62003CC0170_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Svou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce Hoge Raad der Nederlanden žádá o pokyn k výkladu pojmů, jako je „osobní majetek“ a „držení“, které jsou používány v nařízení Rady (EHS) č. 918/83 ze dne 28. března 1983 o systému Společenství pro osvobození od cla (dále jen „nařízení č. 918/83“)(2) . Předběžné otázky byly položeny ve věci týkající se poplatku z osobního vozidla dovezeného do Nizozemska jednotlivcem, který přenesl svůj obvyklý pobyt z Rakouska. V této souvislosti je nezbytné rovněž ověřit použitelnost směrnice Rady 83/183/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu (dále jen „směrnice 83/183“)(3) .
I – Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
2. J. H. M. Feron pracoval v Rakousku jako zaměstnanec u společnosti Océ Österreich GmbH (dále jen „zaměstnavatel“ nebo „Océ“). Od 18. října 1996 do 14. prosince 1997 Océ dala J. H. M. Feronovi k dispozici vozidlo jak k osobnímu užívání, tak k činnostem souvisejícím s jeho zaměstnáním. V tomto období bylo uvedené vozidlo J. H. M. Feronovi plně a výlučně k dispozici, avšak zaměstnavatel zůstal i nadále vlastníkem vozidla. Dne 15. prosince 1997 J. H. M. Feron uplatnil předkupní právo k vozidlu, které mu zaměstnavatel udělil při uvedení zmíněného vozidla do provozu v říjnu 1996.
3. V lednu 1998 J. H. M. Feron opustil své obvyklé bydliště v Rakousku a dne 10. února 1998 se nechal zapsat jako obyvatel obce Venlo v Nizozemsku.
4. Dne 4. března 1998 inspektor Staatssecretaris van Financiën odmítl udělit výjimku z Belasting van personenauto’s en motorrijwielen (poplatek z osobních vozidel a motocyklů, dále jen „BPM“) za vozidlo dovezené J. H. M. Feronem do Nizozemska z Rakouska. Uvedený inspektor došel k závěru, že výjimka týkající se dovezení movitého majetku z jednoho členského státu do jiného při změně obvyklého pobytu není použitelná pro úhradu BPM.
5. Toto rozhodnutí inspektora stojí na počátku sporu mezi J. H. M. Feronem a Staatssecretaris van Financiën, který byl později předložen Hoge Raad a který vedl k předložení předběžné otázky Soudnímu dvoru.
6. Hoge Raad ve svém předkládacím usnesení poznamenává, že podle čl. 1 odst. 2 Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992 (zákona o poplatcích z osobních vozidel a motocyklů z roku 1992, dále jen „zákon o BPM“) BPM musí být zaplacen v době zápisu osobního vozidla nebo motocyklu do registru silničních vozidel.
7. Článek 14 odst. 1 zákona o BPM stanoví, že „výjimku ze zaplacení BPM lze udělit v rámci nařízení veřejné správy, podle podmínek a výjimek, které mají být zavedeny, pro vozidla a motocykly pocházející z jiné země, které byly dovezeny do Nizozemska za konkrétním účelem nebo za zvláštních okolností […]“.
8. Článek 14 odst. 1 zákona o BPM byl proveden Uitvoeringsbesluit belasting van personenauto’s en motorrijwielen (prováděcí vyhláškou o poplatcích z osobních vozidel a motocyklů, dále jen „vyhláška o BPM“) ze dne 24. prosince 1992. Článek 4 odst. 1 vyhlášky o BPM stanoví, že „výjimka ze zaplacení poplatku [BPM] se uděluje pro osobní vozidla a motocykly pocházející z jiné země, pokud při dovozu vznikne nárok na osvobození od cla v případě, že by vozidlo bylo dováženo z jiného státu, než je členský stát Evropského společenství, kde bylo propuštěno do volného oběhu“.
9. Podle čl. 4 odst. 1 vyhlášky o BPM se výjimka ze zaplacení BPM při zápisu osobních vozidel a motocyklů pocházejících ze zahraničí, včetně jiného členského státu, uděluje v případě, kdy by toto vozidlo podléhalo v době svého propuštění do volného oběhu osvobození od cla na základě nařízení č. 918/83. Ve svém předkládacím usnesení Hoge Raad neposuzuje otázku použitelnosti směrnice 83/183, která konkrétně zavádí režim osvobození od poplatků použitelný pro trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu, na projednávanou věc.
10. Článek 2 nařízení č. 918/83 stanoví, že „je od dovozního cla osvobozen osobní majetek fyzických osob dovážený při přenesení jejich obvyklého místa pobytu na celní území Společenství“.
11. Článek 3 nařízení č. 918/83 stanoví, že „[o]sobní majetek je osvobozen od dovozního cla, jestliže: a) byl, s výjimkou zvláštních případů odůvodněných okolnostmi, v držení osoby a jedná‑li se o nespotřebitelné věci, byl užíván v místě bývalého obvyklého místa pobytu nejméně šest měsíců přede dnem, ke kterému ukončil obvyklý pobyt v třetí zemi odeslání […]“.
12. Článek 1 odst. 2 nařízení č. 918/83 stanoví, že pro účely uvedeného nařízení se rozumí:
„c) ‚osobním majetkem‘ věci určené k osobnímu užívání osoby nebo pro potřeby její domácnosti.
Osobní majetek tvoří zejména:
[…]
– jízdní kola a motocykly, osobní motorová vozidla a jejich přívěsy, obytné přívěsy, sportovní nebo rekreační plavidla a sportovní nebo rekreační letadla.
Osobní majetek tvoří rovněž domácí zásoby odpovídající běžnému zásobení rodiny, zvířata v zájmovém chovu a jezdecká zvířata, jakož i přenosné nástroje a přístroje potřebné k výkonu povolání této osoby. Osobní majetek nesmí povahou ani množstvím svědčit o obchodním záměru […]“.
13. Spor mezi J. H. M. Feronem a Staatssecretaris van Financiën se týká, jak vyplývá ze dvou důvodů kasační stížnosti předložené Staatssecretaris van Financiën Hoge Raad, zaprvé, charakteristiky osobního vozidla J. H. M. Ferona jako „osobního majetku“ pro účely článků 2 a 3 nařízení č. 918/83 a, zadruhé, otázky, zda lze mít za to, že J. H. M. Feron měl vozidlo v „držení“ po dobu šesti měsíců přede dnem, ke kterému ukončil obvyklý pobyt v Rakousku.
14. Ve světle těchto skutkových a právních okolností Hoge Raad položil Soudnímu dvoru tyto tři otázky:
(1)
Je namístě považovat osobní vozidlo, které je dáno k dispozici fyzické osobě jejím zaměstnavatelem a je užíváno zmíněnou osobou současně k pracovním a osobním účelům, za osobní majetek ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. c) nařízení Rady (EHS) č. 918/83 ze dne 28. března 1983 o systému Společenství pro osvobození od cla?
(2)
Je namístě vykládat ustanovení čl. 3 písm. a) tohoto nařízení, podle kterého musel být majetek v držení dotčené osoby nejméně šest měsíců přede dnem, ke kterému ukončila obvyklý pobyt v třetí zemi původu, v tom smyslu, že dotčená osoba, která disponovala majetkem, ať za úplatu nebo zdarma, v rámci pracovní činnosti, kterou vykonávala pro vlastníka tohoto majetku, je jeho držitelem ve smyslu výše uvedeného ustanovení?
(3)
Má skutečnost, že v průběhu celého období šesti měsíců dotčená osoba měla právo na koupi tohoto vozidla, vliv na zodpovězení druhé otázky?“
15. Písemná a ústní vyjádření předložily nizozemská vláda a Komise. Tato vyjádření jsou řešena v rámci posouzení právních otázek vznesených v projednávané věci.
II – Posouzení
A – Úvodní poznámky
16. K vymezení rozsahu otázek vyplývajících z projednávané věci a k přípravě pozdější analýzy či k určení pořadí, ve kterém budou posouzeny položené předběžné otázky, je namístě uvést řadu poznámek.
17. Jak výslovně uvádí nizozemská vláda ve svém písemném vyjádření, „nizozemské právní předpisy stanoví, že podmínky pro osvobození dovozu od cla Společenství uvedené v nařízení č. 918/83 se uplatní obdobně“ pro udělení výjimky ze zaplacení BPM za vozidlo dovezené do Nizozemska fyzickou osobou přenášející svůj obvyklý pobyt do Nizozemska. Výjimka ze zaplacení BPM se proto použije bez ohledu na to, zda osoba, jež se stěhuje do Nizozemska, měla svůj obvyklý pobyt v členském státu nebo ve třetí zemi.
18. Na základě tohoto odkazu v nizozemských právních předpisech na právní režim stanovený v hlavě I nařízení č. 918/83, týkající se osvobození „osobního majetku fyzických osob dováženého při přenesení jejich obvyklého místa pobytu ze třetí země do Společenství“ od dovozního cla, se pro účely udělení výjimky ze zaplacení BPM v situacích, kdy osoba přenáší svůj pobyt do Nizozemska z třetí země a z členského státu, postupuje stejným způsobem.
