62012CC0533_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā tiek izskatīta apelācijas sūdzība, kuru Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM) SA
(turpmāk tekstā – “ SNCM ”) un Francijas Republika iesniegušas par Vispārējās tiesas spriedumu lietā Corsica Ferries France /Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) (2), ciktāl ar to ir atceltas 1. panta otrā un trešā daļa Komisijas 2008. gada 8. jūlija Lēmumā 2009/611/ES par pasākumiem C 58/02 (ex N 118/02), ko Francija veikusi par labu SNCM
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (3) .
2. 2013. gada 24. janvārī Tiesas priekšsēdētājs pieņēma lēmumu lietas C‑533/12 P un C‑536/12 P apvienot.
I – Tiesvedības priekšvēsture
3. SNCM ir kuģniecības sabiedrība, kas no kontinentālās Francijas (Marseļas, Tulonas un Nicas) nodrošina regulāru satiksmi uz Korsiku, Ziemeļāfriku (Alžīriju un Tunisiju) un Sardīniju.
4. 2002. gadā 20 % SNCM
kapitāldaļu piederēja Société nationale des chemins de fer
un 80 % – Compagnie générale maritime et financière
(turpmāk tekstā – “ CGMF ”), kuras pilnībā pieder Francijas valstij. Tās kapitāla atvēršanas laikā 2006. gadā divi [kapitāldaļu] pārņēmēji – Butler Capital Partners
(turpmāk tekstā – “ BCP ”) un Veolia Transport
(turpmāk tekstā – “ VT ”) – ieguva kontroli attiecīgi pār 38 % un 28 % kapitāldaļu, kamēr CGMF palika ar 25 % kapitāldaļu un 9 % kapitāldaļu bija rezervēti darbiniekiem. BCP
vēlāk savas daļas atsavināja par labu VT .
5. Corsica Ferries France SAS (turpmāk tekstā – “ Corsica Ferries ”) ir kuģniecības sabiedrība, kas nodrošina regulāru jūras satiksmi no kontinentālās Francijas (Marseļas, Tulonas un Nicas) un Itālijas uz Korsiku. Tā ir viena no nozīmīgākajām SNCM
konkurentēm. Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā Corsica Ferries bija dominējošais operators, kas nodrošināja jūras satiksmi starp kontinentu un Korsiku, un tā tirgus daļa nemitīgi palielinājās (4) .
6. Ar 2002. gada 18. februāra vēstuli Francijas Republika paziņoja Komisijai pārstrukturēšanas atbalsta par labu SNCM EUR 76 miljonu apmērā projektu (turpmāk tekstā – “2002. gada plāns”).
7. Ar savu 2003. gada 9. jūlija Lēmumu 2004/166/EK par pārstrukturēšanas atbalstu, ko Francija ir paredzējusi piešķirt Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM) (turpmāk tekstā – “2003. gada lēmums”) (5), Komisija ar zināmiem nosacījumiem apstiprināja pārstrukturēšanas atbalsta izmaksāšanu SNCM
divās daļās par kopējo summu EUR 76 miljonu apmērā, no kuriem pirmā daļa EUR 66 miljonu apmērā bija maksājama nekavējoties, bet otrā – ne vairāk kā EUR 10 miljonu apmērā – bija atkarīga no cesijas, kas attiecās tostarp uz SNCM
kuģiem, neto rezultāta. Vienīgais 2002. gada plāna elements, kas tiek apstrīdēts šajā lietā, ir pārstrukturēšanas atbalsta atlikums, kura galīgā summa ir EUR 15,81 miljons (6) .
8. Ar savu 2004. gada 8. septembra Lēmumu 2005/36/EK, ar kuru groza 2003. gada lēmumu (7), Komisija grozīja vienu no 2003. gada lēmuma 2. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Šiem grozījumiem nav nekādas ietekmes uz izskatāmajām apelācijas sūdzībām.
9. 2003. gada 13. oktobrī Corsica Ferries iesniedza Vispārējai tiesai prasību par 2003. gada lēmuma atcelšanu.
10. Ar 2005. gada 16. marta lēmumu Komisija, pamatojoties uz 2003. gada lēmumu, apstiprināja šo secinājumu 7. punktā minētā pārstrukturēšanas atbalsta otrās daļas pārskaitīšanu EUR 3 327 400 apmērā.
11. Ar 2005. gada 15. jūnija spriedumu (8) Vispārējā tiesa atcēla 2003. gada lēmumu kļūdaina vērtējuma attiecībā uz atbalsta minimālo raksturu dēļ, kas galvenokārt radies no kļūdām cesiju rezultātā gūto neto ieņēmumu aprēķinā, tajā pašā laikā noraidot visus pārējos pamatus saistībā ar pamatojuma nesniegšanu un EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta (tagad – LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkts) (9) un Kopienas pamatnostādņu attiecībā uz valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai (10) pārkāpumu.
12. Ar 2006. gada 7. aprīļa vēstuli Francijas iestādes aicināja Komisiju nolemt, ka pārstrukturēšanas atbalsta, kas piešķirts atbilstoši 2002. gada plānam, daļa EUR 53,48 miljonu apmērā, ņemot vērā, ka tai ir kompensācijas par sabiedriskā pakalpojuma sniegšanu raksturs, nebūtu jākvalificē kā “pasākums, kas veikts saskaņā ar pārstrukturēšanas plānu, bet gan kā pasākums, kas nav uzskatāms par atbalstu saskaņā ar judikatūru lietā Altmark, t.i., 2003. gada 24. jūlija spriedumu lietā C‑280/00 Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg
( Recueil, I‑7747. lpp.), vai kā autonoms un neatkarīgs pārstrukturēšanas plāna pasākums saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu” (11) .
