62023CJ0398
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)
28 päivänä marraskuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Rikokset ja seuraamukset huumausainekaupan ja järjestäytyneen rikollisuuden torjunnan alalla – Puitepäätös 2004/757/YOS – 4 ja 5 artikla – Puitepäätös 2008/841/YOS – 3 ja 4 artikla – Kansallinen säännöstö, jossa ei sovelleta unionin oikeutta – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohta – Tiedonsaantioikeus rikosoikeudellisissa menettelyissä – Direktiivi 2012/13/EU – 1 ja 6 artikla – Oikeus saada tietoja syytteestä – Tehokas oikeussuoja – Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäinen kohta ja 52 artiklan 1 kohta – Rikosoikeudellinen menettely useita henkilöitä vastaan – Sovintosopimus, jonka yksi syytetyistä on tehnyt syyttäjän kanssa – Muiden syytettyjen suostumus
Asiassa C‑398/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Sofiyski gradski sad (Sofian kaupungin alioikeus, Bulgaria) on esittänyt 29.6.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 29.6.2023, saadakseen ennakkoratkaisun rikosasiassa, jossa vastaajana on
PT
ja jossa asian käsittelyyn osallistuu
Sofiyska gradska prokuratura,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: yhdeksännen jaoston puheenjohtaja N. Jääskinen, joka hoitaa kahdeksannen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit M. Gavalec ja N. Piçarra (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: P. Pikamäe,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Euroopan komissio, asiamiehinään M. Wasmeier ja I. Zaloguin,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee laittoman huumausainekaupan rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevien vähimmäissääntöjen vahvistamisesta 25.10.2004 annetun neuvoston puitepäätöksen 2004/757/YOS (EUVL 2004, L 335, s. 8) 4 artiklan 1 kohdan ja 5 artiklan, järjestäytyneen rikollisuuden torjunnasta 24.10.2008 annetun neuvoston puitepäätöksen 2008/841/YOS (EUVL 2008, L 300, s. 42) 4 artiklan, tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU (EUVL 2012, L 142, s. 1) 6 artiklan 1 ja 3 kohdan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 artiklan, 47 artiklan ensimmäisen kohdan, 48 artiklan 2 kohdan sekä 52 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka on pantu vireille PT:tä ja muita henkilöitä vastaan sen vuoksi, että heitä syytetään järjestäytyneen rikollisryhmän johtamisesta ja/tai sen toimintaan osallistumisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
3
Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.”
4
Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tässä perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla sekä kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä kunnioittaen. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituksia voidaan säätää ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti [Euroopan] unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.”
Puitepäätös 2004/757
5
Puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan, jonka otsikko on ”Seuraamukset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 ja 3 artiklassa määritellyistä rikoksista voidaan määrätä tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia rikosoikeudellisia seuraamuksia.
Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 artiklassa tarkoitetuista rikoksista voidaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia, jotka enimmillään ovat vähintään yhdestä kolmeen vuotta vankeutta.”
6
Mainitun puitepäätöksen 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Erityiset olosuhteet”, säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 4 artiklassa säädetään, kukin jäsenvaltio voi toteuttaa tarvittavia toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että 4 artiklassa tarkoitettuja rangaistuksia voidaan alentaa, jos rikoksentekijä:
a)
luopuu huumausaineiden ja niiden lähtöaineiden kauppaan liittyvästä rikollisesta toiminnastaan; ja
b)
antaa hallinto- tai oikeusviranomaisille tietoja, joita nämä eivät olisi voineet muutoin saada ja joiden avulla nämä voivat:
i)
estää rikoksen vaikutukset tai lieventää niitä;
ii)
tunnistaa muut rikoksentekijät tai asettaa nämä syytteeseen;
iii)
saada todisteita; tai
iv)
estää uusia 2 ja 3 artiklassa tarkoitettuja rikoksia.”