19. Komise ve svých písemných vyjádřeních upozorňuje na skutečnost, že zákonodárce Společenství, vedle nařízení č. 918/83, stanovil ve směrnici 83/183 zvláštní právní režim Společenství pro osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu(4) . Komise uvádí, že projednávaná věc se týká poplatku z osobního majetku dováženého fyzickou osobou přenášející svůj obvyklý pobyt mezi členskými státy, což spadá do rozsahu působnosti směrnice 83/183. Pokud, jak tvrdí Komise, směrnice 83/183 stanoví osvobození od daně, které je přímo použitelné pro J. H. M. Ferona, má tato skutečnost rozhodující význam pro věc projednávanou v původním řízením před Hoge Raad.
20. Pokud „[j]e povinností Soudního dvora vykládat všechna ustanovení práva Společenství, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech probíhajících před těmito soudy, i pokud nejsou uvedená ustanovení výslovně zmíněna v předběžných otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru“(5), nemohu přijmout argument nizozemské vlády přednesený při jednání, že Soudní dvůr nemůže zkoumat otázku použitelnosti směrnice 83/183 vznesenou Komisí. Touto otázkou se budu ve svém stanovisku zabývat nejdříve.
21. Zadruhé, pokud by Soudní dvůr rozhodl, že takový poplatek, jako je BPM, je vyňat z režimu osvobození od daně stanoveného směrnicí 83/183, bude nezbytné zjistit, zda je Soudní dvůr příslušný vykládat ustanovení a pojmy nařízení č. 818/83, které je použitelné pro projednávanou věc na základě odkazu v nizozemském vnitrostátním právu.
22. Konečně, pokud bude tato otázka příslušnosti Soudního dvora k výkladu nařízení č. 918/83 zodpovězena kladně, bude poskytnuta odpověď na konkrétní otázky položené Hoge Raad. Druhou a třetí předběžnou otázkou se budu zabývat společně. Předkupní právo k vozidlu udělené J. H. M. Feronovi zaměstnavatelem v době předání vozidla představuje okolnost, která bude posouzena společně s ostatními okolnostmi uvedenými v druhé předběžné otázce.
B – Otázka použitelnosti směrnice 83/183
1. Cíle směrnice 83/183 a určující podmínky pro skutečné vymezení jejího rozsahu působnosti
23. Článek 1 směrnice vymezuje „rozsah působnosti“ směrnice takto:
„1. Každý členský stát za podmínek a v případech níže stanovených osvobodí osobní majetek dovezený natrvalo jednotlivci z jiného členského státu od daní z obratu, spotřebních daní a jiných nepřímých daní, které se na tento dovoz obvykle vztahují.
2. Tato směrnice se nevztahuje na zvláštní nebo periodické poplatky a daně ukládané na používání tohoto majetku v určité zemi, jako jsou například poplatky za registraci motorových vozidel, silniční daně a televizní poplatky.“
24. Směrnice 83/183 byla částečně zrušena směrnicí Rady 91/680/EHS ze dne 16. prosince 1991, kterou se doplňuje společný systém daně z přidané hodnoty a mění směrnice 77/388/EHS s ohledem na odstranění daňových hranic(6) . Článek 2 odst. 2 směrnice 91/680 stanoví, že „[u]stanovení následujících směrnic, která se týkají daně z přidané hodnoty, pozbývají účinku dnem 31. prosince 1992: […] – směrnice 83/183/EHS“. Podobně, směrnicí Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani(7) byla rovněž částečně zrušena směrnice 83/183, a to jmenovitě ustanovením čl. 23 odst. 3, které stanoví, že „[d]nem 31. prosince 1992 pozbývají účinku ustanovení o spotřebních daních obsažená v těchto směrnicích: […] – směrnice 83/183/EHS“. Ačkoli tedy byla zčásti zrušena, zůstává směrnice 83/1983 nadále v platnosti i po dokončení vnitřního trhu v roce 1992, s výjimkou daně z přidané hodnoty a spotřebních daní(8) .
25. Účelem směrnice 83/183 je zavedení harmonizovaného režimu osvobození od daně týkajících se daně z obratu, spotřební daně a jiných nepřímých daní, které se dotýkají dovozu majetku(9), a odstranění daňových překážek bránících volnému pohybu osob uvnitř Společenství(10) . Za tímto účelem se podle čl. 1 odst. 1 osvobození od nepřímých daní, které je obvykle použitelné pro osobní majetek dovezený fyzickou osobou přenášející svůj obvyklý pobyt z jednoho členského státu do jiného členského státu, přizná za podmínek stanovených ve směrnici 83/183.
26. Cílem uvedené směrnice je zajistit, aby jednotlivec, který získal osobní majetek v členském státu původu a zaplatil v dotyčném státu odpovídající daně, nebyl v souvislosti s tímto majetkem povinen hradit nepřímé daně v členském státě nového místa pobytu, což by nepochybně bránilo volnému pohybu osob uvnitř Společenství. Pokud by jednotlivec, který uhradil veškeré nepřímé daně v době získání osobního majetku (například televizoru nebo osobního vozidla) v místě svého obvyklého pobytu, musel uhradit jiné nepřímé daně ze stejného majetku v důsledku přenesení svého pobytu do jiného členského státu, bylo by tím ovlivněno jeho rozhodování o změně pobytu(11) . Zdanění v novém členském státě pobytu by bylo pro dotčenou osobu důvodem pro ponechání jejího osobního majetku v zemi původu a, v konečném důsledku, i pro rozhodnutí neměnit místo jejího pobytu(12) .
27. S těmito cíli není nijak neslučitelná skutečnost, že zákonodárce Společenství výslovně ponechal některé poplatky a daně mimo rozsah režimu osvobození stanoveného směrnicí 83/1983. Článek 1 odst. 2 totiž výslovně stanoví, že se uvedená směrnice „nevztahuje na zvláštní nebo periodické poplatky a daně ukládané na používání [osobního] majetku v určité zemi […]“, a nepodléhají tedy režimu osvobození od daní stanovenému směrnicí.
28. Z článku 1 odst. 1 a odst. 2 vyplývá, že vymezení rozsahu působnosti směrnice je provedeno na základě rozlišení mezi poplatky ukládanými na používání majetku v určité zemi a nepřímými daněmi, které se obvykle vztahují na dovoz takového majetku. V této souvislosti je třeba se vypořádat se základním problémem, kterým je určení významu výrazu „ukládané na používání tohoto majetku v určité zemi“ pro účely čl. 1 odst. 2. K tomuto výkladu a následně i k určení, zda je BPM poplatkem ukládaným na používání vozidel v Nizozemsku, či nikoli, je třeba posoudit důvody pro začlenění čl. 1 odst. 2 do směrnice.
29. Článek 1 odst. 2 sice nebyl součástí původního návrhu směrnice předloženého Komisí Radě dne 30. října 1975, později však byl doplněn na základě požadavků některých členských států, zejména Dánského království(13) .
30. Neexistuje dozajista žádný důvod, proč by „občan Společenství, který si zvolí obvyklý pobyt v jiném členském státu, žije zde a používá svůj majetek, měl být osvobozen od poplatků ukládaných na používání takového zboží v uvedeném členském státu“(14) . Začlenění odstavce 2 do článku 1 je tedy zcela pochopitelné. Tak je tomu, pokud používání určitého zboží v určité zemi může způsobit náklady dotčenému státu vyplývající z používání takového majetku na jeho území. Mezi takové náklady patří například výstavba a údržba silniční sítě, zajištění bezpečnosti, péče a havarijních služeb pro uživatele vozidel na území státu a také náklady na ochranu životního prostředí. Členský stát proto může legitimně rozhodnout o uložení určitých poplatků souvisejících s takovými náklady jednotlivcům, kteří jsou v konečném důsledku odpovědni za jejich vznik, pokud trvale používají takový majetek na jeho území. To potvrzují i příklady takových poplatků stanovené v čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183: „poplatky za registraci motorových vozidel, silniční daně a televizní poplatky“.
31. Tyto náklady se mohou v jednotlivých státech lišit s ohledem na zvláštní podmínky používání motorových vozidel na jejich území. Takové podmínky jsou specifické pro každý stát. Odpovídající daně a poplatky se budou tedy v jednotlivých zemích rovněž lišit. Státy mohou mít také odlišné rozumné úvahy, pokud jde o výši a povahu poplatků týkajících se nákladů způsobených používáním vozidel. Skutečnost, že každý členský stát může svobodně požadovat zaplacení takových poplatků, v žádném případě nevede k daňovému zatížení jednotlivců přenášejících svůj obvyklý pobyt z jednoho členského státu do jiného, což by bylo v rozporu se směrnicí 83/183. To samozřejmě platí jen v případě, že takové poplatky mají vztah k nákladům souvisejícím s používáním majetku na jejich území.
32. Jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku Cura Anlagen, „ukládání poplatků z motorových vozidel není ve Společenství harmonizováno a v jednotlivých členských státech se podstatným způsobem liší(15) . Ačkoli „je registrace patrně přirozeným důsledkem výkonu pravomoci ukládat poplatky(16), členské státy mohou „volně vykonávat svou pravomoc ukládat poplatky v této oblasti, pokud tak učiní v souladu s právem Společenství “(17) .
