62006CC0487
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 17. jūlijā (
1
)
Lieta C-487/06 P
British Aggregates Association
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
“Apelācija — Valsts atbalsts — Dabas resursu nodoklis par minerālajiem materiāliem Apvienotajā Karalistē”
1.
Šajā apelācijas tiesvedībā British Aggregates Association (turpmāk tekstā — “BAA” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. septembra spriedumu (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”) (
2
), ar kuru tika noraidīta tās prasība par Komisijas 2002. gada 24. aprīļa lēmumu necelt iebildumus pret Apvienotajā Karalistē ieviesto nodokli minerālajiem materiāliem (
3
) (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
2.
Par šo pašu spriedumu Komisija ir iesniegusi pretapelācijas sūdzību attiecībā uz to Pirmās instances tiesas sprieduma daļu, kurā tā nolēma pieņemt izskatīšanai pirmajā instancē celto prasību.
I — Apelācijas tiesvedības pamatā esošie fakti
3.
Šīs tiesvedības pamatā esošie fakti ir izklāstīti pārsūdzētajā spriedumā.
4.
Minerālie materiāli ir granulēti ķīmiski inerti materiāli, kas tiek izmantoti būvniecības un inženierceltniecības nozarē. Tos var izmantot tādus, kādi tie ir to dabiskajā stāvoklī, piemēram, kā pildvielas vai balastu, vai arī tos var sajaukt ar tādu savienojošo vielu kā cements vai bitums.
5.
Ar Finance Act 2001 (Finanšu likums 2001. gadam), kas stājās spēkā 2002. gada 1. aprīlī, Apvienotajā Karalistē tika ieviests Aggregates Levy (nodoklis par minerālajiem materiāliem; turpmāk tekstā — “AGL”).
6.
Ar Finance Act 2002 šī nodokļa režīms tika grozīts, tostarp ieviešot atbrīvojumu no nodokļa tiem atkritumiem, kas rodas no noteiktu minerālu, it īpaši šīfera, slānekļa un keramikas izstrādājumos izmantojamā māla [ball clay] un kaolīna ieguves, un paredzot pārejas periodu nodokļa ieviešanai Ziemeļīrijā.
7.
AGL tiek piemērots 1,60 sterliņu mārciņu (GBP) apmērā par tonnu minerālo materiālu, kas tiek izmantoti komerciāliem mērķiem Apvienotajā Karalistē. Atbrīvojums no nodokļa ir tiem minerālajiem materiāliem, kas tiek eksportēti vai izvesti no Apvienotās Karalistes bez tālākas to apstrādes.
8.
Likumā ir paredzēts, ka minerālie materiāli nav apliekami ar nodokli četros gadījumos: ja tie ir tieši atbrīvoti no nodokļa; ja tie ir iepriekš izmantoti būvniecības mērķiem; ja tie jau ir bijuši aplikti ar nodokli par minerālajiem materiāliem vai ja likuma spēkā stāšanās dienā tie neatrodas to izcelsmes vietā.
9.
BAA ir apvienība, kas apvieno mazos neatkarīgos uzņēmumus, kuri Apvienotajā Karalistē ir nodarbināti karjeru apsaimniekošanas nozarē.
10.
Ar vēstuli, kas datēta ar 2001. gada 24. septembri, divi uzņēmumi, kuriem nav nekādas saistības ar apelācijas sūdzības iesniedzēju, iesniedza sūdzību Komisijai par dažiem AGL aspektiem — it īpaši par atsevišķu materiālu izslēgšanu no AGL piemērošanas jomas, eksporta atbrīvojumu no nodokļa un atkāpēm attiecībā uz Ziemeļīriju —, kurus šie uzņēmumi uzskatīja par tādiem, kas nav saderīgi ar Līguma normām valsts atbalsta jomā.
11.
Ar 2001. gada 20. decembra vēstuli Apvienotā Karaliste paziņoja Komisijai par valsts atbalsta shēmu ar nosaukumu “Pakāpeniska nodokļa par minerālajiem materiāliem ieviešana Ziemeļīrijā”.
12.
Ar 2002. gada 6. februāra vēstuli Komisija uzaicināja Apvienoto Karalisti, pirmkārt, iesniegt savas piezīmes par šo sūdzību un, otrkārt, iesniegt papildu informāciju par AGL. Apvienotā Karaliste atbildēja ar 2002. gada 19. februāra vēstuli.
13.
2002. gada 11. februārī apelācijas sūdzības iesniedzēja par AGL cēla prasību High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division.
14.
Ar 2002. gada 15. aprīļa vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt iesniedza sūdzību Komisijai, apgalvojot, ka atsevišķu materiālu izslēgšana no AGL piemērošanas jomas, kā arī eksporta atbrīvojums no nodokļa ir atzīstami par valsts atbalstu un ka Apvienotās Karalistes iestāžu paziņotās atkāpes attiecībā uz Ziemeļīriju nebija saderīgas ar kopējo tirgu.
15.
Ar 2002. gada 19. aprīļa spriedumu High Court of Justice noraidīja BAA prasību.
16.
2002. gada 24. aprīlī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Tā norādīja, pirmkārt, ka AGL neietver valsts atbalsta elementus EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un, otrkārt, ka Ziemeļīrijai piešķirtais atbrīvojums no nodokļa ir saderīgs ar kopējo tirgu.
17.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza apelācijas sūdzību par High Court of Justice spriedumu Court of Appeal (England & Wales), kura apturēja tiesvedību līdz brīdim, kad tiks pasludināts Pirmās instances tiesas nolēmums par prasību, kuru starplaikā bija cēlusi BAA par apstrīdēto lēmumu.
II — Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
18.
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 12. jūlijā, BAA lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu, izņemot to daļu, kurā runa ir par Ziemeļīrijai piešķirto atbrīvojumu. Apvienotajai Karalistei tika atļauts iestāties lietā atbildētājas prasījumu atbalstam.
19.
Prasībā tika izvirzīti četri pamati. Izvirzot pirmo pamatu, BAA sūdzējās par to, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu. Kā otro pamatu tā norādīja, ka apstrīdētais lēmums nav bijis pamatots. Izvirzot trešo un ceturto pamatu, BAA attiecīgi atsaucās uz to, ka atbildētāja ir pārkāpusi pienākumu uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru un nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir noteikti iepriekšējās izskatīšanas stadijā.
20.
Komisija vispirms norādīja uz prasības nepieņemamību, jo BAA neesot tiesību celt prasību EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē. Komisija uzskatīja, ka BAA nav pierādījusi, ka apstrīdētais lēmums to ir individuāli skāris, jo tā nav iesniegusi pierādījumu par būtisku kaitējumu, ko vismaz viena no tās divu dalībnieku konkurētspējas stāvoklim ir nodarījis AGL. Attiecībā uz lietas būtību Komisija norādīja uz BAA izvirzīto prasījumu nepamatotību.
21.
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa pilnībā noraidīja prasību pēc būtības pēc tam, kad bija atzinusi to par pieņemamu, un piesprieda BAA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III — Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
22.
Ar dokumentu, kas iesniegts Tiesas kancelejā 2006. gada 27. novembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza apelācijas sūdzību par iepriekš minēto spriedumu.
23.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasa atcelt pārsūdzēto spriedumu. Papildus tā lūdz Tiesai atcelt apstrīdēto lēmumu, izņemot daļā par Ziemeļīrijai piešķirto atbrīvojumu. Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzēja prasa, lai Komisijai tiktu piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan apelācijas tiesvedībā, gan tiesvedībā pirmajā instancē.
24.
Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un atzīt pirmajā instancē celto prasību par nepieņemamu. Pakārtoti, tā lūdz apelācijas sūdzību atzīt par nepieņemamu un/vai to noraidīt kā nepamatotu. Visbeidzot Komisija prasa piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
25.
Apvienotā Karaliste — persona, kas ir iestājusies lietā pirmajā instancē, — prasa noraidīt apelācijas sūdzību.
IV — Juridiskais vērtējums
26.
Pretapelācijas sūdzībā Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas spriedumu tajā daļā, kurā Pirmās instances tiesa ir atzinusi par pieņemamu pirmajā instancē celto prasību. No tā, ka iepriekš minētā prasība eventuāli varētu būt nepieņemama, Komisija izsecina galvenās apelācijas sūdzības nepieņemamību. Līdz ar to pirms galvenās apelācijas sūdzības ir jāizvērtē pretapelācijas sūdzība.
A — Par pretapelācijas sūdzību
27.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot par pieņemamu BAA prasību. AGL ir vispārpiemērojams pasākums, kas skar potenciāli neierobežotu skaitu uzņēmēju Apvienotajā Karalistē un tāpēc nevar tikt uzskatīts par tādu, kas attiecas tikai uz BAA locekļiem. Līdz ar to Komisijas lēmums, ar kuru tika apstiprināts minētais pasākums, arī ir vispārpiemērojams.
28.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pareizi izvērtējusi nosacījumu par tāda būtiska kaitējuma pastāvēšanu, kas ar AGL ir nodarīts BAA locekļu konkurētspējas stāvoklim.
29.
Pēc kārtas izvērtēšu abus Komisijas izvirzītos argumentus par pirmajā instancē celtās prasības nepieņemamību, pirms tam īsi apskatot judikatūru attiecībā uz tādu prasību pieņemamības nosacījumiem, kuras ir celtas par atbalsta pārbaudes procedūras ietvaros pieņemtiem lēmumiem.
1) Judikatūra attiecībā uz tādu prasību pieņemamības nosacījumiem, kuras ir celtas par valsts atbalsta pārbaudes procedūras ietvaros pieņemtiem lēmumiem
30.
Valsts atbalsta pārbaudes procedūrā Komisijas pieņemtiem lēmumiem ir tikai viens vienīgs adresāts — ieinteresētās dalībvalstis.
31.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas ieviesta ar spriedumu lietā Plaumann/Komisija (
4
), citi subjekti, kuriem lēmums nav adresēts, var tikt uzskatīti par skartiem EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē tikai tad, ja šis lēmums attiecas uz tiem to noteiktu īpašo raksturiezīmju dēļ un sakarā ar kādu faktu, kas tos izceļ salīdzinājumā ar citām personām un tādējādi tos nošķir tādā pašā veidā kā lēmuma adresātus.
32.
Valsts atbalsta jomā šis noteikums sākotnēji ir precizēts spriedumā lietā Cofaz u.c./Komisija (
5
). Paņemot ideju no judikatūras attiecībā uz prasībām, kuras ir celtas par Komisijas saskaņā ar Regulu Nr. 17/62 (
6
) pieņemtiem lēmumiem, Tiesa šajā spriedumā atzina, ka tiesības celt prasību par formālās izmeklēšanas procedūras beigās pieņemtu lēmumu ir valsts atbalsta saņēmēju konkurentiem, kuri aktīvi bija piedalījušies procedūrā, tomēr ar nosacījumu, ka ar atbalsta piešķiršanu to stāvoklim tirgū ir nodarīts būtisks kaitējums (
7
). Vēlāk taisītajos spriedumos kritērijs par uzņēmuma, kas ir prasītājs, dalību procedūrā ir pakāpeniski zaudējis savu svarīgumu un Kopienu tiesa būtībā ir koncentrējusies uz pasākuma ekonomiskās ietekmes uz tirgu izvērtējumu, atzīstot prasītāja konkurētspējas stāvoklim nodarīto kaitējumu par galveno kritēriju, pamatojoties uz kuru ir izvērtējama prasības pieņemamība.
33.
1990. gadu sākumā slavenajos spriedumos lietā Matra/Komisija (
8
) un lietā Cook/Komisija (
9
) Tiesa, konstatējot dažādus mērķus, kuri valsts atbalsta pārbaudes procedūras ietvaros raksturo EKL 88. panta 3. punktā minēto iepriekšējās izskatīšanas un formālo izmeklēšanas procedūru saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu, sniedza pamatojumu tam, lai nošķirtu pieņemamības nosacījumus atkarībā no procedūras stadijas, kuras noslēgumā ir pieņemts lēmums, kas ir prasības priekšmets. Neminot spriedumu lietā Cofaz u.c./Komisija, bet būtībā sekojot šajā spriedumā sniegtajai argumentācijai, Tiesa šajos spriedumos norādīja, ka Komisijas lēmuma neuzsākt EKL 88. panta 2. punktā minēto procedūru gadījumā attiecībā uz personām, kurām šajā tiesību normā ir paredzētas procesuālas garantijas, tās var tikt ievērotas tikai tad, ja tām atzīst iespēju apstrīdēt šādus lēmumus Kopienu tiesā. Abos spriedumos Tiesa līdz ar to atzina prasības par pieņemamām tiktāl, ciktāl tās bija cēlušas personas, kurām bija jāatzīst ieinteresētās puses statuss, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punktu.
34.
Kā zināms, Tiesa, izskatot vienu apelācijas sūdzību, kurā Komisija tai lūdza pārskatīt spriedumos lietā Cook/Komisija un lietā Matra/Komisija iedibinātos principus, kā arī to, kā šos principus bija piemērojusi Pirmās instances tiesa, nesen ir apstiprinājusi un precizējusi šo judikatūru. Sprieduma lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (ARE) (
10
) 34.–37. punktā Tiesa apkopoja pieņemamības nosacījumus, kuri šobrīd ir paredzēti prasības celšanai par lēmumu, kurš ir pieņemts, neuzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Šie nosacījumi ir atkarīgi no mērķa, kāds ir prasības autoram. Ja šis mērķis ir aizsargāt procesuālās tiesības, kuras prasītājam ir piešķirtas ar EKL 88. panta 2. punktu, lai būtībā panāktu, ka Komisija uzsāk formālo izmeklēšanas procedūru, prasība tiek atzīta par pieņemamu, pamatojoties tikai uz vienu nosacījumu, proti, ka prasītājs pierāda, ka ir ieinteresētā puse iepriekš minētās tiesību normas nozīmē. Savukārt, ja prasības autors apstrīd “lēmuma par atbalsta izvērtējumu pamatojumu kā tādu”, nepietiek tikai ar to, ka tam ir ieinteresētās puses statuss, un prasītājam ir jāpierāda, ka ir izpildīti striktāki pieņemamības nosacījumi, kuri ir paredzēti judikatūrā, kas ir iedibināta spriedumā lietā Plaumann/Komisija, piemēram, iesniedzot pierādījumu par būtisku kaitējumu, kas ar tāda pasākuma piemērošanu, kurš ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir nodarīts tā stāvoklim tirgū.
35.
