62023CJ0072
TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
2025. gada 13. martā (
*1
)
Apelācija – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Cīņa pret terorismu – Ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un vienībām – Līdzekļu iesaldēšana – Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP – 1. panta 3., 4. un 6. punkts – Regula (EK) Nr. 2580/2001 – 2. panta 3. punkts – Organizācijas atstāšana to personu, grupu un organizāciju sarakstā, kas iesaistītas terora aktos – Piemērojamība bruņota konflikta situācijām – Teroristu grupa – Veikto darbību raksturs un iemesli, kas pamato šīs darbības – Laika intervāls – Iesaistīšanās ar terorismu saistītās darbībās riska saglabāšanās – Samērīgums – Pienākums norādīt pamatojumu
Lietā C‑72/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, kas iesniegta 2023. gada 10. februārī,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), ko pārstāv T. Buruma un A. M. van Eik, advocaten,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M.‑C. Cadilhac, B. Driessen un S. Van Overmeire, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
ko atbalsta
Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja J.‑L. Carré, B. Fodda un W. Zemamta, pārstāvji, pēc tam J.‑L. Carré, B. Fodda un E. Timmermans, pārstāvji, un, visbeidzot, B. Fodda, E. Timmermans un B. Travard, pārstāvji,
persona, kas iestājusies apelācijas tiesvedībā,
TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: pirmās palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), kas pilda septītās palātas priekšsēdētāja funkcijas, piektās palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] un tiesnesis J. Pasers [J. Passer],
ģenerāladvokāts: P. Pikamēe [P. Pikamäe],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Kurdistan Workers’ Party (PKK) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 14. decembra spriedumu lietā PKK/Padome (T‑182/21, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2022:807), ar ko ir noraidīta tās prasība atcelt:
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2021/138 (2021. gada 5. februāris), ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar ko atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2020/1128 (OV 2021, L 43, 1. lpp.),
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2021/1188 (2021. gada 19. jūlijs), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2021/138 (OV 2021, L 258, 14. lpp.), un
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2022/147 (2022. gada 3. februāris), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2021/1188 (OV 2022, L 25, 1. lpp.),
–
Padomes Lēmumu (KĀDP) 2021/142 (2021. gada 5. februāris), ar ko atjaunina to personu, grupu un organizāciju sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2020/1132 (OV 2021, L 43, 14. lpp.),
–
Padomes Lēmumu (KĀDP) 2021/1192 (2021. gada 19. jūlijs), ar ko atjaunina to personu, grupu un organizāciju sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2021/142 (OV 2021, L 258, 42. lpp.), un
–
Padomes Lēmumu (KĀDP) 2022/152 (2022. gada 3. februāris), ar ko atjaunina to personu, grupu un organizāciju sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2021/1192 (OV 2022, L 25, 13. lpp.),
ciktāl šīs regulas un šie lēmumi (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie tiesību akti”) uz to attiecas.
Atbilstošās tiesību normas
ANO Drošības padomes Rezolūcija 1373 (2001)
2
2001. gada 28. septembrī Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1373 (2001), ar kuru noteica vispusīgas stratēģijas cīņā pret terorisma un it īpaši – cīņā pret terorisma finansēšanu.
3
Šīs rezolūcijas preambulā ir apstiprināta “nepieciešamība, izmantojot visus Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtos paredzētos līdzekļus, apkarot ar terora aktiem radītos draudus starptautiskajam mieram un drošībai”. Tajā uzsvērts arī valstu pienākums “papildināt starptautisko sadarbību, pieņemot papildu pasākumus, lai savā teritorijā, izmantojot visus likumīgos līdzekļus, novērstu un sodītu jebkāda terora akta finansēšanu un sagatavošanu”.
4
Minētās rezolūcijas 1. punkta c) apakšpunktā paredzēts, ka visām valstīm nekavējoties jāiesaldē tie līdzekļi un citi finanšu aktīvi vai saimnieciskie resursi, kuri pieder personām, kas veic vai mēģina veikt terora aktus, tajos piedalās vai veicina šādu aktu veikšanu, organizācijām, kas šīm personām pieder vai ko tās kontrolē, kā arī personām un organizācijām, kuras rīkojas šo personu vai organizāciju vārdā vai pēc to norādēm.
5
Pašā rezolūcijā nav paredzēts to personu vārdu vai nosaukumu saraksts, attiecībā uz kurām šie ierobežojošie pasākumi jāpiemēro.
Savienības tiesības
Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP
6
Lai īstenotu ANO Drošības padomes Rezolūciju 1373 (2001), Eiropas Savienības Padome 2001. gada 27. decembrī pieņēma Kopējo nostāju 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV 2001, L 344, 93. lpp.).
7
Šīs kopējās nostājas 1. panta 1., 3., 4. un 6. punkts ir formulēts šādi:
“1.   Šī kopējā nostāja saskaņā ar turpmāko pantu noteikumiem attiecas uz personām, grupām un organizācijām, kas ir iesaistītas terora aktos un uzskaitītas pielikumā.
[..]
3.   Šajā kopējā nostājā “terora akts” ir viens no turpmāk noteiktiem tīšiem nodarījumiem, kas veida vai sastāva dēļ var nodarīt nopietnus kaitējumus valstij vai starptautiskai organizācijai, atbilstīgi pārkāpuma definīcijai valsts tiesību aktos, ja šī akta mērķis ir:
i)
nopietni iebiedēt iedzīvotājus vai
ii)
nepamatoti piespiest valdību vai starptautisku organizāciju veikt vai neveikt kādu darbību, vai
iii)
būtiski destabilizēt vai graut valsts vai starptautiskas organizācijas politiskās, konstitucionālās, ekonomiskās vai sociālās pamatstruktūras:
a)
apdraudēt personas dzīvību, kas var izraisīt nāvi;
b)
apdraudēt personas fizisko veselību;
c)
nolaupīt personu vai sagrābt ķīlniekus;
d)
izraisīt plašu valsts vai sabiedriskās iestādes, transporta sistēmas, infrastruktūras iznīcināšanu, ieskaitot informācijas sistēmu, stacionāru platformu uz kontinentāla šelfa, publisku vietu vai privātīpašumu, apdraudot cilvēku dzīvību vai radot nozīmīgus ekonomiskus zaudējumus;
e)
nolaupīt lidaparātu, kuģi vai citus pasažieru vai kravas transportlīdzekļus;
f)
ražot, turēt savā valdījumā, iegūt, pārvadāt, piegādāt vai izmantot ieročus, sprāgstvielas, bioloģiskos vai ķīmiskos ieročus, kā arī veikt izpēti un izstrādāt bioloģiskos un ķīmiskos ieročus;
g)
izraisīt bīstamu vielu noplūdi vai ugunsgrēku, eksploziju vai plūdus, kas apdraud cilvēku dzīvību;
h)
kavēt vai pārraut ūdensapgādi, elektroapgādi vai citu dabas pamatresursu piegādi, apdraudot cilvēku dzīvību;
i)
draudēt izdarīt kādu no a) līdz h) apakšpunktā uzskaitītajiem nodarījumiem;
j)
vadīt teroristu grupu;
k)
piedalīties teroristu grupas darbībās, tostarp informācijas vai materiālu resursu piegādē vai šādu darbību finansēšanā jebkādā veidā, zinot, ka šāda līdzdalība palīdzēs minētajai grupai veikt noziedzīgas darbības.
Šajā punktā “teroristu grupa” ir strukturēta grupa, kurā ir vairāk nekā divas personas, izveidota ilgākam laikposmam un darbojas saskaņoti, lai veiktu terora aktus. “Strukturēta grupa” ir grupa, kas nav nejauši izveidota tūlītējai terora akta veikšanai un kam nav vajadzīgi formāli noteikti pienākumi grupas locekļiem, dalības tajā nepārtrauktība vai attīstīta struktūra.
4.   Sarakstu pielikumā izstrādā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiālu attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta iestāde pieņēmusi lēmumu par attiecīgajām personām, grupām un organizācijām neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem. Sarakstā var iekļaut personas, grupas un organizācijas, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome atzinusi par saistītām ar terorismu un pret kurām tā noteikusi sankcijas.
Šajā punktā “kompetenta iestāde” ir tiesu iestāde vai gadījumos, ja tiesu iestādēm nav pilnvaru šāda punkta skartajos jautājumos, līdzvērtīga kompetenta iestāde attiecīgajā jomā.
[..]
6.   Pielikumā minētos personu vārdus un organizāciju nosaukumus regulāri atjaunina, vismaz reizi sešos mēnešos, lai nodrošinātu pamatojumu vārdu un nosaukumu paturēšanai sarakstā.”
8
Saskaņā ar minētās kopējās nostājas 2. pantu:
“Eiropas Kopiena, nepārsniedzot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, pieprasa iesaldēt līdzekļus, finanšu aktīvus vai ekonomiskos resursus, kas pieder pielikumā uzskaitītajām personām, grupām un organizācijām.”
Regula (EK) Nr. 2580/2001
9
Tā kā bija vajadzīga regula, lai Eiropas Savienībā īstenotu pasākumus, kas aprakstīti Kopējā nostājā 2001/931, Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 2580/2001 (2001. gada 27. decembris) par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV2001, L 344, 70. lpp.).
10
Šīs regulas 2. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja vien tas nav atļauts saskaņā ar 5. un 6. pantu, tad:
a)
visi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi, kas pieder 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, tiek iesaldēti;
b)
nekādi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi netiek darīti tieši vai netieši pieejami 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai vai šādas fiziskas vai juridiskas personas, grupas vai organizācijas labā.
2.   Tiek aizliegts sniegt finanšu pakalpojumus 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai vai šādas fiziskas vai juridiskas personas, grupas vai organizācijas labā, ja vien tas nav atļauts saskaņā ar 5. un 6. pantu.
3.   Pieņemot lēmumu vienbalsīgi, Padome saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP 1. panta 4., 5. un 6. punkta noteikumiem izveido, pārskata un groza to personu, grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas šī regula; šajā sarakstā iekļauj:
i)
fiziskās personas, kas veic vai gatavojas veikt jebkādus terorisma aktus, piedalās tajos vai veicina terorisma aktu veikšanu;
ii)
juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kas veic vai gatavojas veikt jebkādus terorisma aktus, piedalās tajos vai veicina terorisma aktu veikšanu;
iii)
juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kuras pieder vai kuras kontrolē viena vai vairākas i) un ii) apakšpunktā minētās fiziskās vai juridiskās personas, grupas vai organizācijas; vai
iv)
fiziskās vai juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kas darbojas viena vai vairāku i) un ii) apakšpunktā minēto fizisko vai juridisko personu, grupu vai organizāciju interesēs vai pēc to rīkojuma.”
Tiesvedības priekšvēsture
11
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–11. punktā. Saistībā ar šīs apelācijas sūdzības izskatīšanu, jāpatur prātā sekojošais.
12
PKK, kas ir prasītāja pirmajā instancē un apelācijas sūdzības iesniedzēja, tika izveidota 1978. gadā un uzsāka bruņotu cīņu pret Turcijas valdību, lai tiktu atzītas kurdu tiesības uz pašnoteikšanos.
13
Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums sākotnēji nebija iekļauts nedz Kopējās nostājas 2001/931 pielikumā ietvertajā sarakstā, nedz Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā.
14
2002. gada 2. maijā Padome pieņēma Kopējo nostāju 2002/340/KĀDP, ar ko atjaunina Kopējo nostāju 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV 2002, L 116, 75. lpp.). Ar Kopējās nostājas 2002/340 pielikumu tika atjaunināts to personu, grupu un organizāciju saraksts, kurām piemēro Kopējā nostājā 2001/931 paredzētos ierobežojošos pasākumus, un tajā tika iekļauts arī apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums, to identificējot kā “Kurdistan Workers’ Party (PKK)”. 2002. gada 2. maijā Padome pieņēma Lēmumu 2002/334/EK, ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un atceļ Lēmumu 2001/927/EK (OV 2002, L 116, 33. lpp.). Ar Lēmumu 2002/334 apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums tika iekļauts Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā tādā pašā veidā, kā tas izdarīts Kopējās nostājas 2002/340 pielikumā.
15
Kopš tā brīža šie tiesību akti tika regulāri atjaunināti, piemērojot Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums vienmēr tika atstāts to grupu un organizāciju sarakstos, kurām piemēro ierobežojošos pasākumus (turpmāk tekstā – “strīdīgie saraksti”), lai gan vairāki no šiem lēmumiem un regulām, kuros šie saraksti ir iekļauti pielikumā, ir apstrīdēti Vispārējā tiesā vai Vispārējā tiesa tos ir atcēlusi. Kopš 2004. gada 2. aprīļa strīdīgajos sarakstos ierakstītās organizācijas nosaukums ir “Kurdistan Workers’ Party (PKK)” (zināma arī kā “KADEK” un “KONGRA‑GEL”).
16
Lēmuma 2021/142 un Īstenošanas regulas 2021/138 (turpmāk tekstā – “pirmie apstrīdētie tiesību akti”) pamatojuma izklāstos Padome ir norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma atstāšana strīdīgajos sarakstos ir pamatota, pirmām kārtām, ar trim Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes iestāžu lēmumiem, no kuriem pirmo 2001. gada 29. martā pieņēmis Apvienotās Karalistes iekšlietu ministrs (turpmāk tekstā – “Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums”), pamatojoties uz UK Terrorism Act 2000 (Apvienotās Karalistes 2000. gada Terorisma apkarošanas likums), kas papildināts ar 2006. gada 14. jūlija rīkojumu, kurā atzīts, ka “KADEK” un “KONGRA‑GEL” ir citi PKK nosaukumi. Otrais bija šī iekšlietu ministra 2014. gada 3. decembra lēmums, ar ko ir saglabāts PKK aizliegums, un trešais – minētā iekšlietu ministra rīkojums, kurš pieņemts 2020. gadā un kurā uzskatīts, ka “TAK” jāaizliedz nevis atsevišķi, bet jāiekļauj PKK aizliegumā.
17
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma atstāšana strīdīgajos sarakstos bija pamatota arī ar Francijas iestāžu lēmumu, šajā gadījumā – tribunal de grande instance de Paris (Parīzes vispārējā pirmās instances tiesa, Francija) 2011. gada 2. novembra spriedumu, ar kuru kurdu kultūras centrs Ahmet Kaya ir notiesāts par dalību noziedzīgā grupā ar nolūku sagatavot terora aktu un finansēt teroristu grupējumu un kurš ir apstiprināts apelācijas kārtībā ar cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) 2013. gada 23. aprīļa spriedumu un kasācijas kārtībā – ar Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) 2014. gada 21. maija spriedumu.
18
Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma atstāšana strīdīgajos sarakstos bija pamatota ar diviem Amerikas Savienoto Valstu valdības lēmumiem, proti, pirmkārt, 1997. gada 8. oktobra lēmumu, ar ko PKK kvalificēta kā “ārvalstu teroristu organizācija” atbilstoši US Immigration and Nationality Act (ASV Imigrācijas un pilsonības likums) 219. pantam, kurš apstiprināts 2019. gada 5. februārī, un, otrkārt, 2001. gada 31. oktobra lēmumu, ar ko PKK kvalificēta kā “īpašas uzskaites starptautiska teroristu organizācija” atbilstoši Executive Order no 13224 (Prezidenta dekrēts Nr. 13224) (turpmāk tekstā kopā – “ASV iestāžu lēmumi”).
19
Lēmuma 2021/1192 un Īstenošanas regulas 2021/1188 pamatojuma izklāstos papildus iemesliem, kas jau ir ietverti pirmo apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma izklāstos, ir norādīts, ka Padome ir plašāk pārbaudījusi 2014. gada 24. augustā notikušo incidentu, kurš jau bija pamatojis Apvienotās Karalistes iekšlietu ministra 2014. gada 3. decembra lēmumu un kurš izpaudās kā uzbrukums elektrostacijai un trīs ķīniešu inženieru nolaupīšana.
20
Ar Lēmumu 2022/152 un Īstenošanas regulu 2022/147 apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums tika atstāts strīdīgajos sarakstos. Šo tiesību aktu pamatojuma izklāstos papildus iepriekš minētajiem iemesliem bija norādīts PKK bruņota drona uzbrukums Turcijas militārajam postenim Irākā 2020. gada 20. augustā, ko Padome uzskatīja par terora aktu, kurš pierāda, ka joprojām pastāv risks, ka PKK iesaistīsies ar terorismu saistītās darbībās.
Prasība Vispārējā tiesā uz pārsūdzētais spriedums
21
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2021. gada 7. aprīlī, PKK cēla prasību atcelt pirmos apstrīdētos tiesību aktus.
22
Ar vēlāk iesniegtiem grozījumu rakstiem apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza atcelt visus apstrīdētos tiesību aktus, ciktāl tie attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
23
Atcelšanas prasības pamatošanai PKK būtībā izvirzīja septiņus pamatus. Pirmais no šiem pamatiem bija balstīts uz tiesiskās drošības principa un Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta vai Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta pārkāpumu, otrais – uz šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pārkāpumu, trešais – uz minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punkta pārkāpumu, ceturtais – uz tās pašas kopējās nostājas 1. panta 6. punkta pārkāpumu, piektais – uz samērīguma un subsidiaritātes principu pārkāpumu, sestais – uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un septītais – uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neievērošanu.
24
Izskatījusi un noraidījusi pirmo pamatu, kas netiks apskatīts šajā apelācijas tiesvedībā, Vispārējā tiesa analizēja trešo pamatu par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pārkāpumu. Tā atgādināja, ka tiesību akti, ar kuriem personas vārds vai organizācijas nosaukums sākotnēji iekļauts līdzekļu iesaldēšanas sarakstā un kuri reglamentēti ar šo 1. panta 4. punktu, jānošķir no tiesību aktiem, ar ko šis vārds vai nosaukums atstāts šajā sarakstā un kas reglamentēti ar šīs kopējās nostājas 1. panta 6. punktu, tāpēc var ņemt vērā tikai divus lēmumus, kuri pamatojuši apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnējo iekļaušanu sarakstā 2002. gadā, proti, Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu un ASV iestāžu lēmumus.
25
Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu kvalificējusi par “kompetentas iestādes” lēmumu, kas atbilst prasībām par “precīzu informāciju vai materiālu attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta iestāde pieņēmusi lēmumu” Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, un pārsūdzētā sprieduma 71. punktā atgādinājusi šim lēmumam veltīto rindkopu saturu apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma izklāstos, Vispārējā tiesa, veicot šo kvalifikāciju, ir novērtējusi “laika intervālu” starp minētajā lēmumā vērā ņemtajiem incidentiem un šī lēmuma pieņemšanas dienu. Minētā sprieduma 76.–81. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi – neraugoties uz to, ka bija apstrīdēti uzbrukuma draudi Turcijas tūristu apmeklētajām vietām 1995.–1999. gadā, kas Padomei nebija jāpārbauda, laika intervāls starp pēdējiem minētajiem faktiem, kuri norisinājušies 1999. gadā, un Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmuma pieņemšanas dienu bija aptuveni 2 gadi un ka šādu laika intervālu, kas ir mazāks nekā 5 gadi, nevar uzskatīt par pārmērīgu. Tāpēc Vispārējā tiesa trešo pamatu noraidīja, ciktāl apstrīdētie tiesību akti ir balstīti uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu. Turpretim tā šo pamatu apmierināja, ciktāl šie tiesību akti ir balstīti uz ASV iestāžu lēmumiem. Vispārējā tiesa uzskata, ka papildus tam, ka 2001. gada 31. oktobra lēmums nav publicēts un nav pierādīts, ka tā pamatojums tika paziņots ieinteresētajai personai, ASV Federālajā reģistrā tika publicēta tikai 1997. gada 8. oktobra lēmuma rezolutīvā daļa, tāpēc ar to vien, ka apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma izklāstā ir minēta šī publicēšana, nepietika, lai varētu konstatēt, ka Padome ir veikusi vajadzīgo pārbaudi par to, vai Amerikas Savienotajās Valstīs ir ievērots tiesību uz aizstāvību princips.
26
Pārbaudot otro pamatu, kas attiecas uz Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pārkāpumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 109.–111. punktā ir atzinusi, ka pastāv paražu tiesību pašnoteikšanās princips. Tomēr, nepaužot nostāju nedz par tā piemērošanu šajā lietā, nedz arī par bruņotu spēku izmantošanas likumību, lai panāktu pašnoteikšanos, tā nosprieda, ka šis princips nenozīmē, ka var izmantot līdzekļus, kas uzskaitīti 1. panta 3. punktā, jo izņēmumam no terora aktu aizlieguma nav nekāda pamatojuma nedz Savienības tiesībās, nedz arī starptautiskajās tiesībās.
27
Pārsūdzētā sprieduma 115.–117. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju par bruņota konflikta leģitīmā rakstura ņemšanu vērā kurdu tautas pašnoteikšanās nolūkā, lai interpretētu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētos mērķus, norādīdama:
“115
[..] jānošķir, pirmkārt, mērķis, ko vēlas sasniegt kādā teritorijā dzīvojoša tauta vai iedzīvotāji, no vienas puses, no rīcības, ko tie īsteno, lai to sasniegtu, no otras puses. Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktos minētie mērķi neatbilst tādiem mērķiem, kurus var kvalificēt kā galvenos vai pamatmērķus. Kā izriet no lietotās terminoloģijas (iebiedēšana, piespiešana, destabilizācija vai graušana), tie attiecas uz izdarīto darbību būtību, kas liek atzīt, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā ir tikai atsauce uz “darbībām”, nevis uz mērķiem [..].
116
Tādējādi, it īpaši atšķirībā no tā, ko apgalvo prasītāja, mērķis, kas īstenots ar Turcijas valsts pamatstruktūru apdraudējumu [Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas iii) apakšpunkts], lai mainītu šīs struktūras un padarītu tās demokrātiskākas, ja tas tiešām tāds ir, nav ticis ņemts vērā. Tāpat vārds “nepamatoti” [Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas ii) apakšpunkts] ir jāsaprot tā, ka tas attiecas uz spiediena, kas it īpaši īstenots ar pielietotajiem piespiedu līdzekļiem, nelikumīgo raksturu, un tas nav jāvērtē, ņemot vērā sasniedzamā mērķa, īstenojot šo spiedienu, apgalvoto leģitīmo raksturu. Visbeidzot, attiecībā uz iedzīvotāju iebiedēšanu [Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas i) apakšpunkts], par kuru prasītāja norāda, ka bruņotais konflikts, ko tā īsteno kurdu tautas pašnoteikšanās nolūkā, noved pie tā, ka tēmēts tiek tikai uz militāriem objektiem, ir jākonstatē, ka šis arguments neatbilst faktiem, jo vairāku šo darbību, kas minētas pamatojuma izklāstos, it īpaši uzbrukumu tūristu apmeklētām vietām galvenais, un nevis tikai papildu mērķis, bija civiliedzīvotāji [..].
117
Visbeidzot ir jāuzsver, ka no iepriekš minētā nevar secināt, ka terorisma novēršanas instruments, kas ir Kopējā nostāja 2001/931 un, vispārīgāk – visa Savienības ierobežojošo pasākumu sistēma – ir šķērslis tam, lai tautas apspiedējās valstīs īstenotu tiesības uz pašnoteikšanos. Kopējās nostājas 2001/931 un Padomes virzītās tās īstenošanas mērķis nav noskaidrot, kuram konfliktā starp valsti un grupu ir un kuram nav taisnība, bet gan cīnīties pret terorismu [..]. Tādā gadījumā Padomei, izmantojot plašo rīcības brīvību, kas Savienības iestādēm ir piešķirta Savienības ārējo attiecību pārvaldības jomā [..], ir jālemj, attiecībā uz ko ir jāpieņem ierobežojošie pasākumi – attiecībā uz fiziskām un juridiskām personām, kas saistītas ar attiecīgo valsti, vai attiecībā uz tautu, kas vēlas īstenot savas tiesības uz pašnoteikšanos.”
28
Pārsūdzētā sprieduma 119. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi argumentus, kas izvirzīti, lai apstrīdētu atsevišķu darbību teroristiskos mērķus tādēļ, ka tās esot veiktas kā represijas pret Turcijas armiju.
29
Lai pierādītu dažu uz PKK attiecināto darbību atbilstību kritērijiem, kas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktā noteikti “terora akta” jēdziena definēšanai, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 122.–125. punktā ir uzsvērusi, ka ikvienam no šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā minētajiem darbību veidiem var piemist teroristisks raksturs, tāpēc nav nozīmes, ka dažas darbības nav izraisījušas nāvi a) punkta izpratnē, nav bijušas saistītas ar šaujamieroču izmantošanu f) punkta izpratnē, nav izraisījušas masveida iznīcināšanu d) punkta izpratnē vai nav bijušas saistītas ar nolaupīšanu c) punkta izpratnē, jo, pirmkārt, nav apstrīdēts, ka šīm darbībām ir kāds cits no minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā minētajiem teroristiskajiem mērķiem un ka, otrkārt, citām no attiecīgajām darbībām ir bijis kāds no šiem mērķiem.
30
Visbeidzot, runājot par darbībām, uz kurām ir balstīts Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums, pārsūdzētā sprieduma 127. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi – pat ja uzbrukums naftas pārstrādes rūpnīcai 1993./1994. gadā nebija radījis draudus cilvēku dzīvībām, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi izraisīto plaša mēroga iznīcināšanu un nozīmīgos ekonomiskos zaudējumus kopā ar cilvēku dzīvību apdraudējumu, kas no tiem izriet. Pēc tam minētā sprieduma 128. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus par atšķirībām starp terora akta definīciju Apvienotās Karalistes tiesību aktos un attiecīgo Kopējā nostājā 2001/931 iekļauto definīciju, jo apstāklim, ka valsts tiesību aktos smaguma kritērijs ir saistīts ar līdzekļiem, bet šajā kopējā nostājā – ar mērķiem, nav nekādu seku. Runājot par darbībām, ko Apvienotās Karalistes iestādes izvēlējušās, lai pamatotu iekšlietu ministra 2014. gada 3. decembra lēmumu, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 129. punktā saistībā ar uzbrukumu elektrostacijai 2014. gada 24. augustā ir atzinusi, ka vārds “kavē[šana]” ar teroristisku mērķi, kas paredzēts šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas h) punktā un kas aprakstīts kā darbība, kura var “kavēt vai pārraut ūdensapgādi, elektroapgādi vai citu dabas pamatresursu piegādi, apdraudot cilvēku dzīvību”, ļauj uzskatīt, ka var būt skartas arī iekārtas, kas vēl nedarbojas. Tāpēc Vispārējā tiesa noraidīja otro pamatu, kas attiecas uz minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pārkāpumu.
31
Izskatot ceturto pamatu par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkta pārkāpumu, Vispārējā tiesa, atgādinājusi piemērojamo judikatūru, pārsūdzētā sprieduma 141.–157. punktā ir analizējusi apstrīdētos tiesību aktus, lai konstatētu, ka nesenākie incidenti, kas ņemti vērā, ir datēti ar 2014., 2017. un 2020. gadu. Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka šo incidentu kvalificēšana par terora aktiem turklāt nebija pienācīgi apstrīdēta, tāpēc Padome ir pareizi atjauninājusi savu vērtējumu par risku, ka PKK varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, un, ņemot vērā “laika intervālu” starp apstrīdētajos tiesību aktos ietvertajiem faktiem, kas bija mazāks nekā 5 gadi, tai nebija jāturpina atjaunināšana, kas pārsniedz minēto faktu ņemšanu vērā. Pārsūdzētā sprieduma 158.–162. punktā Vispārējā tiesa arī konstatējusi, ka iespējamās apstākļu izmaiņas, uz ko atsaukusies apelācijas sūdzības iesniedzēja, piemēram, miera process un tā neizdošanās, PKK loma cīņā pret Daech, Turcijas valsts kļūšana par totalitāru valsti, kas apspiež kurdu tautu, un Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības neliecina par attīstību, kura nozīmē PKK aprimšanu. Tāpēc Vispārējā tiesa šo pamatu noraidīja.
32
Pārbaudot piekto pamatu, pārsūdzētā sprieduma 170.–172. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka samērīguma princips nav pārkāpts, jo Padome apstrīdētajos tiesību aktos ir pareizi veikusi pārskatīšanu, vai joprojām pastāv risks, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja iesaistīsies ar terorismu saistītās darbībās, it īpaši ņemot vērā tās apgalvotās apstākļu izmaiņas. Vispārējā tiesa precizēja, ka šo secinājumu neatspēko pasākumu apgalvotā neefektivitāte vai to apgalvotā neatbilstība. Tāpat arī nav nozīmes apgalvotajai ietekmei uz kurdiem vai uz jebkuru personu, kura vēlas sniegt savu atbalstu kurdiem.
33
Runājot par sesto pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, pārsūdzētā sprieduma 179. un 180. punktā Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes ir konstatējusi nepietiekamu pamatojumu attiecībā uz pirmajiem apstrīdētajiem tiesību aktiem, ciktāl tajos ir minēts 2014. gada 24. augusta incidents, kura laikā notika uzbrukums elektrostacijai un tika nolaupīti trīs ķīniešu inženieri.
34
Turklāt sesto pamatu Vispārējā tiesa ir noraidījusi. Minētā sprieduma 175.–178. punktā tā ir atgādinājusi judikatūru, kas minēta 2021. gada 22. aprīļa spriedumā Padome/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 47. punkts), saskaņā ar kuru, lai izpildītu LESD 296. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, Padomei jānorāda pietiekami precīzi un konkrēti iemesli, kas ļautu apelācijas sūdzības iesniedzējai uzzināt iemeslus, kuri pamato tās nosaukuma atstāšanu līdzekļu iesaldēšanas sarakstos, un Vispārējai tiesai – īstenot savu pārbaudi. Pārsūdzētā sprieduma 181.–195. punktā tā ir paudusi nostāju par dažādiem iebildumiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja paudusi šajā ziņā, minētā sprieduma 182. punktā it īpaši uzsverot, ka pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formas prasība, kura jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, jo šis jautājums ir saistīts ar attiecīgā tiesību akta likumību pēc būtības, tādējādi iebildumiem un argumentiem, kuru mērķis ir apstrīdēt attiecīgā tiesību akta pamatotību, nav nozīmes saistībā ar pamatu, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu vai nepietiekamu pamatojumu.
35
Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 213. punktā Vispārējā tiesa ir apmierinājusi septīto pamatu, ciktāl Padome apelācijas sūdzības iesniedzējai nav paziņojusi atbilstošo informāciju par tās veikto pārbaudi, vai ASV iestādes ir ievērojušas tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
36
Tāpēc pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja prasību kopumā. Minētā sprieduma 214. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka to pamatu daļēji pamatotais raksturs, kas attiecas uz Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pārkāpumu, pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, kā arī uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu, nevarēja izraisīt apstrīdēto tiesību aktu atcelšanu, jo konstatētie pārkāpumi, neatkarīgi no tā, vai tie attiecas uz ASV iestāžu lēmumiem, vai 2014. gada 24. augusta incidentu, kurā tika vainota PKK, neļauj atspēkot Padomes vērtējumu, kas veikts apstrīdētajos tiesību aktos un attiecas uz to, vai joprojām pastāv risks, ka PKK iesaistīsies ar terorismu saistītās darbībās, un kas joprojām pamatoti bija balstīts uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmuma paturēšanu spēkā, kā arī attiecīgā gadījumā uz citiem incidentiem, kuri notikuši 2014., 2017. un 2020. gadā.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
37
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 5. jūnija lēmumu Francijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
38
PKK lūdz Tiesu:
–
apvienot šo apelācijas sūdzību ar apelācijas sūdzību lietā C‑44/23 P;
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
taisīt galīgo nolēmumu par jautājumiem, kas ir apelācijas sūdzības priekšmets, un atcelt apstrīdētos tiesību aktus, ciktāl tie attiecas uz PKK (zināma arī ar nosaukumiem “KADEK” un “KONGRA‑GEL”);
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā, kā arī tiesvedībā pirmajā instancē, pieskaitot procentus.
39
Padome lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt;
–
pakārtoti, ja Tiesa nolemtu pārsūdzēto spriedumu atcelt un pati taisīt galīgo nolēmumu, noraidīt prasību atcelt pārsūdzētajā spriedumā apstrīdētos tiesību aktus;
–
piespriest PKK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā, kā arī tiesvedībā pirmajā instancē.
40
Francijas Republika lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt.
Par apelāciju
41
Apelācijas sūdzības iesniedzēja savas sūdzības pamatošanai izvirza piecus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, interpretējot Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmo daļu, it īpaši interpretējot tajā ietverto jēdzienu “mērķi” un to piemērojot šajā gadījumā, otrais – uz tiesību kļūdu, kuru Vispārējā tiesa pieļāvusi, uzskatīdama, ka Padome varēja balstīties uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, neievērojot šīs kopējās nostājas 1. panta 3. un 4. punktā paredzētos nosacījumus, trešais – uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, vērtējot Padomes veikto pārskatīšanu atbilstoši minētās kopējās nostājas 1. panta 6. punktam, ceturtais – uz kļūdu, kuru Vispārējā tiesa pieļāvusi samērīguma principa interpretācijā, un piektais – uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, novērtējot tā pamatojuma atbilstību, kuru Padome sniegusi apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma izklāstā.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
42
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 103.–130. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmo daļu un arī kļūdaini piemērojusi šo tiesību normu šajā gadījumā, nospriezdama, ka minētās tiesību normas i)–iii) apakšpunktā minētie “mērķi” attiecas uz pašu veikto darbību būtību.
43
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmo daļu darbības, kuru smaguma pakāpe ļauj tās kvalificēt par terora aktiem un kuras uzskaitītas tās a)–k) punktā, ir nošķirtas no mērķiem, kādos šīs darbības jāveic un kas uzskaitīti tās i)–iii) apakšpunktā. Tā kā šie nosacījumi ir kumulatīvi, Padomei bija jākonstatē, pirmkārt, ka organizācija veikusi vienu vai vairākas no minētajā a)–k) punktā uzskaitītajām darbībām, un, otrkārt, ka šī vai šīs darbības ir veiktas terorisma nolūkā, lai varētu secināt, ka pastāv terora akts šīs kopējās nostājas izpratnē. Pārsūdzētā sprieduma 115. punktā norādījusi, ka minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā minētie “mērķi” attiecas uz “izdarīto darbību būtību”, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu šī dubultā nosacījuma interpretācijā, de facto atceldama autonomu nosacījumu par terorisma mērķi.
44
Protams, pārsūdzētā sprieduma 115. punktā nošķirdama mērķus, ko vēlas sasniegt kādā teritorijā dzīvojoša tauta vai iedzīvotāji, no rīcības, kuru tie īsteno, lai sasniegtu šos mērķus, Vispārējā tiesa pamatoti esot uzskatījusi, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā minētie “mērķi” neatbilst tādiem, ko var kvalificēt kā galvenos vai pamatmērķus. Tomēr no tā nevar secināt, ka galvenajam mērķim nav nozīmes darbības tiešā mērķa interpretācijā. Tādējādi Vispārējā tiesa minētā sprieduma 116. punktā nepamatoti esot nospriedusi, ka galvenais mērķis nebija jāņem vērā.
45
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja, kas atsaucas uz šo pārsūdzētā sprieduma 116. punktu, uzskata, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas ii) apakšpunktā ietvertais vārds “nepamatoti” attiecas ne tikai uz izdarītā spiediena prettiesisko raksturu, citādi šis vārds būtu lieks, jo, lai uz darbību attiektos šis 1. panta 3. punkts, darbībai jābūt prettiesiskai. Tādējādi minētais vārds esot jāsaprot tādējādi, ka tā mērķis ir padarīt grūtāku darbības kvalificēšanu par terora aktu.
46
Arī pārsūdzētā sprieduma 115. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatījusi, ka “lietotā terminoloģija (iebiedēšana, piespiešana, destabilizācija vai graušana)” attiecas uz “izdarīto darbību būtību”, jo nav iespējams noskaidrot, vai darbība destabilizē vai grauj valsts pamatstruktūras, neņemot vērā mērķus, kādi attiecīgajai organizācijai ir attiecībā uz šīm pamatstruktūrām. Tādējādi, ja izvirzītais mērķis ir panākt, ka minētās pamatstruktūras ievēro starptautisko tiesību principus un cilvēka tiesības, nevar uzskatīt, ka šīs darbības mērķis ir destabilizēt vai graut šīs pamatstruktūras. Tā kā Tiesa jau ir konstatējusi, ka paražu tiesību pašnoteikšanās princips ir “erga omnes piemērojamas tiesības, kā arī viens no starptautisko tiesību galvenajiem principiem” (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Padome/FrontPolisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88. punkts), Padomei tas būtu jāņem vērā, kad tā nolemj organizāciju iekļaut sankciju sarakstā. Tāpēc pārsūdzētā sprieduma 117. punktā Vispārējā tiesa esot nepamatoti arī nospriedusi, ka Kopējās nostājas 2001/931 noteikumu piemērošana nav šķērslis paražu tiesību pašnoteikšanās principam.
47
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata – ja būtu jāpiekrīt Vispārējās tiesas argumentācijai, darbības, ko veikusi persona, kurai, lai ļautu savai tautai īstenot savas pašnoteikšanās tiesības, nav citas izvēles kā vien izmantot bruņotu spēku, atbilstu terora akta definīcijai. Tas nozīmētu neatļaut starptautisko humanitāro tiesību ideju, saskaņā ar kuru daudzas militāras darbības, kas veiktas šāda veida konflikta ietvaros, ir leģitīmas. Tā vietā, lai atsauktos uz plašo Padomei atzīto rīcības brīvību, kā tas darīts pārsūdzētā sprieduma 117. punktā, Vispārējai tiesai, interpretējot Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktu, esot bijis jāņem vērā pašnoteikšanās princips.
48
Visbeidzot, atsaucoties uz pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 110. punktā tā ir atteikusies lemt par pašnoteikšanās principa piemērošanu šajā lietā un par jautājumu saistībā ar bruņotu spēku izmantošanas likumību, lai panāktu pašnoteikšanos.
49
Padome, ko atbalsta Francijas Republika, lūdz pirmo pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
50
Pirmais pamats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 103.–130. punktā Vispārējās tiesas veikto Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas interpretāciju, saskaņā ar kuru šajā tiesību normā minētie “mērķi” attiecas uz “izdarīto darbību būtību” un saistībā ar tiem nevar ņemt vērā iespējamu tāda bruņota konflikta esamību, kura mērķis ir tautas pašnoteikšanās.
51
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. decembris, Komisija un GMBGlasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products(Anhui) Holdings, C‑884/19 P un C‑888/19 P, EU:C:2021:973, 70. punkts).
52
Runājot par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas tekstu, jānorāda, ka darbības kā “terora akta” definīcija ir balstīta uz diviem kumulatīviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, šī darbība ir viena no tām, kas uzskaitītas tās a)–k) punktā, un, otrkārt, mērķis, ar kādu darbība veikta, ir viens no tās i)–iii) apakšpunktā paredzētajiem mērķiem.
53
Tādējādi Vispārējā tiesa, kā turklāt to atzinusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, pārsūdzētā sprieduma 128. punktā pamatoti uzskatīja, ka šajā kopējā nostājā terora akti ir definēti gan atkarībā no to mērķiem, gan to sasniegšanai izmantotajiem līdzekļiem.
54
Turpretim – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, – minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas teksts nekādā ziņā neļauj uzskatīt, ka attiecīgās darbības politiskajam mērķim vai to izdarītāja pretenziju raksturam varētu būt jebkāda nozīme “terora akta” jēdziena definēšanā.
55
Šo Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta interpretāciju apstiprina šīs tiesību normas konteksts, kā arī mērķi, kādus Padome bija izvirzījusi, pieņemdama šo kopējo nostāju.
56
Kā izriet no Kopējās nostājas 2001/931 5.–7. apsvēruma un Regulas Nr. 2580/2001 3., 5. un 6. apsvēruma, Padome pieņēma šo kopējo nostāju, pēc tam saskaņā ar to pieņēma šo regulu, lai Savienības mērogā īstenotu ANO Drošības padomes Rezolūciju 1373 (2001), ar kuru “tiek atkārtoti apstiprināta vajadzība, izmantojot visus Apvienoto Nāciju Organizācijas Hartā paredzētos līdzekļus, cīnīties pret terora aktu radītajiem draudiem starptautiskajam mieram un drošībai”, un no dalībvalstīm tika pieprasīts “pilnveidot starptautisko sadarbību, īstenojot papildu pasākumus, lai to teritorijā, izmantojot visus likumīgos līdzekļus, novērstu un apkarotu jebkādu terora aktu sagatavošanu un finansēšanu”.
57
Šajā ziņā jāatgādina arī, ka Kopējā nostājā 2001/931 kā galvenais ir izvirzīts šis preventīvais mērķis cīnīties pret starptautisko terorismu, tam liedzot izmantot savus finanšu resursus, iesaldējot personu vai organizāciju, par kurām ir aizdomas, ka tās ir iesaistītas ar terorismu saistītās darbībās, naudas līdzekļus un saimnieciskos resursus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa, C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 67. punkts).
58
Tādējādi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā uzskaitītās tīšās darbības tiek uzskatītas par terora aktiem, ja tās veiktas ar mērķi nopietni iebiedēt iedzīvotājus, nepamatoti piespiest valdību vai starptautisku organizāciju veikt vai neveikt kādu darbību vai būtiski destabilizēt vai graut valsts vai starptautiskas organizācijas politiskās, konstitucionālās, ekonomiskās vai sociālās pamatstruktūras, neņemot vērā attiecīgā terora akta izdarītāja politisku vai nepolitisku mērķi.
59
Šajā ziņā jāuzsver, ka Kopējās nostājas 2001/931 un Regulas Nr. 2580/2001 mērķis ir nevis sodīt par terora aktiem, bet gan cīnīties pret terorismu, novēršot terora aktu finansēšanu (spriedums, 2017. gada 14. marts, A u.c., C‑158/14, EU:C:2017:202, 96. punkts).
60
Turpretim nevienu no paredzētajiem apsvērumiem vai mērķiem nevar saprast tā, ka darbības, kam ir iespējami leģitīms mērķis, būtu jāizslēdz no Kopējās nostājas 2001/931 piemērošanas jomas, tāpēc jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija, saskaņā ar kuru, lai noteiktu, vai darbība ir veikta ar teroristisku mērķi, jāņem vērā iespējama pašnoteikšanās mērķa esamība.
61
Pārsūdzētā sprieduma 106. un 107. punktā Vispārējā tiesa ir paudusi nostāju par šo argumentu, atgādinādama – turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja to neapstrīd –, ka bruņota konflikta starptautisko humanitāro tiesību izpratnē esamība neizslēdz tādu Savienības tiesību normu terorisma novēršanas jomā kā Kopējā nostāja 2001/931 piemērošanu attiecībā uz varbūtējiem šī konflikta laikā veiktiem terora aktiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. marts, A u.c., C‑158/14, EU:C:2017:202, 97. un 98. punkts), un precizēdama, ka šajā kopējā nostājā nav veikta nekāda nošķiršana saistībā ar tās piemērošanas jomu atkarībā no tā, vai attiecīgā darbība ir vai nav veikta bruņota konflikta ietvaros starptautisko humanitāro tiesību izpratnē.
62
Lai gan pārsūdzētā sprieduma 109. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka paražu tiesību pašnoteikšanās princips, kas it īpaši atgādināts ANO Statūtu 1. pantā, ir starptautisko tiesību princips, kas piemērojams visām teritorijām, kurām nav savas pārvaldes, un visām tautām, kas vēl nav ieguvušas neatkarību (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Padome/FrontPolisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88. punkts), šis princips tomēr nenozīmē, ka, lai īstenotu tiesības uz pašnoteikšanos, teritorijā dzīvojoša tauta vai tās iedzīvotāji var izmantot līdzekļus, kuri uzskaitīti Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktā.
63
Tiesa jau ir nospriedusi, ka starptautiskajām humanitārajām tiesībām un Kopējai nostājai 2001/931 ir atšķirīgi mērķi un ar tām tiek izveidoti atšķirīgi mehānismi, tāpēc šīs kopējās nostājas piemērošana nav atkarīga no kvalifikācijas, kas izriet no starptautiskajām humanitārajām tiesībām. Tiesa no tā ir secinājusi, ka minētā kopējā nostāja un Regula Nr. 2580/2001 jāinterpretē tādējādi, ka bruņoto spēku darbības bruņota konflikta laikā starptautisko humanitāro tiesību izpratnē var būt “terora akti” šo Savienības tiesību aktu izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. marts, A u.c., C‑158/14, EU:C:2017:202, 89., 91. un 97. punkts).
64
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 115. punktā ir norādījusi, ka mērķi, ko vēlas sasniegt kādā teritorijā dzīvojoša tauta vai iedzīvotāji, no vienas puses, jānošķir no rīcības, kuru tie īsteno šī mērķa sasniegšanai, no otras puses, tāpēc Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā minētie “mērķi’ neatbilst tādiem, kurus var kvalificēt kā galvenos vai pamatmērķus.
65
Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja atzīst, ka Vispārējā tiesa ir pareizi konstatējusi, ka pastāv atšķirība starp galveno mērķi vai pamatmērķi, kura dēļ organizācija iesaistās bruņotā konfliktā, un mērķi, ar kādu konkrētas darbības tiek veiktas šī konflikta ietvaros, tā neizvirza nevienu derīgu juridisku argumentu, kas ļautu secināt, ka galvenais mērķis vai pamatmērķis ir nozīmīgs, lai novērtētu šo konkrēto darbību mērķi.
66
No tā izriet, ka darbības, kas veiktas, lai sasniegtu vienu no trim Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā minētajiem mērķiem, var kvalificēt kā terora aktus, pat ja to galvenais mērķis vai pamatmērķis ir, piemēram, padarīt kādas valsts pamatstruktūras demokrātiskākas. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 116. punktā Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi – ja darbības ir veiktas ar kādu no šiem trim mērķiem, nav jānoskaidro, kādi ir attiecīgās organizācijas izvirzītie mērķi, jo citādi tiktu atcelts viens no diviem kumulatīvajiem nosacījumiem, kas jāizpilda, lai darbību varētu kvalificēt kā terora aktu. Minētajiem mērķiem, kas raksturo šī 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā uzskaitītās darbības un kas tādējādi ir tīri funkcionāli, nav nekādas saistības ar politisko mērķi vai pretenzijām, kurus izvirzījuši darbības izdarītāji, tāpēc šīs darbības galvenais mērķis vai pamatmērķis nekādā veidā neietekmē darbības kvalificēšanu par “terora aktu”.
67
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, arī apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 110. punktu, jānoraida ne vien tāpēc, ka ar šo argumentu ir tikai vispārīgi apstrīdēts tajā ietvertais Vispārējās tiesas apgalvojums, bet arī tāpēc, ka tas izriet no kļūdainas šī punkta interpretācijas. Minētajā punktā Vispārējā tiesa patiesībā uzskatīja, ka nav jāpauž nostāja par pašnoteikšanās principa piemērošanu šajā gadījumā, lai atbildētu uz argumentāciju par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktā paredzēto mērķu interpretāciju, un pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, tā nav atteikusies lemt par šī principa piemērojamību.
68
Ja piekristu apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācijai, ka organizācijai vai struktūrai ir tiesības veikt kādu no Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā uzskaitītajām darbībām, ja šīs darbības tiek veiktas ar vispārīgu pašnoteikšanās mērķi, tas izraisītu rezultātu, kas būtu pretrunā šīs tiesību normas tekstam un kontekstam, kā arī tā tiesiskā regulējuma mērķiem, kurā tā ietilpst, un būtu pretrunā šī sprieduma 61.–63. punktā minētajai judikatūrai.
69
Visbeidzot, šo iemeslu dēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 116. punktā nav pieļāvusi arī tiesību kļūdu, nospriezdama, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas ii) apakšpunktā ietvertais vārds “nepamatoti” nav jāvērtē, ņemot vērā mērķa, ar kādu izdarīts attiecīgais spiediens, iespējami leģitīmo raksturu.
70
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pirmais pamats jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
71
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatījusi, ka Padome varēja balstīties uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu kā uz “lēmumu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, jo šī lēmuma pamatojumā norādītie fakti bija novecojuši un tādējādi nevarēja pamatot uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir veikusi terora aktus, kas ļauj to kvalificēt par “teroristu grupu”.
72
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 126. punktā atsaukdamās uz faktiem, kas bija pamatojuši Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, proti, rietumvalstu tūristu nolaupīšanu pagājušā gadsimta 90. gadu sākumā, uzbrukumu naftas pārstrādes rūpnīcai 1993./1994. gadā, uzbrukumu kampaņu tūristu apmeklētām vietām tajos pašos gados un draudiem uzbrukt tūristu apmeklētām vietām 1995.–1999. gadā, analizējot šos faktus un no tiem secinot, ka Padome varēja tos kvalificēt kā terora aktus Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē. Tā kā minētā sprieduma 76.–81. punktā Vispārējā tiesa esot ņēmusi vērā tikai tos faktus, kas norisinājušies laikā no 1995. līdz 1999. gadam, no tā esot jāsecina, ka pārējiem, senākiem, faktiem nav nozīmes. Tāpēc pēdējie minētie fakti neesot varējuši pamatot secinājumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja jāuzskata par teroristu grupu šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, vēl jo vairāk tāpēc, ka Vispārējā tiesa minētā sprieduma 71. punktā esot secinājusi, ka PKK, “šķiet, bija atteikusies no [savas] [terora] kampaņas”.
73
Katrā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 78.–81. punktā esot nepamatoti uzskatījusi, ka draudus uzbrukt tūristu apmeklētajām vietām laikā no 1995. līdz 1999. gadam varēja ņemt vērā, ievērojot laika intervālu starp tiem. Pat atzīstot, ka Padome nav pārbaudījusi, vai notiesājošajos valsts nolēmumos konstatētie fakti patiešām ir notikuši, tai esot bijis jāpārbauda, vai kompetentā valsts iestāde uzskatīja, ka tie tiešām ir notikuši, savu konstatējumu skaidri un konsekventi argumentējot pamatojuma izklāstā.
74
Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 95. punktā uzskatīdama, ka jānoraida pamats par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pārkāpumu, ciktāl apstrīdētie akti ir pieņemti, pamatojoties uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, un minētā sprieduma 130. punktā uzskatīdama, ka jānoraida pamats, kas attiecas uz šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pārkāpumu.
75
Turklāt nedz Padome, nedz Vispārējā tiesa neesot varējušas uzskatīt, ka apgalvotie draudi atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētajiem kritērijiem. Šos iespējamos draudus nevarēja uzskatīt par terora aktiem minētās tiesību normas izpratnē, jo draudu kampaņa, kas izraisīja cilvēku nāvi, bija izbeigta.
76
Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā jāņem vērā arī atšķirības starp Apvienotās Karalistes tiesību aktos paredzēto terora akta definīciju un Kopējā nostājā 2001/931 paredzēto terora akta definīciju. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 128. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka nekādu seku nav apstāklim, ka smaguma kritērijs ir saistīts ar “līdzekļiem” Apvienotās Karalistes tiesību aktos un ar “mērķiem” šajā kopējā nostājā, jo šī atšķirība esot būtiska, it īpaši saistībā ar draudiem. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā uzbrukumu elektrostacijai 2014. gada augustā, ko Vispārējā tiesa aplūkojusi minētā sprieduma 129. punktā, var kvalificēt kā terora aktu šīs kopējās nostājas izpratnē tikai ar nosacījumu, ka izraisītais energoapgādes traucējums apdraud cilvēku dzīvības. Uzbrukuma brīdī šī stacija vēl neesot darbojusies, tāpēc šis uzbrukums neesot varējis “nodarīt nopietnus kaitējumus valstij” minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, jo mērķis patiesībā esot bijis saglabāt Kurdistānas dabisko vidi.
77
Padome, ko atbalsta Francijas Republika, lūdz otro pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
78
Otrais pamats attiecas uz iespējamu kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 71., 76.–81., 95., 103. un 119.–130. punktā, ņemdama vērā Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, lai pierādītu, pirmkārt, ka Padome ir izpildījusi pienākumus, kas tai ir saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu, un, otrkārt, ka veiktās darbības bija terora akti šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta izpratnē.
79
Lai lemtu par šī pamata pamatotību, vispirms jānošķir, no vienas puses, jautājums par to, vai Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu var kvalificēt kā kompetentās iestādes lēmumu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, it īpaši ņemot vērā datumu, kad risinājās notikumi, uz kuriem tas ir balstīts, un, no otras puses, jautājums par to, vai šos notikumus, it īpaši ņemot vērā to raksturu, var kvalificēt par terora aktiem šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta izpratnē.
80
Pirmām kārtām, runājot par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu, tā pirmajā daļā ir noteikts, ka līdzekļu iesaldēšanas sarakstu “izstrādā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiālu attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta iestāde pieņēmusi lēmumu par attiecīgajām personām, grupām un organizācijām neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem”.
81
Runājot par pienākumiem, kādi Padomei ir, personu vai organizāciju iekļaujot sarakstā, no atsauces uz valsts lēmumu, kā arī no Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā ietvertajiem jēdzieniem “precīza informācija” un “nopietni un ticami pierādījumi vai versijas” izriet, ka šīs tiesību normas mērķis ir aizsargāt attiecīgās personas, nodrošinot, ka to iekļaušana līdzekļu iesaldēšanas sarakstā ir saistīta tikai ar pietiekami drošu faktu bāzi, un šī kopējā nostāja ir vērsta uz šī mērķa sasniegšanu, par priekšnosacījumu izvirzot valsts iestādes pieņemtu lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa, C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68. punkts).
82
Tā kā Savienības rīcībā nav līdzekļu pašai veikt izmeklēšanu saistībā ar noteiktas personas iesaistīšanos terora aktos, minētās atsauces mērķis ir noteikt, vai pastāv nopietni un ticami pierādījumi vai versijas par šīs personas iesaistīšanos terora aktos, kurus valsts iestādes ir uzskatījušas par uzticamiem un kas tās ir mudinājuši veikt vismaz izmeklēšanas pasākumus, neizvirzot prasību par to, ka valsts lēmums jāpieņem īpašā juridiskā formā, ka tas jāpublicē vai jāpaziņo (spriedums, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa, C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 69. punkts).
83
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 71. punktā konstatēja, ka Padome ir balstījusies uz to, ka pastāv lēmumi, kurus tā kvalificēja kā kompetentās iestādes lēmumus Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, tostarp Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums. Vispirms Vispārējā tiesa šajā ziņā ir uzskaitījusi nopietnus un ticamus pierādījumus un versijas, ko norādījusi Padome un ko valsts iestādes uzskatījušas par uzticamiem, un kas ietver PKK inkriminētos terora aktus kopš 1984. gada, terora kampaņu pagājušā gadsimta 90. gadu sākumā, kas ietver rietumvalstu tūristu nolaupīšanu, uzbrukumu naftas pārstrādes rūpnīcai un uzbrukumus tūristu apmeklētām vietām, kas izraisīja ārvalstu tūristu nāvi, 1993.–1994. gadā. Tajā pašā minētā sprieduma 71. punktā, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka Padome ir norādījusi – pat ja PKK, šķiet, laikā no 1995. līdz 1999. gadam bija atteikusies no šīs kampaņas, tā šajā laikposmā turpināja draudēt uzbrukt tūristu apmeklētām vietām. Pēc tam minētā sprieduma 72. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi, ka saskaņā ar judikatūru “precīzai informācijai vai [..] materiāliem attiecīgajā lietā”, kas prasīti šīs kopējās nostājas 1. panta 4. punktā, jānorāda, ka attiecībā uz attiecīgajām personām vai organizācijām ir pieņemts valsts iestādes lēmums, kurš atbilst šajā tiesību normā ietvertajai definīcijai, tādā veidā, kas šīm personām vai organizācijām ļauj tostarp identificēt šo lēmumu, bet šī informācija vai materiāli neattiecas uz minētā lēmuma saturu. Visbeidzot tā paša sprieduma 73. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Padome ir sniegusi pietiekami precīzu informāciju par Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punkta izpratnē.
84
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 75. punktā varēja uzskatīt, ka Padomes rīcībā bija precīza informācija un materiāli attiecīgajā lietā, kas izriet no kompetentas iestādes lēmuma Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd šo Vispārējās tiesas secinājumu un katrā ziņā nesniedz nevienu pierādījumu, kas varētu to atspēkot, Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka Padome varēja balstīties uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu.
85
Runājot par argumentu, ka pārsūdzētā sprieduma 76.–81., 127., 128. un 130. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti esot uzskatījusi, ka pirms 1995. gada veiktās darbības var ņemt vērā, veicot pārbaudi saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktu, bet tās nevar ņemt vērā atbilstoši šīs kopējās nostājas 1. panta 4. punktam, ir svarīgi nošķirt, pirmkārt, minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punktā minētās prasības, kas attiecas uz personas vai organizācijas sākotnējo iekļaušanu saistībā ar laika intervāla nosacījumiem un, otrkārt, prasības, kuras attiecas uz šīs pašas kopējās nostājas 1. panta 3. punktā ietverto “terora akta” jēdziena definīciju.
86
Personas vai organizācijas sākotnējai iekļaušanai Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē ir vajadzīgs, lai darbības, uz kurām šāds lēmums ir balstīts, būtu pietiekami nesenas, it īpaši ņemot vērā šīs tiesību normas mērķi – kas atgādināts šī sprieduma 81. punktā – aizsargāt attiecīgās personas vai organizācijas.
87
Turpretim šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punktā tikai ir ietverta “terora akta” jēdziena definīcija minētās kopējās nostājas izpratnē. Šajā aspektā Padome var ņemt vērā citus nesenākus elementus, kas var būt nozīmīgi, lai novērtētu attiecīgās personas vai organizācijas ar terorismu saistīto darbību vēsturi un mērogu šīs tiesību normas izpratnē.
88
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa šajā lietā pamatoti varēja ņemt vērā līdz 1995. gadam veiktās darbības, proti, tās, kas veiktas 1990., 1993. un 1994. gadā, lai noteiktu atsevišķu darbību, kuras attiecinātas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, mērķu teroristisko raksturu atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktam, un ka Vispārējā tiesa pamatoti arī nospriedusi, ka apmēram divu gadu “laika intervālu” starp pēdējiem faktiem, kas ņemti vērā un datēti ar 1999. gadu, un Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu nevarēja uzskatīt par pārmērīgu, tādējādi šo lēmumu varēja kvalificēt kā kompetentās iestādes lēmumu šīs kopējās nostājas 1. panta 4. punkta izpratnē.
89
Runājot par pārsūdzētā sprieduma 79. punktā Vispārējās tiesas izdarīto atsauci uz mazāk kā piecu gadu laika intervālu, ciktāl tā nav ņēmusi vērā pēdējos faktus, uz kuriem bija balstīts Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums, jānorāda, ka Vispārējā tiesa uz šo piecu gadu termiņu ir atsaukusies, minot judikatūru, saskaņā ar kuru piecu gadu termiņš nav pārmērīgs. Tomēr no pārsūdzētā sprieduma nekādā ziņā neizriet, ka Vispārējā tiesa, atsaukdamās uz šo piecu gadu termiņu, būtu uzskatījusi, ka citi Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā norādītie fakti bija pārāk seni, lai tos ņemtu vērā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments izriet no kļūdainas minētā sprieduma interpretācijas, tādēļ tas jānoraida.
90
Otrām kārtām, jānoraida arī arguments, ka Vispārējā tiesa nepamatoti esot secinājusi, ka draudi uzbrukt Turcijas tūristu apmeklētajām vietām atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētajiem kritērijiem.
91
No šīs tiesību normas izriet, ka tās i) apakšpunktā ir skaidri paredzēts “draudēt izdarīt kādu no a) līdz h) [punktā] uzskaitītajiem nodarījumiem”, piemēram, apdraudēt personas dzīvību vai izraisīt plašu iznīcināšanu.
92
Ar to, ka pastāv draudi izdarīt kādu no šajā a)–h) punktā uzskaitītajiem nodarījumiem, pietiek, lai pamatotu līdzekļu iesaldēšanu, un apstāklis, ka laikposmā no 1995. līdz 1999. gadam PKK esot atteikusies no savām draudu kampaņām, neietekmē draudu kvalificēšanu par terora aktu.
93
Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti ir secinājusi – tas, ka konkrētā laika posmā nav veikti uzbrukumi, nenovērš to, ka uzbrukuma draudi var turpināties, tāpēc tie veido terora aktus Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē.
94
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par atšķirībām starp Apvienotās Karalistes tiesību aktos ietverto terora akta definīciju un Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā ietverto definīciju, jāatgādina, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 128. punktā uzskatīja – apstāklim, ka smaguma kritērijs Apvienotās Karalistes tiesību aktos ir piesaistīts “līdzekļiem” un šajā kopējā nostājā – “mērķiem”, nav nekādu seku.
95
Šajā ziņā no šī sprieduma 66. punkta izriet, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā uzskaitītie mērķi ir tīri funkcionāli un ļauj šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā paredzētās darbības raksturot kā terora aktus. Tādējādi Vispārējās tiesas argumentācijā nav pieļauta nekāda nekonsekvence, ņemot vērā, ka gan Savienības tiesībās, gan Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā ir izmantota terora aktu definīcija divos aspektos, definējot šos aktus vienlaikus atkarībā no to mērķiem un to sasniegšanai izmantotajiem līdzekļiem.
96
Tāpēc otrais pamats jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
97
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 141.–163. punktā nepamatoti uzskatījusi, ka Padomes veiktā pārskatīšana atbilda Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktā izvirzītajiem nosacījumiem.
98
Atsaukdamās uz saviem argumentiem, kas pausti otrajā pamatā, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums neatbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā izvirzītajiem nosacījumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 143. punktā kopsakarā ar tā 119. punktu Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatījusi, ka Padome varēja pamatoties uz uzbrukumu jauna turku militārā priekšposteņa būvlaukumam 2014. gada maijā un kvalificēt šo uzbrukumu par terora aktu. Šāds akts patiesībā esot tāda akta tipisks piemērs, par kuru apelācijas sūdzības iesniedzēju nevar vainot, ka tā šo aktu veikusi terorisma nolūkā, jo tas esot bijis tieša atbilde uz to, ka Turcijas valdība nav ievērojusi miera sarunas, un tas starptautiskajās humanitārajās tiesībās esot jāuzskata par leģitīmu militāru aktu.
99
Pat ja Tiesa secinātu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. un 4. punkta interpretācijā, attiecībā uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, ņemot vērā 2014. gada maijā veiktā uzbrukuma acīmredzami atšķirīgo raksturu salīdzinājumā ar incidentiem, kas bija minēti saistībā ar šo lēmumu, minētais uzbrukums neļauj pietiekami pamatot terora aktu riska saglabāšanos.
100
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas situācija sešpadsmit gadu laikā pēc PKK dibinātāja un līdera Abdullah Öcalan aizturēšanas 1999. gadā esot radikāli mainījusies, nevar uzskatīt, ka šis uzbrukums turku militārā priekšposteņa būvlaukumam, neievērojot miera sarunas, bija līdzvērtīgs draudiem uzbrukt Turcijas tūristu apmeklētajām vietām pagājušā gadsimta 90. gados.
101
Runājot par uzbrukumu elektrostacijai 2014. gada 24. augustā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 151. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Padome šo uzbrukumu pamatoti kvalificējusi par terora aktu, apelācijas sūdzības iesniedzējai šajā ziņā atkārtoti paužot savus iebildumus pret faktu konstatāciju, kas izklāstīta tās atcelšanas prasības pieteikumā, replikā un tiesas sēdē un saskaņā ar kuru esot tikuši nolaupīti ķīniešu inženieri.
102
Runājot par 2017. gada 23. oktobra incidentu, kura laikā tika veikts uzbrukums militāram transportlīdzeklim, un 2020. gada 20. augusta incidentu, kura laikā notika dronu uzbrukums turku militārajam priekšpostenim, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, kvalificējot šos uzbrukumus par terora aktiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 147. un 155. punktā nepamatoti uzskatījusi, ka nav nozīmes apstāklim, ka šīs darbības akti iekļāvās bruņotā konfliktā starp PKK un Turcijas Republiku, jo no pirmā pamata skaidri izriet, ka vajadzīgu un samērīgu militāro operāciju nevar uzskatīt par tādu, kam ir terorisma mērķis.
103
Pārsūdzētā sprieduma 158.–162. punktā būtībā uzskatīdama, ka bruņota konflikta turpināšanās ļāva Padomei konstatēt terora aktu riska saglabāšanos, Vispārējā tiesa esot abstrahējusies no Turcijas Republikas lomas, jo PKK esot būtiski mainījusi savu darbības formu.
104
Padome, ko atbalsta Francijas Republika, uzskata, ka trešais pamats jānoraida.
Tiesas vērtējums
105
Jāatgādina, ka saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu Padome attiecīgās personas vārdu vai organizācijas nosaukumu var atstāt līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, ja secina, ka ir saglabājies risks, ka persona vai organizācija iesaistīsies ar terorismu saistītās darbībās, kas ir pamatojušas to sākotnējo iekļaušanu šajā sarakstā (spriedums, 2020. gada 10. septembris, Hamas/Padome, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
106
Vienīgais jautājums, kam ir nozīme, lai novērtētu šādas atstāšanas sarakstā lietderīgumu, principā ir, vai kopš attiecīgās iekļaušanas sarakstā vai kopš iepriekšējās pārskatīšanas faktiskā situācija ir mainījusies tādējādi, ka no tās vairs nevar tikt izdarīts tas pats secinājums par šo risku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Padome/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 46. punkts).
107
Šāda riska saglabāšanos var it īpaši pierādīt ar atsauci uz valsts lēmumu, kas pamatojis sākotnējo iekļaušanu, ja šis lēmums nesen ir pārskatīts un pēc šīs pārskatīšanas secināts, ka atstāšana sarakstā ir pamatota nesenu notikumu dēļ, kas liecina par to, ka attiecīgā persona vai organizācija joprojām ir iesaistītas ar terorismu saistītās darbībās. Šādas pārskatīšanas mērķis ir nodrošināt, lai Padomes lēmums tiktu pieņemts, balstoties uz pietiekamu faktoloģisku pamatojumu, kas šai pēdējai minētai ļauj secināt šāda riska esamību (spriedums, 2020. gada 10. septembris, Hamas/Padome, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 39. punkts).
108
Pārbaudot, vai ir saglabājies risks, ka attiecīgā persona, grupa vai organizācija varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, jāņem vērā ne tikai valsts lēmuma, kas izmantots par pamatu šīs personas, grupas vai organizācijas sākotnējai iekļaušanai līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, turpmākais liktenis, bet arī jaunākie faktiskie apstākļi, kas pierāda minētā riska saglabāšanos (spriedums, 2020. gada 10. septembris, Hamas/Padome, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, 38. punkts).
109
Šajā lietā Vispārējā tiesa nav atkāpusies no šīs judikatūras.
110
Šajā ziņā, pirmkārt, jāuzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt uzbrukuma jauna turku militārā priekšposteņa būvlaukumam 2014. gada maijā, uzbrukuma elektrostacijai 2014. gada augustā, uzbrukuma militārajam transportlīdzeklim 2017. gada 23. oktobrī un 2020. gada 20. augusta dronu uzbrukuma turku militārajam priekšpostenim kvalifikāciju par terora aktiem Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, ir nelietderīgi tās pārskatīšanas ietvaros, kas veikta atbilstoši šīs kopējās nostājas 1. panta 6. punktam, un jānoraida, pamatojoties uz šī sprieduma 105. punktā minēto judikatūru. Lai personu vai organizāciju atstātu līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, Padomei jāpierāda nevis tas, ka šī persona vai organizācija ir veikusi terora aktu minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, bet tikai tas, ka risks, ka tā ir iesaistīta ar terorismu saistītās darbībās, saglabājas.
111
Otrkārt, jānoraida arī apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, ka darbības, uz kurām Padome pamatojās, pārskatot, vai joprojām pastāv PKK iesaistīšanās terorismā risks, pietiekami nepierāda šī riska esamību šo darbību ļoti atšķirīgā rakstura dēļ un tādēļ, ka PKK situācija ir radikāli mainījusies, jo tā tagad atbalsta miermīlīgus risinājumus.
112
Šajā ziņā jānorāda, ka, pirmām kārtām, arguments, ka uzbrukums jauna turku militārā priekšposteņa būvlaukumam 2014. gada maijā esot bijis pamatots, ir pieņemams. Tikai atsaucoties uz bruņotu konfliktu, kas iespējami ļauj attaisnot veikto darbību, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata par tādu, kas ļoti atšķiras no Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā minētajiem incidentiem, un norādot, ka šī darbība esot tieša atbilde uz to, ka Turcijas valdība nav ievērojusi miera sarunas, apelācijas sūdzības iesniedzēja neatsaucas uz Vispārējās tiesas pieļautu tiesību kļūdu, bet lūdz Tiesu ar savu šī pierādījuma vērtējumu aizstāt Vispārējās tiesas vērtējumu.
113
No LESD 256. panta 1. punkta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzība attiecas tikai uz tiesību jautājumiem un ka Vispārējā tiesa viena pati ir kompetenta konstatēt un izvērtēt attiecīgos faktus un pierādījumus. Faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (rīkojums, 2022. gada 27. janvāris, FT u.c./Komisija, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, 12. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
114
Šī iemesla dēļ arī apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par 2014. gada 24. augusta uzbrukumu elektrostacijai ir nepieņemams, apelācijas sūdzības iesniedzējai vienkārši atkārtojot savu iebildumu pret Vispārējās tiesas veikto faktu konstatāciju, saskaņā ar kuru esot tikuši nolaupīti ķīniešu inženieri, neapšaubot konkrētu Vispārējās tiesas vērtējumu.
115
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka 2017. gada 23. oktobra un 2020. gada 20. augusta incidenti būtu jāuzskata par militāriem manevriem, kas ir acīmredzami nepieciešami un samērīgi, tas jānoraida kā nepamatots.
116
Pat ja pārsūdzētā sprieduma 146. punktā Vispārējā tiesa ir minējusi uzbrukumu Turcijas militārajam transportlīdzeklim 2017. gada jūnijā, bet apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz 2017. gada 23. oktobrī notikušu incidentu, no minētā sprieduma 147. un 154. punkta izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd nedz šo militāro operāciju esamību, nedz faktu, ka tās ir attiecināmas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, jo tā norāda, ka šīs operācijas bija acīmredzami nepieciešamas un samērīgas, ņemot vērā karadarbības paplašināšanos Turcijas Republikas darbības dēļ un to, ka pēdējā minētā arvien vairāk izmanto dronus.
117
Tādējādi jākonstatē, ka trešajā apelācijas sūdzības pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja neizvirza nekādu argumentāciju, kas varētu atspēkot Vispārējās tiesas juridisko vērtējumu, saskaņā ar kuru šīs darbības, kuru esamība nav apstrīdēta, ļāva Padomei pienācīgi atjaunināt savu vērtējumu par risku, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja varētu iesaistīties terorismā.
118
Tādējādi trešais apelācijas sūdzības pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un kā daļēji nepamatots.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
119
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 103. un 164.–173. punktā, interpretējot samērīguma principu.
120
Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 170.–172. punktā neesot ievērojusi samērīguma principu, kas prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktos mērķus, ņemot vērā, ka tad, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 22. janvāris, SkyÖsterreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 50. punkts).
121
Turklāt Vispārējās tiesas konstatējumi esot pretrunīgi, jo, lai gan pasākumu mērķis, kā to skaidri norādījusi Vispārējā tiesa, ir “saglabāt mieru, novērst konfliktus un stiprināt starptautisko drošību”, ir skaidrs, ka šo pasākumu ietekme uz miera procesu ir būtisks nosacījums to atbilstībai samērīguma principam.
122
Turklāt, atzīdama, ka miermīlīgam un demokrātiskam konflikta risinājumam nav nozīmes, Vispārējā tiesa esot nonākusi pretrunā pārsūdzētā sprieduma 162. punktā izdarītajam konstatējumam, ka Padome esot pamatoti uzskatījusi, ka 2019. gadā nav notikusi nekāda apstākļu maiņa. Tā kā, veicot pārskatīšanu atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktam, tika uzskatīts, ka miermīlīga risinājuma turpināšanai ir nozīme, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tāpat tam būtu jābūt, pārbaudot samērīgumu, it īpaši tāpēc, ka bruņota konflikta galvenais mērķis ir tautas pašnoteikšanās. Pat ja pirmā pamata ietvaros šim argumentam nevarēja piekrist, tam jāpiekrīt, pārbaudot ceturto pamatu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu.
123
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 166. punkta, apstrīdētajiem aktiem ir vispārējo interešu mērķis, proti, sekmēt starptautisko mieru un drošību. PKK nosaukuma atstāšana strīdīgajos sarakstos patiesībā kavējot miera procesu, tāpēc šajos aktos paredzētie ierobežojošie pasākumi esot jāuzskata par neatbilstošiem izvirzītajiem mērķiem.
124
Otrām kārtām, šauri pārbaudot tikai apstrīdēto tiesību aktu mērķi, pārsūdzētā sprieduma 164.–173. punktā Vispārējā tiesa neesot pareizi pārbaudījusi, vai radītās neērtības, kas ietver arī paredzamas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. marts, Tjebbes u.c., C‑221/17, EU:C:2019:189, 40. punkts), nav nesamērīgas ar izvirzītajiem mērķiem. Nevar piekrist, ka, noskaidrojot, vai tiesību akta radītās neērtības nav nesamērīgas ar izvirzītajiem mērķiem, ņem vērā tikai šī tiesību akta konkrētos mērķus, nevis tā paredzamās sekas.
125
Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina – lai gan Padome nevar ņemt vērā visas iespējamās akta sekas, tai tomēr šajā gadījumā bija zināma – lai arī tikai tāpēc, ka 2014. gada 1. maijā bija celta atcelšanas prasība lietā PKK/Padome (T‑316/14) un 2019. gada 7. martā – lietā PKK/Padome (T‑148/19), – apstrīdēto tiesību aktu ietekme uz kurdiem, tāpēc Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 171. un 172. punktā apgalvodama, ka šīm sekām nebija nozīmes.
126
Padome uzskata, ka ceturtais pamats jānoraida.
Tiesas vērtējums
127
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai atsaucas uz ierobežojošo pasākumu galveno mērķi, proti, saglabāt mieru un stiprināt starptautisko drošību LES 21. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, un, atkārtojot pirmajā instancē izvirzītos argumentus, norāda, ka PKK nosaukuma atstāšana strīdīgajos sarakstos kavē miera procesu un ietekmē kurdu tautu, jo bruņotā konflikta, kurā ir iesaistīta PKK, galvenais mērķis ir kurdu tautas pašnoteikšanās, ceturtais pamats ir nepieņemams. Šajā kontekstā apelācijas sūdzības patiesais mērķis ir tikai panākt Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma atkārtotu izskatīšanu, bet tas nav Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedības ietvaros.
128
PKK nekādā veidā nepamato savu iebildumu par pašnoteikšanās principa nozīmīgumu, novērtējot strīdīgajos tiesību aktos noteikto ierobežojošo pasākumu samērīgumu, tāpēc arī tas jāatzīst par nepieņemamu.
129
Visbeidzot, runājot par iebildumu, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā noteikto ierobežojošo pasākumu mērķi un ir ignorējusi to paredzamās sekas, nenoteikdama, vai radītās neērtības nav nesamērīgas ar izvirzīto mērķi, jāatgādina, ka, tiesā pārbaudot samērīguma principa ievērošanu, tikai acīmredzami neatbilstošais tāda pasākuma raksturs, kas veikts, ņemot vērā mērķi, kuru vēlas sasniegt kompetentā iestāde, var ietekmēt šāda pasākuma tiesiskumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Vnesheconombank/Padome, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 84. punkts).
130
Jāatgādina arī, ka ierobežojošiem pasākumiem pēc definīcijas ir negatīvas sekas it īpaši uz organizācijām, uz kurām tie attiecas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Vnesheconombank/Padome, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 86. punkts).
131
Apstrīdētajos tiesību aktos izvirzītā mērķa, proti, cīņas pret terorismu, kas iekļaujas starptautiskā miera un drošības uzturēšanas plašākā mērķī saskaņā ar LES 21. pantā noteiktajiem Savienības ārējās darbības mērķiem, nozīmīgums var attaisnot negatīvās sekas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Vnesheconombank/Padome, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 87. punkts).
132
Ņemot vērā šī sprieduma 129.–131. punktā minēto judikatūru, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 168. punktā pamatoti ir uzskatījusi – ciktāl Padomes izvirzītais mērķis, pieņemot apstrīdētos tiesību aktus, bija cīņa pret terorismu, šie akti konsekventi atbilst šim mērķim un katrā ziņā tos nevar uzskatīt par acīmredzami neatbilstošiem minētajam mērķim.
133
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja šī iebilduma pamatojumam neizvirza juridiski atbilstošu argumentu, tas jānoraida.
134
No tā izriet, ka ceturtais pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
135
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 174.–196. punktā nepamatoti ir uzskatījusi, ka Padome ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, lai gan, kā norādīts iepriekšējos šīs apelācijas sūdzības pamatos, no apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma izklāsta skaidri neizriet, ka notikumi, kas norisinājās laikā no 1995. līdz 1999. gadam un kas minēti saistībā ar Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, faktiski pamato šo lēmumu.
136
Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatīja, ka Padome ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Padome neesot ņēmusi vērā pašnoteikšanās mērķi un kontekstu, kādā iekļaujas bruņots konflikts. Tā nepamatoti esot balstījusies uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā paredzētajiem incidentiem. Veicot pārskatīšanu, apstrīdētajos tiesību aktos minētos incidentus tā esot kļūdaini kvalificējusi par terora aktiem, bet nav minējusi pietiekamus iemeslus, kas pamatotu to, ka militāras operācijas esamība var pierādīt, ka risks iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās saglabājas. Vispārējā tiesa neesot pietiekami pamatojusi, kādu iemeslu dēļ apstrīdētie tiesību akti jāuzskata par samērīgiem, lai gan tā bija informēta, kādas sekas PKK iekļaušanai strīdīgajos sarakstos varēja būt uz mieru, kā arī uz kurdu un to partizānu situāciju.
137
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 183.–186. punktā konstatēdama, ka, tā kā argumenti, kas izvirzīti, lai pierādītu, ka Padome nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, nepārbaudīdama, vai valsts iestāžu aplūkotie incidenti var tikt kvalificēti par terora aktiem Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, un nepierādīdama Apvienotās Karalistes lēmumu nozīmīgumu, ņemot vērā šīs kopējās nostājas 1. panta 4. un 6. punktu, attiecas uz jautājumu par pamatojuma pamatotību, tie ir jānoraida. Šī pārbaude attiecas ne tikai uz pamatojuma pamatu, bet arī pašu pienākumu norādīt pamatojumu.
138
Padome uzskata, ka piektais pamats ir nepieņemams un katrā ziņā nepamatots.
Tiesas vērtējums
139
Runājot par piektā pamata pieņemamību, jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, vērsdama savus iebildumus pret pārsūdzētā sprieduma 174.–196. punktu, skaidri nenorāda nedz rindkopas, attiecībā uz kurām tā uzskata, ka ir pieļauta tiesību kļūda, izņemot iebildumus, kas vērsti pret minētā sprieduma 183.–186. punktu, nedz juridiskus argumentus, kuri minēti tās nostājas pamatošanai. It īpaši tā neprecizē, kāpēc Vispārējās tiesas minētā Tiesas judikatūra ir kļūdaina. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu mērķis ir tikai panākt Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu otrreizēju izskatīšanu, un tie nav vērsti pret pārsūdzēto spriedumu, lai Tiesa varētu veikt pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, InuitTapiriitKanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 48. punkts).
140
Daži no argumentiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi šajā pamatā, patiesībā ir vērsti uz to, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas veikto vērtējumu nevis par apstrīdēto tiesību aktu pamatojumu, bet par attiecīgo ierobežojošo pasākumu piemērotību to mērķiem. Šie argumenti, kas attiecas uz pašnoteikšanās mērķi un uz kontekstu, kādā iekļaujas bruņots konflikts, uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā paredzētajiem incidentiem, uz apstrīdētajos tiesību aktos minēto incidentu kvalifikāciju par terora aktiem un uz iemesliem, kuru dēļ apstrīdētie tiesību akti jāuzskata par samērīgiem, attiecas uz citiem apelācijas sūdzības pamatiem, uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt skaidri atsaucas un kas ir noraidīti. Tāpēc tiem nav nozīmes piektā pamata ietvaros, kas attiecas uz nepietiekamu pamatojumu.
141
Jāatgādina arī, ka tā Padomes akta pamatojumā, ar ko ir noteikts ierobežojošs pasākums, kā Vispārējā tiesa to pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 175. punktā, jānorāda specifiski un konkrēti iemesli, kuru dēļ Padome, īstenojot savu rīcības brīvību, uzskata, ka attiecībā uz konkrēto personu ir jānosaka šāds pasākums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
142
Tomēr, kā Vispārējā tiesa atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 176. punktā, LESD 296. pantā prasītajam pamatojumam jāatbilst attiecīgā akta būtībai un kontekstam, kādā tas pieņemts. Prasība norādīt pamatojumu jāvērtē atkarībā no lietas apstākļiem, it īpaši no šī tiesību akta satura, norādītā pamatojuma rakstura un interesēm paskaidrojumu saņemšanā, kas var būt šī tiesību akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ciktāl jautājums par to, vai akta pamatojums ir pietiekams, jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visu to tiesisko noteikumu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu. Līdz ar to nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmos apstākļos, kas ļauj tai izprast pret to noteiktā pasākuma apmēru (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
143
It īpaši attiecībā uz aktiem saistībā ar lēmumu atstāt personu vai organizāciju līdzekļu iesaldēšanas sarakstā Padomei jāpārbauda, vai kopš sākotnējās iekļaušanas vai iepriekšējās pārskatīšanas faktiskā situācija nav mainījusies tādā veidā, ka tā vairs neļauj nonākt pie tāda paša secinājuma saistībā ar šīs personas vai organizācijas iesaistīšanos ar terorismu saistītās darbībās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
144
Šajā ziņā jāprecizē, ka, runājot par šādiem aktiem, Savienības tiesai jāpārbauda, pirmkārt, vai ir izpildīts LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu, un tātad – vai norādītais pamatojums ir pietiekami precīzs un konkrēts, turklāt Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 177. punktā, kā arī, otrkārt, jautājums par to, vai šie iemesli ir detalizēti, un tas nozīmē, ka šī tiesa, pārbaudot šo iemeslu tiesiskumu pēc būtības, nodrošina, ka šie akti balstās uz pietiekami drošiem faktiem, un pārbauda apgalvotos faktus tā pamatojuma izklāstā, uz kuru šie akti balstās (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
145
Tādējādi jautājums par pamatojumu, kurš saistīts ar būtisku formas prasību, atšķiras no jautājuma par pārmestās rīcības pierādīšanu, kas saistīts ar aplūkojamā akta tiesiskumu pēc būtības un nozīmē, ka jāpārbauda šajā aktā minēto faktu patiesums, kā arī šo faktu kvalificēšana par tādiem, kas veido elementus, kuri pamato ierobežojošo pasākumu piemērošanu konkrētai personai (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
146
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 185. punktā ir pamatoti uzskatījusi, ka tas, vai Padome ir izpildījusi pienākumu pārbaudīt, vai valsts iestāžu norādītos faktus var kvalificēt par terora aktiem Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļās izpratnē, tika pārbaudīts, atbildot uz pamatu par šīs tiesību normas pārkāpumu.
147
No iepriekš izklāstītā izriet, ka argumentiem, kuru mērķis ir apstrīdēt minēto faktu pamatotību, piektā pamata ietvaros, kas attiecas uz nepietiekamu pamatojumu, nav nozīmes, tāpēc šis pamats jānoraida kā nepieņemams un katrā ziņā kā nepamatots.
148
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet – tā kā neviens pamats nav apmierināts, apelācijas sūdzība jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
149
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
150
Tā kā Padome ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums pēdējai minētajai ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus.
151
Saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu, kas, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, pēc analoģijas piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Tādējādi Francijas Republika, kas piedalījās tiesvedībā Tiesā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Kurdistan Workers’ Party (PKK) sedz savus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.
3)
Francijas Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.