie
je
vykonávacie,
ktoré
nemôže
ísť
nad
rámec
parametrov
určených
hlavným
rozhodnutím,
účinky,
ktoré
projekt
pravdepodobne
má
na
životné
prostredie,
musia
byť
určené a posúdené
počas
konania, v ktorom
má
byť
vydané
hlavné
rozhodnutie.
90.      V rámci
konania o udelenie
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
sa
teda
nevyžadovala
opätovná
účasť
verejnosti
ani
opätovné
uskutočnenie
cezhraničných
konzultácií,
keďže
povinnosti v tomto
smere
boli
splnené v konaní
ukončenom
rozhodnutím o PVŽP.
Komisia
údajne
potvrdila
tento
prístup
vo
svojom
odôvodnenom
stanovisku,
keď
dospela k záveru,
že
nedošlo k porušeniu
dotknutých
ustanovení
smernice o PVŽP.
91.      Pokiaľ
ide o tvrdenie
žalujúceho
členského
štátu,
že
článok 11
ods. 1
smernice o PVŽP
vyžaduje
možnosť
súdneho
preskúmania
zohľadnenia
výsledkov
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie v rámci
konania o udelenie
povolenia,
Poľská
republika
tvrdí
po
prvé,
že
poľské
právo v zásade
zaručuje
dotknutej
verejnosti
možnosť
podať
takýto
opravný
prostriedok. V tejto
súvislosti
organizácie
ako
napríklad
Greenpeace
ČR
podali
žaloby
proti
povoleniu
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026 a v rámci
konaní o týchto
žalobách
bola
meritórne
preskúmaná
otázka
pozastavenia
platnosti
tohto
povolenia.
92.      Po
druhé z odseku
2
uvedeného
článku,
podľa
ktorého
členské
štáty
určia, v akom
štádiu
možno
napadnúť
rozhodnutia,
vyplýva,
že
členské
štáty
môžu
postupovať
tak,
že
zaručia
možnosť
podať
opravný
prostriedok
len v štádiu
rozhodnutia o environmentálnych
podmienkach,
pokiaľ
je
vylúčené,
že
by
sa
toto
rozhodnutie
nezohľadnilo v rozhodnutí o povolení.
Tak
je
to
aj v Poľsku,
keďže § 86
zákona o informáciách o životnom
prostredí
stanovuje,
že
toto
rozhodnutie
je
pre
orgány,
ktoré
vydávajú
rozhodnutie
uvedené v § 72
ods. 1
tohto
zákona,
záväzné.
Keďže
rozhodnutie o PVŽP
je
priamo
uplatniteľné,
bolo
by
neodôvodnené a bezpredmetné
zaručiť
mimovládnym
organizáciám
možnosť
napadnúť
rozhodnutie o povolení
ťažby
hnedého
uhlia
do
roku
2026.
93.      Poľská
republika
dodáva,
že
tvrdenie o porušení
článku 11
ods. 1
smernice o PVŽP
sa v každom
prípade
stalo
bezpredmetným,
keďže § 33
banského
zákona
bol
zmenený a v súčasnosti
umožňuje
dotknutým
osobám
podať
opravný
prostriedok
proti
investičnému
rozhodnutiu
na
účely
preskúmania
zlučiteľnosti
tohto
rozhodnutia s rozhodnutím o environmentálnych
podmienkach.
2.      Posúdenie
94.      Česká
republika
sa v rámci
svojho
druhého
žalobného
dôvodu
domnieva,
že § 33
banského
zákona,
ktorý v podstate
stanovuje
neúčasť
verejných
organizácií
na
konaní o udelenie
povolenia v prípade,
ak
sa
tieto
organizácie
zúčastnili
na postupe
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie,
porušuje
viacero
ustanovení
smernice o PVŽP.
Aj
tento
žalobný
dôvod
sa
týka
legislatívneho
aktu a nie
určitej
správnej
praxe.
95.      Povinnosti
zakotvené v článku 6
ods. 2
až
7, v článku 7
ods. 5, v článkoch 8 a 9,
ako
aj v článku 11
ods. 1
smernice o PVŽP
sa
týkajú
účasti
dotknutej
verejnosti a iných
členských
štátov,
na
území
ktorých
môže
mať
projekt
významný
vplyv,
na
postupoch
stanovených
smernicou o PVŽP
vrátane
preskúmania
rozhodnutí
vyplývajúcich z týchto
postupov.
Uvedené
povinnosti
sa
týkajú
priebehu a výsledku
„rozhodovacieho
postupu“ v zmysle
článku 2
ods. 2
smernice o PVŽP,
ktorého
cieľom
je
udelenie
„povolenia“,
pričom
tento
pojem
zahŕňa
podľa
článku 1
ods. 2 písm. c)
smernice o PVŽP
rozhodnutie
oprávňujúce
realizovať
projekt.
a)      O porušení práva na prístup verejnosti a iných členských štátov ku konaniu o udelenie povolenia
96.      V prvom
rade
by
som
chcel
zdôrazniť,
že
nie
som
presvedčený o správnosti
výkladu
presadzovaného
Českou
republikou,
podľa
ktorého
cieľom
článkov 6
až
9
smernice o PVŽP
je
zaručiť
absolútne a neobmedzené
právo
na
prístup
verejnosti a iných
členských
štátov
ku
všetkým
etapám
konania o udelenie
povolenia.
Podľa
môjho
názoru
je
potrebné
spresniť
tento
postoj s poukazom
na
procesnú
autonómiu,
ktorú
smernica o PVŽP
priznáva
členským
štátom.
Ako
správne
uvádza
Poľská
republika,
článok 2
ods. 2
smernice o PVŽP
upravuje
možnosť
členského
štátu
začleniť
posudzovanie
vplyvov
na
životné
prostredie
do
jestvujúcich
procesov
povoľovania
projektov v členských
štátoch
alebo
ak
to
nie
je
možné,
do
iných
procesov
alebo
do
procesov,
ktoré
sa
ustanovia
na
dosiahnutie
cieľov
tejto
smernice.
97.      Inými
slovami,
ustanoveniami
práva
Únie
sa
nezjednocujú
postupy
predchádzajúce
udeleniu
povolenia
na
projekty.
Členské
štáty
majú
skôr
možnosť
výberu,
pokiaľ
ide o formu a prostriedky,
ktoré
majú
prispievať k dosahovaniu
cieľov
smernice o PVŽP.
Vnútroštátne
právne
úpravy
jednotlivých
členských
štátov
sa
preto
môžu
podstatne
líšiť,
pokiaľ
ide o spôsob
organizácie
priebehu
správnych
konaní v oblasti
rozhodovania o povoľovaní
projektov,
ktoré
môžu
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie.
98.      Podľa
informácií,
ktoré
poskytla
Poľská
republika,
jej
vnútroštátny
právny
poriadok
zavádza
viacetapové
povoľovacie
konanie,
ktoré
začína
posudzovaním
vplyvov
projektu
na
životné
prostredie.
Poľská
republika
objasňuje,
že v prípade
projektov
spočívajúcich v ťažbe
nerastov z ložiska
je
podnik,
ktorý
zamýšľa
vykonávať
tento
druh
činnosti,
povinný
získať
rozhodnutie o environmentálnych
podmienkach
vzťahujúcich
sa
na
realizáciu
tohto
projektu a potom
už
len
povolenie
na
ťažbu
nerastov z ložiska.
Poľská
republika
zdôrazňuje,
že
rozhodnutie o environmentálnych
podmienkach
je
pre
správny
orgán,
ktorý
vydáva
povolenie
na
ťažbu
nerastov z ložiska,
záväzné.
99.      V tomto
kontexte
treba
pripomenúť,
že
Súdny
dvor
výslovne
uznáva
možnosť
členského
štátu
zaviesť
viacetapové
povoľovacie
konanie.
Podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
platí,
že
ak
vnútroštátne
právo
upravuje
viacero
etáp
konania o povolení, z ktorých
jedna
je
hlavným
rozhodnutím a druhá
je
vykonávacím
rozhodnutím,
ktoré
nesmie
presiahnuť
rámec
hlavného
rozhodnutia,
účinky,
ktoré
môže
projekt
mať
na
životné
prostredie,
sa
musia
identifikovať a posúdiť v konaní
týkajúcom
sa
hlavného
rozhodnutia.(23) Len
ak
je
možné
určiť
tieto
účinky
až v konaní
týkajúcom
sa
vykonávacieho
rozhodnutia,
iba
vtedy
sa
posudzovanie
musí
uskutočniť v rámci
tohto
posledného
konania.(24) Súdny
dvor
spresnil,
že
posúdenie
vplyvov
projektu
na
životné
prostredie
treba v podstate
uskutočniť
hneď,
ako
je
možné
určiť a posúdiť
všetky
vplyvy,
ktoré
tento
projekt
pravdepodobne
má
na
životné
prostredie.(25) Predchádzajúca
povaha
takéhoto
posúdenia
je
odôvodnená
nutnosťou,
aby v rozhodovacom
konaní
príslušný
orgán
čo
najskôr
zohľadnil
vplyvy
každého
procesu
technického
plánovania a rozhodovania
na
životné
prostredie, a to v čo
najskoršej
fáze,
pričom
cieľom
je
predchádzanie
vzniku
znečistenia
alebo
obťažovania
už
od
začiatku, a nie
dodatočné
odstraňovanie
ich
následkov.(26)
100. Povoľovacie
konanie
upravené
vo
vnútroštátnom
práve,
ako
ho
opisuje
Poľská
republika,
je
podľa
môjho
názoru v súlade s požiadavkami
judikatúry
Súdneho
dvora
uvedenými v predchádzajúcom
bode
vyššie.
Konkrétne
Poľskej
republike
nemožno
vytýkať
zavedenie
viacetapového
povoľovacieho
konania
najmä
vzhľadom
na
procesnú
autonómiu,
ktorú
smernica o PVŽP
priznáva
členským
štátom. Z tohto
pohľadu
sa
zdá,
že
Poľská
republika v súlade s povinnosťou,
ktorú
jej
ukladá
článok 2
ods. 1
smernice o PVŽP,
prijala
potrebné
opatrenia,
aby
zabezpečila,
že
pred
udelením
povolenia
sa
pre
projekty,
ktoré
pravdepodobne
budú
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie
okrem
iného z dôvodu
ich
charakteru,
veľkosti
alebo
umiestnenia,
bude
vyžadovať
povolenie a budú
posúdené z hľadiska
ich
vplyvov
na
životné
prostredie.
101. Na
základe
tohto
konštatovania
považujem
za
logické,
že
ak
sa
posudzovanie
vplyvov
projektu
na
životné
prostredie
vykonalo
už v štádiu
správneho
konania,
ktoré
predchádzalo
udeleniu
povolenia,
pri
splnení
procesných
požiadaviek
stanovených
smernicou o PVŽP,
neexistuje
nijaké
objektívne
odôvodnenie
požiadavky,
aby
členský
štát
zopakoval
túto
etapu v štádiu
povoľovania.
Takáto
požiadavka
by
znamenala
nerešpektovanie
autonómie
členských
štátov
pri
zavádzaní
správnych
konaní a predstavovala
by
zbytočný
formalizmus,
ktorý
by
mohol
vytvárať
neprimerané
prekážky
realizácie
projektu.
Súhlasím
preto s názorom
Komisie,
že
ak
sa
verejnosť a prípadne
iné
členské
štáty
mohli
zúčastniť
na
postupe
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie,
nezdá
sa
byť
nutné,
aby
sa
táto
účasť
zopakovala
aj v štádiu
povoľovania. V rámci
konania o predĺženie
platnosti
povolenia
na
ťažbu v bani
Turów
do
roku
2026
preto
nebolo
potrebné
znova
zabezpečiť
účasť
verejnosti
ani
znova
uskutočniť
cezhraničné
konzultácie,
keďže
povinnosti
týkajúce
sa
uvedenej
oblasti
boli
splnené
už v rámci
konania
ukončeného
rozhodnutím o PVŽP.
102. Tvrdenia
Českej
republiky
poukazujúce
na
nezlučiteľnosť § 33
banského
zákona
so
smernicou o PVŽP
nepovažujem
za
presvedčivé,
keďže
sú
založené
na
jednoduchom
doslovnom
výklade
článku 6
ods. 2
smernice o PVŽP,
ktorý
má
odkazovať
na
konečné
„povolenie“,
pričom
však
Česká
republika
presne a podrobne
neobjasňuje, z akého
dôvodu
by
viacetapové
správne
konanie
zavedené v poľskom
právnom
poriadku
nemalo
byť v súlade s požiadavkami
smernice o PVŽP.
Prijatie
tejto
argumentácie
by
sa
rovnalo
tvrdeniu,
že
viacetapové
správne
konanie
zamerané
na
posudzovanie
vplyvov
projektu
na
životné
prostredie
nemožno
vôbec
zaviesť,
čo
je
jasne v rozpore s vyhláseniami
Súdneho
dvora
uvedenými v jeho
judikatúre.
Toto
tvrdenie
treba
preto
zamietnuť.
b)      O porušení práva podať opravný prostriedok na súd
103. Pokiaľ
ide o údajné
porušenie
článku 11
ods. 1
smernice o PVŽP,
ktorý
sa
týka
práva
podať
opravný
prostriedok
na
súd,
treba
najprv
poznamenať,
že
podaniu
takéhoto
opravného
prostriedku
proti
rozhodnutiu o povolení v prípade,
ak
sa
dotknutá
osoba
nezúčastnila
na
konaní
vedúcom k udeleniu
tohto
povolenia,
nebráni
samotný § 33
banského
zákona,
ale § 50
ods. 1
zákona o konaní
pred
správnymi
súdmi,
ako
uvádza
samotná
Česká
republika
vo
svojom
siedmom
žalobnom
dôvode.
104. Okrem
toho
treba
pripomenúť,
že
podľa
rozsudku
Flausch(27) sa
opravné
prostriedky
proti
samotným
rozhodnutiam o povolení v zásade
netýkajú
otázok
účasti
verejnosti
na
rozhodovacom
procese,
čo
ale
neplatí
najmä
vtedy,
ak
sa
prípadné
nedostatky
účasti
verejnosti
musia
vytýkať v rámci
žaloby
proti
konečnému
rozhodnutiu o povolení.
105. Z toho
logicky
vyplýva,
že
ak
vnútroštátne
právo
zavádza
viacetapové
konanie
pozostávajúce z etapy
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie a z etapy
týkajúcej
sa
povoľovania
projektu,
ako
je
to v poľskom
právnom
poriadku,
členské
štáty
môžu
platne
stanoviť,
že
nedostatky
týkajúce
sa
účasti
verejnosti
sa
musia
uplatniť v priebehu
prvej
etapy.
106. Ako
jasne
vyplýva z článku 11
ods. 2
smernice o PVŽP,
členské
štáty
určia, v akom
štádiu
možno
napadnúť
rozhodnutia,
úkony
alebo
opomenutia.
Inými
slovami, v rozpore s tvrdením
Českej
republiky
členský
štát
nie
je
povinný
zabezpečiť,
aby
prípadné
nedostatky
týkajúce
sa
účasti
verejnosti
bolo
možné
znova
napadnúť v štádiu
povoľovania.
107. Napokon,
pokiaľ
ide o riziko
uvádzané
Českou
republikou,
že
výsledky
postupu
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie
nebudú
neskôr
zohľadnené,
domnievam
sa,
že
ani
článok 11
ods. 1
smernice o PVŽP,
ani
nijaké
iné
ustanovenie
práva
Únie,
ktoré
priznáva
rovnocenné
právo,
nebráni
prijatiu
vnútroštátneho
postupu a ustanovení
zaručujúcich
možnosť
podať
opravný
prostriedok
len v etape
rozhodnutia o environmentálnych
podmienkach,
pokiaľ
je
vylúčené,
že
by
sa
výsledky
postupu
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie
nezohľadnili v rozhodnutí o povolení.
108. V tejto
súvislosti
treba
uviesť,
že
podľa
informácií
poskytnutých
Poľskou
republikou(28) jej
vnútroštátne
právo v zásade
zaručuje
dotknutej
verejnosti
možnosť
podať
odvolania v rámci
správneho
konania,
ako
aj
podať
žaloby
na
správne
súdy
proti
rozhodnutiam o povolení,
najmä
na
účely
preskúmania
ich
súladu s podmienkami
stanovenými v skorších
rozhodnutiach o environmentálnych
podmienkach.
109. Vzhľadom
na
neexistenciu
konkrétnych
dôkazov
na
podporu
tvrdenia,
že
poľské
právo
neumožňuje
domáhať
sa
súdneho
preskúmania
rozhodnutia o povolení
na
projekt z dôvodu,
že
sa v tomto
rozhodnutí
nezohľadnili
výsledky
postupu
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie,
treba
toto
tvrdenie
zamietnuť.
110. So
zreteľom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem
zamietnuť
druhý
žalobný
dôvod
ako
nedôvodný.
D.      O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP (vyhlásenie okamžitej vykonateľnosti rozhodnutia o PVŽP)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
111. Česká
republika v rámci
svojho
tretieho
žalobného
dôvodu
tvrdí,
že
vyhlásenie
okamžitej
vykonateľnosti
rozhodnutia o PVŽP
porušuje
článok 11
ods. 1
smernice o PVŽP v rozsahu, v akom
zbavuje
toto
ustanovenie
jeho
potrebného
účinku.
Uvedený
členský
štát v tejto
súvislosti
tvrdí,
že
hoci
podľa
poľského
práva
toto
rozhodnutie
môže
podliehať
súdnemu
preskúmaniu,
jeho
okamžitá
vykonateľnosť
má
za
následok,
že
dotknutý
projekt
môže
získať
povolenie a následne
sa
zrealizovať
ešte
pred
vydaním
súdneho
rozhodnutia o zákonnosti
rozhodnutia o PVŽP,
pričom
tento
problém
je
ešte
umocnený
jednak
tým,
že
verejnosť
nemá
možnosť
podať
na
súd
návrh
na
nariadenie
predbežných
opatrení
proti
tejto
okamžitej
vykonateľnosti, a jednak
tým,
že
povolenie
na
projekt
je
po
uplynutí
lehoty
jedného
roka
od
začatia
činnosti
neodvolateľné.
112. Česká
republika v tejto
súvislosti
tvrdí,
že
opravné
prostriedky
podané
proti
rozhodnutiu o PVŽP a jeho
okamžitej
vykonateľnosti
sa
ešte
stále
nachádzajú v štádiu
správneho
konania,
zatiaľ
čo
ťažobná
činnosť v bani
Turów
pokračuje.
