62009CC0205_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai dod iespēju precizēt tās līdzšinējo judikatūru par cietušā jēdzienu Pamatlēmumā 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā (2) .
2. Lietā, kurā [kompetentā] tiesībaizsardzības institūcija tiesājamajam ir liegusi iespēju izmantot izlīgumu kriminālprocesā, iesniedzējtiesa, pirmkārt, no jauna aktualizē jautājumu, vai arī juridiska persona ir cietušais pamatlēmuma izpratnē, un, otrkārt, tā jautā par pamatlēmumā noteiktajām prasībām attiecībā uz izlīguma procedūras konkrēto formu.
II – Piemērojamās tiesību normas
A – Savienības tiesības
3. Saskaņā ar Pamatlēmuma 2001/220 1. panta a) punktu vārds “cietušais” apzīmē “fizisk[u] person[u], kam nodarīts kaitējums, tostarp fizisks vai morāls kaitējums, morālas ciešanas vai mantisks kaitējums [zaudējums], ko tieši izraisījusi darbība vai bezdarbība, kas ir kādas dalībvalsts krimināltiesību pārkāpums”.
4. Pamatlēmuma 2001/220 1. panta e) punktā termins “izlīgums krimināllietās” definēts kā “cenšanās – pirms kriminālprocesa vai tā laikā, un ar kompetentas personas starpniecību – sarunu ceļā panākt vienošanos starp cietušo un noziedzīgā nodarījuma izdarītāju”.
5. Pamatlēmuma 2001/220 10. pantā ir noteikts:
“Izlīgums krimināllietās kriminālprocesa gaitā
1. Katra dalībvalsts cenšas veicināt izlīgumu krimināllietās par nodarījumiem, attiecībā uz kuriem tās šāda veida pasākumus uzskata par atbilstošiem.
2. Katra dalībvalsts nodrošina, lai jebkuru vienošanos starp cietušo un noziedzīgā nodarījuma izdarītāju, kas panākta tāda izlīguma gaitā, varētu ņemt vērā [kriminālprocesā].”
B – Dalībvalsts tiesības
6. Ungārijas Kriminālprocesa kodeksa ( Büntető eljárási törvény ) 221/A pantā ir noteikts:
“1. Izlīguma procedūra var tikt piemērota kriminālprocesa ietvaros pēc aizdomās turētās personas vai cietušā pieprasījuma, resp., piekrišanas krimināllietā par noziedzīgiem nodarījumiem pret personu (Kriminālkodeksa XII nodaļas I un III sadaļa), pret satiksmes drošību (Kriminālkodeksa XIII nodaļa) vai pret īpašumu (Kriminālkodeksa XVIII nodaļa), par kuriem kā augstāko sodu var piespriest brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem.
2. Izlīguma procedūras mērķis ir veicināt noziedzīgā nodarījuma nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu un aizdomās turētās personas uzvedības turpmāku atbilstību tiesību normām. Izlīguma procedūras ietvaros jācenšas panākt, lai starp aizdomās turēto personu un cietušo tiktu noslēgta vienošanās, kuras pamatā ir aizdomās turētā patiesa nožēla par izdarīto. Kriminālprocesa ietvaros izlīguma procedūru var īstenot tikai vienu reizi.
3. Prokuratūra pēc savas ierosmes vai pēc aizdomās turētā, aizstāvja vai cietušā pieprasījuma aptur kriminālprocesu uz ne vairāk kā sešiem mēnešiem un pieņem lēmumu par izlīguma procedūras uzsākšanu,
a) ja saskaņā ar Kriminālkodeksa 36. pantu ir iespējama kriminālprocesa izbeigšana vai soda samazināšana;
b) ja izmeklēšanas laikā aizdomās turētais atzīst nodarījumus, piekrīt un var uzņemties atbildību par cietušajam nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu vai kaitīgo seku novēršanu citādā veidā;
c) ja aizdomās turētais un cietušais ir pauduši piekrišanu izlīguma procedūras īstenošanai, un
d) ja, ņemot vērā noziedzīgo nodarījumu, tā izdarīšanas veidu un aizdomās turētā personību, var iztikt bez krimināllietas iztiesāšanas vai arī ir pamats uzskatīt, ka tiesa, nosakot soda veidu, konstatēs patiesu nožēlu par izdarīto. [..]
5. Izlīguma procedūras laikā sniegtos aizdomās turētā un cietušā paziņojumus par apstākļiem, kas ir tiesvedības priekšmets, nevar izmantot kā pierādījumus. Izlīguma procedūras rezultātu nevar izmantot pret aizdomās turēto. [..]
7. Ja izlīguma procedūra ir noslēgusies un tiek piemērots Kriminālkodeksa 36. panta 1. punkts, prokuratūra aptur kriminālprocesu; ja ir pamats piemērot Kriminālkodeksa 36. panta 2. punktu, prokuratūra izvirza apsūdzību. Ja aizdomās turētais ir sācis īstenot vienošanos, kas ir panākta izlīguma procedūras rezultātā, un ja tas neietekmē iespēju noteikt kriminālsodu, prokuratūra noziedzīgos nodarījumos, par kuriem kā augstāko sodu var piespriest brīvības atņemšanu uz trim gadiem, var atlikt apsūdzības celšanu uz laiku no viena līdz diviem gadiem.”
7. Kriminālprocesa kodeksa 266. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēts, ka tiesa var apturēt tiesvedību izlīguma procedūras īstenošanai uz ne vairāk kā sešiem mēnešiem. Turklāt Kriminālprocesa kodeksa 307. pantā noteikts, ka šāda apturēšana var notikt arī vēl pēc pārrunām.
