62023CJ0811
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
29. siječnja 2026. (
*1
)
„Žalba – Trgovinska politika – Mjere trgovinske politike u pogledu određenih proizvoda podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država – Provedbena uredba Komisije (EU) 2020/502 – Mjere Sjedinjenih Američkih Država u pogledu uvoza određenih derivata od aluminija i čelika – Odluka Europske unije o suspenziji trgovinskih koncesija i drugih jednakovrijednih obveza – Dodatne carine na uvoz proizvoda iz Sjedinjenih Američkih Država – Članak 41. stavak 2. točka (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Načelo dobre uprave – Pravo na saslušanje – Načelo ne ultra petita”
U predmetu C‑811/23 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 26. prosinca 2023.,
Europska komisija, koju zastupaju G.-D. Balan i M. Mataija, u svojstvu agenata,
žalitelj,
a druge stranke u postupku su:
Zippo Manufacturing Co., sa sjedištem u Bradfordu (Sjedinjene Američke Države),
Zippo GmbH, sa sjedištem u Emmerichu am Rhein (Njemačka),
koje zastupa R. MacLean, avocat, i D. Sevilla Pascual, abogado,
tužitelji u prvostupanjskom postupku,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, F. Schalin, M. Gavalec i N. Fenger, suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 5. lipnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Europska komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 18. listopada 2023., Zippo Manufacturing i dr./Komisija (T‑402/20, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2023:640), kojom je taj sud poništio Provedbenu uredbu Komisije (EU) 2020/502 od 6. travnja 2020. o određenim mjerama trgovinske politike u pogledu određenih proizvoda podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država (SL 2020., L 109, str. 10.; u daljnjem tekstu: sporna uredba), u dijelu u kojem se odnosi na proizvode obuhvaćene podbrojem 96138000 kombinirane nomenklature uvedene Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.; u daljnjem tekstu: oznaka KN 96138000).
Pravni okvir
Međunarodno pravo
2
Sporazum o zaštitnim mjerama koji se nalazi u Prilogu 1A Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i odobrenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (SL 1994., L 336, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.; u daljnjem tekstu: Sporazum WTO‑a o zaštitnim mjerama).
3
Članak 8. Sporazuma WTO‑a o zaštitnim mjerama, naslovljen „Razina koncesija i drugih obveza”, u stavku 2. propisuje:
„Ako se ne postigne dogovor u roku od 30 dana kroz savjetovanje na temelju članka 12. stavka 3., tada će pogođene članice izvoznice moći, najkasnije 90 dana od primjene mjere, suspendirati, po isteku 30 dana od dana kada je Vijeće za trgovinu robom primilo pisanu obavijest o suspenziji, primjenu približno jednakih koncesija ili drugih obveza prema [Općem sporazumu o carinama i trgovini (GATT) iz 1994.] GATT‑u 1994., na trgovinu članice koja primjenjuje zaštitnu mjeru, o čijoj se suspenziji Vijeće za trgovinu slaže”.
4
Članak 12. Sporazuma WTO‑a o zaštitnim mjerama, naslovljen „Obavješćivanje i savjetovanje”, u stavku 3. propisuje:
„Članica koja predlaže primjenu ili produženje neke zaštitne mjere, osigurava odgovarajuću priliku za prethodna savjetovanja s onim članicama koje su bitno zainteresirane kao izvoznice predmetnog proizvoda, s ciljem, između ostalog, provjeravanja informacija dostavljenih u skladu sa stavkom 2., razmjene mišljenja o mjeri i postizanje dogovora o načinima za postizanje cilja iz članka 8. stavka 1.”.
Pravo Unije
5
U skladu s člankom 1. Uredbe (EU) br. 654/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o ostvarivanju prava Unije na primjenu i provedbu međunarodnih trgovinskih pravila i o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 3286/94 o utvrđivanju postupaka Zajednice u području zajedničke trgovinske politike kako bi se osiguralo ostvarivanje prava Zajednice prema međunarodnim trgovinskim pravilima, posebno onima utvrđenima pod okriljem Svjetske trgovinske organizacije (SL 2014., L 189, str. 50.) naslovljenom „Predmet”.
„Ovom se Uredbom određuju pravila i postupci za osiguravanje djelotvornog i pravodobnog ostvarivanja prava [Europske u]nije na suspenziju ili povlačenje koncesija ili drugih obveza u okviru međunarodnih trgovinskih sporazuma, s namjerom:
(a)
reagiranja na kršenja međunarodnih trgovinskih pravila od strane trećih zemalja koja pogađaju interese Unije, s ciljem pronalaska zadovoljavajućeg rješenja kojim se ponovno uspostavljaju koristi za gospodarske subjekte Unije;
(b)
ponovne uspostave ravnoteže koncesija ili drugih obveza u trgovinskim odnosima s trećim zemljama ako je način postupanja odobren za robu iz Unije izmijenjen na način koji pogađa interese Unije”.
6
Članak 3. Uredbe br. 654/2014, naslovljen „Područje primjene”, u točki (c) navodi:
„Ova se Uredba primjenjuje:
[...]
(c)
u svrhu ponovnog postizanja ravnoteže koncesija ili drugih obveza za koje pravna osnova može biti, na temelju članka 8. Sporazuma WTO‑a o zaštitnim mjerama ili na temelju odredaba o zaštitnim mjerama koje su uključene u druge međunarodne trgovinske sporazume, uključujući regionalne ili bilateralne sporazume, primjena zaštitne mjere od strane treće zemlje”.
7
Članak 4. te uredbe, pod naslovom „Ostvarivanje prava Unije”, u stavku 1. propisuje:
„Ako je potrebno djelovati kako bi se zaštitili interesi Unije u slučajevima iz članka 3., Komisija donosi provedbene akte kojima se određuju odgovarajuće mjere trgovinske politike. Ti se provedbeni akti donose u skladu s postupkom ispitivanja iz članka 8. stavka 2.”.
