62002CC0346_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā tiesvedībā par valsts pienākumu neizpildi Komisija vēršas pret valsts tiesību normām, kas paredz pienākumu iekļaut transportlīdzekļu apdrošināšanas līgumos iedalījuma sistēmu klasēs atkarībā no, attiecīgi, apdrošināšanas gadījumu iestāšanās vai to neiestāšanās. Tā uzskata, ka šāds pienākums ir pretējs likmju brīvas noteikšanas principam.
2. Gan Luksemburgas, gan Francijas tiesības paredz, ka obligātās apdrošināšanas līgumiem attiecībā uz transportlīdzekļu civiltiesisko atbildību ir jāparedz likumā noteiktā apdrošināšanas prēmija un apdrošināšanas gadījumu iestāšanās biežuma saskaņošanas sistēma. Pamatojoties uz Direktīvu 92/49/EEK (2) (turpmāk tekstā – "Direktīva 92/49"), Komisija tajā saskata likmju brīvas noteikšanas principa, kas izriet no iepriekšējas iestāžu likmju un nosacījumu uzraudzības atcelšanas, pārkāpumu, jo šāda obligāta sistēma tieši ietekmēs piedāvātās prēmiju likmes.
3. Šajā sakarā Komisija īpaši balstās uz Tiesas spriedumu lietā Komisija/Itālija (3), kurā skaidri tika atzīts likmju brīvas noteikšanas princips. Līdz ar to vispirms ir jānoskaidro, vai likmju brīvas noteikšanas princips, ko Tiesa ir secinājusi no Direktīvas 92/49 6., 29. un 39. panta, iestājas pret atsevišķu valstu tiesību normām, kā šeit apstrīdētās, vai arī tās drīzāk ir jāpakļauj samērīguma pārbaudei, pamatojoties uz vispārējām interesēm.
II – Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesības
4. Direktīvas 92/49 preambulas piektajā apsvērumā tiek noteikts:
"tā kā jau pieņemtais šā jautājuma risinājums vērsts uz tādu saskaņošanu, kas ir būtiska, nepieciešama un pietiekama, lai panāktu licencēšanas un uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu, tādējādi radot iespēju izdot visā Kopienā derīgas vienveida licences un izmantot principu, ka uzraudzību īsteno piederības dalībvalsts."
5. Direktīvas 92/49 preambulas 19. apsvērumā ir teikts:
"dalībvalstij, kurā atrodas risks, jānodrošina, lai nekas nekavētu visu Kopienā piedāvāto apdrošināšanas pakalpojumu tirdzniecību tās teritorijā, ciktāl tie nepārkāpj riska dalībvalstīs spēkā esošās tiesību normas, kas aizsargā sabiedrības intereses, un ciktāl sabiedrības intereses neaizsargā piederības dalībvalsts noteikumi, ar nosacījumu, ka šīs normas ir bez diskriminācijas jāpiemēro visiem uzņēmumiem, kas darbojas šajā dalībvalstī, un tās ir objektīvi nepieciešamas un attiecīgajam mērķim atbilstīgas."
6. Direktīvas 92/49 1. pants nosaka:
"Šajā direktīvā:
[..]
c) "piederības dalībvalsts" ir dalībvalsts, kurā atrodas galvenais birojs apdrošināšanas uzņēmumam, kas apdrošina attiecīgo risku;
[..]."
7. II sadaļā "Apdrošināšanas darījumu sākšana" Direktīvas 92/49 6. pants nosaka:
" Direktīvas 73/239/EEK 8. pantu aizstāj ar šādu punktu:
"8. pants
[..]
3. Šī direktīva nekādā veidā neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest normatīvos vai administratīvos aktus, kas liek apstiprināt statūtus un dibināšanas dokumentus un iesniegt citus dokumentus, kuri vajadzīgi normālai uzraudzībai.
Dalībvalstis tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas liek iepriekš apstiprināt vai regulāri darīt zināmus vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus un veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem.
Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumus, kas paredz iepriekšēju paziņojumu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā.
[..]""
8. Direktīvas 92/49 III sadaļas "Apdrošināšanas darbības nosacījumu saskaņošana" 28. pants nosaka:
"Dalībvalsts, kurā atrodas risks, neliedz apdrošinājuma ņēmējam slēgt līgumu ar apdrošināšanas uzņēmumu, kas licencēts saskaņā ar Direktīvas 73/239/EEK 6. pantu, ja vien tas nav pretrunā tiesību normām, kas aizsargā sabiedrības intereses riska dalībvalstī."
9. Direktīvas 92/49 tās pašas III sadaļas 29. pants ir izteikts šādi:
"Dalībvalstis nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus vai veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, vai sistemātiski sniegt ziņas par tiem. Vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem var paredzēt tikai nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts noteikumiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.
Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā."
10. Direktīvas 92/49 30. panta 2. daļa, kas arī ietilpst III sadaļā, paredz:
"Neraugoties uz pretējiem noteikumiem, dalībvalsts, kurā ir noteikta obligātā apdrošināšana, var prasīt, lai vispārīgos un īpašos obligātās apdrošināšanas nosacījumus pirms izmantošanas paziņotu tās kompetentajām iestādēm."
11. Direktīvas 92/49 IV sadaļas "Noteikumi par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību" 39. panta 2. un 3. punktā ir šādas normas:
"2. Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vai sistemātiski sniegt ziņas par vispārīgiem un īpašiem apdrošināšanas nosacījumiem, prēmiju lielumiem vai veidlapām un citiem iespiedu dokumentiem, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Tā var tikai prasīt, lai uzņēmums, kas tās teritorijā plāno veikt apdrošināšanu, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, sniedz vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts tiesību aktiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.
3. Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņošanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā."
Valsts tiesības: Luksemburga
12. Lielhercogistes 1994. gada 20. decembra noteikumi, kas pieņemti, lai izpildītu 17. panta 2. un 3. punktu 1976. gada 7. aprīļa grozītajā likumā "Par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu attiecībā uz transportlīdzekļiem" un kas paredz nosacījumus, kurus ir jāievēro transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumos (4) (turpmāk tekstā – "Lielhercogistes noteikumi"), cita starpā ievieš sistēmu, saskaņā ar kuru prēmijas tiek samazinātas, ja vairākus gadus nav iestājušies apdrošināšanas gadījumi, un prēmijas tiek palielinātas apdrošināšanas gadījumu iestāšanas rezultātā (turpmāk tekstā – " bonus-malus
sistēma"). Saskaņā ar šo noteikumu 3. pantu tiem pretēji noteikumi ir aizliegti.
13. Saskaņā ar Lielhercogistes noteikumu 7. pantu bonus-malus
sistēma ir piemērojama visiem civiltiesiskās apdrošināšanas līgumiem, kas attiecas uz automašīnām ar pastāvīgo atrašanās vietu Luksemburgā un ko noslēdz fiziskas personas. Bonus‑malus
sistēma attiecīgi nav piemērojama fizisku personu transportlīdzekļiem nodarīto zaudējumu apdrošināšanas vai transportlīdzekļu tiesiskās aizsardzības apdrošināšanas līgumiem un juridisko personu transportlīdzekļu apdrošināšanas līgumiem.
14. Saskaņā ar šo bonus-malus
sistēmu jaunam apdrošinājuma ņēmējam tiek noteikta bonus-malus
skalas 11. pakāpe (0 % bonuss). Ja noteiktā novērošanas laika posmā, kas pamatā ir viens gads, neiestājas apdrošināšanas gadījums, persona tiek iekļauta zemākā pakāpē – ne zemāk par 3. pakāpi. Pēdējā pakāpē apdrošināšanas ņēmējs maksā tikai 45 % no pamatprēmijas. Turpretim katra apdrošināšanas gadījuma rezultātā notiek pārcelšana pa trim pakāpēm uz augšu, pie tam šī pārvietošana apstājas 22. pakāpē, kas atbilst 250 % no pamatprēmijas.
15. Šīs sistēmas ietvaros par apdrošināšanas gadījumiem tiek uzskatīti tikai tie, kas saistīti ar apdrošināšanas atlīdzības izmaksu cietušajai trešajai personai. Attiecīgi, paaugstināšana pakāpē nenotiek, ja cietušās trešās personas prasības ietilpst pašriskā vai ja apdrošināšanas ņēmējs četru mēnešu laikā no maksājuma izdarīšanas apdrošinātājam atlīdzina izmaksāto summu.