8. [Ungārijas] Kriminālkodeksa [ Büntető törvénykönyv ] 314. pantā ir noteikts:
“1. Persona, kas rada zaudējumus Eiropas Kopienu budžetam, tādējādi, ka par
a) maksājumiem no naudas līdzekļiem, kurus pārvalda Eiropas Kopienas vai kuri tiek pārvaldīti to vārdā,
b) nodevām budžetam, ko pārvalda Eiropas Kopienas vai kas tiek pārvaldīts to vārdā,
sniedz nepatiesu paziņojumu vai iesniedz nepatiesu, neīstu vai viltotu dokumentu, vai neizpilda vai nepietiekami izpilda informācijas sniegšanas pienākumu, kas var radīt maldību, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem.
2. Saskaņā ar 1. punkta noteikumiem tiek sodītas arī personas, kas pretēji paredzētajam nolūkam izmanto
a) maksājumu 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē vai
b) priekšrocības saistībā ar nodevu 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.”
9. Kriminālkodeksa 318. pantā ir noteikts:
“1.	Persona, kas nolūkā nelikumīgi gūt sev priekšrocības maldina citu personu vai ļauj tai maldīties, tādējādi radot zaudējumus, veic krāpšanu. [..]
4. Sods par šo noziedzīgo nodarījumu ir brīvības atņemšana uz laiku līdz trim gadiem, ja
a) krāpšana rada būtiskus zaudējumus,
[..].”
10. Kriminālkodeksa 138/A pantā ir noteikts:
“Šā likuma piemērošanas nolūkā [..] zaudējums tiek uzskatīts par
[..]
b) ievērojamu, ja tas pārsniedz HUF 200 000, tomēr nepārsniedz HUF 2 000 000.”
11. Kriminālkodeksa 36. pantā paredzēts:
“1. Personai, kas izlīguma procedūras ietvaros cietušajam atlīdzina zaudējumus, ko ir izraisījis noziedzīgs nodarījums pret personu (Kriminālkodeksa XII nodaļas I un III sadaļa), pret satiksmes drošību (Kriminālkodeksa XIII nodaļa) vai pret īpašumu (Kriminālkodeksa XVIII nodaļa), par ko kā augstāko sodu var piespriest brīvības atņemšanu uz laiku līdz trim gadiem, vai kas uzņemas novērst noziedzīgā nodarījuma sekas citādā veidā, sods netiek piespriests.
2. Attiecībā uz 1. punktā minētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem, par kuriem kā augstāko sodu var piespriest brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem, sods var tikt neierobežoti samazināts, ja noziedzīga nodarījuma izdarītājs izlīguma procedūras ietvaros atlīdzina cietušajam radītos zaudējumus vai citādā veidā novērš noziedzīgā nodarījuma sekas.”
12. Kriminālkodeksa 314. panta 1. punktā noteiktais Eiropas Kopienu finanšu interešu pārkāpums ir ietverts Kriminālkodeksa XVII nodaļā (noziedzīgi nodarījumi pret tautsaimniecību).
III – Faktiskie apstākļi un pamata lieta
13. Tiesībaizsardzības institūcijas galveno apsūdzēto pamata lietā E. Erediču [ E. Eredics ] apsūdz par to, ka viņš ar maldināšanu (izmantojot viltotus dokumentus) un pretēji paredzētajam nolūkam esot izmantojis kādas Eiropas Savienības programmas naudas līdzekļus HUF 1 200 000 apmērā, līdz ar to radot zaudējumus Ungārijā reģistrētajai sabiedrība VÁTI
(kas pārraudzīja atbalstītā projekta īstenošanu un uzņēmās atbildību par norēķinu veikšanu) un Eiropas Savienības budžetam.
14. Kompetentā prokuratūra tajā saskata sodāmu Eiropas Savienības finanšu interešu pārkāpumu, kas regulēts Ungārijas Kriminālkodeksa 314. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
15. Savas izmeklēšanas ietvaros tā E. Erediču vairākkārt nopratināja, tomēr viņš savu vainu neatzina.
16. Pamatojoties uz izmeklēšanas rezultātiem, prokuratūra 2008. gada 2. septembrī Sombatheji pilsētas tiesā ( Szombathelyi Városi Bíróság ) cēla apsūdzību pret Emīlu Erediču un otru apsūdzēto personu.
17. Saņēmusi apsūdzību rakstu, iesniedzējtiesa 2008. gada 7. novembrī par to informēja galveno apsūdzēto. E. Eredičs iesniedzējtiesai atzina viņam inkriminētos nodarījumus un iesniedza pieteikumu par izlīguma īstenošanu, lai saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 221/A pantu panāktu kriminālprocesa izbeigšanu vai soda nepiemērošanu.
18. [Sabiedrības] VÁTI kht.
pārstāvis ir darījis zināmu, ka piekrīt izlīguma procedūras īstenošanai.
19. Prokuratūra uzskata, ka apsūdzētajam inkriminētais likumpārkāpums vairs nepieder to noziedzīgo nodarījumu grupai, attiecībā uz kuriem var tikt īstenota izlīguma procedūra. Turklāt šajā lietā izlīguma procedūra nevarot tikt īstenota arī tādēļ, ka E. Eredičs pretēji Ungārijas tiesību normu prasībām neesot atzinis savu vainu jau izmeklēšanas stadijā. Turklāt neesot loģiski izlīguma procedūrai kā cietušo piesaistīt VÁTI kht.
un tai par labu saņemt zaudējumu atlīdzību no apsūdzētā, jo faktiski cietušais esot Eiropas Kopiena. Kopienas līdzekļu izmantošana neatbilstoši paredzētajam nolūkam esot pārkāpums pret Kopienas finanšu interesēm, un esot radīti zaudējumi Kopienas budžetam, tādējādi šīs lietas īpašo apstākļu dēļ izlīgums neesot pamatots.