13. 2006. gada 21. aprīlī atbilstoši Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulas (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (12) 4. pantam Komisijai tika paziņots par nodomu veikt koncentrāciju attiecībā uz BCP
un VT
kopīgu kontroles iegūšanu pār SNCM . 2006. gada 29. maijā Komisija, pamatojoties uz šīs pašas regulas 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu, atļāva veikt koncentrāciju.
14. 2006. gada 16. maijā BCP, VT un CGMF parakstīja vienošanās protokolu, saskaņā ar kuru 75 % no SNCM
kapitāla tika cedēti privātajiem kapitāla pārņēmējiem. Šajā protokolā ir ietverti trīs valsts pasākumi, kas bija tiesvedības Vispārējā tiesā pamatā un kuri tiek izskatīti šajā tiesvedībā:
– SNCM
kapitāla cesija par negatīvu cenu EUR 158 miljoni (kapitālieguldījums EUR 142,5 miljonu apmērā un slimokasu saistību segšana par summu EUR 15,5 miljoni);
– CGMF avansa iemaksa norēķinu kontā par summu EUR 38,5 miljoni, kas paredzēta no SNCM
atlaistajiem darbiniekiem, un
– kapitāla palielināšana par EUR 8,75 miljoniem, ko CGMF
parakstījusi kopīgi un vienlaikus ar EUR 26,25 miljonu ieguldījumu, ko veic VT
un BCP .
15. Pēc tam, kad 2006. gada 13. septembrī Francijas iestādes bija iesniegušas informāciju par finanšu darījumiem, kas notikuši saistībā ar SNCM
nodošanu privātajam sektoram, Komisija nolēma uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru un saskaņā ar to pārbaudīt jaunos pasākumus, kas veikti par labu SNCM, vienlaikus iekļaujot 2002. gada plānu (13) .
16. Apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka 2002. gada plānā paredzētais kapitālieguldījums EUR 53,48 miljonu apmērā kā kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu ir uzskatāms par nelikumīgu valsts atbalstu saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, taču tas ir saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu un 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu, un ka 2006. gada privatizācijas plāna pasākumi nav uzskatāmi par valsts atbalstu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu.
II – Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
17. Savā prasībā Vispārējai tiesai Corsica Ferries lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu.
18. Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu daļēji apmierināja tās prasību. Attiecībā uz 2006. gada 16. maija vienošanās protokolā paredzētajiem trim pasākumiem un 2002. gada plānā ietverto pārstrukturēšanas atlikumu tā nosprieda, ka:
– Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka SNCM
cesijas par negatīvu cenu EUR 158 miljonu apmērā apstiprināšana nav uzskatāma par atbalstu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu;
– Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka CGMF kapitālieguldījums EUR 8,75 miljonu apmērā nav uzskatāms par atbalstu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu;
– Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka CGMF veiktā avansa iemaksa par labu SNCM EUR 38,5 miljonu apmērā nav uzskatāma par atbalstu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu;
– Komisija nav pietiekami pamatojusi savu analīzi attiecībā uz pārstrukturēšanas atlikumu par galējo summu EUR 15,81 miljona apmērā un tātad ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, apstiprinot šo atlikumu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu.
19. Pamatojoties uz šiem konstatējumiem, Vispārējā tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 1. panta otro un trešo daļu.
III – Tiesvedība Tiesā
20. Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesā iesniegta 2012. gada 22. novembrī, SNCM lūdza daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu. Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesā iesniegta 2012. gada 26. novembrī, Francijas Republika lūdza atcelt pārsūdzēto spriedumu. 2013. gada 28. februārī Corsica Ferries iesniedza savu atbildes rakstu. 2013. gada 6. novembrī notika tiesas sēde, kurā SNCM, Francijas Republika, kā arī Corsica Ferries sniedza mutvārdu apsvērumus.
21. Jānorāda, ka Komisija, kuras lēmumu Vispārējā tiesa daļēji atcēla, nepārsūdzēja Vispārējās tiesas spriedumu, nedz iesniedzot apelācijas sūdzību vai atbalstot SNCM un Francijas Republiku, nedz arī piedaloties tiesas sēdē Tiesā.
IV – Apelācijas sūdzība
22. SNCM un Francijas Republika izvirza četrus pamatus attiecībā uz katru no četriem šo secinājumu 18. punktā minētajiem pasākumiem.
A – Par pirmo pamatu – SNCM kapitāla cesiju par negatīvu cenu
1) Apstrīdētais lēmums
23. Apstrīdētā lēmuma preambulas 259.–348. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka, lai noteiktu, vai SNCM privatizācija par negatīvu pārdošanas cenu EUR 158 miljonu apmērā ir uzskatāma par valsts atbalstu, ir jānovērtē, vai līdzīgos apstākļos privāts ieguldītājs varētu būt spiests veikt šāda apjoma kapitālieguldījumus saistībā ar SNCM
pārdošanu vai, tieši pretēji, būtu izvēlējies veikt tās likvidāciju.
24. Komisija norādīja, ka pašlaik lielas uzņēmumu grupas, kad tās slēdz ražotnes vai likvidē meitasuzņēmumus, nevar neņemt vērā sociālās sekas, ko šāda slēgšana vai likvidācija var izraisīt. Tā piebilda, ka tās visbiežāk īsteno sociālos plānus, kuros var būt paredzēti atlaišanas pabalsti, kuri pārsniedz tiesību aktos un koplīgumos noteiktos.