Uvádza
tiež,
že
hladiny
podzemných
vôd
klesajú
výrazne
rýchlejšie
oproti
predpokladom, z ktorých
toto
rozhodnutie
vychádzalo, a že v rozpore s informáciami
uvedenými v tomto
rozhodnutí
došlo
na
území
Českej
republiky k výrazným
zosuvom
pôdy v obývaných
územiach.
113. Poľská
republika
uvádza,
že
poľské
právo
umožňuje
vyhlásiť
neprávoplatné
rozhodnutie
za
okamžite
vykonateľné v prípadoch,
keď
je
to
nevyhnutné s ohľadom
na
ochranu
ľudského
zdravia
alebo
života,
na
zabránenie
veľkých
strát
pre
národné
hospodárstvo,
alebo s ohľadom
na
iný
verejný
záujem
alebo
mimoriadne
dôležitý
záujem
účastníka
konania.
Ak
sa
však
okamžitá
vykonateľnosť
prizná
prostredníctvom
samostatného
aktu,
tento
akt
možno
napadnúť
odvolaním a následne
žalobou
na
súde.
Okrem
toho
podľa § 135
správneho
poriadku
orgán
druhého
stupňa
môže
odložiť
priamu
vykonateľnosť
rozhodnutia, a to
buď
ex
offo,
alebo
na
návrh
účastníkov
konania.
114. Uvedený
členský
štát
tvrdí,
že v prejednávanej
veci
po
prvé
nebol
podaný
nijaký
návrh
podľa § 135.
Po
druhé
konanie
týkajúce
sa
vydania
rozhodnutia o PVŽP
trvalo
takmer
päť
rokov,
do
21. januára
2020,
pričom
väčšina
tohto
obdobia
bola v dôsledku
účasti
českých
orgánov a verejnosti
venovaná
cezhraničným
vplyvom,
takže
lehota
na
získanie
povolenia
sa
pre
prevádzkovateľa
výrazne
skrátila,
čo
malo
vplyv
na
rozhodnutie
vyhlásiť
rozhodnutie o PVŽP
za
okamžite
vykonateľné.
Po
tretie
proti
rozhodnutiu o okamžitej
vykonateľnosti
boli
naozaj
podané
odvolania a následne
žaloby,
ktoré
sú
predmetom
konania
prebiehajúceho
pred
správnym
súdom.
115. Poľská
republika
ďalej
tvrdí,
že
tretí
žalobný
dôvod
je
bezpredmetný,
keďže
na
základe
zmeny
regulačného
rámca,
ku
ktorej
došlo
30. marca 2021,
boli
verejnosti
priznané
práva,
ktoré
naprávajú
neúčinnosť
súdneho
preskúmania
údajne
vyplývajúcu z priznania
okamžitej
vykonateľnosti
rozhodnutia o PVŽP.
Orgán
druhého
stupňa
teraz
môže
na
návrh a v odôvodnených
prípadoch
odložiť
okamžitú
vykonateľnosť v rámci
konania o odvolaní
proti
tomuto
rozhodnutiu.
2.      Posúdenie
116. Česká
republika
svojím
tretím
žalobným
dôvodom,
ktorý
smeruje
proti
vyhláseniu
okamžitej
vykonateľnosti
rozhodnutia o PVŽP,
poukazuje
na
porušenie
článku 11
ods. 1
smernice o PVŽP z dôvodu
údajnej
neúčinnosti
súdnych
konaní,
ktoré
poľský
právny
poriadok
zavádza
proti
takémuto
vyhláseniu, a to
vzhľadom
na
skutočnosť,
že
toto
vyhlásenie
môže
rýchlo
viesť k realizácii
projektu
bez
ohľadu
na
podanie
žaloby
proti
rozhodnutiu o PVŽP,
pričom
tento
problém
je
ešte
umocnený
nemožnosťou
podať
návrh
na
nariadenie
predbežných
opatrení
proti
jeho
realizácii.
Zdá
sa,
že
tento
žalobný
dôvod,
podobne
ako
prvé
dva
žalobné
dôvody,
smeruje
skôr
proti
vnútroštátnemu
právu
než
proti
uvedenému
vyhláseniu
ako
takému.
117. V tejto
súvislosti
považujem
za
potrebné
na
úvod
pripomenúť
judikatúru
Súdneho
dvora, z ktorej
vyplýva
povinnosť
členských
štátov
zabezpečiť
účinnosť
opravných
prostriedkov
proti
vnútroštátnym
správnym
rozhodnutiam,
ktoré
môžu
mať
nezvratné
škodlivé
vplyvy
na
životné
prostredie.
Súdny
dvor
konštatoval,
že
účinnosť
opravných
prostriedkov
závisí
najmä
od
možnosti
členov
dotknutej
verejnosti
podať
na
vnútroštátny
súd
konajúci
vo
veci,
ktorá
sa
riadi
právom
Únie,
návrh
na
nariadenie
predbežných
opatrení
takej
povahy,
aby
sa
dočasne
odložilo
uplatňovanie
povolenia,
kým
sa
čaká
na
konečné
rozhodnutie,
ktoré
má
byť
vydané(29).
Potreba
zabezpečiť
účinnú
súdnu
ochranu
sa
zdá
byť
obzvlášť
dôležitá v prípade,
keď
je
rozhodnutie,
akým
je
rozhodnutie o PVŽP,
vyhlásené
za
okamžite
vykonateľné.
Na
účely
preskúmania
tohto
žalobného
dôvodu
založeného
na
údajnej
neúčinnosti
súdnych
konaní
zavedených v poľskom
právnom
poriadku
považujem
za
potrebné
posúdiť
vnútroštátny
právny
rámec,
ako
aj
súčasný
stav
prebiehajúcich
konaní.
a)      O vnútroštátnom právnom rámci
118. Pokiaľ
ide o vnútroštátny
právny
rámec,
Poľská
republika
objasňuje,
že
ustanovenia
poľského
práva
umožňujú
priznať
neprávoplatnému
rozhodnutiu
okamžitú
vykonateľnosť
vo
zvláštnych
prípadoch,
teda
keď
to
je
nevyhnuté s ohľadom
na
ochranu
ľudského
zdravia
alebo
života,
na
zabránenie
veľkých
strát
pre
národné
hospodárstvo,
alebo
tiež s ohľadom
na
iný
verejný
záujem
alebo
mimoriadne
dôležitý
záujem
účastníka
konania.
Orgán
prvého
stupňa
môže
priznať
svojmu
rozhodnutiu
priamu
vykonateľnosť
už v znení
daného
rozhodnutia,
alebo
po
jeho
prijatí. V druhom
uvedenom
prípade
sa
okamžitá
vykonateľnosť
priznáva
prostredníctvom
uznesenia,
proti
ktorému
môžu
účastníci
konania
podať
odvolanie a následne
žalobu
na
správny
súd.
Poľská
republika
uvádza,
že
poľské
právo
zavádza
aj
ďalší
prostriedok
napadnutia
priamej
vykonateľnosti:
podľa § 135
správneho
poriadku
orgán
druhého
stupňa
môže
ex
offo
odložiť
priamu
vykonateľnosť
rozhodnutia.
Tento
orgán
tak
môže
urobiť
aj
po
preskúmaní
návrhu
účastníkov
konania.
b)      O súčasnom stave prebiehajúcich konaní
119. Pokiaľ
ide o súčasný
stav
prebiehajúcich
konaní,
Česká
republika
uvádza,
že
viaceré
české
subjekty
podali
odvolanie
proti
rozhodnutiu o PVŽP,
ako
aj
odvolanie
proti
rozhodnutiu z 23. januára
2020 o okamžitej
vykonateľnosti
rozhodnutia o PVŽP.
Túto
informáciu
potvrdzuje
Poľská
republika,
ktorá
objasňuje,
že
viaceré
organizácie
na
ochranu
životného
prostredia
podali
generálnemu
riaditeľovi
ochrany
životného
prostredia
odvolanie
proti
rozhodnutiu o PVŽP z 21. januára
2020,
ktoré
vydal
regionálny
riaditeľ
ochrany
životného
prostredia
vo
Vroclavi.
Podľa
vysvetlení
Poľskej
republiky
po
tom,
ako
prvý z uvedených
orgánov
vydá
rozhodnutie v druhostupňovom
konaní,
dotknuté
organizácie
budú
mať
právo
podať
žalobu
na
Wojewódzki
Sąd
Administracyjny w Warszawie
(Vojvodský
správny
súd
Varšava,
Poľsko).
120. Pokiaľ
ide
konkrétne o rozhodnutie o okamžitej
vykonateľnosti
rozhodnutia o PVŽP,
Poľská
republika
uvádza,
že
regionálny
riaditeľ
ochrany
životného
prostredia
po
preskúmaní
argumentácie
českého
účastníka
konania
predloženej v rámci
konania o odvolaní
14. apríla
2021
rozhodol o zachovaní
účinnosti
tohto
rozhodnutia.
Poľská
republika
upozorňuje
na
skutočnosť,
že k dnešnému
dňu
viaceré
organizácie
na
ochranu
životného
prostredia
podali
proti
tomuto
poslednému
uvedenému
rozhodnutiu
žalobu
na
Wojewódzki
Sąd
Administracyjny w Warszawie
(Vojvodský
správny
súd
Varšava). V tejto
súvislosti
musím
poznamenať,
že
Česká
republika
na
pojednávaní
informovala
Súdny
dvor,
že
toto
konanie v súčasnosti
prebieha a že
pojednávanie
by
sa
malo
konať
koncom
roka
2021.
121. Posúdenie
tvrdení
oboch
účastníkov
konania
ma
privádza k záveru,
že
poľský
právny
poriadok
skutočne
poskytuje
opravné
prostriedky,
ktoré
umožňujú
domáhať
sa
preskúmania
zákonnosti
správnych
rozhodnutí
vrátane
rozhodnutí o PVŽP
správnymi
orgánmi a súdnymi
orgánmi.
Dotknuté
osoby
majú
predovšetkým
možnosť
domáhať
sa
odkladu
priamej
vykonateľnosti
rozhodnutia.
Vzhľadom
na
neexistenciu
presvedčivých
dôkazov
sa
nemôžem
stotožniť s pochybnosťami
Českej
republiky o účinnosti
jestvujúcich
opravných
prostriedkov.
Skutočnosť,
že
uvedené
organizácie
na
ochranu
životného
prostredia
nemali
vo
svojich
opravných
prostriedkoch
úspech,
nie
je
sama
osebe
dostatočným
dôkazom
umožňujúcim
dospieť k záveru o neúčinnosti,
obzvlášť
keď
opravné
prostriedky
neboli
ešte
vyčerpané.
122. Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem
zamietnuť
tretí
žalobný
dôvod
ako
nedôvodný.
E.      O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii) smernice 2000/60 (nezahrnutie možného postupu pre prípad neudelenia výnimiek pre dotknuté vodné útvary do rozhodnutia o PVŽP)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
123. Podľa
Českej
republiky
rozhodnutie o PVŽP
nezabezpečuje
dodržiavanie
povinností
vyplývajúcich z článku 4
ods. 1 písm. a)
bodu ii) a písm. b)
bodu
ii)
smernice
2000/60,
pokiaľ
ide o povrchové a podzemné
vody
ovplyvnené
ťažobnou
činnosťou v bani
Turów
počas
celej
plánovanej
doby
tejto
činnosti
do
roku
2044, a preto
porušuje
tieto
ustanovenia.
124. Uvedený
členský
štát v tejto
súvislosti
uvádza,
že
článok 4
ods. 4 a 5
smernice
2000/60
stanovuje
výnimky z dosiahnutia
týchto
cieľov s maximálnou
platnosťou
do
roku
2021
alebo
2027, a najmä,
že s predĺžením
doby
platnosti
výnimiek
stanovených v odseku
5,
ktoré
je
upravené v odseku
4,
sa
počíta
bez
zohľadnenia
možnosti,
že
by
sa
takéto
predĺženie
nepovolilo z dôvodu
nesplnenia
podmienok
potrebných
pre
udelenie
výnimiek
stanovených v uvedenom
odseku
5.
125. Hoci
pritom
Poľská
republika v dokumentácii k PVŽP
uznáva,
že
pred
ukončením
ťažby v ložisku
Turów v roku
2044
nebude
možné
dosiahnuť
dobrý
stav
dotknutých
vodných
útvarov, v rozhodnutí o PVŽP
sa
neuvádza,
akým
spôsobom
by
tento
členský
štát
zamýšľal
dosiahnuť
súlad s právom
Únie v prípade
zamietnutia
udelenia
uvedených
výnimiek.
Toto
rozhodnutie
predovšetkým
neobsahuje
zákaz
ďalšej
ťažby v takom
prípade.
126. Poľská
republika
odmieta
tvrdenie o porušení
článku 4
ods. 1 písm. a)
bodu ii) a písm. b)
bodu
ii)
smernice
2000/60.
Zdôrazňuje,
že
posúdenie a uplatnenie
výnimiek
stanovených v článku 4
ods. 4 a 5
tejto
smernice
sa
nevykonáva
prostredníctvom
konkrétnych
investičných
povolení,
ale v rámci
aktualizácie
konkrétnych
plánov
vodohospodárskeho
manažmentu
povodia
vykonanej
podľa
článku 13
uvedenej
smernice.
Takéto
aktualizácie
sa
vykonávajú
pre
jednotlivé
povodia
vrátane
povodia
rieky
Odry
na
roky
2021
až
2027.
Práve v rámci
tejto
aktualizácie
plánov
sa s ohľadom
na
aktuálnu
situáciu
prijímajú
rozhodnutia o zachovaní,
zmene
alebo
zrušení
týchto
výnimiek.
127. Tento
členský
štát
sa
aj s odkazom
na
odôvodnené
stanovisko
Komisie
domnieva,
že
smernica
2000/60
nevyžaduje,
aby
rozhodnutie o povolení
projektu v zmysle
smernice o PVŽP
definovalo
povinnosti
vyplývajúce z prípadných
budúcich
rozhodnutí o výnimkách z environmentálnych
cieľov
pre
konkrétne
vodné
útvary.
Tento
postoj
nie
je
spochybnený
judikatúrou
citovanou
Českou
republikou, v ktorej
sa
uvádza
len
to,
že
dokumentácia
poskytnutá
verejnosti
na
účely
konzultácie
pred
udelením
povolenia
musí
obsahovať
údaje
potrebné
na
posúdenie
vplyvov
tohto
projektu
na
vodu z hľadiska
článku 4
ods. 1
smernice
2000/60. V tejto
judikatúre
sa
však
neuvádza,
že v rozhodnutí o povolení
projektu
sa
musí
záväzným
spôsobom
vyriešiť
otázka,
či
sa
tento
projekt
môže
zrealizovať
na
základe
budúcich
rozhodnutí o udelení
alebo
neudelení
uvedených
výnimiek.
128. Poľská
republika
odmieta
tiež
tvrdenie
Českej
republiky,
že
dodržiavanie
povinností
uvedených v tomto
ustanovení
nie
je
zabezpečené
nijakým
iným
spôsobom.
Poukazuje
na
to,
že v poľskom
práve
existujú
mechanizmy
týkajúce
sa
troch
aspektov
činností s možným
vplyvom
na
podzemné
vody
alebo
povrchové
vody,
ktoré
zaručujú
dodržiavanie
článku 4
ods. 1
smernice
2000/60 v prípade
zamietnutia
povolenia
predmetných
výnimiek.
Tieto
mechanizmy
sa
týkajú
po
prvé
konaní
súvisiacich s vydaním
rozhodnutia
umožňujúceho
vykonávať
takúto
činnosť,
po
druhé
overenia
vplyvu
vykonávanej
činnosti
na
vodu a po
tretie
sankcií
za
negatívne
vplyvy
na
vodu
spôsobené
osobami
vykonávajúcimi
činnosť
na
základe
predtým
vydaného
rozhodnutia.
Okrem
toho
porušenie
podmienok
týkajúcich
sa
ochrany
životného
prostredia
zo
strany
prevádzkovateľa
je
dôvodom
na
odňatie
povolenia
bez
náhrady.
129. Poľská
republika
ďalej
uvádza,
že
štvrtý
žalobný
dôvod
sa
týka
obsahu
rozhodnutia o PVŽP.
Vzhľadom
na
to,
že
toto
rozhodnutie
je
predmetom
odvolania v správnom
konaní,
po
ktorom
môže
nasledovať
žaloba
podaná
na
správny
súd, a tieto
konania
môžu
viesť k jeho
zrušeniu,
rozsudok
vyhlásený
Súdnym
dvorom
vo
veci
zlučiteľnosti
rozhodnutia o PVŽP
so
smernicou
2000/60
by
bol v rozpore s rozdelením
úloh
medzi
Súdny
dvor a vnútroštátne
súdy.
130. Poľská
republika
tiež
uvádza,
že
zo
znenia
článku 259 ZFEÚ
vyplýva,
že
žaloba
podaná
na
základe
tohto
ustanovenia
musí
preukazovať,
že
členský
štát
si
už
nesplnil
povinnosť,
ktorá
mu
vyplýva z práva
Únie, a nie,
že k porušeniu
takejto
povinnosti
môže
hypoteticky
dôjsť v budúcnosti. Z tohto
dôvodu
je
podľa
nej
štvrtý
žalobný
dôvod
neprípustný.
2.      Posúdenie
131. Česká
republika v rámci
svojho
štvrtého
žalobného
dôvodu v podstate
tvrdí,
že
rozhodnutie o PVŽP
porušuje
článok 4
ods. 1 písm. a)
bod ii) a písm. b)
bod
ii)
smernice
2000/60,
týkajúci
sa
environmentálnych
cieľov,
ktoré
sa
majú
dosiahnuť v oblasti
povrchových a podzemných
vôd,
keďže
toto
rozhodnutie
nedefinuje
opatrenia,
ktoré
sa
majú
prijať v prípade,
že
by
počas
doby
trvania
projektu
nedošlo k predĺženiu
výnimiek z týchto
ustanovení,
ktoré
sa
aktuálne
uplatňujú
podľa
článku 4
ods. 4 a 5
tejto
smernice.
Tento
žalobný
dôvod
sa
líši
od
vyššie
preskúmaných
žalobných
dôvodov
tým,
že
sa
netýka
legislatívneho
aktu,
ale
skôr
konkrétneho
správneho
aktu.
132. Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
Poľská
republika,
nepovažujem
tento
žalobný
dôvod
za
neprípustný z dôvodu,
že
sa
týka
hypotetického
nesplnenia
povinnosti v budúcnosti.
Nesplnenie
povinnosti,
na
ktoré
poukazuje
Česká
republika,
považujem
za
naozaj
aktuálne a dostatočne
konkrétne,
keďže
tento
členský
štát
poľským
orgánom v podstate
vytýka,
že
nedodržiavajú
povinnosti,
ktoré
im
ukladá
smernica
2000/60,
teda
urobiť
všetko
potrebné
na
dosiahnutie
environmentálnych
cieľov
stanovených
touto
smernicou v stanovených
lehotách,
ale
namiesto
toho
sa
spoliehajú
na
výnimky,
aj
keď
nie
je
isté,
že
budú
udelené.
133. Pokiaľ
ide o meritum
žalobného
dôvodu
predloženého
Českou
republikou, v prvom
rade
treba
pripomenúť,
že
smernica
2000/60
je
rámcová
smernica
prijatá
na
základe
článku 175
ods. 1 ES
(teraz
článok 192
ods. 1 ZFEÚ).
Stanovuje
spoločné
zásady a globálny
rámec
činností
na
ochranu
vôd a zabezpečuje
koordináciu,
integráciu a v dlhodobejšej
perspektíve
aj
rozvoj
všeobecných
zásad a štruktúr
ochrany a trvalo
udržateľného
využívania
vôd v Európskej
únii.
Spoločné
zásady a globálny
rámec
činnosti,
ktoré
zakotvuje,
musia
byť
neskôr
rozvinuté
členskými
štátmi
prijatím
osobitných
opatrení v súlade s lehotami
stanovenými
touto
smernicou.
Tá
však
nesmeruje k úplnej
harmonizácii
právnych
predpisov
členských
štátov v oblasti
vôd.(30)
134. Podľa
článku 4
ods. 1 písm. a)
bodu
ii) a písm. b)
bodu
ii)
smernice
2000/60
členské
štáty
budú
chrániť,
zlepšovať a obnovovať
všetky
útvary
povrchových a podzemných
vôd, s výhradou
uplatnenia
bodu
iii)
pre
umelé a výrazne
zmenené
vodné
útvary s cieľom
dosiahnuť
dobrý
stav
povrchových a podzemných
vôd.
Podľa
článku 3
ods. 1 písm. c)
smernice o PVŽP
je
súčasťou
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie
aj
posúdenie
vplyvov
projektu
na
vodu. V tejto
súvislosti
je
potrebné,
aby
boli v záveroch
postupu
PVŽP – v tomto
prípade
vo
forme
rozhodnutia o PVŽP – zahrnuté
aj
povinnosti
vyplývajúce
zo
smernice
2000/60,
ktorá
je
vo
vzťahu k smernici o PVŽP
osobitnou
právnou
úpravou v oblasti
vôd.(31)
135. V tejto
súvislosti
však
musím
poznamenať,
že
podľa
článku 4
ods. 7
smernice
2000/60
členské
štáty
neporušia
túto
smernicu,
ak
sú
splnené
všetky
podmienky
stanovené v bodoch
a)
až
d)
tohto
ustanovenia.
Ako
Súdny
dvor
nedávno
rozhodol v rozsudku
Land
Nordrhein‑Westfalen,
ak
projekt
môže
mať
negatívne
účinky
na
vodu,
možno
ho
povoliť
len
vtedy,
ak
sú
splnené
uvedené
podmienky.
Vnútroštátnym
orgánom,
ktoré
sú
príslušné
rozhodnúť o povolení
projektu,
prislúcha
overiť,
či
sú
tieto
podmienky
splnené
pred
vydaním
takéhoto
povolenia,
bez
toho,
aby
tým
bolo
dotknuté
prípadné
súdne
preskúmanie.(32) Pri
skúmaní
akéhokoľvek
žalobného
dôvodu
týkajúceho
sa
porušenia
ustanovení
smernice
2000/60
členským
štátom
je
teda v zásade
potrebné
overiť,
či
sa
uvedené
podmienky
zohľadnili.
136. Žalobný
dôvod
predložený
Českou
republikou
sa
však
týka
iného
aspektu,
ktorý
je
potrebné
objasniť.
Žalujúci
členský
štát
sa
totiž
nedovoláva
nesplnenia
povinnosti
zohľadniť
podmienky
uvedené v článku 4
ods. 7
smernice
2000/60.
Česká
republika v skutočnosti
vytýka
poľským
orgánom,
že
vychádzajú z predpokladu,
že
výnimky,
ktoré
má
Poľská
republika
na
základe
odsekov
4 a 5
článku 4
smernice
2000/60,
budú
zachované.
137. V tejto
súvislosti
treba
poznamenať,
že
toto
tvrdenie
nezohľadňuje
skutočnosť,
že
uplatňovanie
výnimiek
stanovených v článku 4
ods. 4 a 5
smernice
2000/60
sa
nevykonáva
prostredníctvom
rozhodnutia o posúdení
vplyvov
na
životné
prostredie,
ale v rámci
aktualizácie
konkrétnych
plánov
vodohospodárskeho
manažmentu
povodia
vykonanej
podľa
článkov 13
až
15
smernice
2000/60.(33) V týchto
plánoch
manažmentu
sa
definujú
ciele
pre
všetky
vodné
útvary. V prípade
vodných
útvarov,
ktoré
ešte
nedosiahli
environmentálny
cieľ
„dobrého
stavu“
alebo
„potenciálne
dobrého
stavu“,
musí
byť v plánoch
manažmentu
stanovená
lehota
na
dosiahnutie
tohto
cieľa v súlade s článkom 4
ods. 4
tejto
smernice.
Ak v prípade
určitého
vodného
útvaru
nie
je
možné
tento
cieľ
dosiahnuť,
môže
sa
pripustiť
dosiahnutie
menej
prísneho
environmentálneho
cieľa
pod
podmienkou,
že
budú
splnené
kritériá
uvedené v článku 4
ods. 5
uvedenej
smernice.(34)
138. Podľa
informácií,
ktoré
poskytli
Komisia a Poľská
republika,
nasledujúci
plán
vodohospodárskeho
manažmentu
povodia
by v súlade s článkom 13
ods. 7
smernice
2000/60
mal
byť
prijatý
do
22. decembra
2021.
Poľská
republika
uvádza,
že
práce
na
aktualizácii
uvedeného
plánu
prebiehajú a boli
prijaté
všetky
správne
opatrenia
potrebné
na
zachovanie
predmetných
výnimiek.
Poľské
orgány
uskutočnili v súvislosti s návrhmi
plánu
konzultácie s verejnosťou v súlade s požiadavkami
smernice
2000/60.
139. V dôsledku
toho
treba
dospieť k záveru,
že
poľské
orgány
neboli
pri
prijímaní
rozhodnutia o PVŽP
povinné
zohľadniť
možnosť,
že
výnimky
stanovené v článku 4
ods. 4 a 5
smernice
2000/60
nebudú
zachované.
Boli
však
povinné
posúdiť,
či
existuje
riziko
zhoršenia
stavu
vodných
útvarov v dôsledku
banskej
činnosti,
ktoré
by
nemuselo
byť
akceptované
vzhľadom
na
podmienky
stanovené v článku 4
ods. 7
tejto
smernice.
140. Okrem
toho
považujem
za
potrebné
upozorniť
na
vysvetlenia
Poľskej
republiky,
podľa
ktorých
poľské
právo
stanovuje
účinné
mechanizmy,
ktoré
zaručujú
zlučiteľnosť s článkom 4
ods. 1 písm. a)
bodom
ii) a písm. b)
bodom
ii)
smernice
2000/60 v prípade
zamietnutia
povolenia
predmetných
výnimiek.
Uvedené
mechanizmy
konkrétne
umožňujú
poľským
orgánom
zmeniť
alebo
odňať
vydané
povolenia. V rozpore s tvrdeniami
Českej
republiky
teda
poľské
orgány
zrejme
disponujú
vhodnými
prostriedkami
na
zabezpečenie
dodržiavania
povinností
vyplývajúcich z práva
Únie.
141. Z uvedených
dôvodov
navrhujem
zamietnuť
tento
žalobný
dôvod
ako
nedôvodný.
F.      O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 ods. 2 až 7, článku 7 ods. 1, 2 a 5, ako aj článku 8 smernice o PVŽP (vylúčenie dotknutej verejnosti a Českej republiky z konania o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
142. Česká
republika v rámci
svojho
piateho
žalobného
dôvodu
tvrdí,
že
Poľská
republika
vylúčením
účasti
dotknutej
verejnosti a tohto
členského
štátu
na
konaní o udelenie
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
porušila
článok 6
ods. 2
až
7,
článok 7
ods. 1,
2 a 5,
ako
aj
článok 8
smernice o PVŽP.
143. Rovnako
ako v prípade
svojho
druhého
žalobného
dôvodu,
ktorý
je
založený
na
rozpore § 33
banského
zákona s týmito
ustanoveniami,
Česká
republika
zastáva
názor,
že
konanie
vedúce k tomuto
povoleniu
je
„rozhodovacím
postupom“
podľa
článku 2
ods. 2
smernice o PVŽP,
takže
povinnosti
stanovené v článku 6
ods. 2
až
7, v článku 7
ods. 1,
2 a 5,
ako
aj v článku 8
tejto
smernice
sa
vzťahujú
aj
na
tento
postup.
Účasť
dotknutej
verejnosti,
ako
aj
uvedeného
členského
štátu
bola
totiž
potrebná
na
overenie
zapracovania
podmienok
rozhodnutia o PVŽP
do
tohto
povolenia. V konaní o udelenie
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026,
ktoré
sa
uskutočnilo
bez
účasti
verejnosti,
pritom
nebola
dodržaná
ani
jedna z týchto
povinností.
144. Poľská
republika
považuje
tento
žalobný
dôvod
za
nedôvodný,
pričom
odkazuje
na
svoje
tvrdenia
týkajúce
sa
druhého
žalobného
dôvodu.
Zdôrazňuje,
že
povinnosti
uvedené v príslušných
ustanoveniach
smernice o PVŽP
boli
splnené
už v štádiu
konania,
ktoré
viedlo k prijatiu
rozhodnutia o PVŽP.
145. Okrem
toho
tieto
ustanovenia
nevyžadujú
existenciu
možnosti
overiť,
či
sa v investičnom
rozhodnutí
(povolení)
zohľadnili
podmienky
rozhodnutia o PVŽP,
keďže
účasť
dotknutej
verejnosti a dotknutého
členského
štátu
na
konaniach o vydanie
rozhodnutí,
ktoré
majú
vplyv
na
životné
prostredie,
spočíva
podľa
článku 6
ods. 4
smernice o PVŽP v predložení
pripomienok a stanovísk
príslušným
orgánom
predtým,
ako
sa
rozhodne o žiadosti o povolenie.
Vzhľadom
na
tento
cieľ
by
takáto
účasť v štádiu
povoľovacieho
konania
bola
nadbytočná,
obzvlášť
keď
orgán,
ktorý
viedol
toto
konanie,
bol
viazaný
rozhodnutím o PVŽP.
146. Poľská
republika
okrem
toho
tvrdí,
že v dôsledku
prijatia
rozhodnutia o povolení
do
roku
2044,
ako
aj
zmeny
ustanovení
poľského
práva
upravujúcich
podanie
opravného
prostriedku
proti
rozhodnutiam o povolení,
ktorým
predchádzali
rozhodnutia o PVŽP
vydané v konaní,
na ktorom
sa
verejnosť
mohla
zúčastniť,
sa
piaty
žalobný
dôvod
stal
bezpredmetným.
2.      Posúdenie
147. Piaty
žalobný
dôvod
sa
týka
nedodržania
povinností
vyplývajúcich z článku 6
ods. 2
až
7,
článku 7
ods. 1,
2 a 5,
ako
aj
článku 8
smernice o PVŽP v rozsahu, v akom
Poľská
republika
údajne
znemožnila
účasť
dotknutej
verejnosti a Českej
republiky
na
konaní o udelenie
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026.
148. Hneď
na
úvod
považujem
za
potrebné
odmietnuť
tvrdenie
Poľskej
republiky,
že
tento
žalobný
dôvod
sa
stal
bezpredmetným z dôvodu,
že
poľské
orgány
prijali
nové
rozhodnutie,
ktoré
má
za
následok
predĺženie
platnosti
povolenia
do
roku
2044. V tejto
súvislosti
stačí
odpovedať,
že
toto
rozhodnutie
bolo
prijaté
až
28. apríla
2021,
teda
po
referenčnom
dátume
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti v rámci
konania
podľa
článku 259 ZFEÚ.(35)
149. Vzhľadom
na
existujúce
paralely s právnymi
otázkami,
ktoré
predložila
Česká
republika v druhom
žalobnom
dôvode,
si
dovolím
odkázať
na
svoju
analýzu
uvedenú v bode 96 a nasl., v ktorej
som
vysvetlil,
že
povinnosti
stanovené v uvedených
ustanoveniach
boli
dodržané v etape
posudzovania
vplyvov
projektu
na
životné
prostredie,
ktorá
viedla k prijatiu
rozhodnutia o PVŽP, a že
smernica o PVŽP
nebráni
takej
právnej
konštrukcii,
aká
je
upravená v poľskom
právnom
poriadku, v rámci
ktorej
sú
tieto
povinnosti
splnené v skoršej
etape konania o povolenie
projektu,
t. j. v etape
posudzovania
vplyvov
projektu
na
životné
prostredie, a záverečná
etapa,
t. j. etapa
vydania
rozhodnutia o projekte,
prebieha
bez
účasti
dotknutej
verejnosti a dotknutého
členského
štátu.
150. Pokiaľ
ide o tvrdenie
Českej
republiky,
že
dodatočná
účasť v štádiu
povoľovania
je
potrebná
na
účely
následného
„overenia“,
či
sa v povolení
projektu
zohľadnili
podmienky
rozhodnutia o PVŽP,
treba
spresniť,
že
článok 11
smernice o PVŽP
priznáva
právo
podať
opravný
prostriedok
len
„s cieľom
napadnúť
vecnú a procesnú
zákonnosť
akéhokoľvek
rozhodnutia,
skutku
alebo
nečinnosti,
ktoré
sú
predmetom
ustanovení
tejto
smernice o účasti
verejnosti“.(36) Článok 11
naopak
nepriznáva
právo
domáhať
sa
súdneho
preskúmania
otázky,
či
boli
zohľadnené
úvahy,
na
ktorých
je
rozhodnutie o PVŽP
založené.
151. V tomto
kontexte
musím
ďalej
zdôrazniť,
že
takéto
právo
nepriznáva
nijaké z ustanovení,
na
ktoré
sa
Česká
republika
odvoláva
na
podporu
svojho
druhého
žalobného
dôvodu.
Naopak,
ako
vyplýva z článku 6
ods. 4
smernice o PVŽP,
cieľom
týchto
ustanovení
je
skôr
priznať
dotknutej
verejnosti
právo
„vyjadriť
pripomienky a stanoviská…
príslušnému
orgánu
alebo
orgánom“
predtým,
ako
sa
rozhodne o žiadosti o povolenie.
Okrem
toho z článku 8
tejto
smernice
vyplýva,
že
„výsledky
konzultácií a informácie
získané v súlade s článkami 5
až
7
sa
riadne
vezmú
do
úvahy v povoľovacom
konaní“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
Táto
povinnosť
uložená
vnútroštátnym
orgánom
však
nezakladá
právo
dotknutej
verejnosti
na
„overenie“
rozhodnutia,
ako
to
naznačuje
Česká
republika.
Domnievam
sa
teda,
že
druhý
žalobný
dôvod
je
založený
na
nesprávnom
výklade
ustanovení
smernice o PVŽP.
152. Týmito
konštatovaniami
týkajúcimi
sa
uplatniteľnosti
smernice o PVŽP
nie
je
dotknutá
možnosť
dotknutej
verejnosti,
ktorá
podľa
informácií
poskytnutých
Poľskou
republikou
existuje v jej
vnútroštátnom
práve,
podať
odvolania v rámci
správneho
konania,
ako
aj
žaloby
na
správne
súdy
proti
rozhodnutiam o povolení,
najmä
na
účely
preskúmania
ich
zlučiteľnosti s podmienkami
stanovenými v skorších
rozhodnutiach
týkajúcich
sa
environmentálnych
podmienok.(37)
153. S prihliadnutím
na
predchádzajúce
úvahy
sa
domnievam,
že
piaty
žalobný
dôvod,
ktorý
sa
týka
nedodržania
povinností
vyplývajúcich z článku 6
ods. 2
až
7, z článku 7
ods. 1,
2 a 5,
ako
aj z článku 8
smernice o PVŽP v rozsahu, v akom
Poľská
republika
údajne
znemožnila
účasť
dotknutej
verejnosti a Českej
republiky
na
konaní o udelenie
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026,
je
nedôvodný.
G.      O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 9 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP (nezverejnenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 a jeho neposkytnutie Českej republike v zrozumiteľnej podobe)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
154. Česká
republika
tvrdí,
že
Poľská
republika v súvislosti s povolením
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2006
nesplnila
informačné
povinnosti,
ktoré
jej
vyplývajú z článku 9
smernice o PVŽP a ktorých
cieľom
je
okrem
iného,
aby
dotknutá
verejnosť
mala
možnosť
posúdiť,
či
podmienky
uvedené v rozhodnutí o PVŽP
boli
riadne
zapracované
do
tohto
povolenia.
155. Pokiaľ
ide o článok 9
ods. 1 písm. a)
tejto
smernice,
obsah
rozhodnutia o povolení a súvisiace
podmienky
neboli
zverejnené.
Vzhľadom
na
to,
že
týmto
povolením
sa
zmenilo
povolenie
č. 65/94,
ktoré
už
bolo
niekoľkokrát
zmenené, v záujme
splnenia
povinností
stanovených v tomto
ustanovení
malo
byť
zverejnené
konsolidované
znenie
povolenia, v ktorom
mali
byť
uvedené
všetky
informácie
stanovené v článku 8a
tejto
smernice.
Povolenie
poskytnuté
verejnosti
však
vo
svojom
výroku
obsahovalo
len
informácie
týkajúce
sa
predĺženia
platnosti
pôvodného
povolenia.
