62006CC0117
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 8. maijā  (
1
)
Lieta C-117/06
Tiesvedība, ko lūdza uzsākt
Gerda Möllendorf un Christiane Möllendorf-Niehuus
“Kopējā ārpolitika un drošības politika — Īpaši ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām, kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban — Līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana — Regula (EK) Nr. 881/2002 — 2. panta 3. punkts un 4. panta 1. punkts — Aizliegums nodot saimnieciskos resursus personām, kas uzskaitītas šīs regulas I pielikumā — Piemērojamība — Nekustamā īpašuma pārdošana — Līgums, kas noslēgts pirms pircēja iekļaušanas minētā I pielikuma sarakstā — Pieteikums īpašuma tiesību nostiprināšanai zemesgrāmatā pēc minētās iekļaušanas”
I – Ievads
1.
Ar 2006. gada 21. un 23. februāra rīkojumiem Kammergericht Berlin (Berlīnes Apelācijas tiesa, turpmāk tekstā – “Kammergericht”) atbilstoši EKL 234. pantam vērsās tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Padomes 2002. gada 27. maija Regulas (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (
2
), interpretāciju.
2.
Būtībā Tiesai ir lūgts spriest par Regulas (EK) Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta un 4. panta 1. punkta piemērojamību tiesvedībā, kas attiecas uz likumību atteikumam nostiprināt Vācijas zemesgrāmatā īpašuma tiesības uz nekustamu mantu pēc viena no pircējiem iekļaušanas to personu, grupu un organizāciju sarakstā, kas tiek uzskatītas par Osama Bin Ladena, Al-Qaida tīkla un Taliban sabiedrotajiem un kam tiek piemēroti ierobežojošie pasākumi, ko ievieš minētā regula, lai novērstu teroristu aktivitāšu finansēšanu.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Apvienoto Nāciju Drošības padomes rezolūcijas
3.
2002. gada 16. janvārī Apvienoto Nāciju Drošības padome (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) pieņēma Rezolūciju 1390 (2002), kurā noteica dažus pasākumus pret Osamu bin Ladenu, organizācijas Al-Qaida un Taliban dalībniekiem, kā arī citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kas iekļautas sarakstā, kurš izveidots, piemērojot šīs pašas Drošības padomes Rezolūcijas 1267 (1999) un 1333 (2000), un ko periodiski atjauno Drošības padomes Sankciju komiteja (turpmāk tekstā – “Sankciju komiteja”), kas izveidota, piemērojot Rezolūciju 1267 (1999).
4.
Saskaņā ar Rezolūcijas 1390 (2002) 2. punkta a) apakšpunktu visām dalībvalstīm ir pienākums:
“nekavējoties iesaldēt līdzekļus un citus finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus, kas pieder šīm personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, ieskaitot līdzekļus, kas ir saistīti ar īpašumu, kurš tām pieder vai ko tās vai personas, kas rīkojas to vārdā vai atbilstoši to pilnvarojumam, tieši vai netieši kontrolē, un nodrošināt, lai to pilsoņi vai personas, kas atrodas to teritorijās, tieši vai netieši nenodotu nedz šos līdzekļus, nedz citus līdzekļus, finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus mērķiem, kurus šādas personas cenšas sasniegt” (
3
).
5.
2002. gada 20. decembrī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1452 (2002), kas atļauj izdarīt īpašas atkāpes no ierobežojošiem pasākumiem, ko paredz Rezolūcija 1390 (2002).
6.
Rezolūcijas 1452 (2002) 2. punkta b) apakšpunkts piešķir dalībvalstīm iespēju atļaut uz kontiem, uz kuriem attiecas Rezolūcijas 1390 (2002) 2. punkta a) apakšpunkta noteikumi, pārskaitīt “maksājumus, kas paredzēti līgumos, nolīgumos vai saistībās, kas noslēgtas pirms dienas, kurā šiem kontiem kļuva piemērojami Rezolūciju 1267 (1999), 1333 (2000) vai 1390 (2002) noteikumi”, ar nosacījumu, ka uz tādējādi pārskaitītajām summām “joprojām attiecas šie noteikumi”.
7.
2004. gada 6. jūlijā Sankciju komiteja nolēma grozīt to fizisko personu, grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas Rezolūcijas 1267 (1999) un 1333 (2000), un pievienoja tam šādu uzvārdu: “Aqeel Abdulaziz Al-Aqil”.
B – Eiropas Savienības un Eiropas Kopienu tiesiskais regulējums
8.
Lai īstenotu Drošības padomes Rezolūciju 1390 (2002), 2002. gada 27. maijā Padome pieņēma Kopējo nostāju 2002/402/KĀDP par ierobežojošiem līdzekļiem pret Osamu bin Ladenu, organizācijas Al-Qaida un Taliban dalībniekiem, kā arī citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, ar kuru atceļ Kopējās nostājas 96/746/KĀDP, 1999/727/KĀDP, 2001/154/KĀDP un 2001/771/KĀDP (
4
).
9.
3. pants Kopējā nostājā 2002/402, kas saskaņā ar tās 1. pantu “ir piemērojama Osamam bin Ladenam, organizācijas Al-Qaida un Taliban dalībniekiem, kā arī citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kuras ir minētas sarakstā”, kurš minēts šo secinājumu 3. punktā, paredz:
“Eiropas Kopiena, rīkojoties to pilnvaru robežās, ko tai piešķir Eiropas Kopienas dibināšanas līgums:
—
izdod rīkojumu par 1. pantā minēto personu, grupu, uzņēmumu un organizāciju līdzekļu un citu finanšu vai saimniecisko resursu iesaldēšanu;
—
nodrošina, ka līdzekļi, finanšu vai saimnieciskie resursi netiek tieši vai netieši nodoti 1. pantā minētajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām.”
10.
Kā izriet no Regulas Nr. 881/2002 preambulas 1.–4. apsvēruma – šī regula tika pieņemta, lai īstenotu Rezolūciju 1390 (2002) Kopienu teritorijā.
11.
Regulas Nr. 881/2002 1. pants nosaka:
“Šajā regulā izmanto šādas definīcijas:
1)
“līdzekļi” ir jebkādi finanšu aktīvi un saimnieciski labumi, tostarp skaidra nauda, čeki, prasījumi skaidrā naudā, vekseļi, maksājuma uzdevumi un citi maksāšanas līdzekļi; noguldījumi finanšu iestādēs vai citās iestādēs, kontu atlikumi, parādi un saistību dokumenti; publiski vai privāti tirgojami vērtspapīri un parāda instrumenti, tostarp akcijas un kapitāla daļas, vērtspapīru sertifikāti, obligācijas, parādzīmes, garantijas vērtspapīri, ķīlu zīmes, derivatīvu līgumi; procenti, dividendes vai citi ienākumi, vai no aktīviem uzkrātā vai radītā vērtība; kredīti, tiesības uz kompensāciju, garantijas, saistību izpildes garantijas vai citas finanšu saistības; akreditīvi, konosamenti, pavadzīmes; dokumenti, kas apliecina dalību fondos vai finanšu līdzekļu piederību, kā arī jebkuri citi eksporta finansēšanas instrumenti;
2)
“saimnieciskie resursi” ir jebkāda veida – materiāli vai nemateriāli, kustami vai nekustami – aktīvi, kas nav līdzekļi, bet kurus var izmantot, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus;
3)
“līdzekļu iesaldēšana” ir liegums jebkurai līdzekļu kustībai, pārvedumiem, grozījumiem, izmantošanai vai tādām darbībām ar līdzekļiem, kuru rezultātā jebkādā veidā mainītos to apjoms, summa, atrašanās vieta, īpašnieks, valdītājs, raksturs, galamērķis vai rastos citas pārmaiņas, tādējādi sekmējot līdzekļu izmantošanu, tostarp vērtspapīru portfeļa pārvaldību;
4)
“saimniecisko resursu iesaldēšana” ir liegums to izmantošanai, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus jebkādā veidā – ne tikai tos pārdodot, iznomājot vai ieķīlājot, bet arī citādi.”
12.
Saskaņā ar Regulas Nr. 881/2002 2. pantu:
“1.   Iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas pieder Sankciju komitejas norādītajai un I pielikumā minētajai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai uzņēmumam.
2.   Līdzekļus nepadara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam.
3.   Saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam, jo tādējādi tiktu radīta iespēja šai personai, grupai vai organizācijai iegūt līdzekļus, preces vai pakalpojumus.”
13.
Regulas Nr. 881/2002 4. panta 1. punkts nosaka:
“Aizliegta apzināta un tīša līdzdalība darbībās, kuru mērķis vai iznākums ir tieši vai netieši apiet 2. pantu [..].”
14.