Valsts tiesības: Francija
16. Francijā saskaņā ar Apdrošināšanas kodeksa (5) L.11‑4. pantu ekonomikas un finanšu ministrs tiek pilnvarots noteikt tipveida noteikumu iekļaušanas kārtību apdrošināšanas līgumos. Šo pilnvarojumu viņš ir izmantojis attiecībā uz tā dēvēto bonus-malus
nosacījumu (6) transporta līdzekļu apdrošināšanā: Apdrošināšanas kodeksa A121‑1. pants būtībā nosaka, ka transportlīdzekļu obligātās apdrošināšanas līgumiem ir jāsatur bonus-malus
nosacījums atbilstoši pielikumā sniegtajām norādēm (turpmāk tekstā – tāpat " bonus-malus
sistēma")
17. Saskaņā ar šo Apdrošināšanas kodeksa A121‑1. pantā paredzēto noteikumu apdrošinātājs nosaka atskaites prēmiju. Faktiskā prēmija, kas ir jāmaksā apdrošinājuma ņēmējam, tiek aprēķināta, reizinot šo atskaites prēmiju ar pazeminājuma vai paaugstinājuma koeficientu, kas tiek noteikts atbilstoši apdrošināšanas gadījumu iestāšanās biežumam. Saskaņā ar obligāto prasību šis koeficients ir robežās no 0,5 līdz 3,5, pie tam katrs apdrošināšanas gadījums, izņemot pirmo apdrošināšanas gadījumu, kas iestājies pēc vismaz trīs gadu laikposma, kurā koeficients bijis 0,5, palielina koeficientu par 25 %, turpretim apdrošināšanas gadījuma neiestāšanās noteiktajā viena gada laika posmā samazina koeficientu par 5 %.
18. Pamatojoties uz iekļaušanas fikciju saskaņā ar Francijas Apdrošināšanas kodeksa L111‑4. pantu, jebkuri noteikumi, kas atšķiras vai ir pretēji, ir uzskatāmi par neesošiem. (7)
III – Lietas būtība, pirmstiesas procedūra un tiesas process
19. Tā kā Komisija nonāca pie secinājuma, ka Luksemburgā un Francijā spēkā esošās tiesību normas attiecībā uz transportlīdzekļu apdrošināšanu – proti, jo īpaši tajās noteiktais pienākums iekļaut transportlīdzekļa civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumos vienādu sistēmu prēmiju likmju iedalījumam klasēs atkarībā no, attiecīgi, apdrošināšanas gadījumu iestāšanās vai to neiestāšanās – ir pretējas, pēc tās uzskatiem, likmju brīvai noteikšanai, kas izriet no Direktīvas 92/49, Komisija 1997. gada 7. jūlijā nosūtīja Francijas valdībai un 2001. gada 25. jūlijā – Luksemburgas valdībai brīdinājuma vēstuli ar prasību sniegt uz to atbildi divu mēnešu laikā.
20. Pēc tam, kad Francijas valdības 1997. gada 23. oktobra un 1998. gada 31. jūlija atbildes notas (8), pēc Komisijas domām, nenovērsa aizdomas par valsts pienākumu neizpildi, tā ar 2001. gada 20. aprīļa vēstuli Francijas Republikai, kā arī ar 2001. gada 20. decembra vēstuli Luksemburgas Lielhercogistei vērsās pie tām ar argumentētu atzinumu, kurā norādīja uz Direktīvas 92/49 pārkāpumu un attiecīgi aicināja abas dalībvalstis divu mēnešu laikā veikt vajadzīgos pasākumus. Francijas valdība atbildēja ar 2001. gada 18. jūlija vēstuli, Luksemburgas valdība – ar 2002. gada 6. marta vēstuli.
21. Tā kā Komisija nonāca pie secinājuma, ka Francijas Republika, no vienas puses, un Luksemburgas Lielhercogiste, no otras puses, nav izpildījušas savus pienākumus, tā ar 2002. gada 30. septembra prasības pieteikumu, kas tajā pašā dienā ir reģistrēts Tiesas kancelejā, cēla Tiesā prasību, no vienas puses, pret Francijas Republiku un, no otras puses, pret Luksemburgas Lielhercogisti, pamatojoties uz EKL 226. pantu.
22. Lietā C‑346/02, kas attiecas uz Luksemburgas Lielhercogisti, Komisija prasa:
– atzīt, ka, ieviešot un paturot spēkā bonus-malus
sistēmu, kura automātiski un obligāti ietekmē prēmiju likmes un kura tiek piemērota visiem automašīnu apdrošināšanas līgumiem, kas noslēgti Luksemburgas teritorijā, neatkarīgi no tā, vai tās ir apdrošināšanas sabiedrības, kuru juridiskā adrese ir Luksemburgā, vai apdrošināšanas sabiedrības, kuras tur veic savu darbību caur filiālēm vai sniedzot pakalpojumus, un pārkāpjot principu par likmju brīvu noteikšanu un prēmiju likmju un līgumu iepriekšējas vai regulāras kontroles atcelšanu, kā noteikts Direktīvas 92/49 6. panta 3., 29. un 39. punktā, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek minētā direktīva;
– piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
23. Lietā C‑347/02, kas attiecas uz Francijas Republiku, Komisija prasa:
– atzīt, ka, ieviešot un paturot spēkā bonus-malus
sistēmu, kura automātiski un obligāti ietekmē prēmiju likmes un kura tiek piemērota visiem automašīnu apdrošināšanas līgumiem, kas noslēgti Francijas teritorijā, neatkarīgi no tā, vai tās ir apdrošināšanas sabiedrības, kuru juridiskā adrese ir Francijā, vai apdrošināšanas sabiedrības, kuras tur veic savu darbību caur filiālēm vai sniedzot pakalpojumus, un pārkāpjot principu par likmju brīvu noteikšanu un prēmiju likmju un līgumu iepriekšējas vai regulāras kontroles atcelšanu, kā noteikts Direktīvas 92/496. panta 3., 29. un 39. punktā, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek minētā direktīva;
– piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV – Tiesiskais vērtējums
A – Ievada piezīmes par izvēlēto pieeju
24. Tā kā gan Komisijas prasības, gan dalībvalstu apgalvojumi abās prāvās būtībā ir vienādi, vēlos izvērtēt tos kopā. Atsevišķs pamatojums ir nepieciešams tikai tajos jautājumos, kas attiecas uz katras dalībvalsts specifiskajiem apstākļiem.
25. Pēc Komisijas uzskata, Luksemburgas un Francijas tiesību normas vienādā mērā pārkāpj Direktīvu 92/49, jo tajās attiecīgi paredzētā apdrošināšanas gadījumu biežuma ievērošana, nosauktais iedalījums klasēs atkarībā no, attiecīgi, apdrošināšanas gadījumu iestāšanās vai to neiestāšanās, atbilstoši katrai sistēmai automātiski un obligāti ietekmē prēmiju likmes. Tas pārkāpj likmju brīvas noteikšanas principu, kas izriet no Direktīvas 92/49. Turpretim gan Luksemburgas valdība, gan Francijas valdība uzsver, ka katras valsts attiecīgās tiesību normas jau tāpēc vien neaizskar likmju brīvas noteikšanas principu, ka apdrošinātājiem ir iespējams brīvi noteikt (pamat)likmes. Katrā gadījumā valsts tiesību normas ir pamatojamas ar primāriem vispārējo interešu iemesliem. Komisija turpretim nesaskata šāda pamatojuma iespēju, jo Direktīva izsmeļošā veidā regulē likmju brīvas noteikšanas principu.
26. Aplūkojot iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka šajā tiesvedībā par valsts pienākumu neizpildi būtībā parādās trīs tiesību jautājumi. Vispirms šķiet, ka tuvāk jāaplūko principa par likmju brīvu noteikšanu darbības joma. Tikai tā var konstatēt, vai Direktīva izsmeļošā veidā regulē noteikumus, kas attiecas uz likmēm, un tādā gadījumā jebkuras valstu tiesību normas, kas tos pārkāpj, nevar pamatot ar vispārējo interešu iemesliem.
27. Ja tiks secināts, ka likmju brīvas noteikšanas princips būtībā nav pretējs tādai bonus-malus
sistēmai, kāda ir minētā, turpmāk ir jāpārbauda, kādā mērā aplūkojamās valsts tiesību normas ierobežo pamattiesības, kas sakņojas primārajās tiesībās un ar Direktīvu 92/49 ir īpaši attiecinātas uz apdrošināšanas sektoru.