Následné
zaslanie
všetkých
rozhodnutí,
ktorými
bolo
toto
povolenie
zmenené,
neumožnilo
Českej
republike
jasne
pochopiť,
aké
znenie
povolenia
je v súčasnosti
platné. V povolení
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
sa v tejto
súvislosti
neuvádza
aktuálny
rozsah
dobývacieho
priestoru a samo
osebe
neobsahuje
ani
jednoznačný a záväzný
odkaz
na
podmienky
uvedené v rozhodnutí o PVŽP.
156. Pokiaľ
ide o článok 9
ods. 1 písm. b)
smernice o PVŽP,
rozhodnutie o PVŽP
má
byť
logicky
hlavným
prvkom
„dôvodov a úvah,
na
ktorých
sa
rozhodnutie
[o povolení]
zakladá“,
rozhodnutie o povolení
však
neobsahuje
nijaké
posúdenie
súladu
povolenej
ťažobnej
činnosti s rozhodnutím o PVŽP.
157. Pokiaľ
ide o článok 9
ods. 2
smernice o PVŽP,
na
dosiahnutie
cieľa
tejto
smernice
je
potrebné
poskytnúť
požadované
informácie
dotknutému
členskému
štátu
čo
najskôr.
Poľská
republika
však
zaslala
povolenie
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
Českej
republike
až
päť
mesiacov
po
jeho
vydaní,
pričom
zaslaný
dokument
nespĺňal
požiadavky
článku 9
ods. 1
uvedenej
smernice.
158. Poľská
republika
odpovedá,
že
verejné
oznámenia
sprístupnené
na
internetovej
stránke
vestníka
verejných
informácií
príslušného
obecného
úradu a na
internetovej
stránke
orgánu
vydávajúceho
koncesie
sa
týkali
všetkých
etáp
konania o predĺženie
platnosti
povolenia
č. 65/94,
čo
umožnilo
verejnosti
aj
Českej
republike
oboznámiť
sa s nimi.
159. Pokiaľ
ide o tvrdenie,
že
malo
byť
zaslané
konsolidované
znenie
tohto
povolenia,
mechanizmus
aktualizácie
povolení
zavedený v Poľsku
bráni
takémuto
zaslaniu,
lebo
takéto
konsolidované
znenie
by
predstavovalo
nové
správne
rozhodnutie,
ktoré
by
svojím
rozsahom
išlo
nad
rámec
podanej
žiadosti o zmenu,
čo
by
bolo v rozpore s poľským
správnym
právom.
Poľská
republika v tejto
súvislosti
usudzuje,
že
článok 9
smernice o PVŽP
nestanovuje
konkrétnu
formu
rozhodnutí o povolení.
160. Tento
členský
štát
sa
domnieva,
že
povinnosť
poskytnúť
verejnosti
informácie
uvedené v článku 8a
tejto
smernice a v druhej
vete
článku 9
ods. 1 písm. b)
tejto
smernice
bola
dodržaná
zverejnením
rozhodnutia o PVŽP a uznesenia,
ktorým
sa
tomuto
rozhodnutiu
priznala
okamžitá
vykonateľnosť,
najmä
na
oficiálnej
stránke
Ministerstva
životného
prostredia
Českej
republiky a v Nemecku.
161. Pokiaľ
ide o článok 9
ods. 2
smernice o PVŽP,
Poľská
republika
sa
domnieva,
že
požadované
informácie
boli
zaslané
Českej
republike v dostatočnom
čase
na
to,
aby
dotknutá
verejnosť
mohla
využiť
svoje
právo
podať
opravný
prostriedok
na
súd
podľa
článku 11
ods. 1
tejto
smernice.
162. Poľská
republika
sa
napokon
domnieva,
že
šiesty
žalobný
dôvod
je
bezpredmetný,
keďže
rozhodnutie o povolení
do
roku
2044
bolo
zverejnené v súlade s článkom 9
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP.
2.      Posúdenie
163. V rámci
šiesteho
žalobného
dôvodu
Česká
republika
vytýka
Poľskej
republike
po
prvé,
že v rozpore s článkom 9
ods. 1
smernice o PVŽP
nezverejnila
obsah
rozhodnutia o povolení
banskej
činnosti
do
roku
2026 a podmienky
spojené s týmto
rozhodnutím,
ani
dôvody a úvahy,
na
ktorých
sa
toto
rozhodnutie
zakladalo, a po
druhé,
že v rozpore s článkom 9
ods. 2
smernice o PVŽP
poskytla
Českej
republike
znenie
uvedeného
rozhodnutia
oneskorene a že
zaslaný
dokument
nespĺňal
požiadavky
stanovené v článku 9
ods. 1 písm. a) a b)
smernice o PVŽP.
Tento
žalobný
dôvod
sa
týka
konkrétnych
opatrení
administratívnej
povahy, a to
zverejnenia a poskytnutia,
ktoré
smernica o PVŽP
ukladá
vnútroštátnym
orgánom.
164. Hneď
na
úvod
treba
zamietnuť
tvrdenie
Poľskej
republiky,
že
tento
žalobný
dôvod
sa
stal
bezpredmetným z dôvodu,
že
poľské
orgány
prijali
nové
rozhodnutie,
ktoré
má
za
následok
predĺženie
platnosti
povolenia
do
roku
2044.
Ako
som
už
vysvetlil v rámci
preskúmania
piateho
žalobného
dôvodu,
toto
rozhodnutie
bolo
prijaté
po
referenčnom
dátume
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti.(38)
165. Z článku 9
ods. 1
smernice o PVŽP
vyplýva,
že
ak
sa
rozhodlo o udelení
alebo
zamietnutí
povolenia,
príslušný
orgán
alebo
orgány o tom
čo
najskôr
informujú
verejnosť a orgány,
ktorých
sa
projekt
môže
týkať z dôvodu
ich
právomocí, v súlade s vnútroštátnymi
postupmi a zabezpečia,
aby
verejnosť a uvedené
orgány
mali k dispozícii
potrebné
informácie, a to
konkrétne
obsah
rozhodnutia a akékoľvek
súvisiace
podmienky,
ako
aj
hlavné
dôvody a úvahy,
na
ktorých
sa
rozhodnutie
zakladá,
vrátane
informácií o procese
účasti
verejnosti.
Tieto
informácie
zahŕňajú
aj
zhrnutie
výsledkov
konzultácií a informácií
získaných
podľa
článkov 5
až
7
smernice o PVŽP a informácie o tom, ako
boli
tieto
výsledky
zapracované
alebo
inak
zohľadnené,
najmä
pokiaľ
ide o pripomienky
prijaté
od
dotknutého
členského
štátu.
Podľa
článku 9
ods. 2
tejto
smernice
príslušný
orgán
alebo
orgány
informujú
každý
členský
štát, s ktorým
sa
uskutočnili
konzultácie
podľa
článku 7
tejto
smernice,
zaslaním
uvedených
informácií.
166. Poľská
republika
tvrdí,
že
informácie
požadované
podľa
vyššie
uvedeného
ustanovenia
boli
zverejnené
predovšetkým
na
oficiálnych
internetových
stránkach.
Zdá
sa
mi
však,
že
Česká
republika v podstate
kritizuje
nezrozumiteľnosť a neúplnosť
zverejnených
informácií.
Domnieva
sa,
že
najmä
vzhľadom
na
skutočnosť,
že
uvedené
povolenie
je
poslednou z viacerých
zmien
povolenia
č. 65/94,
malo
jej
byť
poskytnuté
konsolidované
znenie
tohto
povolenia,
aby
mohla
identifikovať,
ktoré
ustanovenia
tohto
povolenia
sú
platné.
Okrem
toho
sa
zdá,
že
verejnosti
neboli
poskytnuté
pozmeňujúce
rozhodnutia
prijaté
pred
vydaním
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026.
167. V tejto
súvislosti
musím
konštatovať,
že
Poľská
republika
nespochybňuje
obsah
informácií,
ktoré
boli
zverejnené a zaslané
Českej
republike.
Obmedzuje
sa
skôr
na
tvrdenie,
že
na
splnenie
požiadaviek
definovaných v článku 9
ods. 1
smernice o PVŽP
nie
je
nevyhnutné
poskytnúť
konsolidované
znenie.
Poľská
republika
tvrdí,
že
spôsob,
akým
správne
orgány
členských
štátov
koncipujú
správne
rozhodnutia,
nepatrí
do
právomoci
Únie.
Vysvetľuje,
že
mechanizmus
aktualizácie
povolení
prijatý v jej
vnútroštátnej
správnej
praxi
je
analogický
mechanizmu
zmeny
právneho
aktu,
podľa
ktorého
záväzný
je
právny
akt v jeho
pôvodnom
znení,
avšak s prihliadnutím
na
neskoršie
zmeny.
168. Poľská
republika
objasňuje,
že v poľskom
správnom
práve
sa
uplatňuje
zásada,
podľa
ktorej v prípade
prijatia
správneho
rozhodnutia,
ktorým
sa
mení
skoršie
rozhodnutie,
správny
orgán
oprávnený
prijať
pozmeňujúce
rozhodnutie
nielenže
nie
je
povinný,
ale
dokonca
ani
nemôže v rozhodnutí,
ktoré
prijal,
zopakovať
znenie
celého
pozmeňovaného
rozhodnutia. V pozmeňujúcom
rozhodnutí
musí
byť
presne
uvedené,
ktoré
časti
pozmeňovaného
rozhodnutia
sú
predmetom
zmeny.
Ak
zvyšná
časť
pozmeňovaného
rozhodnutia
ostáva v platnosti,
orgán
prijímajúci
pozmeňujúce
rozhodnutie
nemôže
vo
svojom
rozhodnutí
zopakovať
tie
časti,
ktoré
sa
nemenia.
Odlišná
prax
by
viedla k tomu,
že
napriek
obmedzenému
rozsahu
žiadosti o zmenu
skoršieho
rozhodnutia
by
sa v skutočnosti
prijalo
nové
správne
rozhodnutie.
169. Znenie
sporného
rozhodnutia,
ktoré
má
za
následok
predĺženie
platnosti
povolenia
na
ťažbu
do
roku
2026,
potvrdzuje
správnu
prax
Poľskej
republiky
opísanú v predchádzajúcom
bode
vyššie.
Zdá
sa
totiž,
že
na
účely
zohľadnenia
predĺženia
platnosti
povolenia
bol
zmenený
len
bod,
ktorý
stanovuje
dobu
platnosti
tohto
povolenia.
Pripomienky
Poľskej
republiky
však
považujem v tomto
kontexte
za
irelevantné,
lebo
tu
vôbec
nejde o spochybnenie
určitej
vnútroštátnej
správnej
praxe.
Kľúčová
otázka
preskúmania
šiesteho
žalobného
dôvodu
sa
týka
skôr
presného
obsahu
informácií,
ktoré
majú
byť
poskytnuté
verejnosti a zaslané
členskému
štátu,
ktorý
sa
zúčastnil
na
konzultáciách
podľa
článku 7
smernice o PVŽP.
170. Hoci
poľské
orgány
poznajú
osobitosti
svojho
správneho
práva, v prípade
verejnosti
vo
všeobecnosti a orgánov
iných
členských
štátov
to
tak
nevyhnutne
nie
je.
Ako
som
už
uviedol vyššie,
vnútroštátne
právne
úpravy
jednotlivých
členských
štátov
sa
môžu
podstatne
líšiť,
pokiaľ
ide o spôsob
organizácie
priebehu
správnych
konaní v oblasti
rozhodovania o povoľovaní
projektov,
ktoré
pravdepodobne
budú
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie.(39) Preto
považujem
nielen
za
nevhodné,
ale
aj
za
nezlučiteľné s duchom
solidarity,
spolupráce a vzájomnej
podpory,
na
ktorom
je
založený
článok 9
smernice o PVŽP,
predkladať
neúplné
informácie a vyžadovať
tak,
aby
verejnosť
vo
všeobecnosti a orgány
susedných
členských
štátov
dotknutých
environmentálnymi
vplyvmi
určitého
projektu
sami
vyhľadávali v cudzom
vnútroštátnom
práve
informácie
potrebné
na
uplatnenie
práv,
ktoré
im
priznáva
právo
Únie.
171. Podľa
môjho
názoru
niet
pochýb,
že
vzhľadom
na
to,
že
cieľom
povinností
zverejnenia
je
umožniť
podať
účinný
opravný
prostriedok
proti
dotknutým
rozhodnutiam,
informácie
poskytnuté
verejnosti a orgánom
susedných
členských
štátov
dotknutých
environmentálnymi
vplyvmi
určitého
projektu
musia
byť
úplné a zrozumiteľné.
Inými
slovami,
na
účely
zabezpečenia
účinkov
zverejnenia
musia
byť
informácie
predložené
spôsobom,
ktorý
je
dostatočne
presný a prispôsobený
špecifickým
potrebám
adresátov. Z tohto
dôvodu
sa
domnievam,
že
„obsah
rozhodnutia“ o povolení
ťažobnej
činnosti v bani
Turów,
ktoré
má
byť
poskytnuté
verejnosti a uvedeným
vnútroštátnym
orgánom v súlade s článkom 9
ods. 1 písm. a)
smernice o PVŽP,
nemôže
spočívať
len v rozhodnutí o predĺžení
platnosti,
ale
musí
nevyhnutne
zahŕňať
všetky
dokumenty,
ktoré
predstavujú
základ
pre
povolenie.
Iba
takéto
opatrenie
môže
umožniť
verejnosti a orgánom
susedných
členských
štátov
pochopiť
rozsah
tohto
správneho
rozhodnutia a prípadne
vhodným
spôsobom a včas
reagovať.
172. V tejto
súvislosti
treba
dodať,
že
ako
výslovne
vyplýva z článku 9
ods. 1 písm. b)
smernice o PVŽP,
predmetná
informácia
musí
obsahovať
„hlavné
dôvody a úvahy,
na
ktorých
sa
rozhodnutie
zakladá“,
čo
podľa
môjho
názoru
vylučuje
možnosť
členského
štátu,
akým
je
Poľská
republika,
neposkytnúť
verejnosti a orgánom
susedných
členských
štátov k dispozícii
relevantnú
dokumentáciu
týkajúcu
sa
povolenia, v ktorej
sú
upresnené
dôvody
jeho
udelenia a predĺženia
jeho
platnosti, z toho
dôvodu,
že
jeho
vnútroštátny
právny
poriadok
takúto
správnu
prax
neupravuje.
Vzhľadom
na
to,
že
jasným
účelom
článku 9
smernice o PVŽP
je
stanoviť
vysoké
štandardy
transparentnosti a spolupráce
medzi
členskými
štátmi
Únie v tak
mimoriadne
citlivej
oblasti,
akou
je
ochrana
životného
prostredia,
ktorá,
ako
navyše
preukazujú
okolnosti
prejednávanej
veci,(40) presahuje
hranice
štátov,
domnievam
sa,
že
členský
štát
sa
nemôže
platne
odvolávať
na
svoje
vnútroštátne
správne
predpisy a zvyklosti
ako
zámienku
na
to,
aby
sa
vyhol
svojim
povinnostiam
zverejňovať a oznamovať
informácie,
ktoré
má
voči
dotknutej
verejnosti.
173. Z uvedených
dôvodov
sa
domnievam,
že
Poľská
republika
porušila
článok 9
ods. 1
smernice o PVŽP.
174. Pokiaľ
ide
konkrétne o tvrdenie o porušení
článku 9
ods. 2
smernice o PVŽP
spočívajúcom v tom,
že
Poľská
republika
zaslala
uvedené
povolenie
Českej
republike
až
päť
mesiacov
po
jeho
vydaní, a to v neúplnej
forme,
musím
zopakovať,
čo
som
už
objasnil v predchádzajúcich
bodoch v súvislosti s významom,
ktorý
má
pre
susedný
členský
štát
dotknutý
environmentálnymi
vplyvmi
určitého
projektu
možnosť
disponovať
všetkými
potrebnými
informáciami
týkajúcimi
sa
povolenia
na
projekt,
aby
prípadne
mohol
vhodným
spôsobom a včas
reagovať.
175. To
znamená
najmä
možnosť
uplatniť
právo
na
účinný
opravný
prostriedok
pred
súdom
podľa
článku 11
ods. 1
smernice o PVŽP,
čo
vzhľadom
na
čas,
ktorý
uplynul, a na
nutnosť
dodržiavania
lehôt
stanovených
vnútroštátnym
procesným
právom
môže
byť
obzvlášť
zložité,
ba
priam
nemožné.(41) Domnievam
sa,
že
pokiaľ
by
niektorá
dotknutá
osoba
bola
zbavená
možnosti
uplatniť
svoje
práva
pred
vnútroštátnymi
súdmi z dôvodu
omeškania
podania
opravného
prostriedku
spôsobeného
konaním
vnútroštátnych
orgánov,
bolo
by
potrebné
konštatovať
porušenie
článku 9
ods. 2
smernice o PVŽP.
176. Zdá
sa,
že
presne o takýto
prípad
ide v situácii,
ktorá
viedla k tomuto
sporu.
Doba
piatich
mesiacov
na
jednoduché
oznámenie
predmetného
opatrenia
totiž
predstavuje
značné
oneskorenie,
ak
sa
vezmú
do
úvahy
jednak
významné
záujmy,
ktoré
sú v hre, a jednak
čisto
administratívny
charakter
takejto
úlohy,
ktorá
vyžaduje
len
jednoduché
zaslanie
dokumentov.
Táto
situácia
je o to
vážnejšia,
že
informácie
požadované
Českou
republikou
jej
boli
poskytnuté
až
na
jej
naliehanie, a aj
to
len
čiastočne.
Ako
uvádza
Česká
republika,
stále
nemá k dispozícii
konsolidovaný
dokument, z ktorého
by
bolo
možné
jasne
zistiť
presný
rozsah a podobu
projektu.
Musím
konštatovať,
že
Poľská
republika
nijako
presvedčivo
neodôvodnila
takéto
omeškanie s poskytnutím
požadovaných
informácií.
177. Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
sa
domnievam,
že
došlo
tiež k porušeniu
článku 9
ods. 2
smernice o PVŽP.
178. Z uvedených
dôvodov
navrhujem
vyhlásiť
šiesty
žalobný
dôvod
za
dôvodný.
H.      O siedmom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP (vylúčenie súdneho preskúmania povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
179. Česká
republika
tvrdí,
že
podľa
článku 11
ods. 1
smernice o PVŽP
dotknutá
verejnosť
musí
mať
možnosť
podať
na
súd
opravný
prostriedok
proti
rozhodnutiu,
ktorým
sa
povolila
realizácia
projektu,
bez
ohľadu
na
jej
predchádzajúcu
účasť
na
konaní,
ktoré
viedlo k udeleniu
tohto
povolenia.