Regulas Nr. 881/2002 7. panta 1. punkts ļauj Komisijai inter alia“grozīt vai papildināt I pielikumu, pamatojoties uz to, ko noteikusi [..] Drošības padome vai Sankciju komiteja”.
15.
Regulas Nr. 881/2002 9. pants nosaka:
“Šo regulu piemēro neatkarīgi no jebkāda pirms šīs regulas stāšanās spēkā parakstīta starptautiska nolīguma vai noslēgta līguma, vai piešķirtas licences, vai atļaujas jebkādām piešķirtām tiesībām vai uzliktiem pienākumiem.”
16.
Regulas Nr. 881/2002 I pielikumā ir to “personu, grupu un organizāciju saraksts”, kas minētas šās pašas regulas 2. pantā.
17.
Lai īstenotu Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), Padome 2003. gada 27. februārī pieņēma Kopējo nostāju 2003/140/KĀDP par izņēmumiem no ierobežojošiem līdzekļiem, ko nosaka Kopējā nostāja 2002/402/KĀDP (
5
). Kopējās nostājas 2003/140 1. pants paredz, ka, “īstenojot pasākumus, ko paredz Kopējās nostājas 2003/402/KĀDP 3. pants, Eiropas Kopienai ir jāņem vērā izņēmumi, ko pieļauj Apvienoto Nāciju Drošības padomes Rezolūcija 1452 (2002)”.
18.
2003. gada 27. martā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 561/2003, ar kuru attiecībā uz izņēmumiem līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanā groza Regulu (EK) Nr. 881/2002 (
6
).
19.
Regulas Nr. 561/2003 1. pants ievieš Regulā Nr. 881/2002 2.a pantu, kura 4. punkts nosaka:
“Regulas 2. panta 2. punktu papildus nepiemēro šādiem [iesaldēto kontu papildinājumiem]:
a)
procentiem vai citiem ieņēmumiem no minētajiem kontiem, vai
b)
maksājumiem, kas paredzēti līgumos, nolīgumos vai saistībās, kas noslēgtas pirms dienas, kad šie konti kļuva par priekšmetu ANO Drošības padomes noteikumiem rezolūcijās, kas veiksmīgi īstenotas ar Regulu (EK) Nr. 337/2000, Regulu (EK) Nr. 467/2001 vai šo regulu.
Šādus procentus, citus ieņēmumus un maksājumus, tāpat kā kontu, kurā tie tiek ieskaitīti, arī iesaldē.”
20.
2004. gada 12. jūlijā Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 1277/2004, ar kuru trīsdesmit septīto reizi groza Padomes Regulu Nr. 881/2002 (
7
). Saskaņā ar Regulas Nr. 1277/2004 1. pantu un pielikuma 2. punktu Regulas Nr. 881/2002 I pielikums tika grozīts, lai kategorijā “Fiziskas personas” iekļautu norādi “Aqeel Abdulaziz Al-Aqil. Dzimis 1949. gada 29. aprīlī”.
21.
Regula Nr. 1277/2004 stājas spēkā dienā, kad to publicēja Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, proti, 2004. gada 13. jūlijā (
8
).
C – Atbilstošās Vācijas tiesību normas
22.
Ņemot vērā Kammergericht2006. gada 21. februāra rīkojumu (turpmāk tekstā – “rīkojums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu”), Vācijas valdības iesniegtos apsvērumus un informāciju, kas sniegta tiesas sēdē, atbilstošās Vācijas tiesību normas, kas jāņem vērā šajā tiesvedībā, var tikt izklāstītas šādi.
23.
Vācijas tiesībās gan kustamas, gan nekustamas mantas pārdošanai ir jānoslēdz divi atsevišķi līgumi: pirmkārt, pats pirkuma-pārdevuma līgums, kurā līgumslēdzējas puses attiecīgi apņemas (pārdevējs) nodot mantu un īpašuma tiesības pircējam un (pircējs) pārskaitīt pārdevējam naudu, un, otrkārt, “vienošanās par izpildi pēc būtības”, ar kuru līgumslēdzējas puses vienojas par īpašuma tiesību, attiecīgi, uz mantu un naudu nodošanu. Lai varētu uzskatīt, ka īpašuma tiesības uz pārdoto mantu ir faktiski nodotas, līgumslēdzējām pusēm tomēr ir jāizpilda šajā sakarā likumā paredzētās formalitātes.
24.
Lai nodotu īpašuma tiesības uz nekustamu mantu, Vācijas tiesības uzliek līgumslēdzējām pusēm pienākumu:
a)
noslēgt pirkuma-pārdevuma līgumu notariāla akta formā [Bürgerliches Gesetzbuch (Civillikums, turpmāk tekstā – “BGB”) 311.b panta 1. punkts];
b)
likt notāram vai citai kvalificētai personai konstatēt personīgi vai kādu pilnvarojot vienošanos par līguma izpildi pēc būtības (turpmāk tekstā – “vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu”, BGB 873. panta 1. un 2. punkts un 925. panta 1. punkts);
c)
iesniegt Grundbuchamt (Zemesgrāmata) pieteikumu tiesību uz nekustamo īpašumu nostiprināšanai Grundbuch (zemesgrāmatā) (BGB 873. panta 1. punkts).
25.
Citiem vārdiem sakot, Vācijas tiesībās nekustamas mantas pirkuma-pārdevuma līguma – kam ir tikai solījuma spēks – noslēgšana nav pietiekama, lai pircējs iegūtu īpašuma tiesības uz pārdodamo nekustamo mantu, bet situācijā, kuru var kvalificēt kā progresīvu ir tikai pirmais no trim “etapiem”: notariāli apstiprināta pirkuma-pārdevuma līguma noslēgšana, vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu noslēgšana vajadzīgajā formā un minēto īpašuma tiesību nostiprināšana zemesgrāmatā, kas visi ir vajadzīgi īpašuma tiesību uz nekustamo mantu nodošanai.
26.
Tiklīdz nostiprināšana ir veikta, var uzskatīt, ka īpašuma tiesības uz pārdoto nekustamo mantu ir pilnveidotas tajā ziņā, ka, pat ja pirms tam bija iespējama pagaidu nostiprināšana un mantas un naudas faktiska nodošana attiecīgi pircējam un pārdevējam, tikai ar šo brīdi pircējs var likumīgi izmantot mantu turpmākai pārdošanai vai ieķīlāšanai. Tādējādi Grundbuchamt ir pēdējā iestāde, kurai saskaņā ar Grundbuchordnung (Zemesgrāmatas noteikumi) 18. panta 1. punktu ir jāpārliecinās, ka no paša sākuma vai vēlāk nav radušies nekādi šķēršļi minētajai nostiprināšanai, kā, piemēram, likumā noteikts nodošanas aizliegums.
III – Fakti, prejudiciālie jautājumi un procesa norise
27.
Ar 2000. gada 19. decembra notariālu aktu Gerda Mēlendorfa [Gerda Möllendorf] un Kristiāna Mēlendorfa-Nīhūsa [Christiane Möllendorf-Niehuus] (turpmāk tekstā – “pārdevējas”) kā civiltiesiskas sabiedrības dalībnieces noslēdza pirkuma-pārdevuma līgumu ar civiltiesiskas sabiedrības dalībniekiem Salemu Abdulu Gani El-Rafeju [Salem-Abdul Ghani El-Rafei], Kamalu Rafehi [Kamal Rafehi] un Agīlu A. Al-Agīlu [Ageel A. Al-Ageel] (turpmāk tekstā – “pircēji”) par apbūvētu zemes gabalu, kas atrodas Berlīnē, Noikolnē [Berlin-Neukölln].
28.
Šajā pašā aktā minētās līgumslēdzējas puses vienojās par īpašuma tiesību uz nekustamo mantu nodošanu pircējiem un atļāva veikt nostiprināšanu zemesgrāmatā. Turklāt tās vienojās par pārdevuma cenu DEM 2375000 jeb EUR 1214318,22, kas līdz 2001. gada 15. februārim bija jāpārskaita uz notāra izpildītāja Karla Aliha [Karl Alich] (turpmāk tekstā – “notārs”) īpašo kontu un pēc tam jāsamaksā pārdevējām brīdī, kad, gaidot galīgu nostiprināšanu, īpašuma tiesības pagaidu kārtā nostiprina zemesgrāmatā.
29.
Saskaņā ar pirkuma-pārdevuma līgumu pircēji pārskaitīja pārdevuma cenu uz notāra īpašo kontu.
30.
2001. gada 8. martā tika veikta īpašuma tiesību nodošanas pagaidu nostiprināšana zemesgrāmatā.
31.
Saskaņā ar notāra paziņojumiem 2007. gada 8. marta Tiesas sēdē 2001. gada maijā summa tika pārskaitīta pārdevējām un pārdotā nekustamā manta tika nodota pircējiem.
32.