8
Članak 9. navedene uredbe, naslovljen „Prikupljanje informacija”, određuje u stavku 1.:
„Pri primjeni ove Uredbe Komisija, putem obavijesti u Službenom listu Europske unije ili putem drugih odgovarajućih sredstava javne komunikacije, prikuplja informacije i stavove o gospodarskim interesima Unije u vezi s određenom robom ili određenim uslugama ili u određenim sektorima, navodeći rok u kojem iste treba dostaviti. Komisija uzima u obzir primljene informacije i mišljenja”.
Činjenična osnova spora i pobijana uredba
9
Okolnosti spora iznesene su u točkama 2. do 13. pobijane presude i mogu se, u dijelu u kojem se odnose na ovaj žalbeni postupak, sažeti na sljedeći način.
10
Društva Zippo Manufacturing Co. (u daljnjem tekstu: ZMC), Zippo GmbH i Zippo SAS, koje je prestalo postojati kao pravna osoba osnovana u skladu s francuskim pravom (u daljnjem tekstu zajedno: tužitelji u prvostupanjskom postupku), pripadaju istoj grupi društava. Bave se proizvodnjom, distribucijom i stavljanjem na tržište mehaničkih metalnih upaljača otpornih na vjetar, pod žigom Zippo, kao i pružanjem postprodajnih usluga za te proizvode. Navedene proizvode proizvodi društvo ZMC, koje se predstavlja kao jedini poznati proizvođač te vrste proizvoda u Sjedinjenim Američkim Državama.
11
Društvo ZMC dio svojih proizvoda izvozi u Uniju. Prodaje ih svojim podružnicama, Zippo GmbH i Zippo SAS, te ovlaštenim neovisnim distributerima radi njihova stavljanja na tržište na području Unije. Proizvodi su razvrstani pod oznaku KN 96138000 koja se odnosi na „ostale upaljače”, iz kategorije „Upaljači za cigarete i ostali upaljači [osim upaljačâ iz tarifnog broja 3603], neovisno jesu li mehanički ili električni, te njihovi dijelovi, osim kremena i fitilja”. Na njih se, pod tom oznakom, primjenjuju carine prilikom ulaska na carinsko područje Unije.
12
Sjedinjene Američke Države su 24. siječnja 2020. donijele mjere u obliku povećanja carina na uvoz određenih sekundarnih proizvoda od aluminija i čelika, koje su stupile na snagu 8. veljače 2020. na neodređeno razdoblje.
13
Prema mišljenju Europske komisije, te mjere, koje su Sjedinjene Američke Države opisale kao sigurnosne mjere, predstavljaju zaštitne mjere poduzete radi ograničavanja uvoza u cilju zaštite domaće industrije od inozemne konkurencije i radi ostvarivanja njezina trgovinskog blagostanja. Komisija je stoga smatrala da je potrebno donijeti mjere za provedbu Uredbe br. 654/2014.
14
Komisija je 6. ožujka 2020., u skladu s člankom 9. te uredbe, zatražila mišljenje zainteresiranih stranaka putem obrasca koji je dostupan na internetskoj stranici njezine Glavne uprave (GU) za trgovinu. Prikupljanje informacija završilo je 13. ožujka 2020. Komisija je, među mjerama predviđenima na kraju tog prikupljanja informacija, navodila mogućnost primjene dodatnih carina na određene proizvode podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država i, osobito, u prvoj fazi, na proizvode obuhvaćene oznakom KN 96138000. Tužitelji u prvom stupnju nisu sudjelovali u navedenom prikupljanju informacija.
15
Komisija je 6. travnja 2020. donijela spornu uredbu.
16
Člankom 1. te uredbe predviđalo se:
„1.   Komisija odmah, a u svakom slučaju najkasnije 7. travnja 2020., pismeno obavješćuje Vijeće WTO‑a za trgovinu robom da Unija od 8. svibnja 2020. suspendira primjenu koncesija za uvozne carine na temelju GATT‑a iz 1994. na trgovinu Sjedinjenih Američkih Država za proizvode navedene u stavku 2., ako se Vijeće za trgovinu robom tome ne usprotivi.
2.   Stoga Unija primjenjuje dodatne carine na uvoz u Uniju proizvoda navedenih u nastavku podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država, kako slijedi:
a)
u prvoj fazi, od 8. svibnja 2020. primjenjuju se dodatne carine ad valorem od 20 % i 7 % na uvoz proizvoda navedenih u nastavku:
Oznaka KN [...]
Dodatna carina ad valorem
9613 80 00
20 %
3926 30 00
7 %
[...]”.
17
Člankom 2. navedene uredbe određivalo se:
„Unija primjenjuje dodatne carine utvrđene u članku 1. sve dok i u mjeri u kojoj Sjedinjene Američke Države primjenjuju ili budu ponovno primjenjivale svoje zaštitne mjere na način koji utječe na proizvode iz Unije. Komisija u Službenom listu Europske unije objavljuje obavijest u kojoj se navodi datum prestanka primjene zaštitnih mjera Sjedinjenih Američkih Država”.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
18
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. lipnja 2020. tužitelji u prvostupanjskom postupku tražili su poništenje sporne uredbe u dijelu u kojem se ona na njih odnosi.
19
U prilog toj tužbi ti su tužitelji istaknuli tri tužbena razloga. Peti tužbeni razlog, koji je jedini ispitao Opći sud, temeljio se na povredi načela dobre uprave.
20
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 18. rujna 2020. Komisija je istaknula nedopuštenost tužbe. Rješenjem od 6. svibnja 2021. odlučivanje o prigovoru odgođeno je do odluke o meritumu.
21
Pobijanom presudom Opći sud najprije je odbio Komisijin prigovor nedopuštenosti, utvrdivši aktivnu procesnu legitimaciju društva ZMC zbog osobnog i izravnog utjecaja sporne uredbe na njega kao i pravni interes tužiteljâ u prvostupanjskom postupku. Slijedom toga, proglasio je istu tužbu dopuštenom.