IV – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā
20. Ņemot to vērā, Szombathelyi Városi Bíróság
ar savu 2009. gada 22. aprīļa rīkojumu [par prejudiciāla jautājuma uzdošanu], kas Tiesā iesniegts 2009. gada 8. jūnijā, ir apturējusi savu tiesvedību un iesniegusi Tiesas prejudiciāla nolēmuma saņemšanai šādus jautājumus:
“1) Vai, ņemot vērā pamatlēmuma 10. pantā paredzēto pienākumu kriminālprocesā veicināt izlīgumu starp cietušo un likumpārkāpēju, “persona, kas nav fiziska persona”, ietilpst jēdzienā “cietušais” Padomes Pamatlēmuma 2001/220/TI 1. panta a) punkta izpratnē? Iesniedzējtiesa ar šo jautājumu tieši lūdz precizēt un papildināt Tiesas 2007. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑467/05 Dell’Orto .
2) Vai Padomes Pamatlēmuma 2001/220 10. pantā [minēto] jēdzienu “[noziedzīgi] nodarījumi” var interpretēt tādējādi, ka tas ietver visus noziedzīgos nodarījumus, kuru likumiski noteiktie noziedzīgā nodarījuma sastāva būtiskās pazīmes pēc būtības ir identiskas?
3) Vai Pamatlēmuma 2001/220 10. panta 1. punktu var interpretēt tādējādi, ka izlīgumam starp likumpārkāpēju un cietušo ir jābūt iespējamam vismaz līdz brīdim, kad tiek pieņemts nolēmums pirmajā instancē, t.i., ka prasība par faktu atzīšanu tiesvedības laikā pēc izmeklēšanas pabeigšanas – ar nosacījumu, ka ir izpildīti visi pārējie nosacījumi – ir saderīga ar pienākumu veicināt izlīgumu?
4) Vai Pamatlēmuma 2001/220 10. panta 1. punkts, ja tiek izpildītas pārējās likumā noteiktās prasības, garantē vispārēju iespēju krimināllietās izmantot izlīgumu, bet [tiesībaizsardzības institūcijai] nav tiesību to izlemt pēc sava ieskata? Citiem vārdiem, vai noteikums, saskaņā ar kuru “ņemot vērā noziedzīgā nodarījuma raksturu, izlīguma veidu un aizdomās turētā personību, var iztikt bez krimināllietas iztiesāšanas tiesā vai arī ir pamats uzskatīt, ka tiesa, nosakot soda veidu, ņems vērā patieso nožēlu par izdarīto”, atbilst minētā 10. panta prasībām?”
21. Tiesvedībā Tiesā savus paskaidrojumus ir sniegušas Francijas, Itālijas un Ungārijas valdības, kā arī Komisija.
V – Vērtējums
A – Pirmais prejudiciālais jautājums
22. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai jebkurā gadījumā, kad pastāv faktiska saistība ar izlīgumu, saskaņā ar pamatlēmuma 10. pantu cietušais (pamatlēmuma izpratnē) var būt arī juridiska persona.
23. Šis jautājums par pamatlēmuma piemērojamību personām, kura precizēšanu un papildināšanu iesniedzējtiesa nepārprotami lūdz, jau reiz bija Tiesas sprieduma priekšmets – lietā Dell’Orto . Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka pamatlēmums ir interpretējams tādējādi, ka galīgam notiesājošam spriedumam sekojošas sprieduma izpildes procedūrā pamatlēmumā minētais cietušā jēdziens neietver juridiskas personas (3) .
24. Tādēļ šajā tiesvedībā jautājums ir par to, vai pamatlēmuma 10. pantā regulētā izlīguma ietvaros runa ir par plašāk traktētu cietušā jēdzienu. Tas tā noteikti nav.
25. Pret to jāiebilst jau, ka pamatlēmuma 1. panta a) punktā sniegta cietušā jēdziena legāldefinīcija. Tajā jau iepriekš tiek noteikts, kas var būt “cietušais” pamatlēmuma izpratnē, proti, vienīgi fiziskas personas. Pamatlēmuma tekstā nekas neliecina, ka cietušā jēdziens atsevišķās pamatlēmuma regulējuma jomās varētu tikt traktēts plašāk.
26. Kā esmu minējusi savos secinājumos lietā Dell’Orto, arī sistēmiskā un teleoloģiskā pamatlēmuma interpretācija liecina pret cietušā jēdziena paplašināšanu pretēji tā gramatiskajai interpretācijai. Tas tādēļ, ka vairākas pamatlēmuma normas sava satura dēļ ir piemērojamas vienīgi fiziskām personām (4) . Kā piemēru var minēt 1. panta a) punktu, kas kā iespējamu kaitējumu cietušam īpaši uzsver fizisku vai morālu kaitējumu vai morālās ciešanas. Šādas sekas iespējamas vienīgi fizisku personu gadījumā. Jāmin arī 2. panta 1. punkts, saskaņā ar ko pret cietušo ir jāizturas tā, lai pienācīgi tiktu ievērota viņa personiskā cieņa.
27. Pamats tam, lai cietušā jēdzienā iekļautu arī juridiskas personas, nav rodams arī pamattiesībās, kas jāievēro Savienības likumdevējam. Tas tādēļ, ka likumdevējs, arī ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu, drīkstēja regulējumu attiecināt tikai uz fiziskām personām. Tiesa gan, ir iespējams, ka noziedzīgi nodarījumi rada zaudējumus arī juridiskām personām, tomēr jau Pamatlēmuma 2001/220 1. panta a) punktā ietvertā termina “cietušais” definīcija norāda uz to, ka kaitējums fiziskām personām bieži vien pārsniedz materiālos zaudējumus: ar fizisku vai morālu kaitējumu un morālām ciešanām tas var sasniegt pavisam citādas dimensijas nekā juridisko personu gadījumā. Turklāt fiziskās personas kriminālprocesā ļoti bieži ir daudz vairāk atkarīgas no aizsardzības nekā juridiskās personas, kas parasti izmanto profesionālu atbalstu. Tie ir objektīvi iemesli, lai ievērotu privileģētu attieksmi pret fiziskām personām, kas kļuvušas par cietušajiem noziedzīgos nodarījumos.