Ar 2003. gada 29. oktobra lēmumu Grundbuchamt, kurai ir teritoriālā jurisdikcija, noraidīja pieteikumu par galīgu nostiprināšanu, ko notārs iesniedza 2003. gada 22. janvārī, jo pieprasītie papildu dokumenti netika iesniegti 2003. gada 28. marta vēstulē paredzētajā termiņā.
33.
Sākot ar 2004. gada 13. jūliju Agīls A. Al-Agīls (turpmāk tekstā – “pircējs Nr. 3”) tika iekļauts Regulas Nr. 881/2002 I pielikuma sarakstā kā fiziska persona.
34.
2004. gada 9. decembrī notārs, pamatojoties uz jau iepriekš Grundbuchamt iesniegto notariāli apstiprināto pirkuma-pārdevuma aktu, tai iesniedza jaunu pieteikumu par īpašuma tiesību nodošanas pircējiem galīgu nostiprināšanu. Ar 2005. gada 21. aprīļa lēmumu Zemesgrāmata, konstatējusi, ka pircēja Nr. 3 vārds bija iekļauts Regulas Nr. 881/2002 I pielikuma sarakstā, atteica nostiprinājumu, atsaucoties uz šīs regulas 2. panta 3. punktu un 4. panta 1. punktu.
35.
2005. gada 3. maijā notārs pārdevēju vārdā pārsūdzēja šo lēmumu Grundbuchamt. Minētā prasībā pēc Grundbuchamt iniciatīvas tika nodota Landgericht Berlin (Berlīnes Apgabaltiesa, turpmāk tekstā – “Landgericht”), kas to noraidīja ar 2005. gada 27. septembra rīkojumu.
36.
2005. gada 7. oktobrī notārs, joprojām rīkojoties pārdevēju vārdā, pārsūdzēja šo Landgericht rīkojumu Kammergericht.
37.
Savas prasības pamatojumam notārs apgalvoja, pirmkārt, ka pārsūdzētajā rīkojumā pārkāptas pārdevēju, kuras nav minētas Regulas Nr. 881/2002 I pielikumā, tiesības uz īpašumu, ko paredz Vācijas Pamatlikuma 14. pants.
38.
Otrkārt, viņš apgalvoja, ka attiecīgais juridiskais darījums, par kuru vienojās un kuru izpildot par nekustamo mantu jau tika samaksāta liela summa, neietilpst Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta piemērošanas jomā. Šī apgalvojuma pamatojumam viņš apgalvoja, ka no vārdiem “nedara [..] pieejamus” un “nedara pieejamus [to] labumam”, kas ir šajā tiesību normā, izriet, ka tiek skarti tikai darījumi, kuros nav ekonomiskā līdzsvara starp abu līgumslēdzēju pušu veikumiem.
39.
Visbeidzot, notārs norādīja, ka iespējamas pirkuma-pārdevuma līguma atzīšanas par spēkā neesošu sekas būs tādas, ka pircēji varēs pieprasīt, lai pārdevējas atmaksātu samaksāto cenu, kas esot pretrunā Regulas Nr. 881/2002 preambulas septītajam apsvērumam un 2. panta 1. punktam.
40.
Kammergericht uzskatīja, ka, lai izlemtu par notāra prasību, bija jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
41.
Rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu Kammergericht atzīmēja, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām iespējai noslēgt vienošanos par īpašuma tiesību nodošanu, kas izriet no materiālajām lietošanas tiesībām, kā arī tiesībām šo iespēju izmantot vēl ir jāpastāv brīdī, kad tiek veikts nostiprinājums zemesgrāmatā, un arī tad, kad – kā šajā gadījumā – pircējam un pārdevējam jau ir saistoša vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu, ko tie ir noslēguši vajadzīgajā formā vienlaicīgi ar notariāla pirkuma-pārdevuma akta parakstīšanu.
42.
Iesniedzējtiesa uzsvēra, ka, ja lietošanas tiesību ierobežojums rodas pēc pirkuma-pārdevuma līguma un vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu noslēgšanas paredzētajās formās, bet pirms datuma, kurā veikta minētā nostiprināšana zemesgrāmatā, Grundbuchamt principā tas ir jāņem vērā.
43.
Turklāt tā atzīmēja, ka, tā kā Vācijas tiesībās pastāv šķērslis nostiprinājumam, kas pārdevējām traucē izpildīt pirkuma-pārdevuma līgumu, tām saskaņā ar BGB 275. un 323. pantu ir jāatmaksā pircējiem pārdevuma cena, ja vien nepastāv aizliegums, kas ir piemērojams saskaņā ar Regulas Nr. 881/2002 2. panta 2. punktu.
44.
Visbeidzot, tā secināja, ka patiesais jautājums, kas ir jāatrisina, ir Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta un 4. panta 1. punkta piemērojamība, jo ir jāizvērtē, vai no šīm tiesību normām izriet attiecīgais atsavināšanas aizliegums, kas attiecas arī uz nekustamas mantas pārdošanu personai, kas iekļauta šīs pašas regulas I pielikumā, un kas bez izņēmumiem ir piemērojams arī tad, ja nodošanas akts ir izpildīts, piemērojot pirkuma-pārdevuma līgumu, kas jau bija noslēgts un ko otra puse jau bija izpildījusi pirms attiecīgās regulas publicēšanas, vai arī šīs tiesību normas ir piemērojamas, kā to apgalvo pārdevējas, tikai tad, ja atlīdzība nav līdzvērtīga nodošanas akta priekšmetam.
45.
Turklāt attiecībā uz pārdevuma cenas atmaksu Kammergericht2006. gada 23. februāra papildu rīkojumā atzīmēja, ka no Regulas Nr. 881/2002 2. panta 1.–3. punkta un 4. panta l. punkta neizriet, ka pārdevējam var likt atmaksāt attiecīgās mantas pārdevuma cenu samaksātajā apmērā, ja tas nav zinājis par ierobežojošiem pasākumiem, kas piemēroti pircējam brīdī, kad tika noslēgts pirkuma-pārdevuma līgums, vai tad, kad saņemta pārdevuma cena.
46.
Visbeidzot, šajā pašā rīkojumā Kammergericht atzina, ka pastāv šaubas arī par to, vai tad, ja ir vairāki pircēji vai – kā šajā gadījumā – ja tie ir apvienoti vienā civiltiesiskajā sabiedrībā, tiesības uz pārdevuma cenas atmaksu ir jāiesaldē pilnībā vai arī tikai daļā, kas pieder pircējiem, uz kuriem attiecas ierobežojošie pasākumi.
47.
Tādējādi Kammergericht apturēja tiesvedību izskatāmajā lietā un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas [Nr. 881/2002] 2. panta 3. punkta un 4. panta 1. punkta noteikumi aizliedz noslēgt vienošanos par īpašuma tiesību uz nekustamu mantu nodošanu, izpildot pirkuma-pārdevuma līgumu, fiziskai personai, kas ir iekļauta minētās regulas I pielikumā?
2)
Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde: vai Regula [..] Nr. 881/2002 [..] aizliedz veikt nostiprināšanu zemesgrāmatā, kas vajadzīga īpašuma tiesību nodošanai, pat ja ir noslēgts pirkuma-pārdevuma līgums, kas to pamato, un līgumslēdzējām pusēm vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu ir kļuvusi saistoša pirms tam, kad Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī ir publicēts ierobežojums tiesībām izmantot īpašumu, un ja pirms šī datuma pārdevuma cena, kas saskaņā ar šo līgumu bija jāmaksā fiziskajai personai, kas iekļauta reglamenta I pielikumā, kā pircējai, tika
a)
pārskaitīta uz notāra īpašo kontu vai arī
b)
samaksāta pārdevējam?”
48.
Saskaņā ar Tiesas statūtu 23. pantu Itālijas un Vācijas valdības, kā arī Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus.
49.
2007. gada 8. marta tiesas sēdē Mēlendorfa un Mēlendorfa-Nīhūsa, notārs Alihs, kā arī Vācijas valdības un Komisijas pārstāvji sniedza mutvārdu apsvērumus.
IV – Juridiskā analīze
A – Iepriekšēji apsvērumi
50.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt, vai Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkts un 4. panta l. punkts aizliedz, izpildot pirkuma-pārdevuma līgumu, noslēgt vienošanos par īpašuma tiesību uz nekustamu mantu nodošanu personai, kas iekļauta minētās regulas I pielikuma sarakstā.
51.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt, vai, ja uz pirmo jautājumu sniegta apstiprinoša atbilde, minētās regulas tiesību normas rada šķērsli šādai nostiprināšanai zemesgrāmatā, pat ja pirms datuma, kurā tās kļūst piemērojamas pircējam, viņš ir prasītajās formās noslēdzis ne tikai pirkuma-pārdevuma līgumu, bet arī vienošanos par īpašuma tiesību nodošanu, un pārdevuma cena jau ir pārskaitīta uz notāra īpašo kontu vai samaksāta pārdevējam.