Tvrdí
však,
že
podľa
poľského
práva
dotknutá
verejnosť
nemôže
požiadať o preskúmanie
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026,
lebo
sa
nezúčastnila
na
konaní o udelenie
tohto
povolenia.
180. Okrem
toho
po
prvé v dôsledku
neexistencie
oficiálneho
zverejnenia
uvedeného
povolenia
bola
tiež
obmedzená
možnosť
jeho
preskúmania
zo
strany
dotknutej
verejnosti.
Po
druhé
konania o žalobách,
ktoré
české
mimovládne
organizácie
podali
na
poľský
súd s cieľom
dosiahnuť
preskúmanie
tohto
povolenia,
boli
prerušené
do
doby,
kým
nebude
prijaté
rozhodnutie o zákonnosti
zamietnutia
účasti
uvedených
organizácií
na
samotnom
povoľovacom
konaní,
takže
nie
je
isté,
či
sa
rozhodne
vo
veci
samej.
Okrem
toho
zákaz
zrušenia
povolenia
po
uplynutí
lehoty
jedného
roka
zbavuje
článok 11
ods. 1
smernice o PVŽP
jeho
potrebného
účinku.
181. Poľská
republika v reakcii
na
tieto
tvrdenia
odkazuje
na
svoju
argumentáciu
predloženú v rámci
druhého
žalobného
dôvodu,
pričom
tvrdí,
že
článok 11
ods. 1
smernice o PVŽP
nebráni
tomu,
aby
vnútroštátne
konanie
bolo
koncipované
tak,
že
možnosť
podať
opravný
prostriedok
je
zaručená
len v etape
rozhodnutia o environmentálnych
podmienkach.
182. Domnieva
sa
tiež,
že
tvrdenia
Českej
republiky
sú
rozporuplné:
tento
členský
štát
na
jednej
strane
tvrdí,
že
dotknutá
verejnosť
nemá
možnosť
napadnúť
povolenie
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026;
na
druhej
strane
uznáva,
že
mimovládne
organizácie
skutočne
využili
svoje
práva
vyplývajúce z uvedeného
ustanovenia.
183. V tejto
súvislosti
skutočnosť,
že
konania o podaných
žalobách
boli
prerušené,
je
odrazom
slobodnej
voľby
dotknutého
poľského
súdu v otázke
spôsobu
organizácie
priebehu
konania a nemá
nijaký
vplyv
na
obmedzenie
práv
žalobcov.
184. Okrem
toho
nemožnosť
zrušiť
povolenie
po
uplynutí
lehoty
jedného
roka
sa v súlade s článkom 42
banského
zákona
týka
len
zrušenia
povolenia v nadväznosti
na
obnovu
povoľovacieho
konania,
čo
je
jeden z mimoriadnych
prostriedkov
na
zrušenie
právoplatných
rozhodnutí.
Netýka
sa
teda
zrušenia
povolenia v nadväznosti
na
riadne
preskúmanie v správnom
konaní
na
základe
opravného
prostriedku
podaného v stanovenej
lehote.
185. Poľská
republika
tiež
tvrdí,
že
siedmy
žalobný
dôvod
sa
stal
bezpredmetným v nadväznosti
na
prijatie
rozhodnutia o povolení
do
roku
2044 a na
zmeny
poľského
práva
umožňujúce
dotknutej
verejnosti
podať
odvolania a žaloby
proti
investičným
rozhodnutiam.
2.      Posúdenie
186. Česká
republika v rámci
svojho
siedmeho
žalobného
dôvodu
tvrdí,
že
Poľská
republika
porušila
článok 11
ods. 1
smernice o PVŽP
tým,
že
neumožnila
začatie
súdneho
konania o opravnom
prostriedku
proti
povoleniu
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026.
Tento
žalobný
dôvod
sa
týka
praxe
orgánov,
ako
aj
právneho
rámca
žalovaného
členského
štátu.
187. Hneď
na
úvod
treba
zamietnuť
tvrdenie
Poľskej
republiky,
že
tento
žalobný
dôvod
sa
stal
bezpredmetným z dôvodu,
že
poľské
orgány
prijali
nové
rozhodnutie,
ktoré
má
za
následok
predĺženie
platnosti
povolenia
do
roku
2044.
Ako
som
už
vysvetlil,
toto
rozhodnutie
bolo
prijaté
po
referenčnom
dátume
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti.
To
isté
platí
aj
pre
legislatívne
zmeny
vykonané
po
tomto
referenčnom
dátume,
ktoré
teraz
podľa
Poľskej
republiky
umožňujú
dotknutej
verejnosti
podať
odvolania a žaloby
proti
investičným
rozhodnutiam.(42)
188. Ďalej
je
potrebné
pripomenúť,
že
pokiaľ
ide o účel
článku 11
smernice o PVŽP,
toto
ustanovenie
bolo v judikatúre
Súdneho
dvora
vyložené v tom
zmysle,
že
jeho
pôsobnosť
sa
obmedzuje
na
aspekty
sporu
spočívajúce v uplatnení
práva
dotknutej
verejnosti
zúčastniť
sa
na
rozhodovacom
procese
podľa
podrobných
pravidiel
stanovených v tejto
oblasti
touto
smernicou.
Naopak
opravné
prostriedky
založené
na
akomkoľvek
inom
pravidle
uvedenej
smernice, a o to
viac
opravné
prostriedky
založené
na
akomkoľvek
inom
právnom
predpise
Únie
alebo
členských
štátov,
nepatria
do
pôsobnosti
tohto
článku.(43) Treba
teda
vychádzať z predpokladu,
že
argumentácia
Českej
republiky
sa
týka
len
preskúmania
zákonnosti v súvislosti s dodržaním
práva
na
účasť
verejnosti.
189. Pokiaľ
ide o systém
opravných
prostriedkov
upravený
členskými
štátmi, v rámci
druhého
žalobného
dôvodu
som
už
podrobne
vysvetlil,
že
ani
článok 11
ods. 1
smernice o PVŽP,
ani
nijaké
iné
ustanovenie
práva
Únie,
ktoré
priznáva
rovnocenné
právo,
nebráni
prijatiu
vnútroštátneho
postupu a ustanovení
zaručujúcich
možnosť
podať
opravný
prostriedok
len v etape
rozhodnutia o environmentálnych
podmienkach,
pokiaľ
je
vylúčené,
že
by
sa
výsledky
postupu
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie
nezohľadnili v rozhodnutí o povolení.
190. Pokiaľ
teda
právo
verejnosti
na
účasť
stanovené v článkoch 6
až
9
smernice o PVŽP
bolo
zaručené v rámci
postupu
prijímania
rozhodnutia o PVŽP,
je
postačujúce
upraviť
opravný
prostriedok v súvislosti s týmto
štádiom.
Inými
slovami,
členský
štát
nie
je
povinný
zabezpečiť,
aby
prípadné
nedostatky
týkajúce
sa
účasti
verejnosti
bolo
možné
znova
napadnúť v štádiu
povoľovania.(44) Tvrdenia,
ktoré
som
práve
uviedol,
podľa
môjho
názoru
postačujú
na
zamietnutie
siedmeho
žalobného
dôvodu
ako
nedôvodného.
191. Pre
úplnosť
by
som
rád
poukázal
na
určitý
rozpor v argumentácii
Českej
republiky.
Tá
na
jednej
strane
tvrdí,
že
dotknutá
verejnosť
nemala
možnosť
napadnúť
predmetné
povolenie, a na
druhej
strane
sama
uznáva,
že
tri
mimovládne
organizácie
(Greenpeace
ČR,
Frank
Bold a Eko‑Unia)
skutočne
využili
svoje
práva,
ktoré
im
ako
dotknutej
verejnosti
priznáva
článok 11
ods. 1
smernice o PVŽP.
Česká
republika
síce
uvádza,
že
konania
boli
prerušené
do
doby,
kým
nebude
prijaté
právoplatné
rozhodnutie
vo
veci
zamietnutia
účasti
uvedených
organizácií
na
konaní o udelenie
povolenia
na
ťažbu
do
roku
2026,
treba
však
uviesť,
že
sama
nemôže
vylúčiť
možnosť,
že
súdne
preskúmanie
sa
naozaj
vykoná.
Česká
republika
totiž
na
pojednávaní v odpovedi
na
otázku
Súdneho
dvora v tejto
súvislosti
pripustila,
že
poľské
súdy
ešte
právoplatne
nezamietli
žaloby
českých
združení
na
ochranu
životného
prostredia.
192. V tomto
kontexte
považujem
za
obzvlášť
užitočné
vysvetlenia,
ktoré
Poľská
republika
poskytla
vo
svojom
vyjadrení k žalobe v súvislosti s možnými
rozhodnutiami
Wojewódzki
Sąd
Administracyjny w Warszawie
(Vojvodský
správny
súd
Varšava),
ak
by
sa
rozhodol
vyhovieť
žalobám
podaným
uvedenými
organizáciami
alebo
ich
zamietnuť. V rozpore s tým,
čo
tvrdí
Česká
republika
vo
svojej
žalobe,
nezdá
sa,
že
by § 42
banského
zákona
predstavoval
prekážku
možnosti,
že
uvedený
súd
predmetné
povolenie
prípadne
zruší.
Podľa
informácií
Poľskej
republiky
sa
totiž
zdá,
že
toto
ustanovenie
nestanovuje
nijaké
obmedzenie
týkajúce
sa
zrušenia,
zmeny
alebo
potvrdenia
neplatnosti
rozhodnutia
prijatého v iných
konaniach,
než
je
konanie o preskúmaní
podľa
poľského
práva.
193. Vzhľadom
na
neexistenciu
presvedčivých
dôkazov
na
podporu
tvrdenia,
že
právny
poriadok
Poľskej
republiky
neposkytuje
nijaký
účinný
opravný
prostriedok
na
zaručenie
práva
na
účasť
verejnosti
na
rozhodovacích
postupoch,
najmä
za
okolností
prejednávanej
veci,
podľa
mňa
možno s argumentáciou
Českej
republiky
len
ťažko
súhlasiť.
Domnievam
sa,
že
skutočnosť,
že
uvedené
organizácie
na
ochranu
životného
prostredia
nemali
vo
svojich
opravných
prostriedkoch
úspech,
nie
je
sama
osebe
dostatočným
dôkazom
umožňujúcim
dospieť k záveru o neúčinnosti,
obzvlášť
keď
opravné
prostriedky
ešte
neboli
vyčerpané.
194. Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
sa
domnievam,
že
siedmy
žalobný
dôvod
treba
zamietnuť
ako
nedôvodný.
I.      O ôsmom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 smernice 2003/4 (nezverejnenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
195. Česká
republika
uvádza,
že
podľa
článku 7
ods. 2 písm. f)
smernice
2003/4
je
členský
štát
povinný
sprístupniť
verejnosti
povolenia s významným
vplyvom
na
životné
prostredie.
Vzhľadom
na
to,
že
povolenie
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
je
takýmto
povolením,
keďže
podľa
článku 4
ods. 1
smernice o PVŽP
povinne
podlieha
posudzovaniu
vplyvov
na
životné
prostredie,
Poľská
republika
porušila
článok 7
smernice
2003/4
tým,
že
nezverejnila
samotné
povolenie
ani
miesto,
kde
by
bolo
možné
si
ho
vyžiadať.
196. Poľská
republika
odpovedá,
že
minister
klímy
vo
svojom
stanovisku z 20. marca 2020,
uverejnenom
vo
vestníku
verejných
informácií
na
jeho
internetovej
stránke,
vyvesenom
na
úradnej
tabuli
ministerstva
klímy a zverejnenom
obvyklým
spôsobom
na
obecnom
úrade
Bogatynia
(Poľsko),
informoval
verejnosť o vydaní
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026 a o možnostiach
oboznámenia
sa s jeho
obsahom,
ako
aj s príslušnou
dokumentáciou.
197. Tento
členský
štát
sa
preto
domnieva,
že
nedošlo k porušeniu
článku 7
smernice
2003/4.
Dodáva,
že
tento
žalobný
dôvod
je
bezpredmetný,
keďže
rozhodnutie o povolení
do
roku
2044
podliehalo
novým
pravidlám,
najmä v oblasti
zverejňovania,
pričom
jeho
obsah
bol
zverejnený
na
internetovom
portáli
ministra
klímy.
2.      Posúdenie
198. Česká
republika v rámci
svojho
ôsmeho
žalobného
dôvodu
tvrdí,
že
nezverejnenie
uvedeného
povolenia,
resp.
miesta,
kde
by
bolo
možné
si
ho
vyžiadať,
je v rozpore s článkom 7
smernice
2003/4,
zatiaľ
čo
Poľská
republika
trvá
na
tom,
že
na
internetovej
stránke
ministerstva
klímy
bol
oznam o vydaní
povolenia s uvedením
možností
oboznámenia
sa s ním.
199. Najprv
treba
pripomenúť,
že
ako
som
konštatoval v rámci
preskúmania
šiesteho
žalobného
dôvodu,
Poľská
republika
porušila
článok 9
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP v rozsahu, v akom
nezverejnila
povolenie
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026 a neposkytla
ho
Českej
republike v zrozumiteľnej
podobe.(45) Toto
porušenie
spočívalo v tom,
že
poľské
orgány
nezahrnuli
súbor
dokumentov
predstavujúci
základ
pre
povolenie a obmedzili
sa
len
na
zverejnenie
dokumentu,
ktorý
oznamoval
predĺženie
platnosti
skoršieho
povolenia
bez
uvedenia
podrobností
koncesie
vydanej
prevádzkovateľovi
bane
Turów.
200. V tomto
kontexte
vzniká
konkrétne
otázka,
či
toto
porušenie
práva
Únie
môže
tiež
predstavovať
porušenie
ustanovení
smernice
2003/4. V súlade s článkom 2
bodom 1 písm. c)
tejto
smernice
patria
do
jej
pôsobnosti
činnosti,
ktoré
ovplyvňujú
alebo
môžu
ovplyvniť
prvky
životného
prostredia,
ako
sú
vzduch a atmosféra,
voda,
pôda,
zem,
krajina a prírodné
prostredie
vrátane
mokradí,
pobreží a morských
oblastí,
biologická
diverzita a jej
zložky. V rámci
týchto
činností
je
podľa
článku 7
smernice
2003/4
členský
štát
povinný
sprístupniť
verejnosti
povolenia s významným
vplyvom
na
životné
prostredie, a to
buď
priamo
ich
zverejnením,
alebo
uvedením
miesta,
kde
si
verejnosť
môže
toto
povolenie
vyžiadať.
201. Vzhľadom
na
skutočnosť,
že
ťažobná
činnosť
vykonávaná v bani
Turów
patrí
do
kategórie
činností,
ktoré z dôvodu
svojho
významného
vplyvu
na
životné
prostredie
podliehajú
povinnému
posudzovaniu
vplyvov
na
životné
prostredie v súlade s článkom 4
ods. 1
smernice o PVŽP,(46) niet
pochýb o tom,
že
ide o činnosť,
ktorá
môže
mať
vplyv
na
prvky
životného
prostredia, a teda
patrí
do
pôsobnosti
smernice
2003/4.
202. Povolenie
na
ťažbu
do
roku
2026
je
konečným
povolením
na
výkon
tejto
činnosti a ako
také
predstavuje
povolenie
„s významným
vplyvom
na
životné
prostredie“ v zmysle
článku 7
ods. 2 písm. f)
smernice
2003/4.
Vzťahujú
sa
naň
teda
uvedené
ustanovenia,
ktoré
ukladajú
členskému
štátu
povinnosť
sprístupniť
takéto
povolenie
verejnosti.
Vzhľadom
na
neexistenciu
informácií
svedčiacich o opaku
sa v prejednávanej
veci
neuplatní
ani
jedna z výnimiek
stanovených v článku 4
smernice
2003/4,
ktoré
oprávňujú
členské
štáty
za
určitých
okolností
zamietnuť
žiadosti o informácie o životnom
prostredí.
203. V záujme
koherentného
výkladu
práva
Únie
sa
domnievam,
že
článok 9
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP a článok 7
ods. 2 písm. f)
smernice
2003/4
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
sledujú
dosiahnutie
rovnakého
cieľa, a to
cieľa
zaručiť
právo
verejnosti
byť
informovaná
čo
možno
najjasnejším a najúplnejším
spôsobom,
najmä v prípade
predĺženia
platnosti
povolenia
na
ťažbu.
204. Treba
totiž
poukázať
na
to,
že
jednak
článok 7
smernice
2003/4
chráni
verejný
záujem a umožňuje
každému
občanovi
mať
prístup k informáciám o životnom
prostredí,
ktorými
disponujú
verejné
orgány,
bez
ohľadu
na
akýkoľvek
individuálny
záujem,(47) a jednak,
že v súlade s odôvodnením
16
tejto
smernice
právo
na
informácie
znamená,
že
ich
sprístupnenie
musí
byť
všeobecným
pravidlom(48).
Je
zrejmé,
že
tieto
ciele
by
boli
vážne
ohrozené,
keby
sa
informácie
uvedené v článku 7
ods. 2
smernice
2003/4
sprístupňovali
verejnosti
len
nezrozumiteľným a neúplným
spôsobom.
Preto
sa
domnievam,
že
tieto
skutočnosti
tiež
svedčia v prospech
takého
šírenia
informácií o životnom
prostredí,
pri
ktorom
sú
náležite
splnené
vysoké
štandardy
transparentnosti a spolupráce,
ktoré
smernica o PVŽP
ukladá v oblasti,
akou
je
ochrana
životného
prostredia,
ktorá
presahuje
hranice
štátov.(49)
205. Z tohto
hľadiska
sa
prikláňam k záveru,
rovnako
ako
Komisia
vo
svojom
odôvodnenom
stanovisku,
že
porušenie
článku 9
ods. 1 a 2
smernice o PVŽP
má
za
následok
porušenie
článku 7
ods. 2 písm. f)
smernice
2003/4.
206. Z uvedených
dôvodov
navrhujem
ôsmemu
žalobnému
dôvodu
vyhovieť.
J.      O deviatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 3 ZEÚ (neposkytnutie úplných informácií v súvislosti s konaním o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
207. Česká
republika
pripomína,
že
podľa
zásady
lojálnej
spolupráce
zakotvenej v článku 4
ods. 3 ZEÚ
sú
členské
štáty
povinné
navzájom
si
pomáhať
pri
dosahovaní
cieľov
stanovených
právom
Únie
vrátane
sekundárneho
práva.