22
Kao drugo, odlučujući o osnovanosti tužbe u prvom stupnju, Opći sud najprije je ispitao peti tužbeni razlog. Smatrajući da je Komisija povrijedila pravo tužiteljâ iz prvostupanjskog postupka na saslušanje, prihvatio je taj tužbeni razlog. Stoga je poništio spornu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na proizvode obuhvaćene oznakom KN 96138000 a da nije ispitao druge tužbene razloge koje su istaknuli tužitelji u prvostupanjskom postupku.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
23
Svojom žalbom Komisija od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
odbije peti tužbeni razlog u predmetu T- 402/20, i
–
naloži tužiteljima u prvostupanjskom postupku snošenje troškova žalbenog i prvostupanjskog postupka.
24
Društva ZMC i Zippo GmbH od Suda zahtijevaju da:
–
odbije žalbu;
–
podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje kako bi u prvom stupnju odlučio o tužbenim razlozima koji su „ostavljeni otvoreni”, i
–
naloži Komisiji snošenje troškova žalbenog postupka i prvostupanjskog postupka.
Žalba
25
U prilog svojoj žalbi Komisija ističe dva žalbena razloga.
Prvi žalbeni razlog
26
Prvim žalbenim razlogom Komisija tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da je povrijeđeno pravo tužiteljâ u prvostupanjskom postupku na saslušanje na temelju članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Taj je tužbeni razlog podijeljen na tri dijela.
27
Sud smatra svrsishodnim zajedno ispitati prvi i drugi dio navedenog žalbenog razloga.
Prvi i drugi dio
– Argumentacija stranaka
28
Prvim dijelom prvog žalbenog razloga, kojim se osporavaju točke 63., 65., 69., 71. do 73., 91. i 92. pobijane presude, Komisija tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije uzeo u obzir zahtjev iz članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje, prema kojem se pravo na saslušanje primjenjuje samo na „pojedinačne mjere”, primijenivši ga na spornu uredbu. Naime, on je akt opće primjene, kao što to proizlazi iz ocjena Općeg suda o osobnom utjecaju na tužitelje u prvostupanjskom postupku i iz točaka 69. i 72. te presude.
29
Kao prvo, Komisija tvrdi da iz članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje proizlazi da se pravo na saslušanje primjenjuje samo na pojedinačne mjere, odnosno mjere poduzete protiv zainteresirane osobe, koje na nju nepovoljno utječu. Individualna narav predmetne mjere i njezin nepovoljan učinak na interese zainteresirane osobe dva su kumulativna uvjeta.
30
Ti uvjeti proizlaze i iz sudske prakse sudova Unije. Prema toj sudskoj praksi, pravo na saslušanje povezano je s izvršavanjem diskrecijske ovlasti institucija Unije u pojedinačnim slučajevima. To se pravo primjenjuje na sve postupke pokrenute protiv neke osobe koji mogu rezultirati aktom koji negativno utječe na prava te osobe kao i na sve mjere poduzete protiv neke osobe. Ono se osobito primjenjuje na adresate odluka koje značajno utječu na njihove interese, kao što su to odluke kojima se izriču sankcije. Iako u određenim predmetima sudovi Unije nisu detaljno ispitali zahtjev za „pojedinačnu mjeru” osim postojanja nepovoljnog učinka na interese zainteresirane osobe, to se objašnjava činjenicom da su se ti predmeti odnosili upravo na pojedinačne mjere poduzete protiv određenih osoba čiji su adresati te osobe.
31
Kao drugo, Komisija ustraje na činjenici da navedena sudska praksa isključuje postojanje prava na saslušanje, kako na temelju članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje tako i na temelju općeg načela prava, prije donošenja akata opće primjene. Prema istoj sudskoj praksi, ni njihov postupak izrade ni sami ti akti ne zahtijevaju, na temelju prava na saslušanje, sudjelovanje pogođenih osoba. Situacija bi bila drukčija samo kada bi izričita odredba pravnog okvira koja uređuje donošenje akta opće primjene davala takvo postupovno pravo.
32
Kao treće, Komisija prigovara Općem sudu da je u ovom slučaju povrijedio zahtjev „pojedinačne mjere” predviđen člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje i sudskom praksom sudova Unije. S različitim formulacijama, Opći sud je u točkama 63., 65. i 71. do 73. pobijane presude kao jedini kriterij područja primjene prava na saslušanje prihvatio nepovoljan učinak predmetne mjere. Pogreška koja se tiče prava to je teža jer iz točaka 69. i 72. te presude proizlazi da sporna uredba nije „pojedinačna mjera”.
33
Tumačenje prava na saslušanje koje je tako primijenio Opći sud ima štetne posljedice, s obzirom na to da brojni opći akti mogu nanijeti štetu gospodarskim subjektima i potrošačima. To bi značilo da svi ti akti daju pojedinačno pravo na saslušanje. To bi dovelo do praktičnih poteškoća, pravnih nesigurnosti i mogućih povreda načela jednakog postupanja. Naime, bilo bi nemoguće pravedno donijeti mjere opće primjene ako bi institucije Unije trebale uzeti u obzir osobne okolnosti svake osobe na koju bi se moglo nepovoljno utjecati.
34
Slijedom toga, prema mišljenju Komisije, akti opće primjene obično se podvrgavaju drukčijem postupku donošenja, kao što je onaj predviđen u članku 9. Uredbe br. 654/2014, kojim se sve zainteresirane strane pozivaju iznijeti svoje stajalište, a da se pritom neke od njih ne određuju niti se s njima pojedinačno savjetuje.
35
Drugim dijelom prvog žalbenog razloga, kojim se osporavaju točke 73. do 77., 91. i 92. pobijane presude, Komisija tvrdi da bi, čak i pod pretpostavkom da je Sud ispitao predstavlja li pobijana uredba „individualnu mjeru” i utvrdio da je to tako, to predstavljalo pogrešno tumačenje i primjenu članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje.
36
Kao prvo, utvrđenja iz točaka 74. do 77., 91. i 92. pobijane presude ne dokazuju da je postupak donošenja sporne uredbe pokrenut protiv tužiteljâ u prvostupanjskom postupku niti da su oni adresati te uredbe. Naime, Opći sud je u točkama 69. i 72. te presude izričito priznao da je navedena uredba akt opće primjene.