28. Visbeidzot būtu jāpārbauda, vai var atzīt atbildētāju dalībvalstu attaisnojumam minēto pamatojumu un vai tas var izturēt samērīguma pārbaudi.
B – Par likmju brīvas noteikšanas principu
1. Likmju brīvas noteikšanas principa izcelsme
a) Direktīvas 92/49 priekšmets
29. Ar Direktīvu 92/49 tika pabeigta iekšējā tirgus izveide nedzīvības apdrošināšanas jomā, kas tika uzsākta ar pirmajām divām direktīvu paaudzēm. (9) Šī pamata regulējuma mērķis bija tirgus integrācijas veicināšana, vienlaicīgi nodrošinot atbilstošu apdrošināšanas ņēmēju aizsardzību. (10)
30. Lai sasniegtu šo mērķi, Kopienu likumdevējs uzskatīja par nepieciešamu ar Kopienu tiesību aktiem noteikt nosacījumus apdrošināšanas darījumu veikšanai iekšējā tirgū. Tas notika, pieņemot kopīgus ietvarus apdrošināšanas uzraudzības tiesību būtisku principu saskaņošanai. Šo ietvaru kodols ir uzraudzības kompetences koncentrācija izcelsmes dalībvalstī. (11) Šī uzraudzības sistēma ļauj apdrošināšanas sabiedrībām uzsākt darbību katrā atsevišķā dalībvalstī, pamatojoties uz uzņēmējdarbības brīvību vai tiesībām brīvi sniegt pakalpojumus.
31. Līdz ar to priekšplānā izvirzījās apdrošināšanas sabiedrību, vēlāk arī apdrošināšanas koncernu (12) un finanšu konglomerātu (13), maksātspējas uzraudzība, tajā pašā laikā starpniecības darbību kontrole sākotnēji izpalika (14) un produktu un likmju kontrole, ja vispār pastāvēja, tad aprobežojās ar vispārīgu uzraudzību pār trūkumiem (15) . Single-licence sistēma netieši nosaka apdrošināšanas nosacījumu un likmju iepriekšējas kontroles atcelšanu. (16)
32. Turklāt ir jāuzsver, ka šeit piemērojamās Kopienu tiesībās ir runa par relatīvi ierobežotu saskaņošanu. Ar trešo direktīvu paaudzi pirmām kārtām bija jākoordinē valstu uzraudzības sistēmas; tam atbilstoši uzraudzības tiesību saskaņošana notika tikai tādā mērā, kādā tā tika uzskatīta par nepieciešamu iekšējā tirgus izveidei. (17) Šī attīstība skāra apdrošināšanas līgumtiesības tikai margināli (18), proti, Kopiena regulē tikai kolīzijas tiesības un informācijas sniegšanas pienākumu apdrošināšanas līguma noslēgšanas laikā.
33. No visa tā attiecībā uz prēmiju likmju brīvu noteikšanu izriet, ka tā sakņojas apdrošināšanas nosacījumu un likmju iepriekšējas kontroles atcelšanā. Tāpat arī nozīme ir tam, ka Direktīva 92/49 neveica visaptverošu to nosacījumu saskaņošanu, kas varētu attiekties uz likmēm. Tāpat arī ir jāuzsver, ka Direktīva 92/49 ne tikai atceļ nosacījumu un likmju iepriekšēju kontroli, bet arī tiecas panākt apdrošināšanas produktu brīvu tirdzniecību Kopienā. (19) Tās preambulas 19. apsvērumā šajā sakarā ir teikts: "tā kā iekšējā tirgū apdrošinājuma ņēmēju interesēs ir piekļūt visplašākajam apdrošināšanas pakalpojumu klāstam, kāds pieejams Kopienā, izvēloties savām vajadzībām atbilstīgākos pakalpojumus". Attiecībā uz aplūkojamo bonus-malus
sistēmu ir jāpiezīmē, ka likumā nostiprinātā apdrošināšanas gadījumu biežuma saistība ar prēmiju likmēm, attiecīgi, nemainīgas atlaižu vai prēmiju saskaņošanas sistēmas formā ir obligāti saistīta ar produktu daudzveidības samazināšanu, jo apdrošināšanas sabiedrības šajā sakarā nevar piedāvāt pašas savus modeļus.
b) Spriedums lietā C‑59/01 (Komisija/Itālija)
34. Šajā lietā (20) Komisija vērsās pret valsts tiesību normām, saskaņā ar kurām tika iesaldēti transportlīdzekļu obligātās civiltiesiskās apdrošināšanas līgumi, kas attiecas uz Itālijas teritorijā notikušu apdrošināšanas gadījumu prēmiju likmēm, gan iekšzemes apdrošināšanas sabiedrībām, gan tām, kuras savu darbību veic caur filiālēm vai pakalpojumu brīvas kustības ietvaros.
35. Itālijas valdība atzina apdrošināšanas sabiedrību likmju noteikšanas brīvības ierobežojumu, tomēr atsaucās uz Pirmās direktīvas 73/239/EEK (21) 8. panta 3. punkta 3. daļas izņēmuma raksturu par labu vispārējas cenu kontroles sistēmas sastāvdaļām.
36. Tiesa sava sprieduma 28. punktā atgādināja, ka, "saskaņā ar Direktīvas 73/239 8. panta 3. punkta 3. daļu un Direktīvas 92/49 29. panta 2. punktu un 39. panta 3. punktu, dalībvalstis drīkst turpmāk paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņošanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētai paaugstināšanai tikai tad, ja tas ir ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā".
37. Pēc Tiesas uzskatiem, "[no tā] skaidri izriet, ka Kopienu likumdevēja nodoms bija nodrošināt likmju brīvas noteikšanas principa ievērošanu apdrošināšanas sektorā (izņemot dzīvības apdrošināšanu), ieskaitot obligāto apdrošināšanu, tādu kā transportlīdzekļu obligāto civiltiesisko apdrošināšanu. Šis princips ietver aizliegumu ikvienam regulējumam saistībā ar iepriekšēju vai sistemātisku ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmēm, ko apdrošināšanas sabiedrība paredz pielietot savās attiecībās ar apdrošinājuma ņēmējiem" (22) .
38. Par pieļaujamiem izņēmumiem Tiesa paskaidroja: "Vienīgais izņēmums no šī principa, ko pieļauj Direktīva 92/49, attiecas uz iepriekšēju ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paaugstināšanai vispārējas cenu kontroles sistēmas ietvaros" (23) .
Turpinājumā Tiesa paskaidroja: "Direktīvas 92/49 28. pants dod iespēju dalībvalstij, kurā tiek segts risks, kavēt apdrošināšanas ņēmējus slēgt apdrošināšanas līgumu, ja šis līgums ir pretējs valstī spēkā esošajām tiesību normām, kas aizsargā vispārējās intereses.
Tomēr šo normu nevar interpretēt kā tādu, kas liedz šī sprieduma 28. punktā minētajiem noteikumiem, kas skaidri nosauc pamatus, kuri attaisno likmju brīvas noteikšanas principa neievērošanu, to praktisko iedarbību. Par to liecina fakts, ka Direktīvas 92/49 28. pants atrodas pirms citas tās pašas nodaļas normas, kurā aizliegums dalībvalstīm ierobežot likmju brīvu noteikšanu, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā, tiek skaidri atkārtots". (24)
39. Šajā spriedumā Tiesa ir skaidri atzinusi likmju brīvas noteikšanas principu. Pie tam tā atklāti ir vadījusies pēc pastāvošās saiknes starp iepriekšējas kontroles atcelšanu un likmju brīvu noteikšanu. Tomēr apsverot, ka lietā C‑59/01 likmju brīvas noteikšanas ierobežošana bija neapstrīdama, rodas jautājums par šī principa apjomu. Ir apšaubāma paša likmju brīvas noteikšanas principa attiecināšana uz minētajām lietām.
2. Likmju brīvas noteikšanas principa apjoms
a) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
40. Komisija apgalvo, ka attiecīgās bonus-malus
sistēmas ir pretrunā likmju brīvas noteikšanas principam. Tā izsecina šo principu, atsaucoties uz tikko minētajiem 2000. gada 11. maija (25) un 2003. gada 25. februāra spriedumiem (26), no nosacījumu un likmju iepriekšējas kontroles atcelšanas, no vienas puses, un no direktīvu mērķa nodrošināt apdrošināšanas produktu brīvu tirdzniecību Kopienā, no otras puses.