28. Tādējādi jākonstatē, ka Pamatlēmumā 2001/220 nekas neliecina, ka termina “cietušais” definīcija būtu jāpaplašina ārpus tās gramatiskās interpretācijas, ietverot arī juridiskās personas. Tas tā ir arī saistībā ar pamatlēmuma 10. pantā regulēto izlīgumu.
29. Noslēgumā vēl atliek pievērsties iesniedzējtiesas iebildumam, ka, ja pamatlēmumā minētajā jēdzienā “cietušais” netiek ietvertas juridiskas personas, tad galu galā varētu būt tā, ka dalībvalstīs pastāv nevienlīdzīga attieksme pret noziedzīgos nodarījumos cietušajiem (jo dažas dalībvalstis, īstenojot pamatlēmumu, pamatotos uz plašāku cietušā jēdzienu un ietvertu arī juridiskās personas). Salīdzinājumā ar šīm dalībvalstīm cietušie tajās dalībvalstīs, kurās ar cietušajiem tiek saprastas tikai fiziskas personas, atrastos neizdevīgākā stāvoklī.
30. Tomēr šī nevienlīdzīgā attieksme izriet no fakta, ka ar pamatlēmumu bija paredzēts saskaņot tikai tos pasākumus, kas attiecas uz fizisko personu statusu. Tas, ka galu galā nesaskaņotajā jomā dalībvalstīs var izveidoties atšķirīga, nevienlīdzīga attieksme, ir raksturīgs šādai daļējai tiesību aktu saskaņošanai un to nevar novērst ar pamatlēmuma paplašinātu interpretāciju, kas atšķiras no tā nepārprotamās gramatiskās interpretācijas.
B – Otrais prejudiciālais jautājums
31. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai termins “[noziedzīgs] nodarījums” pamatlēmuma 10. panta izpratnē ir interpretējams tādējādi, ka tas ietver visus noziedzīgos nodarījumus, kuriem likumā noteiktās noziedzīga nodarījuma sastāva būtiskās pazīmes pēc būtības ir identiskas.
32. Iemesls šāda jautājuma uzdošanai ir tas, ka Ungārijas [krimināl]tiesībās krāpšanas noziedzīga nodarījuma gadījumā izlīgums var tikt īstenots arī tad, ja noziedzīgā nodarījumā cietušais ir juridiska persona. Turpretī, ja runa ir par pārkāpumu pret Eiropas Kopienu finanšu interesēm (ko regulē Kriminālkodeksa 314. pants), Ungārijas tiesībās izlīgums netiek paredzēts. Tas tādēļ, ka Kriminālkodeksa XVII nodaļa (Noziedzīgi nodarījumi pret saimniecisko darbību), kurā ietverta šī norma, nepieder pie nodaļām, attiecībā uz kurām Kriminālprocesa kodeksa 221/A pants pieļauj izlīguma procedūras iespēju (5) .
33. Iesniedzējtiesa uzskata, ka noziedzīgā nodarījuma sastāvs krāpšanas un pārkāpuma pret Eiropas Savienības finanšu interesēm gadījumā pēc būtības ir identisks. Tādēļ jājautā, vai dalībvalsts likumdevēji identiskos likumpārkāpumu gadījumos ir tiesīgi pēc sava ieskata izlemt, vai attiecībā uz tiem paredzēt vai neparedzēt izlīgumu, vai arī Savienības tiesības pieprasa vienveidīgu attieksmi.
34. Šeit iepriekšēji būtu jānorāda, ka Ungārijas valdība savos paskaidrojumos pārliecinoši ir pierādījusi, ka Ungārijā abu noziedzīgo nodarījumu sastāvi viens no otra acīmredzami atšķiras. Tomēr beigu beigās tas būtu iesniedzējtiesas kompetencē – galīgi spriest par abu noziedzīgo nodarījuma sastāvu salīdzināmību.
35. Ungārijas valdība un Itālijas valdība uzskata, ka otrais jautājums, ņemot vērā atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu, ir acīmredzami hipotētisks un līdz ar to uz to nav jāatbild, jo tas attiecas uz noziedzīgu nodarījumu pret juridisku personu, ko pamatlēmums tieši neietver.
36. Tomēr Ungārijas likumdevēji tādu noziedzīgu nodarījumu sastāvu gadījumā, attiecībā uz kuriem viņi ir paredzējuši izlīguma iespēju (6), pieļauj izlīgumu gan gadījumos, kuros cietušie ir fiziskas personas, gan arī gadījumos, kuros tie ir juridiskas personas. Tādēļ varētu būt, ka viņi šeit ir izlēmuši par t.s. pamatlēmuma “pārmērīgu īstenošanu” un līdz ar to arī attiecībā uz izlīgumu juridisku personu gadījumā vēlas orientēties uz pamatlēmumu.
37. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šādas pārmērīgas īstenošanas gadījumā jautājums par Savienības tiesību interpretāciju ir pieļaujams. Proti, Savienības tiesību sistēma ir ieinteresēta, ka katra Savienības tiesību norma neatkarīgi no tā, ar kādiem priekšnosacījumiem to būtu paredzēts piemērot, tiek interpretēta vienveidīgi, lai tādējādi novērstu atšķirības (7) .
38. Ja Tiesa pieņemtu, ka pastāv pārmērīga īstenošana, tai būtu jānoskaidro, vai pamatlēmuma piemērošanas jomā, t.i., saistībā ar fiziskām personām, dalībvalstij ir pienākums vienveidīgi paredzēt izlīgumu attiecībā uz visiem identiskiem likumpārkāpumiem.