33. Směrnice 83/183 představuje právě takové omezení, které právo Společenství klade na svobodu členských států ukládat nepřímé daně, které se týkají dovozu motorových vozidel jednotlivci, pokud přenáší svůj obvyklý pobyt z jednoho členského státu do druhého členského státu. Svobodu členských států ukládat v této souvislosti poplatky zákonodárce pozitivně a výslovně omezil v čl. 1 odst. 2 směrnice výhradně na poplatky „ukládané na používání“ vozidla na území dotčeného státu. Nepřímé daně se namísto toho dotýkají rozhodnutí, zda koupit nebo nekoupit vozidlo. Takové rozhodnutí je přijímáno na základě daňových podmínek existujících v době získání vozidla a nemělo by být následně dotčeno pozdějším rozhodnutím o přemístění do jiného členského státu. Pokud by poplatek vybíraný při následném dovozu vozidla v důsledku trvalé změny pobytu měl ve skutečnosti nepříznivý dopad na původní rozhodnutí o koupi vozidla, pak by takový poplatek jistě bránil rozhodnutí o přestěhování do jiného členského státu. Jinými slovy, rozhodnutí o přestěhování do jiného státu by mělo být neutrální ve vztahu k předchozímu rozhodnutí spotřebitele přijatému v členském státě původu. Není‑li tomu tak, bude rozhodnutí o přestěhování podstatným způsobem dotčeno.
2. Je skutečnost, že poplatek je splatný v době registrace, rozhodujícím prvkem charakteristiky takového poplatku, jako je BPM, jakožto poplatku „ukládaného na používání“ vozidla ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183?
34. Podle informací poskytnutých Hoge Raad je BPM vybírán při registraci vozidla a poplatky, jako jsou „registrační poplatky“ (nebo, ve francouzském znění, „ droits perçus lors de l’immatriculation des voitures automobiles “), jsou v čl. 1 odst. 2 uvedeny jako příklady „poplatků ukládaných na používání vozidla“.
35. Skutečnost, že zpoplatňovanou událostí pro takový poplatek, jako je BPM, je registrace vozidla, představuje pouze důkaz prima facie, že je poplatek „ukládán na používání“ vozidla v „zemi“. Pokud by se jednalo o zásadní prvek charakteristiky poplatku jako poplatku „ukládaného na používání“ vozidla, kategorie poplatků ukládaných při registraci motorových vozidel by byla „všezahrnujícím“ pojmem, do něhož by členský stát mohl zahrnout jakoukoli daň bez ohledu na její podstatné náležitosti a důsledky, a to pouze na základě skutečnosti, že takový poplatek byl vybrán dotčeným státem při registraci vozidla(18) . To by členskému státu umožnilo i nadále vybírat skutečné nepřímé daně na dovážený majetek, pokud by uvedené daně byly splatné po vstupu majetku do země, a to na základě jiné zpoplatňované události, jako je registrace vozidla. To by zbavovalo směrnici 83/183 veškerého užitečného účinku s ohledem na dovoz motorových vozidel. Bylo by také prakticky nemožné dosáhnout jednotnosti při harmonizaci režimu osvobození od daně, která je cílem směrnice 83/183.
36. Pro ilustraci tohoto bodu můžeme srovnat dva totožné poplatky uložené na dovoz vozidla z hlediska jejich charakteristiky, cílů a výše, přičemž každý z těchto poplatků je vybírán jiným členským státem. První z uvedených poplatků, ukládaný v členském státě X, kde je splatný při registraci vozidla po jeho dovozu, by nespadal do rozsahu působnosti směrnice 83/183, zatímco pro platbu druhého poplatku ukládaného v členském státě Y by platila výjimka jen proto, že dotčený stát rozhodl, že tento poplatek bude vybírán v dřívějším okamžiku, jmenovitě při vstupu vozidla na území dotčeného státu.
37. Jak uvedla generální advokátka Stix-Hackl ve věci Lindfors, „samotná skutečnost, že je poplatek vybírán jako důsledek nebo jako podmínka registrace, nevylučuje, aby byl považován za druh nepřímé daně při dovozu“(19) . Skutečnost, že se určitý poplatek nazývá „registrační poplatek“ a že je vybírán při registraci, nemůže nahradit analýzu jeho charakteristik a důsledků, která je nezbytná pro závěr, že dotčený poplatek je ve své podstatě
ukládán na používání vozidla v určité zemi, a proto nespadá právně do rozsahu působnosti směrnice 83/183. Při určení, zda takový poplatek, jako je BPM, je ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183 poplatkem „ukládaným na používání“ vozidla v Nizozemsku, je proto nutno vzít v úvahu důvody, ze kterých vychází čl. 1 odst. 2, důsledky režimu osvobození od daně stanoveného směrnicí 83/183 a podstatné náležitosti takového poplatku, jako je BPM.
38. Nizozemská vláda při jednání argumentovala, že BPM je ukládán na používání majetku a není nepřímou daní ukládanou při dovozu, neboť jednotlivec se může vždy rozhodnout dovézt vozidlo jako součást svého osobního majetku a ponechat jej doma nebo v muzeu jako součást sbírky vozidel, a vyhnout se tak povinnosti vozidlo po dovozu zapsat do registru.
39. Tento argument má prokázat, že poplatek vybíraný při registraci se nedotýká dovozu vozidla jako poplatek splatný právě při dovozu, neboť jednotlivec dovážející vozidlo se může vyhnout zaplacení poplatků vybíraných členským státem při registraci. Bylo by tak prokázáno, že rozlišení mezi poplatky vybíranými při registraci a poplatky vybíranými kdykoliv před registrací má podstatný význam. Z tohoto argumentu by také vyplývalo, že použití tohoto kritéria není v rozporu s cílem směrnice 83/183, neboť jednotlivec dovážející motorové vozidlo s úmyslem jej ponechat mimo silniční síť nebo v muzeu či garáži by nebyl povinen uhradit při dovozu vozidla žádné poplatky. Tento příklad by dokládal, že režim osvobození od daně stanovený směrnicí zůstává vždy v platnosti.
40. Podle mého názoru není pochyb o tom, že jednotlivec si může ve skutečnosti vybrat nezapsat dovezené vozidlo do registru, a to jednoduše tak, že jej ponechá doma či v muzeu. Problém spočívá v tom, že se tak stane pouze v takové velmi neobvyklé situaci, kdy se určitá osoba rozhodne dovézt své motorové vozidlo s úmyslem jej nepoužívat pro obvyklý a základní účel, ke kterému je motorové vozidlo určeno, tedy jako dopravní prostředek.
41. Je třeba mít na paměti, že argument podobný tomu, který předkládá nizozemská vláda, Soudní dvůr odmítl ve věci Komise v. Belgie(20) . Generální advokát Mischo tehdy uvedl, že „případ osoby, která má v úmyslu zakoupit vozidlo, aniž by požádala rovněž o vydání státní poznávací značky, je v praxi natolik neobvyklý, že jej lze pominout“(21) . Je namístě poznamenat, že v kontextu věci Komise v. Belgie mohl mít uvedený argument větší váhu než v projednávané věci. Ve skutečnosti je pravděpodobnější, že někdo získá motorové vozidlo v jednom členském státě, avšak rozhodne se jej zaregistrovat v jiném členském státě, než že jednotlivec přenášející svůj obvyklý pobyt z jednoho členského státu do jiného doveze vozidlo – a bude se skoro jistě jednat pouze o jedno vozidlo, které představuje jeho osobní majetek(22) – za jiným účelem, než je jeho používání k jeho obvyklému a základnímu účelu jako dopravní prostředek na silniční síti.
42. V souladu s tím Soudní dvůr v jiné souvislosti podobné formální argumenty také odmítl. V rozsudku Lehtonen a Castors Braine(23) Soudní dvůr konstatoval, že některá ustanovení přestupních řádů omezují svobodu pohybu pracovníků, kteří mají v úmyslu vykonávat svou činnost v jiném členském státě, tím, že brání klubům nasadit v soutěžních utkáních basketbalisty získané po určitém datu. Soudní dvůr rozhodl, že ačkoli se takové řády „netýkají zaměstnání takových hráčů, pro které neplatí žádná omezení […, p]okud je účast v takových utkáních základním účelem činnosti profesionálního hráče, ustanovení, které omezuje takovou účast, zjevně rovněž omezuje možnost zaměstnání dotčeného hráče“. Přijmout, že motorové vozidlo může být dovezeno jednotlivcem nikoli za účelem
jeho používání na silnici, by znamenalo ignorovat základní účel
motorového vozidla, stejně jako přijmout, že hráč basketbalu může být zaměstnán klubem nikoli k tomu, aby
hrál v soutěžních zápasech, znamená ignorovat základní účel
činnosti profesionálního hráče. V obou případech omezení uložené členským státem představuje ve skutečnosti omezení svobody pohybu do dotčeného státu.
3. Je BPM ve své podstatě
poplatkem ukládaným na používání vozidla na území členského státu ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183?