41. Pēc Komisijas uzskatiem, šis princips ir pretējs valsts tiesību normām, saskaņā ar kurām apdrošināšanas līguma darbības laikā noteikti apstākļi obligāti un likumā noteiktā apjomā ietekmē prēmiju likmju lielumu. Bez tam Komisija uzsver, ka tā neapstrīd dalībvalstu iespēju ieviest gradāciju, kurā tiek ņemti vērā apdrošināto izraisītie apdrošināšanas gadījumi, vai pat piemērot vienotu iedalījuma sistēmu klasēs atkarībā no, attiecīgi, apdrošināšanas gadījumu iestāšanās vai to neiestāšanās. Tā uzskata par pieļaujamu iekļaušanu klasēs atkarībā no, attiecīgi, apdrošināšanas gadījumu iestāšanās vai to neiestāšanās bez paredzētiem prēmiju vai iemaksu samazināšanas/paaugstināšanas koeficientiem, jo tad apdrošināšanas sabiedrības varētu brīvi novērtēt atsevišķu faktoru finansiālās sekas, kā piemēram, negadījumu skaitu, katra zaudējuma smagumu vai piemērotības trūkumu.
42. Luksemburgas valdība turpretim uzskata, ka likmju brīvas noteikšanas princips ir pretējs iepriekšējam vai sistemātiskam ziņojumu sniegšanas vai apstiprinājumu iegūšanas pienākumam attiecībā uz prēmiju likmēm. Tādējādi nevar būt runa par to, ka Luksemburgas bonus-malus sistēma aizskārtu šo principu, jo tā neparedz šādu pienākumu. Šajā sakarā Luksemburgas valdība uzsver, ka Lielhercogistē apdrošināšanas prēmijas var noteikt brīvi. Apstrīdētais tiesiskais regulējums attiecas tikai uz to saskaņošanu ar apdrošināšanas gadījumu biežumu. Bonus-malus
sistēma līdz ar to attiecas tikai uz prēmiju likmju sastāvdaļu, tāpēc arī nevar būt runa par prēmiju likmju konkurences ierobežošanu.
43. Francijas valdības apgalvojumi būtībā atbilst Luksemburgas apgalvojumiem. Tā liek piesargāties no likmju brīvas noteikšanas principa vispārināšanas. Katrā gadījumā Direktīvas 92/49 6., 29. un 39. pants ir jāinterpretē saistībā ar šīs pašas direktīvas 28. pantu.
44. Turpinot Francijas valdība atsaucas uz spriedumu lietā Komisija/Itālija (27), kā arī uz spriedumu lietā Cullet (28), kuru risinājums ir attiecināms uz šo gadījumu.
b) Vērtējums
45. Diskusija par likmju brīvas noteikšanas principu patiesībā mazāk skar principa atbilstību kā pieļaujamos izņēmumus no šī principa. Proti, ja vadāmies pēc tā, ka Direktīva 92/49 paredz ne tikai likmju un nosacījumu iepriekšējas kontroles atcelšanu, bet arī vispārēju likmju noteikšanas brīvību, no tā izriet, ka tā šajā sakarā satur izsmeļošu regulējumu, kā rezultātā šim principam ir pieļaujami tikai pašā Direktīvā 92/49 skaidri paredzētie izņēmumi. Turpretim, ja uzskatām, ka tarifu brīvas noteikšanas principa apjoms ir ierobežots, ir jāpārbauda, kādā mērā dalībvalstu tiesību normas attiecībā uz prēmiju likmēm var pamatot ar primāriem vispārējo interešu iemesliem..
46. Iepriekš jāpiemin, ka spriedums lietā C‑59/01 (29) šo jautājumu nav galīgi noskaidrojis, jo tajā netika apstrīdēts, ka aplūkotais regulējums jebkurā gadījumā ir uzskatāms par likmju brīvas noteikšanas ierobežojumu.
47. Francijas valdība pamatoti uzsver, ka Direktīva 92/49 skaidri nepiemin likmju brīvas noteikšanas principu. Direktīvas 73/239 8. panta 3. punkta 3. daļa Direktīvas 92/49 redakcijā neattiecas uz tur paredzēto izņēmumu no likmju brīvas noteikšanas vispārīgi, bet gan, attiecīgi, (tikai) uz iepriekšējas kontroles mehānismiem visos gadījumos vai uz sistemātisku ziņojumu sniegšanas pienākumu.
48. Tādā mērā, kādā likmju brīvas noteikšanas princips tomēr atspoguļo likmju iepriekšējas kontroles, kā arī sistemātiskā ziņojumu sniegšanas pienākuma atcelšanu, tā spēkā esamība saskaņā ar spriedumu lietā C‑59/01 ir viennozīmīga. Apstrīdams ir tikai tas, vai šis princips ir pretējs dalībvalstu tiesību normām, kuras attiecas uz likmju noteikšanu apdrošināšanas sabiedrībās, kā, piemēram, šajā gadījumā – nosakot atsevišķas likmju noteikšanas pazīmes, tomēr tas nav pielīdzināms likmju iepriekšējai kontrolei vai sistemātiskam paziņošanas pienākumam.
49. Šajā sakarā, šķiet, mazāk palīdz norāde uz apdrošināšanas produktu brīvu tirdzniecību Kopienā, kas ir Direktīvas 92/49 mērķis. Proti, šī brīvā tirdzniecība ir spēkā, ņemot vērā Direktīvas 92/49 28. pantu, t. i., ievērojot attiecīgo vispārējo interešu tiesību normu piemērošanu dalībvalstī, kurā pastāv risks (atšķirībā no piederības dalībvalsts, kas minēta Direktīvas 92/49 1. panta c) apakšpunktā). Līdz ar to Direktīva 92/49 vispārēji pārņem pamatojumu Līgumā minēto pamatbrīvību ierobežošanai. (30)
50. Vadoties pēc visu to nosacījumu saskaņošanas, kuri attiecas uz prēmiju likmēm, pamatojoties uz Direktīvu, ir jāizceļ atsauce uz Direktīvas 28. pantu. (31) No likmju brīvas noteikšanas principa paplašināšanas izriet – atbilstoši izpratnei, kam dod priekšroku Komisija, – ka likmju noteikšanas brīvība, pārsniedzot tās pamatjomas robežas, proti, likmju iepriekšējas kontroles un sistemātisku ziņojumu sniegšanas atcelšanu, aizliedz jebkuras dalībvalstu tiesību normas attiecībā uz prēmiju likmēm. Komisija līdz ar to rīkojas konsekventi, prasot attiecināt arī uz šo gadījumu lietas C‑59/01 risinājumu: tikai vispārēja cenu kontroles sistēma var attaisnot izņēmumus no likmju brīvas noteikšanas principa plašā nozīmē; 28. pants nedrīkst liegt šai attiecībai princips/izņēmums tās praktisko iedarbību.
51. Tomēr ir apšaubāms, vai likmju brīvas noteikšanas un līdz ar to Direktīvas saskaņotās jomas plaša izpratne ir pārliecinoša.
52. Ir jāizvairās no pārāk plašas likmju brīvas noteikšanas principa interpretācijas, jo tā pietiekami neievērotu ne Direktīvas 92/49 tekstu, ne sistēmu un pie tam varētu novest pie nopietni ņemamām vērtējuma pretrunām un nošķiršanas grūtībām.
53. Pirmām kārtām, no Direktīvas 92/49 teksta un sistēmas nav redzams, ka Kopienu likumdevējs būtu gribējis ne tikai atcelt nosacījumu un likmju iepriekšēju kontroli, kā arī atcelt sistemātisku ziņojumu sniegšanas pienākumu visos gadījumos, bet arī būtu gribējis nodrošināt absolūtu likmju noteikšanas brīvību tādējādi, ka principiāli nebūtu pieļaujams dalībvalstīm pieņemt tiesību normas attiecībā uz likmēm. (32)
54. Šajā kopsakarā ir jāņem vērā, ka apdrošināšana kā tāda ir tīrs tiesību produkts, no kā izriet, ka katra līgumu brīvības ierobežošana – nosakot minimālās prasības vai aizliedzot noteiktus noteikumus, kas cita starpā nosaka līguma apjomu – skar pašu produktu un atbilstoši tam ir saistīti, kaut arī netieši, ar prēmiju likmēm. Ņemot par pamatu plašu likmju brīvas noteikšanas izpratni, būtu jānošķir tādas normas, kas primāri skar līguma nosacījumus un kā tādas uzrāda tikai grūti nosakāmu saistību ar likmēm (33), no tādām, kuru saistība ar likmēm izriet no likmju noteikšanas nosacījumu regulējuma; šāda izpēte ir tik tiešām grūta no praktiskā viedokļa un nav pamatota apdrošināšanas tehnikā. Ļoti iespējams, ka bonus-malus sistēma pieder abām kategorijām.