52.
Kaut arī šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir divi jautājumi, tajā galvenokārt ir lūgts skaidrojums par Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punktā un 4. panta l. punktā minēto aizliegumu piemērojamību, lai izvērtētu, vai situācijā, kurā nekustamas mantas pirkuma-pārdevuma līgums ir noslēgts pirms pircēja iekļaušanas minētās regulas I pielikuma sarakstā, minētie aizliegumi neļauj izpildīt tādus aktus kā vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu un to nostiprināšana zemesgrāmatā, kas ir vajadzīgi, lai veiktu minēto nodošanu, izpildot minēto līgumu. Tāpat Tiesa ir lūgta precizēt, vai tādēļ, ka pirms pircēja iekļaušanas minētajā sarakstā, pirmkārt, bija paredzēts, ka pircējs izpildīs īpašuma tiesību uz mantu nodošanai paredzētās saistības (pārdevuma cena) un, otrkārt, minētā pārdevuma cena jau ir pārskaitīta (uz notāra īpašo kontu depozīta formā vai tieši pārdevējam), minētajiem aktiem var nepiemērot attiecīgo aizliegumu.
53.
Pirmais prejudiciālais jautājums, kurā tiek jautāts, vai Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkts un 4. panta l. punkts aizliedz noslēgt vienošanos par īpašuma tiesību nodošanu, no pirmā acu uzmetiena, šķiet, nav pieņemams, jo nav būtisks nolēmuma pieņemšanai šajā konkrētajā gadījumā. Netiek apstrīdēts, ka šajā gadījumā vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu tika noslēgta pie notāra tajā pašā dienā (2000. gada 19. decembris), kad tika noslēgts notariāli apstiprināts pirkuma-pārdevuma līgums, proti, ilgi pirms tam, kad attiecīgie aizliegumi kļuva piemērojami pircējam Nr. 3 (2004. gada 13. jūlijs). Tomēr, tā kā aizlieguma mērķis ir aizliegt rīcību un nevis novērst sekas (citādi runa nebūtu par aizliegumu, bet gan cita veida tiesību normu), un tādējādi tas ir piemērojams arī nākotnē, ņemot vērā, ka pirmajā jautājumā minētā rīcība (vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu) šajā gadījumā notika pirms šis aizliegums kļuva piemērojams, šķiet, ka, šis jautājums ir teorētisks un līdz ar to – nepieņemams.
54.
Tomēr rodas zināmas šaubas par noteiktiem apsvērumiem, ko izklāstīja iesniedzējtiesa attiecībā uz vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu īpašībām Vācijas tiesībās.
55.
Rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu ir precizēts, ka Vācijas tiesībās “tiesībām piekrist īpašuma tiesību nodošanai, kas izriet no materiālajām lietošanas tiesībām, kā arī tiesībām šo iespēju izmantot vēl ir jāpastāv [nostiprināšanas] brīdī [..] un arī tad, kad – kā šajā gadījumā – līgumslēdzējām pusēm ir saistoša vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu”.
56.
Nav skaidrs, vai ar šiem precizējumiem iesniedzējtiesa vēlas pateikt, ka, kaut arī vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu jau tika noslēgta pie notāra un līdz ar to kļuva līgumslēdzējām pusēm saistoša, to var uzskatīt par pilnīgi un galīgi noslēgtu tikai tad, kad minētās tiesības ir nostiprinātas zemesgrāmatā, tādēļ ierobežojums izmantot pārdodamo mantu (kā tāds, kas, iespējams, izriet no Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta un 4. panta l. punkta), kas rodas pirms šīs nostiprināšanas, rada šķērsli šīs vienošanās pilnīgai izpildei.
57.
No cita aspekta, uz ko norāda daži teikumi Vācijas valdības iesniegtajos rakstveida apsvērumos, iesniedzējtiesa varētu būt uzdevusi pirmo jautājumu, lai – apstiprinošas atbildes gadījumā – varētu pielīdzināt Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punktā un 4. panta l. punktā minēto ierobežojumu lietošanas aizliegumam ex lege Vācijas tiesību izpratnē, kas varētu būt piemērojams vismaz ar noteiktiem nosacījumiem tā, lai kā nelikumīgu (BGB 134. pants) atzītu par spēkā neesošu aktu, kas noslēgts pirms šī aizlieguma rašanās.
58.
Patiesībā informācija, kas iesniegta Tiesai par atbilstošiem Vācijas tiesību noteikumiem, nav pietiekama, lai ar pārliecību varētu izvērtēt, vai pirmajam jautājumam ir nozīme tā nolēmuma pieņemšanā, kas jāpieņem Kammergericht. Tomēr tas nenozīmē, ka jautājums ir jāuzskata par nepieņemamu.
59.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Tiesai un valsts tiesām sadarbojoties atbilstoši EKL 234. pantam, tikai valsts tiesa, kas izskata prāvu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, var, ņemot vērā lietas īpatnības, novērtēt gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgumu. Tādējādi, tā kā uzdotie prejudiciālie jautājumi ir par Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir par tiem jāspriež (
9
). Valsts tiesas lūgumu var noraidīt tikai tad, ja ir skaidri redzams, ka lūgtajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata prāvas īstenajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, vai arī ja problēmai ir teorētisks raksturs, vai ja Tiesas rīcībā nav faktisku un juridisku elementu, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (
10
).
60.
Tomēr, šķiet, ka, ņemot vērā šo secinājumu 54.–57. punktā formulētos apsvērumus, šobrīd nav pamata uzskatīt, ka šie nosacījumi ir izpildīti, tādēļ, pēc manām domām, pirmo jautājumu var uzskatīt par pieņemamu.
61.
Turklāt pirmajam jautājumam nav tādu īpatnību, kas liktu to izskatīt atsevišķi no otrā jautājuma. Līdz ar to izvērtēšu abus jautājumus kopā.
B – Iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu vērtējums
62.
Vispirms, piekrītot Komisijai, ir jāatzīmē, ka Regulas Nr. 881/2002 4. panta l. punkts, kas minēts prejudiciālajos jautājumos, nešķiet nozīmīgs prāvai, ko izskata iesniedzējtiesa. Nav saprotams – un katrā ziņā iesniedzējtiesa pietiekami neprecizē, kādā veidā aizliegums, ko paredz šī tiesību norma, proti, “apzinātas un tīšas līdzdalības [aizliegums] darbībās, kuru mērķis vai iznākums ir tieši vai netieši apiet 2. pantu [..]”, varētu būt piemērojams šajā gadījumā. Tā kā minētā aizlieguma priekšmets ir 2. pantā minēto aizliegumu “apiešana”, izskatot lietas materiālus, nerodas skaidrība par to, kādā veidā prejudiciālajos jautājumos minētie akti, proti, vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu un šo tiesību nostiprināšana zemesgrāmatā (vai ar to saistītais pieteikums, kas nodots kompetentajai iestādei), šajā gadījumā varētu tikt uzskatīti par šādu apiešanu.
63.
Tādējādi vērtējumā ir jākoncentrējas uz Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta piemērojamību, jo šī tiesību norma aizliedz jebkurus “saimnieciskos resursus” [padarīt] “tieši vai netieši pieejamus [..] personai [..], kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam, jo tādējādi tiktu radīta iespēja šai personai, grupai vai organizācijai iegūt līdzekļus, preces vai pakalpojumus”.
64.
Vispirms ir jāatzīmē, ka nekustamā manta, par kuru ir noslēgts pirkuma-pārdevuma līgums, ir uzskatāma par “saimnieciskiem resursiem” šīs tiesību normas izpratnē. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 881/2002 1. panta 2. punktu šajā regulā “saimnieciskie resursi” ir “jebkāda veida – materiāli vai nemateriāli, kustami vai nekustami – aktīvi, kas nav līdzekļi, bet kurus var izmantot, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus”. Tāds apbūvēts zemes gabals kā tas, kas tiek pārdots šajā gadījumā, ir nekustama manta, kas var tikt izmantota, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus, piemēram, nododot to lietojumā vai par atlīdzību nododot tās īpašuma tiesības.
65.
Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta centrā ir jēdzieni “nedara [..] pieejamus” un “[nedara] pieejamus [to] labumam”. Pēc manām domām, šie jēdzieni ir pietiekami plaši, lai ar tiem saprastu jebkādus aktus, kas pircējam var vismaz potenciāli sniegt iespēju saimnieciski pārvaldīt resursus (t.i., iegūt līdzekļus, preces vai pakalpojumus), tādējādi ieskaitot aktus, kas, kaut arī paveikti ar minēto mērķi – ļaut saņēmējam personīgi izmantot minētos resursus (piemēram, nekustamā īpašuma, kas paredzēts dzīvošanai, nomas līgums), un lai arī kāda būtu to forma un paredzētie nosacījumi, tomēr, ņemot vērā, ka pēc tam nav iespējams pārbaudīt īpašuma konkrēto izmantošanu, faktiski var ļaut šim saņēmējam saimnieciski pārvaldīt minēto īpašumu.
66.
Protams, dažās Regulas Nr. 881/2002 valodu versijās (piemēram, franču un angļu versijā) 2. panta 3. punkta pēdējā daļa ir formulēta tā, ka varētu domāt, ka ir iespējams nepiemērot aizliegumu noteiktiem aktiem, ar ko “dara pieejamus” un “[dara] pieejamus [to] labumam”, un pateicoties kuriem nevar iegūt līdzekļus, preces vai pakalpojumus. Tomēr šķiet, ka šāds nodalījums nav pamatots.
67.
Pirmkārt, ir grūti iedomāties aktus, ar ko “dara pieejamus” vai “[dara] pieejamus [to] labumam” saimnieciskos resursus, kurus pircējs vienā vai citā veidā nevarētu izmantot – ja ne likumīgi, tad vismaz faktiski – tā, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus.
68.
Otrkārt, šāds nodalījums ir pretrunā Drošības padomes Rezolūcijai 1390 (2002), kuru Kopienu tiesībās īsteno Regula Nr. 881/2002. Ir jāatgādina, ka, interpretējot Kopienu tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, mērķi (
11
). Lai noteiktu tādas Kopienu tiesību normas piemērojamību, kas pieņemta, piemērojot Drošības padomes rezolūciju, ir jāņem vērā arī šīs rezolūcijas teksts un mērķis (
12
).
69.
Tomēr Rezolūcijas 1390 (2002) 2. punkta a) apakšpunkta teksts izkliedē jebkādas šaubas. Saskaņā ar šo tiesību normu līdzekļi, finanšu aktīvi vai saimnieciskie resursi nevar tikt “tieši vai netiešai darīti pieejami” personām, kas iekļautas šo secinājumu 3. punktā minētajā sarakstā. Tādējādi šis aizliegums, kas formulēts, lai iepriekš minētajām personām liegtu iespēju izmantot šos līdzekļus, aktīvus vai resursus, ir paredzēts, lai novērstu jebkādu minēto līdzekļu, aktīvu vai resursu nodošanu attiecīgajām personām, un tas neļauj izdarīt nekādu nodalījumu.
70.
Turpinājumā ir jāatzīmē, ka Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkts, kas saskaņā ar Rezolūcijas 1390 (2002) tekstu vispārīgi aizliedz saimniecisko resursu nodošanu šās pašas regulas I pielikumā esošajā sarakstā minētajām personām, paredz relatīvu lietošanas aizliegumu, kas noteikti aptver visus aktus, kuri saskaņā ar dalībvalsts tiesībām var tikt uzskatīti par vajadzīgiem īpašuma tiesību uz nekustamu mantu vai pat tās turējuma tiesību nodošanai.
71.
Pēc manām domām, nav nekādas nozīmes tam, ka attiecīgais īpašums tiek nodots (šajā gadījumā – pārdots) pret atlīdzību, kas var tikt uzskatīta par piemērotu. Tas, ka nav ekonomiskā līdzsvara starp abu līgumslēdzēju pušu saistību izpildi, nekādi nav minēts Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punktā. Ir aizliegts tieši nodot īpašumu, neatkarīgi no skartajām ekonomiskajām vērtībām.
72.
Turklāt tas ir skaidri saprotams. Pirmkārt, ja šis aizliegums būtu atkarīgs no ekonomiskā līdzsvara trūkuma konstatēšanas starp saistībām, par ko noslēgta vienošanās (par labu personai, kas iekļauta regulas I pielikumā esošajā sarakstā), aizlieguma piemērošana nebūtu automātiska, kaut arī tas ir vajadzīgs Regulas Nr. 881/2002 mērķu efektīvai sasniegšanai, bet tiktu pakļauta vērtējumam, kas pats ir problemātisks īpašuma “taisnīgas cenas” noteikšanai; turklāt šāda piemērošana būtu viegli apejama, izmantojot krāpnieciskas metodes līgumu izstrādāšanas brīdī. Otrkārt, tas, ka darījumu (piemēram, pārdošanu) var raksturot ar ekonomisku līdzsvaru starp saistību izpildi, netraucē personai, kas iekļauta attiecīgajā sarakstā un kurai tādējādi būs pieejams īpašums, tomēr – ar vēlāka īpašuma izmantošanas akta palīdzību – iegūt summu, kas pat pārsniedz izpildot minēto darījumu iztērēto.
73.
Turklāt, piekrītot Vācijas un Itālijas valdības, kā arī Komisijas nostājai, uzskatu, ka tas, ka pirkuma-pārdevuma līgums par nekustamo īpašumu ir noslēgts pirms datuma, kurā Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta aizliegums kļuva piemērojams pircējam, neizslēdz, ka minētais aizliegums attiecas uz aktiem, kas šajā datumā vēl bija jāizpilda, lai nodotu īpašuma tiesības, piemēram, šajā gadījumā – vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu un – jebkurā gadījumā –minēto tiesību nostiprināšana zemesgrāmatā.
74.
Kā pareizi atzīmēja Komisija, šo viedokli apstiprina Regulas Nr. 881/2002 9. pants, saskaņā ar kuru “[..] regulu piemēro neatkarīgi no jebkāda pirms šīs regulas stāšanās spēkā [..] noslēgta līguma [..], piešķirtām tiesībām vai uzliktiem pienākumiem”.
75.
Šī tiesību norma, pēc manām domām, nozīmē, ka Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punktā ietvertais aizliegums var arī traucēt to pienākumu izpildīšanai un ar to saistīto tiesību īstenošanai, kas izriet no līguma, kurš noslēgts pirms regulas stāšanās spēkā vai katrā ziņā pirms pircēja iekļaušanas I pielikuma sarakstā, ja tā ir notikusi vēlāk.
76.
Šāda interpretācija ir balstīta uz to, ka tiek ņemtas vērā visas Regulas Nr. 881/2002 valodu versijas, no kurām izriet, ka ir tikai atsevišķas versijas (grieķu un holandiešu), kurās 9. pants ir formulēts tādējādi, ka rodas diametrāli pretēja interpretācija, saskaņā ar kuru regulā esošais aizliegums ir piemērojams, (nevis neskatoties uz, bet) neskarot tiesības un pienākumus, kas izriet no pirms regulas stāšanās spēkā noslēgtajiem nolīgumiem, līgumiem, licencēm vai atļaujām.
77.
Turklāt ir vērts uzsvērt, ka, kad Kopienas likumdevējs regulās, ar kurām ir ieviesti līdzīga rakstura aizliegumi, vēlējās, lai pirms noteikta datuma noslēgto līgumu izpildei netiktu piemērots šis aizliegums, tas to skaidri paredzēja. Piemēram, Regulas Nr. 3155/90 (
13
) – kuras 1. panta 1. punkts, piemērojot Drošības padomes Rezolūciju 661 (1990), paplašina embargo pret Irāku un Kuveitu, ko nosaka Regula Nr. 2340/90, piemērojot to arī tādai nefinansiālu pakalpojumu sniegšanai, kuras mērķis vai sekas ir šo valstu ekonomikas veicināšana – 1. panta 2. punktā tika precizēts, ka “[1. punktā minētais] aizliegums nav piemērojams [..] nefinansiāliem pakalpojumiem, kas rodas no līgumiem vai papildlīgumiem, kas noslēgti pirms Regulā [..] Nr. 2340/90 noteiktā aizlieguma stāšanās spēkā un kuru izpilde tika uzsākta pirms šā datuma”. Tādējādi šajā sakarā Kopienu likumdevējs skaidri atļāva izpildīt saistības, ko paredz līgumi, kuri noslēgti pirms noteikta datuma, kā nosacījumu tomēr paredzot, ka šajā datumā ir jābūt vismaz uzsāktai attiecīgo līgumu izpildei.
78.
Turpretī risinājums, ko sniedz Regulas Nr. 881/2002 9. pants, skaidri norāda, ka šīs regulas noteiktie aizliegumi rada šķērsli arī to līgumu izpildei, kas noslēgti pirms regulas stāšanās spēkā vai pirms datuma, kurā vienas no līgumslēdzēju pusēm vārds tika iekļauts I pielikuma sarakstā, ja tas ir noticis vēlāk (kā šajā gadījumā). Turklāt tas ir saderīgs ar Regulas Nr. 881/2002 mērķi, proti, nekavējoties izslēgt, ka personām, kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, dara pieejamus jebkādus finanšu un saimnieciskos resursus, lai nepieļautu teroristu aktivitāšu finansēšanu. Šis mērķis netiktu tik efektīvi sasniegs, ja šīm personām ļautu veiksmīgi pabeigt darījumus, kas noslēgti pirms to iekļaušanas I pielikuma sarakstā.
