62024CC0045
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
RIMVYDAS NORKUS
19 päivänä kesäkuuta 2025 (
1
)
Asia C‑45/24
Verein für Konsumenteninformation
vastaan
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
(Ennakkoratkaisupyyntö – Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta))
Ennakkoratkaisupyyntö – Lentoliikenne – Asetus (EY) N:o 261/2004 – 8 artiklan 1 kohta – Lipun hinnan palauttaminen lennon peruuntuessa – Matkustajan ja lentoliikenteen harjoittajan välillä välittäjänä toimineen henkilön lippua ostettaessa perimä palkkio – Soveltamisalaan kuulumisen edellytykset – Palkkion määrän vahvistaminen väitetysti lentoliikenteen harjoittajan tietämättä – Todistustaakka
I Johdanto
1.
Tämä Oberster Gerichtshofin (ylin tuomioistuin, Itävalta) SEUT 267 artiklan nojalla esittämä ennakkoratkaisupyyntö koskee matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 (
2
) ja erityisesti sen 8 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkintaa.
2.
Pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat itävaltalainen kuluttajansuojajärjestö Verein für Konsumenteninformation (jäljempänä VKI) ja lentoyhtiö Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (jäljempänä KLM) ja joka koskee matkustajien, jotka olivat varanneet lentolippunsa verkkomatkatoimisto Opodon internetsivustolta ja joiden lento peruutettiin, tälle maksaman välityspalkkion palauttamista. Matkustajat ovat luovuttaneet mahdolliset oikeutensa kyseisen 95,14 euron suuruisen välityspalkkion palauttamiseen VKI:lle, joka vaatii kanteessaan KLM:ää maksamaan sen korkoineen asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla. KLM katsoo, ettei kanne ole perusteltu, ja väittää, ettei sen ja Opodon välillä ole minkäänlaista sopimusta kyseisestä välityspalkkiosta eikä KLM ole hyväksynyt sen vahvistamista.
3.
Unionin tuomioistuimella on käsiteltävässä asiassa tilaisuus täsmentää oikeuskäytäntöään, joka koskee lentoliikenteen harjoittajan velvollisuutta korvata matkustajalle palkkio, jonka tämä on maksanut välittäjänä toimineelle kolmannelle osapuolelle ostaessaan lentolippua. Sen on erityisesti syytä selventää edellytyksiä, jotka välittäjän ja lentoliikenteen harjoittajan välisen suhteen on täytettävä, jotta asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla suoraan lentoliikenteen harjoittajaa vastaan nostettu kanne olisi perusteltu. Osoitan jäljempänä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön tukeutuen, että ratkaisevaa on, että lentoliikenteen harjoittaja on ainakin implisiittisesti hyväksynyt välittäjän toiminnan. Selitän myös, miksi unionin tuomioistuimen noudattamalla ratkaisulla suojataan parhaiten matkustajien oikeuksia unohtamatta kuitenkaan lentoliikenteen harjoittajien etuja.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
4.
Asetuksen N:o 261/2004 johdanto-osan 1, 13 ja 22 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Lentoliikenteen alalla toteutettavalla yhteisön toiminnalla olisi pyrittävä muun muassa varmistamaan matkustajien suojelun korkea taso. Lisäksi olisi otettava kaikilta osin huomioon kuluttajansuojelun yleiset vaatimukset.
– –
(13)
Matkustajilla, joiden lennot peruutetaan, olisi oltava mahdollisuus joko saada lippujen hinta takaisin tai saada uudelleenreititys tyydyttävissä olosuhteissa, ja heistä olisi huolehdittava asianmukaisesti heidän odottaessaan myöhempää lentoa.
– –
(22)
Jäsenvaltioiden olisi varmistettava ja valvottava, että niiden lentoliikenteen harjoittajat noudattavat yleisesti tämän asetuksen säännöksiä, ja nimettävä asianmukainen elin tätä valvontatehtävää suorittamaan. Valvonta ei saisi vaikuttaa matkustajien ja lentoliikenteen harjoittajien oikeuteen turvautua kansallisen lainsäädännön menettelyjen mukaisesti tuomioistuinmenettelyyn.”
5.
Kyseisen asetuksen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
f)
’lipulla’ matkustamiseen oikeuttavaa voimassa olevaa asiakirjaa tai vastaavaa paperittomassa muodossa, myös sähköisessä muodossa, olevaa asiakirjaa, jonka lentoliikenteen harjoittaja tai sen valtuuttama edustaja on kirjoittanut tai hyväksynyt;
g)
’varauksella’ sitä, että matkustajalla on lippu tai muu todiste, joka osoittaa, että lentoliikenteen harjoittaja tai matkanjärjestäjä on hyväksynyt ja rekisteröinyt kyseisen varauksen;
– –”
6.
Kyseisen asetuksen 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Peruuttaminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos lento peruutetaan:
a)
lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on tarjottava matkustajalle apua 8 artiklan mukaisesti; ja
– –”
7.
Kyseisen asetuksen 8 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeus palauttamiseen tai uudelleenreititykseen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos tähän artiklaan viitataan, matkustajalle on annettava mahdollisuus valita jokin seuraavista vaihtoehdoista:
a)
–
lipusta maksetun hinnan palauttaminen kokonaisuudessaan seitsemän päivän kuluessa 7 artiklan 3 kohdassa esitetyllä tavalla kultakin matkan osalta, joka jää tekemättä, sekä jo tehdyiltä osilta matkaa, jos lennosta ei ole enää matkustajan alkuperäisen matkasuunnitelman kannalta hyötyä, sekä tarvittaessa:
–
paluulento, joka lähtee mahdollisimman pian ensimmäiseen lähtöpaikkaan;
b)
matkan uudelleenreititys siten, että matkustaja pääsee vastaavilla kuljetusehdoilla mahdollisimman pian lopulliseen määräpaikkaansa; tai
c)
matkan uudelleenreititys siten, että matkustaja pääsee vastaavilla kuljetusehdoilla lopulliseen määräpaikkaansa hänelle sopivana myöhempänä ajankohtana edellyttäen, että paikkoja on saatavilla.”
8.
Asetuksen N:o 261/2004 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Takautumisoikeus”, säädetään seuraavaa:
”Jos lennosta vastaava lentoliikenteen harjoittaja maksaa korvauksen tai täyttää muut tämän asetuksen mukaiset velvollisuutensa, tämän asetuksen säännöksiä ei voida tulkita siten, että ne rajoittaisivat sen oikeutta hakea sovellettavan lainsäädännön nojalla korvausta muulta henkilöltä, kolmannet osapuolet mukaan luettuina. Tämä asetus ei lisäksi millään tavoin rajoita lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan oikeutta hakea korvausta matkanjärjestäjältä tai muulta henkilöltä, jonka kanssa lennosta vastaavalla lentoliikenteen harjoittajalla on sopimus. Vastaavasti tämän asetuksen säännöksiä ei voida tulkita siten, että ne rajoittaisivat matkanjärjestäjän tai kolmannen osapuolen, muun kuin matkustajan, jonka kanssa lennosta vastaavalla lentoliikenteen harjoittajalla on sopimus, oikeutta hakea sovellettavan lainsäädännön nojalla korvausta lennosta vastaavalta lentoliikenteen harjoittajalta.”
III Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
9.
Kyseisillä matkustajilla oli Opodon varausportaalin kautta varatut lentoliput KLM:n suorittamille lennoille. Opodo on Kansainvälisen ilmakuljetusliiton (jäljempänä IATA) sertifioima matkatoimisto, ja sillä on oikeus kirjoittaa lentolippuja KLM:n puolesta. Matkustajat olivat maksaneet Opodolle yhteensä 2053,48 euroa. Koska lennot peruutettiin, he saivat takaisin lipuista maksettuna hintana 1958,34 euroa. Edellä mainittujen määrien erotus, 95,14 euroa, muodostuu Opodon perimästä välityspalkkiosta, jota ei maksettu takaisin.
10.
Pääasiassa kyseessä olevien lentolippujen ostoajankohtana KLM oli tehnyt yhteistyötä Opodon kanssa jo ainakin vuosikymmenen ajan, ja yritysten välillä oli voimassa ns. Global Incentive ‑sopimus, jonka mukaan Opodo sai tiettyjä palkkioita, jos se myi määrätyn määrän KLM:n lentolippuja. IATA:n sopimuksissa ja Incentive-sopimuksissa ei kuitenkaan määrätty, voiko Opodo periä matkustajilta välityspalkkion, eikä siis myöskään kyseisen palkkion määrää. Näin ollen KLM väittää käsiteltävässä asiassa, ettei se ollut tietoinen Opodon matkustajilta perimän välityspalkkion määrästä.
11.
VKI, jolle matkustajat ovat luovuttaneet lentolipuista maksetun hinnan palauttamista koskevat oikeutensa, nosti kanteen, jossa se vaati näiden 95,14 euron palauttamista korkoineen. Ensimmäisen asteen tuomioistuin hyväksyi VKI:n vaatimuksen, mutta toisen asteen tuomioistuin hylkäsi sen. Näin ollen VKI teki asiassa Revision-valituksen Oberster Gerichtshofiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
12.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että unionin tuomioistuin on jo tarkastellut matkustajilla olevan palautusoikeuden laajuutta 12.9.2018 antamassaan tuomiossa Harms (C‑601/17, EU:C:2018:702; jäljempänä tuomio Harms), jossa se katsoi, että välityspalkkio sisältyy hintaan, joka matkustajalle on palautettava asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan nojalla, paitsi jos tämä palkkio on vahvistettu lentoliikenteen harjoittajan tietämättä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan unionin tuomioistuimen vahvistama poikkeus, joka perustuu siihen, onko lentoliikenteen harjoittaja tiennyt välityspalkkiosta vai ei, on kuitenkin tulkinnanvarainen. Näin ollen on syytä selvittää yhtäältä, miten konkreettisesti lentoliikenteen harjoittajan on täytynyt olla tietoinen palkkion olemassaolosta ja mahdollisesti myös sen määrästä, ja toisaalta, kenellä on todistustaakka tämän osoittamisesta.
13.
Vaikka kansalliset tuomioistuimet ovat soveltaneeet tuomioon Harms perustuvaa oikeuskäytäntöä eri tavoin, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei lentoliikenteen harjoittaja voi väittää, ettei se ole tiennyt palkkion tarkkaa määrää, ellei se ole epätavallisen suuri, mikä lentoliikenteen harjoittajan on näytettävä toteen. Tältä osin lentoliikenteen harjoittajan on pidettävä lähtökohtana sitä, että edustaja toimii tavallisesti vain välityspalkkiota vastaan.
14.
Tässä tilanteessa Oberster Gerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [asetusta N:o 261/2004] ja etenkin sen 8 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että lipun hinta, jota on käytettävä sen määrän määrittämiseen, joka lentoliikenteen harjoittajan on palautettava matkustajalle lennon peruuttamisen seurauksena, sisältää myös kyseisen matkustajan maksaman summan ja lentoliikenteen harjoittajan saaman summan välisen erotuksen, joka vastaa kahden viimeksi mainitun välillä välittäjänä toimineen tahon perimää palkkiota, jos liikenteenharjoittaja tosin tietää, että kyseinen taho perii säännöllisesti palkkion (välityspalkkio), mutta se ei tiedä palkkion suuruutta asianomaisessa tapauksessa?
2)
Onko todistustaakka lentoliikenteen harjoittajalta edellytettävän tietämyksen osalta palautusta vaativalla matkustajalla, vai onko lentoliikenteen harjoittajan näytettävä toteen, ettei sillä ollut tarvittavaa tietoa palkkiosta?”
IV Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
15.
Ennakkoratkaisupyyntö, joka on päivätty 23.11.2023, saapui samana päivänä unionin tuomioistuimen kirjaamoon.
16.
Pääasian asianosaiset ja Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa mainitussa määräajassa.
17.
Unionin tuomioistuin päätti työjärjestyksensä 76 artiklan 2 kohdan mukaisesti, ettei asianosaisten kuulemiseksi pidetä istuntoa.
V Asian tarkastelu
A
Alustavat huomautukset
18.
Lentoyhtiöiden velvollisuus palauttaa lipusta maksettu hinta on yksi matkustajalentoliikenteen alan keskeisistä oikeuskysymyksistä. Kysymys lentovarauksesta kolmannelle osapuolelle maksetun palkkion palauttamisesta on sitä vastoin saanut osakseen paljon vähemmän huomiota. Matkatoimistojen tai verkkoportaalien kaltaisilla palveluntarjoajilla on kuitenkin yhä suurempi merkitys nopeasti laajentuvalla lentoliikenteen alalla. Ala kehittyy jatkuvasti matkailumarkkinoiden vapautumisen, halpalentoyhtiöiden kasvun ja teknologian kehityksen takia. Näiden muutosten seurauksena kuluttajien ja lentoyhtiöiden välinen asiointi on yhä useammin epäsuoraa ja siihen osallistuvat myös välityspalvelujen tarjoajat. Tästä syntyy kolmenvälinen suhde, josta nousee esiin useita oikeuskysymyksiä tilanteessa, jossa lento peruutetaan. (
3
)
19.
Vaikka asetuksessa N:o 261/2004 säädetään nimenomaisesti lentolipusta maksetun hinnan palauttamisesta 8 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, nojalla (”lipusta maksetun hinnan palauttaminen”), (
4
) kysymys siitä, sisältyykö tähän hintaan myös matkustajan välittäjälle maksama välityspalkkio, oli pitkään vailla vastausta. Tilanne muuttui, kun unionin tuomioistuin antoi tuomion Harms, jossa se totesi lentoliikenteen harjoittajan olevan velvollinen palauttamaan tämän tyyppisen palkkion määrän. Se perusteli tätä velvollisuutta lähinnä sillä, että välittäjän matkustajalta perimää palkkiota on pidettävä lentolipusta maksetun hinnan ”osana”. (
5
) Tämä on vakuuttava tulkinta varsinkin, kun lipunvarauksen tekemistä välittäjältä on pidettävä osana yhtä ja samaa ostotapahtumaa, jossa välityspalkkion maksaminen on lipun ostamisen välttämätön edellytys.
