62022CO0144_INF
Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. prosince 2022 – Società Eredi Raimondo Bufarini
(věc C-144/22)
„Řízení o předběžné otázce – Články 53 a 99 jednacího řádu Soudního dvora – Článek 267 SFEU – Rozsah povinnosti vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Výjimky z této povinnosti – Kritéria – Situace, kdy je správný výklad unijního práva natolik zřejmý, že o něm nelze rozumně pochybovat – Podmínka, aby byl vnitrostátní soud rozhodující v poslední instanci přesvědčen, že stejnou jistotu by měly i ostatní soudy členských států rozhodující v posledním stupni a Soudní dvůr“
Předběžné otázky – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předkládaná Soudnímu dvoru – Výkladové otázky – Povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Neexistence – Podmínky – Neexistence rozumných pochybností – Kritéria
(Článek 267 SFEU)
(viz body 34–38, 40–45, 53 a výrok)
Výrok
Článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, se může zdržet předložení otázky výkladu unijního práva Soudnímu dvoru a vyřešit ji na vlastní odpovědnost, je-li správný výklad unijního práva natolik zřejmý, že neponechává prostor pro žádnou rozumnou pochybnost. Existence takové možnosti musí být posuzována v závislosti na charakteristikách vlastních unijnímu právu, zvláštních obtížích, které vykazuje jeho výklad, a riziku rozdílnosti judikatury uvnitř Unie.
Tento vnitrostátní soud není povinen podrobně prokázat, že by ostatní soudy členských států rozhodující v posledním stupni a Soudní dvůr provedly stejný výklad, ale musí na základě posouzení zohledňujícího tyto skutečnosti nabýt přesvědčení, že by i tyto ostatní vnitrostátní soudy a Soudní dvůr měly stejnou jistotu.