79.
Šim risinājumam var piemērot tikai vienu izņēmumu, kas ir skaidri paredzēts Regulas Nr. 881/2002 2.a panta 4. punkta b) apakšpunktā un kas paredz, ka līdzekļu nodošanas aizliegums, kas noteikts regulas 2. panta 2. punktā, nav piemērojams tādiem “iesaldētiem kontiem” kā “maksājum[i], kas paredzēti līgumos, nolīgumos vai saistībās, kas noslēgtas pirms dienas, kad šie konti [tika iesaldēti]”, jo tādējādi pārskaitītās summas acīmredzami arī tiek iesaldētas.
80.
Turpretī 2.a panta 4. punkts neparedz nevienu tiesību normu, kas analoģiski ļautu darīt pieejamus tādus saimnieciskos resursus kā nekustama manta, neskarot to vēlāku iesaldēšanu, ja tā vienkārši ir pirms regulas 2. panta 3. punktā paredzētā aizlieguma noslēgta līguma izpilde. Turklāt 2.a pants, kas Regulā Nr. 881/2002 tika iekļauts ar Regulu Nr. 561/2003, lai Kopienā īstenotu Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), tā 4. punktā tikai burtiski pārņem minētās rezolūcijas 2. punkta tekstu, kas, kā uzsvēra Komisija, neparedz šāda veida atkāpi (
14
).
81.
Attiecībā uz iespējamajām sekām pārdevuma cenas samaksāšanai dienā pirms Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punktā paredzētā aizlieguma stāšanās spēkā, jāatzīmē, ka tas neļauj secināt, ka šis aizliegums nav piemērojams vēlākiem izpildes aktiem. Kā redzams, šīs pašas regulas 9. pants nepieļauj nekādu izņēmumu attiecībā uz pirms aizlieguma noslēgto līgumu izpildi – atšķirībā no tā, ko paredz Regulas Nr. 3155/90 1. panta 2. punkts (skat. šo secinājumu 77. punktu), pat ja šo līgumu izpilde ir uzsākta pirms aizlieguma spēkā stāšanās dienas.
82.
Tādējādi uzskatu, ka Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta literārā, sistēmiskā un teleoloģiskā interpretācija liek atbildēt uz abiem uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem tādējādi, ka šī tiesību norma aizliedz
—
gan noslēgt vienošanos par īpašuma tiesību uz nekustamu mantu nodošanu personai, kas iekļauta minētās regulas I pielikuma sarakstā, izpildot pirkuma-pārdevuma līgumu, kas noslēgts pirms šīs personas iekļaušanas minētajā sarakstā,
—
gan šādas tiesības nostiprināt zemesgrāmatā, izpildot pirkuma-pārdevuma līgumu un vienošanos par īpašuma tiesību nodošanu, kas noslēgtas pirms minētās iekļaušanas sarakstā,
neatkarīgi no tā, vai pastāv ekonomiskā līdzsvara saikne starp pārdotās nekustamās mantas vērtību un pārdevuma cenu, par ko ir panākta vienošanās, pat ja šī cena jau ir pārskaitīta uz notāra izpildītāja īpašo kontu vai jau samaksāta pārdevējam pirms attiecīgās iekļaušanas sarakstā.
83.
Tomēr iesniedzējtiesa atzīmē, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām šāda pieeja pārdevējam radītu juridiskas grūtības saistībā ar no tām izrietošo pienākumu atmaksāt pircējam pārdevuma cenu. Tā jautā, vai no šīm grūtībām nevajadzētu secināt, ka Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkts nav piemērojams nostiprinājumam zemesgrāmatā, kas ir tāda pirkuma-pārdevuma līguma izpilde, kuru pircējs jau ir izpildījis pirms minētā aizlieguma stāšanās spēkā.
84.
Pirms norādīto grūtību izvērtēšanas ir jāuzsver, ka, pat ja šajā gadījumā minētā regula aizliedz attiecīgās īpašuma tiesības nostiprināt pircēja Nr. 3 labā, no tā vien neizriet, ka pirkuma-pārdevuma līgums vai vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu, ko līgumslēdzējas puses noslēdza pirms šī pircēja iekļaušanas iepriekš minētajā sarakstā, nav spēkā vai ir jāatceļ, nedz arī pārdevēju pienākums atmaksāt pārdevuma cenu. Aizliegums darīt pieejamus saimnieciskos resursus pircējam Nr. 3 ir steidzams un pagaidu pasākums, kas ir spēkā tikai tik ilgi, kamēr šī pircēja vārds ir iekļauts šajā sarakstā, kurš, kā jau minēts, ir periodiski un regulāri jāatjauno. Tādējādi attiecīgā regula ļauj tādā gadījumā kā šis valsts tiesībās noteikt tādas atšķirīgas agrāko līgumu aktu spēkā neesamības vai atcelšanas sekas kā nostiprinājuma procedūras pārtraukšana un atzīšana, ka šie akti var būt par likumīgu pamatu tam, ka pircēji turpmāk īsteno tiesības, kurām nav nostiprinājuma zemesgrāmatā nosacījuma un kuras tika iegūtas, daļēji izpildot attiecīgos aktus jau pirms regulas noteiktā aizlieguma stāšanās spēkā.
85.
Cita pieeja būtu vajadzīga tādā gadījumā (kas Tiesai nav jāpārbauda), ja Vācijas tiesības paredzētu, ka, rodoties šādam aizliegumam, kas pagaidu kārtā rada šķērsli nostiprinājumam, pirkuma-pārdevuma līgums un vienošanās par īpašuma tiesību nodošanu nav spēkā vai ir jāatceļ un rodas pienākums atmaksāt jau samaksāto cenu. Grūtības, kas rastos šādā gadījumā, protams, nekādi nevarētu ietekmēt regulas tiesību normu piemērojamības interpretāciju.
86.
To noskaidrojot, pārejam pie iesniedzējtiesas minētajām grūtībām, gan uzsverot, ka šajā tiesā izskatāmā prāva attiecas uz to, vai valsts iestādes atteikums nostiprināt zemesgrāmatā īpašuma tiesības uz attiecīgo nekustamo mantu un nevis uz pārdevuma cenas atmaksu ir likumīgs.
87.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa atzīmē, ka, pārdevējām izpildot pārdevuma cenas atmaksāšanas pienākumu (pienākums, ko iepriekšējos šo secinājumu punktos norādīto iemeslu dēļ atļaujos uzskatīt par teorētisku), varētu tikt neievērots šo līdzekļu nodošanas aizliegums, kas paredzēts Regulas Nr. 881/2002 2. panta 2. punktā.
88.
Man nešķiet, ka šajā sakarā rodas patiesas grūtības. Tās pašas regulas 2.a panta 4. punkta b) apakšpunkts ļauj, kā redzējām, pārskaitīt uz iesaldētajiem kontiem maksājumus, kas ir paredzēti līgumos, nolīgumos vai saistībās, kas radušās pirms datuma, kurā minētie konti tika iesaldēti. Katrā ziņā tas, ka saskaņā ar 2. panta 2. punktu nav iespējams samaksāt pārdevuma cenu pircējam, kas ietverts I pielikuma sarakstā, nenozīmē, ka ir jādod priekšroka citai atbildei uz Kammergericht uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, bet drīzāk to, ka Vācijas tiesībās ir jāmeklē praktisks risinājums, kas ļautu pircējām ievērot atmaksāšanas pienākumu, tomēr nepārkāpjot šo tiesību normu.
89.
Otrkārt, iesniedzējtiesa šaubās par veidu, kādā aizliegums nodot līdzekļus, ko paredz 2. panta 2. punkts, ir piemērojams pārdevuma cenas atmaksāšanai, ja ir vairāki pircēji vai – kā šajā gadījumā – ja tie ir apvienojušies personu apvienībā, un ja tikai viens no šiem pircējiem ir iekļauts attiecīgajā sarakstā.
90.
Tāpat kā Vācijas valdība atzīmēju, ka šāda veida problēmu risinājums ir meklējams valsts tiesībās, ievērojot to, ko nosaka regula, un šī problēma nekādi nevar ietekmēt šīs regulas tiesību normu interpretāciju un arī atbildi, kas jāsniedz uz Tiesai iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem.
91.
Šķiet, ir lietderīgi norādīt, ka, lai noteiktu noteikumus, kas pārdevējām jāievēro saistībā ar tāda pienākuma atmaksāt pircējiem pārdevuma cenu izpildi, kas vajadzības gadījumā ir jāreglamentē valsts tiesībām, var izrādīties lietderīgi noteikumi, kas minēti Regulas Nr. 881/2002 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 8. pantā.