43. Článek 1 odst. 2 směrnice 83/183 odkazuje na zvláštní nebo periodické poplatky ukládané na používání osobního majetku v určité zemi. Periodické poplatky jsou poplatky splatné v pravidelných intervalech, jako jsou silniční daně, které existují v některých členských státech. V Nizozemsku je dobrým příkladem silniční daň, která nepochybně nespadá do rozsahu působnosti směrnice 83/183, Motorrijtuigenbelasting. Vztah této daně k používání motorových vozidel v Nizozemsku je, jak Komise uvedla při jednání, zřejmý ze skutečnosti, že úhrada této daně může být pozastavena, není‑li vozidlo používáno(24) . To je zcela pochopitelné, zvážíme‑li, že během doby, kdy není vozidlo používáno, není vlastník vozidla odpovědný za vznik jakýchkoli nákladů souvisejících s jeho používáním v daném státě. Jedná se o podstatný důkaz vazby mezi daní a používáním vozidla.
44. Článek 1 odst. 2 rovněž zmiňuje zvláštní poplatky či daně ukládané na používání motorových vozidel v určité zemi. Existuje celá řada příkladů podobných zvláštních poplatků, které nejsou splatné v pravidelných intervalech, avšak jsou zjevně ukládány na používání vozidla, jako je mýtné na dálnicích či mostech. Osoba může použít některou dálnici pouze jednou nebo nikdy či několikrát. Tyto poplatky nejsou, na rozdíl od silničních daní, v žádném případě hrazeny v pravidelných intervalech. Lze si také představit zvláštní poplatky sledující cíle v oblasti ochrany životního prostředí, jako například poplatek za vjezd a jízdu motorových vozidel na území některého národního parku, a to i pokud je takový poplatek splatný bez ohledu na dobu přítomnosti takového vozidla v chráněném území.
45. Může také nastat případ, kdy bude zvláštní daň nebo poplatek vybrán pouze jednou na neurčitou dobu a bude bezpochyby uložen na používání motorového vozidla ve smyslu čl. 1 odst. 2. Tak je tomu i v případě poplatku za registraci ukládaného v Nizozemsku, vedle BPM, při registraci vozidla. Podle popisu předloženého při jednání nizozemskou vládou a Komisí je tento poplatek, který v roce 2004 činil 47,20 eur, zjevně ukládán na používání vozidla v Nizozemsku. Má povahu poplatku, jehož účelem je nahradit správní výdaje spojené s registrací vozidla v tomto členském státě.
46. Toto považuji za „jednoduché případy“ poplatků, které nespadají do rozsahu působnosti směrnice 83/183, pokud jsou ze své povahy ukládány na používání vozidla v určité zemi, a to nikoli jen formálně. Analýza povahy takových poplatků zřetelně odhaluje existenci vztahu mezi jejich úhradou a náklady spojenými s používáním vozidla, ať už se jedná o náklady na výstavbu a údržbu dálnic či mostů, náklady na péči o životní prostředí nebo správní výdaje. Pokud jde o BPM, situace je odlišná.
47. Nizozemská vláda při jednání tvrdila, že cílem BPM není nahradit náklady vyplývající z používání vozidel na území státu. Uvedla navíc, že výnosy z BPM představují obecné příjmy státu, které jsou odváděny do státní pokladny a nemají žádný přímý vztah k nákladům spojeným s používáním vozidel na území státu(25) .
48. S ohledem na důkazy předložené Soudnímu dvoru, z povahy takového poplatku, jako je BPM, v zásadě nevyplývá žádný vztah k nákladům spojeným s používáním vozidla na území státu. Takový poplatek, jako je tento, nemá ani žádný vztah ke správním výdajům na registraci (včetně ceny státní poznávací značky), které již byly uhrazeny jiným zvláštním poplatkem ukládaným nizozemskou vládou, jenž byl rovněž uhrazen při registraci vozidla.
49. Posledně uvedená skutečnost však, oproti názoru Komise, neznamená, že k tomu, aby spadal do rozsahu působnosti čl. 1 odst. 2, takový poplatek, jako je BPM, musí být omezen na pouhou náhradu správních výdajů spojených s registrací vozidla v Nizozemsku. Takový výklad čl. 1 odst. 2 je příliš úzký a argument vycházející z doslovného znění anglické verze, která odkazuje na „motor vehicle registration fees“, tento výklad nepodporuje. Podle mého názoru čl. 1 odst. 2 zjevně umožňuje členským státům vybírat daně nebo poplatky při registraci nebo kdykoli jindy, pokud jsou takové daně či poplatky ukládány na používání vozidla v dotyčné zemi v tom smyslu, že z jejich základních aspektů vyplývá nějaký vztah mezi uvedenými poplatky a náklady (správními výdaji nebo jinými náklady) spojenými s používáním vozidla na území státu.
50. Tento vztah mezi poplatkem, jako je BPM, a používáním vozidla na území Nizozemska, nelze shledat, s výjimkou zpoplatňované události, která, jak jsem uvedl výše, je čistě náhodným a formálním znakem takového vztahu. Nizozemské právní předpisy navíc jasně uvádí, že takový vztah k používání zde chybí. Ve skutečnosti tento závěr vyplývá z toho, že nizozemské právní předpisy vyjímají z úhrady BPM motorová vozidla pocházející ze zahraničí (buď z členského nebo jiného státu) v případech, kdy toto vozidlo podléhá v době svého propuštění do volného oběhu osvobození od cla na základě nařízení č. 918/83. Nizozemská vláda ve svém vyjádření zdůrazňuje, že podmínky stanovené nařízením č. 918/83 pro osvobození od cla Společenství „jsou použitelné obdobně“ pro přiznání osvobození od úhrady BPM. Tento odkaz na nařízení č. 918/83 formou „analogie“ není slučitelný s charakteristikou poplatku, jako je BPM, jako poplatku ukládaného v zásadě na používání vozidla v Nizozemsku.
51. Z ekonomického hlediska by totiž nebylo možno rozumně vysvětlit, proč by zákon o BPM a vyhláška o BPM přiznávaly výjimku odkazem na nařízení č. 918/83, jak ve skutečnosti činí, pro vozidlo, které je trvale dováženo osobou přenášející svůj obvyklý pobyt do Nizozemska, pokud by byl BPM v zásadě koncipován jako poplatek spojený s používáním tohoto majetku v dotyčném členském státě. Taková výjimka by znamenala, že by nizozemský zákonodárce úmyslně přiznával novým obyvatelům Nizozemska postavení neoprávněně zvýhodněných osob ve srovnání s ostatními uživateli motorových vozidel, kteří si zaregistrovali svá vozidla v Nizozemsku a museli tak nutně uhradit BPM. Ve skutečnosti by jednotlivci, kteří se natrvalo stěhují do Nizozemska se svými motorovými vozidly, měli možnost zaregistrovat a používat svá vozidla v této zemi a způsobovat vznik veškerých nákladů spojených s jejich používáním v zemi do značné míry na úkor všech ostatních občanů, kteří žijí celý život v Nizozemsku, a museli tedy uhradit při registraci svých vlastních vozidel BPM. To je v přímém rozporu s výše popsaným cílem čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183(26), který výslovně uznává, že členské státy mohou nadále vybírat jakékoli „zvláštní nebo periodické poplatky a daně ukládané na používání tohoto majetku v určité zemi“.
52. Naopak, tato výjimka stanovená nizozemským právem je naprosto smysluplná, je‑li poplatek, jako je BPM, charakterizován jako nepřímá daň, ze které se nizozemský zákonodárce rozhodl udělit výjimku, a to v důsledku jeho značné výše a také v důsledku skutečnosti, že všechny nepřímé daně již byly uhrazeny v zemi původu.
53. Toto odůvodnění je v souladu s odůvodněním režimu osvobození od daně stanoveného směrnicí 83/183, a to i přes značnou neshodu mezi Komisí a nizozemskou vládou, jelikož nizozemská vláda se nedomnívá, že by jí směrnice 83/183 zavazovala přiznat osvobození od BPM. Takové osvobození přiznává dobrovolně, avšak pouze za mírně striktnějších podmínek stanovených nařízením č. 918/83(27) . V každém případě je odůvodnění osvobození přiznaného zákonem o BPM a vyhláškou o BPM a odůvodnění osvobození přiznaného směrnicí 83/183 v zásadě stejné. Nizozemské právo tedy nemůže rozumně považovat poplatek, jako je BPM, za poplatek ukládaný na používání vozidla v této zemi. V této souvislosti musím předpokládat, že rozhodnutí nizozemského zákonodárce přiznat osvobození od BPM obdobně jako osvobození od cla má z ekonomického hlediska racionální základ a není výsledkem ekonomicky iracionálního aktu velkorysosti, který by navíc diskriminoval všechny vlastníky vozidel, kteří žijí celý život v Nizozemsku.
54. Podle informací předložených při jednání Komisí, které nizozemská vláda nezpochybnila, je navíc základem pro výpočet BPM čistá katalogová cena vozidla, která v zásadě odpovídá doporučené maloobchodní ceně vozidla platné v den přidělení státní poznávací značky nebo, u ojetého vozidla, v den prvního použití, po odečtení daně z obratu a BPM. Procentní sazba BPM odpovídá přibližně 45 % po odečtení konkrétní pevné částky odpovídající věku vozidla.