Vzhľadom
na
to,
že
na
povolenie
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
sa
vzťahuje
smernica o PVŽP a smernica
2003/4, a vzhľadom
na
umiestnenie
bane
Turów z týchto
smerníc
vyplývajú
určité
povinnosti
aj
pre
Českú
republiku,
pri
plnení
ktorých
je
Poľská
republika
povinná
jej
pomáhať.
208. Žalujúci
členský
štát
vytýka
Poľskej
republike,
že
mu
celé
mesiace a napriek
opakovaným
žiadostiam
odmietala
poskytnúť
podrobnejšie
informácie
týkajúce
sa
konania o udelenie
uvedeného
povolenia
vrátane
znenia
tohto
povolenia,
čo
mu
znemožnilo
splniť
si
informačné
povinnosti,
ktoré
má
podľa
uvedených
smerníc
voči
vlastnej
dotknutej
verejnosti.
Dodáva,
že
konanie,
na
ktoré
sa
sťažuje v rámci
svojho
šiesteho
žalobného
dôvodu,
konkrétne
oneskorené
poskytnutie
tohto
povolenia a neexistencia
konsolidovaného
znenia
povolenia
č. 65/94,
mu
tiež
bránilo v splnení
týchto
povinností.
209. Poľská
republika
tvrdí,
že
na
žiadosti
Českej
republiky o informácie
týkajúce
sa
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
odpovedala
listami z 13. januára
2020,
5. marca 2020 a 28. mája
2020.
Uvádza,
že
28. augusta
2020
poskytla
tomuto
členskému
štátu
dokumenty
uvedené v žiadosti
zo 17. apríla
2020 a v opakovanej
žiadosti z 24. júla
2020,
konkrétne
povolenie
do
roku
2026,
ako
aj
povolenie
č. 65/94.
Vzhľadom
na
vývoj
epidémie
Covid‑19
od
marca
2020,
ktorá
sťažila
výmenu
korešpondencie
medzi
účastníkmi
konania,
preukázala
náležitú
starostlivosť,
aby
Českej
republike
poskytla
požadované
informácie.
210. Žalovaný
členský
štát
okrem
toho
zdôrazňuje,
že
Česká
republika
sa
od
roku
2009
zúčastňuje
na postupoch
posudzovania
vplyvov
na
životné
prostredie v súvislosti s baňou
Turów a elektrárňou,
ktorá
je
od
tejto
bane
závislá.
211. Poľská
republika
napokon
zastáva
názor,
že
deviaty
žalobný
dôvod
je
bezpredmetný,
keďže
Česká
republika
bola
riadne
informovaná o prijatí
rozhodnutia o povolení
do
roku
2044,
ako
aj o ďalších
podstatných
okolnostiach
týkajúcich
sa
prijatia
tohto
rozhodnutia.
2.      Posúdenie
212. Česká
republika v rámci
svojho
deviateho
žalobného
dôvodu
tvrdí,
že
Poľská
republika
neposkytnutím
úplných
informácií
týkajúcich
sa
konania o vydanie
rozhodnutia o povolení
banskej
činnosti
do
roku
2026
nesplnila
povinnosti,
ktoré
jej
vyplývajú
zo
zásady
lojálnej
spolupráce
zakotvenej v článku 4
ods. 3 ZEÚ.
213. Hneď
na
úvod
je
však
potrebné
zamietnuť
tvrdenie
Poľskej
republiky,
že
tento
žalobný
dôvod
sa
stal
bezpredmetným z dôvodu,
že
bolo
prijaté
nové
rozhodnutie,
ktoré
má
za
následok
predĺženie
platnosti
povolenia
do
roku
2044 a ktorého
obsah
bol
Českej
republike
poskytnutý.
Ako
som
už
vysvetlil
vyššie, k týmto
udalostiam
došlo
až
po
referenčnom
dátume
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti v rámci
konania
podľa
článku 259 ZFEÚ. V dôsledku
toho
sú
na
účely
preskúmania
tohto
žalobného
dôvodu
irelevantné.
214. Podľa
zásady
lojálnej
spolupráce
zakotvenej v článku 4
ods. 3 ZEÚ
sú
členské
štáty
povinné
navzájom
si
pomáhať,
aby
zabezpečili
dosiahnutie
cieľov
Únie.
Ako
vyplýva z článku 4
ods. 3
druhého a tretieho
pododseku
ZEÚ,
znamená
to
konkrétne
povinnosť
prijať
všetky
opatrenia
všeobecnej
alebo
osobitnej
povahy,
aby
zabezpečili
plnenie
záväzkov
vyplývajúcich
zo
sekundárneho
práva,
ale
tiež
povinnosť
neprijať
nijaké
opatrenie,
ktoré
by
mohlo
ohroziť
dosiahnutie
cieľov
Únie.
215. V rámci
preskúmania
šiesteho
žalobného
dôvodu(50) som
objasnil,
že
povinnosť,
ktorú
článok 9
ods. 2
smernice o PVŽP
ukladá
každému
členskému
štátu,
ktorý
má v úmysle
realizovať
projekt,
ktorý
môže
mať
významné
vplyvy
na
životné
prostredie a dotýkať
sa
iných
členských
štátov,
spočívajúca v informovaní
týchto
štátov o rozhodnutí o udelení
alebo
zamietnutí
povolenia,
vychádza z ideálu
solidarity,
spolupráce a vzájomnej
podpory
medzi
členskými
štátmi.
Okrem
toho
treba
uviesť,
že
táto
spolupráca
sa
začína
už v počiatočnom
štádiu
povinnosťou
stanovenou v článku 7
smernice o PVŽP
informovať
dotknuté
členské
štáty o plánovaní
predmetného
projektu,
po
ktorej
nasleduje
povinnosť
vyzvať
dotknuté
členské
štáty
na
účasť
na
rozhodovacích
postupoch v oblasti
životného
prostredia.
Je
teda
zrejmé,
že
cieľom
spolupráce
medzi
členskými
štátmi
stanovenej
sekundárnym
právom
je v konečnom
dôsledku
chrániť
životné
prostredie,
teda
inými
slovami
zaručiť
dosiahnutie
tohto
cieľa
Únie
stanoveného
okrem
iného v článku 3
ods. 3 ZEÚ, v článkoch 11 a 191 ZFEÚ,
ako
aj v článku 37
Charty
základných
práv
Európskej
únie.
216. Tento
ideál
solidarity,
spolupráce a vzájomnej
podpory
medzi
členskými
štátmi v záujme
dosiahnutia
tohto
dôležitého
cieľa
Únie
je
tiež
základom
ustanovení
smernice
2003/4,
ktoré
zaručujú
prístup
verejnosti k informáciám v oblasti
životného
prostredia.
Po
prvé,
ako
už
bolo
uvedené v rámci
preskúmania
ôsmeho
žalobného
dôvodu(51),
článok 7
ods. 1 a 2
tejto
smernice
ukladá
členským
štátom
povinnosť
prijať
nevyhnutné
opatrenia
na
zabezpečenie
toho,
aby
sa
relevantné
informácie
vrátane
povolení s významným
vplyvom
na
životné
prostredie
šírili
na
verejnosti.
Po
druhé
článok 3
smernice
2003/4
kladie
na
členské
štáty
požiadavku
zabezpečiť,
aby
verejné
orgány
boli
povinné
sprístupniť
informácie o životnom
prostredí,
ktoré
majú
alebo
ktoré
sú
pre
ne
uchovávané,
na
požiadanie
každému
žiadateľovi
bez
toho,
aby
musel
preukázať
svoj
oprávnený
záujem.
217. Vzhľadom
na
to,
že
členské
štáty
dotknuté
určitým
projektom
majú
tiež
právo
požadovať
všetky
relevantné
informácie – ako
stanovuje
článok 7
ods. 2
smernice
2003/4 – týkajúce
sa
takéhoto
projektu,
musia
sa
považovať
za
„oprávnené
osoby“
na
základe
ustanovení
sekundárneho
práva
uvedených v predchádzajúcich
bodoch.
Logickým
dôsledkom
tohto
konštatovania
je,
že
členský
štát,
ktorému
sú
uvedené
povinnosti
určené,
je v prípade,
keď
ho
iný
členský
štát
požiada o pomoc
vo
forme
žiadosti o informácie,
viazaný
zásadou
lojálnej
spolupráce
zakotvenou v článku 4
ods. 3 ZEÚ.
218. Pokiaľ
ide o okolnosti
prejednávanej
veci,
je
nesporné,
že
Poľská
republika
zaslala
Českej
republike
rozhodnutie o povolení
ťažby
hnedého
uhlia
do
roku
2026
až
päť
mesiacov
po
jeho
vydaní.
Navyše
treba
konštatovať,
že
žalujúci
členský
štát
musel
zaslať
Poľskej
republike
viaceré
žiadosti o informácie z dôvodu
neúplnosti
prijatých
informácií,
pričom
Poľská
republika
na
tieto
žiadosti
nie
vždy
odpovedala.
Poľská
republika
zaslala
Českej
republike
požadované
dokumenty, a to
konkrétne
prvú
žiadosť o povolenie
na
ťažbu z roku
1994,
až
po
začatí
konania
podľa
článku 259 ZFEÚ.
Česká
republika
však
stále
nemá k dispozícii
konsolidovaný
dokument, z ktorého
by
bolo
možné
jasne
zistiť
presný
rozsah a podobu
projektu.
219. Oneskorené a neúplné
zaslanie
požadovaných
informácií
Poľskou
republikou
spolu s odmietnutím
odpovedať
na
žiadosti
Českej
republiky o pomoc
nespĺňa
požiadavky
ducha
solidarity,
spolupráce a vzájomnej
podpory
medzi
členskými
štátmi,
ktoré
stanovuje
právo
Únie v záujme
umožnenia
dosiahnutia
cieľa
účinnej
ochrany
životného
prostredia.
220. Preto
sa
domnievam,
že
takýto
postoj
voči
susednému
členskému
štátu,
ktorý
sa z hľadiska
rizík
pre
životné
prostredia
nachádza v rovnakej
situácii,
predstavuje
porušenie
zásady
lojálnej
spolupráce
zakotvenej v článku 4
ods. 3 ZEÚ.
221. Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
považujem
deviaty
žalobný
dôvod
za
dôvodný.
K.      O desiatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 2 ods. 1 smernice o PVŽP v spojení s článkom 4 ods. 1 tejto smernice (nezohľadnenie rozhodnutia o PVŽP v povolení na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
222. Česká
republika
poukazuje
na
porušenie
článku 2
ods. 1
smernice o PVŽP v spojení s článkom 4
ods. 1
tejto
smernice v rozsahu, v akom
sa v povolení
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
nezohľadnilo
rozhodnutie o PVŽP.
223. Tento
členský
štát
pripomína,
že
podľa
tohto
článku 2
ods. 1
sa
pre
projekty
definované v článku 4
smernice o PVŽP
„bude
vyžadovať
povolenie a budú
posúdené z hľadiska
ich
vplyvov
na
životné
prostredie“.
To
znamená,
že
povolenia
na
tieto
projekty
musia
obsahovať
alebo
prinajmenšom
zohľadniť
takéto
posúdenie.
224. Poľské
orgány
pritom
od
samotného
začiatku
nezamýšľali
uskutočniť v súvislosti s uvedeným
povolením
takéto
posúdenie.
Rozhodnutie o PVŽP
bolo
síce
priložené k žiadosti
prevádzkovateľa,
nebolo
však
vôbec
zohľadnené v konaní o udelenie
tohto
povolenia
alebo v povolení
samotnom.
Okrem
toho
táto
žiadosť
bola
podaná
na
základe § 72
ods. 2
bodu 2 písm. k)
zákona o informáciách o životnom
prostredí;
aj
keď k nej
nebolo
pripojené
posúdenie
vplyvov
na
životné
prostredie,
príslušný
orgán
ju
považoval
za
úplnú;
po
neskoršom
priložení
rozhodnutia o PVŽP k uvedenej
žiadosti
tento
orgán
nepovažoval
za
potrebné
vyzvať
dotknuté
osoby
na
doplnenie
ich
pripomienok; v povolení
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
sa
vôbec
nespomína
akékoľvek
preskúmanie
súladu
žiadosti s rozhodnutím o PVŽP; v tomto
povolení
nie
sú
prevzaté
ani
rozvinuté
podmienky
stanovené v rozhodnutí o PVŽP a neobsahuje
nijaké
spresnenie
hraníc
dobývacieho
priestoru,
ako
bol
stanovený
týmto
rozhodnutím.
225. Česká
republika z toho
vyvodzuje,
že
obsah
rozhodnutia o PVŽP
sa
nepreniesol
do
konania o udelenie
uvedeného
povolenia.
Samotná
skutočnosť,
že
sa
povolenie
prekrýva s rozhodnutím o PVŽP z hľadiska
doby
platnosti
povolenia
aj
rozlohy
bane,
neznamená,
že
sa
skutočne
zakladá
na
rozhodnutí o PVŽP.
Podľa
Českej
republiky
tieto
dva
dokumenty
predstavujú
nezávislé
rozhodnutia.
226. Poľská
republika s odkazom
na
svoju
odpoveď
na
prvý a druhý
žalobný
dôvod
znova
zdôrazňuje
záväznosť
rozhodnutia o PVŽP
pre
prevádzkovateľa,
ktorý
musí
splniť
povinnosti
uložené v tomto
rozhodnutí
bez
ohľadu
na
akékoľvek
jeho
prebratie
do
znenia
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026 a musí
poskytnúť
informácie a výsledky
skúšok
týkajúcich
sa
najmä
koncentrácii
rozptýlených
častíc,
hluku a kvality
vôd.
Domnieva
sa,
že
Česká
republika
neberie
do
úvahy
povinnosti
vyplývajúce z poľského
práva a vyvodzuje
subjektívne
závery o postoji a názoroch
poľských
orgánov.
227. Podľa
Poľskej
republiky
skutočnosť,
že
prevádzkovateľ
priložil
rozhodnutie o PVŽP k žiadosti o predĺženie
platnosti
povolenia
pre
baňu
Turów,
znamená,
že
je
povinný
vykonávať
ťažbu v súlade s týmto
rozhodnutím. Z okolností v danom
čase
jasne
vyplýva,
že
povolenie
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026
sa
vzťahuje
na
ten
istý
projekt
ako
rozhodnutie o PVŽP,
ktoré
mu
predchádzalo.
228. Pokiaľ
ide o kritiku
týkajúcu
sa
neuvedenia
plochy
projektu v tomto
povolení,
žalovaný
členský
štát
uvádza,
že
hranice
banskej
lokality
boli
ešte
pred
vydaním
uvedeného
povolenia
vymedzené
rozhodnutím
ministra
klímy
zo 16. marca 2020, a teda
sú
záväzné,
takže
nebolo
potrebné
zahrnúť
ich
do
tohto
povolenia.
229. Podľa
uvedeného
členského
štátu
je
aj
tento
žalobný
dôvod
bezpredmetný z dôvodu
prijatia
rozhodnutia o povolení
do
roku
2044,
ktoré
bolo
založené
na
rozhodnutí o PVŽP.
2.      Posúdenie
230. Česká
republika v rámci
svojho
desiateho
žalobného
dôvodu
tvrdí,
že
došlo k porušeniu
článku 2
ods. 1 v spojení s článkom 4
ods. 1
smernice o PVŽP.
Konkrétne
Česká
republika
spochybňuje
skutočnosť,
že
projektu,
ktorý
bol
predmetom
rozhodnutia o povolení
ťažby
do
roku
2026,
predchádzalo
posúdenie
vplyvov
na
životné
prostredie,
keďže
sa
domnieva,
že
rozhodnutie o PVŽP
sa
nezohľadnilo
ani v rámci
konania o žiadosti o predĺženie
platnosti
povolenia
č. 65/94 o šesť
rokov,
ani v samotnom
rozhodnutí o povolení
do
roku
2026.
231. Aj
keď
chápem
záujem
Českej
republiky
na
tom,
aby
Súdny
dvor
preskúmal
tento
žalobný
dôvod,
kladiem
si
otázku,
či
toto
preskúmanie
nepatrí
skôr
do
právomoci
poľských
súdov,
ktoré
budú
mať
po
podaní
žaloby
členmi
dotknutej
verejnosti
príležitosť
preskúmať
formálne
aspekty
konania,
ktoré
viedlo k prijatiu
rozhodnutia o povolení
ťažby
do
roku
2026,
ako
aj
meritum
tohto
rozhodnutia s prihliadnutím
na
povinnosti,
ktoré
vyplývajú z rozhodnutia o PVŽP.
Domnievam
sa
totiž,
že
vnútroštátny
súd
je
vzhľadom
na
svoju
znalosť
skutkového
stavu,
ako
aj
vnútroštátneho
právneho
rámca a priori
tým
najpovolanejším
na
rozhodnutie o otázkach
predložených
Českou
republikou.
Pre
úplnosť
však
tieto
otázky
preskúmam.
232. Hneď
na
úvod
treba
odmietnuť
tvrdenie
Poľskej
republiky,
že
tento
žalobný
dôvod
sa
stal
bezpredmetným z dôvodu
prijatia
nového
rozhodnutia,
ktoré
malo
za
následok
predĺženie
platnosti
povolenia
do
roku
2044.
Keďže k týmto
udalostiam
došlo
až
po
referenčnom
dátume
na
posúdenie
existencie
nesplnenia
povinnosti
podľa
článku 259 ZFEÚ,
na
účely
preskúmania
tohto
žalobného
dôvodu
sú
irelevantné.(52)
233. Pokiaľ
ide o ustanovenia,
ktoré
Poľská
republika
údajne
porušila,
treba
poznamenať,
že
podľa
článku 2
ods. 1
smernice o PVŽP
sa
pre
projekty
definované v článku 4
smernice o PVŽP
„bude
vyžadovať
povolenie a budú
posúdené z hľadiska
ich
vplyvov
na
životné
prostredie“.
Ako
správne
uvádza
Česká
republika,
túto
formuláciu
treba
chápať v tom
zmysle,
že
povolenia
na
tieto
projekty
musia
obsahovať
alebo
prinajmenšom
zohľadniť
takéto
posúdenie.