20.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin asettanut tämän oikeusvaikutuksen edellytykseksi sen, että tällaisen lipun eri osatekijät – myös sen hinta – ovat lentoliikenteen harjoittajan ”hyväksymiä”, sillä niitä ei voida ”vahvistaa sen tietämättä”. (
6
)
21.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, useat kansalliset tuomioistuimet näyttävät ymmärtäneen tämän edellytyksen siten, että sillä tarkoitetaan tiettyä subjektiivista seikkaa eli sitä, että lentoliikenteen harjoittaja on ”tietoinen” välittäjän kaupallisesta toiminnasta ja erityisesti siitä, että tämä perii palkkion suorittamistaan palveluista. Oikeudelliselta kannalta tarkasteltuna kyse on edellytyksestä, joka koskee nimenomaan lentoliikenteen harjoittajan ja sen ”valtuuttaman edustajan” välistä suhdetta, johon viitataan asetuksen N:o 261/2004 2 artiklan f alakohdassa.
22.
Kansallisen tuomioistuimen esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskevat nimenomaan tätä näkökohtaa, sillä niillä halutaan selvittää ensinnäkin, onko lentoliikenteen harjoittajan oltava tietoinen välityspalkkion tarkasta määrästä, ja toiseksi, kenellä on todistustaakka tämän tietoisuuden osoittamisesta. Tutkin nämä kysymykset tässä järjestyksessä.
B
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
23.
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa lähinnä selvittää, sisältyykö välittäjän perimä välityspalkkio lipun hintaan, jonka lentoliikenteen harjoittaja on velvollinen palauttamaan matkustajalle, jos tämä liikenteenharjoittaja tietää, että välittäjä perii yleensä palkkion palvelusuorituksistaan, mutta se ei tiedä tämän palkkion tarkkaa määrää kyseisessä yksittäistapauksessa.
1. Unionin tuomioistuimen tuomiossa Harms vahvistama subjektiivinen kriteeri
24.
Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuimelta joitakin täsmennyksiä tuomioon Harms, kun kyse on siitä, miten tietoinen lentoliikenteen harjoittajan on oltava välittäjän perimän palkkion määrästä, jotta kyseistä palkkiota voitaisiin pitää osana palautuskelpoista lipun hintaa. Kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa edellä alustavissa huomautuksissa mainitsemaani subjektiiviseen seikkaan, jota unionin tuomioistuin on pitänyt olennaisena edellytyksenä sille, että lentoliikenteen harjoittaja voidaan velvoittaa palauttamaan palkkio osana lipun hintaa, vaikka palkkio on todellisuudessa vastike kolmannen osapuolen suorittamasta palvelusta.
25.
Aluksi on mielestäni syytä huomata, että – kuten tuomiosta Harms ilmenee – kyseinen velvoite riippuu ennen muuta lentoliikenteen harjoittajan tahdosta, sillä unionin tuomioistuimen mukaan sen on oltava ”hyväksynyt” lipun eri osatekijät, välityspalkkio mukaan luettuna. (
7
) Tämä tulkinta perustuu asetuksen N:o 261/2004 2 artiklan f alakohdassa olevaan ”lipun” määritelmään, jonka mukaan lipulla tarkoitetaan matkustamiseen oikeuttavaa voimassa olevaa asiakirjaa, jonka ”lentoliikenteen harjoittaja” tai sen valtuuttama edustaja on paitsi kirjoittanut myös ”hyväksynyt”. Tästä unionin tuomioistuin päättelee, että kyseinen liikenteenharjoittajan hyväksyntä kattaa lipun hinnan erilaisia osatekijöitä. Unionin tuomioistuin katsoo näin ollen, että se, että lentoliikenteen harjoittaja ottaa vastatakseen kustannuksista, on oikeutettua, kun tämä on tehnyt tietoisen ja perustellun päätöksen, jolla vahvistetaan kyseessä olevan osatekijän sisältyminen lipun hintaan. Tätä käsite ”hyväksyminen” joka tapauksessa tarkoittaa semanttiselta kannalta tarkasteltuna. (
8
) Tuomiossa Harms se, että kyseistä osatekijää ei ole vahvistettu lentoliikenteen harjoittajan tietämättä, kuitenkin rinnastetaan ”hyväksymiseen”, joten se, että liikenteenharjoittaja on tietoinen välittäjän vahvistamasta välityspalkkiosta, riittää sen toteamiseen, että liikenteenharjoittaja on myös hyväksynyt sen.
26.
Tuomio Harms perustuu lähinnä periaatteeseen, jonka mukaan lentoliikenteen harjoittajan on palautettava välityspalkkio, jos se on tietoisesti siirtänyt tehtäviään kolmannen osapuolen hoidettavaksi. Kun siis unionin tuomioistuin lausuu, ettei lipun hinnan eri osatekijöitä voida määrittää liikenteenharjoittajan ”tietämättä”, tämä lausuma on ymmärrettävä siten, ettei liikenteenharjoittaja voi olla velvollinen palauttamaan välityspalkkiota, josta se ei ole tiennyt ja johon se ei siten ole suostunut.
27.
Unionin tuomioistuimen tulkinnan mukaan (
9
) on lisäksi niin, että välittäjän perimää välityspalkkiota, jonka lentoliikenteen harjoittaja on ”hyväksynyt”, pidetään tuomiossa Mennens tarkoitetulla tavalla ”pakollisena”, (
10
) ja liikenteenharjoittajan on palautettava se. Se, että lippu on mahdollista ostaa myös ilman välittäjän palvelua ja siten voidaan välttyä maksamasta välityspalkkiota, ei mielestäni millään tavoin poista kyseisen hinnan osatekijän pakollisuutta. Ymmärrän nimittäin tämän matkustajan maksaman välityspalkkion pakollisuuden siten, että se on välttämätön osa lipun hintaa, jos matkustaja käyttää välittäjää, joka on kyseisen lentoliikenteen harjoittajan ”valtuuttama edustaja”. Myöskään se, että matkustaja hyväksyy välittäjän yleiset myyntiehdot voidakseen ostaa lipun ja suostuu maksamaan välityspalkkion, ei vaikuta tämän palkkion pakollisuuteen. Toisin kuin välittäjän tarjoamia valinnaisia lisäpalveluja, kuten matkavakuutusta, välityspalkkiota ei nimittäin voida sulkea pois ostoprosessin aikana. Sitä ei näin ollen voida pitää asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetusta lipun hinnasta erotettavissa olevana osana.
28.