25. Komisija tāpēc uzskatīja, ka sabiedrības SNCM
likvidācijas gadījumā šādi pasākumi tiktu veikti papildus likumā noteiktajiem pienākumiem, lai neaptraipītu holdinga sabiedrības un galīgā akcionāra, proti, Francijas valsts, tēlu.
26. Pēc tam Komisija pārbaudīja, vai atlaišanas pabalstu, kuri pārsniedz tiesību aktos un koplīgumos noteiktos, izmaksas pārsniedz negatīvo pārdošanas cenu, un secināja, ka tas tā nav. Pamatojoties uz to, Komisija nolēma, ka izvēle sabiedrību SNCM
cedēt par negatīvu cenu EUR 158 miljonu apmērā nav uzskatāma par valsts atbalstu, jo tā atbilst izvēlei, ko būtu izdarījusi privāta grupa tirgus ekonomikā, ņemot vērā sociālās izmaksas, kuras radītu uzņēmuma likvidācija.
2) Pārsūdzētais spriedums
27. Izskatot kritērija par privāto ieguldītāju piemērošanu, Vispārējā tiesa apstiprināja, ka, lai noteiktu informēta privātā ieguldītāja rīcību, ir arī jāņem vērā atbildība, kādai sociālā tirgus ekonomikā tam jāpiemīt pret visām uzņēmumā iesaistītajām pusēm, kā arī sociālā, ekonomiskā un vides konteksta, kurā darbojas tā uzņēmums, attīstība (14) .
28. Šajā ziņā Vispārējā tiesa apstiprināja, ka tas, ka privātais ieguldītājs izmaksā papildu atlaišanas pabalstus, var tikt uzskatīts par tiesisku un lietderīgu praksi, lai veicinātu pieklusinātu sociālo dialogu un saglabātu sabiedrības vai sabiedrību grupas tēlu (15) . Tomēr Vispārējās tiesas ieskatā, nepastāvot pat ilgtermiņa ekonomiskai racionalitātei, tādu izmaksu uzņemšanās, kas pārsniedz stingri noteiktus likumiskus un līgumiskus pienākumus, ir jāuzskata par valsts atbalstu (16) .
29. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārmeta Komisijai, ka tā nav definējusi Francijas valsts saimnieciskās darbības, kurām, iespējams, būtu vajadzīga tēla aizsardzība un attiecībā uz kurām bija jānovērtē ekonomiskā racionalitāte cesijai par šajā gadījumā noteikto negatīvo cenu (17) .
30. Vispārējā tiesa atzina, ka, nepastāvot šādai definīcijai, tā nevar pārbaudīt ilgtermiņa ekonomisko racionalitāti attiecībā uz negatīvo pārdošanas cenu, kam Francijas valsts piekritusi, lai izvairītos no papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšanas likvidācijas gadījumā. Tādēļ tā secināja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā (18) .
31. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija nav izvirzījusi pietiekamus objektīvus un pārbaudāmus elementus, kas ļautu pierādīt, ka papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana būtu privāto uzņēmēju starpā nostiprinājusies prakse, un ka tā nav norādījusi elementus, kas pierādītu sociālo izdevumu, kas pamatotu šo pabalstu izmaksāšanu, veikšanas saprātīgu iespējamību (19) .
32. Pirms Corsica Ferries izvirzītā pamata par to, ka Komisija, uzskatīdama, ka SNCM cesijas par negatīvu cenu apstiprināšana nav atzīstama par valsts atbalstu, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā (20), pieņemšanas Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka “Komisija tātad nav norādījusi elementus, kas ļautu juridiski pietiekami pierādīt, kādēļ papildu atlaišanas pabalstu ievērojamo izmaksu iekļaušanu, kas turklāt, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 277. apsvēruma, desmitkārtīgi var pārsniegt no likumiskajiem un līgumiskajiem pienākumiem izrietošo summu vien, konkrētajā gadījumā varētu pamatot saprātīga iespējamība, ka Francijas valsts gūst netiešu materiālu labumu, pat ilgtermiņā. Lai gan SNCM
likvidācijas gadījumā ir neiespējami izskaust noteiktu sociālo seku risku citos valsts uzņēmumos, neizmaksājot papildu atlaišanas pabalstus, iesaistīto netiešo sociālo izmaksu apmēru, kā arī to iestāšanās varbūtību Komisija vispār nav analizējusi pat savās rakstveida atbildēs Vispārējai tiesai. Līdz ar to ir jāuzskata, ka Francijas valsts rīcības ilgtermiņa ekonomiskā racionalitāte nav pietiekami juridiski pierādīta” (21) .
3) Analīze
a) Par SNCM
pirmā pamata pirmo daļu
33. SNCM pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā rīcības brīvību, kāda ir Komisijai, lai piemērotu kritēriju par privāto ieguldītāju tirgus ekonomikā.
34. Pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi, ka saistībā ar privātā ieguldītāja kritērija pārbaudi Komisijai ir jādefinē valsts saimnieciskās darbības, it īpaši ģeogrāfiskā un sektoru līmenī, attiecībā uz kurām ir jāizvērtē valsts rīcības ilgtermiņa ekonomiskā racionalitāte. Vispārējā tiesa uzskata, ka šāda analīze ir nepieciešama, lai, pamatojoties uz objektīviem un pārbaudāmiem elementiem, noteiktu pietiekami nostiprinājušās prakses esamību starp iepriekš definētiem references privātiem ieguldītājiem un pierādītu saprātīgu un pietiekami pamatotu iespējamību, ka dalībvalsts gūst netiešu materiālu labumu no konkrētās rīcības.