234. Taký
projekt,
aký
bol
povolený
rozhodnutím o predĺžení
ťažby
do
roku
2026,
spĺňa
kritériá
článku 4
ods. 1
smernice o PVŽP
(ťažba
na
ploche
väčšej
ako
25
hektárov)
(bod 19
prílohy I
tejto
smernice) a to
isté
platí
aj
pre
akúkoľvek
zmenu
alebo
rozšírenie
dotknutých
projektov,
ktoré
samo
osebe
spĺňa
stanovené
limity
(bod 24
prílohy I
tejto
smernice).(53) Na
povolenie,
aké
je
predmetom
prejednávanej
veci,
sa
teda
uplatňuje
článok 2
ods. 1
smernice o PVŽP.
235. Pokiaľ
ide o tvrdenie
Českej
republiky,
že
rozhodnutie o PVŽP
nebolo v rozhodnutí o povolení
ťažby
do
roku
2026
zohľadnené,
musím
upriamiť
pozornosť
na
informácie,
ktoré v tejto
súvislosti
poskytla
Poľská
republika a podľa
ktorých v súlade s platnými
poľskými
právnymi
predpismi
je
rozhodnutie o environmentálnych
podmienkach
záväzné
okrem
iného
pre
orgány,
ktoré
vydávajú
rozhodnutie o povolení
banskej
činnosti,
ako
aj
pre
podnik,
ktorému
je
toto
rozhodnutie
určené.
236. Ako
vysvetľuje
Poľská
republika,
skutočnosť,
že
prevádzkovateľ
bane
Turów
priložil
rozhodnutie o PVŽP
do
konania o predĺženie
platnosti
povolenia,
znamená,
že
je
povinný
vykonávať
ťažbu v tejto
bani v súlade s ustanoveniami
tohto
rozhodnutia. Z toho
vyplýva,
že
rozhodnutie o PVŽP,
rovnako
ako
každé
iné
správne
rozhodnutie
zavedené v poľskom
právnom
poriadku,
je
pre
osobu,
ktorej
je
určené a ktorá
na
základe
tohto
rozhodnutia
nadobúda
práva a je
viazaná
povinnosťami
vymedzenými v tomto
rozhodnutí,
záväzné.
Okrem
toho
Poľská
republika
ubezpečuje,
že
prevádzkovateľ
bane
Turów
skutočne
plní
povinnosti
vyplývajúce z rozhodnutia o PVŽP.
237. Vzhľadom
na
neexistenciu
informácií
svedčiacich o opaku
nemám
nijaký
objektívny
dôvod
predpokladať,
že
správne
rozhodnutie
prijaté
príslušnými
orgánmi,
akým
je
rozhodnutie o PVŽP,
nie
je
pre
prevádzkovateľa,
ktorý
získal
povolenie
na
pokračovanie
ťažobnej
činnosti,
záväzné.
Musím
konštatovať,
že
Česká
republika
nespochybňuje
ani
vysvetlenia k poľskému
právnemu
rámcu
uvedené v predchádzajúcich
bodoch
vyššie.
238. Ďalej,
pokiaľ
ide o tvrdenia
Českej
republiky,
že
medzi
rozhodnutím o PVŽP a rozhodnutím o povolení
ťažby
do
roku
2026
neexistuje
nijaká
súvislosť,
lebo v týchto
rozhodnutiach
sa
neuvádza
rovnaká
plocha
projektu,
treba
vziať
do
úvahy
určité
dôležité
skutkové
aspekty,
ktoré
teraz
rozviniem.
239. Po
prvé
treba
poznamenať,
že
rozhodnutie o PVŽP
bolo
prijaté
na
dobu
ťažobnej
činnosti v trvaní
dvadsaťštyri
rokov,
zatiaľ
čo
platnosť
povolenia
bola
predĺžená
len o šesť
rokov.
Je
teda
logické,
že
tieto
rozhodnutia
sa
líšia,
keďže
sa
týkajú
rôznych
časových
období.
Keďže
rozhodnutie o PVŽP
sa
týka
dlhšieho
obdobia,
má
to
za
následok
zahrnutie
povolenia
na
banskú
činnosť
do
jeho
časovej
pôsobnosti.
240. Po
druhé
musím
poukázať
na
to,
že
hoci
sa
dotknuté
rozhodnutia
mierne
líšia,
pokiaľ
ide o plochu,
na
ktorej
sa
môže
vykonávať
banská
činnosť
(31 014 698
m2 v povolení,
zatiaľ
čo v rozhodnutí
sa
uvádza
plocha
okolo
30,9
km2),
je
nesporné,
že
poľské
orgány
prijali
12. februára
2020
opravu
rozhodnutia o PVŽP, v ktorej
výslovne
stanovili
súradnice
dotknutej
oblasti. V týchto
dokumentoch
sa
uvádza,
že
projekt,
na
ktorý
sa
vzťahuje
povolenie
na
ťažbu,
je
umiestnený v zemepisných
hraniciach
stanovených v rozhodnutí o PVŽP. Z toho
vyplýva,
že
banská
činnosť
povolená
príslušnými
orgánmi
nejde
nad
rámec
rozsahu
rozhodnutia o PVŽP.
241. Z týchto
pripomienok
vyplýva,
že
povolenie,
ktoré
je
predmetom
tohto
žalobného
dôvodu,
sa
neodchyľuje
od
ustanovení
rozhodnutia o PVŽP
upravujúcich
trvanie
plánovanej
banskej
činnosti a dotknutú
geografickú
oblasť.
Vzhľadom
na
nedostatok
dôkazov
preto
nemožno
platne
tvrdiť,
že
medzi
obomi
správnymi
rozhodnutiami
neexistuje
nijaká
súvislosť.
Preto
sa
domnievam,
že
tvrdenia
Českej
republiky
treba
zamietnuť.
242. Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
som
dospel k záveru,
že
Poľská
republika
neporušila
článok 2
ods. 1
smernice o PVŽP v spojení s článkom 4
ods. 1
tejto
smernice.
243. Z toho
vyplýva,
že
desiaty
žalobný
dôvod
treba
zamietnuť
ako
nedôvodný.
L.      O jedenástom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8a ods. 1 písm. b) smernice o PVŽP (nestanovenie všetkých environmentálnych podmienok v povolení na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026)
1.      Tvrdenia účastníkov konania
244. Česká
republika
tvrdí,
že
došlo k porušeniu
článku 8a
ods. 1 písm. b)
smernice o PVŽP v rozsahu, v akom
niektoré
environmentálne
podmienky
upravené v tomto
ustanovení
nie
sú
uvedené
ani v povolení
na
ťažbu
hnedého
uhlia
do
roku
2026,
ani v rozhodnutí o PVŽP,
ako
to
vyžaduje
toto
ustanovenie v spojení s odsekom
3
tohto
článku.
To
platí
najmä v prípade
plochy
dobývacieho
priestoru,
ktorá
sa
má
považovať
za
environmentálnu
podmienku.
245. Okrem
toho
sa v uvedenom
povolení
neuvádzajú
podmienky
stanovené v rozhodnutí o PVŽP k povolenému
projektu. Z tohto
rozhodnutia
navyše
vyplýva,
že
určité
podmienky
sa
majú
plniť v časovom
horizonte
presahujúcom
platnosť
tohto
povolenia,
takže
nie
je
jasné,
akým
spôsobom
bude
toto
plnenie
prebiehať
počas
tejto
doby
platnosti.
246. Poľská
republika v prvom
rade
tvrdí,
že
rozhodnutie o PVŽP
spolu s jeho
opravou z 12. februára
2020
uvádza
súradnice,
ktoré
presne
vymedzujú
oblasť
projektu, a že
plocha
plánovanej
ťažby,
ako
je
špecifikovaná v rozhodnutí
ministra
klímy
zo 16. marca 2020,
nepresahuje
plochu
stanovenú v rozhodnutí o PVŽP.
247. Pokiaľ
ide o druhú
kritiku
Českej
republiky,
žalovaný
členský
štát
sa
domnieva,
že
článok 8a
ods. 1 písm. b)
smernice o PVŽP
definuje,
ako
vyplýva z jeho
znenia,
minimálne
požiadavky
týkajúce
sa
obsahu
povolenia
na
projekt. V dôsledku
všeobecnej
povahy
povinností v ňom
stanovených
je
zložité
predvídať,
aké
konkrétne
informácie
majú
byť
povinne
zahrnuté.
Nemožno
tvrdiť,
že
predmetné
povolenie
porušuje
toto
ustanovenie z dôvodu,
že
nekonkretizuje
možnosť
uplatnenia
osobitných
podmienok
týkajúcich
sa
určitého
časového
horizontu. V tejto
súvislosti
platí,
že
podrobné
informácie
týkajúce
sa
rôznych
etáp
prác
spojených s postupom
ťažby
sa
zisťujú
až
neskôr v úzkej
súvislosti s organizáciou
ťažobných
prác a prostriedkami
ich
realizácie a odzrkadľujú
sa v prevádzkovom
pláne
banského
zariadenia,
čo
je
technický
dokument
upravený v § 108
až
111
banského
zákona.
248. Z dôvodov
uvedených v odpovedi
na
ostatné
žalobné
dôvody
Poľská
republika
považuje
jedenásty
žalobný
dôvod
za
bezpredmetný.
2.      Posúdenie
249. Česká
republika v rámci
svojho
jedenásteho
žalobného
dôvodu
tvrdí,
že
Poľská
republika
tým,
že v rozhodnutí o povolení
banskej
činnosti
do
roku
2026
dostatočne
nezohľadnila
všetky
požiadavky v oblasti
životného
prostredia,
nesplnila
povinnosti,
ktoré
jej
vyplývajú z článku 8a
ods. 1
smernice o PVŽP.
250. Tento
žalobný
dôvod
je
založený
na
dvoch
tvrdeniach.
Po
prvé
Česká
republika
usudzuje,
že
niektoré z požadovaných
informácií
týkajúcich
sa
projektu,
na
ktorý
sa
vzťahuje
uvedené
povolenie
do
roku
2026,
neboli
preskúmané
ani v tomto
rozhodnutí,
ani v rozhodnutí o PVŽP,
pričom
plochu
dobývacieho
priestoru
označuje
za
základnú
environmentálnu
podmienku,
ktorá
podstatným
spôsobom
určuje
vplyvy
projektu
na
životné
prostredie.
Po
druhé
sa
Česká
republika
domnieva,
že v rozhodnutí o PVŽP
sa
nekonkretizuje
možnosť
uplatniť
osobitné
podmienky,
ktoré
sa
týkajú
sa
oveľa
väčšieho
projektu,
vzhľadom
na
dobu
realizácie
projektu
dlhšiu o osemnásť
rokov a tomu
zodpovedajúcu
kapacitu
ťažby a plochu
dobývacieho
priestoru.
251. Článok 8a
ods. 1
smernice o PVŽP
stanovuje
minimálne
požiadavky
týkajúce
sa
obsahu
povolení,
hlavne
pokiaľ
ide o závery
posúdenia
vplyvov
projektu
na
životné
prostredie a environmentálne
podmienky
jeho
realizácie.
Tieto
požiadavky
môžu
byť v súlade s článkom 8a
ods. 3
smernice o PVŽP
splnené
okrem
iného
aj
prostredníctvom
iného
rozhodnutia
prijatého v rámci
tzv.
rozhodovacieho
postupu v zmysle
článku 2
ods. 2
smernice o PVŽP.
Podľa
článku 8a
ods. 1 písm. b)
smernice o PVŽP
medzi
tieto
požiadavky
patria
aj
akékoľvek
environmentálne
podmienky,
ktoré
sú
súčasťou
rozhodnutia,
opis
vlastností
projektu
a/alebo
navrhovaných
opatrení,
ktorých
cieľom
je
zabrániť,
predísť
alebo
zmierniť, a ak
je
to
možné,
nahradiť
straty
spôsobené
pravdepodobne
významnými
nepriaznivými
vplyvmi
na
životné
prostredie, a v prípade
potreby
aj
opatrení
na
monitorovanie.
252. Pokiaľ
ide o prvé
tvrdenie,
podľa
ktorého
Poľské
orgány v znení
povolenia
na
ťažbu
do
roku
2026
údajne
nevymedzili
plochu
ťažby,
toto
tvrdenie
je
podľa
mňa
len
zopakovaním
desiateho
žalobného
dôvodu.
Dovolím
si
preto
odkázať
na
pripomienky,
ktoré
som
uviedol v rámci
preskúmania
uvedeného
žalobného
dôvodu v bode 240
vyššie.
Ako
som
už
podrobne
vysvetlil,
povolenie
ako
správne
rozhodnutie
sa
neodchyľuje
od
ustanovení
rozhodnutia o PVŽP
upravujúcich
trvanie
plánovanej
banskej
činnosti a dotknutú
geografickú
oblasť. V dôsledku
toho
treba
toto
tvrdenie
zamietnuť.
253. Pokiaľ
ide o druhé
tvrdenie
založené
na
údajnom
nesprávnom
uplatnení
článku 8a
ods. 1 písm. b)
smernice o PVŽP z dôvodu,
že v povolení
na
ťažbu
do
roku
2026
nie
sú
špecifikované
podmienky
stanovené v rozhodnutí o PVŽP k povolenému
projektu,
treba
uviesť,
že
aj
keď
toto
ustanovenie
stanovuje
minimálne
požiadavky
(„aspoň“)
týkajúce
sa
informácií,
ktoré
majú
byť
poskytnuté v súvislosti s povoľovaným
projektom,
obmedzuje
sa
na
skôr
všeobecné
stanovenie
povinnosti
zahrnúť
túto
informáciu
do
povolenia
(„Rozhodnutie o udelení
povolenia
zahŕňa…“),
čím
ponecháva
príslušným
orgánom
určitý
priestor
na
voľnú
úvahu.
Ako
vyplýva
zo
samotného
znenia
tohto
ustanovenia
(„ktoré
sú
súčasťou“),
povinnosť
zahrnúť
informácie
sa
vzťahuje
aj
na
prípadné
environmentálne
podmienky,
na
ktorých
je
rozhodnutie o udelení
povolenia
založené.
254. Takýto
prístup
považujem
za
primeraný
vzhľadom
na
rozmanitosť
projektov,
ktoré
môžu
spadať
do
pôsobnosti
smernice o PVŽP. V dôsledku
toho
sa
mi
javí
logické
vykladať
uvedené
ustanovenie v tom
zmysle,
že
sa
vôbec
nevyžaduje,
aby
predmetná
informácia
bola
uvedená v určitom
konkrétnom
dokumente, a už
vôbec
nie v hlavnom
dokumente,
ktorý
je
súčasťou
povolenia
na
projekt.
Keďže
vo
všeobecnosti
ide o informáciu
vysoko
technickej
povahy,
môže
vzniknúť
potreba
vysvetliť
ju v dokumente
osobitne
určenom
na
tento
účel,
ktorý
bude
priložený k povoleniu.
Všetky
dokumenty,
ktoré
slúžili
ako
základ
pre
správne
rozhodnutie
prijaté
príslušnými
orgánmi a ktoré
boli
zahrnuté
vyššie
opísaným
spôsobom,
teda
predstavujú
„povolenie“ v zmysle
článku 8a
ods. 1
smernice o PVŽP.
255. Domnievam
sa,
že
presne
to
urobila
Poľská
republika v prejednávanej
veci.
Na
jednej
strane
je
rozhodnutie o PVŽP,
ktoré
bolo
priložené k žiadosti o povolenie a ktoré
je v súlade s poľskými
právnymi
predpismi
prevádzkovateľ
bane
Turów
povinný
dodržiavať v rámci
svojej
banskej
činnosti.
Rozhodnutie o PVŽP
presne
vymedzuje
oblasť
projektu a stanovuje
podmienky
jeho
realizácie.
Na
druhej
strane
je
prevádzkový
plán
banského
zariadenia,
na
ktorý
sa
odvoláva
Poľská
republika,
ktorý
špecifikuje
organizáciu a prostriedky
realizácie
ťažobných
prác.
Ako
objasňuje
Poľská
republika,
tento
plán
je
technickým
dokumentom,
ktorý
podrobným
spôsobom
definuje
podmienky
prevádzky
banského
zariadenia
vrátane
ťažby z ložiska a podmienky
projektu
potrebného
na
zabezpečenie
okrem
iného
všeobecnej
bezpečnosti,
ochrany
životného
prostredia a racionálnej
správy
ložiska.
256. Česká
republika
okrem
toho
tvrdí,
že
prístup
poľských
orgánov
neumožňuje
určiť,
ako
bude
prebiehať
postupné
plnenie
uvedených
podmienok v rámci
projektu,
ktorého
realizácia
trvá o osemnásť
rokov
menej. V rozpore s tvrdením
Českej
republiky
však
nerozumiem,
ako
by
skutočnosť,
že v rozhodnutí o PVŽP
je
stanovená
doba
prevádzky
dlhšia
ako v samotnom
povolení
na
projekt,
bola v rozpore s požiadavkami
článku 8a
ods. 1 písm. b)
smernice o PVŽP.
Nezdá
sa
mi,
že
toto
ustanovenie,
ktoré
je
navyše
formulované
dosť
všeobecne,
nevyhnutne
ukladá
povinnosť
predložiť
plán,
ktorý
do
najmenších
podrobností
špecifikuje
vývoj
ťažobných
činností, a najmä
presný
spôsob,
akým
sa
majú
plniť
definované
environmentálne
podmienky.
Domnievam
sa
naopak,
že
rozhodnutie o PVŽP v zásade
umožňuje
predvídať
tento
vývoj
na
obdobie
platnosti
povolenia,
keďže
prevádzkovateľ
je
podľa
poľského
práva
povinný
dodržiavať
environmentálne
podmienky,
ktoré
mu
tento
správny
akt
ukladá.
257. Okrem
toho
priznávam,
že
sa
prikláňam k názoru,
ktorý
vyjadrila
Poľská
republika,
že
tvrdenia
Českej
republiky
uvedené v rámci
tohto
žalobného
dôvodu
sú
pomerne
nejasné.
Vzhľadom
na
neexistenciu
presnejšieho
odôvodnenia
uvádzaných
porušení
sa
domnievam,
že
jedenásty
žalobný
dôvod
treba
zamietnuť
ako
nedôvodný.
M.      Zhrnutie analýzy
258. Analýza
žaloby
ma
vedie k záveru,
že
za
dôvodný
treba
považovať
prvý,
šiesty,
ôsmy a deviaty
žalobný
dôvod. V zostávajúcej
časti
treba
žalobu
zamietnuť
ako
nedôvodnú.