37
Osim toga, iz ciljeva Uredbe br. 654/2014 jasno proizlazi da su sve mjere koje se mogu donijeti na temelju te uredbe, poput sporne uredbe, mjere opće primjene kojima se uređuje trgovina određenim proizvodima. S obzirom na članak 1. Uredbe br. 654/2014, ti se ciljevi odnose na opću zaštitu interesa Unije u odnosu na treće zemlje. Ni navedeni ciljevi ni bilo koja druga odredba te uredbe ne zahtijevaju uzimanje u obzir osobne situacije ili ponašanja inozemnih gospodarskih subjekata.
38
Usto, mjera se ne može kvalificirati kao „pojedinačna” samo zato što njezin autor može identificirati ili znati osobu na čije interese donošenje te mjere može nepovoljno utjecati. U praksi, kada priprema donošenje mjere kao što je sporna uredba, Komisija nužno zna za kontekst tržišta, predmetnih proizvoda i barem neke od glavnih izvoznika i proizvođača o kojima je riječ. Međutim, ne postoji predvidljivo sredstvo za razlikovanje između predmetnih subjekata koji zaslužuju pojedinačno pravo na saslušanje i onih koji ga ne zaslužuju. Stoga bi pristup Općeg suda Komisiji praktički onemogućio da istodobno postupi u skladu sa zahtjevima prava na saslušanje i načelom jednakog postupanja.
39
Kao drugo, Komisija ističe da bi pobijana presuda, ako bi se tumačila na način da je Opći sud stvorio iznimku od načela prema kojem se pravo na saslušanje ne primjenjuje na mjere opće primjene, također bila zahvaćena pogreškom koja se tiče prava. Naime, sudska praksa sudova Unije ne dopušta nikakvu iznimku od tog načela. U tom pogledu, okolnost da u slučaju osobnog i izravnog utjecaja na gospodarski subjekt on ima aktivnu procesnu legitimaciju za pobijanje općeg akta ne može mu dodijeliti i pravo na saslušanje prije donošenja tog akta. Naime, riječ je o različitim pravnim pitanjima.
40
Društva ZMC i Zippo GmbH odgovaraju da su prvi i drugi dio prvog žalbenog razloga „bespredmetni, bez učinka i/ili neosnovani”.
41
Što se tiče prvog dijela prvog žalbenog razloga, kao prvo, društva ZMC i Zippo GmbH u biti smatraju da Komisija ne može tvrditi, s jedne strane, da analiza osobnog utjecaja u stadiju dopuštenosti potvrđuje opću primjenu sporne uredbe, pri čemu, s druge strane, tvrdi da su utvrđenje takvog utjecaja i utvrđenje da je predmetna mjera pojedinačna na temelju članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje dva različita pravna pitanja.
42
Kao drugo, društva ZMC i Zippo GmbH osporavaju Komisijinu tvrdnju prema kojoj sporna uredba predstavlja mjeru opće primjene. Ta se tvrdnja temelji na isključivo formalnom i pogrešnom kriteriju. Postojanje pojedinačne mjere treba ocjenjivati od slučaja do slučaja, uzimajući u obzir činjenične i pravne elemente o kojima je riječ. Iako se mjera opće primjene temelji na objektivnim razlozima, a da se pritom ne predviđaju izvoznici, Komisija je u ovom slučaju utvrdila i ciljala proizvode marke Zippo.
43
Kao treće, iako Opći sud nije sustavno upotrebljavao pridjev „pojedinačni” ili izraz „pojedinačna mjera”, u točki 61. pobijane presude doista je podsjetio na to da se članak 41. stavak 2. točka (a) Povelje primjenjuje na „pojedinačne mjere”. Isto tako, primjerice u točki 74. te presude, priznao je i primijenio dva različita uvjeta te odredbe, koji se odnose na postojanje pojedinačne mjere i na njezin nepovoljan učinak na interese zainteresirane osobe. U ovom slučaju, s obzirom na to da je sporna uredba bila usmjerena na proizvode društva ZMC, ona je pojedinačna mjera.
44
Kao četvrto, društva ZMC i Zippo GmbH tvrde da sudska praksa koju navodi Komisija ne omogućuje donošenje zaključaka u ovom slučaju. Nijedan od navedenih presedana, koji se odnosi na akte donesene na kraju postupka koji nije pokrenut protiv neke osobe ili na zakonodavne akte, ne odnosi se na situaciju u kojoj je institucija Unije identificirala samo jednog gospodarskog subjekta i njegove proizvode kao predmet posebnog djelovanja i određene pojedinačne mjere.
45
Naposljetku, Komisija ne može koristiti praktične poteškoće i štetne posljedice tumačenja Suda kako bi poricala kršenje temeljnih prava. Uostalom, lako bi mogla izbjeći te posljedice ako se ne bi upustila u „namjerno ciljanje” tijekom postupka donošenja propisa.
46
Što se tiče drugog dijela prvog žalbenog razloga, društva ZMC i Zippo GmbH tvrde, kao prvo, da je Opći sud utvrdio postojanje pojedinačne mjere jer Komisija nije bila samo upoznata s tužiteljima u prvostupanjskom postupku, nego je na vlastitu inicijativu odabrala i ciljala proizvode marke Zippo kao predmet mjera ponovnog postizanja ravnoteže.
47
Kao drugo, navod prema kojem sporna uredba nije donesena u pojedinačnom postupku protiv tužiteljâ u prvom stupnju temelji se na pogrešnom tumačenju pobijane presude. Iz izraza „čak i ako”, upotrijebljenog u točki 72. te presude, proizlazi da je Opći sud smatrao da ta postupovna okolnost nije značajna.
48
Kao treće, iako opći ciljevi Uredbe br. 654/2014 ne zahtijevaju uzimanje u obzir pojedinačnih okolnosti, ostaje činjenica da je Opći sud utvrdio da je Komisija uzela u obzir pojedinačnu situaciju tužiteljâ u prvostupanjskom postupku.