39. Kā liecina pamatlēmuma gramatiskā interpretācija, tas dalībvalstīm attiecībā uz izlīgumu krimināllietās gan piešķir ievērojamu rīcības brīvību. Pirmkārt, tajā ir ietverts ļoti nekonkrēts formulējums par to, ka dalībvalstis cenšas veicināt izlīgumu. Šāds izlīgums dalībvalstīm jāveicina vienīgi to noziedzīgo nodarījumu gadījumā, kurus tās atzīst par tam “piemērotiem”. Šis piemērotības kritērijs dalībvalstīm sniedz plašu rīcības brīvību, nosakot likumpārkāpumu veidus, attiecībā uz kuriem tās paredz izlīgumu. Tomēr varētu apsvērt, vai Savienības tiesībās nostiprinātais vienlīdzīgas attieksmes princips, kas dalībvalstīm jāievēro pamatlēmuma īstenošanā, tām neuzliek pienākumu gadījumā, ja tās attiecībā uz konkrētiem likumpārkāpumu veidiem paredz izlīguma iespēju, to ieviest vienveidīgi attiecībā uz visiem identiskiem likumpārkāpumu veidiem. Citādi tas varētu izraisīt nevienlīdzīgu attieksmi pret personām, kas ir kļuvušas par cietušajiem pēc būtības identiskos likumpārkāpumu gadījumos. Konkrēta noziedzīgā nodarījuma cietušajam tad būtu iespēja īstenot izlīgumu, savukārt pēc būtības identiska noziedzīga nodarījuma cietušajam izlīgums nebūtu paredzēts. Turklāt šajā ziņā vēl būtu jāprecizē jautājums, vai šāda nevienlīdzīga attieksme varētu tikt pamatota, piemēram, ar preventīvu sodu apsvērumiem.
40. Tomēr šeit noslēgumā es nevēlētos paust viedokli par šo jautājumu, jo, manuprāt, šajā lietā nevar pieņemt, ka ir notikusi pārmērīga transponēšana. Proti, Ungārijas likumdevējs attiecībā uz šīs lietas konkrēto noziedzīgā nodarījuma sastāvu – pārkāpumu pret Eiropas Kopienu finanšu interesēm, kur neviena fiziskā persona nevar būt cietušais, – apzināti izšķīrās par to, ka izlīgums netiek paredzēts. Šis noziedzīgais nodarījums neietilpst noziedzīgo nodarījumu grupā, attiecībā uz kuriem ir paredzēts izlīgums, atbilstoši Ungārijas Kriminālprocesa kodeksa 221/A panta 1. punktam. Tādēļ šajā sakarā arī pamatlēmumā nevarētu būt bijusi paredzēta pārmērīga īstenošana. Ungārijas valdība pat norāda, ka izlīgums izskatāmajā lietā būtu contra legem . Tā kā Ungārijas likumdevējs ir paredzējis izlīgumu citu likumpārkāpumu gadījumā arī tad, ja cietušais ir juridiska persona, tas katrā ziņā ir izlēmis veikt daļēji pārmērīgu transponēšanu. Attiecībā uz šajā gadījumā notikušo likumpārkāpumu un likumpārkāpumu grupu, kurai pieder šis likumpārkāpums, transponēšana nav pārmērīga.
41. Arī iesniedzējtiesas paskaidrojumos par otro prejudiciālo jautājumu nekas neliecina, ka tiesa otro jautājumu uzdod, ņemot vērā pamatlēmuma pārmērīgu īstenošanu. Iesniedzējtiesas otro prejudiciālo jautājumu drīzāk saprotu tādējādi: vai Savienības tiesības dalībvalstij uzliek pienākumu
paredzēt izlīgumu attiecībā uz juridiskām personām, ja valsts tiesību normās šāds izlīgums ir paredzēts identiskā likumpārkāpuma gadījumā, kurā cietušais ir juridiska persona.
42. Tiktāl jāprecizē, ka nepastāv dalībvalsts pienākums
paredzēt izlīgumu, ja noziedzīgā nodarījumā cietušais ir juridiska persona. Savienības tiesībās nostiprinātais vienlīdzīgas attieksmes princips ir spēkā vienīgi Savienības tiesību piemērošanas jomā, ko šeit nosaka pamatlēmums. Pamatlēmums ietver vienīgi noteikumus attiecībā uz fiziskām personām kā cietušajiem noziedzīgos nodarījumos; juridiskās personas kā cietušie nav ietvertas pamatlēmuma piemērošanas jomā un līdz ar to arī Savienības tiesībās. Tādēļ no Savienības tiesībās nostiprinātā vienlīdzīgas attieksmes principa neizriet pienākums paredzēt izlīgumu krimināllietās attiecībā uz gadījumiem, kuros par noziedzīgā nodarījumā cietušo ir kļuvusi juridiska persona (pat ja dalībvalsts tiesības pēc būtības identiskam noziedzīgam nodarījumam izlīgumu paredz arī tad, ja cietušais ir juridiska persona).
C – Ievada piezīme par trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu
43. Ar savu trešo un ceturto jautājumu iesniedzējtiesa vēlas vairāk uzzināt par pamatlēmuma 10. pantā regulētās izlīguma procedūras konkrēto formu. Daži procesa dalībnieki uzskata, ka šiem jautājumiem ir acīmredzami hipotētisks raksturs un līdz ar to Tiesai uz tiem nebūtu jāatbild. Atbildes uz pirmajiem diviem prejudiciālajiem jautājumiem jau parādīja, ka pamattiesvedībā nav runa par cietušo pamatlēmuma izpratnē un ka arī no vienlīdzīgas attieksmes principa neizriet pienākums paredzēt izlīgumu konkrēta likumpārkāpuma gadījumā (kad cietušais ir juridiska persona). Tādēļ uzskatu, ka nav vajadzības atbildēt uz šiem jautājumiem.
44. Tomēr gadījumā, ja Tiesa, ņemot vērā šo secinājumu 36. punktā minēto domu par pamatlēmuma “pārmērīgu īstenošanu”, vēlētos atbildēt arī uz šiem abiem jautājumiem, turpmāk tos iztirzāšu pakārtoti.
D – Trešais prejudiciālais jautājums
45. Attiecībā uz izlīguma procedūras formu iesniedzējtiesa vispirms jautā, vai pamatlēmuma 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka izlīgumam starp noziedzīgā nodarījuma izdarītāju un cietušo ir jābūt iespējamam vismaz līdz pirmās instances tiesas nolēmuma pieņemšanai.