55. Na jedné straně, jak upozorňuje Komise, značná výše BPM představuje ve skutečnosti rozhodující překážku pro volný pohyb osob do Nizozemska, a je tak v rozporu s cílem směrnice 83/183 uvedeným v čl. 1 odst. 1. To neznamená, že poplatky ukládané na používání nemohou být vysoké. Vysoké samozřejmě být mohou, avšak pouze pokud existuje důkaz o tom, že jsou v zásadě ukládány na používání majetku v určité zemi, který v projednávaném případě chybí. Otázku, jaká částka poplatku je příliš vysoká, je obtížné zodpovědět, avšak jistě není těžké konstatovat, že v projednávaném případě je výše poplatku natolik vysoká, že není rozumně možné shledat jakýkoli vztah k používání vozidla. Jeho výpočet na základě katalogové ceny vozidla (která je spojena s rozhodnutím o koupi) je dalším důkazem o jeho spotřební povaze.
56. Na druhé straně, sazba tohoto poplatku a skutečnost, že zpoplatněná částka pro účely BPM v zásadě odpovídá katalogové ceně vozidla, a nikoli alespoň, například, objemu motoru, ukazuje, že poplatek zjevně směřuje k vytvoření příjmů pro stát(28) . Poplatek takové povahy, jako je BPM, lze jen těžko považovat za poplatek ukládaný ve své podstatě na používání majetku v určité zemi, a jedná se spíše o nepřímou daň, která je běžně uplatňována pro motorové vozidlo při jeho trvalém dovozu fyzickou osobou do Nizozemska.
4. Funguje BPM jako nepřímá daň ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183?
57. Závěr, že poplatek, jako je BPM, je v konečném důsledku nepřímou daní ve smyslu čl. 1 odst. 1, a to i přes čistě náhodnou chronologickou okolnost, která závisí pouze na rozhodnutí státu, že bude vybírán nikoli při dovozu, ale při registraci, podporují i jiné informace poskytnuté Komisí, které nizozemská vláda nezpochybnila.
58. Podle Komise byl BPM zaveden v roce 1993 a jeho účelem bylo upravit režim dřívější zvláštní nepřímé daně z motorových vozidel (bijzondere verbruiksbelasting van personenauto’s, dále jen „BVB“), u které byl zpoplatněnou událostí dovoz nebo předání vozidla, a nikoli jeho registrace. Daně vybírané při dovozu majetku převáděného z členského státu nejsou po 31. prosinci 1992 přípustné, a – podle Komise – účelem zákona o BPM bylo proto zachovat zpoplatněnou částku BVB tím, že bude poplatek vybírán v jiném okamžiku.
59. Soudní dvůr již provedl analýzu tohoto nizozemského zákona ve věci Wisselink a další(29) v odlišném kontextu analýzy slučitelnosti BVB se systémem daně z přidané hodnoty Společenství. BVB byl vybírán jednorázově, přecházel v plném rozsahu v další fázi prodeje bez dalšího zpoplatnění a činil 18,2 % části katalogové ceny do 10 000 HFL a 27,3 % části katalogové ceny přesahující výše uvedenou částku(30) . Zákon o BPM výslovně odkazuje na BVB v čl. 9 odst. 8, který vyjímá částku odpovídající BVB z katalogové ceny používané pro výpočet zpoplatněné částky pro účely BPM, pokud datum přidělení státní poznávací značky nebo datum prvního použití vozidla nastalo před 1. lednem 1993, kdy existoval BVB, a nikoli BPM. Stejně jako není částka BPM zahrnuta v katalogové ceně, rovněž i částka dřívějšího BVB byla z katalogové ceny vyňata.
60. Zákon o BPM tedy výslovně uznává tuto rovnocennost mezi BPM a dřívější zvláštní nepřímou daní. V tomto rozsahu, i pokud by byla projednávaná věc analyzována ve světle odůvodnění použitého v odlišném kontextu ve věci Komise v. Belgie(31), vztah mezi těmito dvěma poplatky je podle mého názoru natolik silný, že překonává „pojmový rozdíl mezi událostmi, při jejichž vzniku jsou tyto dva poplatky splatné“(32) .
61. Jak Soudní dvůr uvedl s ohledem na BVB v rozsudku Wisselink a další, ačkoli nevykazuje znaky daně z obratu, „jedná se o nepřímou daň, u níž vyměřovací základ poměrně odpovídá ceně osobních vozidel […]“. „[U]platňuje se jednorázově v okamžiku dodání vozidla výrobcem nebo v okamžiku dovozu a poté se v plném rozsahu převádí do další fáze prodeje, aniž by byla znovu vybírána. Uhrazený BVB není odpočitatelný, nýbrž tvoří nedílnou součást ceny vozidla.“(33) Rovněž i u BPM, jakmile je poplatek uhrazen, stává se nezvratně součástí ceny vozidla při budoucích transakcích (tedy bez možnosti náhrady nebo pozastavení) a převádí se na následného kupujícího vozidla. Tato charakteristika je typická pro nepřímou daň, a nikoli pro periodické nebo zvláštní poplatky ukládané na používání vozidla, jež byly popsány výše.
62. Jako nepřímá daň, která se v zásadě dotýká dovozu motorových vozidel v době jejich registrace, představuje názorný příklad překážky volnému pohybu osob uvnitř Společenství, kterou měla směrnice 83/183 překonat. Postačí představit si situaci pana A, který žil a pracoval v členském státě X. V tomto státě si zakoupil vozidlo a při jeho registraci uhradil poplatek obdobný BPM. O jeden rok později se přestěhoval za prací do členského státu Y. Zde musel pan A vozidlo zaregistrovat a znovu uhradit poplatek s charakteristikou BPM. Pokud se ke konci tohoto roku pan A rozhodne přestěhovat do dalšího členského státu (nebo dokonce vrátit se do členského státu X […]), bude nucen potřetí uhradit poplatek odpovídající BPM. Pan A musel zaplatit velmi vysokou „cenu“ pokaždé, když se přestěhoval z jednoho členského státu do jiného, odpovídající přibližně jedné třetině katalogové ceny vozidla. Náklady na vozidlo pana A se zdvojnásobily, a to i přesto, že se jeho tržní hodnota přirozeně snížila. Pokud by pan A zůstal v členském státě X, takováto ztráta by mu nevznikla, přestože dotčené vozidlo by bylo používáno do značné míry stejně.
63. Podle mého názoru proto takový poplatek, jako je nizozemský BPM, který je vybírán jednorázově při registraci motorového vozidla po jeho dovozu a jehož výše se vypočítává na základě katalogové ceny vozidla a je zahrnuta v jeho ceně a převádí se při dalších transakcích týkajících se tohoto vozidla, a z jehož povahy v zásadě nevyplývá žádný vztah k nákladům spojeným s používáním vozidla v dané zemi, není poplatkem spadajícím mimo rozsah působnosti směrnice 83/183 ve smyslu čl. 1 odst. 2, nýbrž je nepřímou daní běžně uplatňovanou pro osobní majetek trvale dovážený jednotlivcem přenášejícím svůj obvyklý pobyt z jednoho členského státu do jiného ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183, která je relevantním použitelným nástrojem práva Společenství.
C – Příslušnost Soudního dvora k výkladu ustanovení nástroje práva Společenství, který je použitelný na základě vnitrostátního práva
64. Pokud dojde Soudní dvůr k závěru, že směrnice 83/183 není použitelná na věc projednávanou v původním řízení, bude nutné provést analýzu specifických otázek předložených Hoge Raad, pokud jde o výklad některých pojmů a ustanovení nařízení č. 918/83.
65. Je nepochybné, že nařízení č. 918/83 je použitelné pro věc projednávanou před Hoge Raad čistě na základě nizozemského vnitrostátního práva. Uvedené nařízení je použitelné pro dovoz majetku pocházejícího ze třetích zemí a týká se osvobození od cla Společenství. Není proto použitelné v kontextu trvalého dovozu z členského státu(34) .
66. Soudní dvůr nicméně vysvětlil svou příslušnost k výkladu ustanovení právních nástrojů práva Společenství na žádost vnitrostátních soudů předloženou na základě článku 234 ES v případech, kdy jsou taková ustanovení použitelná na základě odkazu ve vnitrostátním právu, jak je tomu v projednávané věci(35) . Nedomnívám se, že by Soudní dvůr měl postupovat v projednávané věci odlišně. Rozhodnutí Soudního dvora jsou v tomto ohledu jednoznačná. Ve věci Dzodzi Soudní dvůr uvedl, že „je zjevně v zájmu právního řádu Společenství, aby k zamezení budoucích rozdílů ve výkladu mělo každé ustanovení Společenství jednotný výklad bez ohledu na okolnosti, za kterých má být použito“(36) . Přísluší poté vnitrostátnímu soudu, aby použil takto vyložená ustanovení nebo pojmy práva Společenství s přihlédnutím ke skutkovým a právním okolnostem konkrétní projednávané věci(37) .