49
Kao četvrto, što se tiče Komisijine argumentacije koja se temelji na općem karakteru Uredbe br. 654/2014, društva ZMC i Zippo GmbH primjećuju da se ta uredba odnosi isključivo na primjenu kompenzacijskih mjera na uvezene proizvode. Suprotno tomu, Komisija je priznala da je, za razliku od početnih mjera donesenih 2018., sporna uredba donesena kako bi odražavala relativno malo proširenje definicije proizvoda obuhvaćenih američkim carinama. Time bi se smanjila margina Komisijine prosudbe. Međutim, ta mu margina ne omogućuje da iz subjektivnih razloga odabere proizvod koji nema nikakve veze s proizvodima Unije na koje negativno utječu mjere Sjedinjenih Američkih Država.
50
Kao peto, društva ZMC i Zippo GmbH dodaju da je Komisijina tvrdnja, prema kojoj ne postoji nikakav predvidljiv način razlikovanja predmetnih subjekata koji zaslužuju pojedinačno pravo na saslušanje od onih koji ga ne zaslužuju, samo „teorijski argument”, s obzirom na to da je u ovom slučaju doista došlo do identifikacije.
– Ocjena Suda
51
Prvim i drugim dijelom prvog žalbenog razloga Komisija u biti prigovara Općem sudu da je počinio pogreške koje se tiču prava prilikom tumačenja i primjene članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje. S jedne strane, ta institucija tvrdi da je Opći sud pogrešno presudio da se pravo na saslušanje predviđeno tom odredbom primjenjuje na opće mjere, kao što je sporna uredba, kada one imaju nepovoljan učinak na interese zainteresirane osobe. S druge strane, navedena institucija tvrdi da je, pod pretpostavkom da je Opći sud tu uredbu kvalificirao kao pojedinačnu mjeru, taj zaključak pogrešan.
52
Kako bi se odlučilo o tim dijelovima, valja, kao prvo, odrediti područje primjene prava na saslušanje.
53
U skladu s člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje, pravo na dobru upravu uključuje, među ostalim, pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati.
54
S obzirom na tekst te odredbe, pravo svake osobe na saslušanje, zajamčeno tom odredbom, obvezno je tijekom svakog postupka donošenja pojedinačne mjere protiv neke osobe koja na nju nepovoljno utječe.
55
Nasuprot tomu, navedena odredba ne odnosi se na postupke izrade akata opće primjene. Stoga se ona ne primjenjuje u slučaju kada osoba smatra da na nju utječe akt opće primjene (vidjeti u tom smislu presude od 17. ožujka 2011., AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, t. 49. i od 22. lipnja 2023., Arysta LifeScience Great Britain/Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, t. 50.), pri čemu se podsjeća na to da akt ima opću primjenu ako se primjenjuje na objektivno određene situacije i ako proizvodi pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba (presude od 6. listopada 1982., Alusuisse Italia/Vijeće i Komisija, 307/81, EU:C:1982:337, t. 9. i od 17. ožujka 2011., AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, t. 51.).
56
To tumačenje članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje potvrđuju objašnjenja koja se odnose na članak 41. Povelje, koja, u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, treba uzeti u obzir radi njegova tumačenja (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 20. i navedenu sudsku praksu). Naime, kad je riječ o pravu na saslušanje, ta objašnjenja pojašnjavaju da tekst tog prava proizlazi iz sudske prakse sudova Unije.
57
Prema sudskoj praksi Suda poštovanje prava obrane u svakom postupku pokrenutom protiv neke osobe koji može rezultirati aktom koji negativno utječe na prava te osobe predstavlja temeljno načelo prava Unije koje se primjenjuje, pa i onda kada ne postoje nikakva posebna pravila o tome. To načelo zahtijeva da se adresatima odluka koje značajno utječu na njihove interese omogući da izraze svoje stajalište o dokazima protiv sebe na kojima se temelje te odluke (vidjeti u tom smislu presude od 12. veljače 1992., Nizozemska i dr./Komisija, C‑48/90 i C‑66/90, EU:C:1992:63, t. 44., od 24. listopada 1996., Komisija/Lisrestal i dr., C‑32/95 P, EU:C:1996:402, t. 21., od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament, C‑566/14 P, EU:C:2016:437, t. 51. i od 22. lipnja 2023., Arysta LifeScience Great Britain/Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, t. 47.).
58
Osim toga, pravo na saslušanje ima dvostruki cilj. S jedne strane, služi proučavanju spisa i utvrđivanju činjenica što je preciznije i točnije moguće i, s druge strane, omogućava osiguranje djelotvorne zaštite dotične osobe. Pravo na saslušanje odnosi se konkretno na jamstvo da se svaka odluka kojom se negativno utječe donosi uz puno poznavanje slučaja i njegov je cilj osobito omogućiti nadležnom tijelu da ispravi pogrešku ili dotičnoj osobi da iznese informacije koje se odnose na njezinu osobnu situaciju, koje idu u prilog tomu da se odluka donese, da se ne donese ili da ima određeni sadržaj (vidjeti presudu od 4. lipnja 2020., ESVD/De Loecker, C‑187/19 P, EU:C:2020:444, t. 69. i navedenu sudsku praksu).
59
Stoga se opće načelo prava na saslušanje ne primjenjuje na opće akte (vidjeti u tom smislu presudu od 14. listopada 1999., Atlanta/Europska zajednica, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, t. 35. do 37.).
60
Međutim, valja dodati da drukčije vrijedi ako izričita odredba pravnog okvira kojim se uređuje donošenje predmetnog akta dodjeljuje takvo postupovno pravo pogođenoj osobi. Naime, iako ga ni članak 41. stavak 2. točka (a) Povelje ni opće načelo poštovanja prava na saslušanje to ne obvezuju, zakonodavac Unije može predvidjeti pravo osoba za koje se smatra da na njih utječe opći akt da ih se sasluša, savjetuje ili obavijesti te da uredi njegovo ostvarivanje (vidjeti u tom smislu presudu od 22. lipnja 2023., LifeScience Great Britain /Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, t. 51.).