46. Savos paskaidrojumos par šo jautājumu iesniedzējtiesa norāda – ka, tāsprāt, ar to, ka izlīguma īstenošana tiek padarīta atkarīga no iepriekšējas atzīšanās izmeklēšanas stadijā, tiek pārkāptas aizdomās turētās personas tiesības uz aizstāvību. Tas tādēļ, ka saskaņā ar Ungārijas kriminālprocesa tiesībām izlīguma procedūras īstenošanai cita starpā ir vajadzīgs, lai “aizdomās turētā persona izmeklēšanas gaitā atzīstas izdarītajā, kā arī vēlas un spēj kompensēt cietušajam radītos zaudējumus vai citādi novērst kaitīgās sekas” (8) .
47. Tādējādi trešajam prejudiciālajam jautājumam ir divi aspekti. Pirmkārt, ir jānoskaidro, līdz kuram laika brīdim ir jābūt iespējamam izlīgumam. Otrkārt, vai ar pamatlēmumu ir saderīgi tas, ka jau izmeklēšanas ietvaros tiek prasīta atzīšanās – kā priekšnosacījums izlīguma īstenošanai.
1) Par izlīguma procedūras norises laiku
48. Pamatlēmuma 10. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalstis cenšas nodrošināt, ka noziedzīgu nodarījumu gadījumā tiek veicināts izlīgums.
49. Tagad varētu apsvērt, ka ar šo nav saderīgs tas, ja viena dalībvalsts izlīgumu paredz vienīgi izmeklēšanas laikā, un līdz ar to izlīgumu veicina vienīgi agrā kriminālprocesa stadijā.
50. Termins “izlīgums krimināllietās” pamatlēmuma 1. panta e) punktā tiek nepārprotami definēts kā pirms vai kriminālprocesa laikā
īstenoti centieni ar kompetentas personas starpniecību starp cietušo un noziedzīgā nodarījuma izdarītāju panākt vienošanos. Neapšaubāmi – izlīgums tiek īpaši veicināts, ja to var panākt vēl pirms kriminālprocesa noslēguma. Tomēr pamatlēmums neuzliek pienākumu veicināt izlīgumu tik lielā mērā. Tādēļ, ka pamatlēmums izlīgumu nepārprotami traktē kā pirms vai
kriminālprocesa laikā īstenotus centienus; līdz ar to ir pietiekami, ka vispār kādā no procesa stadijām pastāv izlīguma iespēja. Ar šo alternatīvo formulējumu pamatlēmums precizē, ka izlīgums var notikt gan izmeklēšanas gaitā, gan arī krimināllietas iztiesāšanā, tomēr tas neprasa, lai izlīgums būtu iespējams visās [stadijās]. Tādējādi ar pamatlēmumu piešķirtajā dalībvalstu plašajā kompetencē ietilpst izlemt, vai tās izlīguma iespēju paredz tikai vienā kriminālprocesa stadijā.
51. Starp citu Ungārijas valdība jau ir minējusi, ka Ungārijas tiesībās izlīgums ir iespējams arī vēl pēc izmeklēšanas pabeigšanas – lietas iztiesāšanas laikā, par ko liecina arī Kriminālprocesa kodeksa 266. panta 3. punkts. Tādēļ iesniedzējtiesa ar savu trešo prejudiciālo jautājumu vēlas pēc iespējas vairāk uzzināt par pamatlēmuma 10. pantā regulēto pieļaujamo atzīšanās (kā izlīguma priekšnosacījuma) norises laiku. Tas tad arī ir trešā prejudiciālā jautājuma otrās teikuma daļas nolūks.
2) Par aizdomās turētā atzīšanos
52. Ungārijas tiesībās saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 221/A panta 3. punkta b) apakšpunktu izlīguma īstenošanas iespēja ir atkarīga no faktu atzīšanas izmeklēšanas laikā. Būtu jānoskaidro, vai ar šo tiek pietiekami ņemts vērā 10. pantā noteiktais izlīguma veicināšanas pienākums.
53. Pamatlēmums neprecizē, kā dalībvalstīm būtu konkrēti jānosaka izlīguma procedūras forma. 10. panta 1. punktā dalībvalstīm tikai tiek uzlikts vispārīgs pienākums censties nodrošināt, ka krimināllietās tiek veicināts izlīgums. Saskaņā ar 2. punktu dalībvalstis cenšas nodrošināt, ka kriminālprocesā var tikt ņemta vērā ikviena izlīguma ietvaros panāktā vienošanās starp cietušo un noziedzīgā nodarījuma izdarītāju.
54. Tādējādi pamatlēmums dalībvalstu likumdevējiem ir atstājis plašu rīcības brīvību attiecībā uz izlīguma konkrēto formu (9) . Tomēr pamatlēmuma konkrēto īstenošanu nedrīkst veikt tādā formā, ka tas lielā mērā zaudētu savu praktisko iedarbību, un līdz ar to tiktu pārkāpts pamatlēmuma 2. panta 1. punktā noteiktais pienākums, ka dalībvalstis cenšas nodrošināt, ka to attiecīgajā krimināltiesību sistēmā faktiski un samērīgi tiek ņemtas vērā cietušo [intereses] (10) .
55. Arī šeit atliek atzīt, ka no apsūdzētā skatupunkta pievilcīgāka šķiet tāda izlīguma procedūra, par ko viņam nav jāizšķiras jau izmeklēšanas stadijā, bet ka viņš to var izvēlēties arī vēl pēc apsūdzības celšanas. Tādēļ, ka tādā gadījumā apsūdzētajam būtu iespēja vispirms sagaidīt izmeklēšanas rezultātus. Un jo pievilcīgāka apsūdzētajam ir izlīguma procedūras forma, jo drīzāk arī cietušais var izmantot izlīguma priekšrocības, kādas viņš vēlas.