Tämä johtaa kysymykseen siitä, miten voidaan näyttää toteen, että lentoliikenteen harjoittaja on tiennyt, että välittäjä perii välityspalkkioita harjoittaessaan liiketoimintaansa. Tämä seikka on erityisen merkityksellinen, sillä unionin tuomioistuin myöntää itse tuomiossa Harms, että voi olla tilanteita, joissa lentoliikenteen harjoittaja ei ole tietoinen välittäjien kaupallisista menettelyistä. Vain tällaisissa tilanteissa voidaan katsoa, ettei matkustajalla ole oikeutta vaatia lentoliikenteen harjoittajaa palauttamaan välityspalkkiota.
29.
Useat argumentit puoltavat sitä, että tämä subjektiivinen seikka on käsitettävä laajemmin niin, että lentoliikenteen harjoittajan ja välittäjän välinen pysyvä suhde riittää lähtökohtaisesti osoittamaan, että liikenteenharjoittaja on tiennyt välityspalkkion perimisestä ja näin ollen myös implisiittisesti suostunut siihen. Ensinnäkin asetuksen N:o 261/2004 2 artiklan f alakohdassa olevasta lipun käsitteen määritelmästä ilmenee, että kyseessä on asiakirja, jonka vain joko lentoliikenteen harjoittaja tai sen valtuuttama edustaja on voinut kirjoittaa tai hyväksyä. Koska kaikkia lentolippuja myyviä välittäjiä pidetään lentoliikenteen harjoittajan valtuuttamina edustajina, on oikeutettua olettaa, että kyse on tuomiossa Harms tarkoitetusta tietämisestä ja ”hyväksymisestä”, (
11
) joka perustuu suostumukseen siihen, että tämä edustaja kirjoittaa liput. Mielestäni olisi nimittäin intuition vastaista katsoa, että lentoliikenteen harjoittaja voisi hyväksyä lipun myynnin ja suostua siihen antamatta samalla suostumustaan valtuutetun edustajansa kaupalliseen menettelyyn periä välityspalkkio. Tällainen lähestymistapa merkitsisi, että liikenteenharjoittaja voisi ikään kuin ”poimia pullasta rusinat” (cherry picking), kun se voisi yhdessä ja samassa liikesuhteessa valtuutettuun edustajaansa valintansa mukaan pitää sen, mistä on sille kaupallista hyötyä, ja hylätä sen, mikä ei sille sovi. On myös välttämätöntä, että säilytetään matkustajan luottamus lipunostoprosessin sääntöjenmukaisuuteen etenkin, kun matkustajan ei voida olettaa olevan tietoinen edustajan ja lentoliikenteen harjoittajan välisen liikesuhteen luonteesta. (
12
) Ei olisi myöskään kohtuullista vaatia matkustajaa ottamaan sitä selville. Silloin, kun lippu ostetaan välittäjältä, on perusteltua olettaa, että lentoliikenteen harjoittaja on hyväksynyt lipun hinnan eri osatekijät ja että se on näin ollen joka tapauksessa tietoinen niistä.
30.
On nimittäin pidettävä mielessä, että lentoliikenteen harjoittaja voi vapaasti järjestää suhteensa välittäjään niin, että se pystyy kieltämään tietyt kaupalliset menettelyt. Silloin, kun lentoliikenteen harjoittaja turvautuu välittäjäverkostoon oman etunsa edistämiseksi – tekipä se sen sitten laajentaakseen asiakaskuntaansa tai vähentääkseen lipunmyynnin hallinnollisia kuluja –, voidaan yleisesti olettaa, että se on tietoinen välittäjien kaupallisista menettelyistä ja että se on siten ”hyväksynyt” välityspalkkion perimisen asetuksen N:o 261/2004 2 artiklan f alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Tällaisessa tapauksessa on perusteltua päätellä, ettei lentoliikenteen harjoittaja ole nimenomaisesti kieltänyt välittäjää perimästä välityspalkkiota.
31.
Samoin silloin, kun lentoliikenteen harjoittaja päättää ryhtyä yhteistyöhön kaupallisen lipunmyyntiedustajan kanssa, on perusteltua olettaa, että kyseinen liikenteenharjoittaja haluaa oman etunsa edistämiseksi hyödyntää tämän tarjoamia markkinointimahdollisuuksia. Vaikka siis välittäjän kanssa ei olisikaan tehty nimenomaista sopimusta, suostumalla siihen, että sen asetuksen N:o 261/2004 2 artiklan f alakohdassa tarkoitettu valtuutettu edustaja kirjoittaa liput, kyseinen liikenteenharjoittaja antaa hyväksyntänsä sille, että tämä välittäjä perii asiakkailtaan palkkion. Jos sitä vastoin sama lentoliikenteen harjoittaja haluaa estää kolmatta osapuolta perimästä tällaista palkkiota syistä, jotka liittyvät esimerkiksi sen maineeseen tai liiketoimintapolitiikkaan, sen on oltava ryhtymättä liikesuhteeseen kyseisen kolmannen osapuolen kanssa tai irtauduttava tästä suhteesta.
32.
Lentoliikenteen harjoittaja siis vapautuu vastuustaan ainoastaan siinä poikkeustapauksessa, että välittäjä on toiminut oma-aloitteisesti ilman, että kyseinen liikenteenharjoittaja on mitenkään osallistunut tähän toimintaan, hyväksynyt sitä tai ollut siitä tietoinen. Tämä koskee myös sitä komission kirjallisissa huomautuksissa mainittua tilannetta, jossa välittäjä tarjoaa verkkosivujen haravointipalvelua (”screen scraping”), (
13
) jolloin sen liiketoimintamalli perustuu tietojen automaattiseen keräämiseen lentoliikenteen harjoittajien internetsivustoilta ilman näiden suostumusta. Tällaisissa olosuhteissa palkkiota, jonka välittäjä perii välityspalveluistaan, ei voida pitää lentoliikenteen harjoittajan ”hyväksymänä” oikeuskäytännössä tarkoitetussa merkityksessä.
33.
Tältä kannalta tarkasteltuna unionin tuomioistuimen asettama hyväksymistä koskeva edellytys vaikuttaa hyödylliseltä indikaattorilta määritettäessä sitä, onko lentoliikenteen harjoittajan ja välittäjän välillä riittävä yhteys. Se on myös melko selkeä kriteeri, jota voidaan käyttää näiden välisen suhteen oikeudellisesta luonteesta riippumatta. Koska nimittäin lentoliikenteen harjoittaja voi vapaasti ryhtyä liikesuhteeseen valitsemansa välittäjän kanssa, kyseinen liikenteenharjoittaja ei voi vedota väitettyyn tietämättömyyteensä tai passiivisuuteensa välttääkseen vastuunsa palauttaa matkustajalle välityspalkkio, jonka matkustaja on maksanut välittäjälle. Ratkaisevaa on joka tapauksessa se, että kyseinen liikenteenharjoittaja on tiennyt kaupallisen kumppaninsa liiketoimintatavasta, mikä merkitsee kyseisen toimintatavan nimenomaista tai hiljaista hyväksymistä.
34.