35. SNCM uzskata, ka šie Vispārējās tiesas apsvērumi krietni pārsniedz Komisijas iespējamas acīmredzamas kļūdas vērtējumā analīzi un liek apšaubīt tās veikto faktu, kas tai iesniegti, ekonomisko vērtējumu, kā arī Komisijas ieceltā neatkarīgā eksperta darba kvalitāti. SNCM
ieskatā ar pārsūdzēto spriedumu tiek pārkāpts institucionālais līdzsvars tādā ziņā, ka Vispārējā tiesa ir rīkojusies kā uzņēmuma ekonomisko un sociālo attiecību eksperts.
36. Es iesaku Tiesai noraidīt SNCM
pirmā pamata pirmo daļu tālāk izklāstīto iemeslu dēļ.
37. Noteikti ir jāatgādina, ka Savienības tiesa nevar aizstāt Komisijas veikto ekonomisko novērtējumu ar savējo (22) . Kā Tiesa jau ir nospriedusi, “Savienības tiesa, pārbaudot Komisijas sniegto vērtējumu par sarežģītiem ekonomiskiem faktiem, veic ierobežotu pārbaudi, vienīgi pārbaudot, vai ir ievērotas procesuālās normas un izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, vai fakti ir materiāli precīzi, kā arī vai nepastāv acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana” (23) .
38. Tomēr pretēji SNCM
apgalvotajam Vispārējā tiesa nav Komisijas vērtējumu aizstājusi ar savējo, bet ir atklājusi Komisijas argumentācijā un tās pamatojuma veidā trūkumus, kuri liek apšaubīt, ka Komisija ir pareizi piemērojusi EKL 87. pantu.
39. Es nepiekrītu arī iebildumam par to, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka Komisija ir iecēlusi neatkarīgu ekspertu un savu lēmumu balstījusi uz viņa secinājumiem, tādējādi apšaubot eksperta darba saturu. Kā norāda Corsica Ferries, Vispārējā tiesa nav apstrīdējusi eksperta secinājumus, bet atkal tikai pārmetusi Komisijai, ka tā nav pietiekami pamatojusi savu argumentāciju un, lai pamatotu savu secinājumu, nav izvirzījusi pietiekamus objektīvus un pārbaudāmus elementus, kas būtu nonākuši tās rīcībā eksperta darba rezultātā.
b) Par SNCM
pirmā pamata otro un ceturto daļu un par Francijas Republikas pirmā pamata otro daļu
40. Francijas Republikas pirmais pamats, it īpaši šī pamata pirmā daļa, ir par to, vai tiek ņemts vērā valsts kā globālās ekonomikas dalībnieces tirgus ekonomikā tēls, lai no valsts atbalsta jēdziena izslēgtu papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšanu. Tā kā šāds jautājums rodas tikai tad, ja attiecīgie pabalsti pārsniedz likumiskos un līgumiskos pienākumos noteiktos apmērus un nav bijis iespējams pierādīt, ka šāda veida izmaksāšana ir attiecīgā ekonomikā nostiprinājusies prakse, man šķiet loģiskāk vispirms izskatīt Francijas Republikas pirmā pamata otro daļu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieprasot, lai Komisija pierāda, ka papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana ir uzskatāma par pietiekami nostiprinājušos vai pat pastāvīgu praksi privāto ieguldītāju starpā.
41. SNCM līdzīgi pārmet Vispārējai tiesai, ka, lai interpretētu un piemērotu kritēriju par privāto ieguldītāju, pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktā tā ir noteikusi “pilnībā tiesā noteiktu pārbaudi”, kas prasītu, lai Komisija veiktu sektoru un ģeogrāfisku analīzi (i) punkts), lai tā pierādītu pietiekami nostiprinājušos praksi (ii) punkts) un lai tā ievērotu pārlieku augstu pierādīšanas standartu netieša materiāla labuma iespējamības pierādīšanai (iii) punkts).
i) Par prasību veikt ģeogrāfisku un sektoru analīzi
42. Pārsūdzētā sprieduma 86. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka “saistībā ar privātā ieguldītāja kritērija pārbaudi Komisijai, īstenojot savu plašo rīcības brīvību, ir jādefinē valsts saimnieciskās darbības, it īpaši ģeogrāfiskā un sektoru līmenī, attiecībā uz kuriem [kurām] ir jāizvērtē šīs valsts rīcības ilgtermiņa ekonomiskā racionalitāte” (24) .
43. Vispārējā tiesa tātad pārmet Komisijai, ka tā nav sniegusi informāciju, kas ir nepieciešama, lai spriestu par papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšanas ekonomisko racionalitāti.
44. Kā norāda Corsica Ferries, apstākļa vārda “it īpaši” lietošana nozīmē, ka Vispārējā tiesa pieļauj iespējamību ņemt vērā citus apstākļus, neaprobežojot privātā ieguldītāja kritērija pārbaudes piemērošanu ar ģeogrāfisko vai sektoru analīzi.
45. Turklāt judikatūrā nekas neliedz Vispārējai tiesai atzīmēt, ka ģeogrāfiska un sektoru analīze varētu būt atbilstoša, lai spriestu par valsts rīcības ilgtermiņa ekonomisko racionalitāti. Vēl jo vairāk, šajā analīzē varētu tikt noskaidrots, ka attiecīgās valsts ekonomiskā darbība aptver ļoti plašu teritoriju un vairākus sektorus. Šī analīze varētu arī būt noderīga, jo algas un atlaišanas pabalsti ir ļoti atšķirīgi atkarībā no attiecīgā tirgus vai sektora.