55. Vienlaikus ir redzams, ka likmju brīva noteikšana apdrošināšanas jomā ir cieši saistīta ar līgumu brīvību. Bet Komisija no savas puses nekad nav paudusi viedokli, ka līgumu brīvība ir jāsaprot tādējādi, ka tā principiāli aizliedz katru līgumu brīvības ierobežojumu, kā, piemēram, valsts apdrošināšanas līgumu tiesību formā. Drīzāk ir vispārīgi atzīts, ka apdrošināšanas produktu brīvas tirdzniecības ierobežojumus, kas attiecas uz apdrošināšanas ņēmējiem par labu katras valsts pieņemtām tiesību normām, var attaisnot tādā mērā, kādā šīs normas ir pieņemtas vispārējo interešu labā.
56. Visbeidzot, Komisijas pārstāvētais viedoklis par likmju brīvas noteikšanas absolutizēšanu nepārliecina arī tāpēc, ka tā pati tiecas paredzēt konkrētus likmju noteikšanas nosacījumus, tikai citā sakarībā, ņemot par pamatu citu vērtējumu: šeit var norādīt uz Komisijas priekšlikumu aizliegt noteiktus uz dzimumu balstītus likmju elementus. (34)
3. Starpsecinājumi
57. Likmju brīvas noteikšanas princips saskaņā ar Direktīvas 6., 29. un 39. pantu nav pretējs attiecīgi lietā C‑346/02 un lietā C‑347/02 apstrīdētajām tiesību normām.
58. Katrā gadījumā ir jāpārbauda, vai Komisija no apstrīdētajām valsts tiesību normām varēja konstatēt citus uz apdrošināšanas iekšējā tirgus īstenošanu attiecināmus šķēršļus.
C – Bonus-malus sistēmas, kas obligāti un automātiski ietekmē prēmiju likmes, kā šķērslis apdrošināšanas iekšējā tirgus izveidei
1. Lietas dalībnieku galvenie argumenti
59. Saskaņā ar Francijas valdības viedokli, kas vēlreiz minēts atbildē uz prasību, no tā, ka likmju brīvas noteikšanas principam nav tādas darbības jomas, kā to apgalvo Komisija, izriet, ka bonus-malus
sistēma ir jāvērtē pēc pakalpojumu sniegšanas brīvības kritērijiem saskaņā ar EKL 49. pantu.
60. Arī Luksemburgas valdība, atsaucoties uz Direktīvas 92/49 preambulas piekto apsvērumu, ir norādījusi, ka no šīs Direktīvas izrietošā saskaņošana ir nepilnīga un būtībā arī aprobežojas ar uzraudzības elementiem. No tā izriet, ka apdrošināšanas prēmiju likmes nav šīs saskaņošanas priekšmets, tāpēc Lielhercogiste var paturēt savu spēkā esošo bonus-malus
sistēmu, pamatojoties uz vispārējām interesēm. Šo uzskatu apliecina Direktīvas preambulas 19. apsvērums, kā arī 28. pants.
61. Komisija nav tieši atbildējusi uz šiem Francijas un Luksemburgas valdību argumentiem. Taču no tās paskaidrojumiem izriet, ka tad, ja Tiesa vadītos pēc tā, ka bonus-malus
sistēmas nav saskaņotas, ir jāpārbauda visu Līgumā minēto un ar Direktīvu 92/49 īstenoto pamatbrīvību ierobežojumu pamatojumi saskaņā ar Direktīvas 92/49 28. pantu.
2. Vērtējums
62. Jau iepriekš jānorāda, ka Francijas valdības uzskatam jebkurā gadījumā nav nozīmes. Proti, ja Tiesa vadītos pēc tā, ka uz bonus-malus
sistēmām neattiecas apdrošināšanas tiesību daļēja saskaņošana, kas ir Direktīvas mērķis, tā attiecīgās bonus-malus
sistēmas nevarētu vērtēt pēc primāro tiesību kritērijiem jau tāpēc vien, ka Komisija nav prasījusi attiecīgu konstatāciju. Atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai (35) šāda Komisijas prasība būtu jānoraida.
63. Attiecībā uz pārējo ir jāatzīmē, ka bonus-malus
sistēmas skar ne tikai pakalpojumu brīvu kustību, bet arī – un visvairāk (36) – brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar EKL 43. pantu.
a) Apdrošināšanas produktu brīva tirdzniecība kā uzņēmējdarbības brīvības un pakalpojumu brīvas kustības sekundāro tiesību izpausme
64. Tā kā Direktīvas 92/49 mērķis ir iekšējā tirgus izveidošana apdrošināšanas jomā, ir jāatzīst, ka tā šeit nodrošina Līgumā noteikto pamatbrīvību īstenošanu, proti, uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu brīvu kustību, un līdz ar to palīdz tās nodrošināt.
65. Šajā sakarībā attiecīgās dalībvalstis neapstrīd, ka to attiecīgās bonus‑malus sistēmas ietekmē apdrošināšanas produktu, šajā gadījumā – automašīnu obligātās civiltiesiskās atbildības līgumu, brīvu tirdzniecību, piespiežot apdrošināšanas sabiedrību, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, iekšzemes filiāles vai ārzemju sabiedrības, kuras piedāvā savus produktus brīvā pakalpojumu tirgū, attiecīgi grozīt savus nosacījumus un prēmiju likmes. (37)
66. Ir jāuzsver – apstāklis, ka Kopienu sekundārajās tiesībās nav pilnībā saskaņotas tiesību normas, kuras attiecas uz likmēm, nekādā gadījumā neizslēdz brīvas tirdzniecības principa pārkāpuma iespēju. Tam ir nozīme, runājot par izņēmumu pieļaujamību.
b) Secinājums attiecībā uz vērtējuma kritērijiem
67. Papildus šeit neanalizētajai likmju brīvas noteikšanas nodrošināšanai, atceļot likmju iepriekšēju kontroli un aizliedzot sistemātisku paziņošanas pienākumu, Direktīva 92/49 nodrošina apdrošināšanas produktu brīvu tirdzniecību. Pārbaudot, vai procesuālās bonus-malus
sistēmas ir pretējas Kopienu tiesībām, Komisija ir pamatoti izmantojusi Direktīvu 92/49 kā vērtējuma kritēriju.
68. Ciktāl šīs sistēmas skar apdrošināšanas produktu brīvu tirdzniecību Kopienā, tās līdz ar to ir pretējas Direktīvai 92/49, ja vien tās nav jāuzlūko kā vispārējās interesēs esošas tiesību normas saskaņā ar Direktīvas 92/49 28. pantu.
D – Pamatojums – vispārējo interešu iemesli
1. Lietas dalībnieku galvenie argumenti
69. Gan Luksemburgas valdība, gan Francijas valdība uzskata apstrīdētās bonus-malus
sistēmas par vispārējās interesēs esošām tiesību normām.
70. Komisija uz šo argumentu atbild tikai pakārtoti, jo tā uzskata jebkādu attaisnojumu par neiespējamu.
a) Galvenie argumenti lietā C‑346/02
71. Luksemburgas valdība jo īpaši atsaucas uz spriedumu lietā C‑294/00 (38) un paskaidro, ka valsts pasākumi, kas ierobežo Līgumā garantētās pamatbrīvības, ir pieļaujami, tikai ievērojot četrus nosacījumus: tie ir jāpiemēro nediskriminējošā veidā, tiem ir jāatbilst primāriem vispārējo interešu iemesliem, tiem jābūt piemērotiem nospraustā mērķa sasniegšanai un tie nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi.
72. Luksemburgas bonus-malus
sistēma atbilst šiem priekšnoteikumiem. Tās piemērošana notiek nediskriminējošā veidā. Vispārējo interešu iemesli ir Tiesas atzītā (39) patērētāju tiesību aizsardzība un tāpat arī Tiesas atzītā ceļu satiksmes drošība (40) .