Lisäksi on muistutettava, kuten unionin tuomioistuin antoi ymmärtää tuomiossa Harms, että hyväksymistä koskevan kriteerin soveltaminen on sellainen keino, jolla voidaan saavuttaa asetuksen N:o 261/2004 tavoitteet eli matkustajien suojelun korkea taso ja matkustajien etujen ja lentoliikenteen harjoittajien etujen välisen tasapainon takaaminen. (
14
) Tämä päätelmä on sitäkin ilmeisempi, kun otetaan huomioon seuraavat sen käytännön soveltamiseen liittyvät näkökohdat.
35.
Matkustajan mahdollisuudessa vaatia välityspalkkion palauttamista vetoamalla oikeuteen saada lipun hinta palautetuksi unionin oikeudessa vahvistetulla perusteella on otettu huomioon kuluttajansuojaan liittyvät intressit, (
15
) koska tällaisessa tapauksessa matkustajalla on vastassaan yksi ainoa velallinen. Muutoin matkustaja joutuisi nostamaan kanteen sekä lipun hinnasta lentoliikenteen harjoittajaa vastaan että välityspalkkiosta välittäjää vastaan. Tällaisesta ratkaisusta aiheutuisi matkustajalle paitsi lisäkuluja myös huomattava riski, sillä lentoliikenteen harjoittajan ja välittäjän välinen oikeussuhde voi olla järjestetty monella eri tavalla sopimuksesta ja kyseisen jäsenvaltion oikeusjärjestyksestä riippuen. Sillä, että myönnetään unionin oikeuteen eli asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohtaan, luettuna yhdessä 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, perustuva yhtenäinen oikeus saada lipun hinta palautetuksi, (
16
) parannetaan siten merkittävästi matkustajien oikeusasemaa.
36.
Kun käytetään tuomiossa Harms vahvistetun kaltaista unionin oikeudessa määriteltyä ja yhtenäisesti sovellettavaa kriteeriä, kaikenlainen keskustelu välittäjälle maksetun palkkion täsmällisestä luonteesta menettää mielestäni merkityksensä. KLM:n tältä osin esittämät huomautukset osoittavat selvästi, että kyseisen palkkion terminologinen luokittelu ja taloudellinen jakautuminen vaihtelevat oikeussuhteittain ja toisinaan myös yhden ja saman oikeussuhteen sisällä sen mukaan, minkälaisia sopimusehtoja osapuolten välillä sovelletaan. (
17
) Oikeusvarmuus vaarantuisi, jos lentoliikenteen harjoittajan ja kolmannen osapuolen välinen suhde olisi joka kerta tutkittava taloudelliselta ja oikeudelliselta kannalta sen määrittämiseksi, mitkä hinnan osat lentoliikenteen harjoittajan on palautettava. Tämän vuoksi on tarpeen määrittää hyväksymistä koskevan kriteerin kaltainen, mahdollisimman helppokäyttöinen kriteeri, jota sovelletaan kansallisesta oikeudesta riippumatta.
37.
Tuomioon Harms perustuvassa oikeuskäytännössä vahvistetulla subjektiivisella kriteerillä pyritään jossain määrin rajoittamaan lentoliikenteen harjoittajan vastuuta, jotta voitaisiin ottaa huomioon myös sen edut. Kuten edellä tässä ratkaisuehdotuksessa jo totesin, lentoliikenteen harjoittaja on vastuussa edustajiensa liiketoimintatavoista vain, jos se on – vaikka vain hiljaisestikin – hyväksynyt ne, (
18
) mikä on näytettävä toteen todistustaakan jakautumista koskevien sääntöjen mukaisesti, ja näitä sääntöjä tarkastellaan jäljempänä toisen ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä. Kyseisellä kriteerillä siis estetään kaikenlainen lentoliikenteen harjoittajan vastuun perusteeton laajentaminen olosuhteisiin, joihin tämä ei ole voinut itse vaikuttaa.
38.
Lisäksi on huomautettava, ettei lentoliikenteen harjoittajalle aiheudu minkäänlaista haittaa siitä, että se ottaa kantaakseen vastuun, joka johtuu sen liikesuhteesta välittäjään, koska sillä on aina mahdollisuus nostaa takautumiskanne välittäjää vastaan. Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Airhelp, että lentoliikenteen harjoittajan asetuksen N:o 261/2004 mukaisesti suorittamat velvollisuudet eivät estä sitä vaatimasta korvausta sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti kaikilta sellaisilta henkilöiltä, joista kyseisen lentoliikenteen harjoittajan velvollisuuksien laiminlyönti johtuu, kolmannet osapuolet mukaan luettuina, kuten asetuksen 13 artiklassa säädetään. Unionin tuomioistuin katsoi, että kyseisen asetuksen mukaan tämä oikeus vaatia korvausta ei edellytä kyseisen lentoliikenteen harjoittajan ja välittäjän, jota lentomatkustaja käytti varatakseen lentonsa, välisen sopimuksen olemassaoloa. (
19
)
39.
Vaikka edellä mainittu tuomio koskee ainoastaan tiettyä tapausta eli sitä, että välittäjä laiminlyö lentoliikenteen harjoittajalle kuuluvaa velvoitetta, katson, että asetuksen N:o 261/2004 13 artiklaa on tulkittava siten, että se koskee myös muita kansallisessa oikeudessa säädettyjä korvauksia, takautumisvaatimukset mukaan luettuina. (
20
) Tältä kannalta tarkasteltuna kyseisessä säännöksessä nähdäkseni vahvistetaan periaate, jonka mukaan kansallisella oikeudella täydennetään tätä asetusta tasapainon säilyttämiseksi mainittujen osapuolten etujen välillä.
2. Vaatimus siitä, että lentoliikenteen harjoittaja tietää välittäjälle maksetun palkkion tarkan määrän
40.
Näiden seikkojen valossa on tutkittava ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä asiakysymys, joka koskee sitä, onko asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun palautuksen kannalta tarpeellista, että lentoliikenteen harjoittaja tietää tarkasti välittäjän perimän palkkion määrän. Kuten jäljempänä selitän, liian tiukkojen vaatimusten asettamisesta tälle subjektiiviselle seikalle aiheutuisi mielestäni useita ongelmia.
41.
Ensinnäkin vaikuttaa siltä, että kun unionin tuomioistuin asetti tuomion Harms 20 kohdassa varauman ”jollei tätä palkkiota ole vahvistettu mainitun lentoliikenteen harjoittajan tietämättä”, se tarkoitti painottaa pelkästään palkkion vahvistamista, josta lentoliikenteen harjoittajan on oltava tietämätön voidakseen vapautua palkkion palauttamisesta, edellyttämättä sitä, että kyseinen liikenteenharjoittaja on tietämätön kyseisen palkkion määrästä. Tämä on mielestäni johdonmukaista, sillä koska lentoliikenteen harjoittaja on yleisesti tietoinen välityspalkkion perimisestä, se voi ottaa palkkion tarkan määrän selville valtuuttamaltaan edustajalta. Jos sitä vastoin välityspalkkion palauttamisen edellytykseksi asetettaisiin esimerkiksi se, että liikenteenharjoittaja on tietoinen palkkion määrästä, matkustajille ei voitaisi taata riittävää ennakoitavuutta ja matkustajien luottamus lipunostoprosessiin saattaisi vaarantua.