Puitepäätös 2008/841
7
Puitepäätöksen 2008/841 3 artiklan, jonka otsikko on ”Seuraamukset”, 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsen valtion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että
a)
2 artiklan a alakohdassa tarkoitetusta rikoksesta voidaan määrätä vapausrangaistus, jonka enimmäiskesto on vähintään kahdesta viiteen vuotta; – –”
8
Mainitun puitepäätöksen 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Erityiset olosuhteet”, säädetään seuraavaa:
”Kukin jäsenvaltio voi toteuttaa tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 3 artiklassa tarkoitettuja rangaistuksia voidaan lieventää tai että rikoksentekijä voidaan jättää rangaistukseen tuomitsematta, jos hän esimerkiksi:
a)
sanoutuu irti rikollisesta toiminnasta; ja
b)
antaa hallinto- tai oikeusviranomaisille tietoja, joita nämä eivät olisi muutoin voineet saada ja joiden ansiosta nämä voivat:
i)
estää rikoksen vaikutukset tai lieventää niitä;
ii)
tunnistaa tai tuoda oikeuden eteen muut rikoksentekijät;
iii)
löytää todisteita;
iv)
riistää rikollisjärjestöltä laittomat varat tai sen rikollisesta toiminnasta saaman hyödyn; tai
v)
estää muiden 2 artiklassa tarkoitettujen rikosten tekemisen.”
Direktiivi 2012/13
9
Direktiivin 2012/13 johdanto-osan 14 ja 41 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(14)
[Tässä direktiivissä] säädetään rikoksesta epäillyille tai syytetyille annettavien oikeuksia ja syytettä koskevien tietojen yhteisistä vähimmäisvaatimuksista jäsenvaltioiden keskinäisen luottamuksen lisäämiseksi. Direktiivin perustana ovat perusoikeuskirjassa ja erityisesti sen 6, 47 ja 48 artiklassa määrätyt oikeudet sekä [ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus)] 5 ja 6 artikla, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin niitä tulkitsee. – –
– –
(41)
Tässä direktiivissä kunnioitetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon perusoikeuskirjassa tunnustetut periaatteet. Tällä direktiivillä pyritään erityisesti edistämään oikeutta vapauteen, oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja oikeutta puolustukseen. Se olisi pantava täytäntöön tämän mukaisesti.”
10
Mainitun direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan säännöt, jotka koskevat epäiltyjen ja syytettyjen oikeutta saada tietoja heidän oikeuksistaan rikosoikeudellisissa menettelyissä ja heitä koskevasta syytteestä. – –”
11
Kyseisen direktiivin 6 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeus saada tietoja syytteestä”, 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillylle tai syytetylle annetaan tiedot rikoksesta, josta häntä epäillään tai syytetään. Nämä tiedot on annettava viipymättä ja niin yksityiskohtaisina kuin on tarpeen menettelyn oikeudenmukaisuuden ja henkilön puolustautumisoikeuden tehokkaan käytön takaamiseksi.
– –
3.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että viimeistään sen jälkeen, kun syytteen tosiseikat on saatettu tuomioistuimen arvioitaviksi, syytteestä annetaan yksityiskohtaiset tiedot, mukaan luettuna rikoksen luonne ja oikeudellinen luokittelu sekä syytetyn osallisuuden luonne.”
Bulgarian oikeus
12
Rikosprosessilain (Nakazatelno-protsesualen kodeks), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä NPK), 381 §:ssä, jonka otsikko on ”Sovintosopimus oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä”, säädetään seuraavaa:
”(1)   Esitutkinnan päätteeksi syyttäjä ja asianajaja voivat tehdä jommankumman ehdotuksesta keskinäisen sopimuksen asian ratkaisemiseksi. – –
– –
(5)   Sopimus on tehtävä kirjallisesti, ja siinä on päästävä yhteisymmärrykseen seuraavista kysymyksistä:
1.
Onko tehty teko, onko vastaajana oleva henkilö tehnyt teon ja onko teko tuottamuksellinen, onko teko rikos ja mikä on teon oikeudellinen luokittelu?
2.
Mikä on määrättävän rangaistuksen luonne ja ankaruus?
– –
(6)   Syyttäjä ja asianajaja allekirjoittavat sopimuksen. Vastaaja allekirjoittaa sopimuksen, jos hän hyväksyy sen, ilmoitettuaan sitä ennen luopuvansa asian käsittelystä tavanomaisessa menettelyssä.
(7)   Kun menettelyn kohteena on useita henkilöitä tai siinä on kyse useista rikoksista, sopimuksen voi tehdä osa näistä henkilöistä tai se voidaan tehdä osasta kyseisiä rikoksia.
– –”
13
NPK:n 383 §:n, jonka otsikko on ”Sovintosopimuksen seuraukset”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tuomioistuimen hyväksymällä sopimuksella on lainvoimaisen tuomion oikeusvaikutukset.”
14
NPK:n 384 §:ssä, jonka otsikko on ”Sovintosopimus tuomioistuinmenettelyn yhteydessä”, säädetään seuraavaa:
”(1)   Alioikeus voi hyväksyä sovintosopimuksen tässä luvussa säädetyin edellytyksin ja siinä säädettyjä menettelysääntöjä noudattaen tuomioistuinmenettelyn alkamisen jälkeen ennen tuomioistuimessa käytävän tutkintavaiheen päättymistä.
– –
(3)   Tällöin [sovintosopimus] vahvistetaan vasta, kun kaikki [menettelyn] asianosaiset ovat antaneet siihen suostumuksensa.”
15
NPK:n 384 a §:ssä, jonka otsikko on ”Päätös sopimuksesta, jonka on tehnyt yksi syytetyistä tai joka koskee yhtä rikoksista”, säädetään seuraavaa:
”(1)   Kun sopimuksen on tehnyt tuomioistuinmenettelyn alkamisen jälkeen ennen tuomioistuimessa käytävän tutkintavaiheen päättymistä yksi syytetyistä tai se koskee yhtä rikoksista, tuomioistuimen on lykättävä asian käsittelyä.
(2)   Toisen ratkaisukokoonpanon on annettava ratkaisu tehdystä sopimuksesta – –
(3)   Edellä 1 momentissa tarkoitettu ratkaisukokoonpano jatkaa asian käsittelyä sen jälkeen, kun sopimuksesta on annettu ratkaisu.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
16
Spetsializirana prokuratura (erikoissyyttäjä, Bulgaria) nosti 25.3.2020 Spetsializiran nakazatelen sadissa (erityisrikostuomioistuin, Bulgaria) syytteen 41:tä henkilöä vastaan huumausaineiden levittämistä rahallisen hyödyn saamiseksi harjoittaneen järjestäytyneen rikollisryhmän johtamisesta ja/tai sen toimintaan osallistumisesta; SD ja PT olivat näiden syytettyjen joukossa. PT:tä syytettiin rikoslain (Nakazatelen kodeks) merkityksellisten säännösten perusteella kyseiseen rikollisryhmään osallistumisesta sekä huumausaineiden hallussapidosta niiden levittämistä varten.
17
Asia palautettiin 19.8.2020 Spetsializirana prokuraturalle (erikoissyyttäjä) syytekirjelmää rasittavien menettelyvirheiden korjaamiseksi.
18
Oikeudenkäyntiä edeltäneessä vaiheessa syyttäjä ja SD:n asianajaja tekivät 26.8.2020 sopimuksen, jossa SD myönsi syyllisyytensä häntä vastaan nostettuihin syytteisiin ja jonka mukaan SD:lle määrättäisiin lievempi rangaistus kuin mikä hänelle olisi lain mukaan pitänyt määrätä. Muu kuin asiaa käsittelevä alkuperäinen ratkaisukokoonpano hyväksyi kyseisen sovintosopimuksen 1.9.2020.
19
Spetsializirana prokuratura toimitti 28.8.2020 korjatun version syytekirjelmästä, ja menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaihe aloitettiin.
20
Syyttäjä ja PT:n asianajaja tekivät 17.11.2020 sovintosopimuksen, jonka mukaan PT:lle, joka oli myöntänyt syyllisyytensä häntä vastaan nostettuihin syytteisiin, määrättäisiin kolmen vuoden vapausrangaistus, jonka piti olla ehdollinen viiden vuoden koeajalla.
21
Ratkaisukokoonpano, joka oli NPK:n 384 §:n nojalla nimetty antamaan ratkaisu kyseisestä sopimuksesta, kieltäytyi 21.1.2021 hyväksymästä kyseistä sopimusta sillä perusteella, ettei osa syytetyistä ollut antanut NPK:n 384 §:n 3 momentissa edellytettyä suostumustaan.
22
Syyttäjä ja PT:n asianajaja tekivät 10.5.2022 sisällöltään samanlaisen uuden sovintosopimuksen ja pyysivät asiaa käsittelevää ratkaisukokoonpanoa antamaan ratkaisun kyseisestä sopimuksesta pyytämättä muiden syytettyjen suostumusta.
23
NPK:n 384 a §:n nojalla nimetty ratkaisukokoonpano kieltäytyi 18.5.2022 hyväksymästä edellisessä kohdassa tarkoitettua sovintosopimusta sillä perusteella, että hyväksyntä edellytti 39 muun syytetyn suostumusta NPK:n 384 §:n 3 momentin mukaisesti.
24
Tämän kieltäytymisen jälkeen syyttäjä, PT ja hänen asianajajansa vahvistivat samana päivänä, että he halusivat tehdä sovintosopimuksen ja että tuomioistuimen, jossa kaikki todisteet esitettiin, on hyväksyttävä tämä sopimus muiden syytettyjen suostumusta pyytämättä.
25
Voidakseen arvioida sekä NPK:n 384 §:n 3 momentin että saman lain 384 a §:n yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa, siltä osin kuin viimeksi mainitussa säännöksessä edellytetään, että ad hoc ‑ratkaisukokoonpanon on hyväksyttävä sovintosopimus, Spetsializiran nakazatelen sad esitti 28.6.2022 unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön, jonka johdosta on annettu tänään tuomio PT (Syyttäjän ja rikoksentekijän välinen sopimus) (C‑432/22).
26
Sofiyski gradski sad (Sofian kaupungin alioikeus, Bulgaria), jolle Spetsializiran nakazatelen sadin käsiteltäväksi saatetut asiat on lailla siirretty ja joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, täsmentää aluksi, että se aikoo esittää kysymyksen NPK:n 384 §:n 3 momentin yhteensopivuudesta sekä puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 1 kohdan ja 5 artiklan ja puitepäätöksen 2008/841 4 artiklan kanssa että myös perusoikeuskirjan 20 artiklan, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tulkinnut sitä 6.6.2023 antamassaan tuomiossa O. G. (Eurooppalainen pidätysmääräys kolmannen maan kansalaisesta) (C‑700/21, EU:C:2023:444), ja direktiivin 2012/13 6 artiklan 3 kohdan kanssa, siltä osin kuin kyseisen 384 §:n 3 momentissa edellytetään muiden syytettyjen suostumusta, kun sovintosopimus tehdään useita henkilöitä vastaan aloitetun rikosoikeudellisen menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaiheessa, mutta tällaista suostumusta ei edellytetä tällaisen menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa.
27
Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sovintosopimus on oikeussuojakeino, jonka avulla voidaan sekä määrätä tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia rangaistuksia ja saada kyseisen sovintosopimuksen tehneen syytetyn rikollinen toiminta loppumaan että saada asian käsittelevälle tuomioistuimelle todisteita muiden syytettyjen rikollisesta toiminnasta. Kyseisen tuomioistuimen mukaan tällaisella sopimuksella sovelletaan näin ollen perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittuja puitepäätösten 2004/757 ja 2008/841 säännöksiä, joten siihen voidaan soveltaa perusoikeuskirjaa.
28
Ensinnäkin 6.6.2023 annetun tuomion O. G. (Eurooppalainen pidätysmääräys kolmannen maan kansalaisesta) (C‑700/21, EU:C:2023:444) 43 kohdasta seuraa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan, että vastaajan asema rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa vastaa syytetyn asemaa kyseisen menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaiheessa, vaikka syyte esitetäänkin yksityiskohtaisemmin tässä jälkimmäisessä vaiheessa. Kyseinen tuomioistuin katsoo, että ”syytetyn epäsuotuisa kohtelu”, joka johtuu vaatimuksesta, jonka mukaan sovintosopimuksen, jonka yksi syytetyistä on tehnyt kyseisessä tuomioistuinkäsittelyvaiheessa, tuomioistuimessa hyväksymisen edellytyksenä on kaikkien muiden syytettyjen suostumus, ”ei täytä perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisuusvaatimusta”, koska tällaista vaatimusta ei sovelleta menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa tehtyihin sovintosopimuksiin.
29
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että ”ainoastaan unionin tuomioistuin voi arvioida, kuuluuko Bulgarian oikeudessa säännelty [sovinto]sopimus” perusoikeuskirjan 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin puolustautumisoikeuksiin, ja mikäli näin on, arvioida, rajoittaako NPK:n 384 §:n 3 momentti tällaisen oikeuden tehokkuutta ja onko kyseinen rajoitus ”perusteltu pätevällä syyllä” perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Kyseinen tuomioistuin lisää yhtäältä, että kyseisen 384 §:n 3 momentilla evätään PT:n kaltaiselta syytetyltä oikeus siihen, että tutkitaan aineellisesti sovintosopimus, jonka hän on tehnyt saadakseen lievemmän rangaistuksen, ja toisaalta, että 384 §:n 3 momenttiin perustuvaa tällaisen sopimuksen tekemistä koskevan oikeuden rajoittamista ”ei pitäisi perustella tarpeella suojella muiden syytettyjen etuja”, vaan se olisi hyväksyttävä ainoastaan, ”jos se on tarpeen uhrin etujen suojaamiseksi”.
30
Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii NPK:n 384 §:n 3 momentin yhteensopivuutta direktiivin 2012/13 6 artiklan 1 kohdan kanssa siltä osin kuin kyseisessä kansallisessa säännöksessä ”rajoitetaan direktiivin [2012/13] kyseisen artiklan tehokasta vaikutusta” estämällä syytettyä, joka on käyttänyt ”oikeuttaan saada tutustua koko syytteen tekstiin [mainitun] direktiivin 6 artiklan 3 kohdan nojalla”, tekemästä sovintosopimusta ilman muiden syytettyjen suostumusta. Kyseinen tuomioistuin katsoo, että koska syytetyn on mahdollista saada yksityiskohtaiset tiedot syytteestä vasta rikosoikeudellisen menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaiheessa, NPK:n 384 §:n 3 momentilla syytetty, joka on saanut tällaisia tietoja, tehdään ”riippuvaiseksi muiden syytettyjen ja heidän asianajajiensa suostumuksesta, jotta [sovintosopimus] tutkitaan aineellisesti – – ja voidaan mahdollisesti hyväksyä”. Se päättelee tästä, että nyt käsiteltävässä asiassa tällä säännöksellä evätään PT:ltä ”yksityiskohtaisten tietojen saamista syytteestä koskevan oikeuden, joka hänelle nimenomaisesti myönnetään direktiivin [2012/13] 6 artiklan 3 kohdassa, tehokas vaikutus”.
31
Tässä tilanteessa Sofiyski gradski sad on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan vastaajaa vastaan aloitetun rikosoikeudellisen menettelyn päättävän sopimuksen hyväksyminen edellyttää muiden vastaajien ja heidän asianajajiensa suostumusta, kun menettely on oikeudenkäyntivaiheessa, kun taas tällaista suostumusta ei tarvita, kun menettely on oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa, puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 1 kohdan ja 5 artiklan sekä puitepäätöksen 2008/841 4 artiklan, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 20 artiklan kanssa, mukainen?
2)
Onko kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan vastaajan mahdollisuutta saattaa tekemänsä sopimuksen (jossa hänelle määrätään lievempi rangaistus) sisältö tuomioistuimen käsiteltäväksi, rajoitetaan siten, että vastaajan on saatava muiden vastaajien suostumus, puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 48 artiklan 2 kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan kanssa, mukainen?
3)
Onko kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään tällaisesta rajoituksesta myös sen seurauksena, että vastaajalle annetaan yksityiskohtaiset tiedot syytteestä, direktiivin 2012/13 6 artiklan 3 kohdan, luettuna yhdessä saman artiklan 1 kohdan kanssa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan [ensimmäisen kohdan] ja 52 artiklan 1 kohdan kanssa, mukainen?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja toinen kysymys
32
Ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 1 kohtaa ja 5 artiklaa sekä puitepäätöksen 2008/841 4 artiklaa, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 20 artiklan, 48 artiklan 2 kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jonka mukaan useita syytettyjä vastaan vireille pannussa rikosoikeudellisessa menettelyssä syyttäjän ja yhden syytetyistä välillä kyseisen menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaiheessa tehdyn sovintosopimuksen tuomioistuimessa hyväksymisen edellytyksenä on sellaisten muiden syytettyjen suostumus, jotka eivät ole myöntäneet syyllisyyttään, vaikka tällaista suostumusta ei vaadita, jotta voitaisiin hyväksyä samanlainen sopimus, joka on tehty kyseisen menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa.
33
Puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kyseisen puitepäätöksen 2 ja 3 artiklassa määritellyistä rikoksista voidaan määrätä tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia rikosoikeudellisia seuraamuksia, kun taas kyseisen puitepäätöksen 4 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot erityisesti toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kyseisessä 2 artiklassa tarkoitetuista rikoksista voidaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia, jotka enimmillään ovat vähintään yhdestä kolmeen vuotta vankeutta. Puitepäätöksen 2008/841 3 artiklan 1 kohdan a alakohta sisältää säännöksiä, jotka vastaavat puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan säännöksiä.
34
Puitepäätöksen 2004/757 5 artiklassa ja puitepäätöksen 2008/841 4 artiklassa säädetään lähinnä jäsenvaltioiden mahdollisuudesta toteuttaa erityisissä olosuhteissa tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että ensin mainitun puitepäätöksen 4 artiklassa ja jälkimmäisen puitepäätöksen 3 artiklassa tarkoitettuja rangaistuksia voidaan alentaa ja että tässä viimeksi mainitussa tapauksessa rikoksentekijä voidaan jättää tuomitsematta rangaistukseen.
35
Aluksi on ratkaistava, onko niin – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin väittää –, että sovintosopimuksia koskevalla Bulgarian lainsäädännöllä sovelletaan unionin oikeutta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja onko unionin tuomioistuin näin ollen toimivaltainen tulkitsemaan ensimmäisen ja toisen kysymyksen kohteena olevia perusoikeuskirjan määräyksiä.
36
Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan mukaan sen määräykset koskevat jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta. Mainitun 51 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, ettei perusoikeuskirjan määräyksillä laajenneta perussopimuksissa määriteltyä unionin toimivaltaa.
37
Näissä määräyksissä vahvistetaan unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan unionin oikeusjärjestyksessä taatut perusoikeudet on tarkoitettu sovellettaviksi kaikkiin unionin oikeudessa säänneltyihin tilanteisiin mutta ei muihin tilanteisiin. Näin ollen unionin tuomioistuin voi SEUT 267 artiklaan perustuvaa ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tulkita unionin oikeutta ainoastaan sille annetun toimivallan rajoissa (ks. vastaavasti tuomio 11.7.2024, Hann-Invest ym., C‑554/21, C‑622/21 ja C‑727/21, EU:C:2024:594, 30 ja 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38
Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu käsite unionin oikeuden soveltaminen edellyttää unionin oikeuden toimen ja kyseessä olevan kansallisen toimenpiteen välillä yhteyttä, joka ei perustu pelkästään kyseisten alojen läheisyyteen tai niiden välisiin epäsuoriin vaikutuksiin (ks. vastaavasti tuomio 6.3.2014, Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, 24 kohta ja tuomio 29.7.2024, protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, 42 kohta).
39
Unionin tuomioistuin on jo todennut, ettei unionin perusoikeuksia voitu soveltaa suhteessa kansalliseen säännöstöön sen vuoksi, ettei kyseistä alaa koskevissa unionin oikeuden säännöksissä asetettu jäsenvaltioille mitään erityistä velvoitetta pääasiassa kyseessä olleen tilanteen osalta (ks. vastaavasti tuomio 6.3.2014, Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, 26 kohta ja tuomio 10.7.2014, Julián Hernández ym., C‑198/13, EU:C:2014:2055, 35 kohta).
40
Näiden toteamusten perusteella on tarkasteltava niitä unionin oikeuden toimia, joiden valossa kansallinen tuomioistuin aikoo arvioida pääasiassa kyseessä olevia kansallisen oikeuden säännöksiä.
41
Ensinnäkin puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 1 kohta ja puitepäätöksen 2008/841 3 artikla sisältyvät EU 31 artiklan 1 kohdan, jonka määräykset toistetaan SEUT 83 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, nojalla annettuihin toimiin. Ne sisältävät vähimmäissäännöksiä, jotka koskevat seuraamuksia, joita sovelletaan rikoksiin näiden kahden puitepäätöksen soveltamisalaan kuuluvilla rikollisuuden aloilla, joita ovat huumausainekauppa ja järjestäytynyt rikollisuus.
42
Kuten unionin tuomioistuin on todennut tänään annetun tuomion PT (Syyttäjän ja rikoksentekijän välinen sopimus) (C‑432/22) 39 kohdassa, näiden säännösten soveltaminen edellyttää, että jäsenvaltiot toteuttavat aineellisen rikosoikeuden alaan kuuluvia lainsäädäntötoimia. Sitä vastoin rikosprosessioikeuden alalla, johon sovintosopimuksia koskevat Bulgarian oikeuden säännökset eli NPK:n 384 §:n 3 momentti lähinnä kuuluvat, ei ole annettu EU 31 artiklan tai SEUT 82 artiklan, jossa määritellään unionin toimivalta rikosprosessioikeuden alalla, perusteella mitään unionin lainsäädäntötoimea, joka koskisi tämän tyyppisiä sopimuksia.
43
Tästä seuraa, että tämän tuomion 41 kohdassa tarkoitettujen unionin aineellisen rikosoikeuden säännösten ja pääasiassa kyseessä olevaa sovintosopimusta sääntelevien Bulgarian rikosprosessioikeuden säännösten välinen suhde perustuu pelkästään näiden säännösten läheisyyteen tai niiden välisiin epäsuoriin vaikutuksiin. Näin ollen niiden välillä ei voida katsoa olevan tämän tuomion 38 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua yhteyttä.
44
Toiseksi puitepäätöksen 2004/757 5 artiklassa ja puitepäätöksen 2008/841 4 artiklassa, joiden molempien otsikko on ”Erityiset olosuhteet”, säädetään ainoastaan, että jäsenvaltiot voivat toteuttaa tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kyseisissä puitepäätöksissä tarkoitettuja rangaistuksia voidaan lieventää, jos rikoksentekijä sanoutuu irti rikollisesta toiminnastaan mainittujen puitepäätösten kattamilla aloilla ja antaa hallinto- tai oikeusviranomaisille tietoja, joita nämä eivät olisi muutoin voineet saada ja joiden ansiosta nämä voivat muun muassa tunnistaa tai asettaa syytteeseen muut rikoksentekijät tai saada todisteita. Näissä unionin oikeuden säännöksissä ei täsmennetä niitä yksityiskohtaisia sääntöjä tai edellytyksiä, joita sovelletaan sovintosopimuksen tekemiseen, eikä niissä myöskään velvoiteta jäsenvaltioita antamaan lainsäädäntöä tällä alalla, toisin kuin tämän tuomion 39 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä edellytetään, jotta mainittujen unionin oikeuden säännösten ja sovintosopimusta Bulgarian oikeudessa sääntelevien säännösten välillä voitaisiin katsoa olevan yhteys.
45
Edellä esitetystä seuraa, että NPK:n säännökset, jotka koskevat sovintosopimuksen tekemistä ja hyväksymistä, erityisesti NPK:n 384 §:n 3 momentti, eivät merkitse puitepäätöksen 2004/757 ja puitepäätöksen 2008/841 säännösten soveltamista perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
46
Näin ollen unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen vastaamaan esitettyihin ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen.
Kolmas kysymys
47
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2012/13 6 artiklan 1 ja 3 kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan valossa, tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jonka mukaan useita syytettyjä vastaan vireille pannussa rikosoikeudellisessa menettelyssä syyttäjän ja yhden syytetyistä välillä tehdyn sovintosopimuksen tuomioistuimessa hyväksymisen edellytyksenä on muiden syytettyjen suostumus vain siinä tapauksessa, että tällainen sopimus on tehty kyseisen menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaiheessa.
48
Kuten direktiivin 2012/13 1 artiklasta ilmenee, tässä SEUT 82 artiklan 2 kohdan perusteella annetussa direktiivissä vahvistetaan yhteiset vähimmäisvaatimukset, jotka koskevat rikoksesta epäillyille tai syytetyille tiedottamista heidän oikeuksistaan ja heitä koskevasta syytteestä. Kyseisen direktiivin johdanto-osan 14 ja 41 perustelukappaleesta ilmenee, että tämä direktiivi perustuu erityisesti perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklassa vahvistettuihin oikeuksiin ja sillä pyritään edistämään näitä oikeuksia.
49
Direktiivin 2012/13 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillylle tai syytetylle annetaan viipymättä ja niin yksityiskohtaisina kuin on tarpeen tiedot rikoksesta, josta häntä epäillään tai syytetään. Mainitun 6 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että viimeistään silloin, kun syytteen tosiseikat on saatettu kansallisen toimivaltaisen tuomioistuimen arvioitaviksi, syytteestä annetaan yksityiskohtaiset tiedot, mukaan luettuna rikoksen luonne ja oikeudellinen luokittelu sekä syytetyn osallisuuden luonne.
50
Joka tapauksessa riippumatta siitä, minä ajankohtana syytettä koskevat yksityiskohtaiset tiedot on toimitettu direktiivin 2012/13 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti, syytetylle ja hänen avustajalleen on etenkin kontradiktorista periaatetta ja menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatetta kunnioittaen annettava riittävä aika tutustua näihin tietoihin sekä tilaisuus valmistella puolustus tehokkaasti, esittää mahdolliset huomautuksensa ja tarvittaessa esittää vaatimukset – erityisesti tutkintaa koskevat –, jotka heillä on kansallisen lainsäädännön nojalla oikeus esittää (ks. vastaavasti tuomio 5.6.2018, Kolev ym., C‑612/15, EU:C:2018:392, 96 kohta ja tuomio 21.10.2021, ZX (Syyteasiakirjan oikaiseminen), C‑282/20, EU:C:2021:874, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
51
Yksityiskohtaisten tietojen, mukaan luettuna rikoksen luonne ja oikeudellinen luokittelu, antaminen syytetylle syytteestä hyvissä ajoin niin, että hän voi valmistella tehokkaasti puolustuksensa, on välttämätöntä, jotta kyseinen henkilö voi ymmärtää, mistä teoista häntä syytetään, järjestää puolustuksensa sen mukaisesti ja tarvittaessa kiistää syyllisyytensä pyrkimällä osoittamaan, ettei yksi tai useampi kyseisen rikoksen tunnusmerkistön osatekijä täyty, tai valita tunnustavansa syyllisyytensä vapaaehtoisesti ja täysin tietoisena niistä teoista, joista häntä syytetään, sekä tämän valinnan oikeudellisista seurauksista (ks. analogisesti tuomio 9.11.2023, BK (Rikoksen uudelleenluokittelu), C‑175/22, EU:C:2023:844, 40 kohta).
52
Direktiivin 2012/13 6 artiklan 1 ja 3 kohdassa taatun, tietojen saamista syytteestä riittävän yksityiskohtaisesti ja hyvissä ajoin koskevan oikeuden tehokkuutta ei kuitenkaan aseteta kyseenalaiseksi, jos yhden syytetyistä ja syyttäjän välillä tehdyn sovintosopimuksen tuomioistuimessa hyväksymisen edellytyksenä on muiden syytettyjen, jotka eivät ole tunnustaneet syyllisyyttään, suostumus.
53
Vaikka – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa – vaatimus tällaisesta suostumuksesta rikosoikeudellisen menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaiheessa on seuraus, jonka kansallinen lainsäätäjä on halunnut saada aikaan siitä, että syytetylle annetaan yksityiskohtaisia tietoja häntä vastaan nostetusta syytteestä, on kuitenkin niin, että kun otetaan huomioon vaikutus, joka näillä tällaisen menettelyn oikeudenkäyntiä edeltäneessä vaiheessa annettuja tietoja yksityiskohtaisemmilla tiedoilla voi olla syytettyjen, jotka eivät ole tunnustaneet syyllisyyttään, oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteen ja puolustautumisoikeuksiin, ei kuitenkaan ole osoitettu, että tällainen suostumusta koskeva vaatimus vaikuttaisi siihen tai estäisi sen, että kyseinen syytetty käyttää direktiivin 2012/13 6 artiklan 1 ja 3 kohdassa, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan valossa, taattuja oikeuksia.
54
Edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2012/13 6 artiklan 1 ja 3 kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan valossa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jonka mukaan useita syytettyjä vastaan vireille pannussa rikosoikeudellisessa menettelyssä syyttäjän ja yhden syytetyistä välillä tehdyn sovintosopimuksen tuomioistuimessa hyväksymisen edellytyksenä on muiden syytettyjen suostumus vain siinä tapauksessa, että tällainen sopimus on tehty kyseisen menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaiheessa.
Oikeudenkäyntikulut
55
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU 6 artiklan 1 ja 3 kohtaa, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan valossa,
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jonka mukaan useita syytettyjä vastaan vireille pannussa rikosoikeudellisessa menettelyssä syyttäjän ja yhden syytetyistä välillä tehdyn sovintosopimuksen tuomioistuimessa hyväksymisen edellytyksenä on muiden syytettyjen suostumus vain siinä tapauksessa, että tällainen sopimus on tehty kyseisen menettelyn tuomioistuinkäsittelyvaiheessa.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.