Rezumējot jānorāda, ka saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru tādu prasību pieņemamības nosacījumi, kuras ir celtas par Komisijas lēmumiem atbalsta jomā, atšķiras atkarībā no procedūras stadijas, kurā tie ir pieņemti, un prasības autora mērķa un atšķirība būtībā ir tajā, kāda ir attiecīgo interešu aizskāruma intensitātes pakāpe, kura prasības autoram ir jāpierāda.
36.
Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāizvērtē Komisijas izvirzītie iebildumi tās iesniegtās pretapelācijas sūdzības ietvaros.
2) Par to, ka Pirmās instances tiesa neņēma vērā, ka AGL ir vispārpiemērojams pasākums
37.
Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa, izvērtējot pirmajā instancē celtas prasības pieņemamību un norādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ne tikai “apstrīdēja Komisijas noraidījumu uzsākt formālās izmeklēšanas procedūru”, bet “arī apstrīdēja apstrīdētā lēmuma pamatotību” (
11
), pareizi darīja, nepiemērojot iepriekš minētos spriedumus lietā Cook/Komisija un lietā Matra/Komisija. Pirmās instances tiesa tomēr pieļāva kļūdu, secinot, ka minētais lēmums individuāli skāra apelācijas sūdzības iesniedzēju. Komisija norāda, ka AGL ir vispārpiemērojams normatīvs akts, ar ko ievieš nodokli, kura piemērošanas nosacījumi ir paredzēti objektīvā un abstraktā veidā. Līdz ar to AGL var negatīvi ietekmēt neierobežotu skaitu uzņēmumu, nevis tikai apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus. Pirmās instances tiesa neesot izvērtējusi attiecīgā pasākuma raksturu, bet vērtējusi tikai šī pasākuma ietekmi uz trīs apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem, nepamatojot šo uzņēmumu izvēli ar apstākļiem, kuri tiem bija īpaši un kuri varēja tos izcelt salīdzinājumā ar jebkuru citu personu, kurai bija piemērojams attiecīgais nodoklis. Komisija uzskata, ka, ja Tiesa apstiprinātu Pirmās instances tiesas pieeju, tas nozīmētu, ka lēmumus valsts atbalsta jomā attiecībā uz vispārpiemērojamiem pasākumiem varētu apstrīdēt neierobežots skaits personu, tādējādi atņemot nozīmi EKL 230. pantā paredzētajam individuālās skaršanas nosacījumam.
38.
Apskatāmais iebildums — tiktāl, ciktāl tas ir nošķirts no iebilduma attiecībā uz Pirmās instances tiesas pieļauto kļūdu, izvērtējot AGL ietekmi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu konkurētspējas stāvokli —, šķiet, loģiski būtu jāinterpretē tādējādi, ka ar šo iebildumu Komisija vēlas apgalvot, ka, ja apstrīdētais pasākums ir vispārpiemērojams, spriedumā lietā Cofaz u.c./Komisija iedibinātais kritērijs attiecībā uz būtisku kaitējumu, kas ar atbalsta pasākumu ir nodarīts prasītāja stāvoklim tirgū, pats par sevi nav pietiekams, lai izvērtētu prasības pieņemamību.
39.
Uzreiz teikšu, ka man nešķiet, ka šādiem apgalvojumiem ir atrodams atbalsts Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrā.
40.
Vispirms Komisijas minētā judikatūra nešķiet būtiska. Šie spriedumi attiecas, pirmkārt, uz prasībām, kuras ir cēluši iespējamie tāda atbalsta saņēmēji, kurš ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, un, otrkārt, uz tāda uzņēmuma prasību, kurš ir atļautas atbalsta shēmas potenciālo saņēmēju konkurents. Līdz ar to šie spriedumi attiecās uz tādām juridiskām un faktiskām situācijām, kuras atšķiras no šajā lietā esošā gadījuma.
41.
Turklāt man nešķiet, ka šīs lietas var tikt interpretētas Komisijas piedāvātajā izpratnē.
42.
Spriedumos lietā Kwekerij van der Kooy u.c./Komisija (
12
) un lietā Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen un Hapag-Lloyd/Komisija (
13
) attiecīgi Tiesa un Pirmās instances tiesa noraidīja tajās celtās prasības pēc tam, kad tika konstatēts, ka apstrīdētie lēmumi attiecībā pret tiem, uz kuriem attiecas valsts tiesību normas, kuras ir atzītas par nesaderīgām ar kopējo tirgu, ir “[..] vispārpiemērojami pasākumi, kas ir piemērojami objektīvi noteiktās situācijās un kuriem ir juridiskās sekas attiecībā uz vispārēju un abstraktu personu kategoriju”, un ka līdz ar to šādi lēmumi skar prasītājus tikai tad, ja uz tiem var attiekties šādas normas (
14
). Spriedumā lietā Kahn Scheepvaart/Komisija (
15
) Pirmās instances tiesa atzina par nepieņemamu tāda uzņēmuma prasību, kas bija uzņēmumu, uz kuriem varētu attiekties Komisijas atļautas vispārējās atbalsta shēmas ietvaros veikts pasākums, konkurents. Šī sprieduma pamatojumā Pirmās instances tiesa cita starpā norādīja, ka “ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu” apelācijas sūdzības iesniedzējas konkurētspējas stāvoklis varēja būt “skarts tikai potenciāli un netieši”; tā kā minētais lēmums ir par “tādas vispārējas atbalsta shēmas apstiprināšanu, kurā šī atbalsta iespējamie saņēmēji ir noteikti tikai vispārīgā un abstraktā veidā, noteikta saņēmēja esamība un līdz ar to noteikta tā konkurenta esamība prasa, lai atbalsta shēma tiktu piemērota konkrēti, piešķirot individuālu atbalstu” (
16
).
43.
Atšķirībā no tā, kā, šķiet, uzskata Komisija, nedomāju, ka no šiem spriedumiem var secināt, ka lēmumu, kurā pēc būtības ir izlemts par vispārpiemērojama valsts pasākuma saderību ar EKL 87. pantu, principā nevar pārsūdzēt personas, uz kurām attiecas šis valsts pasākums, vai konkurējošie uzņēmumi. Manuprāt, no šiem spriedumiem vienīgi izriet, ka tādos apstākļos saņēmēja un konkurenta statuss pats par sevi nav pietiekams, lai pamatotu uzņēmuma, kas ir prasītājs, tiesības celt prasību, un ka šim uzņēmumam šajā nolūkā ir jāpierāda, ka tas atrodas situācijā, kas ļauj to atšķirt no visiem saimnieciskās darbības subjektiem, kurus skar šis pasākums, to individualizējot sprieduma lietā Plaumann/Komisija nozīmē.
44.
Turpinājumā ir jāatgādina, ka Tiesa sākot ar spriedumu lietā Codorniu (
17
)expressis verbis ir apstiprinājusi — tas, ka Kopienu tiesību akts ir vispārpiemērojams, neizslēdz, ka tas var tieši un individuāli skart atsevišķus saimnieciskās darbības subjektus. Tieši pamatojoties uz šo judikatūru, Tiesa nesen apstiprināja spriedumu, kurā Pirmās instances tiesa bija atzinusi par pieņemamu prasību, kuru bija cēluši daži Beļģijas koordinācijas centri par Komisijas lēmumu, ar kuru šiem centriem piemērojamā nodokļu sistēma bija atzīta par nesaderīgu ar Kopienu tiesībām (
18
).
45.
Tas, ka — kā šajā lietā — Komisijas lēmums ir uzskatāms par vispārpiemērojamu pasākumu, jo ar to tiek atļauta nodokļu sistēma, kas ir piemērojama vienai saimniecisko darbību subjektu kategorijai vispārīgā un abstraktā veidā, līdz ar to nekavē to, ka šis pasākums var tieši un individuāli skart atsevišķus šīs saimnieciskās darbības subjektus to īpašo pazīmju dēļ.
46.
Kā minēts iepriekš, sākot ar spriedumu lietā Cofaz u.c./Komisija, Tiesa uzskatīja, ka attiecībā uz prasībām, kas celtas par lēmumiem atbalsta jomā, spriedumā lietā Plaumann/Komisija paredzētie nosacījumi ir uzskatāmi par pietiekamiem, ja uzņēmums, kas ir konkurents, pierāda, ka pasākums, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, var nodarīt būtisku kaitējumu tā stāvoklim tirgū. Pamatojoties uz iepriekš minēto, man šķiet, ka šāds noteikums ir piemērojams gan tad, ja apstrīdētā lēmuma priekšmets ir individuāls atbalsts, gan tad, ja šādi lēmumi ir pieņemti attiecībā uz vispārēju atbalsta shēmu vai citu vispārpiemērojamu pasākumu (
19
). Šādu risinājumu turklāt tieši apstiprina iepriekš minētā sprieduma lietā ARE (
20
) 70. punkts.
47.
Tomēr jānorāda, ka BAA norādītais kaitējums neizriet no tā, ka tās locekļiem ir jāmaksā AGL, bet gan no konkurences traucējuma, kas tiem ir radies no tā, ka atsevišķi konkurējošie produkti ir atbrīvoti no nodokļa nomaksas. Līdz ar to BAA nemin kaitējumu, kas nodarīts tās locekļiem kā subjektiem, kuriem tiek piemērots AGL, bet gan kā uzņēmumiem, kuri ir pakļauti tādu produktu konkurences spiedienam, kuriem šis nodoklis netiek piemērots. Citiem vārdiem, BAA apstrīd nevis nodokļa piemērošanu pašu par sevi, bet atbalsta elementu, kas ir veida, kādā ir noteikta tā piemērošanas joma, neatņemama sastāvdaļa.
48.
Šādos apstākļos, manuprāt, ir jāizslēdz risks, par kuru ir noraizējusies Komisija, ka, atzīstot BAA prasību par pieņemamu, neierobežotam skaitam subjektu paplašinātos iespēja apstrīdēt lēmumus par vispārējiem nodokļu pasākumiem “tiktāl, ka savu nozīmi zaudētu EKL 230. pantā minētais “individuālas skaršanas” jēdziens” (
21
).
49.
Komisija visbeidzot norāda, ka trīs apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu, kuru konkurētspējas stāvokli Pirmās instances tiesa bija ņēmusi vērā, izvēle šķiet neobjektīva un nepamatota. Man šķiet, ka šis arguments, pirmkārt, atkārto iepriekš kritizēto iestādes, kas ir atbildētāja, apgalvojumu, pamatojoties uz kuru, ja attiecīgais pasākums ir vispārpiemērojams, prasības pieņemamības noteikšanas nolūkā nepietiek ar to, ka prasītājs pierāda, ka tā stāvoklim tirgū ir nodarīts būtisks kaitējums, un, otrkārt, priekšlaicīgi izvirza Komisijas norādīto otro iebildumu par pārsūdzēto spriedumu attiecībā uz to, ka Pirmās instances tiesa bija kļūdaini un nepilnīgi izvērtējusi AGL ietekmi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu konkurētspējas stāvokli. Katrā ziņā šajā sakarā pietiek norādīt, kā pareizi minēts pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, ka saskaņā ar judikatūru pieņemama ir tāda prasība, ko cēlusi apvienība, kas rīkojas tāda viena vai vairāku savu biedru vārdā un labā, kuri paši varētu celt prasību, kas būtu pieņemama (
22
). Līdz ar to apvienībai, kas ir prasītāja, ir jāpierāda, ka vienam vai vairākiem tās locekļiem individuāli ir tiesības celt prasību, un Pirmās instances tiesai ir jāizvērtē, vai šāds pierādījums ir iesniegts. Šādos apstākļos apvienības, kas ir prasītāja, izvēles, nosakot informāciju, kuru šajā nolūkā iesniegt Pirmās instances tiesas izvērtēšanai, pamatotība ir atkarīga vienīgi no šāda izvērtējuma iznākuma.
50.
Ņemot vērā iepriekš minētos argumentus, nedomāju, ka Komisijas pirmais izvirzītais iebildums pretapelācijas sūdzības ietvaros var tikt pieņemts.
51.
Līdz ar to tagad izvērtēšu Komisijas otro izvirzīto iebildumu pret pārsūdzēto spriedumu.
3) Par Pirmās instances tiesas pieļauto kļūdu, izvērtējot nosacījumu par to, ka BAA locekļu konkurētspējas stāvoklim ir nodarīts būtisks kaitējums
52.
Komisija vispirms norāda, ka Pirmās instances tiesa, izvērtējot būtiska kaitējuma BAA locekļu stāvoklim tirgū esamību, pretēji judikatūrai un it īpaši iepriekš minētajam spriedumam lietā Cofaz u.c./Komisija vienīgi apstiprināja, ka pastāv konkurences attiecības starp trīs uzņēmumiem, kuriem tiek piemērots AGL, un uzņēmumiem, kuriem tas netiek piemērots.
53.
Kā jau tika minēts, saskaņā ar šobrīd spēkā esošo judikatūru prasība, kas ir celta par lēmumu, kurš ir pieņemts, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, un kuru ir cēlis uzņēmums — konkurents, kas rīkojas, neizpildot spriedumos lietā Cook/Komisija un lietā Matra/Komisija noteiktos piemērošanas nosacījumus, jāatzīst par pieņemamu, ja prasītājs pierāda, ka pasākums, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir tāds, kas nodara būtisku kaitējumu tā stāvoklim tirgū. Līdz ar to šādos apstākļos uzņēmums nevar atsaukties vienīgi uz savu kā konkurenta statusu attiecībā pret uzņēmumu, uz kuru attiecas pasākums, bet tam papildus ir jāpierāda, ka tas atrodas tādā faktiskā situācijā, kas to identificē tādā pašā veidā kā uzņēmumu, kuram šis pasākums ir adresēts (
23
).
54.
Pārsūdzētā sprieduma 55.–63. punktā Pirmās instances tiesa, izvērtējot Komisijas celto iebildi par nepieņemamību, pārbaudīja, vai BAA bija “atbilstoši norādījusi argumentus, kuru dēļ AGL var būtiski ietekmēt vismaz viena no tās locekļiem stāvokli minerālo materiālu tirgū” (
24
). Pirmās instances tiesa vispirms norādīja, ka apstrīdētā nodokļa mērķis bija pārvietot pieprasījuma pēc neapstrādātiem minerālajiem materiāliem daļu uz aizstājējproduktiem, kuriem nav piemērojams šis nodoklis, un ka Lielbritānijas iestādes no šāda pasākuma sagaidīja, ka tas ļaus samazināt pieprasījumu pēc neapstrādātiem minerālajiem materiāliem vidēji par 8–9 % gadā. Otrkārt, Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka atsevišķi apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļi, it īpaši Torrington Stone, Sherburn Stone Co. Ltd un Cloburn Quarry, atrodas tiešas konkurences attiecībās ar materiālu, kuriem nav piemērojams AGL, ražotājiem, kuri, pateicoties AGL ieviešanai, ir kļuvuši konkurētspējīgi. Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 59.–61. punktā un 65. punktā — tiktāl, ciktāl runa ir par AGL nepiemērošanu eksportam, — Pirmās instances tiesa izvērtēja šo trīs uzņēmumu individuālo situāciju. Pamatojoties uz šo izvērtējumu, Pirmās instances tiesa noraidīja Komisijas iebildumu.