46. SNCM atsaucas uz spriedumu apvienotajās lietās Itālija un SIM 2 Multimedia /Komisija, kurā Tiesa nosprieda, ka “ir jānosaka, vai privāts ieguldītājs, kas lieluma ziņā pielīdzināms iestādēm, kuras pārvalda publisko sektoru, līdzīgos apstākļos varētu piekrist veikt šāda apmēra kapitālieguldījumu” (25) .
47. Manuprāt, šīs definīcijas mērķis ir tieši noteikt lieluma ziņā privāta ieguldītāja veidu, kas būtu pielīdzināms valstij, un tieši to var palīdzēt precizēt valsts saimnieciskās darbības analīze “it īpaši ģeogrāfiskā un sektoru līmenī”, ko ierosina Vispārējā tiesa.
48. Ir jānoraida arī SNCM
pirmā pamata otrā daļa, ciktāl tajā izvirzīts EKL 295. panta pārkāpums, saskaņā ar kuru “šis Līgums nekādi neietekmē dalībvalstu tiesību aktus, kas reglamentē īpašumtiesību sistēmu”. SNCM uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 86. punktā Vispārējās tiesas minētajā ģeogrāfiskajā un sektoru analīzē nav ticis ņemts vērā fakts, ka pastāv ļoti daudzveidīgas privātas holdinga sabiedrības un to darbība nav ierobežota ar vienu sektoru vai ģeogrāfisko zonu. Man nav skaidrs, kā šāda valsts saimnieciskās darbības ģeogrāfiska un sektoru analīze, kā arī tas, ka noteiktas privātas holdinga sabiedrības nav ierobežotas ar vienu sektoru vai ģeogrāfisko zonu, varētu ietekmēt dalībvalstīs pastāvošajai īpašumtiesību sistēmai piešķirto aizsardzību.
ii) Par pietiekami nostiprinājušās prakses pierādīšanu
49. Pārsūdzētā sprieduma 95. un 96. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija nav “izvirzījusi pietiekamus objektīvus un pārbaudāmus elementus, kas ļautu pierādīt, ka papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana līdzīgos apstākļos būtu privāto uzņēmēju starpā nostiprinājusies prakse”, un “vienīgi apgalvo, ka papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana [..] bija kļuvusi par izplatītu praksi lielo uzņēmumu grupu starpā [..]”. Vispārējā tiesa tai pārmeta, ka tā nav norādījusi šim apgalvojumam ne mazāko pierādījumu.
50. SNCM uzskata, ka ar šādu Komisijas argumentācijas kritiku Vispārējā tiesa ievieš jaunu prasību, ar kuru tiek pārsniegts tas, kas vajadzīgs, lai pareizi pārbaudītu privātā ieguldītāja kritēriju, un netiek ievērotas LESD 345. panta normas. Francijas Republika un SNCM uzskata, ka, lai izpildītu privāta ieguldītāja kritērija prasības, pietiktu pierādīt, ka kaut vai viens privāts uzņēmums līdzīgos apstākļos ir izmaksājis papildu atlaišanas pabalstus.
51. Es nepiekrītu šai pārsūdzētā sprieduma kritikai.
52. Atgādināšu, ka papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana jāanalizē, pārbaudot privātā ieguldītāja kritēriju, lai noteiktu, vai SNCM likvidācijas izmaksas pārsniegtu cesijas par negatīvu cenu EUR 158 miljonu apmērā izmaksas, citiem vārdiem – vai valsts vietā privāts ieguldītājs būtu veicis šo cesiju.
53. Tātad ir jānosaka, vai likvidācijas izmaksas ietvertu attiecīgos papildu pabalstus. Tā tas būtu gadījumā, ja tie būtu tiesību aktos un koplīgumos paredzētie pabalsti. Tā kā šajā gadījumā papildu atlaišanas pabalsti krietni pārsniedz šīs prasības, vienīgais iemesls, kādēļ saistībā ar privātā ieguldītāja kritēriju tie būtu jāņem vērā, aprēķinot likvidācijas izmaksas, varētu būt tikai apstāklis, ka runa ir par pietiekami nostiprinājuš os praksi.
54. SNCM un Francijas Republika uzskata, ka ar iespējamību vai faktu, ka kaut viens privāts ieguldītājs būtu varējis nolemt izmaksāt vai būtu izmaksājis līdzīgus papildu atlaišanas pabalstus, pietiek, lai šie pabalsti tiktu iekļauti likvidācijas izmaksu aprēķinā.
55. Man tas nepavisam nešķiet pietiekami, it īpaši, ja šī viena iespējamība vai šis viens gadījums, kad privāts ieguldītājs būtu varējis pieņemt vai būtu pieņēmis šo lēmumu, ir atklāts starp daudziem privātu ieguldītāju gadījumiem, kuri to nav darījuši, jo tas pierādītu, ka – izņemot izņēmuma gadījumu – papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšanai nav nekādas ekonomiskas racionalitātes.
56. Kā to tiesas sēdē norādīja Corsica Ferries, pierādīšana, ka pastāv nostiprinājusies prakse, kas tirgū ir izplatīta vai pastāvīga, šajā kontekstā nav uzskatāma par jaunu vai ārkārtēju prasību. Komisija kādā tās paziņojumā par valsts atbalstu pati ir minējusi, ka valsts līdzekļi ir uzskatāmi par atbalstu, ja “‘tie neattiecas uz riska kapitāla nodrošināšanu atbilstoši sabiedrību parastajai praksei tirgus ekonomikā ’” (26) . Atšķirība terminoloģijā (“parasta prakse”, “nostiprinājusies prakse” (27), “pietiekami nostiprinājusies prakse” (28), “izplatīta prakse” (29) vai “pastāvīga prakse” (30) ), manuprāt, nenorāda uz to, ka Vispārējās tiesas spriedumā būtu noteikta jauna pierādīšanas prasība.
57. Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 268. apsvērumā Komisija apgalvo, ka lielās uzņēmumu grupas “[..] visbiežāk īsteno sociālos plānus [..], kuri pārsniedz to, ko nosaka likumi un kolektīvie darba līgumi [tiesību akti un koplīgumi]”. Vārdiem “visbiežāk” būtu jāattiecas tikai uz nostiprinājušos praksi, kuras esamība, protams, ir jāpierāda.
58. Ņemot to vērā, izņemot pārbaudi, vai ir ievērotas procesuālās normas un izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, vai fakti ir materiāli precīzi, kā arī vai nepastāv acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana (31), pietiekami nostiprinājušās prakses noteikšana ir jāveic nevis Savienības tiesai, bet Komisijai, kurai turklāt ir netiešs pienākums pierādīt – kaut vai ar vienkāršu apgalvojumu –, ka runa patiešām ir par tirgū nostiprinājušos praksi (32) .
59. Taču Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 135. zemsvītras piezīmē ir minējusi tikai vienu piemēru, kas datēts ar 1991. gadu, bet tajā nav ticis uzdots jautājums par šīs lietas pabalstiem līdzīgu pabalstu izmaksu, kā arī desmit citu sociālo plānu gadījumus, kas – kā to tiesas sēdē Vispārējā tiesā atzina Komisija – attiecās uz pārstrukturēšanas darbībām, nevis likvidāciju, turklāt tādās nozarēs, kurām nav nekā kopēja ar jūras transportu (33) .
60. Ņemot vērā šo ierobežoto informāciju, Vispārējā tiesa nosprieda, ka, vienīgi apgalvojot, ka papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana bija privāto ieguldītāju starpā nostiprinājusies prakse, “tomēr par to nenorād[ot] ne mazāko pierādījumu” (34), Komisija nav pietiekami pamatojusi savu lēmumu.
61. Šajā posmā es varu noraidīt arī SNCM
pirmā pamata ceturto daļu, kurā SNCM pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, nesniedzot jēdzienu “pietiekami nostiprinājusies prakse” un “pastāvīga prakse” definīciju.
62. Papildus tam, ka šie izteikumi ir samērā skaidri un ar tiem tiek veikta atsauce uz faktu vērtējumu, Vispārējai tiesai tie nebija jādefinē, vēl jo vairāk tādēļ, ka nav vajadzīgs garš pamatojums, lai saprastu, ka viens vai daži piemēri, turklāt nepārliecinoši, nevar tikt uzskatīti par “pastāvīgu” vai “pietiekami nostiprinājušos praksi”.
63. Manuprāt, Vispārējā tiesa pamatoti nosprieda, ka Komisija nav pietiekami pierādījusi, ka papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana ir bijusi pietiekami nostiprinājusies prakse privāto ieguldītāju starpā.
iii) Par rīcības, ko pamato saprātīga iespējamība no tās gūt netiešu materiālu labumu, pierādīšanu
64. Pārsūdzētā sprieduma 101. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka nostiprinājušās prakses izmaksāt papildu atlaišanas pabalstu neesamības gadījumā Komisija nav arī pierādījusi, ka attiecīgā izmaksa Francijas Republikas gadījumā būtu bijusi pamatota ar saprātīgu iespējamību pat ilgtermiņā no tās gūt netiešu materiālu labumu.
65. SNCM sūdzas par to, ka, šādi spriezdama, Vispārējā tiesa ir uzlikusi Komisijai pārmērīgu pierādīšanas pienākumu, jo tai būtu bijis jāaprēķina ciestais kaitējums valsts tēla graušanas gadījumā, kaut arī šādam aprēķinam pēc sava rakstura būtu jābalstās uz grūti paredzamiem elementiem.
66. Šāda pārsūdzētā sprieduma interpretācija nav pareiza. Minētā sprieduma 102. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka “Komisija [..] apstrīdētajā lēmumā nav izvirzījusi elementu, kas varētu izskaidrot ciestā kaitējuma konkrēto raksturu un tostarp precizēt, attiecībā uz kuriem tirgus dalībniekiem (lietotājiem, klientiem, piegādātājiem vai vēlreiz darbiniekiem) tiktu skarts CGMF
un Francijas valsts tēls. Turklāt apstrīdētais lēmums neietver nevienu elementu, kas liecinātu par to, ka Komisija ir centusies aprēķināt ciesto kaitējumu, kas tomēr noteikti ir jāsalīdzina ar papildu atlaišanas pabalstu prognozētajām izmaksām, kuru pamatojumu tas veido”.
67. Nemaz nerunājot par “precīzu aprēķināšanu”, Vispārējā tiesa konstatēja, ka “Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 270. un 271. apsvērumā vienīgi apgalvo, ka sociālā spriedze uzņēmumā, ko tā pamato ar 2004. gadā notikušo sociālo konfliktu, SNCM
likvidācijas gadījumā novestu pie sociālajiem nemieriem, kas ietekmētu tās mātessabiedrības un galīgā akcionāra tēlu” (35) .
