РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (четвърти състав)
15 март 2007 година
Дело T-430/03
Iosif Dascalu
срещу
Комисия на Европейските общности
„Длъжностни лица — Назначаване — Преразглеждане на класирането в степен и стъпка — Прилагане на практиката на Съда — Член 5, член 31, параграф 2, член 32, втора алинея и членове 45 и 62 от Правилника“
Предмет: Жалба, с която от една страна се иска отмяна на решенията на Комисията от 23 декември 2002 г. и от 14 април 2003 г., с които
се променя класирането на жалбоподателя в степен, доколкото те определят класирането му в стъпка към датата на назначаване
със степен А 6, първа стъпка, доколкото определят 5 октомври 1995 г. като дата на настъпване на финансовите им последици и
доколкото в тях не се признава кариерното развитие в степен на жалбоподателя, и субсидиарно — отмяна на решенията, с които
се отхвърлят жалбите на жалбоподателя, а от друга страна се иска обезщетяване на вредата, за която се твърди, че е настъпила
като последица от тези решения.
Решение: Отменя решението на Комисията от 14 април 2003 г., доколкото то определя 5 октомври 1995 г. като начален момент, от който
настъпват финансовите му последици. Комисията трябва да направи сравнително съпоставяне на заслугите на жалбоподателя и на
длъжностните лица, повишени в степен А 5, считано от 16 април 1993 г., а след това и на повишените в степен А 4, считано от
16 януари 1998 г. Ако след това съпоставяне Комисията не е в състояние да предостави на жалбоподателя приетото за обосновано
повишение в степен, страните се приканват да се споразумеят за подходящо обезщетение, като вземат предвид искането за обезщетение,
направено от жалбоподателя. Страните трябва да уведомят Първоинстанционния съд в срок от три месеца, считано от обявяването
на настоящото съдебно решение, за съдържанието на постигнатото споразумение, а при липса на такова — за исканията си в паричен
израз относно оценката на претърпяната вреда. Отхвърля иска в останалата му част. Първоинстанционният съд не се произнася
по съдебните разноски.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Назначаване — Назначаване в степен — Назначаване в по-висока кариерна степен
(член 31, параграф 2 и член 32, втора алинея от Правилника за длъжностните лица)
2.      Длъжностни лица — Увреждащо решение — Решение за класиране в степен и в стъпка
(член 25, втора алинея и член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица)
3.      Длъжностни лица — Назначаване — Назначаване в степен и класиране в стъпка
(член 31, параграф 2 и член 32, втора алинея от Правилника за длъжностните лица)
4.      Длъжностни лица — Назначаване — Равно третиране — Класиране в стъпка
(член 5, параграф 3, член 31, параграф 2 и член 32, втора алинея от Правилника за длъжностните лица)
5.      Длъжностни лица — Назначаване — Назначаване в степен
(член 31, параграф 2, член 45, параграф 1 и член 62, първа алинея от Правилника за длъжностните лица)
6.      Длъжностни лица — Извъндоговорна отговорност на институциите — Служебно нарушение
1.      Предвид частичното припокриване на критериите, определени във връзка с класирането в по-висока кариерна степен и във връзка
с определянето на стъпката, по-конкретно от гледна точка на продължителността на придобития професионален опит, искането органът
по назначаването да прецени евентуалната изключителна квалификация на длъжностно лице, за да преразгледа неговото класиране
в степен, извършено към момента на назначаването му, и да го класира в по-високата кариерна степен, предполага по необходимост
и искане за преразглеждане на стъпката, определена на посоченото длъжностно лице с първоначалното решение за класиране.
(вж. точка 40)
2.      Що се отнася до решението за класиране в степен и стъпка, възможно е мотивите да бъдат изложени по подходящ начин с решението,
постановено в административното производство по обжалване, и е достатъчно те да се отнасят до наличието на предвидените в
правилника законоустановени условия за законосъобразност на процедурата и до индивидуалното и релевантното съображение, което
обосновава решението, взето по отношение на съответното длъжностно лице. При положение че такива мотиви се приемат за недостатъчни,
възможно е да се предоставят допълнителни уточнения в хода на съдебното производство.
(вж. точки 48 и 51)
Позоваване на: Съд — 19 ноември 1998 г., Парламент/Gaspari, C‑316/97 P, Recueil, стр. I‑7597, точка 29; Първоинстанционен
съд — 3 март 1993 г., Vela Palacios/CES, T‑25/92, Recueil, стр. II‑201, точка 26; 17 май 1995 г., Benecos/Комисия, T‑16/94,
Recueil FP, стр. I‑A‑103 и II‑335, точка 36; 16 октомври 1996 г., Benecos/Комисия, T‑37/94, Recueil FP, стр. I‑A‑461 и II‑1301,
точка 46; 6 ноември 1997 г., Berlingieri Vinzek/Комисия, T‑71/96, Recueil FP, стр. I‑A‑339 и II‑921, точка 79; 26 януари 2000 г.,
Gouloussis/Комисия, T‑86/98, Recueil FP, стр. I‑A‑5 и II‑23, точка 79; 17 декември 2003 г., Chawdhry/Комисия, T‑133/02, Recueil
FP, стр. I‑A‑329 и II‑1617, точка 121; 26 октомври 2004 г., Brendel/Комисия, T‑55/03, Recuiel FP, стр. I‑A‑311 и II‑1437,
точка 120; 16 февруари 2005 г., Aycinena/Комисия, T‑284/03, Recuiel FP, стр. I‑A‑29 и II‑125, точка 33; 15 ноември 2005 г.,
Righini/Комисия, T‑145/04, Recueil FP, стр. I‑A‑349 и II‑1547, точка 55
3.      В рамката, определена с член 31 и член 32, втора алинея от Правилника, органът по назначаването разполага с широко право на
преценка, за да оцени предходния професионален опит на лице, назначено като длъжностно лице, от гледна точка както на естеството
и продължителността на този опит, така и на неговата връзка в по-малка или по-голяма степен с изискванията за заемане на съответната
длъжност. От това следва, че при осъществяването на съдебен контрол върху решение за класиране в стъпка на длъжностно лице,
назначено в по-висока кариерна степен, съдът не може да замени преценката на посочения орган със своята.