55.
Attiecībā uz izvērtējamo jautājumu no pārsūdzētā sprieduma motīvu daļas teksta izriet, ka Pirmās instances tiesa ne tikai vispārīgi norādīja uz to, ka starp produktiem, kuriem ir piemērojams AGL, un tiem, kuriem tas nav piemērojams, pastāv konkurence, bet arī savu secinājumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu stāvoklim tirgū nodarīto kaitējumu pamatoja ar pierādījumiem, kuri daļēji balstījās uz AGL būtību un mērķiem un daļēji — uz apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegto informāciju. BAA iesniegtie pierādījumi it īpaši liecināja, pirmkārt, par paaugstinātu konkurences spiedienu, kuram BAA locekļi — vidēja lieluma uzņēmumi — bija pakļauti sakarā ar nodokļa piemērošanu, kā arī par no tā izrietošās uzkrājumu pārvaldības grūtībām un, otrkārt, par ietekmi, kuru nodokļa nepiemērošana eksportam radīja uz cenām, kuras iekšējā tirgū noteica uzņēmumi, kuri darbojās arī eksporta tirgū.
56.
Pretēji tam, kā uzskata Komisija, Pirmās instances tiesa līdz ar to ne tikai norādīja, ka starp produktiem, kuriem ir piemērojams AGL, un tiem, kuriem tas nav piemērojams, pastāv konkurence. Attiecībā uz Komisijas minētajiem spriedumiem nešķiet, ka tajos esošie faktiskie apstākļi būtu tik līdzīgi šai lietai, lai tos salīdzinātu ar pārsūdzēto spriedumu (
25
).
57.
Papildus Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas analīzes pietiekamību attiecībā uz Torrington Stone stāvokli, jo nav precizētas tādas sekas “attiecībā uz cenām, tirgus daļām vai uzņēmuma peļņu”, kuras izriet no konkurences spiediena, kuram, Torrington Stone ir bijis pakļauts AGL piemērošanas dēļ, paaugstināšanās. Tāda pati kritika ir izvirzīta pret Pirmās instances tiesas vērtējumu attiecībā uz Sherburn Stone stāvokli.
58.
Šajā sakarā pietiktu atgādināt, ka Tiesa nesen ir precizējusi, ka konkurētspējas kaitējumam, kas var uzņēmumu — prasītāju individualizēt spriedumu lietā Plaumann/Komisija un lietā Cofaz u.c./Komisija nozīmē, nav “uzreiz jāizriet no tādiem faktiem kā būtisks apgrozījuma samazinājums, ievērojami finansiāli zaudējumi vai ievērojams tirgus daļu samazinājums sakarā ar attiecīgā atbalsta piešķiršanu” (
26
), bet šāds kaitējums var pastāvēt arī, ja “nav iespēju gūt peļņu vai ir sliktāka attīstība nekā tā, kas būtu bijusi, ja šāda atbalsta nebūtu” (
27
).
59.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka gan uzņēmumi, kuri ir šī atbalsta saņēmēji, gan uzņēmumi, kuri ir šo uzņēmumu konkurenti, veido potenciāli neierobežotu skaitu un AGL sekas uz konkurenci izpaužas nozares līmenī. Šādos apstākļos secinājumi, pie kuriem nonāca Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā, apstiprina, ka uzņēmums var pierādīt, ka atbalsts tam ir nodarījis būtisku kaitējumu, un tādējādi pierādīt, ka tas ir atzīstams par individuāli skartu EKL 230. panta nozīmē ar lēmumu, ar kuru minētais atbalsts ir atļauts, arī gadījumā, kad tā stāvoklis nekādā veidā neatšķiras no vairāku citu uzņēmumu stāvokļa.
60.
No šiem argumentiem, kuri ir identiski pirmā iebilduma ietvaros minētajiem, izriet, ka otrā iebilduma kontekstā tie, manuprāt, ir jāinterpretē kā Tiesai izteikts aicinājums piemērot striktākus kritērijus, izvērtējot nodarīto kaitējumu uzņēmuma, kas ir prasītājs, stāvoklim tirgū gadījumā, kad runa ir par vispārpiemērojamu pasākumu.
61.
Savā ziņā judikatūra, šķiet, nodrošina šādu pieeju. Kā ir norādījis ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacobs] secinājumos, kuri ir sniegti iepriekš minētajā lietā ARE, “judikatūra — kaut arī nekonsekventi — atbalsta ietekmes uz prasītāja konkurētspējas stāvokli noteikšanai piemērot stingrāku kritēriju, ja atbalsta sistēma ir vispārīga” (
28
). Ģenerāladvokāts Džeikobss atsaucās, piemēram, uz iepriekš minēto spriedumu lietā Kahn Scheepvaart/Komisija. Šādā pašā nozīmē var lasīt arī minētā sprieduma lietā ARE 72. punktu (
29
).
62.
Neraugoties uz iepriekš minēto, tomēr uzskatu, ka nav jāņem vērā Komisijas ieteiktā pieeja vismaz attiecībā uz šajā lietā esošajiem faktiskajiem apstākļiem.
63.
Vispārīgi ir jānorāda, ka spriedumā lietā Cofaz u.c./Komisija, definējot nosacījumus, kuri uzņēmumam ir jāizpilda, lai tas varētu celt prasību par lēmumu, ar kuru atļauts konkurentiem piešķirtais atbalsts, tika atvieglots pierādīšanas pienākums, kurš, pamatojoties uz spriedumu lietā Plaumann/Komisija, bija noteikts prasītājam, kurš nav apstrīdētā akta adresāts. Sākot ar spriedumu lietā Cofaz u.c./Komisija, pierādījums par būtisku kaitējumu, kas ar atbalstu nodarīts uzņēmuma, kas ir prasītājs, konkurētspējas stāvoklim, tiek uzskatīts par pietiekamu, lai šādam uzņēmumam piešķirtu tiesības celt prasību par lēmumu, ar kuru ir atļauts minētais pasākums, neatkarīgi no tā, ka nenoteikts skaits citu konkurentu eventuāli var atsaukties uz tādu pašu kaitējumu (
30
).
64.
Attiecībā it īpaši uz šīs lietas faktiem šī lieta ir jānošķir no faktiskajiem apstākļiem lietā Kahn Scheepvaart/Komisija un lietā ARE. Pirmajā minētajā lietā ar apstrīdēto lēmumu tika apstiprināta atbalsta shēma, kura Nīderlandes valdībai bija jāīsteno, piešķirot individuālus atbalstus. Šādos apstākļos, kā to bija norādījusi Tiesa, nebija iespējams individualizēt nedz patiesos Komisijas atļauto atbalstu saņēmējus, nedz tādējādi to konkurentus. Līdz ar to Tiesa secināja, ka uzņēmumu, kas bija prasītāji, ciestais kaitējums bija tikai iespējams. Tāpat spriedumā lietā ARE apstrīdētā zemes iegūšanas sistēma vienīgi individualizēja iespējamo saņēmēju kategorijas. Tādējādi nebija iespējams noteikt ne iespējamo iegādātāju identitāti, ne skaitu, kā arī līdz ar to šo iespējamo iegādātāju konkurentu identitāti un skaitu. Savukārt šajā lietā apstrīdētais valsts pasākums ir vispārpiemērojams, tomēr tā piemērošanas joma ir definēta tādējādi, ka ir iespējams individualizēt gan uzņēmumus, kuriem ir piemērojams nodoklis, gan uzņēmumus, kuriem, tā kā tie ir atbrīvoti no šī nodokļa, ir piešķirtas — kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzēja — priekšrocības.
65.
Turklāt, manuprāt, nevar neievērot apstākli, ka apstrīdētajam valsts tiesiskajam regulējumam ir tiešs mērķis mainīt daļu no pieprasījuma pēc neapstrādātiem minerālajiem materiāliem uz aizstājējproduktiem. Līdz ar to runa ir par pasākumu, kura mērķis ir tieši ietekmēt attiecīgā produkta tirgus struktūru un tādējādi uzņēmumu, kas darbojas šajā tirgū, konkurētspējas stāvokli (
31
). Vairākas reizes iepriekš minētajā spriedumā lietā Spānija/Lenzing Tiesa cita starpā apstiprināja, ka “[nodarītā kaitējuma prasītāja stāvoklim tirgū] apmērs var būt dažāds atkarībā no daudziem apstākļiem, kā, piemēram, attiecīgā tirgus struktūra vai attiecīgā atbalsta būtība”. Man šķiet, ka to faktoru vidū, kuri ir neatņemama atbalsta sastāvdaļa, ir jāņem vērā arī sekas, kuras valsts iestādes ir paredzējušas panākt, izmantojot savu iejaukšanos, neatkarīgi no tā, ka šīs sekas iestājas nozares līmenī.
66.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka arī otrais Komisijas izvirzītais iebildums attiecībā pret pārsūdzēto spriedumu ir noraidāms.
67.
Līdz ar to iesaku Tiesai pilnībā noraidīt pretapelācijas sūdzību.
4) Nobeiguma apsvērumi attiecībā uz pretapelācijas sūdzību
68.
Vēl ir jāizskata apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, kas ir iesniegts, atbildot uz pretapelācijas sūdzību. BAA uzskata, ka tas, ka tās celtās prasības Pirmās instances tiesā atbalstam tā apgalvoja, ka Komisija nebija izpildījusi savu pienākumu ierosināt formālu izmeklēšanas procedūru saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu, pats par sevi bija pietiekami atbilstoši judikatūrai lietā Cook/Komisija un lietā Matra/Komisija, lai prasību pilnībā atzītu par pieņemamu, ieskaitot pamatus, ar kuriem apstrīdētais lēmums tika apstrīdēts pēc būtības (
32
). Šis arguments ir būtisks tikai tad, ja Tiesa pretēji manam ieteikumam atzītu, ka BAA neizpilda pieņemamības nosacījumus, kuri ir iedibināti lietā Plaumann/Komisija un lietā Cofaz u.c./Komisija. Šādā gadījumā Tiesai būtu jāizvērtē, vai un cik lielā apmērā prasība ir uzskatāma par pieņemamu, pamatojoties uz judikatūrā lietā Cook/Komisija un lietā Matra/Komisija iedibinātajiem kritērijiem.
69.
Šī argumenta analīze man dod iespēju sniegt vairākus īsus vispārēja rakstura apsvērumus. Vispirms vēlos precizēt, ka nevēlos uzsākt diskusiju par to, cik atbilstoši būtu pārskatīt esošo judikatūru attiecībā uz tādu prasību pieņemamības nosacījumiem, kuras ir celtas par Komisijas pieņemtiem lēmumiem valsts atbalsta uzraudzības jomā (
33
). Līdz ar to es vienīgi sniegšu dažus īsus apsvērumus.
70.
Kā minēts iepriekš, saskaņā ar judikatūru pieņemamības nosacījumi, kuri ir jāizpilda personai, kas apstrīd atbilstoši EKL 88. panta 3. punktam pieņemtu lēmumu gadījumā, kad nav uzsākta procedūra saskaņā ar 88. panta 2. punktu, atšķiras atkarībā no tā, vai prasības mērķis ir aizsargāt prasītāja procesuālās tiesības, pamatojoties uz šo pēdējo minēto tiesību normu, vai apstrīdēt “pēc būtības pašu lēmumu, ar kuru tiek izvērtēts atbalsts”. Pirmajā gadījumā ir jāpierāda tikai “ieinteresētās puses” statuss EKL 88. panta 2. punkta nozīmē, bet otrajā gadījumā ir jāpierāda, ka apstrīdētais lēmums skar prasītāju individuāli lietā Plaumann/Komisija iedibinātās judikatūras nozīmē. Turklāt, rīkojoties kā ieinteresētai pusei EKL 88. panta 2. punkta nozīmē, prasītājam savā prasībā expressis verbis ir jāizvirza pamats, kurā ir apgalvots šajā tiesību normā paredzēto procesuālo garantiju pārkāpums vai Komisijas pienākuma uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru pārkāpums. Turklāt Tiesa, neļaujot pārformulēt izvirzītos pamatus, praktiski nedod iespēju novērst, ka netiek izvirzīts šāds pamats.
71.
Es uzskatu, ka šādas īpaši sarežģītas un samērā formālas judikatūras pamatā esošie iemesli ir saistīti ar vajadzību nodrošināt to, ka, ja prasību ceļ persona, kura vienkārši paļaujas uz savu ieinteresētās puses statusu EKL 88. panta 2. punkta nozīmē, Kopienu tiesa, pārskatot apstrīdēto lēmumu, nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas šajā tiesību normā noteiktās procesuālās tiesības. Tas būtu gadījumā, ja Kopienu tiesa nevis tikai noteiktu, vai ir izpildīti nosacījumi, kas pamato formālās izmeklēšanas procedūras neuzsākšanu, proti, tas, ka nav īpašu grūtību atzīt pasākumu par atbalstu (
34
) un/vai izvērtēt tā saderību ar kopējo tirgu, bet konstatētu valsts atbalsta pastāvēšanu (vai tādu atsevišķu valsts atbalsta elementu, attiecībā uz kuriem Komisija uzskatīja, ka tie nepastāv, pastāvēšanu) vai atzītu, ka nav izpildīti nosacījumi, uz kuriem pamatojās Komisija, atzīstot atbalstu par saderīgu ar Līgumu. Šādos apstākļos prasītājs nodrošinātu ne tikai to, ka var tikt uzsākta formālās izmeklēšanas procedūra, bet vēl papildus arī to, ka Komisiju saistītu šis Kopienu tiesas atzinums (
35
) un ka šīs procedūras noslēgumā pieņemamais lēmums pēc būtības vismaz daļēji būtu iepriekš noteikts; proti, prasītājs būtu sasniedzis to, ka lēmums ir iepriekš noteikts, un nevarētu to apstrīdēt, tikai pamatojoties uz savu ieinteresētās puses statusu EKL 88. panta 2. punkta nozīmē.