73. Bonus-malus
sistēma kalpo patērētāju tiesību aizsardzībai, veicinot likmju caurskatāmību un visos gadījumos paaugstinājumus, pamatojoties uz apdrošināšanas gadījumu biežumu vai vadīšanas pieredzes trūkumu, tur noteiktās robežās. Tā kā sistēma dod iespēju ievērot apdrošināšanas gadījumu biežumu, tā veicina uzmanīgu un atbildīgu braukšanu.
74. Attiecīgā sistēma nepārsniedz arī to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai. Tā ir piemērojama tikai fiziskām personām un ļauj apdrošināšanas sabiedrībām pilnīgi brīvi noteikt pamatprēmijas pēc pašu aprēķiniem.
75. Komisija uzskata, ka minētos mērķus var sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem, jo īpaši, atsakoties no likumā noteiktā iedalījuma sistēmas klasēs atkarībā no, attiecīgi, apdrošināšanas gadījumu iestāšanās vai to neiestāšanās iedarbības uz prēmiju likmēm. Turklāt sistēmas piemērotība ceļu satiksmes drošības nodrošināšanai ir apšaubāma, jo tā ir piemērojama tikai ierobežotam personu lokam un neņem vērā visus zaudējumu gadījumus.
b) Galvenie argumenti lietā C‑347/02
76. Francijas valdība atsaucas uz spriedumu lietā C‑398/95 (41) un atgādina, ka pakalpojumu brīvu kustību drīkst ierobežot tikai ar normām, ko pamato primāri vispārējo interešu iemesli un kas attiecas uz visām personām un uzņēmumiem, kuri darbojas attiecīgās valsts teritorijā. Jo īpaši ierobežojumiem jābūt piemērotiem, lai nodrošinātu to mērķa īstenošanu, un tie nedrīkst noteikt vairāk kā nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
77. Francijas bonus-malus
sistēma tiek vienlīdzīgi piemērota visām sabiedrībām, kas veic savu darbību iekšzemē. Kā vispārējo interešu iemesli tiek minēti patērētāju tiesību aizsardzība un ceļu satiksmes drošība. (42)
78. Attiecībā uz patērētāju tiesību aizsardzību Francijas valdība uzsver, ka no šīs sistēmas izriet prēmiju svārstību ierobežojums, kas savukārt pozitīvi ietekmē prēmiju attīstību un ierobežo neapdrošināšanu. Bez tam ir jākonstatē zināma prēmiju likmju caurskatāmība.
79. Par ceļu satiksmes drošības jautājumu Francijas valdība iesniedz pētījumus, no kuriem izriet, ka apdrošināšanas gadījumu biežuma ievērošana kā likmju noteikšanas elements kopumā iedarbojas pozitīvi uz apdrošināto autovadītāju uzvedības veidu.
8 0. Tā nav aizvietojama ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, jo sistēmas pozitīvā ietekme uz patērētāju aizsardzību un ceļu satiksmes drošību ir tieši tās obligātā rakstura rezultāts.
81. Šajā sakarā Komisija būtībā pārstāv to pašu viedokli, ko tā pārstāv attiecībā uz Luksemburgas valdību lietā C‑346/02.
2. Vērtējums
82. Iepriekš jānorāda, ka, lai novērstu atkārtošanos, ir izmantotas norādes jautājumos, kur abu dalībvalstu apgalvojumi ir līdzīgi. Attiecībā uz pārējo tomēr nevar atteikties no atsevišķas katras bonus-malus
sistēmas pārbaudes, lai pievērstu uzmanību īpašajām pazīmēm.
83. Lai attaisnotu apstrīdētās bonus-malus sistēmas, kas nosaka konstatētos apdrošināšanas produktu brīvas tirdzniecības Kopienā ierobežojumus (43), ir nepieciešama norāde uz to, ka tās tiek piemērotas nediskriminējošā veidā, tām obligāti ir jāatbilst vispārīgajām interesēm, tām jābūt piemērotām attiecīgo mērķu sasniegšanai un tās nedrīkst noteikt neko vairāk kā to, kas nepieciešams šo mērķu sasniegšanai. Bez tam ir arī skaidri jānosaka, ka attiecīgo sistēmu sekas nav līdzvērtīgu dalībvalsts izcelsmes tiesību normu atkārtošanās. (44)
a) Likmju caurskatāmība un patērētāju aizsardzība
84. Nav apstrīdams, ka patērētāju aizsardzība ir pieskaitāma vispārējo interešu iemesliem, ar ko var pamatot pamatbrīvību ierobežojumus. (45) Komisija nav arī apšaubījusi, ka abu apstrīdēto sistēmu gadījumos ir runa par pasākumiem, kas piemērojami bez diskriminācijas.
i) Lietā C‑346/02
85. Luksemburgas valdības paskaidrojumi attiecībā uz valsts bonus-malus
sistēmas piemērotību un atbilstību saistībā ar patērētāju tiesību aizsardzības mērķiem nešķiet pamatoti.
86. Likmju caurskatāmības arguments ir pretējs Luksemburgas valdības paskaidrojumiem attiecībā uz likmju brīvu noteikšanu, kas, pēc tās domām, pastāv Lielhercogistē. Ja Lielhercogistē darbojošās apdrošināšanas sabiedrības pamatā var brīvi noteikt apdrošināšanas prēmijas un bonus-malus
sistēma attiecas tikai uz vienu likmju noteikšanas sastāvdaļu, nav skaidrs, kādā mērā šī sistēma ietekmēs apdrošināšanas prēmiju un iemaksu caurskatāmību. Citiem vārdiem sakot, vienota koeficientu noteikšana, kas izriet no apdrošināšanas gadījumu biežuma ievērošanas, un to piemērošana tā dēvētajām atskaites prēmijām neko nemaina šīs atskaites prēmijas ikreizējā salīdzināšanā ar citu piedāvātāju prēmijām.
87. Arī prēmiju svārstību ierobežošanas arguments vairāku iemeslu dēļ nepārliecina.
88. Tādā mērā, kādā bonu-malus
sistēmas, nosakot maksimālos koeficientus, nosaka robežas apdrošināšanas gadījumu skaita vai apdrošināšanas ņēmēju pieredzes trūkuma ievērošanai, tās noteikti palīdz nodrošināt apdrošināšanas piedāvājumu, kas šādus autovadītājus neattur slēgt apdrošināšanas līgumus finansiālu iemeslu dēļ. Kā Komisija jau ir minējusi, tomēr šķiet, ka nav empīriski pamatots, ka, atceļot obligātā iedalījuma sistēmu klasēs atkarībā no, attiecīgi, apdrošināšanas gadījumu iestāšanās vai to neiestāšanās, pieaugtu neapdrošināto autovadītāju skaits. Turklāt, pievienojoties Komisijai, ir jāatzīmē, ka pieļaujamie koeficienti no 0,5 līdz 2,5 ļauj prēmijām vai iemaksām svārstīties robežās no 1 līdz 5 un līdz ar to pieļauj nozīmīgas svārstības, tādējādi "samaksājamu" apdrošināšanas prēmiju nodrošināšana šķiet visai hipotētiska.
89. Attiecībā uz pārējo ir jāatgādina, ka neapdrošināto autovadītāju aizsardzība ir viens no direktīvu par transportlīdzekļu apdrošināšanu mērķiem (46), līdz ar to valstu vienpusēja rīcība, jo īpaši šajā jomā, ir problemātiska.
90. Tādā mērā, kādā tiek apgalvots, ka bonus-malus
sistēmas, nosakot minimālos koeficientus, nosaka atlaižu robežu disciplinētiem autovadītājiem, lai nodrošinātu solidaritāti apdrošināto starpā, pietiek ar piezīmi, ka arī bez attiecīgās bonus-malus
sistēmas uzraudzības iestādes negodīgas rīcības uzraudzības ietvaros vēršas pret pārmērīgām atlaidēm, kas noteiktos apstākļos var apdraudēt apdrošināšanas sabiedrību pakalpojumu saistību izpildi ilgstošā laika posmā.
ii) Lietā C‑347/02
91. Apsvērumus, kas attiecas uz Luksemburgas bonus-malus
sistēmas struktūru, var pilnībā attiecināt uz Francijas bonus-malus
sistēmas struktūru, tomēr precizējot, ka Francijas sistēmā pieļaujamie koeficienti no 0,5 un 3,5 pieļauj prēmiju vai iemaksu svārstības robežās no 1 līdz 7.
b) Ceļu satiksmes drošība
92. Ceļu satiksmes drošības veicināšana pieder pie atzītiem vispārējo interešu iemesliem. (47) Apšaubāms ir tas, vai attiecīgās bonus-malus
sistēmas sasniedz šo mērķi atbilstoši samērīguma principam.
i) Lieta C‑346/02
93. Luksemburgas bonus-malus
sistēmas piemērotība ceļu satiksmes drošības veicināšanai ir apšaubāma no diviem viedokļiem.