D – Pojem „osobní majetek“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 nařízení č. 918/83
67. První předběžná otázka položená Hoge Raad se týká výkladu pojmu osobního majetku ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. c) nařízení č. 918/83, který definuje „osobní majetek“ jako „věci určené k osobnímu užívání osoby [… a] zejména osobní motorová vozidla […]“ a dále stanoví, že „[o]sobní majetek tvoří rovněž […] přenosné nástroje a přístroje potřebné k výkonu povolání této osoby. Osobní majetek nesmí povahou ani množstvím svědčit o obchodním záměru […]“.
68. Tato otázka vznikla z toho důvodu, že ačkoli v době dovozu vozidla do Nizozemska v roce 1998 bylo toto vozidlo v plném rozsahu ve vlastnictví J. H. M. Ferona a určeno k jeho osobnímu užívání, do 15. prosince 1997 mu vozidlo nepatřilo a bylo mu dáno k dispozici jeho zaměstnavatelem, a to nejen k osobnímu užívání, nýbrž i k činnostem souvisejícím s jeho zaměstnáním ve společnosti Océ.
69. Pojem osobního majetku uvedený v čl. 1 odst. 2 písm. c) nepodmiňuje charakteristiku vozidla jako „osobního majetku“ tím, že dotčená osoba daný majetek vlastní po určitou dobou před dovozem. K tomu, aby bylo charakterizováno jako osobní majetek, postačí, aby bylo vozidlo „určen[o] k osobnímu užívání osoby nebo pro potřeby její domácnosti“. V rozporu s názorem nizozemské vlády, skutečností, že J. H. M. Feron nebyl vlastníkem vozidla po dobu šesti měsíců před datem, kdy ukončil svůj obvyklý pobyt v Rakousku, není dotčena charakteristika vozidla jako jeho „osobního majetku“.
70. V době dovozu musel osobní majetek – poté, co byl takto charakterizován podle čl. 1 odst. 2 písm. c) – samozřejmě náležet dotčené osobě, aby bylo možno přiznat osvobození od cla. Článek 3 písm. a) nařízení č. 918/83 navíc vyžaduje, aby předmětná věc byla součástí „osobního majetku“ před dovozem, což je odkládací podmínka pro přiznání osvobození takového majetku od cla. Podle čl. 3 písm. a) je tento požadavek analyzován nikoli ve smyslu vlastnictví, nýbrž ve smyslu „držení“ a „užívání“ v průběhu určité doby před dovozem.
71. V každém případě se jedná o podmínky, které musí být splněny k tomu, aby bylo přiznáno osvobození osobního majetku, a nikoli o podmínky charakteristiky dotčeného majetku jako „osobního majetku“. I pokud nebudou tyto požadavky pro osvobození od daně splněny, majetek může být i přesto „osobním majetkem“ dotčené osoby ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. c) (ačkoli není způsobilý pro osvobození od daně), v rozsahu, ve kterém je určen pro „její osobní užívání“.
72. Má však být pojem osobního majetku uvedený v čl. 1 odst. 2 písm. c) omezen pouze na majetek, který je výlučně
„určen k osobnímu užívání“ dotčené osoby v průběhu období šesti měsíců v obvyklém místě pobytu? To by bylo podle nizozemské vlády odůvodněno nezbytností striktního výkladu ustanovení o výjimkách, jakým je i ustanovení dotčené v projednávané věci. Nizozemská vláda proto dovozuje, že k charakteristice „osobního užívání“ v definici osobního majetku stanovené v čl. 1 odst. 2 písm. c) je třeba doplnit příslovce „výlučně“.
73. Podle mého názoru se jedná o zvláště striktní výklad. Na jeho základě nespadají do rozsahu pojmu osobního majetku žádné věci, které, ačkoli jsou určeny k výlučnému osobnímu užívání dotčené osoby v okamžiku dovozu, byly používány také pro pracovní činnost této osoby v průběhu šesti měsíců před přenesením pobytu. Takový restriktivní výklad by musel vyplývat z cílů režimu osvobození stanoveného v hlavě I kapitoly I nařízení č. 918/83(38) .
74. Z odůvodnění nařízení č. 918/83 je zřejmé, že účelem takového osvobození od daně je předejít zdanění, které by bylo neodůvodněné „za některých přesně vymezených okolností […], pokud zvláštní podmínky při dovozu zboží nevyžadují uplatnění obvyklých opatření na ochranu hospodářství.“ Cíl spočívající v usnadnění usazení v jiném členském státě, jakož i práce celních orgánů členských států, by navíc bylo obtížnější splnit, pokud by osobní majetek dovážený bez jakéhokoli obchodního záměru podléhal při dovozu zdanění(39) .
75. Zvláštní význam pro tuto analýzu má kritérium neobchodní povahy dovozu. Toto kritérium je výslovně uvedeno v poslední větě čl. 1 odst. 2 písm. c) nařízení č. 918/83, které negativně vymezuje osobní majetek, když uvádí, že tento majetek „nesmí povahou ani množstvím svědčit o obchodním záměru“(40) . Pokud k tomu doplníme, že toto osvobození od daně je zvláště spojeno s osobní sférou fyzických osob a jejich rodin a nemá zvláštní dopad na daňové zdroje členských států, není žádný důvod pro restriktivní výklad pojmu osobního užívání uplatňovaný nizozemskou vládou(41) .
76. K charakteristice určitého majetku jako osobního majetku osoby není relevantním kritériem, zda je určitý majetek používán rovněž k obchodu či výkonu profese v době předcházející dovozu, či nikoli (42) .
To nevylučuje jeho kvalifikaci jako osobní majetek. Relevantním kritériem je naopak skutečnost, zda je předmětný dovoz neobchodní povahy. Z informací poskytnutých Hoge Raad nevyplývá žádný důkaz o tom, že by J. H. M. Feron dovezl své vozidlo s jakýmkoli obchodním záměrem.
77. Nelze proto předpokládat, že by „osobní užívání“ muselo být vykládáno v tom smyslu, že je nutné „výlučné osobní užívání“ v průběhu posledních šesti měsíců pobytu v zemi původu. Takové rozlišení nebylo zákonodárcem Společenství výslovně stanoveno a není žádný důvod, proč by tento výraz měl být takto vykládán(43) .
E – Pojem „držení“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 nařízení č. 918/83
78. Cílem druhé a třetí předběžné otázky položené Hoge Raad je zjistit, zda fyzická osoba drží určitý majetek (jako je motorové vozidlo) ve smyslu článku 3 nařízení č. 918/83, když má tato osoba dotčený majetek ve výhradním užívání a má k němu předkupní právo udělené zaměstnavatelem, který je vlastníkem uvedeného majetku v době uvedení do provozu, a později uplatnila toto předkupní právo před změnou místa pobytu.
79. Soudní dvůr rozhodl, že „[j]ak z požadavků na jednotné použití práva Společenství, tak ze zásady rovnosti totiž vyplývá, že výrazy ustanovení práva Společenství, které neobsahuje žádný výslovný odkaz na právo členských států k určení smyslu a dosahu těchto výrazů, musí být běžně v celém Společenství vykládány autonomně a jednotně; přičemž výklad je třeba hledat s přihlédnutím k celkovým souvislostem ustanovení a cíli sledovanému dotčenou právní úpravou“(44) .
80. Článek 3 nařízení č. 918/83 vyžaduje držení a užívání nespotřebitelného osobního majetku v průběhu šesti měsíců přede dnem, ke kterému dotčená osoba ukončila obvyklý pobyt v třetí zemi odeslání. Účelem tohoto požadavku je zamezit, aby osvobození od daně fungovalo jako motiv k náhlému a případně i hromadnému nabývání majetku těsně před změnou místa pobytu. Prostřednictvím tohoto požadavku na držení po určité časové období vymezil zákonodárce Společenství požadovanou úroveň vztahu mezi osobou a osobním majetkem, která je nezbytná k zamezení takovým nežádoucím důsledkům.
81. Pojem „držení“ je dobře známý právní pojem, který je ve většině právních řádů důkladně diskutován. V širokém slova smyslu a též jako společný jmenovatel je držení charakterizováno skutečnou kontrolou, kterou osoba vykonává nad věcí, nezávisle na skutečnosti, zda tato osoba je, nebo není jejím vlastníkem(45) . Znamená to výkon faktické kontroly osobou nad věcí, buď samostatně nebo prostřednictvím někoho jiného. Z jiného hlediska spočívá ve vnějším projevu, že držitel má majetkové právo k věci, které nemusí být vlastnictvím, nýbrž může být omezenějším majetkovým právem. V tomto bodu jsou rozdíly mezi různými právními řády patrnější, neboť se jedná v konečném důsledku o pojetí struktury majetkových práv v každém právním řádu(46) . Nesouhlasím proto s variantou zmíněnou Hoge Raad, že lze vykládat právní pojem držení ve smyslu článku 3 nařízení č. 918/83 odkazem na běžné jazykové použití nebo obecně uznávané názory(47) . Takový výklad by nejen opomíjel zjevnou právní povahu pojmu držení, ale také by silně komplikoval dosažení jednotného významu tohoto pojmu v rámci článku 3 nařízení č. 918/83.