72.
Tomēr man nešķiet, ka, lai izpildītu iepriekš minēto vajadzību pielāgot tiesas veiktās kontroles pār apstrīdēto aktu apjomu, lai tas saskanētu ar interesi celt prasību, uz ko atsaucas prasītājs, prasītājam, sagatavojot prasībā izvirzītos pamatus, ir jāizpilda īpašas formālās prasības, kuru neizpildes gadījumā šī prasība tiks atzīta par nepieņemamu. Šajā nolūkā pietiks uzskatīt pamatojumu, ar kuru formāli mēģina konstatēt valsts atbalsta esamību vai šī atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu, būtībā tikai par tādu, ar kuru tiek apgalvots, ka pastāv nopietnas grūtības sakarā ar pasākuma atzīšanu par valsts atbalstu vai tā saderības izvērtēšanu, vai vismaz tikai par tādu, ar kuru tiek apstrīdēta pamatojuma, uz kuriem balstās apstrīdētais lēmums, atbilstība, nerunājot ne par kādām grūtībām.
73.
Es katrā ziņā esmu pārliecināts, ka gala rezultātā saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu pieņemtā lēmuma īpašā būtība ir tā, kas ir pamatā iepriekš analizētās judikatūras sarežģītībai un problēmām tās faktiskai piemērošanai.
74.
Šie lēmumi, kuri tiek pieņemti, neuzsākot formālo izmeklēšanas procedūru, ir akti, kuri stājas spēkā, veicot īsu pārbaudi, kura ir izdarīta īsā laikā un tikai dialoga starp Komisiju un ieinteresēto dalībvalsti veidā. Likumdevēja nodoms bija tāds, ka šādi akti dotu Komisijai iespēju izvairīties no ilgas izmeklēšanas lietās, kurās prima facie ir acīmredzams, ka runa nav par atbalstu vai ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.
75.
Ņemot vērā šo lēmumu būtību, man gribētos jautāt, vai nebūtu atbilstošāk, ja Kopienu tiesa, pārbaudot šos aktus, visās lietās — un līdz ar to neņemot vērā prasītāja intereses celt prasību pamatojumu — izvērtētu vienīgi to, vai ir izpildīti nosacījumi, kuri pamato formālās izmeklēšanas procedūras neuzsākšanu, t.i., konstatētu vienīgi to, ka nepastāv nopietnas šaubas par to, ka pasākums nav atbalsts vai ka tas katrā ziņā ir saderīgs ar kopējo tirgu. Spriedumā “pēc būtības”, proti, konstatācijā, ka atbalsts pastāv vai nepastāv, vai arī konstatācijā par tā saderību — atcelšanas gadījumā —, līdz ar to būtu jāizvērtē jebkura prasība, kas ir celta par galīgo lēmumu, kuru Komisija pieņem, pabeidzot formālo izmeklēšanas procedūru. Tas ļautu novērst situācijas, kurās Kopienu tiesa, taisot galīgo spriedumu jautājumos, kuros Komisija pēc sākotnējās pārbaudes faktiski ir pieņēmusi tikai prima facie lēmumu, pārsniedz parastas tiesiskuma pārbaudes, kura Tiesai ir jāveic prasību atcelt tiesību aktu kontekstā, robežas.
76.
Runājot par iepriekš 68. punktā minēto BAA argumentu, no iepriekš minētā izriet — ja BAA var atsaukties tikai uz ieinteresētās puses statusu EKL 88. panta 2. punkta nozīmē, tikai tas vien, ka pamati, kurus tā izvirzīja tās celtajā prasībā Pirmās instances tiesā, iekļāva Komisijas pienākuma uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru pārkāpumu, nedod tai tiesības — pretēji tam, kā uzskata BAA, — saņemt Pirmās instances tiesas nolēmumu jautājumā par AGL kvalificēšanu, pamatojoties uz EKL 87. panta 1. punktu.
B — Par galveno apelācijas sūdzību
77.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu AGL nevarēja tikt atzīts par valsts atbalstu, jo tas neparedzēja nekādas selektīva rakstura priekšrocības. Pirmais, trešais un ceturtais galvenajā apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats apstrīd pārsūdzēto spriedumu par to, ka tajā tika apstiprināts Komisijas vērtējums šajā sakarā. Es izskatīšu šos pamatus šajā secībā zemāk (2., 3. un 4. iedaļā). Tomēr pirms šīs analīzes es vēlētos izklāstīt judikatūru jautājumā par selektīvo raksturu (zemāk 1. iedaļa).
78.
Otrais apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats attiecas uz pārbaudes, ko par apstrīdēto lēmumu veikusi Pirmās instances tiesa, apjomu, un tas tiks izvērtēts zemāk 5. iedaļā.
79.
Visbeidzot, 6. iedaļā es izskatīšu piekto un sesto izvirzīto pamatu, kuros Pirmās instances tiesai ir pārmestas kļūdas tiesību piemērošanā, izvērtējot attiecīgi Komisijas pienākumu uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru un to, vai apstrīdētajā lēmumā ir iekļauts atbilstošs pamatojums.
1) Judikatūras jautājumā par atbalsta selektīvo raksturu izklāsts
80.
Saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu, lai pasākumu atzītu par atbalstu, tam ir jādod priekšroka konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai: līdz ar to tam pēc sava rakstura ir jābūt selektīvam.
81.
Atbilstoši nosacījumam par selektīvo raksturu tā sauktajiem vispārējiem pasākumiem, kuru mērķis ir atbalstīt nevis konkrētas darbības vai uzņēmumus, bet visus saimnieciskās darbības subjektus valsts teritorijā, netiek piemērotas tiesību normas par atbalstu. Šajā sakarā judikatūrā, pirmkārt, ir precizēts, ka valsts pasākums, kas ir veikts par labu nenoteiktam skaitam personu, kuras tiek noteiktas saskaņā ar vairākiem objektīviem kritērijiem, ir uzskatāms par atbalsta shēmu, kas veido selektīvu pasākumu, ja, ņemot vērā tā piemērošanu regulējošos kritērijus, šis pasākums dod priekšrocības konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, nedodot šīs priekšrocības citiem (
36
). Tomēr judikatūrā ir izskaidrots, ka pat uz šķietami vispārējiem pasākumiem, kuri neattiecas uz vienu nozari vai teritoriju un kuri nav vērsti pret ierobežotu uzņēmumu kategoriju, var attiecināt aizliegumu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu, ja to īstenošana ir atstāta valsts iestāžu rīcības brīvības ziņā, it īpaši attiecībā uz finanšu atbalsta saņēmēju izvēli, apmēru un nosacījumiem. Tiesa ir arī lēmusi, ka atbalsts var būt selektīvs pat tad, ja tas attiecas uz visu ekonomisko sektoru (
37
).
82.
Runājot vispārīgi, no judikatūras nepārprotami izriet, ka atbalsta selektīvais raksturs ir jāizvērtē katrā lietā atsevišķi, lai noteiktu, vai, ņemot vērā tā būtību, piemērošanas jomu, īstenošanas metodes un sekas, attiecīgais pasākums iekļauj vai neiekļauj priekšrocības, kuras ekskluzīvi ir radītas konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētām nozarēm (
38
). Ja tiek konstatēts, ka šāda veida priekšrocības pastāv, pat atturēšanās uzlikt jaunu nodokli konkrētiem saimnieciskās darbības subjektiem var būt atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (
39
).
83.
Īpaši atsaucoties uz valsts pasākumiem nodokļu jomā, judikatūrā tomēr ir noteikts, ka pat selektīvi pasākumi, kas diferencē uzņēmumus, var netikt atzīti par atbalstu, ja šo diferenciāciju pamato tās nodokļu sistēmas būtība vai struktūra, kurā tie ir iekļauti (
40
). Pēc Tiesas uzskatiem, no tā izriet, ka, lai noteiktu pasākuma selektīvo raksturu ar mērķi piemērot EKL 87. panta 1. punktu, “atbilstoši būtu izvērtēt, vai konkrētas tiesību sistēmas kontekstā šis pasākums dod priekšrocības konkrētiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem, kuri atrodas salīdzināmās tiesiskās un faktiskās situācijās” (
41
).
84.
Ņemot vērā tieši šo iepriekš minēto judikatūru, ir jāizvērtē, vai Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi dažādās kļūdas tiesību piemērošanā, kuras tai pārmet BAA trešajā un ceturtajā apelācijas sūdzībā izvirzītajā pamatā.
2) Par pirmo izvirzīto pamatu attiecībā uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu
85.
Izvirzot pirmo pamatu, BAA apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, piemērojot EKL 87. panta 1. punktu. BAA īpaši izvirza trīs iebildumus.
86.
Pirmkārt, tiek apgalvots, ka Pirmās instances tiesa ir piemērojusi atbalsta jēdzienu, kas nebija objektīvs. BAA uzskata, ka, pamatojoties uz judikatūru, tas, ka nodokļu pasākumam ir vispārējas politikas mērķi, nenozīmē, ka to nevar atzīt par valsts atbalstu, un šis fakts ir būtisks tikai tāpēc, lai varētu izvērtēt, vai pasākuma būtība un vispārīgā sistēma pati par sevi pamato atšķirības, kuras likumdevējs ieviesa, definējot tā piemērošanas jomu. Tomēr tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa pieņēma citādu nostāju, piešķirot dalībvalstīm plašu rīcības brīvību, definējot nodokļu pasākuma, ar kuru ir paredzēts sasniegt vides aizsardzības mērķus, piemērošanas jomu, un nepieļaujot, ka šādi pasākumi ir selektīvi, pat tad, ja tie vienādi neattiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri atrodas salīdzināmās situācijās, un to nepamato vides aizsardzības mērķi.
87.
Otrkārt, Pirmās instances tiesa it kā esot izvērtējusi atbalsta selektīvo raksturu tādā veidā, kas ir pretējs tam veidam, kāds ir ticis piemērots spriedumā lietā Adria Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (
42
).
88.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa it kā neesot pieļāvusi, ka AGL ir selektīvs raksturs, lai gan nebija informācijas par precīzu tāda sektora definīciju, kurā tas tiek piemērots. Šis trešais iebildums, manuprāt, ir jāatzīst par nepieņemamu, jo ar to būtībā tiek apstrīdēts Pirmās instances tiesas izdarīts fakta vērtējums.
89.
Līdz ar to zemāk es izvērtēšu pēc būtības vienīgi pirmo un otro iebildumu, kuri, manuprāt, ir izvērtējami kopā.
90.
Šajā sakarā īpaši svarīgi ir pārsūdzētā sprieduma 114.–118. un 120. un 121. punkts. Pirmās instances tiesas sniegtais pamatojums vairākos punktos var tikt apkopots šādi.
91.
Vispirms Pirmās instances tiesa definē dabas resursu nodokli kā “autonomu nodokļu pasākumu” (
43
), kurš nav iekļauts vispārīgajā nodokļu sistēmā un “kuru raksturo tā ar vidi saistītais mērķis un tā īpašā ar nodokli apliekamā bāze” (
44
). No šīs definīcijas izriet — to, ka dabas resursu nodoklis netiek piemērots darbībām, kuras ir līdzīgas tām, kurām tas tiek piemērots, un kuru ietekme uz vidi ir salīdzināma, nevar pielīdzināt atbrīvojumam no nodokļa, kas ir izņēmums no maksājumu sistēmas, kas parasti piemērojama uzņēmumiem (
45
).
92.
Pirmās instances tiesa turpinājumā norāda, ka, īstenojot savu kompetenci vides politikas jomā, “dalībvalstis [..] var ieviest sektoriālus dabas resursu nodokļus, lai sasniegtu noteiktus vides mērķus”. It īpaši dalībvalstis, “līdzsvarojot dažādas pastāvošās intereses, var brīvi definēt savas prioritātes vides aizsardzības jomā un līdz ar to noteikt preces vai pakalpojumus, kuriem tās nolemj piemērot dabas resursu nodokli” (
46
).
93.
Pārsūdzētā sprieduma 117. punktā Pirmās instances tiesa secina, ka, ņemot vērā šo juridisko kontekstu, “Komisijai, izvērtējot dabas resursu nodokli attiecībā pret Kopienu noteikumiem par valsts atbalstu, ir jāņem vērā ar vides aizsardzību saistītās prasības, kas paredzētas EKL 6. pantā”. Pirmās instances tiesa uzskata, ka šo secinājumu pamato EKL 6. pants, kurā ir “paredzēts, ka, nosakot un īstenojot tostarp tādu sistēmu, kas nodrošina, ka iekšējā tirgū netiek izkropļota konkurence, tajā jāparedz šīs prasības”.
94.
Pārsūdzētā sprieduma 120. un 121. punktā Pirmās instances tiesa noraida BAA argumentu, kas pamatojas uz spriedumu lietā Adria-Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke. Pirmās instances tiesa norāda, ka šajā spriedumā “Tiesa tika lūgta pārbaudīt nevis dabas resursu nodokļa materiālās piemērošanas jomas noteikšanu, kā tas ir šajā gadījumā, bet gan daļēju atbrīvojumu no šāda nodokļa samaksas [..], kas bija piešķirts tikai preču ražotājiem” (
47
). Pēc tam Pirmās instances tiesa atzīmē, ka “diferenciācija tādējādi bija saistīta nevis ar produkta, kuram tika piemērots attiecīgais dabas resursu nodoklis, veidu, bet gan ar rūpnieciskajiem izmantotājiem atkarībā no tā, vai tie darbojās vai nedarbojās primārajos un sekundārajos valsts ekonomikas sektoros”.
95.
Pirmās instances tiesas pieeja, kas izriet no iepriekš izklāstītā sprieduma punktiem, ir ļoti inovatīva salīdzinājumā ar Kopienas judikatūru jautājumā par selektivitātes kritērija un, runājot vispārīgi, atbalsta jēdziena EKL 87. panta 1. punkta nozīmē piemērošanu.
96.
Faktiski saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nedz attiecīgā valsts pasākuma nodokļu raksturs, nedz tā ekonomiskais vai sociālais mērķis, nedz arī vides aizsardzības mērķi, kurus ar to paredzēts sasniegt (
48
), nav pietiekami, lai tam nepiemērotu EKL 87. pantā noteikto aizliegumu. Patiesībā, kā Kopienu tiesa ir vairākkārt lēmusi, EKL 87. pants nediferencē attiecīgos valsts pasākumus atkarībā no to iemesla vai mērķa, bet izvērtē tos, vienīgi ņemot vērā to sekas (
49
).