92.
Pirmā minētā tiesību norma cita starpā uzliek “fiziskām personām” pienākumu, “neskarot spēkā esošos noteikumus, kas attiecas uz ziņošanu, konfidencialitāti un profesionālajiem noslēpumiem”, “nekavējoties [sniegt] II pielikumā minētajām kompetentajām iestādēm dalībvalstīs, kuras ir to mītnes zeme vai kurās tās atrodas, un Komisijai – tieši vai ar šo kompetento iestāžu starpniecību – jebkādu informāciju, kas veicinātu šīs regulas ievērošanu, piemēram, par rēķiniem un summām, kas iesaldētas saskaņā ar 2. pantu”. Šķiet, ka šajā gadījumā no tā var secināt, ka, tā kā pārdevējām saskaņā ar valsts tiesībām ir jāatmaksā pircējiem pārdevuma cena, tām ir pienākums paziņot Deutsche Bundesbank [Vācijas Valsts banka] (kas II pielikumā ir minēta kā Vācijas kompetentā iestāde) par to, ka tām ir pienākums atmaksāt pārdevuma cenu pircējam Nr. 3.
93.
Otrā minētā tiesību norma uzliek Komisijai un dalībvalstīm pienākumu sniegt viena otrai “to rīcībā esošo attiecīgo informāciju, kas saistīta ar [..] regulu, jo īpaši informāciju, kas saņemta saskaņā ar 5. pantu, un informāciju par pārkāpumiem un izpildes problēmām, un valstu tiesu pieņemtajiem spriedumiem” (
15
).
94.
Tādējādi gadījumā, ja rodas grūtības, valsts iestādēm nosakot veidu, kādā šajā gadījumā ir jāatmaksā pircējiem pārdevuma cena, minētās iestādes var par to paziņot Komisijai un kopā ar to meklēt pieņemamu risinājumu atbilstoši lojālas sadarbības principam, kas dalībvalstīm un Komisijai ir jāievēro saskaņā ar EKL 10. pantu.
95.
Visbeidzot, vēl ir jāizvērtē jautājums, ko tiesas sēdē uzdeva pārdevējas un notārs – vai šajā gadījumā aizlieguma, kas minēts Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punktā, piemērošana ir saderīga ar pārdevēju pamattiesībām rīkoties ar to īpašumā esošo mantu.
96.
Pārdevējas apgalvoja, ka jau bija iztērējušas daļu tās naudas, ko tās saņēma kā pārdevuma cenu, lai atlīdzinātu parādus un finansētu renovācijas darbus citos nekustamajos īpašumos. Šis pienākums atmaksāt pircējiem pārdevuma cenu, kas rodas tādēļ, ka nav iespējams nodot īpašuma tiesības nostiprinājuma ceļā, tām radītu lielas grūtības, bet aizliegums veikt prasīto nostiprinājumu nebūtu izmantojams cīņai pret terorismu, ņemot vērā, ka attiecīgais nekustamais īpašums jau gadiem ilgi tiek izmantots kā mošeja un nesniedz pircējiem ienākumus. Tādējādi īpašuma tiesību nodošanas ierobežojums, kas šajā gadījumā rodas, piemērojot Regulā Nr. 881/2002 ietvertos aizliegumus, neesot samērīgs ar šīs regulas mērķi.
97.
Notārs savukārt apgalvoja, ka īpašuma tiesības uz nekustamo mantu pircējiem tika nodotas kopš 2001. gada maija un ka kopš tā laika pircējiem bija lietošanas tiesības un iespēja to saimnieciski pārvaldīt, piemēram, nododot to nomā. Tomēr pircējiem nebija tiesību to pārdot tālāk vai ieķīlāt, jo nebija veikta īpašuma tiesību nostiprināšana zemesgrāmatā. Ja pirkuma-pārdevuma līgums tiktu izpildīts, nostiprinot īpašuma tiesības, situācija saistībā ar pircēju iespējām saimnieciski pārvaldīt mantu nemainītos. Nostiprinājums būtu nekustamā īpašuma iesaldēšanas sākums, kas šo īpašumu traucētu pārdot vai ieķīlāt, un tā būtu pat mazāk bīstama drošībai un sabiedriskajai kārtībai, nekā pašreizējā situācija, kurā to, ka pircēji lieto mantu, nevar iesaldēt, jo pircēji nav tās īpašnieki. Tādējādi, pēc notāra domām, aizliegums veikt nostiprināšanu šajā gadījumā būtībā veicina pārdevēju īpašuma iesaldēšanu, kas neatbilst samērīguma principam, jo Regulas Nr. 881/2002 mērķis tiktu sasniegts efektīvāk, tieši atļaujot minēto nostiprinājumu.
98.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamattiesības uz īpašuma tiesību ievērošanu, kas tiek nodrošinātas Kopienu tiesību sistēmā saskaņā ar dalībvalstu kopējiem konstitucionālajiem principiem, kas atspoguļoti arī Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas papildprotokolā, nav absolūtas un to īstenošana var tikt ierobežota, ja to attaisno vispārējo interešu mērķis, ko cenšas sasniegt Kopiena, ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi nav ar šo mērķi nesamērīga un nepieņemama iejaukšanās īpašnieka tiesībās, kas apdraud pašu tiesību uz īpašumu būtību (
16
).
99.
Kā Tiesa atzīmēja spriedumā lietā Bosphorus (
17
), jebkurš ekonomiska rakstura ierobežojošs pasākums pēc definīcijas rada sekas, kas skar tiesības uz īpašumu, tādējādi radot kaitējumu personām, kas nekādi nav atbildīgas par situāciju, kuras rezultātā tika veikts pats šis pasākums.
100.
Turklāt ir jāatzīmē, ka Regulas Nr. 881/2002 mērķu nozīme ir tik liela, ka tā var attaisnot negatīvas, pat būtiskas sekas attiecībā uz noteiktiem uzņēmējiem (
18
). Cīņa pret starptautisko terorismu, it īpaši izslēdzot visas personas, kas atzītas par saistītām ar Taliban un organizācijas Al-Qaida biedriem un par tādām, kas piedalās terora aktu finansēšanā, plānošanā, sagatavošanā vai izdarīšanā (skat. minētās regulas preambulas 3. apsvērumu), ir acīmredzams vispārējo interešu pamatmērķis, ko cenšas sasniegt ne tikai Eiropas Kopiena, bet arī – pasaules līmenī – starptautiskā kopiena, kas ir apvienojusies Apvienoto Nāciju Organizācijā.
101.
Ņemot vērā šo mērķi, kā Komisija un Vācijas valdība uzskatu, ka Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punktā noteiktā aizlieguma piemērošanu šajā gadījumā, radot šķērsli pircēju īpašuma tiesību uz attiecīgo nekustamu mantu nostiprinājumam zemesgrāmatā, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegto informāciju, nevar uzskatīt par pārdevēju tiesību uz īpašumu nepieņemamu un nesamērīgu ierobežojumu.
102.
Turklāt grūtības, par kurām sūdzas pārdevējas saistībā ar apgalvoto pienākumu atmaksāt pārdevuma cenu, kā norādīts iepriekš, ir nevis regulas un iepriekš minētā aizlieguma, bet, iespējams, iekšējo tiesību normu piemērošanas tiešās sekas. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka prasības, kas ir saistītas ar pamattiesību aizsardzību Kopienu tiesību sistēmā, tāpat ir saistošas dalībvalstīm, kad tās īsteno Kopienu tiesisko regulējumu, un tām, ciktāl iespējams, ir jāpiemēro šis tiesiskais regulējums, ievērojot minētās prasības (
19
). Tādējādi kompetentajām valsts iestādēm, nosakot iekšējās civiltiesiskās sekas tam, ka saskaņā ar Regulu Nr. 881/2002 kādu laiku nav iespējams veikt nostiprināšanu, valsts tiesību sistēmas noteikumi ir jāinterpretē un jāpiemēro saderīgi ar pamattiesību aizsardzības prasībām (
20
).
103.
Tomēr ir viens fakts, ko iesniedzējtiesa nav minējusi savos rīkojumos, bet ko tiesas sēdē minēja pārdevējas un notārs, un kas rada nopietnākas šaubas par to ierobežojumu samērīgumu, ko rada Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punktā noteiktā aizlieguma piemērošana šajā gadījumā, radot šķērsli nostiprinājumam. Runa ir par attiecīgās nekustamās mantas nodošanu pircēju īpašumā kopš 2001. gada maija, proti, ilgi pirms tam, kas Regulā Nr. 881/2002 minētie pasākumi kļuva piemērojami pircējam Nr. 3.