68. Turklāt tiesas sēdē Vispārējā tiesā Komisija atzina, ka tā nekādi nav izvērtējusi sociālo izdevumu (piemēram, streiku), kas pamatotu papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšanu, veikšanas saprātīgu iespējamību (36) . Tātad, manuprāt, Vispārējā tiesa nekādi nav uzlikusi pārmērīgu pierādīšanas pienākumu un ir tikai konstatējusi nepietiekamu Komisijas lēmuma pamatojumu šajā ziņā.
c) Par Francijas Republikas pirmā pamata pirmo daļu
69. Kā jau norādīju šo secinājumu 40. punktā, Francijas Republika tās pirmajā pamatā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punkta normas, uzskatīdama, ka Komisija attiecībā uz informēta privātā ieguldītāja kritēriju nevarēja ņemt vērā kaitējuma valsts – kā globālās ekonomikas dalībnieces tirgus ekonomikā – tēlam risku.
70. Konkrētāk, šī pamata pirmajā daļā Francijas Republika apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 90., 93. un 94. punktā Vispārējā tiesa patiesībā ir noliegusi iespēju dalībvalstij ņemt vērā kaitējuma risku tās kā globālā tirgus dalībnieka tēlam – iespēju, kuru, šķiet, šī tiesa tomēr ir atzinusi sava sprieduma 85. punktā.
71. Francijas Republika uzskata, ka Komisijai bija tiesības ņemt vērā šādu risku, lai noteiktu, vai papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana atbilst ilgtermiņa rentabilitātes perspektīvām un vai līdzīgos apstākļos informēts privātais ieguldītājs arī būtu bijis spiests izmaksāt tādus pabalstus, lai aizsargātu savu tēlu.
72. Francijas Republika uzskata arī, ka papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšana ir nepieciešama, lai aizsargātu valsts tēlu. Sava apgalvojuma pamatojumam tā atsaucas uz solidaritātes streiku risku, kas izplatītos visā publiskajā sektorā un paralizētu šī sektora uzņēmumu saimniecisko darbību.
73. Šajā kontekstā Francijas Republika apgalvo, ka streiku izplatīšanās radītu smagus ekonomiskus zaudējumus valstij. Tā atsaucas uz līgumattiecību pēkšņu pārtraukšanu starp streikojošajiem uzņēmumiem un to piegādātājiem un klientiem un uz norēķinu un apgādes grūtībām, kas liktu valsts uzņēmumu klientiem – privātpersonām pārorientēties uz konkurējošiem privātiem uzņēmumiem.
74. Francijas Republika tāpēc uzskata, ka izvairīšanās no šīm negatīvajām ekonomiskajām sekām ir netiešs materiāls labums, ko valsts vēlētos gūt no papildu atlaišanas pabalstu izmaksāšanas.
75. Es nepiekrītu šim viedoklim.
76. Vispirms ir jāatgādina, ka sava sprieduma 83. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka “arī dalībvalstīm valsts uzņēmuma likvidācijas gadījumā ir iespēja izmaksāt papildu atlaišanas pabalstus, lai arī to pienākumi a priori nedrīkstētu pārsniegt stingri noteikto likumisko un līgumisko minimumu”.
77. Pārsūdzētā sprieduma 84. punktā Vispārējā tiesa tomēr uzskatīja, ka, nepastāvot nekādai ekonomiskai racionalitātei, šāda veida maksājumi, kas pārsniedz stingri noteiktus likumiskus un līgumiskus pienākumus, ir jāuzskata par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tā paša sprieduma 85. punktā piebilstot, ka nav pietiekami kopsavilkuma veidā atsaukties uz valsts kā globālās ekonomikas dalībnieces tēlu, lai izvairītos no kvalificēšanas par valsts atbalstu.
78. Tajā pašā 85. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, nepastāvot īpašiem apstākļiem un bez īpaši pārliecinošas argumentācijas, dalībvalsts kā globālā ieguldītāja ekonomikā tēla aizsardzība nevar tikt uzskatīta par pietiekamu pamatojumu, kas pierāda tādu papildu izmaksu kā papildu atlaišanas pabalsts uzņemšanās ekonomisko racionalitāti ilgtermiņā.
79. Tātad pretēji tam, ko apgalvo Francijas Republika, pat ja Vispārējā tiesa pieprasa, lai būtu “īpaš[i] apstākļ[i] un [..] īpaši pārliecinoš[a] argumentācij[a]” (37), tā principā neizslēdz iespēju, ka tādos faktiskajos apstākļos un tiesiskajā kontekstā kā šajā lietā tiktu ņemts vērā valsts kā globāla ieguldītāja ekonomikā tēls. Man šķiet, ka šī Vispārējās tiesas nostāja ir saskaņā ar Tiesas judikatūru.
80. Vispirms jāteic, ka ir maz judikatūras par valsts kā ekonomikas dalībnieces tēlu. Pirmais spriedums par šo tēmu, kuru turklāt Komisija ir minējusi apstrīdētajā lēmumā (38), ir spriedums lietā Itālija/Komisija, kurā Tiesa atzina, ka lēmumu ciest zaudējumus “var pamatot ne vien ar iespējamību gūt netiešu materiālu labumu, bet arī ar citiem apsvērumiem, piemēram, rūpēm par grupas tēla saglabāšanu vai tās darbības pārorientāciju” (39) .
81. Tomēr Tiesa to ir konstatējusi attiecībā uz privātu ieguldītāju, kurš vēlas “nodrošināt darbības turpināšanu īslaicīgās grūtībās nonākušam uzņēmumam” vai “ļaut pārtraukt [meitasuzņēmuma] darbību ar vislabākajiem nosacījumiem” (40) .