97.
Ar pasākumu sasniedzamie mērķi līdz ar to ir izvērtējami tikai pēc tam, kad šis pasākums ir atzīts par valsts atbalstu, proti, pēc tam, kad ir izvērtēta tā saderība ar kopējo tirgu. Lai arī dažās lietās Kopienu tiesa pasākuma kvalificēšanas stadijā ir ņēmusi vērā valsts likumdevēja nodomu pasākuma pieņemšanai un ar šo pasākumu sasniedzamos mērķus, tā to darīja tikai tāpēc, lai noteiktu, vai pastāvēja nosacījumi, lai konstatētu atbalsta esamību (
50
), nevis lai a priori izslēgtu šo pasākumu no EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomas.
98.
Pirmās instances tiesa, bez detalizētākas pārbaudes secinot, ka, pamatojoties uz dabas resursu nodokļa ar vidi saistītajiem mērķiem, ir pamatota tādu saimnieciskās darbības subjektu (vai preču) diferenciācija, kuru situācijas ir salīdzināmas attiecībā uz šiem mērķiem, nepārprotami vēlas iet tālāk par šo judikatūru. Šāda pieeja patiesībā a priori izslēdz iespēju uzskatīt, ka dabas resursu nodokļa nepiemērošana dažiem saimnieciskās darbības subjektiem ir selektīva priekšrocība saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu, neraugoties ne uz kādiem apsvērumiem par konkurences attiecībām, kuras var pastāvēt starp šādiem saimnieciskās darbības subjektiem un tiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuriem tiek uzlikts šis nodoklis, un līdz ar to neraugoties uz attiecīgā pasākuma seku novērtējumu (
51
).
99.
Turklāt pārsūdzētajā spriedumā — daļā, kurā tiek izvērtēti BAA apgalvojumi attiecībā uz pretrunām AGL piemērošanas jomas definēšanā (
52
), — tiek izdarīts secinājums, kurš nebūtu pieļaujams, ja šis vērtējums pamatotos uz attiecīgās nodokļu sistēmas būtību un vispārīgās struktūras kritērijiem saskaņā ar iepriekš 83. punktā izklāstīto judikatūru (
53
). Tā kā dalībvalstīm, nosakot dabas resursu nodokļa piemērošanas jomu, ir tiesības līdzsvarot dažādas iesaistītās intereses (
54
), Pirmās instances tiesa noslēgumā atzīst, ka iespējamās pretrunas vai atšķirības attieksmē var būt pamatotas, pat ja tās balstās uz mērķiem, kuri nav saistīti ar vides aizsardzību un līdz ar to ar pasākuma iekšējo loģiku (
55
).
100.
Visbeidzot, attiecībā uz pārsūdzētajā spriedumā ietverto pamatojumu, ar kuru ir noraidīts BAA arguments, kurš balstās uz spriedumu lietā Adria-Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, Pirmās instances tiesas vērtējumā ir pievērsta uzmanība tādiem attiecīgā pasākuma formālajiem aspektiem kā valsts iestāžu izmantotā likumdošanas tehnika. Ja runājam par ietekmi uz konkurenci, tomēr nepastāv liela atšķirība starp, no vienas puses, tāda vispārīga nodokļa uzlikšanu, no kura konkrētiem uzņēmumiem ir piešķirts atbrīvojums, un, no otras puses, nodokļa uzlikšanu konkrētām ar nodokli apliekamām personām, izslēdzot citas personas, kuras atrodas salīdzināmā situācijā. Arī šajā gadījumā man šķiet, ka pārsūdzētajā spriedumā nav ievērota pieeja, saskaņā ar kuru tiek izvērtētas pasākuma sekas.
101.
Man nešķiet, ka Tiesai būtu jāatbalsta Pirmās instances tiesas pārsūdzētajā spriedumā ieteiktais risinājums, lai arī tas attiecas vienīgi uz valsts pasākumiem, kuri ietver tādu maksājumu noteikšanu, kuri ir jāveic konkrētam sektoram vides mērķiem.
102.
Patiesībā nedz dalībvalstīm piešķirtā kompetence nodokļu un vides jomā, nedz EKL 6. pantā noteiktais princips, saskaņā ar kuru vides aizsardzības prasības ir iekļaujamas Kopienas politikas noteikšanā un īstenošanā, nepamato to, ka Komisijai ar Līguma noteikumiem par valsts atbalstu piešķirtajām uzraudzības tiesībām netiek pakļauti valsts pasākumi, kuri var izkropļot konkurenci. It īpaši EKL 6. panta ievērošana, manuprāt, neprasa, lai pasākuma kvalificēšanas saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu stadijā tiktu ņemti vērā ar vidi saistītie mērķi, jo prasība, lai šie mērķi tiktu ņemti vērā, īstenojot Kopienas uzraudzību pār valsts atbalstu, var tikt izpildīta, ja tie atbilstoši tiek ņemti vērā brīdī, kad tiek izvērtēta šāda pasākuma saderība ar kopējo tirgu, pamatojoties uz EKL 87. panta 3. punktu.
103.
Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, es uzskatu, ka pirmais apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats jautājumā par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu ir pamatots un pārsūdzētais spriedums ir atceļams daļā, kurā ir atzīts, ka AGL piemērošanas joma var tikt pamatota, tikai balstoties uz sasniedzamiem ar vidi saistītiem mērķiem.
3) Par trešo izvirzīto pamatu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā, kuras ir pieļautas, izvērtējot AGL būtību un vispārīgo sistēmu
104.
Trešā apelācijas sūdzībā izvirzītā pamata ietvaros BAA ir izvirzījusi trīs iebildumus.
105.
Pirmkārt, BAA sūdzas par to, ka Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz principu “piesārņotājs maksā”, attaisnoja to, ka AGL ir jāmaksā par dažiem neapstrādātiem materiāliem, kuriem nav aizstājēju, lai arī apstrīdētajā lēmumā tika atzīts, ka aizstājēju neesamība bija faktors, kas no šī nodokļa piemērošanas jomas varēja izslēgt atsevišķu neapstrādāto materiālu izmantošanu, kuriem pretējā gadījumā tas tiktu piemērots. BAA no tā secina, ka pārsūdzētā sprieduma 135. un 136. punktā Pirmās instances tiesa aizstāja Komisijas sniegto pamatojumu ar savu pamatojumu. BAA uzskata, ka Pirmās instances tiesa arī “piemēroja principu “piesārņotājs maksā” selektīvā veidā” un savus secinājumus atbilstoši nepamatoja. Manuprāt, šis iebildums ir pilnībā pieņemams, jo pretēji tam, kā uzskata Komisija un Apvienotā Karaliste, tajā ir izvirzīts tiesību jautājums.
106.
Es uzskatu, ka BAA nekļūdās, apgalvojot, ka princips “piesārņotājs maksā” nav ietverts AGL mērķu aprakstā, kas izriet no apstrīdētā lēmuma, kurš īpaši attiecas tikai uz pārstrādāto minerālo materiālu vai citu aizstājējmateriālu izmantošanas palielināšanu un racionālas neapstrādāto minerālo materiālu izmantošanas veicināšanu.
107.
Spriedumā lietā DIR International, uz kuru atsaucas BAA, Tiesa pēc tam, kad bija atgādinājusi, ka, veicot EKL 230. pantā paredzēto tiesību akta likumības pārbaudi, Kopienu tiesa nevar apstrīdētā akta autora pamatojumu aizstāt ar savu pamatojumu, nolēma, ka, “lai arī prasības atcelt tiesību aktu ietvaros var būt gadījumi, kad Pirmās instances tiesai ir jāinterpretē apstrīdētā tiesību akta pamatojums tādā veidā, kas atšķiras no šī akta autora sniegtā pamatojuma, un pat atsevišķos gadījumos ir jānoraida akta autora sniegtais formālais pamatojums, tā to nevar darīt, ja nepastāv apstākļi, kas to pamato” (
56
). Šajā lietā pretēji tam, ko pārsūdzētā sprieduma 124. punktā ir norādījusi Pirmās instances tiesa, man nešķiet, ka apstrīdētā lēmuma 31. “apsvērums”, kurā Komisija atzīst, ka “the environmental costs of aggregate extraction that the United Kingdom seeks to address through the AGL include noise, dust, damage to biodiversity and visual amenity” (“ar vides aizsardzību saistītās izmaksas saistībā ar to minerālo materiālu ieguvi, ko Apvienotā Karaliste cenšas sasniegt ar AGL, ietver troksni, putekļus, bioloģiskās daudzveidības apdraudējumu un vizuālo degradāciju”), var tikt interpretēts kā, lai arī netieši, atsauce uz principu “piesārņotājs maksā”.
108.
Pat ja iepriekš minētie apsvērumi nozīmē, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, aizstājot apstrīdētajā lēmumā sniegto pamatojumu ar savējo, es tomēr uzskatu, ka pārsūdzētais spriedums nav atceļams šajā jautājumā, jo [Tiesai] pastāv iespēja aizstāt šo pamatojumu. Kā Komisija, manuprāt, pareizi ir norādījusi, BAA apgalvojumi, kurus Pirmās instances tiesa noraidīja pārsūdzētā sprieduma 135. un 136. punktā, balstījās uz kļūdainu pieņēmumu, proti, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka tādu neapstrādāto materiālu izslēgšanu no AGL piemērošanas jomas, kuri netika izmantoti kā minerālie materiāli, pamatoja aizstājējmateriālu neesamība. No apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet (
57
), ka šo materiālu izslēgšana tika uzskatīta par saskaņotu ar AGL piemērošanu nozares līmenī un likumdevēja nodomu aplikt ar nodokli vienīgi minerālos materiālus.
109.
Es uzskatu, ka pārējie BAA izvirzītie argumenti šī pirmā iebilduma ietvaros ir noraidāmi. Šķiet, ka pārsūdzētais spriedums ir atbilstoši pamatots attiecībā uz BAA izvirzīto jautājumu. Taču iepriekšējā punktā minēto iemeslu dēļ un pretēji tam, kā uzskata BAA, es neuzskatu, ka ir iespējams Pirmās instances tiesai piedēvēt principa “piesārņotājs maksā”“selektīvu piemērošanu”.
110.
Otrkārt, BAA apstrīd vairākus pārsūdzētā sprieduma punktus, kuros Pirmās instances tiesa noraida pārmetumus par to, ka nodokļa uzlikšana atsevišķiem produktiem, kuri ir radušies no tādu materiālu ieguves, kuriem pašiem nav uzlikts nodoklis, nav saderīga ar AGL mērķiem. Šis pārmetums it īpaši attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 112. un 137. punktu.
111.
112. punktā Pirmās instances tiesa interpretē atsevišķus jēdzienus, kuri ir iekļauti apstrīdētajā lēmumā un it īpaši 29. “apsvērumā”, un secina, ka gan 29. apsvērumā, gan visā apstrīdētajā lēmumā Komisija ir “izmantojusi jēdzienu “primārie minerālie materiāli”, lai galvenokārt apzīmētu tos minerālos materiālus, kuriem tiek piemērots AGL, un jēdzienu “sekundārie minerālie materiāli”, lai apzīmētu galvenokārt tos minerālos materiālus, kas ir atbrīvoti no nodokļa un ir precīzi uzskaitīti likumā”. BAA uzskata, ka šāda interpretācija ir kļūdaina.
112.
Apstrīdētā lēmuma 29. apsvērumā Komisija cita starpā apgalvo, ka “the AGL will be levied only on virgin aggregate. It will not be levied on aggregates extracted as a by-product or waste from other processes (secondary aggregates), nor will it be levied on recycled aggregates” (“ar AGL tiks aplikti vienīgi neapstrādātie materiāli. Ar to netiks aplikti minerālie materiāli, kuri ir iegūti kā blakusprodukts vai atkritumi no citiem procesiem (sekundārie minerālie materiāli), tāpat ar to netiks aplikti pārstrādātie minerālie materiāli”).
113.
Jāatzīst, ka man šķiet sarežģīti šajā apsvērumā izmantotajam jēdzienam “secondary aggregates” (“sekundārie minerālie materiāli”) piešķirt tādu nozīmi, kura atšķiras no tās nozīmes, kura izriet no pirms minētās definīcijas — “minerālie materiāli, kuri iegūti kā blakusprodukts vai atkritumi no citiem procesiem”. Līdz ar to man nešķiet, ka ir iespējams piekrist Pirmās instances tiesai, kad tā secina, ka apstrīdētā lēmuma 29. “apsvērumā” Komisija ar teikumu, kurā šis jēdziens ir iekļauts, vienkārši apgalvoja, ka “ar AGL netiks aplikti sekundārie produkti vai atkritumi, kuri rodas no primārās iegūšanas, ja tie ar likumu, kurā ir izdarīti grozījumi, ir atbrīvoti no tā”.
114.
Turklāt, kā BAA, manuprāt, pareizi norāda, Pirmās instances tiesas sniegtā jēdziena “secondary aggregates” (“sekundārie minerālie materiāli”) interpretācija varētu šķist pretrunā apstrīdētā lēmuma 32. “apsvērumam” — kas ir būtisks apsvērums šajā lēmumā, jo tajā ir definēta AGL struktūra un piemērošanas joma —, kurā Komisija ir atzinusi, ka “the structure and the scope of the tax reflect the clear distinction between the extraction of virgin aggregates, bearing with it undesirable environmental consequences, and the production of secondary or recycled aggregates, which makes an important contribution to the treatment of rock, gravel and sand incidentally arising from excavations or from other works or treatments lawfully carried out for different purposes” (“nodokļa struktūra un piemērošanas joma atspoguļo nepārprotamu atšķirību starp neapstrādāto minerālo materiālu ieguvi, kas sev līdzi nes nevēlamu ietekmi uz vidi, un sekundāro vai pārstrādāto minerālo materiālu ražošanu, kas ievērojami veicina akmens, grants un smilšu, kuri tiek iegūti no izrakumiem vai citiem likumīgi veiktiem būvdarbiem dažādu iemeslu dēļ, apstrādi”).
115.
Līdz ar to es uzskatu, ka pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Pirmās instances tiesa kļūdaini interpretēja apstrīdēto lēmumu un tā ir uzskatāma par kļūdu tiesību piemērošanā.
116.