94. Pirmkārt, Luksemburgas sistēma tiek piemērota tikai fiziskām personām. Ja tomēr atceramies līzinga darījumu plašo izmantošanu Lielhercogistē (48), ir jākonstatē, ka Luksemburgas bonus-malus
sistēma neattiecas uz būtisku daļu satiksmes dalībnieku.
95. Bez tam ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Luksemburgas sistēmu iedalījums vienā no zaudējumu klasēm ir saistīts ar pašreizējo transporta līdzekli. Proti, iedalījums gan tiek attiecināts uz aizstājēju automašīnu, tomēr otras automašīnas iegādes gadījumā iedalījuma pārnešana nav iespējama. Nav skaidrs, kādu iemeslu dēļ katrs no apdrošinātajiem autovadītājiem tiek iedalīts citā klasē atkarībā no tā, kādu automašīnu tas lieto, ja šis atšķirīgais iedalījums nebalstās uz stabili noteiktu attiecīgā autovadītāja "noslieci uz ceļu satiksmes negadījumiem".
96. Ja dalībvalsts vēlas nodrošināt ceļu satiksmes drošību, arī veidojot apdrošināšanas likmes, varam iedomāties sistēmas, saskaņā ar kurām prēmijas tiktu noteiktas, pamatojoties uz ikreizēju punktu noņemšanu atbilstoši vadītāju apliecību punktu regulējumam, kā tas notiek gan Luksemburgā, gan Francijā, un kas vienlaicīgi mazāk ietekmētu likmju un produkta brīvu noteikšanu, piemēram, tāpēc, ka likumā netiek noteikts faktiskais prēmiju pieskaņošanas apmērs. Iespējams, ka šādas sistēmas ļautu labāk nodrošināt autovadītāju efektīvu uzvedību.
ii) Lieta C‑347/02
97. Iepriekš minēto apsvērumu var attiecināt arī uz Francijas sistēmu.
98. Attiecībā uz pārējo Francijas valdība ar saviem paskaidrojumiem ir pierādījusi, ka apdrošināšanas gadījumu biežuma ievērošana, veidojot likmju noteikšanas pazīmi saistībā ar apdrošināšanas prēmijas vai iemaksas aprēķinu, veicina ceļu satiksmes drošību tādējādi, ka apdrošinātie autovadītāji ir finansiāli pakļauti savas uzvedības, vadot automašīnu, sekām. Morālā riska ( moral hazard ) fenomens, saskaņā ar kuru obligāti apdrošinātā rūpība pēc apdrošināšanas noslēgšanas samazinās, tomēr ir vispārēja parādība obligātajā civiltiesiskās atbildības apdrošināšanā; tāpēc no apdrošināšanas tehnikas viedokļa pastāv nepārejoša vajadzība radīt atbilstošus stimulus garantijas izslēgšanas vai pašriska noteikumu formā. Francijas valdība tomēr nav pierādījusi, ka pret šo morālo risku ir jāvēršas ar likumā noteiktu sistēmu. Drīzāk šķiet piemērots, ka tirgus piedāvātu atbilstošas, tikpat iedarbīgas sistēmas apdrošināšanas tehnikas iemeslu dēļ. (49)
99. Francijas valdība tāpat nav varējusi pierādīt, ka satiksmes negadījumu upuru skaits dalībvalstīs, kurās ir likumā noteikta bonus-malus
sistēma, ir mazāks nekā dalībvalstīs, kurās šādas sistēmas izriet no tirgus prakses vai kur tiesību normas neattiecas uz likmju struktūras regulējumu. (50)
100. Līdz ar to es nonāku pie secinājuma, ka apstrīdētās bonus-malus
sistēmas ierobežo apdrošināšanas produktu brīvu tirdzniecību Kopienā, kas nav pamatota ar vispārējo interešu iemesliem.
V – Tiesāšanās izdevumi
101. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā Komisija ir prasījusi, lai Luksemburgas Lielhercogiste un Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus, un spriedums ir tām nelabvēlīgs, tad šīm dalībvalstīm ir jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi.
VI – Secinājumi
102. Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai:
1.	Lietā C‑346/02
– atzīt, ka, ieviešot un paturot spēkā bonus-malus
sistēmu, kura automātiski un obligāti ietekmē prēmiju likmes un kura tiek piemērota visiem automašīnu apdrošināšanas līgumiem, kas noslēgti Luksemburgas teritorijā, neatkarīgi no tā, vai tās ir apdrošināšanas sabiedrības, kuru juridiskā adrese ir Luksemburgā, vai apdrošināšanas sabiedrības, kuras tur veic savu darbību caur filiālēm vai sniedzot pakalpojumus, un pārkāpjot principu par likmju brīvu noteikšanu un prēmiju likmju un līgumu iepriekšējas vai regulāras kontroles atcelšanu, kas noteikts Direktīvas 92/49 6. panta 3., 29. un 39. punktā, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek minētā direktīva;
– Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
2.	Lietā C‑347/02
– atzīt, ka, ieviešot un paturot spēkā bonus-malus
sistēmu, kura automātiski un obligāti ietekmē prēmiju likmes un kura tiek piemērota visiem automašīnu apdrošināšanas līgumiem, kas noslēgti Francijas teritorijā, neatkarīgi no tā, vai tās ir apdrošināšanas sabiedrības, kuru sēdeklis ir Francijā, vai apdrošināšanas sabiedrības, kuras tur veic savu darbību caur filiālēm vai sniedzot pakalpojumus, un pārkāpjot principu par likmju brīvu noteikšanu un prēmiju likmju un līgumu iepriekšējas vai regulāras kontroles atcelšanu, kas noteikts Direktīvas 92/49 6. panta 3., 29. un 39. punktā, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek minētā direktīva;
– Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)
–	Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV L 228, 1. lpp.)
(3)
–	2003. gada 25. februāra spriedums lietā Komisija/Itālija ( Slg. 2003, I‑1759. lpp.). Par šo spriedumu skatīt Binon, Jean-Marc. "Assurance et responsabilité", Chronique de droit européen, RGAR 2003, 13785. lpp., 8. punkts.
(4)
–	Mémorial A, 1994, 2776. lpp.
(5)
–	1994. gada 4. janvāra likuma Nr. 94‑5 redakcijā (1994. gada 5. janvāra JORF ). Ar šo likumu Francijas tiesībās tika transponēta Direktīva 92/49.
(6)
–	" Clause de réduction ou de majoration des primes ou cotisations ".
(7)
–	Kasācijas tiesas Pirmās civiltiesību kameras 1984. gada 20. marta spriedums, publicēts RGAT
1984. gadā, 420 ar Bigot
piezīmēm. Šajā sakarā skatīt Bigot. Traité de droit des assurances, Tome III: Le contrat d’assurance, Paris, 2002, 343. punkts.
(8)
–	Luksemburgas valdība uz Komisijas brīdinājuma vēstuli neatbildēja.
(9)
–	Nedzīvības apdrošināšanas jomā pirmām kārtām ir jāmin Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmā direktīva Nr. 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV L 228, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – "Direktīva 73/239"), Padomes 1973. gada 24. jūlija Direktīva Nr. 73/240/EEK, ar ko atceļ ierobežojumus attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību tiešās apdrošināšanas jomā, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV L 228, 20. lpp.), kā arī Padomes 1988. gada 22. jūnija Otrā direktīva Nr. 88/357/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz tiešo apdrošināšanu (kas nav dzīvības apdrošināšana) nolūkā veicināt faktiski brīvu pakalpojumu kustību un par grozījumiem Direktīvā Nr. 73/239/EEK (OV L 172, 1. lpp.).
(10)
–	Skatīt Direktīvas 92/49 preambulas trešo punktu.
(11)
–	Tā dēvētā " Single Licence " jeb " Passeport unique " .
(12)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 27. oktobra Direktīva 98/78/EK par apdrošināšanas grupu apdrošināšanas uzņēmumu papildu uzraudzību (OV L 330, 1. lpp.).