82. Autonomní výklad, který přihlíží ke kontextu a cílům požadavku držení pro účely článku 3 nařízení č. 918/83, musí vycházet z určitých předběžných úvah slučitelných s běžným pojetím pojmu držení v členských státech: zaprvé, že osoba může držet určitý majetek, pokud má faktickou kontrolu nad dotčeným majetkem, ačkoli není jeho vlastníkem a neuplatňuje vlastnictví tohoto majetku a, zadruhé, že zákonodárce Společenství při použití pojmu držení v článku 3 dozajista nezamýšlel, aby jeho význam závisel na pojetí držení a majetkových práv v jednotlivých právních řádech.
83. Tak tomu musí být i přesto, že existence držení určitého majetku bude v zásadě záviset na platných pravidlech držení ve státě, ve kterém se dotčený majetek nachází, stejně jako posouzení existence nebo rozsahu majetkových práv bude záviset na vnitrostátním právu místa, kde se majetek nachází, tedy lex situs (48) .
Ve skutečnosti, pokud by byl tento přístup použit při výkladu pojmu držení ve smyslu článku 3 nařízení č. 918/83, nebylo by možné dosáhnout jednotnosti v režimu osvobození od cla ve vztahu k osobnímu majetku, a to v důsledku rozmanitosti právních systémů s ohledem na majetková práva a tedy i držení(49) .
84. Pokud by tomu tak bylo, k určení, zda určitá osoba pocházející ze třetí země měla v držení určitý osobní majetek, by bylo nezbytné zjistit, zda lze dotyčnou osobu považovat za držitele podle práva státu jejího původu. Pojem držení by ve skutečnosti závisel na právu místa, kde se majetek nacházel v období šesti měsíců uvedeném v článku 3. V kontextu nařízení č. 918/83, které upravuje osvobození od cla v případě přenesení pobytu z jiného než členského státu, by tato situace znamenala, že uvedený pojem by mohl mít tolik různých významů, kolik na světě existuje právních řádů. To by nejenom vytvářelo obrovskou zátěž pro vnitrostátní orgány a zejména celní orgány, které by se musely seznámit s právem takřka nekonečného počtu právních řádů ve vztahu k pojmu držení, ale vedlo by to i k nejednotnosti práv přiznaných nařízením č. 918/83(50) .
85. Podle mého názoru ke splnění cílů, s ohledem na něž byl pojem držení začleněn do článku 3, postačí, aby dotčená fyzická osoba měla v relevantním období šesti měsíců výhradní užívací právo k dotčenému majetku a právně vynutitelné právo vůči majiteli, které by jí umožnilo nabýt vlastnictví. Takové právo nemusí být charakterizováno jako právo majetkové podle práva místa běžného pobytu v třetí zemi původu. Postačí, pokud se jedná o kvalifikované právo v tom smyslu, že vede ke vzniku nároku vůči vlastníkovi v případě jeho porušení.
86. Navrhuji, aby Soudní dvůr, v případě, že bude směrnice 83/183 shledána nepoužitelnou, podpůrně zodpověděl druhou a třetí otázku položenou Hoge Raad v tom smyslu, že pokud má fyzická osoba určitý majetek v plném rozsahu k dispozici a ke svému výlučnému užívání, včetně osobního užívání, s kupním právem výslovně přiznaným zaměstnavatelem a vlastníkem uvedeného majetku v době jeho předání, má se za to, že dotčená osoba má takový majetek v držení ve smyslu článku 3 nařízení č. 918/83.
III – Závěry
87. Zastávám proto stanovisko, že by Soudní dvůr měl na otázky položené Hoge Raad der Nederlanden odpovědět takto:
„Takový poplatek, jako je nizozemský BPM, který je vybírán jednorázově při registraci motorového vozidla po jeho dovozu a jehož výše se vypočítá na základě katalogové ceny vozidla a je zahrnuta v jeho ceně a převádí se při dalších transakcích týkajících se tohoto vozidla, a z jehož povahy v zásadě nevyplývá žádný vztah k nákladům spojeným s používáním vozidla v dané zemi, není poplatkem spadajícím mimo rozsah působnosti směrnice Rady 83/183/EHS, ze dne 28. března 1983, ve smyslu čl. 1 odst. 2, nýbrž je nepřímou daní běžně uplatňovanou ve vztahu k osobnímu majetku trvale dováženému jednotlivcem přenášejícím svůj obvyklý pobyt z jednoho členského státu do jiného ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183, která je relevantním použitelným nástrojem práva Společenství.“
(1) .
(2)
–	 Úř. věst. L 105, s. 1; Zvl. vyd. 02/01, s. 419.
(3)
–	 Úř. věst. L 105, s. 64; Zvl. vyd. 09/01, s. 117.
(4)
–	Směrnice 83/193 a nařízení č. 918/83 byly zveřejněny ve stejný den jako směrnice Rady 83/181/EHS, kterou se vymezuje oblast působnosti čl. 14 odst. 1 písm. d) směrnice 77/388/EHS, pokud se jedná o osvobození některých druhů zboží od daně z přidané hodnoty při konečném dovozu (Úř. věst. L 105, s. 38; Zvl. vyd. 09/01, s. 91), a směrnice Rady 83/182/EHS o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků (Úř. věst. L 105, s. 59; Zvl. vyd. 09/01, s. 112). Účelem všech výše uvedených směrnic, společně s nařízením č. 918/83, je stanovit jednotný režim osvobození od daně ve Společenství při dovozu majetku.
(5)
–	 Rozsudek ze dne 18. března 1993, Viessmann (C-280/91, Recueil, s. I-971, bod 17).
(6)
–	 Úř. věst. L 376, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 160.
(7)
–	 Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179.
(8)
–	Nedávné rozsudky Soudního dvora (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Weigel, C-387/01, Recueil, s. I‑4981, a rozsudek ze dne 15. července 2004, Lindfors, C‑365/02, Recueil, s. I‑7183; stanovisko generální advokátky Stix‑Hackl ve věci Lindfors bylo předneseno dne 4. března 2004) se týkají otázky, zda poplatky, jako je NoVA a Autovero, splatné v Rakousku, respektive Finsku, spadají v případě trvalého dovozu motorového vozidla fyzickou osobou přenášející svůj obvyklý pobyt z jednoho členského státu do jiného, do rozsahu osvobození od daně stanoveného směrnicí 83/183. Bezprostředně před přednesením tohoto stanoviska vydal druhý senát rozsudek ve věci Weigel, který odporuje části analýzy uvedené v tomto stanovisku.
(9)
–	Článek 99 smlouvy o EHS (nyní článek 93 ES), který představuje právní základ směrnice 83/183, stanoví, že „Rada […] přijme ustanovení k harmonizací právních předpisů týkajících se daní z obratu, spotřebních daní a jiných nepřímých daní v rozsahu, v jakém je tato harmonizace nezbytná pro vytvoření a fungování vnitřního trhu […]“.
(10)
–	 Druhý bod odůvodnění směrnice 83/183.
(11)
–	 Článek 2 odst. 2 písm. a) stanoví, že osvobození od daní se vztahuje pouze na osobní majetek, „který byl získán za obecných podmínek daňového systému na domácím trhu jednoho z členských států a nevztahuje se na něj při vývozu žádné osvobození od daní z obratu, spotřebních daní nebo jiných nepřímých daní ani žádné vrácení těchto daní.“
(12)
–	 Je třeba poznamenat, že Hospodářský a sociální výbor měl za to, že „ustanovení návrhu směrnice představují významný krok […, který] bude mít podstatný psychologický dopad na veřejnost“. Viz stanovisko k návrhu směrnice Rady o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu (Úř. věst. C 131, s. 49).
(13)
–	Viz vyjádření dánské vlády ve výše uvedené věci Lindfors.
(14)
–	Stanovisko generální advokátky Stix-Hackl ve věci Lindfors, bod 39.
(15)
–	 Rozsudek ze dne 21. března 2002 (C-451/99, Recueil, s. I-3193, bod 40).
(16)
–	 Tamtéž, bod 41.
(17)
–	 Tamtéž, bod 40 (kurziva byla doplněna).
(18)
–	Ve svém stanovisku uvedeném v poznámce 12 výše Hospodářský a sociální výbor výslovně konstatoval ve vztahu ke směrnici 83/1983, že „vzhledem ke značné obecnosti navrhovaných ustanovení je třeba následná podrobná prováděcí ustanovení formulovat velmi přesně; neměly by být ponechány žádné mezery, které by mohly vést ke zneužití tohoto systému a způsobit, že členské státy přestanou podporovat samotnou koncepci osvobození od daně“.
(19)
–	Stanovisko generální advokátky Stix-Hackl ve výše uvedené věci Lindfors, bod 56.
(20)
–	Rozsudek ze dne 4. února 1988 (C-391/85, Recueil, s. 579).
(21)
–	Tamtéž, bod 44.