BAA arī apstrīd pārsūdzētā sprieduma 137. punktu, kurā Pirmās instances tiesa atzina par pamatotu to, ka dažiem produktiem, kuri rodas no tādu materiālu ieguves, kuri nav aplikti ar nodokli, ir piemērojams AGL. BAA uzskata, ka šajā jautājumā Pirmās instances tiesa apstrīdētajā lēmumā norādīto pamatojumu aizstāja ar savējo, sniedza pamatojumu, kura pamatā bija kļūdains vērtējums, un sagrozīja dažus pierādījumus.
117.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa, pamatojot attiecīgo blakusproduktu aplikšanu ar nodokli, ne tikai atsaucās uz principu “piesārņotājs maksā”, bet arī uz mērķi panākt racionālāku minerālo materiālu ieguvi un apstrādi, kas ir minēts kā viens no AGL mērķiem, uz kuru atsaucas apstrīdētais lēmums. Līdz ar to es neuzskatu, ka šajā jautājumā var uzskatīt, ka Pirmās instances tiesa aizstāja lēmumā minēto pamatojumu ar savējo. Attiecībā uz pārējiem pārmetumiem vēlos norādīt vienīgi to, ka, pirmkārt, tiktāl, ciktāl BAA apstrīd īpašus faktorus, kurus Pirmās instances tiesa ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 137. punktā (neiespējamība samazināt šo blakusproduktu daudzumu, cenu atšķirība un atsauce uz Apvienotās Karalistes 2002. gada 19. februāra vēstuli), BAA būtībā vēlas panākt, lai Tiesa vēlreiz izvērtē faktus, kas ir izvērtēti pārsūdzētajā spriedumā, un, otrkārt, BAA nav pierādījusi, ka Pirmās instances tiesa būtu sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus.
118.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka BAA minētais otrais iebildums trešā apelācijas sūdzībā izvirzītā pamata ietvaros ir apmierināms daļā, kurā Pirmās instances tiesai tiek pārmesta kļūdaina apstrīdētā lēmuma interpretācija. Attiecībā uz pārējo, manuprāt, šis iebildums ir noraidāms kā daļēji nepamatots un kā daļēji nepieņemams.
119.
Treškārt, BAA uzskata, ka Pirmās instances tiesa kļūdījās, uzskatot, ka ir pamatota dažu tādu neapstrādāto minerālo materiālu kā šīferis, kaļķis un māls neaplikšana ar nodokli. BAA norāda, ka Pirmās instances tiesa aizstāja apstrīdētajā lēmumā ietverto pamatojumu ar savējo, pārsūdzētā sprieduma 130., 131., 133. un 134. punktā apgalvojot, ka atbrīvošanas no nodokļa mērķis bija veicināt šo minerālo materiālu izmantošanu ar AGL aplikto neapstrādāto minerālo materiālu vietā. BAA uzskata, ka papildus tam, ka Pirmās instances tiesas norādītais pamatojums nav pareizs, tas izriet no tiesvedības laikā iesniegto pierādījumu sagrozīšanas (it īpaši Apvienotās Karalistes 2002. gada 19. februāra vēstules), tajā nav norādīts atbilstošs pamatojums un ar to ir pārkāptas BAA tiesības uz aizstāvību, jo tai nebija dota iespēja iesniegt savus apsvērumus par šo jautājumu tiesvedībā pirmajā instancē.
120.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 130. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka dažu tādu materiālu kā sliktas kvalitātes kaļķis un šīferis, māls un keramikas izstrādājumu izgatavošanā izmantojamā kaolīna un māla atkritumi atbrīvošana no AGL“ļauj izmantot tos kā neapstrādātu minerālo materiālu, kuriem tiek piemērots dabas resursu nodoklis, aizvietotājus un tādā veidā var veicināt to ieguves un izmantošanas racionalizāciju”. Kā pareizi ir norādījusi Komisija, Pirmās instances tiesa nonāca pie šī secinājuma, pamatojoties uz fakta konstatāciju, kuru Tiesa nevar pārbaudīt un saskaņā ar kuru šādi materiāli “līdz šim brīdim reti ir tikuši izmantoti kā minerālie materiāli sakarā ar augstām to transportēšanas izmaksām”.
121.
Tāpat ir jāatgādina, ka neapstrādāto minerālo materiālu ieguves un izmantošanas racionalizācija ir viens no AGL mērķiem, uz kuriem atsaucas apstrīdētais lēmums (
58
). Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo BAA, Pirmās instances tiesa šajā jautājumā nebija aizstājusi lēmumā norādīto pamatojumu ar savējo.
122.
Tāpat es neuzskatu, ka ir pamatots BAA apgalvojums, ka veids, kādā apstrīdētajā lēmumā ir definēts AGL raksturs un vispārīgā sistēma, nav saderīgs ar atbrīvojumu no nodokļa, kura mērķis ir veicināt tādu neapstrādāto minerālo materiālu izmantošanu, kuri līdz šim reti ir izmantoti kā minerālie materiāli. Kā Pirmās instances tiesa, manuprāt, pareizi secināja, šis atbrīvojums faktiski var veicināt apstrīdētajā lēmumā minēto mērķi racionalizēt minerālo materiālu izmantošanu.
123.
Visbeidzot, man šķiet, ka pārsūdzētā sprieduma 131. punktā, kurā ir minēts Apvienotās Karalistes 2002. gada 19. februāra vēstules saturs, nav ietverta tāda interpretācija, kādu norādījusi BAA, un ka šajā punktā šīs vēstules saturs nav nekādā veidā sagrozīts.
124.
Līdz ar to uzskatu, ka BAA trešais iebildums trešā apelācijas sūdzībā izvirzītā pamata ietvaros ir noraidāms kā nepamatots.
125.
Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, uzskatu, ka trešais apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats ir pamatots attiecībā uz iepriekš 108. un 118. punktā norādītajiem argumentiem, bet ir nepieņemams vai nepamatots attiecībā uz pārējo.
4) Par ceturto izvirzīto pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, izvērtējot eksporta atbrīvojumu no nodokļa
126.
BAA uzskata, ka Pirmās instances tiesa, izvērtējot, vai eksporta izslēgšana no AGL piemērošanas jomas bija atbalsts, atļāva Komisijai un ieinteresētajai dalībvalstij uzlabot apstrīdētā lēmuma pamatojumu pēc tā pieņemšanas un pārkāpa EKL 91. un 92. pantu, atzīstot, ka AGL ir netiešs nodoklis, un atbilstoši nepamatoja šādu atzinumu.
127.
Pārsūdzētā sprieduma 148. punktā Pirmās instances tiesa norāda, ka apstrīdētajā lēmumā (33. “apsvērums”) Komisija pamatoja eksporta atbrīvojumu no nodokļa “ar to, ka Apvienotās Karalistes iestādēm nav iespējas kontrolēt minerālo materiālu izmantošanu ārpus to teritorijas”. 149. punktā Pirmās instances tiesa atzīmē, ka Pirmās instances tiesā “Komisija un persona, kas iestājusies lietā, precizēja šo pamatojumu” un Komisija uzsvēra, ka AGL ir netiešs patēriņa nodoklis, uz kuru attiecina aplikšanas ar nodokli galamērķa valstī principu, un Apvienotā Karaliste norādīja, ka atbrīvojums ir atļauts saskaņā ar EKL 91. pantu. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka šis pamatojums, kas balstīts uz AGL netiešā nodokļa raksturu, ir ņemams vērā “tiktāl, ciktāl [..] tas atspoguļo apstrīdētajā lēmumā paustos Komisijas motīvus, un tādēļ to nevar uzskatīt par papildu pamatojumu, kas sniegts pēc šī lēmuma pieņemšanas”.
128.
151. punktā Pirmās instances tiesa turpinājumā atzīmēja, ka AGL“ir piemērojams minerālo materiālu tirdzniecībai un tādēļ attiecas uz produktiem, nevis uz ražotāju ienākumiem”, un līdz ar to tas ir netiešs nodoklis. 153. punktā Pirmās instances tiesa secināja, ka šajā lietā “eksporta atbrīvojums no nodokļa līdz ar to nevar tikt uzskatīts par tādu, kas piešķir selektīvu priekšrocību eksportētājiem tiktāl, ciktāl tas ir pamatots ar AGL netiešā nodokļa raksturu”. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka attiecīgajai dalībvalstij bija tiesības “dot priekšroku ar attiecīgo nodokļu sistēmas struktūru saistītajiem apsvērumiem salīdzinājumā ar sasniedzamajiem vides mērķiem”.
129.
Vispirms man šķiet, ka ir jānoraida BAA arguments par to, ka AGL ir uzskatāms par tiešo nodokli un kā tāds izslēdzams no EKL 91. panta piemērošanas jomas, jo ar to tiekot aplikts ieguves process, nevis pats produkts. Kā minēts pārsūdzētajā spriedumā (skat. 136. punktu), AGL ir noteikts konkrētā apmērā par tonnu ar nodokli apliekamā produkta, kas tiek laists tirdzniecībā valsts teritorijā.
130.
EKL 92. pantā noteiktais principiālais aizliegums atlaist vai atmaksāt maksājumus par preču eksportu tiešo nodokļu gadījumā ir pamatots tiktāl, ciktāl šie nodokļi neietekmē ražošanas izmaksas un līdz ar to tiem nav tūlītējas ietekmes uz produkta cenu; šī iemesla dēļ būtu sarežģīti izvērtēt, vai maksājumu atlaišana vai atmaksāšana par eksportu ir valsts nodoklis, ar ko ir apliekams šis produkts, vai tā ir nodokļu subsīdija eksportam. Šī problēma tomēr nerodas saistībā ar nodokli, kas — tāpat kā AGL — ir piemērojams produkta laišanas tirdzniecībā gadījumā. Tas, kā to pārsūdzētā sprieduma 136. punktā norādījusi Pirmās instances tiesa, ka nodokļa apmērs aptuveni atbilst ar vidi saistītajām izmaksām, kuras rodas no ar nodokli apliekamu produktu ieguves, man nešķiet būtisks un nemaina to, ka, tā kā ar to tiek aplikts noteikts produkta daudzums tā laišanas tirdzniecībā gadījumā, šis apmērs var tūlītēji ietekmēt produkta cenu.
131.
Līdz ar to es uzskatu, ka BAA minētais iebildums šī apelācijas sūdzībā izvirzītā pamata ietvaros attiecībā uz EKL 91. un 92. panta pārkāpumu ir noraidāms kā nepamatots.
132.
Tāpat par nepamatotu es uzskatu pārmetumu, ka pārsūdzētajā spriedumā nav norādīts pietiekams pamatojums. Pirmās instances tiesa 153. punktā īsi, bet skaidri izskaidro iemeslus, kāpēc tā uzskata, ka AGL ir atzīstams par netiešo nodokli, proti, tāpēc, ka tas “ir piemērojams minerālo materiālu tirdzniecībai un tādēļ attiecas uz produktiem, nevis uz ražotāju ienākumiem”.
133.
Atliek vien izvērtēt iebildumu par apstrīdētajā lēmumā iekļautā pamatojuma uzlabošanu, kas ir izdarīts pēc tā pieņemšanas. Man šķiet, ka šis pārmetums ir pamatots.
134.
Apstrīdētā lēmuma 33. “apsvērumā” Komisija apgalvo, ka eksporta atbrīvojums no nodokļa “is justified by the fact that aggregate in the United Kingdom may be exempted if it is used for exempt processes. Since the United Kingdom authorities have no control over the use of aggregate outside their jurisdiction, the exemption for exports is necessary in order to provide legal certainty to aggregate exporters and to avoid imposing an unequal treatment on exports of aggregate that would otherwise qualify for an exemption within the United Kingdom” (“ir pamatots ar to, ka minerālie materiāli var tikt atbrīvoti no nodokļa Apvienotajā Karalistē, ja tie tiek izmantoti no nodokļa atbrīvotos ražošanas procesos. Ņemot vērā, ka Lielbritānijas iestādes nevar kontrolēt minerālo materiālu izmantošanu ārpus tās teritorijas, atbrīvojums no nodokļa ir nepieciešams minerālo materiālu eksportētāju tiesiskās drošības nodrošināšanai un lai izvairītos no nevienlīdzīgas attieksmes pret minerālo materiālu eksportu, kas pretējā gadījumā varētu saņemt atbrīvojumu no nodokļa Apvienotās Karalistes teritorijā”).
135.
Šis pamatojums attiecas uz nevienlīdzīgu attieksmi, kura — gadījumā, ja nepastāvētu eksporta atbrīvojums no nodokļa, — rastos starp tirdzniecībā laistiem minerālajiem materiāliem valsts tirgū, kuri netiek aplikti ar nodokli, ja tos izmanto konkrētiem mērķiem, un eksportētiem minerālajiem materiāliem, kuri tiktu aplikti ar nodokli, pat ja tos izmantotu no nodokļa atbrīvotos ražošanas procesos. Tomēr šajā pamatojumā nekas nav minēts par vajadzību izvairīties no nelabvēlīgas attieksmes pret eksportētiem valsts minerālajiem materiāliem salīdzinājumā ar galamērķa valstī tirdzniecībā laistiem minerālajiem materiāliem vai par mērķi izvairīties no dubultas aplikšanas ar nodokļiem. Šādos apstākļos man šķiet sarežģīti apstrīdētā lēmuma 33. “apsvērumā” identificēt, kā to ir izdarījusi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 152. punktā, pat netiešu atsauci uz EKL 91. panta noteikumiem. Manuprāt, Pirmās instances tiesa atļāva Komisijai nevis papildināt un uzlabot apstrīdētā lēmuma pamatojumu pēc šī lēmuma pieņemšanas, bet patiesībā atļāva Komisijai šajā jautājumā norādīt pamatojumu, kas ievērojami atšķīrās no apstrīdētajā lēmumā ietvertā pamatojuma.
136.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka ceturtais apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats ir apmierināms daļā, kurā ir izvirzīts pārmetums par to, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka Komisijas sniegtais pamatojums tiesvedības pirmajā instancē laikā attiecībā uz eksporta atbrīvojumu no nodokļa atspoguļoja apstrīdētajā lēmumā norādīto pamatojumu un līdz ar to tas nebija uzskatāms par papildu pamatojumu, kas sniegts pēc šī lēmuma pieņemšanas.
5) Par otro izvirzīto pamatu attiecībā uz Pirmās instances tiesas veiktās pārbaudes apjomu
137.
BAA uzskata, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, veicot vienīgi ierobežotu, nevis vispusīgu vērtējuma, kas ir ietverts apstrīdētajā lēmumā, pārbaudi, lai arī judikatūrā ir prasīta vispusīga pārbaude lietās, kas ietver pārbaudi par to, vai Komisija ir pareizi piemērojusi atbalsta jēdzienu EKL 87. panta 1. punkta nozīmē.