56. Tomēr dalībvalstīm pamatlēmuma īstenošanai pieejamā plašā rīcības brīvība šeit netiek pārkāpta, jo tāds regulējums, kāds ir paredzēts Ungārijas tiesībās, neatņem pamatlēmumam lielāko daļu no tā praktiskās iedarbības. Pirmkārt, izlīguma procedūrai tiek saglabāta plaša materiālās piemērošanas joma un, otrkārt, var minēt arī pamatotus iemeslus, lai jau izmeklēšanas laikā stimulētu pēc iespējas agrāku izlīgumu. Piemēram, cietušo tādējādi jau no sākuma var atbrīvot no visai apgrūtinošā tiesas procesa, un arī krimināltiesību politikas ziņā Ungārijas tiesībās paredzētās sodu mīkstinošās izlīguma sekas vai pat kriminālprocesa izbeigšanu var labāk pamatot, ja apsūdzētais pēc iespējas agrāk atzīst viņam inkriminēto nodarījumu un mēģina panākt vienošanos ar cietušo. Ungārijas valdība šajā sakarā ir izteikusies, ka prasība pēc agras atzīšanās tika ieviesta, lai novērstu taktisku manevrēšanu un ļaunprātīgu izmantošanu no aizdomās turētās personas puses.
57. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, nosakot atzīšanos izmeklēšanas laikā kā priekšnosacījumu izlīguma īstenošanai, tiek pārkāptas apsūdzētā tiesības izteikties ( nemo tenetur se ipsum accusare ). Iesniedzējtiesa te saskata risku, ka aizdomās turētā persona tiek nepieļaujami piespiesta atzīties un līdz ar to sevi inkriminēt.
58. Francijas valdība noliedz, ka būtu pārkāptas tiesības neliecināt pret sevi; norādot uz Ungārijas Kriminālprocesa kodeksa 221/A panta 5. punktu. Tas paredz, ka paziņojums, ko aizdomās turētā persona un cietušais sniedz izlīguma procedūras ietvaros un kas attiecas uz apstākļiem, kas ir tiesvedības priekšmets, nav izmantojams kā pierādījums. Tomēr šeit runa ir par aizdomās turētā atzīšanos, ko viņš sniedz izmeklēšanas gaitā pirms
izlīguma procedūras īstenošanas. Savas norises laika dēļ tai nevarētu piemērot minēto normu. Tādēļ prejudiciālais jautājums jau tādēļ vien nav uzskatāms par hipotētisku.
59. Pamatlēmums ir interpretējams, ievērojot pamattiesības (11) . Šajā sakarā vispirms būtu jāmin ECTK 6. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta 2. punktā (12) nostiprinātās tiesības uz taisnīgu tiesu.
60. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru tiesības izteikties ir principiāls Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā noteikto tiesību uz taisnīgu tiesu kodols (13) . Saskaņā ar šo judikatūru to jēga un nolūks ir apsūdzētā aizsardzība no ļaunprātīgi izmantotas piespiešanas no iestāžu puses. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesības neliecināt pret sevi galvenokārt attiecas uz apsūdzētā vēlēšanos klusēt. Tiesības neliecināt pret sevi ietver arī to, ka apsūdzības argumentācija krimināllietā tiek pamatota, iztiekot bez pierādījumiem, kas no apsūdzētā iegūti pretēji viņa gribai – ar piespiešanu vai ietekmēšanu (14) .
61. Tas, protams, izdara zināmu spiedienu uz apsūdzēto atzīties jau pēc iespējas agrāk, ja viņš zina, ka viņš bez atzīšanās vai ar vēlāk izteiktu atzīšanos vairs nevarēs izmantot izlīguma priekšrocības. Tomēr par aizliegtu piespiešanu vai ietekmēšanu nav uzskatāms, ja likumdevējs, piemēram, soda (veida) noteikšanas jomā rada pozitīvu stimulu, lai apsūdzētos pamudinātu uz pēc iespējas agrāku atzīšanos. Tādējādi, nosakot soda veidu, parasti arī citādos apstākļos atzīšanās tiek ņemta vērā kā sodu mīkstinošs apstāklis. Kā visi procesa dalībnieki pareizi uzskata, tādējādi ar izlīguma procedūras formu, kāda pastāv Ungārijā, tiesības uz taisnīgu tiesu netiek pārkāptas.
E – Ceturtais prejudiciālais jautājums
62. Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pamatlēmuma 10. panta 1. punktā paredzēts, ka jāpastāv vispārējai iespējai bez izņēmuma izmantot izlīguma procedūru, ja vien tiek izpildīti likumā noteiktie priekšnosacījumi, un tā nedrīkst būt atkarīga no kompetento iestāžu neierobežotas rīcības brīvības. Iesniedzējtiesa šajā sakarā norāda uz Ungārijas Kriminālprocesa kodeksa 221/A panta 3. punkta d) apakšpunktu. Saskaņā ar to prokuratūra lemj par izlīguma procedūras īstenošanu, ja, ņemot vērā noziedzīga nodarījuma raksturu, izlīguma veidu un aizdomās turētā personību, var iztikt bez krimināllietas iztiesāšanas tiesā vai arī ir pamats uzskatīt, ka tiesa, nosakot soda veidu, ņems vērā patieso nožēlu par izdarīto.
63. Iesniedzējtiesa uzskata, ka Ungārijas regulējums lēmumu pieņemšanā pieļauj tiesībaizsardzības institūcijas subjektīvu vērtējumu par to, vai pastāv izlīguma priekšnosacījumi un vai tas varētu kavēt izlīguma īstenošanu. Tas cietušajam būtu neizdevīgi un neveicinātu izlīgumu.
64. Atbildot uz prejudiciālo jautājumu, atkal ir jānorāda, ka pamatlēmuma 10. panta 1. punktā nav ietverta konkrēta informācija par izlīguma procedūras norisi. Tādēļ arī no tā nevar tieši secināt, vai iespējas sniegšanu izmantot izlīgumu drīkst atstāt kompetentās iestādes ziņā. Pamatlēmums dalībvalstīm uzliek tikai vispārīgu pienākumu veicināt izlīgumu. Tādēļ dalībvalstīm pienākas plaša rīcības brīvība noteikt izlīguma procedūru un priekšnosacījumus (15) .