(22)
–	V této souvislosti je třeba zdůraznit, že podle čl. 2 odst. 1 se „‚osobním majetkem‘ rozumí majetek pro soukromé účely dotyčných jednotlivců nebo pro potřeby jejich domácnosti. Takový majetek nesmí svou povahou nebo množstvím
odrážet žádný obchodní zájem […]“ (kurziva byla doplněna).
(23)
–	Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. dubna 2000 (C-176/96, Recueil, s. I-2681, body 49 a 50).
(24)
–	Z článku 19 Wet van 16 december 1993, tot vastselling van de Wet op de motorrijtuigenbelasting 1994 (zákon o silničním provozu) vyplývá, že u vozidla, jehož registrace byla buď pozastavena nebo zrušena, se tato daň nevyměřuje. Podle článku 6 Wet van 21 april 1994, houdende vervanging van de Wegenverkeerswet, na který odkazuje článek 19 zákona o silničním provozu, může vlastník vozidla požádat o pozastavení registrace.
(25)
–	Nizozemská vláda argumentuje, že totéž platí i pro nizozemskou silniční daň (Motorrijtuigenbelasting). Nicméně, jak upozornila Komise, platba uvedené daně může být pozastavena po dobu, kdy se majitel vozidla rozhodne jej nepoužívat, nebo i navždy v rámci daného státu, čímž se majitel vyhne úhradě příspěvku na takové náklady. Nic podobného u BPM neplatí. Tento poplatek je vybírán jednorázově při registraci vozidla a nemůže být majiteli vozidla ani zčásti vrácen, pokud z nějakého důvodu (prodej kupci v jiném státě, následná změna pobytu vlastníka, smrtelná nehoda apod.) není vozidlo nadále na území Nizozemska používáno.
(26)
–	Viz bod 30 tohoto stanoviska.
(27)
–	Na rozdíl od nařízení č. 918/83, čl. 2 odst. 2 směrnice 83/183 nepodmiňuje osvobození od daně držením majetku dotyčnou osobou v průběhu posledních šesti měsíců v místě jejího obvyklého pobytu v zemi původu. Směrnice 83/183 vyžaduje jen, aby motorové vozidlo bylo používáno dotčenou osobou v členském státě původu po dobu alespoň šesti měsíců před změnou pobytu.
(28)
–	Tento základní účel BPM, kterým je vytvoření příjmů pro stát, je podstatně důležitější i než některé aspekty ochrany životního prostředí, které jsou zřejmé například z míry odpočtů od základní sazby 45 % stanovených zákonem o BPM.
(29)
–	Rozsudek ze dne 13. července 1989 (C‑93/88 a C‑94/88, Recueil, s. 2671).
(30)
–	Viz stanovisko generálního advokáta Mischa ve výše uvedené věci Wisselink a další, bod 2.
(31)
–	 Viz poznámku 20 výše.
(32)
–	 Výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie, bod 25.
(33)
–	 Výše uvedený rozsudek Wisselink a další, bod 20.
(34)
–	Viz v této souvislosti stanovisko generálního advokáta Tizzana ve výše uvedené věci Weigel, bod 62.
(35)
–	Viz rozsudek ze dne 3. prosince 1998, Schoonbroodt (C-247/97, Recueil, s. I-8095, body 13 a 14), kde Soudní dvůr rozhodl, že je příslušný vykládat některá ustanovení nařízení č. 918/83, jejichž použitelnost stanovilo belgické vnitrostátní právo.
(36)
–	Rozsudek ze dne 18. října 1990 (C-297/88 a C-197/89, Recueil, s. I-3763, bod 37).
(37)
–	Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. listopadu 1990, Gmurzynska-Bscher (C-231/89, Recueil, s. I‑4003, bod 21); viz také rozsudek ze dne 17. července 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, Recueil, s. I‑4161, body 32 a 34).
(38)
–	 Skutečnost, že takový restriktivní výklad v kontextu režimu osvobození od daně musí vycházet z posouzení cílů takového režimu, vyplývá například z rozsudku ze dne 20. června 2002, Komise v. Německo (C‑287/00, Recueil, s. I‑5811, body 45 až 48). Viz také rozsudek ze dne 15. června 1989, Stichting Uitvoering Financiële Acties (C‑348/87, Recueil, s. 1737, body 13 a 14).
(39)
–	Viz v této souvislosti zejména stanovisko generálního advokáta Saggia ve věci Heinonen (rozsudek ze dne 15. června 1999, C‑394/97, Recueil, s. I‑3599, bod 16), který výslovně odkazuje na nařízení č. 918/83 společně se směrnicí Rady 69/169/EHS ze dne 28. května 1969 o harmonizaci právních a správních předpisů týkajících se osvobození od daní z obratu a spotřebních daní při dovozu v rámci mezinárodního cestovního ruchu (Úř. věst. L 133, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s. 8). Viz také jmenovaný rozsudek, bod 24.
(40)
–	Z hlediska odůvodnění tohoto autonomního osvobození od cla, viz „Návrh nařízení Rady o systému Společenství pro osvobození od cla (předložený Komisí Radě)“ [Com (79) 104 konečné znění, ze dne 12. března 1979, bod 4].
(41)
–	Viz stanovisko k návrhu nařízení Rady o systému Společenství pro osvobození od cla (Úř. věst. C 72, s. 20 a 21), ve kterém Hospodářský a sociální výbor konstatuje, že „[b]y mělo být jasně uvedeno, že se předmět nařízení dotýká životů fyzických osob a rodin a restriktivní přístup by neměl být používán. Podmínky, za kterých je dováženo zboží, pro které je přiznáno osvobození, jsou navíc takové, že toto zboží nemůže reálně konkurovat podobnému zboží pocházejícímu ze Společenství nebo mít nepříznivý dopad na daňové příjmy státu.“ V dalším textu stanoviska týkajícím se definice osobního majetku výbor doporučuje, aby pojem „jezdečtí koně“ byl změněn na „jezdecká zvířata“ (v angličtině zní navrhovaný pojem „riding animals“ a v konečné verzi byl přijat ve formě „saddle animals“), s následující poznámkou: „[a]čkoli není uvedený seznam taxativní, je třeba předejít použití pojmů, které by mohl omezit rozsah působnosti textu“.
(42)
–	Je důležité, že čl. 1 odst. 2 písm. c) nařízení č. 918/83 výslovně stanoví, že „[o]sobní majetek tvoří rovněž […] přenosné nástroje a přístroje potřebné k výkonu povolání této osoby. Osobní majetek nesmí povahou ani množstvím svědčit o obchodním záměru […]“.
(43)
–	V jiném kontextu bylo potvrzeno, že při přijímání ustanovení přiznávajících odklad platby cla musí Rada přihlížet „k požadavkům právní jistoty a obtížím, kterým čelí vnitrostátní orgány celní správy“ [rozsudek ze dne 18. března 1986, Ethicon, C‑58/85, Recueil, s. 1131, bod 12]. Taková ustanovení musí být vykládána v souladu s objektivními kritérii odvozenými z jejich znění.
(44)
–	Viz rozsudky ze dne 18. ledna 1984, Ekro (C‑327/82, Recueil, s. 107, bod 11); ze dne 19. září 2000, Linster (C‑287/98, Recueil, s. I‑6917, bod 43), a ze dne 9. listopadu 2000, Yiadom (C‑357/98, Recueil, s. I‑9265, bod 26).
(45)
–	Viz J. H. Beekhuis: „Structural Variations in Property Law – Civil Law“. International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. VI, Property and Trust, Chapter 2, J. C. B. Mohr, 1972, s. 18, a F. H. Lawson: „Structural Variations in Property Law – Common Law“, tamtéž, s. 24.
(46)
–	Viz R. Sacco: „Possesso (Diritto Privato)“. Enciclopedia del Diritto, Vol. XXXIV, Giuffrè, s. 491 až 519, zejména s. 496 až 499 a rovněž s. 506 až 510.
(47)
–	Viz v této souvislosti rozsudek ze dne 14. května 1985, Van Dijk’s Boekhuis (C‑139/84, Recueil, s. 1405, bod 20 a výrok).
(48)
–	Tento klasický kolizní přístup lze spatřovat ve stanovisku generálního advokáta Jacobse, na jehož základě byl vydán rozsudek ze dne 4. října 1995, Armbrecht (C‑291/92, Recueil, s. I‑2775, bod 15), ve kterém uvedl: „[p]odle mého názoru je nepochybné, že čl. 5 odst. 1 [směrnice 77/388/EHS, který stanoví, že „výrazem ‚dodávka zboží‘ se rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník“] odkazuje na vnitrostátní právo za účelem určení rozsahu převáděných majetkových práv […]“.
(49)
–	Viz A. Gambaro: „Perspectives on the codification of the law of property, an overview“. European Review of Private Law, Vol. 5 (1997), s. 497 až 504.
(50)
–	Viz bod 74 tohoto stanoviska. Nepřijatelná by byla i alternativa výkladu pojmu držení podle práva členského státu, ve kterém se dotyčná osoba nově usazuje. V takovém případě by opět docházelo k nejednotnému výkladu, a dotyčný členský stát by tak měl fakticky neomezenou možnost rozhodovat o přiznání osvobození.