138.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasībā atcelt lēmumu, kuru Komisija ir pieņēmusi saistībā ar valsts atbalsta uzraudzības procedūru, Kopienu tiesām principā ir jāveic vispusīga pārbaude, kad tiek izvērtēts jautājums par valsts pasākuma kvalificēšanu, lai konstatētu, vai tam ir piemērojams EKL 87. panta 1. punktā noteiktais aizliegums (
59
). Tomēr Kopienu tiesas veic ierobežotu pārbaudi — proti, tādu pārbaudi, kurā tiek pārbaudīts tikai tas, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un norādīts pamatojums, vai fakti ir precīzi un vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un nav notikusi nepareiza pilnvaru izmantošana —, kad tās izvērtē pasākuma saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu — kas ir tiesību norma, kura Komisijai piešķir plašu rīcības brīvību (
60
).
139.
Kā Komisija ir pareizi norādījusi, tomēr pat tad, ja Kopienu tiesām tiek lūgts pārbaudīt pareizu atbalsta jēdziena piemērošanu, to uzraudzības apjoms var būt ierobežots sakarā ar tehnisku un sarežģītu faktu vērtējumu, kas ir ietverts apstrīdētajā lēmumā (
61
). Līdz ar to, piemēram, judikatūrā ir atzīts, ka Kopienu tiesas veic vienīgi ierobežotu pārbaudi attiecībā uz sarežģītu ekonomisko vērtējumu, kuru Komisija izdara saskaņā ar privātā investora principu (
62
).
140.
Pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Pirmās instances tiesa, norādot jautājumus, kuri ir jāizvērtē, veicot pārbaudi saistībā ar apstrīdēto lēmumu, apgalvo, ka, ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kāda EKL 88. panta 3. punkta piemērošanā ir Komisijai, tai ir jāveic vienīgi ierobežota pārbaude. Vairāki turpmākie pārsūdzētā sprieduma punkti apstiprina, ka Pirmās instances tiesa īstenoja šo pieeju (it īpaši 134., 139. un 171. punkts).
141.
Komisija un Apvienotā Karaliste uzskata, ka iepriekš minētajā pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Pirmās instances tiesa patiesībā atsaucas uz pārbaudes, kuru Kopienu tiesas veic par saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu pieņemtajiem lēmumiem, apjomu, nevis pārbaudi, kuru tās veic, izvērtējot, vai Komisija ir pareizi piemērojusi atbalsta jēdzienu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu.
142.
Man nešķiet pārliecinošs Komisijas un Apvienotās Karalistes izvirzītais arguments.
143.
Pirmkārt, no judikatūras nepārprotami izriet, ka, ja Komisijai, pabeidzot sākotnējās pārbaudes procedūru, joprojām ir nopietnas šaubas par to, vai pasākums ir atbalsts, vai par tā saderību ar kopējo tirgu, tai ir pienākums uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru (
63
).
144.
Otrkārt, saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu pieņemtajos lēmumos papildus procesuālajam aspektam ir iekļauta arī attiecīgā pasākuma pārbaude saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu un, iespējams, saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu, ja šis pasākums tiek atzīts par atbalstu. Neredzu iemeslu, kāpēc pārbaude Kopienu tiesā attiecībā uz vērtējumu, kas ir izdarīts šādas pārbaudes ietvaros, nenotiek saskaņā ar iepriekš vairākas reizes minēto noteikumu, proti, ja ir jāpārbauda, vai Komisija pareizi ir piemērojusi atbalsta jēdzienu, šai pārbaudei parasti būtu jābūt vispusīgai, savukārt, ja tiek izvērtēta pasākuma saderība ar kopējo tirgu, pārbaudei ir jābūt tikai ierobežotai, ņemot vērā Komisijai piešķirto plašo rīcības brīvību attiecībā uz EKL 87. panta 3. punkta piemērošanu (
64
). Pretēji tam, kā uzskata BAA, es neuzskatu, ka ierobežota pārbaude tiesā nav saderīga ar lēmumiem, kuri tiek pieņemti saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, jo šāda veida ierobežotu pārbaudi attaisno rīcības brīvība, kas ir piešķirta Komisijai attiecībā uz vērtējumu, kurš tai ir jāsniedz, neatkarīgi no procesuālā konteksta, kurā ir ietverts šis vērtējums.
145.
Man nešķiet, ka šī lieta attiecas uz situāciju, kurā Komisijas izdarītais ļoti tehniskais vai īpaši sarežģītais vērtējums (
65
) attaisnotu rīcības brīvības piešķiršanu tai un līdz ar to ierobežotu pārbaudi tiesā, kurai, tā kā tās ietvaros ir jāpārbauda, vai pareizi ir piemērots atbalsta jēdziens, ir jābūt “principiāli cik vien iespējams” (
66
) vispusīgai. No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Pirmās instances tiesa, manuprāt, ir nepareizi definējusi tādas pārbaudes tiesā apjomu, kura ir jāveic saistībā ar apstrīdēto lēmumu, un līdz ar to tā šajā jautājumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
146.
Apvienotā Karaliste un Komisija turpinājumā norāda, ka BAA izvirzīto pamatu pirmajā instancē mērķis bija pierādīt, ka apstrīdētajā lēmumā bija pieļautas vairākas acīmredzamas kļūdas vērtējumā. Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka šādu kļūdu nebija, līdz ar to pievienojās BAA viedoklim par pārbaudes tiesā apjomu. Šajā sakarā ir jānorāda — tas, ka BAA apzīmēja kā acīmredzamas kļūdas, kuras, kā uzskatīja BAA, padarīja par spēkā neesošu apstrīdēto lēmumu, nenozīmē, ka tās nodoms bija neminēt šīs kļūdas, kas pastāvēja, bet nevarēja tikt apzīmētas kā acīmredzamas, vai lūgt Pirmās instances tiesu veikt lēmuma pārbaudi, kura būtu ierobežotāka nekā pārbaude, kas parasti tiktu veikta. Turklāt, ja tas, ka apstrīdētā lēmuma pārbaudē tiek izvērtētas vienīgi acīmredzamas kļūdas, pamatojas uz vajadzību nepārsniegt to, ko ir prasījusi BAA, Pirmās instances tiesai nebūtu bijis jāsniedz pārsūdzētā sprieduma 118. punktā ietvertie vispārējie apgalvojumi.
147.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka iepriekš minētajā 118. punktā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepareizi definējot pārbaudi, kas bija jāveic saistībā ar apstrīdēto lēmumu.
148.
Atzinuma, ka ir pieļauta šāda veida kļūda, kas var būt par pamatu visa apstrīdētā lēmuma vērtējuma pēc būtības atzīšanai par spēkā neesošu, sekām ir jābūt tādām, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, un tam tā būtu jābūt neatkarīgi no tā, kā norāda Apvienotā Karaliste, ka Pirmās instance tiesa dažos šī pārsūdzētā sprieduma punktos varētu būt pārsniegusi strikti ierobežotas pārbaudes robežas.
149.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka otrais apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats attiecībā uz Pirmās instances tiesas veiktās pārbaudes apjomu ir apmierināms.
6) Par piekto un sesto izvirzīto pamatu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā, izvērtējot Komisijas pienākumu uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru un to, vai apstrīdētajā lēmumā ir norādīts pietiekams pamatojums
150.
BAA izvirzītie argumenti piektā un sestā apelācijas sūdzībā izvirzītā pamata ietvaros, manuprāt, acīmredzami nav pietiekami, lai pierādītu, ka pastāv apgalvotās nepilnības. Pirmkārt, tas, ka pārsūdzētajā spriedumā iekļautais pamatojums ir plašāks, nekā tas ir apstrīdētajā lēmumā, un ka Pirmās instances tiesa ir sniegusi vērtējumu, kas atšķiras no Komisijas sniegtā vērtējuma, lai arī to rezultāts ir vienāds — pat ja šie fakti ir būtiski —, nav pietiekami, lai pierādītu, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu, nolemjot, ka Komisijai nebija pienākuma uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru. Otrkārt, tas, ka Pirmās instances tiesa attiecībā uz dažādiem jautājumiem, uz kuriem attiecās apstrīdētais lēmums, minēja detalizētākus iemeslus — un dažos jautājumos iemeslus, kuri pilnībā atšķīrās no lēmumā minētajiem —, nav būtiski, lai pierādītu, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu, nolemjot, ka, ņemot vērā apstrīdētajā lēmumā norādītos iemeslus, šajā lēmumā faktiski bija norādīts pietiekams pamatojums.
151.
Līdz ar to piektais un sestais apelācijas sūdzībā izvirzītais pamats ir noraidāms.
V — Secinājumi
152.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es tādējādi iesaku Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu.
153.
Turklāt, ņemot vērā apjomu, kādā es iesaku Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu, es uzskatu, ka Tiesai būtu jānodod lieta atpakaļ Pirmās instances tiesai saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu prasības atkārtotai izskatīšanai pirmajā instancē un jāatliek lēmuma par tiesāšanās izdevumiem apelācijas tiesvedībā pieņemšana.
(
1
)	Oriģinālvaloda — itāļu.
(
2
)	Lieta T-210/02 British Aggregates/Komisija (Krājums, II-2789. lpp.).
(
3
)	C (2002) 1478, galīgā redakcija, par valsts atbalstu N 863/01 — Apvienotā Karaliste/Nodoklis par minerālajiem materiāliem.
(
4
)	1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 Plaumann/Komisija (Recueil, 197. lpp.).
(
5
)	1986. gada 28. janvāra spriedums lietā 169/84 Cofaz u.c./Komisija (Recueil, 391. lpp.).
(
6
)	Padomes Regula (EEK) Nr. 17: Pirmā Regula par Līguma 85. un 86. panta īstenošanu (OV 1962, Nr. 13, 204. lpp.). Šajā judikatūrā Tiesa apstiprināja principu, saskaņā ar kuru, ja tiesiskajā regulējumā uzņēmumiem, kuri ir sūdzības iesniedzēji, ir piešķirtas procesuālās garantijas, kas tiem ļauj prasīt Komisijai konstatēt Kopienu tiesību pārkāpumu, šiem uzņēmumiem ir jābūt iespējām celt prasību, lai aizsargātu to leģitīmās intereses. Lai arī Tiesa netieši atzina, ka Līguma noteikumi valsts atbalsta jomā nepiešķir tādas pašas procesuālās garantijas kā Regulā Nr. 17/62 paredzētās, tā tomēr norādīja, ka “[88. panta 2. punkts] vispārīgi atzīst [..] ieinteresēto uzņēmumu tiesības iesniegt Komisijai to apsvērumus”.
(
7
)	25. punkts.
(
8
)	1993. gada 15. jūnija spriedums lietā C-225/91 Matra/Komisija (Recueil, I-3203. lpp.).
(
9
)	1993. gada 19. maija spriedums lietā C-198/91 Cook/Komisija (Recueil, I-2487. lpp.).
(
10
)	2005. gada 13. decembra spriedums lietā C-78/03 P (Krājums, I-10737. lpp.).
(
11
)	Pārsūdzētā sprieduma 54. punkts.
(
12
)	1988. gada 2. februāra spriedums apvienotajās lietās 67/85, 68/85 un 70/85 (Recueil, 219. lpp.).
(
13
)	1999. gada 11. februāra spriedums lietā T-86/96 (Recueil, II-179. lpp.).
(
14
)	Skat. 15. punktu spriedumā apvienotajās lietās Kwekerij van der Kooy u.c./Komisija un 45. un 46. punktu spriedumā lietā Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen un Hapag-Lloyd/Komisija. Pirmajā minētajā spriedumā Tiesa noraidīja dažu Nīderlandes dārzkopju prasību par lēmumu, ar kuru Komisija par nesaderīgu ar kopējo tirgu bija atzinusi preferenciālo tarifu, kas Nīderlandē tika piemērots dabas gāzes piegādei dārzkopībai apsildāmās siltumnīcās. Otrajā minētajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzņēmuma prasītāja tiesību celt prasību neesamības dēļ par nepieņemamu atzina prasību, kas bija celta par Komisijas lēmumu neatļaut pagarināt tādu tiesību normu nodokļu jomā spēkā esamību, ar ko ievieš atsevišķu tirdzniecības kuģu, zvejas kuģu un gaisa kuģu kategoriju iepirkuma cenas izņēmuma amortizācijas mehānismu.
(
15
)	1996. gada 5. jūnija spriedums lietā T-398/94 (Recueil, II-477. lpp.).
(
16
)	Skat. 41. punktu.
(
17
)	1994. gada 18. maija spriedums lietā C-309/89 (Recueil, I-1853. lpp., 19. punkts).
(
18
)	2006. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-182/03 un C-217/03 Beļģija un Forum 187/Komisija (Krājums, I-5479. lpp., 58. un turpmākie punkti).
(
19
)	Šī lietā Cofaz u.c./Komisija apstrīdētā lēmuma attiecībā uz dabas gāzes cenu tarifu sistēmu Nīderlandē priekšmets bija vispārpiemērojams pasākums, lai arī attiecīgā tirgus iezīmju dēļ ar šī pasākuma piemērošanu saistītais izdevīgums skāra tikai četrus saimnieciskās darbības subjektus.
(
20
)	Šajā punktā Tiesa apstiprina, ka “prasītāja, kas ir apvienība, kura ir izveidota ar mērķi atbalstīt kādas personu kategorijas kopīgās intereses, var tikt uzskatīta par individuāli skartu iepriekš minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija nozīmē tikai tad, ja atbalsta sistēma, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, būtiski apdraud tās biedru stāvokli tirgū”.
(
21
)	Spriedumā lietā Waterleiding Maatschappij/Komisija šādu risku minēja Pirmās instances tiesa, noraidot prasītājas argumentu, ar kuru tā mēģināja sasaistīt kaitējumu tās interesēm ar to, ka tai ir subjekta, kurš ir pakļauts nodoklim, kuru piemēro Komisijas atļautas nodokļu sistēmas jomā, statuss (1998. gada 16. septembra spriedums lietā T-188/95, Recueil, II-3713. lpp.).
(
22
)	Skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T-447/93 līdz T-449/93 AITEC u.c./Komisija (Recueil, II-1971. lpp., 60. punkts) un 1996. gada 22. oktobra spriedumu lietā T-266/94 Skibsværftsforeningen u.c./Komisija (Recueil, II-1399. lpp., 50. punkts).