61
Iz tih podsjetnika proizlazi da se, kao što to Komisija pravilno ističe, pravo na saslušanje u smislu članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje u načelu ne primjenjuje u slučaju kada bi opći akt negativno utjecao na osobu.
62
Kao drugo, s obzirom na prethodna razmatranja valja ispitati osnovanost ocjena Općeg suda u točkama 63., 65., 69., 71. do 77., 91. i 92. pobijane presude.
63
U toj je presudi Opći sud, kao prvo, u točkama 66. i 67. te presude, koje se ne osporavaju u stadiju žalbe, u biti utvrdio da Uredba br. 654/2014, na temelju koje je donesena sporna uredba, ne dodjeljuje pravo na saslušanje poduzetnicima čiji proizvodi podliježu mjerama ponovnog postizanja ravnoteže.
64
Kao drugo, u točkama 68. i 69. pobijane presude Opći sud je istaknuo da poduzetnici izvoznici proizvoda na koje se odnose mjere ponovnog postizanja ravnoteže predviđene uredbom donesenom na temelju članka 4. stavka 1. Uredbe br. 654/2014 nisu adresati tih mjera, čiji je cilj ponovno uravnotežiti koncesije u trgovinskim odnosima sa Sjedinjenim Američkim Državama. Međutim, u točkama 70. i 71. te presude smatrao je da su u ovom slučaju mjere ponovnog postizanja ravnoteže uvedene spornom uredbom namijenjene stvaranju negativnih gospodarskih posljedica za poslovanje tih poduzetnika.
65
Opći sud je iz toga u točkama 72. i 73. pobijane presude zaključio da, čak i ako mjera ponovnog postizanja ravnoteže predviđena provedbenim aktom donesenim na temelju članka 4. stavka 1. Uredbe br. 654/2014 nije donesena u pojedinačnom postupku protiv navedenih poduzetnika, ona može predstavljati mjeru koja može nepovoljno utjecati na njihove interese, tako da se ne može isključiti da se isti poduzetnici mogu pozivati na pravo na saslušanje na temelju članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje.
66
U tom je kontekstu Opći sud u točki 74. pobijane presude smatrao da, kada Komisija zbog vođenja postupka donošenja provedbenog akta na temelju članka 4. stavka 1. Uredbe br. 654/2014 utvrdi fizičku ili pravnu osobu na čije interese mjere predviđene tim aktom mogu nepovoljno utjecati, ta osoba mora moći iznijeti elemente koji se odnose na njezinu osobnu situaciju i koji idu za tim da se navedeni akt donese, da se ne donese ili da ima određeni sadržaj.
67
Kao treće, u ovom je slučaju Opći sud u točkama 75. i 76. pobijane presude utvrdio da je Komisija utvrdila da su proizvodi tužiteljâ u prvostupanjskom postupku predmet mjera predviđenih spornom uredbom i da je znao da će se te mjere na njih u velikom dijelu odnositi. Iz toga je u točki 77. te presude zaključio da su u tim okolnostima ti tužitelji imali pravo na saslušanje tijekom postupka donošenja te uredbe.
68
To obrazloženje Općeg suda sadržava pogreške koje se tiču prava.
69
Kao prvo, Opći sud je primijenio pogrešan pravni kriterij i pogrešno protumačio područje primjene prava na saslušanje iz članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje, presudivši osobito u točkama 71. do 74. pobijane presude da se, s obzirom na to da opći akt nepovoljno utječe na interese osoba na koje se odnose mjere koje se njime uvode, te osobe mogu pozivati na pravo na saslušanje. Naime, kao što to proizlazi iz te odredbe i sudske prakse navedene u točkama 53. do 62. ove presude, to se pravo ne primjenjuje na opće akte, uključujući kada oni nepovoljno utječu na interese određenih osoba.
70
Kao drugo, Opći sud je također počinio pogrešku koja se tiče prava time što je na predmetni slučaj primijenio pogrešan pravni kriterij. U tom pogledu, točno je da Opći sud spornu uredbu nije izričito okvalificirao kao opći akt ili kao pojedinačnu mjeru. Ipak, iz ocjena Općeg suda u točkama 68., 69. i 72. te presude dovoljno jasno proizlazi da je tu uredbu shvatio kao akt opće primjene. U tim okolnostima Opći sud nije mogao, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, u točkama 75. do 77. navedene presude presuditi da su tužitelji u prvostupanjskom postupku imali pravo na saslušanje tijekom postupka donošenja sporne uredbe zbog toga što je, u biti, Komisija tijekom tog postupka utvrdila da su njihovi proizvodi predmet mjera ponovnog postizanja ravnoteže predviđenih tom uredbom.
71
Taj zaključak nije doveden u pitanje argumentima koje su istaknula društva ZMC i Zippo GmbH.
72
Kao prvo, društva ZMC i Zippo GmbH smatraju da se sporna uredba ne može kvalificirati kao akt opće primjene jer je Komisija utvrdila i ciljala njihove proizvode tijekom postupka koji je doveo do njezina donošenja i da bi takva kvalifikacija bila u suprotnosti s ocjenama Općeg suda u pogledu osobnog i izravnog utjecaja na njih.
73
U tom pogledu, s jedne strane, valja utvrditi da sporna uredba u svojem članku 1. stavku 2. na općenit i apstraktan način, u smislu sudske prakse navedene u točki 55. ove presude, definira proizvode na koje se primjenjuje dodatna carina ad valorem od 20 % koja se njome uvodi, odnosno proizvode obuhvaćene oznakom KN 96138000. Osim toga, valja istaknuti da je cilj te uredbe, u skladu s člankom 3. točkom (c) i člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 654/2014, na temelju kojeg je donesena, ponovno uravnotežiti koncesije u trgovinskim odnosima sa Sjedinjenim Američkim Državama i da sporna uredba nije donesena nakon postupka pokrenutog protiv tužitelja u prvostupanjskom postupku koji nisu adresati sporne uredbe. U tim okolnostima valja smatrati, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točkama 71. i 72. svojeg mišljenja, da sama okolnost da je Komisija identificirala određene pravne osobe na koje se ta carina ad valorem u velikom dijelu primjenjuje ne može spornu uredbu učiniti pojedinačnom mjerom u smislu članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje.