42.
Toiseksi on niin, että jos lipun hinnan palauttaminen matkustajalle edellyttäisi sitä, että lentoliikenteen harjoittaja on tietoinen välittäjän perimän palkkion tarkasta määrästä, kyseinen liikenteenharjoittaja voisi yrittää vilpillisesti kiertää asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn palauttamisvelvollisuuden olemalla ottamatta selville tätä määrää. Se voisi myös väittää, ettei se ole ollut tietoinen välittäjän kaupallisista menettelyistä eikä etenkään välityspalkkion perimisestä, mikä nostaisi esiin vaikeita näyttökysymyksiä kansallisissa tuomioistuimissa. Mahdollisen riita-asian käsittelyssä heräisi kysymys näiden väitteiden paikkansapitävyydestä, vaikka on nähdäkseni täysin oikeutettua vaatia lentoyhtiötä ottamaan riittävän yksityiskohtaisesti selvää liikekumppaniensa kaupallisista menettelyistä. Tätä seikkaa, jolla on käytännön merkitystä, käsitellään jäljempänä toisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelun yhteydessä.
43.
Jos siis lentoliikenteen harjoittaja on tietoinen välittäjän menettelyistä – ja mahdollisesti jopa kannustaa niitä –, sen edellyttäminen, että se tietää välittäjän perimän palkkion tarkan määrän, merkitsisi, että se voisi viime kädessä itse määrittää, missä määrin se on velvollinen palauttamaan lipun hinnan asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla. Tällöin viimeksi mainittu säännös, joka on säädetty matkustajien hyväksi, menettäisi osittain merkityksensä.
44.
Kolmanneksi se, että lentoliikenteen harjoittajan edellytettäisiin olevan hyvin selvillä välittäjän kaupallisista menettelyistä ja erityisesti tämän perimästä välityspalkkiosta, voisi saada matkustajat luopumaan mahdollisuudesta käyttää välittäjää ja tekemään varauksensa mieluummin suoraan lentoliikenteen harjoittajalta siitä huolimatta, että välittäjien tarjoamat lippujen hinnat olisivat edullisempia. Tällainen matkustajien ostokäyttäytymisen muutos saattaisi haitata taloudellisesti välittäjien toimintaa, vaikka nämä täyttävät tehtävänsä markkinoilla monipuolistaessaan matkojen tarjontaa kuluttajille ja laajentaessaan lentoyhtiöiden asiakaskuntaa kuluttajien hyväksi. (
21
)
45.
Neljänneksi ja viimeiseksi se, että lentoliikenteen harjoittajan edellytettäisiin olevan tietoinen välityspalkkion tarkasta määrästä, johtaisi hyvin todennäköisesti siihen, että liikenteenharjoittajat vapautettaisiin velvollisuudesta palauttaa välityspalkkio matkustajille, jolloin matkustajat joutuisivat vaatimaan palautusta välittäjältä menettelyissä, jotka voisivat käydä hyvinkin kalliiksi. Riidanalainen määrä eli välityspalkkio on kuitenkin melko vaatimaton, kuten käsiteltävästä asiasta käy ilmi. Tämä olisi selvästi vastoin asetuksen N:o 261/2004 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa mainittua tavoitetta taata matkustajien suojelun korkea taso ja yksinkertaistaa matkustajien aloittamia palautusmenettelyjä. Edellisissä kohdissa esitetyistä syistä katson, että tuomiossa Harms tarkoitetun ”tietämisen” osoittamiseksi riittää, että lentoliikenteen harjoittaja ei ole tietämätön välittäjän tehtävästä ja että se on antanut suostumuksensa välittäjän välityspalkkiota vastaan harjoittamaan toimintaan, eikä sen tarvitse tietää palkkion tarkkaa määrää tietyssä yksittäistapauksessa.
C
Toinen ennakkoratkaisukysymys
46.
Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lähinnä tiedustelee asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetusta oikeudesta palauttamiseen, onko todistustaakka siitä, että lentoliikenteen harjoittaja on ollut asianmukaisesti tietoinen välityspalkkiosta, matkustajalla, joka vaatii tämän palkkion palauttamista kyseiseltä lentoliikenteen harjoittajalta.
47.
Jos unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen siten kuin ehdotin, toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ei ole tarpeen vastata pääasian ratkaisemiseksi. Käsiteltävässä asiassa on nimittäin selvää, että KLM tiesi, että välittäjä eli Opodo perii välityspalkkion. Kyseinen välitystoiminta oli sitä paitsi osa vastapuolen ja Opodon välistä yhteistyötä, josta oli tehty sopimus. Ei myöskään ole kiistetty, että koska KLM oli tietoinen välittäjän liiketoimintatavasta, se oli lähtökohtaisesti suostunut välityspalkkion maksamiseen.
48.
Koska tuomiossa Harms edellytetty lentoliikenteen harjoittajan ”tietäminen” on käsiteltävässä asiassa näytetty toteen, pääasiassa ei ole enää merkityksellistä määrittää, kenellä on todistustaakka siitä. Näin ollen esitän jäljempänä ainoastaan tyhjentävyyden vuoksi joitakin pohdintoja todistustaakan jakautumisesta ”tavanomaisessa tilanteessa”, jossa matkustaja vaatii lipun hinnan palauttamista.
49.
Aluksi on muistutettava, että matkustajien ja lentoliikenteen harjoittajien on käytettävä oikeuttaan vaatia korvausta jäsenvaltioiden tuomioistuimissa nimenomaan kansallisen lainsäädännön menettelyjen mukaisesti, kuten asetuksen N:o 261/2004 johdanto-osan 22 perustelukappaleesta ilmenee. Siviilioikeudelliseen vastuuseen sovellettavat todistustaakkaa koskevat säännöt kuuluvat lähtökohtaisesti kyseisen kansallisten menettelyjen alaan.
50.
Tästä periaatteesta poiketen asetuksessa N:o 261/2004 annetaan useita nimenomaan todistustaakkaa koskevia säännöksiä sen varmistamiseksi, että matkustajien oikeuksia kunnioitetaan. Näitä ovat erityisesti kyseisen asetuksen 5 artiklan 3 ja 4 kohdan säännökset, joissa lentoliikenteen harjoittajalle asetetaan tiettyjä velvoitteita siinä tapauksessa, että lento peruutetaan, ja asetetaan sille myös todistustaakka siitä, että näitä velvoitteita on noudatettu. Todistustaakan jakautumista koskevia sääntöjä voidaan johtaa myös kyseisen asetuksen säännösten tulkinnalla, mikä on vahvistettu oikeuskäytännössä.
51.