(
23
)	Cita starpā skat. 2006. gada 21. februāra rīkojumu lietā C-367/04 P Deutsche Post un DHL Express/Komisija, 41. punkts, 2000. gada 23. maija spriedumu lietā C-106/98 P Comité d’entreprise de la Société française de production u.c./Komisija (Recueil, I-3659. lpp., 41. punkts) un 2007. gada 22. novembra spriedumu lietā C-525/04 P Spānija/Lenzing (Krājums, I-9947. lpp., 33. punkts).
(
24
)	54. punkts.
(
25
)	Iepriekš minētajā spriedumā lietā Comité d'entreprise de la Société française de production u.c./Komisija, kurā tika apstiprināts Pirmās instances tiesas izdotais rīkojums par nepieņemamību, prasību pirmajā instancē cēla arodbiedrības, nevis atbalsta saņēmēja konkurenti. Rīkojumā lietā Deutsche Post un DHL/Komisija (Pirmās instances tiesas 2004. gada 27. maija rīkojums lietā T-358/02, Krājums, II-1565. lpp.), ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja prasību, kuru bija cēluši daži atbalsta saņēmēja konkurenti, prasītāji nebija iesnieguši pierādījumus par atbalsta ietekmes uz to stāvokli tirgū nozīmīgumu, bet vienīgi norādīja uz to kā konkurentu statusu. Visbeidzot, Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumā lietā T-117/04 Werkgroep Commerciële Jachthavens Zuidelijke Randmeren u.c./Komisija (Krājums, II-3861. lpp.), ar kuru Pirmās instances tiesa arī noraidīja celto prasību, prasītāji minēja dažus tādus vispārīgus apgalvojumus par atbalsta ietekmi uz to peļņu, kurus atspēkoja Komisijas un ieinteresētās dalībvalsts sniegtie pierādījumi.
(
26
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Spānija/Lenzing, 34. punkts.
(
27
)	Ibidem, 35. punkts.
(
28
)	Secinājumu 110. punkts.
(
29
)	Šajā jautājumā Tiesa, izvērtējot, vai prasītājas locekļu stāvoklis tirgū varēja tikt uzskatīts par tādu, kuru būtiski ir ietekmējusi atbalsta shēma, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, 72. punktā norādīja, ka, “pat pieņemot [..], ka atsevišķi ARE biedri, kas ir tirgus dalībnieki, var tikt uzskatīti par to personu, kas saņem atbalstus saskaņā ar Likumu par kompensācijām, tiešiem konkurentiem un ka tādēļ ar apstrīdēto lēmumu noteikti tiek ietekmēts to konkurētspējas stāvoklis, no tā tomēr neizriet, ka viņu stāvoklis tirgū varētu tikt būtiski ietekmēts, piešķirot šādus atbalstus, jo [..] visus Eiropas Savienības lauksaimniekus var uzskatīt par konkurentiem attiecībā uz personām, kas iegūst zemi saskaņā ar zemes iegūšanas sistēmu”.
(
30
)	Šajā sakarā kā vienu no pēdējiem piemēriem skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Spānija/Lenzing, kurā Tiesa par pietiekamiem, lai pierādītu būtisku kaitējumu prasītāja stāvoklim tirgū, uzskatīja pierādījumus par tirgus struktūru un cenu politiku, kādu īstenoja uzņēmums, kas bija atbalsta saņēmējs, lai arī šie apstākļi neskāra īpašo prasītājas situāciju.
(
31
)	Šajā sakarā skat., piemēram, spriedumu lietā Waterleiding Maatschappij/Komisija, 80. punkts. Tāpat kā vienu no pēdējiem piemēriem skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā T-146/03 Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid un Federación Catalana de Estaciones de Servicio/Komisija (Krājums, II-98. lpp., 52. punkts).
(
32
)	Starp citu, vēlos norādīt, ka BAA, arī atbildot uz pretapelācijas sūdzību, apgalvo, ka Komisija nav pareizi interpretējusi pārsūdzētā sprieduma 54. punktu, kurā ir ietverts šāds teksts: “Ar izskatāmo prasību prasītāja ne tikai apstrīd Komisijas atteikumu uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru, bet apstrīd arī apstrīdētā lēmuma pamatotību. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai tā ir atbilstoši norādījusi iemeslus, kādēļ AGL var būtiski ietekmēt vismaz viena tās biedra pozīciju minerālo materiālu tirgū”. Pretēji tam, kā uzskata Komisija, BAA domā, ka Pirmās instances tiesa šajā punktā nebija vēlējusies šajā lietā izslēgt lietā Cook/Komisija un lietā Matra/Komisija iedibinātās judikatūras piemērošanu. Pretēji BAA es uzskatu, ka Komisijas piedāvātā pārsūdzētā sprieduma 54. punkta interpretācija ir pareiza un ka Pirmās instances tiesa patiesībā nebija pieļāvusi iespēju, ka BAA var pamatoties uz pieņemamības nosacījumiem, kas ir paredzēti spriedumos lietā Cook/Komisija un lietā Matra/Komisija, it īpaši attiecībā uz prasībā izvirzītajiem pamatiem, kuru mērķis ir apstrīdēto lēmumu apstrīdēt pēc būtības.
(
33
)	Šajā sakarā, lai arī pastāv dažādas pieejas, skat. ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumus iepriekš minētajā lietā ARE un ģenerāladvokāta Bota [Bot] 2008. gada 6. marta secinājumus lietā C-75/05 P Vācija/Kronofrance (2008. gada 11. septembra spriedums, lieta vēl tiek izskatīta).
(
34
)	Tādas prasības pieņemamību, kura pamatojas uz spriedumos lietā Cook/Komisija un lietā Matra/Komisija paredzētajiem nosacījumiem un kura ir vērsta pret saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu pieņemtu lēmumu, ar kuru netiek atzīta atbalsta esamība, īpaši ir atzinusi Pirmās instances tiesa (skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu lietā T-11/95 BP Chemicals/Komisija (Recueil, II-3235. lpp., 165. un 166. punkts) un 2002. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no T-346/99 līdz T-348/99 Diputación Foral de Álava u.c./Komisija (Recueil, II-4259. lpp., 41. un 75.–79. punkts)), un, manuprāt, to nevar apstrīdēt, ja tiek pieņemts, ka Komisijai ir jāuzsāk procedūra saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu pat tad, ja tai sākotnējās pārbaudes laikā ir nopietnas grūtības atzīt attiecīgo pasākumu par atbalstu.
(
35
)	Pēc analoģijas skat. 2006. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-442/03 P un C-471/03 P P & O European Ferries (Vizcaya)/Komisija (Krājums, I-4845. lpp., 41. un turpmākie punkti).
(
36
)	Skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 29. septembra spriedumu lietā T-55/99 CETM/Komisija (Recueil, II-3207. lpp., 40. punkts).
(
37
)	Skat. it īpaši 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C-75/97 Beļģija/Komisija (Recueil, I-3671. lpp., 33. punkts) un 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C-148/04 Unicredito Italiano (Krājums, I-11137. lpp., 45. punkts).
(
38
)	Skat. Tiesas 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C-241/94 Francija/Komisija (Recueil, I-4551. lpp., 24. punkts), 1998. gada 1. decembra spriedumu lietā C-200/97 Ecotrade (Recueil, I-7907. lpp., 40. un 41. punkts) un iepriekš 37. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Beļģija/Komisija, 26. punkts.
(
39
)	Skat. 2001. gada 22. novembra spriedumu lietā C-53/00 Ferring (Recueil, I-9067. lpp., 18.–20. un 22. punkts).
(
40
)	Šajā nozīmē skat. 1974. gada 2. jūlija spriedumu lietā 173/73 Itālija/Komisija (Recueil, 709. lpp., 33. punkts), iepriekš minēto spriedumu lietā Unicredito Italiano, 51. punkts, un 2006. gada 6. septembra spriedumu lietā C-88/03 Portugāle/Komisija (Krājums, I-7115. lpp., 52. punkts). Šajā sakarā ir jānorāda, ka šī pieeja tika izmantota arī 2004. gada 29. aprīļa spriedumā lietā C-308/01 GIL Insurance u.c. (Recueil, I-4777. lpp., 65.–78. punkts), kurā Tiesa izvērtēja, vai tas, ka Apvienotajā Karalistē tika ieviesta augstāka apdrošināšanas prēmijas nodokļa likme konkrētām apdrošināšanas līguma kategorijām, bija pamatots ar valsts sistēmas raksturu un struktūru, apliekot ar nodokli apdrošināšanas prēmijas, turklāt neatkarīgi no tā, vai personām, kurām tika piemērots parastais nodoklis, bija piešķirta selektīva priekšrocība.
(
41
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Portugāle/Komisija, 56. punkts.
(
42
)	2001. gada 8. novembra spriedums lietā C-143/99 Adria-Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (Recueil, I-8365. lpp.).
(
43
)	Pārsūdzētā sprieduma 114. punkts. Mans izcēlums.
(
44
)	114. punkts.
(
45
)	116. punkts.
(
46
)	115. punkts.
(
47
)	Atbrīvojums no nodokļa tika piešķirts saistībā ar 1996. gada Strukturanpassungsgesetz (Austrijas likums par strukturāliem pielāgojumiem) attiecībā uz dabas gāzes un elektroenerģijas patērēšanu, ko veic uzņēmumi. Tiesa atzina, ka priekšrocību piešķiršana uzņēmumiem, kuru galvenā darbība bija preču ražošana, nebija pamatota ar nodokļu sistēmas, kas ir ieviesta saskaņā ar Strukturanpassungsgesetz, raksturu vai vispārīgo struktūru.
(
48
)	Cita starpā skat. 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā C-409/00 Spānija/Komisija (Recueil, I-1487. lpp., 53. un 54. punkts).
(
49
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Itālija/Komisija, 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā C-56/93 Beļģija/Komisija (Recueil, I-723. lpp., 79. punkts) un 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C-241/94 Francija/Komisija (Recueil, I-4551. lpp., 20. punkts).
(
50
)	Skat., piemēram, 1993. gada 30. novembra spriedumu lietā C-189/91 Kirsammer-Hack (Recueil, I-6185. lpp., 17. un 18. punkts) saistībā ar nosacījumu, kas ir uzlikts valsts resursu izmantošanai, vai iepriekš minēto spriedumu lietā Ferring, kurā runa bija par kompensāciju izmaksu par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem saistībā ar priekšrocības pastāvēšanu, vai iepriekš minēto spriedumu lietā Adria-Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (it īpaši 52. punktu) un vispārīgi iepriekš 83. punktā minēto judikatūru attiecībā uz selektivitātes kritēriju.
(
51
)	Skat., piemēram, pārsūdzētā sprieduma 128. un 130. punktu.
(
52
)	Pārsūdzētā sprieduma 123. un turpmākie punkti.
(
53
)	Man šķiet, ka secinājums, kas izriet no dabas resursu nodokļa kā autonoma nodokļu pasākuma definēšanas, proti, iespēja pamatot jebkādas atšķirības attieksmē pret uzņēmumiem vai ražošanu, atsaucoties uz pasākuma, kas tiek interpretēts kā sistēma, raksturu un struktūru, saskan ar šo judikatūru.
(
54
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 114. punktu.
(
55
)	Šāds secinājums ir atrodams pārsūdzētā sprieduma 128. punktā, kurā Pirmās instances tiesa apgalvo, ka “lēmums par dabas resursu nodokļa ieviešanu vienīgi minerālo materiālu nozarē [..], pat ja tas ir pamatots ar vēlmi saglabāt atsevišķu sektoru starptautisko konkurētspēju, līdz ar to neļauj apstrīdēt AGL atbilstību sasniedzamajiem vides mērķiem”.
(
56
)	2000. gada 27. janvāra spriedums lietā C-164/98 P DIR International Film u.c./Komisija (Recueil, I-447. lpp., 38. un 42. punkts).
(
57
)	Apelācijas sūdzībā BAA atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 10. un 16. “apsvērumu”, kuri ir iekļauti daļā par faktu izklāstu.
(
58
)	Apstrīdētā lēmuma 31. “apsvērums”.
(
59
)	Skat., piemēram, 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C-83/98 P Francija/Ladbroke Racing un Komisija (Recueil, I-3271. lpp., 25. punkts).
(
60
)	Cita starpā skat. 1990. gada 14. februāra spriedumu lietā C-301/87 Francija/Komisija (Recueil, I-307. lpp., 49. punkts).
(
61
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Francija/Ladbroke Racing un Komisija, 25. punkts. Ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacobs] savos secinājumos lietā C-222/04 Cassa di Risparmio di Firenze u.c. (2006. gada 10. janvāra spriedums, Krājums, I-289. lpp., 109.–112. punkts) izteica pretēju viedokli jautājumā par plašas rīcības brīvības piešķiršanu Komisijai saistībā ar sarežģītu ekonomisko vērtējumu, kas ir vajadzīgs, lai klasificētu attiecīgo valsts pasākumu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu.
(
62
)	Skat. iepriekš minēto 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā Beļģija/Komisija, 11. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T-126/96 un T-127/96 BFM un EFIM/Komisija (Recueil, II-3437. lpp., 81. punkts).
(
63
)	Cita starpā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Matra/Komisija, 33. punkts.
(
64
)	Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 118. punktā izdarīto atsauci uz iepriekš minēto spriedumu lietā Matra/Komisija vēlos vienīgi norādīt, ka citētais punkts no šī sprieduma, proti, “ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas ir piešķirta Komisijai, piemērojot EKL [88. panta] 3. punktu” (24. punkts), tieši ir balstīts uz precedentu — 1991. gada 21. marta spriedumu lietā C-303/88 Itālija/Komisija (Recueil, I-1433. lpp., 34. punkts), kurā šī rīcības brīvība tika atzīta saistībā ar EKL 87. panta 3. punktu, nevis EKL 88. panta 3. punktu. Līdzīgā sakarā šis spriedums ir minēts arī ģenerāladvokāta Van Gervena [Van Gerven] sniegto secinājumu 12. punktā, un šajā gadījumā atsauce pareizi ir izdarīta uz 87. panta 3. punktu. Šādos apstākļos man nešķiet, ka ir iespējams izslēgt, ka sprieduma lietā Matra/Komisija 24. punktā ir pieļauta pārrakstīšanās kļūda.
(
65
)	Skat. ģenerāladvokāta Kosmas [Cosmas] secinājumus, kas sniegti iepriekš minētajā lietā Francija/Ladbroke Racing un Komisija, 15. punkts.
(
66
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Francija/Ladbroke Racing un Komisija, 25. punkts.