74
S druge strane, kad je riječ o argumentaciji koja se temelji na osobnom i izravnom utjecaju sporne uredbe na tužitelje u prvostupanjskom postupku, valja podsjetiti na to da činjenica da se opći akt osobno i izravno odnosi na neku osobu ne može toj osobi dodijeliti pravo na saslušanje prije donošenja takvog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 14. listopada 1999., Atlanta/Europska zajednica, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, t. 34. do 35.). Naime, aktivna procesna legitimacija na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a i pravo na saslušanje na temelju članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje dva su različita pravna pitanja koja imaju, kao što to proizlazi iz točke 78. mišljenja nezavisne odvjetnice, različite svrhe.
75
Kao drugo, tvrdnja društava ZMC i Zippo GmbH prema kojoj je Opći sud utvrdio postojanje pojedinačne mjere donesene protiv njih temelji se na pogrešnom tumačenju pobijane presude, kao što to proizlazi iz točke 70. ove presude.
76
Kao treće, argumentacija koja se temelji na Komisijinoj margini prosudbe za odabir proizvoda na koje se primjenjuju mjere predviđene spornom uredbom odnosi se na ocjenu osnovanosti tih mjera. Suprotno tomu, ono nije relevantno za postojanje prava društava ZMC i Zippo GmbH na saslušanje.
77
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja prihvatiti prvi i drugi dio prvog žalbenog razloga.
Treći dio
– Argumentacija stranaka
78
Trećim dijelom prvog žalbenog razloga Komisija tvrdi da je, u slučaju da su tužitelji u prvom stupnju imali pravo biti saslušani tijekom postupka donošenja sporne uredbe, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši da im to pravo nije bilo dodijeljeno putem javnog savjetovanja provedenog u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 654/2014.
79
Društva ZMC i Zippo GmbH odgovaraju da je taj dio žalbenog razloga nedopušten i, u svakom slučaju, neosnovan.
– Ocjena Suda
80
Treći dio prvog žalbenog razloga istaknut je podredno, za slučaj da Sud presudi da je Opći sud pravilno smatrao da su tužitelji u prvostupanjskom postupku imali pravo na saslušanje tijekom postupka donošenja sporne uredbe. Međutim, iz analize prvog i drugog dijela tog žalbenog razloga proizlazi da to nije slučaj.
81
Stoga treći dio prvog žalbenog razloga valja odbiti kao irelevantan a da pritom nije potrebno ocjenjivati njegovu dopuštenost.
82
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da prva dva dijela prvog žalbenog razloga treba prihvatiti, a u preostalom dijelu odbiti. U tom pogledu, pogreške koje se tiču prava utvrđene u okviru ispitivanja tih dijelova dovoljne su za ukidanje pobijane presude.
83
Međutim, Sud smatra svrsishodnim ispitati i drugi žalbeni razlog radi dobrog sudovanja.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
84
Drugim žalbenim razlogom Komisija tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo ne ultra petita. Napominje da je, kao što to proizlazi iz točke 92. pobijane presude, Opći sud poništio spornu uredbu „u dijelu u kojem se odnosi na proizvode obuhvaćene oznakom KN 96138000”, dok se tužbom zahtijevalo poništenje te uredbe samo u dijelu u kojem se ona primjenjivala na tužitelje u prvostupanjskom postupku. Stoga je Opći sud odlučio ultra petita.
85
Društva ZMC i Zippo GmbH smatraju da drugi žalbeni razlog treba odbiti kao „bespredmetan ili bez učinka”.
86
Društva ZMC i Zippo GmbH tvrde da je poništenje sporne uredbe u dijelu u kojem se odnosi na proizvode podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država obuhvaćene oznakom KN 96138000 izjednačeno s poništenjem te uredbe u dijelu u kojem se odnosi na njihove proizvode, s obzirom na utvrđenja Općeg suda iz točaka 27. i 29. pobijane presude. Konkretno, iz te točke 29. proizlazi da je društvo ZMC jedini proizvođač izvoznik proizvoda obuhvaćenih tim zakonikom s državnog područja Sjedinjenih Američkih Država u Uniju. Stoga je vrlo malo vjerojatno ili čak isključeno da se navedena uredba odnosi na upaljače podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država koje proizvode druga američka poduzeća. U svakom slučaju, radilo se samo o sporednoj šteti u pogledu ciljanja proizvoda tužiteljâ u glavnom postupku.
Ocjena Suda
87
Kao što je to Sud u više navrata presudio, s obzirom na to da sud koji odlučuje o zakonitosti ne može odlučivati ultra petita, poništenje koje proglasi ne može prekoračiti poništenje koje je zatražio tužitelj (presude od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr., C‑310/97 P, EU:C:1999:407, t. 52. i od 14. studenoga 2017., British Airways/Komisija, C‑122/16 P, EU:C:2017:861, t. 81.).
88
U ovom slučaju iz tužbe u prvostupanjskom postupku nedvojbeno proizlazi da su, kao što je to sam Opći sud utvrdio u točki 14. pobijane presude, tužitelji u prvom stupnju zahtijevali poništenje sporne uredbe, a osobito njezina članka 1. stavka 2. točke (a) i članka 2. u dijelu u kojem se primjenjuju na njih.
89
Pobijanom presudom Opći sud poništio je spornu uredbu „u dijelu u kojem se odnosi na proizvode obuhvaćene oznakom KN 96138000”.
90
U dijelu u kojem se tom uredbom određuju proizvodi obuhvaćeni tom oznakom, ona apstraktno i objektivno definira kategoriju proizvoda koji podliježu dodatnoj carini ad valorem koja se njome nameće, kao što je to istaknuto u točki 73. ove presude. Stoga se navedena uredba može primijeniti na te proizvode, neovisno o identitetu dotičnih proizvođača, izvoznika i uvoznika.