104.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, ja šis fakts tiktu apstiprināts (un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai), nekustamā manta būtu bijusi nodota pircēju rīcībā Regulas Nr. 881/2002 2. panta 3. punkta izpratnē pirms minētā brīža. Notārs Tiesā apgalvoja, ka ar nostiprinājuma palīdzību īstenota īpašuma tiesību nodošana, pircējiem – papildus esošajai situācijai – sniegtu tikai iespēju pārdot nekustamo mantu un to ieķīlāt. Tomēr runa ir par iespējām, kuras katrā ziņā nevar izmantot, ja saskaņā ar Regulas Nr. 881/2002 2. panta 1. punktu tiek iesaldēti saimnieciskie resursi, un Grundbuchamt nevar piekrist nostiprināt šāda veida tiesības (kā konstitutīvas) mantai, kas tādējādi ir iesaldēta.
105.
Turklāt, kaut arī notāra piezīme, ka attiecīgo īpašuma tiesību nodošana ļautu novērst terora aktu finansēšanu efektīvāk nekā nostiprinājuma atteikums, nav pieņemama – ir acīmredzams, ka saimniecisko resursu iesaldēšana, ko paredz Regulas Nr. 881/2002 2. panta 1. punkts, jau pašreiz attiektos arī uz attiecīgo nekustamo mantu, ja šī manta būtu pieejama cita starpā pircējam Nr. 3, kaut arī pārdevējas joprojām ir tās īpašnieces – var uzdot jautājumu, vai iepriekš minētās regulas 2. panta 3. punktā noteiktā aizlieguma piemērošana šajā gadījumā, radot šķērsli nostiprinājumam, galu galā nevarētu tikt uzskatīta par pārdevēju tiesību uz īpašumu ierobežojumu, kas faktiski nav vajadzīgs vispārējo interešu mērķa sasniegšanai. Tā tas ir tādēļ, ka, ņemot vērā regulas 2. panta 1. punkta noteikumus, nostiprinājums nepiešķirtu pircējiem iespēju nopirkto mantu izmantot lietderīgāk nekā tā tika izmantota vēl pirms viena no pircējiem iekļaušanas I pielikuma sarakstā.
106.
Tomēr, kaut arī jautājums noteikti ir delikāts, uzskatu, ka nav izpildīti nosacījumi tam, lai Tiesa to atrisinātu šajā prejudiciālajā nolēmumā. Papildus tam, ka šis jautājums pārsniedz Kammergericht iesniegtā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmetu, pamatojoties uz lietas materiāliem, arī nav pārliecības, ka attiecīgā nekustamā manta patiesi tika nodota pircēju rīcībā pirms pircēja Nr. 3 iekļaušanas I pielikuma sarakstā, kā tas tika apgalvots tiesas sēdē, un arī piemērojamie Vācijas tiesību noteikumi nav pietiekami aprakstīti, lai ļautu izvērtēt, vai lūgtais nostiprinājums tiešām palielinātu šīs nekustamās mantas saimnieciskās pārvaldīšanas iespējas pircējiem salīdzinājumā ar esošo situāciju un ņemot vērā regulas 2. panta 1. punktā paredzēto saimniecisko resursu iesaldēšanu.
107.
Tādējādi pirms nolēmuma pieņemšanas prasībā, ko cēla notārs, iesniedzējtiesai, pamatojoties uz atbildēm, ko uz abiem prejudiciālajiem jautājumiem sniegs Tiesa, ir jāpārbauda šādi faktiskie un juridiskie apstākļi un, tos ņemot vērā, ir jāizvērtē, vai regulas 2. panta 3. punktā noteiktā aizlieguma piemērošana, radot šķērsli nostiprinājumam, ir pārdevēju tiesību uz īpašumu izmantošanas ierobežojums, kas atbilst samērīguma principam.
V – Secinājumi
108.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Kammergericht Berlin 2006. gada 21. un 23. februāra rīkojumos uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
2. panta 3. punkts Padomes 2002. gada 27. maija Regulā (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu, aizliedz
—
gan noslēgt vienošanos par īpašumu tiesību uz nekustamo mantu nodošanu personai, kas iekļauta minētās regulas I pielikuma sarakstā, izpildot pirkuma-pārdevuma līgumu, kas noslēgts pirms šīs personas iekļaušanas minētajā sarakstā,
—
gan šādas tiesības nostiprināt zemesgrāmatā, izpildot pirkuma-pārdevuma līgumu un vienošanos par īpašumu tiesību nodošanu, kas tikuši noslēgti pirms minētās iekļaušanas sarakstā,
neatkarīgi no tā, vai pastāv ekonomiskā līdzsvara saikne starp pārdotās nekustamās mantas vērtību un pārdevuma cenu, par kuru vienojušās līgumslēdzējas puses, pat ja šī cena jau ir pārskaitīta uz notāra izpildītāja īpašo kontu vai jau samaksāta pārdevējam pirms attiecīgās iekļaušanas sarakstā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	OV L 139, 9. lpp.
(
3
)	Šī piezīme attiecas tikai uz šo secinājumu oriģinālu itāļu valodā.
(
4
)	OV L 139, 4. lpp.
(
5
)	OV L 53, 62. lpp.
(
6
)	OV L 82, 1. lpp.
(
7
)	OV L 241, 12. lpp.
(
8
)	Tomēr regulas itāļu valodas versija kā dienu, kad regula stājas spēkā, min “nākamo dienu” pēc publicēšanas, tādējādi atšķiroties – acīmredzot redakcijas kļūdas dēļ – no tekstiem citās valodu versijās, kurās atsauce ir uz publicēšanas dienu.
(
9
)	1995. gada 15. decembra spriedums lietā C-415/93 Bosman u.c. (Recueil, I-4921. lpp., 59. punkts); 1998. gada 26. novembra spriedums lietā C-7/97 Bronner (Recueil, I-7791. lpp., 16. punkts) un 2006. gada 23. novembra spriedums lietā C-238/05 Asnef-Equifax (Krājums, I-11125. lpp., 15. punkts).
(
10
)	Iepriekš minētie spriedumi lietās Bosman u.c., 61. punkts, Bronner, 17. punkts, un Asnef-Equifax, 17. punkts.
(
11
)	1984. gada 21. februāra spriedums lietā 337/82 St. Nikolaus Brennerei (Recueil, 1051. lpp., 10. punkts) un 1995. gada 17. oktobra spriedums lietā C-83/94 Leifer u.c. (Recueil, I-3231. lpp., 22. punkts).
(
12
)	1996. gada 30. jūlija spriedums lietā C-84/95 Bosphorus (Recueil, I-3953. lpp., 13. un 14. punkts).
(
13
)	Padomes 1990. gada 29. oktobra Regula (EEK), ar ko paplašina un groza Regulu (EEK) Nr. 2340/90 par Kopienas ekonomikas un finanšu sakaru pārtraukšanu ar Irāku un Kuveitu (OV L 304, 1. lpp.).
(
14
)	To, ka nav paredzēta atkāpe mantas nodošanai, izpildot līgumu, kas noslēgts pirms aizlieguma stāšanās spēkā, neskarot šīs mantas iesaldēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 881/2002 2. panta 1. punktu, var izskaidrot tādējādi, ka attiecīgā iesaldēšana, kuras jēdziens ir precizēts regulas 1. panta 4. punktā, nenozīmē materiālo īpašuma tiesību pārtraukšanu, bet pēc būtības tikai aizliegumu izmantot mantu, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus. Tādēļ atšķirībā no bankas kontos pārskaitīto līdzekļu iesaldēšanas, kas neļauj konta īpašniekam izmantot tajā pārskaitītos līdzekļus, mantas iesaldēšana pietiekami negarantē, ka nododamās mantas saņēmējs tomēr nevarēs faktiski to izmantot, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus.
(
15
)	Ģenerāladvokāta izcēlums.
(
16
)	Skat. 1979. gada 13. decembra spriedumu lietā 44/79 Hauer (Recueil, 3727. lpp., 17. un 23. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Bosphorus, 21. punkts.
(
17
)	Iepriekš minētais spriedums, 22. punkts.
(
18
)	Pēc analoģijas skat. to pašu spriedumu lietā Bosphorus, 23. punkts.
(
19
)	1989. gada 13. jūlija spriedums lietā 5/88 Wachauf (Recueil, 2609. lpp., 19. punkts).
(
20
)	Tāpat ir jāatzīmē, ka, pat ja valsts tiesības paredz, ka pirkuma-pārdevuma līgums nav spēkā vai ir atceļams, un uzliek pārdevējām pienākumu atmaksāt jau saņemto pirkuma maksu, pārdevējas, joprojām būdamas nekustamās mantas īpašnieces, var to no jauna pārdot un saņemt līdzekļus, lai segtu savus parādus, tādējādi novēršot nepieņemamu kaitējumu, kas var tikt radīts to tiesiskajam stāvoklim.