Ето защо, когато е взел предвид професионалната квалификация и професионалния опит по специалността на новоназначено длъжностно
лице, за да го назначи още при наемането му на по-висока кариерна степен, този орган има право да приеме, че въпросното длъжностно
лице не може да иска допускане на допълнително старшинство за стъпка в рамките на тази степен, тъй като неговата професионална
квалификация и професионален опит са били взети предвид при назначаването му в степен.
(вж. точки 77 и 79)
Позоваване на: Съд — 5 октомври 1988 г., De Szy-Tarisse и Feyaerts/Комисия, 314/86 и 315/86, Recueil, стр. 6013, точка 26;
Първоинстанционен съд — 7 февруари 1991, Ferreira de Freitas/Комисия, T‑2/90, Recueil, стр. II‑103, точка 56; Aycinena/Комисия,
посочено по-горе, точка 72
4.      Доколкото длъжностните лица, назначени в по-висока кариерна степен, и длъжностните лица, назначени в началната степен на своята
категория, не се намират в еднакво фактическо и правно положение, обстоятелството, че длъжностните лица, назначени в началната
кариерна степен, могат да се ползват с допълнително старшинство за стъпка, докато назначените в по-висока степен биха били
в този случай лишени именно поради класирането си в степен, не може да се разглежда като неравно третиране между посочените
длъжностни лица.
(вж. точка 90)
5.      Когато при преразглеждането на класирането в стъпка на длъжностно лице при неговото назначаване се прави разграничение между
промяната в класирането, настъпила към датата на назначаване на длъжностното лице, и финансовите последици на това решение,
за чиито начален момент е определена предходна дата, органът по назначаването ограничава произволно, за периода между двете
дати, правото на възнаграждение на заинтересованото лице — гарантирано от Правилника субективно право, което може да се ограничава
само ако изрично е предвидено друго, по смисъла на член 62, първа алинея от посочения правилник.
Освен това, като прави подобно разграничение, посоченият орган не се съобразява с разграничението между искането за прекласиране,
чиято цел е да се преразгледа първоначалното класиране в степен, извършено при назначаването на длъжностното лице, и повишаването,
което съгласно член 45, параграф 1 от Правилника се изразява в присъждане на длъжностното лице, в развитието на кариерата
му, на следващата степен в категорията, към която принадлежи.
В това отношение обстоятелството, че първоначалното решение за класиране не е обжалвано в предвидения за това срок, е неотносимо,
при положение че решението за прекласиране в степен, по-висока от тази при назначаването, взето в изпълнение на решението
по дело Gevaert/Комисия, C‑389/98 P, може да замени изцяло първоначалното решение за класиране.
(вж. точки 98, 102, 103, 105, 106 и 108)
Позоваване на: Съд — 11 януари 2001 г., Gevaert/Комисия, C‑389/98 P, Recueil, стр. I‑65, точка 39; Първоинстанционен съд —
27 юни 2001 г., X/Комисия, T‑214/00, Recueil FP, стр. I‑A‑143 и II‑663, точка 29
6.      Когато при съпоставянето на заслугите с оглед на повишаване органът по назначаването многократно изключва длъжностно лице,
чието класиране в степен при назначаването е преразгледал впоследствие, в изпълнение на решението по дело Gevaert/Комисия,
C‑389/98 P, той извършва служебно нарушение, за което може да носи отговорност, тъй като по този начин лишава заинтересованото
лице от възможност кандидатурата му да бъде разгледана във връзка със съответните процедури за повишаване.
Въпреки това нарушение обаче отговорността може да се осъществи ефективно едва след като се установят действителното наличие
и естеството на твърдяната вреда. За да се установи тази вреда, в конкретния случай трябва първо да се извърши съпоставяне
на заслугите на жалбоподателя и на повишените длъжностни лица в рамките на процедурите за повишаване, от които същият е бил
изцяло изключен, и това ще позволи да се установи дали той действително е бил лишен от повишаване, което основателно е можел
да иска, и да се определи, в този случай, неговата вреда.
(вж. точки 128, 129 и 136—139)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 12 декември 1996 г., Stott/Комисия, T‑99/95, Recueil, стр. II‑2227, точка 72