(13)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 16. decembra Direktīva 2002/87/EK par papildu uzraudzību kredītiestādēm, apdrošināšanas uzņēmumiem un ieguldījumu sabiedrībām finanšu konglomerātos un par grozījumiem Padomes Direktīvās 73/239/EEK, 79/267/EEK, 92/49/EEK, 92/96/EEK, 93/6/EEK un 93/22/EEK, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvās 98/78/EK un 2000/12/EK (OV 2003, L 35, 1. lpp.).
(14)
–	Skatīt arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 9. decembra Direktīvu 2002/92/EK par apdrošināšanas starpniecību (OV 2003, L 9, 3. lpp.).
(15)
–	Tostarp skatīt pārskatu Feyock/Jacobsen/Lemor . Kraftfahrtversicherung, 2. Auflage, München, 2002, jo īpaši 143. un turpmākos punktus ar atsaucēm.
(16)
–	Direktīvas 92/49 6., 29. un 39. pants.
(17)
–	Direktīvas 92/49 preambulas piektais apsvērums: "tā kā jau pieņemtais šā jautājuma risinājums vērsts uz tādu saskaņošanu, kas ir būtiska, nepieciešama un pietiekama, lai panāktu licencēšanas un uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu, tādējādi radot iespēju izdot visā Kopienā derīgas vienveida licences un izmantot principu, ka uzraudzību īsteno piederības dalībvalsts".
(18)
–	Direktīvas 92/49 preambulas 18. apsvērums: "tā kā apdrošināšanas līgumtiesību saskaņošana nav priekšnoteikums vienota apdrošināšanas tirgus izveidei".
(19)
–	Šajā nozīmē skatīt 2000. gada 11. maija spriedumu lietā Komisija/Francija ( Slg. 2000, I‑3025. lpp., 29. punkts): "Sistemātisks noteiktu ziņu paziņošanas pienākums ir pretējs apdrošināšanas produktu brīvai tirdzniecībai Kopienā, ko tiecas īstenot Direktīva 92/49 un Direktīva 92/96".
(20)
–	Spriedums minēts 3. zemsvītras piezīmē.
(21)
–	Minēts 9. zemsvītras piezīmē, Direktīvas 92/49 redakcijā.
(22)
–	Spriedums minēts 3. zemsvītras piezīmē (29. punkts).
(23)
–	Spriedums minēts 3. zemsvītras piezīmē (29. punkts).
(24)
– Turpat, 30. un turpmākie punkti.
(25)
–	Minēts 19. zemsvītras piezīmē.
(26)
–	Minēts 3. zemsvītras piezīmē.
(27)
–	1983. gada 7. jūnija spriedums lietā 78/82 ( Slg.  1983, 1955. lpp.). Tiesa šajā spriedumā ir konstatējusi, ka obligāta mazumtirdzniecības uzcenojuma noteikšana tabakas preču tirdzniecībai, ievērojot valsts tirdzniecības monopolu, neietekmē ražotāju brīvību brīvi noteikt mazumtirdzniecības cenas.
(28)
–	1985. gada 29. janvāra spriedums lietā 231/83 ( Slg. 1985, 305. lpp.).
(29)
–	Minēts 3. zemsvītras piezīmē.
(30)
–	Par šīs normas interpretāciju skatīt Komisijas paziņojumu par interpretācijas jautājumiem "Pakalpojumu sniegšanas brīvība un vispārējās intereses apdrošināšanas lietās" (ABl. 2000, C 43, 5. lpp.). Skatīt arī izsmeļošo darbu Dubuissons. L’intérêt général en droit communautaire de l’assurance, RGAT 1995. 809. lpp.
(31)
–	Par sekām skatīt iepriekš 45. punktu.
(32)
–	Tas, ka Direktīva aizliedz jebkuras dalībvalstu tiesību normas attiecībā uz prēmiju likmēm, jebkurā gadījumā var izrietēt no Direktīvas priekšlikuma pamatojuma; par to skat. Dubuisson (minēts 30. zemsvītras piezīmē), 42. punkts.
(33)
–	Piemēram, garantijas neesamības noteikuma, kas tiek uzskatīts par netaisnīgu, aizliegums.
(34)
–	Skatīt Komisijas 2003. gada 5. novembra priekšlikumu Padomes Direktīvai par vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principa īstenošanu attiecībā uz iespēju piekļūt un izmantot preces un pakalpojumus (COM[2003] 657 galīgā redakcija).
(35)
–	Skatīt, piemēram, 2003. gada 5. jūnija spriedumu lietā Komisija/Itālija ( Slg.  2003, I‑5581. lpp., 17. punkts): "Jo īpaši pirmstiesas procesā uzaicinājuma vēstulei ir jāierobežo strīda priekšmets un jāsniedz dalībvalstij, kas tiek aicināta paust viedokli, ziņas, kas nepieciešamas, lai sagatavotos aizstāvībai."
(36)
–	No praktiskā viedokļa transportlīdzekļu obligātās civiltiesiskās apdrošināšanas līgumu tirdzniecība varētu būt absolūts izņēmums pakalpojumu brīvas kustības ietvaros.
(37)
–	Tas, ka Francijas sistēma ietekmē brīvu tirdzniecību, kļūst skaidrs arī no tiesību normas par tipveida noteikumu piemērošanu – Apdrošināšanas kodeksa L111‑4. panta (iepriekš L310‑7. pants) – pārcelšanas no uzraudzības daļas uz līgumtiesību daļu. Ar šo pārcelšanu bija skaidri jānosaka, ka arī ārzemju piedāvātāji – pēc tā dēvētās Home-country-control
ieviešanas –
var tikt pakļauti bonus-malus
noteikumiem. Par to skatīt Bigot. Traité de droit des assurances, 3. daļa, 343. punkts, tajā - 256. zemsvītras piezīme.
(38)
–	2002. gada 11. jūlija spriedums lietā Deutsche Paracelsus Schulen ( Slg. 2002, I‑6515. lpp.).
(39)
–	Šajā sakarā Luksemburgas valdība atsaucas uz 1986. gada 4. decembra spriedumu lietā 205/84 Komisija/Vācija ( Slg. 1986, 3755. lpp.).
(40)
–	Šeit Luksemburgas valdība atsaucas uz 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑55/93 van Schaik
( Slg. 1994, I‑4837. lpp.).
(41)
–	1997. gada 5. jūnija spriedums lietā SETTG
( Slg . 1997, I‑3091. lpp.).
(42)
–	Šie iemesli, pēc Francijas valdības domām, ir atzīti par leģitīmiem 1986. gada 4. decembra spriedumā lietā 252/83 Komisija/Dānija ( Slg. 1986, 3713. lpp.) un 1997. gada 11. jūnija spriedumā lietā 406/85 Gofette un Gilliard
( Slg. 1987, 2525. lpp.).
(43)
–	Skatīt iepriekš 65. punktu.
(44)
–	Spriedums lietā 205/84 (minēts 39. zemsvītras piezīmē), 47. punkts.
(45)
–	Runājot par apdrošināšanas jautājumiem, ir jānorāda uz vadošajiem spriedumiem lietā 252/83 (minēts 42. zemsvītras piezīmē, 20. punkts) un lietā 205/84 (minēts 39. zemsvītras piezīmē, 30. punkts).
(46)
–	Kā piemēru skatīt Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvu 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz transportlīdzekļu obligāto civiltiesisko apdrošināšanu un attiecīgā apdrošināšanas pienākuma kontroli (OV L 103, 1. lpp.).
(47)
–	Par drošību ceļu satiksmē kā attaisnojuma pamatojumu: spriedums lietā C‑55/93 (minēts 40. zemsvītras piezīmē).
(48)
–	Šeit tikai tiek norādīts uz vēlreiz aktuālu kļuvušo tā dēvētās "dzeltenās numurzīmes" problēmu; piemēram, skat. 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā van Lent
(Krājumā vēl nav publicēts).
(49)
–	Šajā nozīmē skat. arī Dubuisson
(minēts 30. zemsvītras piezīmē), 44. punkts.
(50)
–	Kā Dubuisson
(minēts 30. zemsvītras piezīmē) 43. punktā tieši ir minēts, piemēram, satiksmes negadījumos bojā gājušo skaits dalībvalstī, kurā nav likumā noteikta bonus-malus
sistēma, kā, piemēram, Vācijas Federatīvajā Republikā, pēc Vācijas Statistische Bundesamt
[Federālā Statistikas dienesta] ziņām, gan absolūtos skaitļos, gan arī attiecībā uz satiksmes intensitāti ir zemāks nekā Francijā.