91
Iz toga slijedi da je Opći sud, time što je poništio spornu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na proizvode obuhvaćene navedenom oznakom, prekoračio opseg zahtjeva tužiteljâ u prvom stupnju. U tom pogledu, okolnost da je društvo ZMC jedini proizvođač izvoznik proizvoda obuhvaćenih istim zakonikom, pod pretpostavkom da je dokazana, u svakom slučaju nije relevantna.
92
U tim uvjetima valja prihvatiti drugi žalbeni razlog.
93
Uzimajući u obzir zaključke iz točaka 82. i 92. ove presude, valja prihvatiti žalbu i stoga ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem se njome poništava sporna uredba u dijelu u kojem se odnosi na proizvode obuhvaćene oznakom KN 96138000 i u kojem se odlučuje o troškovima.
Tužba pred Općim sudom
94
U skladu s prvim stavkom članka 61. Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja presude Općeg suda, konačno odlučiti o sporu ako to stanje postupka dopušta.
95
U ovom slučaju najprije valja istaknuti da se, kao što to proizlazi iz točke 93. ove presude, pobijana presuda u biti ukida samo u dijelu u kojem je njome prihvaćena tužba u prvostupanjskom postupku. Nasuprot tomu, odluka kojom je Sud odlučio o prethodnom postupovnom pitanju odbacivši prigovor nedopuštenosti koji je Komisija podnijela u zasebnom aktu nije bila predmet žalbe. Ta odluka, koja je sadržana u toj presudi (vidjeti, u tom smislu, presudu od 26. veljače 2002., Vijeće/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, t. 50. i navedenu sudsku praksu), stoga ima snagu res judicata, unatoč djelomičnom poništenju navedene presude (vidjeti, po analogiji, presude od 4. ožujka 2021., Komisija/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, t. 109. i 110. i od 5. rujna 2024., Komisija/Češka Republika (Džepni upaljači), C‑494/22 P, EU:C:2024:684, t. 155. i 156.).
96
Što se tiče merituma, valja primijetiti da u prilog svojoj tužbi za poništenje društva ZMC i Zippo GMBH ističu pet tužbenih razloga. Prvi se temelji na povredi načela proporcionalnosti, drugi na povredi načela nediskriminacije i jednakog postupanja, treći na povredi obveze obrazlaganja, četvrti na povredi obveza koje Unija ima na temelju prava WTO‑a i peti na povredi načela dobre uprave.
97
S obzirom na, među ostalim, okolnost da je peti žalbeni razlog bio predmet kontradiktornog postupka pred Općim sudom i da njegovo ispitivanje ne zahtijeva donošenje nikakve dodatne mjere upravljanja postupkom ili izvođenja dokaza u spisu, Sud smatra da stanje postupka dopušta odlučivanje o tužbi u predmetu T‑402/20 u pogledu navedenog petog tužbenog razloga i da o njemu valja konačno odlučiti (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2020., Komisija i Vijeće/Carreras Sequeros i dr. (C‑119/19 P i C‑126/19 P, EU:C:2020:676, t. 130.).
98
U okviru istog petog tužbenog razloga društva ZMC i Zippo GmbH osporavaju, s jedne strane, postupak prikupljanja informacija koji je Komisija provela na temelju članka 9. Uredbe br. 654/2014 i, s druge strane, u biti, navode da je njihovo pravo na saslušanje povrijeđeno.
99
Što se tiče argumenata kojima se osporava postupak prikupljanja informacija, Sud, u nedostatku konkretnih prigovora stranaka u tom pogledu, namjerava prihvatiti ocjene koje je Opći sud o tome iznio u točkama 53. do 58. pobijane presude.
100
Što se tiče argumenata koji se u biti temelje na povredi prava društava ZMC i Zippo GmbH na saslušanje, iz točaka 53. do 61., 69., 70. i 73. ove presude proizlazi da se, s obzirom na to da je sporna uredba akt opće primjene, oni ne mogu pozivati na pravo na saslušanje ako ne postoji izričita odredba Uredbe br. 654/2014 kojom im se dodjeljuje takvo postupovno pravo.
101
Zbog tih razloga peti tužbeni razlog prvostupanjske tužbe treba u cijelosti odbiti kao neosnovan.
102
Nasuprot tomu, stanje postupka ne dopušta donošenje odluke o prvom, drugom, trećem i četvrtom tužbenom razlogu u prvostupanjskom postupku.
103
Naime, kao što to proizlazi iz točke 92. pobijane presude, Opći sud smatrao je da, s obzirom na to da je peti tužbeni razlog te tužbe prihvaćen, nije potrebno ispitati njezine druge tužbene razloge niti odlučiti o dopuštenosti određenih dokaza koje su podnijeli tužitelji u prvostupanjskom postupku. Međutim, ti drugi tužbeni razlozi podrazumijevaju provođenje složenih činjeničnih ocjena, za čiju provedbu Sud smatra da ne raspolaže svim potrebnim činjeničnim elementima.
104
Slijedom toga, predmet valja vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje o prvom, drugom, trećem i četvrtom tužbenom razlogu koji su istaknuti u prilog tužbi u predmetu T‑402/20.
Troškovi
105
Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima valja odlučiti naknadno.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Presuda Općeg suda Europske unije od 18. listopada 2023., Zippo Manufacturing i dr./Komisija (T‑402/20, EU:T:2023:640), poništava se u dijelu u kojem se njome poništava Provedbena uredba Komisije (EU) 2020/502 od 6. travnja 2020. o određenim mjerama trgovinske politike u pogledu određenih proizvoda podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država, u dijelu u kojem se odnosi na proizvode obuhvaćene podbrojem 96138000 Kombinirane nomenklature uvedene Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, te odlučuje o troškovima.
2.
Predmet se upućuje Općem sudu Europske unije radi donošenja odluke o prvom, drugom, trećem i četvrtom tužbenom razlogu iznesenom u prilog osnovanosti tužbe u predmetu T‑402/20.
3.
O troškovima će se odlučiti naknadno.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski