62024CJ0286_RES
Lieta C‑286/24
Meliá Hotels International, S.A.
pret
Associação Ius Omnibus
(Supremo Tribunal de Justiça lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (otrā palāta) 2026. gada 29. janvāra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Valstu tiesībās reglamentētas zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem – Direktīva 2014/104/ES – 5. panta 1. punkts – Piemērošanas joma – Īpaša deklaratīva prasība par dokumentu iesniegšanu pirms iespējamas zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas – Zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamības vērtējums
Konkurence – Prasības atlīdzināt konkurences tiesību normu pārkāpuma dēļ nodarīto kaitējumu – Direktīva 2014/104 – Tiesību normas, kas reglamentē atbildētāja vai trešās personas rīcībā esošo atbilstošo pierādījumu izprasīšanu – Piemērojamība – Valsts tiesībās paredzēta prasība, kuras mērķis ir iegūt piekļuvi pierādījumiem pirms zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanas – Iekļaušana
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts)
(skat. 25.–48. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Konkurence – Prasības atlīdzināt konkurences tiesību normu pārkāpuma dēļ nodarīto kaitējumu – Direktīva 2014/104 – Rīkojums par atbildētāja vai trešās personas rīcībā esošo atbilstošo pierādījumu izprasīšanu – Nosacījumi – Pieteicēja īstenota zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamības pierādīšana – Pieteicējs, kuram jāpierāda pārkāpuma, kaitējuma un cēloņsakarības starp šo pārkāpumu un šo kaitējumu esības ticamība – Komisijas lēmums, kurā konstatēta tāda pārkāpuma esība, kurš izpaužas kā vertikāls ierobežojums mērķa dēļ – Lēmums, kas pierāda šī pārkāpuma ticamību – Lēmums, kurā var būt atbilstoši netiešie pierādījumi, lai izvērtētu kaitējuma un cēloņsakarības ticamību – Izlīguma procedūrā pieņemts lēmums – Nozīmes neesība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts)
(skat. 53.–72. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Konkurence – Prasības atlīdzināt konkurences tiesību normu pārkāpuma dēļ nodarīto kaitējumu – Direktīva 2014/104 – Rīkojums par atbildētāja vai trešās personas rīcībā atbilstošo pierādījumu izprasīšanu – Nosacījumi – Pieteicēja īstenota zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamības pierādīšana – Pieteicējs, kuram jāpierāda pārkāpuma, kaitējuma un cēloņsakarības starp šo pārkāpumu un šo kaitējumu esības ticamība – Nepieciešamais pierādījuma spēka līmenis – Tāda pārkāpuma, kaitējuma un cēloņsakarības esība, kam jābūt pamatoti pieņemamai
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts)
(skat. 74.–88. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
Rezumējums
Izskatījusi Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa interpretē Direktīvas 2014/104 (
1
) tiesību normas, ar kurām reglamentēta pierādījumu, kas ir atbildētāja vai trešās personas rīcībā, iesniegšana valsts tiesās saistībā ar prasību atlīdzināt konkurences tiesību normu pārkāpuma dēļ nodarīto kaitējumu.
2020. gada 21. februārī Eiropas Komisija noteica naudas sodu viesmīlības nozares uzņēmumam Meliá Hotels International, S.A. (turpmāk tekstā – “Meliá”) par LESD 101. panta un EEZ līguma (
2
) 53. panta pārkāpumu, praksē piemērojot vertikālus nolīgumus, kuros patērētāji tika šķiroti pēc viņu pilsonības vai pastāvīgās dzīvesvietas valsts (
3
).
Patērētāju interešu aizstāvības apvienība Associação Ius Omnibus iesniedza īpašu deklaratīvu prasību kompetentajā Portugāles tiesā, lai panāktu, ka no Meliá tiek izprasīti dokumenti, kuriem ir nozīme iespējamas kolektīvas zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanā to Portugālē dzīvojošo patērētāju vārdā, kuriem nodarīts kaitējums ar Komisijas konstatētajām pretkonkurences darbībām.
Tā kā pirmās un otrās instances tiesas šo īpašo deklaratīvo prasību apmierināja, Meliá vērsās Portugāles Augstākajā tiesā.
Šādos apstākļos Portugāles Augstākā tiesa nolēma uzdot Tiesai vairākus prejudiciālus jautājumus par Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktu, kurā pieprasīts, lai dalībvalstis nodrošinātu, ka procedūrās, kas attiecas uz kaitējuma atlīdzināšanu saistībā ar konkurences tiesību normu pārkāpumu, pieteicējs var panākt, ka valsts tiesa izprasa atbilstošos pierādījumus no atbildētāja vai trešās personas, ar nosacījumu, ka pieteicējs pierādījis zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamību, iesniedzot pamatoti pieejamus faktus un pietiekamus pierādījumus.