Unionin tuomioistuin on vastaavasti jo todennut, että asianomaiselle lentoliikenteen harjoittajalle kuuluva vastuu uudelleenreitityksen tarjoamisesta ja järjestämisestä asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti merkitsee myös todistustaakkaa siitä, että näin järjestetty uudelleenreititys on tapahtunut viipymättä. (
22
) Edellä esitetyn perusteella, ja koska asetuksessa N:o 261/2004 ei ole asiasta nimenomaisia säännöksiä eikä unionin tuomioistuin ole muodollisesti selventänyt asiaa tuomiossa Harms, on välttämätöntä tulkita kyseisen asetuksen merkityksellisiä säännöksiä.
52.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa asetetaan lentoliikenteen harjoittajalle velvollisuus palauttaa lipun hinta lennon peruuttamisen syystä riippumatta. Toisin kuin velvollisuuteen maksaa matkustajille korvaus kyseisen asetuksen 7 artiklan nojalla, palauttamisvelvollisuudesta ei ole säädetty poikkeuksellisiin olosuhteisiin perustuvaa poikkeusta. (
23
) Palauttamisvelvollisuus on siten laajempi kuin velvollisuus maksaa matkustajille korvaus. Tätä silmällä pitäen lentoliikenteen harjoittajalle asetettu vastuu lipusta maksetun hinnan palauttamisesta merkitsee mielestäni myös velvollisuutta näyttää toteen, että tiettyjä tämän hinnan osia ei tapauksen mukaan tarvitse palauttaa.
53.
Tämä päätelmä on sitäkin vakuuttavampi, kun muistetaan, että välittäjä toimii lentoliikenteen harjoittajan valtuutettuna edustajana, jolloin on oikeutettua olettaa sen olevan tietoinen tämän edustajan kaupallisista menettelyistä. (
24
) Lentoliikenteen harjoittaja on nimittäin parhaiten selvillä omien välittäjiensä menettelyistä. Kuten edellä tässä ratkaisuehdotuksessa jo totesin, (
25
) lentoliikenteen harjoittajalla on myös parhaat edellytykset kieltää välittäjien noudattama palkkion perimismenettely, ja sen voidaan näin ollen olettaa suostuneen siihen, että matkustajilta peritään tällainen välityspalkkio, kun taas matkustajat eivät voi millään tavoin vaikuttaa tähän asiaan. (
26
) Sitä vastoin on selvää, että todistustaakan asettaminen matkustajille aiheuttaisi heille huomattavia vaikeuksia, mikä ei palvelisi tavoitetta varmistaa matkustajien suojelun korkea taso.
54.
Tuomiossa Harms näyttää olevan joitakin mainintoja, jotka tukevat tulkintaa, jonka mukaan todistustaakka kuuluu lentoliikenteen harjoittajalle. Unionin tuomioistuin nimittäin katsoi, että asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdan, kun se luetaan yhdessä 5 artiklan 1 kohdan säännösten kanssa, mukaan välittäjän perimä palkkio kuuluu lentoliikenteen harjoittajalla olevan korvausvelvollisuuden piiriin, paitsi jos kyseinen liikenteenharjoittaja ei ole ollut vaadittavalla tavalla tietoinen tästä palkkiosta. Tästä voidaan päätellä, että se, ettei lentoliikenteen harjoittaja ole tietoinen välityspalkkiosta, on poikkeus sääntöön. Määrittämällä tämän säännön ja poikkeuksen välisen suhteen unionin tuomioistuin on implisiittisesti vahvistanut todistustaakkaa koskevan säännön, jonka mukaan lentoliikenteen harjoittajan tehtävä on osoittaa, ettei se ollut asianmukaisesti tietoinen välittäjän toiminnasta ja ettei se suostunut siihen, että tätä toimintaa harjoitetaan välityspalkkiota vastaan. (
27
)
55.
Ymmärrän kuitenkin jossain määrin komission väitteen, jonka mukaan on tarpeen välttää todistustaakan jakamista lentoliikenteen harjoittajan vahingoksi siten, että tämän velvollisuudeksi jää osoittaa, että tiettyä seikkaa ei ole olemassa. (
28
) Tällaisessa tapauksessa lentoliikenteen harjoittaja olisi velvollinen esittämään näyttöä niin sanotusta negatiivisesta tosiseikasta, mikä on käytännössä mahdotonta (
29
) etenkin, jos kyseessä on forum internum. Jotta vältettäisiin tämä epätoivottu seuraus ja otettaisiin asianmukaisesti huomioon lentoliikenteen harjoittajan edut, todistustaakan kääntämiseen liittyvät vaatimukset eivät saisi olla liian tiukkoja.
56.
Tästä syystä katson komission tapaan, että lentoliikenteen harjoittajat täyttävät todistustaakkansa jo, kun ne osoittavat esittämällä vakuuttavasti kaikki asiaan vaikuttavat merkitykselliset seikat, etteivät ne tienneet, että välittäjä perii välityspalkkioita harjoittaessaan toimintaansa, ja etteivät ne antaneet suostumustaan tähän. Jos näin tapahtuisi, matkustajien asiana olisi esittää perusteltua näyttöä siitä, että lentoliikenteen harjoittajan ja välittäjän välinen yhteistyö on järjestetty siten, että kyseisen liikenteenharjoittajan on täytynyt tietää, että välittäjä perii palkkion lipun myynnin yhteydessä, ja että se on antanut suostumuksensa tähän.
57.
Mielestäni tämä tulkinta ilmentää parhaiten tavoitetta turvata matkustajien etujen ja lentoliikenteen harjoittajien etujen välinen tasapaino, johon unionin lainsäätäjä on pyrkinyt antaessaan asetuksen N:o 261/2004. (
30
) Näin ollen ehdotan, että ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle vastataan siten, että voidakseen vapautua kyseisen välityspalkkion palauttamisvelvollisuudesta lentoliikenteen harjoittajan on näytettävä toteen, ettei se ole tiennyt, että välittäjä perii välityspalkkioita harjoittaessaan toimintaansa, ja ettei se ole antanut suostumustaan tähän. Lentoliikenteen harjoittaja täyttää todistustaakkansa jo esittämällä vakuuttavasti kaikki asiaan vaikuttavat merkitykselliset seikat.
VI Ratkaisuehdotus
58.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberster Gerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
–
lipun hinta, jota on käytettävä sen määrän määrittämiseen, joka lentoliikenteen harjoittajan on palautettava matkustajalle lennon peruuttamisen seurauksena, sisältää myös kyseisen matkustajan maksaman summan ja lentoliikenteen harjoittajan saaman summan välisen erotuksen, joka vastaa kahden viimeksi mainitun välillä välittäjänä toimineen yrityksen perimää palkkiota, eikä lentoliikenteen harjoittajan edellytetä tietävän kyseisen palkkion tarkkaa määrää
–
voidakseen vapautua kyseisen välityspalkkion palauttamisvelvollisuudesta lentoliikenteen harjoittajan on näytettävä toteen, ettei se ole tiennyt, että välittäjä perii välityspalkkioita harjoittaessaan toimintaansa, ja ettei se ole antanut suostumustaan tähän. Lentoliikenteen harjoittaja täyttää todistustaakkansa jo esittämällä vakuuttavasti kaikki asiaan vaikuttavat merkitykselliset seikat.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	EUVL 2004, L 46, s. 1.
(
3
)	Ks. tuomio 21.12.2021, Airhelp (C‑263/20, EU:C:2021:1039), joka koskee asetuksessa N:o 261/2004 lentoliikenteen harjoittajalle asetettuja velvoitteita tilanteessa, jossa lentokuljetussopimus on tehty verkkovarausjärjestelmän kautta.
(
4
)	Kursivointi tässä.
(
5
)	Ks. tuomio Harms, 16 kohta.
(
6
)	Ks. tuomio Harms, 17 kohta.
(
7
)	Tuomio Harms, 17 kohta.
(
8
)	Kaikki tarkastelemani tuomion kieliversiot perustuvat tähän käsitykseen. Ks. espanjan- (”deben haber sido autorizados”), tanskan- (”skal være autoriseret”), saksan- (”genehmigt werden müssen”), englannin- (”must – – be authorised”), italian- (”devono – – essere – – autorizzato”), liettuan- (”turi būti gautas jo sutikimas”), hollannin- (”worden toegestaan”) ja portugalinkielinen versio (”devem – – ser autorizados”).
(
9
)	Tuomio Harms, 18 kohta.
(
10
)	Tuomio 22.6.2016, Mennens (C‑255/15, EU:C:2016:472, 36 kohta). Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että asetuksen N:o 261/2004 10 artiklan 2 kohdan a–c alakohdassa säädetty ”lipusta maksetun hinnan” osittainen palauttaminen siinä tapauksessa, että lentoliikenteen harjoittaja sijoittaa matkustajan alempaan matkustusluokkaan kuin se, johon lentolippu on hankittu, on määritettävä ottamalla huomioon vain kyseisen hinnan ”pakolliset” osatekijät, jotka matkustajan on maksettava voidakseen käyttää lentoliikenteen harjoittajan tarjoamia palveluja.
(
11
)	Tuomio Harms, 17 kohta.
(
12
)	Ks. Dejonckheere, J., ”Reimbursement of commissions charged by intermediaries after flight cancellation. A legal analysis of the Harms Case (C‑601/17) and its impact on the objectives of Regulation (EC) No 261/2004”, Air & Space Law, 2019, 44, nro 1, s. 114. Kirjoittaja pohtii, miten matkustajan voidaan olettaa tietävän, mikä prosenttiosuus lipun hinnasta tilitetään lentoyhtiölle ja onko lentoyhtiö tietoinen välittäjän vahvistaman välityspalkkion määrästä.
(
13
)	Ks. tuomio 15.1.2015, Ryanair (C‑30/14, EU:C:2015:10, 16 kohta).
(
14
)	Ks. tuomio Harms, 15 kohta.
(
15
)	Asetuksen N:o 261/2004 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa tunnustetaan tarve ottaa kaikilta osin huomioon kuluttajansuojan yleiset vaatimukset.
(
16
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohta.
(
17
)	Tämän ratkaisuehdotuksen kannalta ero, jonka KLM tekee ”välityspalkkion”, joka kuuluisi liikenteenharjoittajalle, ja ”välityskulujen”, jotka kuuluisivat matkustajalle, välillä on joka tapauksessa vailla oikeudellista merkitystä. Käsiteltävä asia koskee ainoastaan sen määrän palauttamista, jonka välittäjä perii matkustajalta samanlaisessa tosiasiallisessa tilanteessa kuin se, josta oli kyse tuomiossa Harms.
(
18
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 26 ja 33 kohta.
(
19
)	Ks. tuomio 21.12.2021, Airhelp (C‑263/20, EU:C:2021:1039, 54 ja 55 kohta).
(
20
)	Ks. vastaavasti Maruhn, J., BeckOK Fluggastrechte-Verordnung (Ronald Schmidt), 33. painos, Műnchen, 2025, 13 artikla, 1 kohta ja sitä seuraavat kohdat, joissa katsotaan, ettei asetuksen N:o 261/2004 13 artiklalla rajoiteta lentoliikenteen harjoittajan regressioikeuksia. Kirjoittajan mukaan kyseisessä säännöksessä ei itsessään säädetä oikeudesta oikeussuojakeinoon, mutta siinä edellytetään tätä. Tällainen oikeussuojakeino voi perustua joko sopimukseen tai negotiorum gestio ‑periaatteeseen.
(
21
)	Ks. Seyffert, W., Conradt, L. ja Laib, S., Flugbuchung über Dritte – warum Online-Reiseportale unter dem (Haftungs)-Radar fliegen, Neue Zeitschrift für Verkehrsrecht, 2021, nro 11, s. 563. Nämä kirjoittajat toteavat, että verkkoportaalien käytöstä on kuluttajalle etua, koska heidän on helpompi vertailla lentotarjouksia, mutta että siitä hyötyvät myös lentoyhtiöt.
(
22
)	Tuomio 29.7.2019, Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, 61 kohta).
(
23
)	Ks. tuomio 8.6.2023, Austrian Airlines (Kotiuttamislento) (C‑49/22, EU:C:2023:454, 45 kohta).
(
24
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
(
25
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohta.
(
26
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 27 kohta.
(
27
)	Ks. vastaavasti Degott, P., Schmidt, R., BeckOK Fluggastrechte-Verordnung, C.H. Beck, 33. painos., Műnchen, 2025, 8 artikla, 4b kohta.
(
28
)	Ks. edellä alaviitteessä 12 mainittu Dejonckheere, J., ”Reimbursement of commissions charged by intermediaries after flight cancellation. A legal analysis of the Harms Case (C‑601/17) and its impact on the objectives of Regulation (EC) No 261/2004”. Kirjoittaja tarkastelee todistustaakan tasapuolisessa jakamisessa ilmeneviä vaikeuksia. Yhtäältä hän toteaa, ettei todistustaakan pitäisi olla matkustajalla. Toisaalta hän katsoo, että lakiin perustuva olettama siitä, että lentoliikenteen harjoittaja on tietoinen välityspalkkiosta, vahingoittaa perusteettomasti lentoyhtiöiden etuja.
(
29
)	Kuten oikeuskäytännössä on vakiintuneesti katsottu, unionin oikeuden säännöissä ei edellytetä näyttöä negatiivisesta tosiseikasta (ks. tuomio 24.3.1988, komissio v. Italia (104/86, EU:C:1988:171, 11 kohta) ja tuomio 4.7.2024, EUIPO v. KD (C‑5/23 P, EU:C:2024:575, 47 kohta)).
(
30
)	Ks. tuomio 19.11.2009, Sturgeon ym. (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, 67 kohta) ja tuomio 22.4.2021, Austrian Airlines (C‑826/19, EU:C:2021:318, 39 kohta).