VI.    O trovách
259. Podľa
článku 138
ods. 1
rokovacieho
poriadku
účastník
konania,
ktorý
vo
veci
nemal
úspech,
je
povinný
nahradiť
trovy
konania,
ak
to
bolo v tomto
zmysle
navrhnuté.
Podľa
článku 138
ods. 3
toho
istého
rokovacieho
poriadku,
ak
mali
účastníci
konania
úspech
len v časti
predmetu
konania,
každý z nich
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania.
Keďže v prejednávanej
veci
Česká
republika a Poľská
republika
nemali
úspech v niektorých
žalobných
dôvodoch,
znášajú
svoje
vlastné
trovy
konania.
260. V súlade s článkom 140
ods. 1
rokovacieho
poriadku,
podľa
ktorého
inštitúcie,
ktoré
vstúpili
do
konania
ako
vedľajší
účastníci,
znášajú
vlastné
trovy
konania,
Komisia
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania.
VII. Záver
261. Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
rozhodol
takto:
1.      Poľská
republika
prijatím
právnych
predpisov,
ktoré
umožňujú
príslušným
orgánom
predĺžiť
platnosť
povolenia
na
ťažbu
hnedého
uhlia o šesť
rokov
bez
posúdenia
vplyvov
na
životné
prostredie,
porušila
článok 4
ods. 1 a 2
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2011/92/EÚ z 13. decembra
2011 o posudzovaní
vplyvov
určitých
verejných a súkromných
projektov
na
životné
prostredie,
zmenenej
smernicou
Európskeho
parlamentu a Rady
2014/52/EÚ
zo 16. apríla
2014, v spojení s článkom 4
ods. 4
až
6, s článkom 5
ods. 1 a 2,
ako
aj s článkami 6
až
9
uvedenej
smernice.
2.      Poľská
republika
nezverejnením
obsahu
rozhodnutia o povolení
banskej
činnosti
do
roku
2026 a podmienok
spojených s týmto
rozhodnutím,
ako
ani
dôvodov a úvah,
na
ktorých
sa
toto
povolenie
zakladalo, a poskytnutím
tohto
obsahu
Českej
republike
až
päť
mesiacov
po
jeho
vydaní, a aj
to v neúplnej
forme,
porušila
článok 9
ods. 1 a 2
smernice
2011/92,
zmenenej
smernicou
2014/52.
3.      Poľská
republika
nezverejnením
obsahu
rozhodnutia o povolení
banskej
činnosti
do
roku
2026
alebo
miesta,
kde
by
bolo
možné
si
ho
vyžiadať,
porušila
článok 7
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2003/4/ES z 28. januára
2003 o prístupe
verejnosti k informáciám o životnom
prostredí,
ktorou
sa
zrušuje
smernica
Rady
90/313/EHS.
4.      Poľská
republika
neposkytnutím
úplných
informácií
týkajúcich
sa
konania o vydanie
rozhodnutia o povolení
banskej
činnosti
do
roku
2026
nesplnila
povinnosti,
ktoré
jej
vyplývajú
zo
zásady
lojálnej
spolupráce
zakotvenej v článku 4
ods. 3 ZEÚ.
5.      V zostávajúcej
časti
sa
žaloba
zamieta.
6.      Česká
republika,
Poľská
republika a Európska
komisia
znášajú
svoje
vlastné
trovy
konania.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Medzinárodná judikatúra v oblasti životného prostredia bola po dlhú dobu pomerne zriedkavá. Vec Uškatce medvedie z Pribilovových ostrovov z roku 1893, nasledovaná vecou Zlievareň Trail z roku 1941, ale napríklad aj vec Jazero Lanoux z roku 1956 položili základy medzinárodného práva životného prostredia, najmä pokiaľ ide o cezhraničné znečisťovanie a spoločné prírodné zdroje. V posledných rokoch však došlo k výraznému nárastu súdnych sporov. Vo veci z roku 1997, ktorá sa týkala Vodného diela na Dunaji Gabčíkovo – Nagymaros, zohrávalo životné prostredie po prvýkrát ústrednú úlohu v spore predloženom Medzinárodnému súdnemu dvoru v Haagu. Táto vec poskytla sudcom uvedeného súdu príležitosť zakotviť niektoré základné zásady medzinárodného práva životného prostredia, najmä zásadu prevencie škôd na životnom prostredí v iných štátoch, zásadu spolupráce, ako aj potrebu progresívneho výkladu zmluvných pravidiel. Životné prostredie rovnako zohrávalo ústrednú úlohu aj vo veci Celulózka na rieke Uruguaj (Argentína/Uruguaj) z roku 2010. Veci Niektoré činnosti vykonávané Nikaraguou v pohraničnej oblasti (Kostarika/Nikaragua) a Výstavba cesty v Kostarike pozdĺž rieky San Juan (Nikaragua/Kostarika) mali tiež významný environmentálny rozmer. Tento kvantitatívny vývoj judikatúry je spôsobený najmä zintenzívnením povinností členských štátov v oblasti životného prostredia.
3      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 23. októbra 2000, ktorou sa stanovuje rámec pôsobnosti pre opatrenia spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva (Ú. v. ES L 327, 2000, s. 1; Mim. vyd. 15/005, s. 275).
4      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 28. januára 2003 o prístupe verejnosti k informáciám o životnom prostredí, ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/313/EHS (Ú. v. EÚ L 41, 2003, s. 26; Mim. vyd. 15/007, s. 375).
5      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (Ú. v. EÚ L 26, 2012, s. 1), zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2014/52/EÚ zo 16. apríla 2014 (Ú. v. EÚ L 124, 2014, s. 1) (ďalej len „smernica o PVŽP“).
6      Uznesenie podpredsedníčky Súdneho dvora z 21. mája 2021, Česká republika/Poľsko (C‑121/21 R, EU:C:2021:420).
7      Uznesenie podpredsedníčky Súdneho dvora z 20. septembra 2021, Česká republika/Poľsko (C‑121/21 R, EU:C:2021:752).
8      Pokiaľ ide o dva postupy konania podľa článkov 258 a 259 ZFEÚ, pozri rozsudky zo 6. decembra 2007, Komisia/Nemecko (C‑456/05, EU:C:2007:755, bod 25), a zo 16. októbra 2012, Maďarsko/Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630, bod 67). Pozri tiež návrhy, ktoré som predniesol vo veci Slovinsko/Chorvátsko (C‑457/18, EU:C:2019:1067, bod 99).
9      Zásada prednosti práva Únie, ktorá zakotvuje prednostné postavenie práva Únie pred právom členských štátov, ukladá všetkým orgánom členských štátov povinnosť zaručiť plný účinok rôznych pravidiel Únie, pričom právo členských štátov nemôže ovplyvniť účinok priznaný týmto rôznym pravidlám na území uvedených štátov [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, body 35 až 38), a z 24. júna 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, body 53 a 54)].
10      Pozri v tomto zmysle BUTLER, G.: The Court of Justice as an Inter‑State Court. In: Yearbook of European Law, roč. 36, č. 1, 2017, s. 189.
11      Pozri rozsudky z 11. júla 2013, Komisia/Česká republika (C‑545/10, EU:C:2013:509, bod 108); z 23. februára 2016, Komisia/Maďarsko (C‑179/14, EU:C:2016:108, bod 141); z 22. septembra 2016, Komisia/Česká republika (C‑525/14, EU:C:2016:714, bod 16); z 19. septembra 2017, Komisia/Írsko (Registračná daň) (C‑552/15, EU:C:2017:698, bod 38); z 31. októbra 2019, Komisia/Holandsko (C‑395/17, EU:C:2019:918, bod 52), ako aj z 28. mája 2020, Komisia/Bulharsko (Železničný vyšetrovací orgán) (C‑33/19, neuverejnený, EU:C:2020:405, bod 82).
12      Pozri rozsudky z 26. apríla 2005, Komisia/Írsko (C‑494/01, EU:C:2005:250, bod 44); z 28. marca 2019, Komisia/Írsko (Systém zberu a čistenia odpadových vôd) (C‑427/17, neuverejnený, EU:C:2019:269, bod 39), ako aj zo 17. decembra 2020, Komisia/Maďarsko (Prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, bod 112).
13      Pozri v tejto súvislosti BURGI, M., In: RENGELING, H.‑W., MIDDEKE, A., GELLERMANN, M. (Hrsg.): Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union. München, 2014, bod 27; FRENZ, W.: Handbuch Europarecht, zv. 5. Berlin: Springer, 2010, bod 2685; KARPENSTEIN, U.: Artikel 259 AEUV. In: GRABITZ, E., HILF, M., NETTESHEIM, M. (Hrsg.): Das Recht der Europäischen Union. München: C. H. Beck, 2021, bod 9; PECHSTEIN, M.: EU‑Prozessrecht, Tübingen: Mohr Siebeck, 2011, bod 312; SCHWARZE, J.: Artikel 259 AEUV. In: EU‑Kommentar. Baden‑Baden: Nomos, 2019, bod 4, ako aj THIELE, A.: Europaïsches Prozessrecht. München: C. H. Beck, 2014, § 5, bod 29.
14      Pozri v tomto zmysle BURGI, M., In: RENGELING, H.‑W., MIDDEKE, A., GELLERMANN, M. (Hrsg.): Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union. München: C. H. Beck, 2014, body 27 a 28; FRENZ, W.: Handbuch Europarecht, zv. 5. Berlin: Springer, 2010, bod 2684; KOTZUR, M.: Artikel 259 AEUV. In: GEIGER, R., KHAN, D.‑E., KOTZUR, M. (Hrsg.): EUV/AEUV. München: C. H. Beck, 2017, bod 5; PECHSTEIN, M.: EU‑Prozessrecht. Tübingen: Mohr Siebeck, 2011, body 313 a 314, ako aj SCHWARZE, J.: Artikel 259 AEUV. In: EU‑Kommentar. Baden‑Baden: Nomos, 2019, bod 5.
15      Pokiaľ ide o zmenu právnej úpravy, pozri rozsudok zo 4. marca 2010, Komisia/Francúzsko (C‑241/08, EU:C:2010:114, body 12 a 13). Pokiaľ ide o zmenu správneho aktu, pozri rozsudok z 18. mája 2006, Komisia/Španielsko (C‑221/04, EU:C:2006:329, body 28 a 29).
16      Rozsudok z 29. júla 2019 (C‑411/17, EU:C:2019:622).
17      Rozsudok z 29. júla 2019, Inter‑Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (C‑411/17, EU:C:2019:622, bod 79).
18      Pozri v tejto súvislosti MESSERSCHMIDT, K.: Europäisches Umweltrecht. München: C. H. Beck, 2011, s. 535, bod 53; ARABADIJEVA, K.: Vagueness and Discretion in the Scope of the EIA Directive. In: Journal of Environmental Law, roč. 29, č. 3, 2017, s. 417 a 425.
19      Pozri rozsudky z 24. októbra 1996, Kraaijeveld a i. (C‑72/95, EU:C:1996:404, bod 50); zo 4. mája 2006, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑508/03, EU:C:2006:287, bod 88); z 28. februára 2008, Abrahama i. (C‑2/07, EU:C:2008:133, bod 37); z 20. novembra 2008, Komisia/Írsko (C‑66/06, neuverejnený, EU:C:2008:637, bod 61); z 21. marca 2013, Salzburger Flughafen (C‑244/12, EU:C:2013:203, body 29 a 30), a z 11. februára 2015, Marktgemeinde Straßwalchen a i. (C‑531/13, EU:C:2015:79, body 40 a 41).
20      Pozri rozsudok zo 16. septembra 1999, WWF a i. (C‑435/97, EU:C:1999:418, body 44 a 45).
21      Pozri rozsudok z 2. mája 1996, Komisia/Belgicko (C‑133/94, EU:C:1996:181, body 42 a 43).
22      Pozri bod 52 vyššie.
23      Pozri rozsudok zo 4. mája 2006, Barker (C‑290/03, EU:C:2006:286, bod 47).
24      Pozri rozsudok zo 4. mája 2006, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑508/03, EU:C:2006:287, bod 104).
25      Pozri rozsudok z 28. februára 2008, Abraham a i. (C‑2/07, EU:C:2008:133, bod 26).
26      Rozsudok z 29. júla 2019, Inter‑Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (C‑411/17, EU:C:2019:622, bod 83).
27      Rozsudok zo 7. novembra 2019 (C‑280/18, EU:C:2019:928, body 46 až 49). Musím poznamenať, že Súdny dvor uplatnil reštriktívnejší prístup ako generálna advokátka Kokott, ktorá vo svojich návrhoch prednesených v tejto veci uviedla, že „obmedzenie žaloby stanovenej v článku 11 smernice o PVŽP na otázky účasti verejnosti, vynímajúc otázku zákonnosti povolenia, by totiž zbavilo túto žalobu jej zmyslu a akéhokoľvek praktického účinku“ (EU:C:2019:449, bod 115. Kurzívou zvýraznil generálny advokát). Treba pritom konštatovať, že článok 11 ods. 1 smernice o PVŽP výslovne odkazuje na možnosť dotknutej verejnosti mať „prístup k opravným prostriedkom… s cieľom napadnúť vecnú a procesnú zákonnosť akéhokoľvek rozhodnutia, skutku alebo nečinnosti, ktoré sú predmetom ustanovení tejto smernice o účasti verejnosti“, čím je v zásade vylúčená možnosť odvolávať sa na článok 11 smernice o PVŽP s cieľom domáhať sa súdneho preskúmania povolenia z dôvodov iných, než je porušenie práva na účasť verejnosti (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
28      Poľská republika odkazuje na § 31 ods. 1 a 3 ustawa z dnia 14 czerwca 1960 r. – Kodeks postępowania administracyjnego (zákon o správnom konaní) zo 14. júna 1960 (Dz. U. z roku 2020, čiastka 256), v znení neskorších predpisov (ďalej len „správny poriadok“), ako aj na § 50 ods. 1 ustawa z dnia 30 sierpnia 2002 r. – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (zákon o konaní pred správnymi súdmi) z 30. augusta 2002 (Dz. U. z roku 2019, čiastka 2325), v znení neskorších predpisov.
29      Rozsudok z 15. januára 2013, Križan a i. (C‑416/10, EU:C:2013:8, bod 110).
30      Pozri rozsudky z 1. júla 2015, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (C‑461/13, EU:C:2015:433, bod 34), a z 24. júna 2021, Komisia/Španielsko (Zhoršenie prírodnej zóny Doñana) (C‑559/19, EU:C:2021:512, bod 35).
31      Pozri rozsudok z 28. mája 2020, Land Nordrhein‑Westfalen (C‑535/18, EU:C:2020:391, body 81, 84 a 85).
32      Rozsudok z 28. mája 2020 (C‑535/18, EU:C:2020:391, bod 75).
33      Pozri v tejto súvislosti správu Komisie Európskemu parlamentu a Rade zo 14. novembra 2012 o vykonávaní plánov vodohospodárskeho manažmentu povodia v kontexte rámcovej smernice o vode (2000/60/ES), COM(2012) 670 final, s. 7, z ktorej vyplýva, že v smernici 2000/60 „sa uznáva, že dosiahnutie dobrého stavu môže v prípade niektorých vodných útvarov trvať dlhšie. Preto smernica členským štátom umožňuje uplatniť výnimku vzhľadom na prírodné podmienky daného vodného útvaru a predĺžiť lehotu až do roku 2027, prípadne aj na neskôr“. Podľa tejto správy v prípade uplatnenia výnimiek sa v smernici 2000/60 „od členských štátov vyžaduje, aby vo svojich plánoch vodohospodárskeho manažmentu povodia odôvodnili a vysvetlili uplatnenie výnimky. Znamená to, že majú vysvetliť, na akom základe sa vyhodnotili prírodné podmienky, neúmerné náklady a/alebo technická neuskutočniteľnosť, a ako budú postupovať v záujme dosiahnutia cieľa dobrého stavu. Toto odôvodnenie má zásadný význam pre transparentnosť a zodpovednosť rozhodovania“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
34      Pokiaľ ide o rôzne druhy výnimiek stanovených smernicou 2000/60, ktoré majú byť uvedené a vysvetlené v pláne vodohospodárskeho manažmentu povodia, pozri QUEVAUVILLER, P.: Protection des eaux souterraines: législation européenne et avancées scientifiques. Paris: Lavoisier, 2010, s. 63.
35      Pozri bod 52 vyššie.
36      Pozri rozsudok zo 7. novembra 2019, Flausch a i. (C‑280/18, EU:C:2019:928, bod 46), v ktorom Súdny dvor poskytol výklad článku 11 smernice o PVŽP v tom zmysle, že „jeho pôsobnosť sa obmedzuje na aspekty sporu spočívajúce v uplatnení práva dotknutej verejnosti zúčastniť sa na rozhodovacom procese podľa podrobných pravidiel stanovených v tejto oblasti touto smernicou. Naopak opravné prostriedky založené na akomkoľvek inom pravidle uvedenej smernice, a o to viac opravné prostriedky založené na akomkoľvek inom právnom predpise Únie alebo členských štátov, nepatria do pôsobnosti tohto článku“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát), ako aj bod 104 vyššie.
37      Pozri bod 108 vyššie.
38      Pozri bod 148 vyššie.
39      Pozri bod 97 vyššie.
40      Z rozhodnutia o PVŽP vyplýva, že ťažba v bani Turów má vplyvy na životné prostredie prejavujúce sa na území troch členských štátov, a to Poľskej republiky, Českej republiky a Spolkovej republiky Nemecko.
41      Rozsudok zo 7. novembra 2019, Flausch a i. (C‑280/18, EU:C:2019:928, body 50 a 51).
42      Pozri bod 52 vyššie.
43      Rozsudky z 15. marca 2018, North East Pylon Pressure Campaign a Sheehy (C‑470/16, EU:C:2018:185, body 36 a 39), a zo 7. novembra 2019, Flausch a i. (C‑280/18, EU:C:2019:928, bod 46). Pozri tiež body 104 a 150 vyššie.
44      Pozri bod 105 vyššie.
45      Pozri body 163 až 178 vyššie.
46      Pozri bod 69 vyššie.
47      Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:234, bod 52).
48      Rozsudky z 28. júla 2011, Office of Communications (C‑71/10, EU:C:2011:525, bod 22), a z 20. januára 2021, Land Baden‑Württemberg (Interná korešpondencia) (C‑619/19, EU:C:2021:35, bod 33).
49      Pozri bod 172 vyššie.
50      Pozri bod 170 vyššie.
51      Pozri bod 200 a nasl. vyššie.
52      Pozri bod 52 vyššie.
53      Pozri body 62 až 67 vyššie.