Šajā saistībā Portugāles Augstākā tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts jāinterpretē šādi:
–
tas ir piemērojams valsts tiesībās paredzētai prasībai ar nolūku panākt pierādījumu izprasīšanu, pirms tiek celta zaudējumu atlīdzināšanas prasība par konkurences tiesību pārkāpuma dēļ nodarīto kaitējumu;
–
lai pieteicējs pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamību, nepieciešams pierādīt, ka tas, ka atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu veidojošie nosacījumi ir izpildīti, ir vairāk ticams nekā tas, ka tie nav izpildīti, un
–
ka ar Komisijas lēmumu, ar kuru konstatēts Savienības konkurences tiesību pārkāpums, kas izpaužas kā vertikāls ierobežojums mērķa dēļ, pietiek, lai konstatētu zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamību, un vai atbildi uz šo jautājumu ietekmē apstāklis, ka šis lēmums pieņemts, pamatojoties uz izlīguma procedūru.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ievērojot gramatisko, sistēmisko un teleoloģisko interpretāciju, Tiesa apstiprina, ka Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts ir piemērojams tādai iepriekšējai prasībai, kāda šajā gadījumā paredzēta Portugāles tiesībās un ar kuru personām, kurām nodarīts kaitējums ar konkurences tiesību normu pārkāpumu, tiek ļauts gūt piekļuvi atbilstošajiem pierādījumiem, pirms šajā ziņā tiek celta zaudējumu atlīdzināšanas prasība.
Tiesa uzskata, ka šādu interpretāciju citastarp apstiprina Direktīvas 2014/104 mērķi – atvieglot tiesību uz zaudējumu atlīdzību īstenošanu, ņemot vērā nepieciešamību novērst šiem strīdiem raksturīgo informācijas asimetriju un tādējādi nodrošināt konkurences tiesību īstenošanas efektivitāti privātajā sfērā.
Otrkārt, Tiesa izvērtē prejudiciālo jautājumu, lai noskaidrotu, vai Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais nosacījums, ka pieprasīto pierādījumu iegūšana ir atkarīga no tā, vai pieteicējs iesniedz argumentētu pamatojumu, kas apstiprina zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamību, ir izpildīts, ja pastāv tāds Komisijas lēmums, kurā konstatēts Savienības konkurences tiesību pārkāpums, kas izpaužas kā vertikāls ierobežojums mērķa dēļ, un vai atbildi uz šo jautājumu ietekmē apstāklis, ka šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz izlīguma procedūru.
Šajā ziņā Tiesa vispirms norāda, ka Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā būtībā prasīts, lai persona, kurai nodarīts kaitējums konkurences tiesību pārkāpuma dēļ, lūgumu par pierādījumu izprasīšanu pamatotu ar pamatoti pieejamiem faktiem un pierādījumiem, kas ir pietiekami, lai pamatotu tās zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamību, proti, pārkāpuma, kaitējuma un cēloņsakarības starp šo pārkāpumu un šo kaitējumu esības ticamību.
Attiecībā uz pārkāpuma ticamības pierādīšanu Tiesa turpinājumā norāda, ka Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta pārkāpums, valsts tiesai ļauj konstatēt, ka attiecīgā pārkāpuma esība un a fortiori ticamība ir pierādīta, jo valsts tiesa nevar pieņemt tādus nolēmumus, kas būtu pretrunā šim lēmumam. Turpretī minētais lēmums pats par sevi nav pietiekams, lai jebkuros apstākļos pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamību. Tam vēl nepieciešams pierādīt kaitējuma un cēloņsakarības ticamību.
Lemjot par kaitējuma ticamības pierādīšanu, Tiesa arī atgādina, ka Direktīvas 2014/104 17. panta 2. punktā iedibināta atspēkojama prezumpcija par tāda kaitējuma esību, kas izriet no aizliegtas vienošanās, kura, kā tas izriet no šīs direktīvas 2. panta 14. punkta, jāsaprot kā horizontāls konkurences ierobežojums starp diviem vai vairākiem konkurentiem. Tāpēc tas izslēdz, ka šāda atspēkojama prezumpcija būtu piemērojama vertikāla konkurences ierobežojuma gadījumā, kurā iesaistīti nekonkurējoši uzņēmumi, kas darbojas dažādos ražošanas vai izplatīšanas ķēdes līmeņos.
Līdz ar to – lai arī tāda Komisijas lēmuma gadījumā, ar kuru konstatēta aizliegta vienošanās, pārkāpuma rezultātā radītā kaitējuma ticamība jāuzskata par pierādītu, ja vien atbildētājs neatspēko prezumpciju, tas tā nav tāda Komisijas lēmuma gadījumā, kurā konstatēts LESD 101. panta pārkāpums, kas izpaužas kā vertikāls ierobežojums, pat ja runa būtu par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ. To paturot prātā, šādā lēmumā var būt atbilstoši pierādījumi, lai izvērtētu kaitējuma un cēloņsakarības ticamību.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Tiesa secina, ka Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka ar Komisijas lēmumu, ar kuru konstatēts Savienības konkurences tiesību pārkāpums, kas izpaužas kā vertikāls ierobežojums mērķa dēļ, nepietiek, lai konstatētu zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamību, jo šajā nolūkā vēl jāpierāda ne tikai šāda pārkāpuma ticamība, kas apliecināta ar attiecīgo lēmumu, bet arī kaitējuma un cēloņsakarības starp šo kaitējumu un minēto pārkāpumu ticamība. Apstāklis, ka šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz izlīguma procedūru, atbildi nemaina.
Visbeidzot Tiesa konstatē – lai pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamību Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta izpratnē, nav nepieciešams pierādīt, ka tas, ka atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu veidojošie nosacījumi ir izpildīti, ir vairāk ticams nekā tas, ka tie nav izpildīti. Pietiek, ja pieteicējs pierāda, ka tāda iespēja, ka šie nosacījumi ir izpildīti, ir pamatoti pieņemama.
Uzsverot, ka ticamības jēdziens Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta izpratnē atbilstoši Savienības tiesībām interpretējams autonomi, Tiesa norāda, ka saskaņā ar tā ierasto nozīmi zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamības jēdziens neprasa, lai tas, ka atbildības iestāšanās nosacījumi ir izpildīti, tiktu pierādīts ar īpaši augstu iespējamības pakāpi, bet gan, gluži pretēji, norāda uz to, ka ir nepieciešams un pietiekami, ja valsts tiesa, kura lemj par lūgumu izprasīt pierādījumus, tiek pārliecināta par to, ka pieņēmums, ka šie trīs nosacījumi ir izpildīti, ir pamatoti pieņemams.
Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā ietvertā zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamības jēdziena kontekstuāla analīze. Pirmkārt, šīs tiesību normas vispārējā sistēmā, lasot to citastarp šīs direktīvas 6., 14. un 15. apsvēruma gaismā, zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamības pierādīšana izraisa nevis atlīdzinājuma piešķiršanu prasības pēc būtības ietvaros, bet gan rīkojuma par pierādījumu iepriekšēju izprasīšanu, kas ir nepieciešams šādas prasības efektivitātei, izdošanu. Pierādījumu standartam, kas nepieciešams, lai iegūtu nepieciešamos pierādījumus prasības pēc būtības celšanai, jābūt zemākam par to, kāds tiek prasīts, lai konstatētu, ka ir izpildīti nosacījumi tam, lai iestātos atbildība pēc būtības.
Otrkārt, no Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punkta un šīs direktīvas 16. apsvēruma izriet, ka zaudējumu atlīdzināšanas prasības ticamība jāpierāda, pamatojoties tikai uz pieteicējam pamatoti pieejamiem faktiem un pierādījumiem, kas atspoguļo Savienības likumdevēja gribu neuzlikt šim pieteicējam pārmērīgu pierādīšanas pienākumu, bet gan pieprasīt, lai tas iesniegtu ticamu pamatojumu tam, ka konkurences tiesību pārkāpums tam radījis kaitējumu.
Tiesa uzskata, ka šāda interpretācija ir arī vienīgā interpretācija, kas ir saderīga ar Direktīvas 2014/104 mērķiem, kuru nolūks it īpaši ir novērst informācijas asimetriju, kura raksturo zaudējumu atlīdzināšanas prasības par konkurences tiesību pārkāpumiem. Proti, pierādījumi, kas ir vajadzīgi, lai pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasījumu, bieži vien ir tikai un vienīgi pretējās puses vai trešo personu rīcībā un pieteicējiem nav zināmi vai nav pieejami pietiekamā apmērā.
Ja pieteicējam, pamatojot tādu pierādījumu izprasīšanas lūgumu, kas nepieciešami tā zaudējumu atlīdzināšanas prasības celšanai, jāpierāda, ka lielāka iespējamība ir, ka nosacījumi, lai iestātos atbildība par konkurences tiesību pārkāpumu, ir izpildīti, tā būtu stingra juridiskā prasība, kas var nepamatoti kavēt viņa tiesību uz zaudējumu atlīdzību efektīvu īstenošanu. Šāda pierādīšanas prasība nebūtu saderīga ar mērķi atvieglot zaudējumu atlīdzināšanas prasības, jo prasītais pierādīšanas standarts būtu tāds, ka tas pieteicējam iespēju celt zaudējumu atlīdzināšanas prasību padarītu gandrīz neiespējamu vai pārmērīgi grūtu.
Tāpēc Direktīvas 2014/104 mērķi atbalsta tādu zaudējumu atlīdzināšanas prasības un pieteicēja pierādīšanas pienākuma “ticamības” jēdziena interpretāciju, saskaņā ar kuru pēdējam minētajam, balstoties uz viņam pamatoti pieejamiem elementiem, jāpārliecina valsts tiesa, kura lemj par tā lūgumu izprasīt pierādījumus, ka pieņēmums, ka ir izpildīti trīs kumulatīvi nosacījumi, lai iestātos atbildība par konkurences tiesību pārkāpumu, ir pamatoti pieņemams.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/104/ES (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 1. lpp.).
(
2
)	1992. gada 2. maija Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”).
(
3
)	Lēmums C(2020) 893 final par [LESD] 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing)).