65. Tomēr pamatlēmuma konkrēto īstenošanu nedrīkst noformēt tā, ka tas lielā mērā zaudē savu praktisko iedarbību (16) . Tādēļ pamatlēmuma 10. panta 1. punktā ietvertais pienākums veicināt izlīgumu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas paredz tādu īstenošanu, kuras ietvaros praksē tiek saglabāta tā materiālā piemērošanas joma.
66. Kā jau uzsvērusi Itālijas valdība un Francijas valdība, ņemot vērā minēto, nevar teikt, ka ar pamatlēmumu principā nebūtu saderīgi tas, ka kompetentajām iestādēm, lemjot par izlīguma procedūras uzsākšanu, ir atstāta plaša rīcības brīvība. 10. panta 1. punkts nav jāsaprot tā, ka cietušajam būtu jāpiešķir vispārīgas un beznosacījuma tiesības uz izlīgumu. Tas tādēļ, ka, īpaši ievērojot katra atsevišķā gadījuma īpašos apstākļus (kas papildus cietušā interesēm saistībā ar izlīgumu var ietvert arī citus svarīgus apsvērumus un prognozes), tiesībaizsardzības institūcijas individuāls lēmums šķiet piemērots, un tas nemazina izlīguma procedūras praktisko iedarbību.
67. Tomēr iestādēm piešķirtā rīcības brīvība ir jābalsta uz objektīviem kritērijiem, ievērojot pamattiesības un faktiski nebloķējot virzību uz izlīgumu. Tādēļ, ja cietušais izlīgumam piekrīt, izlīgums bieži vien tiek pieļauts.
68. Attiecībā uz to, ka valsts pretenzijas uz soda piemērošanu ir saistītas ne vien ar cietušā aizsardzības apsvērumiem un noziedzīgā nodarījuma izdarītāja sodīšanu, bet arī ar preventīviem nolūkiem, īpaši resocializāciju, katrā ziņā, pat tad, ja cietušais izlīgumam piekrīt, var būt pieļaujami to atteikt.
VI – Secinājumi
69. Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku Tiesai uz Szombathelyi Városi Bíróság
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1) Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmuma 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā izpratnē arī saistībā ar pamatlēmuma 10. pantā regulēto izlīgumu kriminālprocesā cietušie ir vienīgi fiziskas personas;
2) no Savienības tiesībām neizriet pienākums paredzēt izlīgumu krimināllietās gadījumos, kuros par noziedzīga nodarījuma cietušo ir kļuvusi juridiska persona, arī tad, ja dalībvalsts tiesībās pēc būtības identiska noziedzīgā nodarījumā gadījumā izlīgums ir paredzēts arī, ja cietušais ir juridiska persona.
(1) .
(2)  –	Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmums par cietušo statusu kriminālprocesā (OV L 82, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2001/220”).
(3)  –	2007. gada 28. jūnija spriedums lietā C‑467/05 Dell’Orto
(Krājums, I‑5557. lpp., 60. punkts).
(4)  –	Skat. manus 2007. gada 8. marta secinājumus lietā C‑467/05 Dell’Orto
(Krājums, I‑5557. lpp., 52. un nākamie punkti).
(5)  –	Turpretim krāpšanas sastāvs ietilpst XVIII nodaļā (Noziedzīgi nodarījumi pret īpašumu), attiecībā uz kuru Ungārijas Kriminālkodeksa 221/A pantā ir paredzēts izlīgums.
(6)  –	Tie ir uzskaitīti Ungārijas Kriminālprocesa kodeksa 221/A. panta 1. punktā.
(7)  –	Pastāvīgā judikatūra kopš 1990. gada 18. oktobra sprieduma apvienotajās lietās C‑297/88 un C‑197/89 Dzodzi
( Recueil, I‑3763. lpp., 36. un 37. punkts); īpaši par Direktīvu 90/434 skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑28/95 Leur-Bloem
( Recueil, I‑4161. lpp., 32. un 34. punkts) un 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑43/00 Andersen og Jensen
( Recueil, I‑379. lpp., 18. un 19. punkts); skat. arī 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06 ETI  u.c. (Krājums, I‑10893. lpp., 21. un 22. punkts).
(8)  –	Ungārijas Kriminālprocesa kodeksa 221/A. panta 3. punkta b) apakšpunkts.
(9)  –	2008. gada 9. oktobra spriedums lietā C‑404/07 Katz
(Krājums, I‑7607. lpp., 46. punkts).
(10)  –	Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Katz, 47. punkts.
(11)  –	Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Katz, 48. punkts, un 2005. gada 16. jūnija spriedums lietā C‑105/03 Pupino
(Krājums, I‑5285. lpp., 59. punkts).
(12)  –	Nicā 2000. gada 7. decembrī izsludinātā Eiropas Savienības Pamattiesību harta (OV C 364, 1. lpp.) tās 2007. gada 12. decembrī Strasbūrā pielāgotajā redakcijā (OV C 303, 1. lpp.).
(13)  –	ECT 2006. gada 11. jūlija spriedums lietā 54810/00 Jalloh
pret Vāciju (Spriedumu un nolēmumu krājums, 2006‑IX, 97. un nākamie punkti). Bundesministerium der Justiz
[Tieslietu ministrijas] (Berlīne) sagatavotais neoficiālais tulkojums no franču valodas vācu valodā ir pieejams vietnē: http://www.coe.int/t/d/menschenrechtsgerichtshof/dokumente_auf_deutsch/volltext/urteile/20060711-Jalloh.asp.
(14)  –	Iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minētais ECT spriedums lietā Jalloh
pret Vāciju, 100. punkts.
(15)  –	Šajā ziņā skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Katz, 46. punkts.
(16)  –	Šajā ziņā skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Katz, 47. punkts.