82. Balstoties uz šo analīzi, Tiesa secināja, ka, “ja [..] kapitāls tiek ieguldīts pilnīgi neatkarīgi no jebkādas rentabilitātes perspektīvām, pat ilgtermiņā, šāds ieguldījums ir jāuzskata par [valsts] atbalstu [..]” (41) . Īstenībā minētajā lietā Tiesa uzskatīja, ka “zaudējumu kompensācija ir notikusi apstākļos, kas privātam ieguldītājam, kurš strādā parastos tirgus apstākļos, nebūtu pieņemami, un neviens privāts ieguldītājs, pat rūpnieciska holdinga sabiedrība, nebūtu ņēmis vērā Itālijas un Spānijas valdības bažas” (42), proti, sociālus un reģionālus apsvērumus (43), kuri ir līdzīgi apsvērumiem, ko Francijas Republika izvirzījusi šajā lietā.
83. Otro reizi uz valsts tēlu ir atsaukusies Spānijas valdība spriedumā apvienotajās lietās Spānija/Komisija (44) saistībā ar privātā ieguldītāja kritēriju. Spānijas valdība bija centusies pamatot kapitālieguldījumu valsts sabiedrībā Hytasa, kura tai piederēja ar Patrimonio del Estado starpniecību, paskaidrojot, ka “rūpes par grupas tēla saglabāšanu ir uzskatāmas par pamatotām bažām. Patrimonio del Estado tēls ciestu nopietnu kaitējumu, ja tas pārtrauktu darbību reģionā, kurā novērojams augsts bezdarba līmenis un grūti sociālie apstākļi. Jebkura privāta sabiedrība tādā situācijā, kādā bija Patrimonio del Estado, reaģētu uz arodbiedrību un politisko spiedienu” (45) .
84. Minētajā lietā, atbildot uz Spānijas valdības argumentu, ka tās rīcība bija līdzīga privāta ieguldītāja rīcībai, jo otra iespēja, proti, Hytasa
likvidācija, valstij būtu izmaksājusi vairāk, ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss norādīja, ka “bija jānosaka atšķirība starp pienākumiem, kas Patrimonio del Estado bija jāuzņemas kā Hytasa
kapitāla akciju īpašniecei, un pienākumiem, kas jāuzņemas Spānijas valstij kā sociālā nodrošinājuma pabalstu un bezdarbnieka pabalstu maksātājai” (46) . Pēc ģenerāladvokāta domām, “šī pēdējā veida pienākums nevar tikt ņemts vērā, piemērojot privātā ieguldītāja kritēriju” (47) .
85. Viņš tātad uzskatīja, ka nav nekādas nozīmes argumentam, saskaņā ar kuru kapitālieguldījums sabiedrībā Hytasa bija pamatots, lai aizsargātu Patrimonio del Estado
tēlu. Uz to balstoties, viņš secināja, ka “ir mazticams, ka valstij piederoša holdinga sabiedrība tik ļoti būtu norūpējusies par kaitējumu, kas publiski tiktu nodarīts tās tēlam ar kāda no tās uzņēmumiem bankrotu, ka tā tikai šī iemesla dēļ būtu gatava sniegt milzīgas naudas summas privātai sabiedrībai, lai mudinātu to pārņemt minēto uzņēmumu” (48) .
86. Tiesa ir nonākusi pie tāda paša secinājuma kā ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss, apšaubot – tāpat kā viņš – šādas valsts rīcības ekonomisko racionalitāti (49) .
87. Valsts tēla jēdziens atkārtoti ir aplūkots Tiesas judikatūrā saistībā ar pieteikumu apturēt Komisijas lēmuma piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu, ko Bavārijas Federālā zeme piešķīrusi Vācijas uzņēmumam, kurā tai pieder 45 % kapitāla (50) . Bavārijas Federālā zeme tam bija piešķīrusi aizdevumu, kas bija jāatmaksā vienīgi tad, ja uzņēmums iepriekšējā gadā ir reģistrējis peļņu (51) . Vācijas valdība centās attaisnot šo rīcību, sakot, ka “uzņēmuma likvidācija būtu radījusi papildu izmaksas Federālajai zemei, radījusi arī nozīmīgu kaitējumu tās kā uzņēmēja tēlam un kavējusi sinerģijas efektu, kam būtu jāizriet no visas grupas pārorientēšanas” (52) .
88. Savā rīkojumā Tiesas priekšsēdētājs noraidīja Vācijas Federatīvās Republikas pieteikumu par pagaidu noregulējumu, cita starpā nolemjot, ka “ar sākotnējā ierobežotā analīzē izvirzītajiem vispārīgajiem apsvērumiem, it īpaši par Federālās zemes tēla saglabāšanu vai par tās darbības reorganizāciju, nebūtu pietiekami, lai nospriestu, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā” (53) . Saistībā ar Komisijas veikto privātā ieguldītāja kritērija analīzi viņš iepriekš bija norādījis, ka nešķiet, ka “prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, ir izvirzījušas konkrētus, pietiekami nozīmīgus faktus, kas pamatotu apgalvojumu, ka Bavārijas Federālā zeme varēja pamatoti sagaidīt, ka aizdevums tiks atmaksāts” (54) .
89. Tiesvedībā Vispārējā tiesā Vācijas valdība atkārtoja savu argumentu, kas balstīts uz valsts tēlu (55) . Vispārējā tiesa nosprieda, ka prasītājas nav pierādījušas, “kas veido Bavārijas Federālās zemes kā privāta uzņēmēja tēlu [šajā gadījumā – minētajā rūpniecības nozarē] metalurģijas nozarē, nedz kā [minētā uzņēmuma] bankrots varētu kaitēt šim tēlam” (56) . Tādējādi Vispārējā tiesa nolēma, ka “nebūtu ticams, ka Bavārijas Federālā zeme būtu spiesta samaksāt ievērojamu naudas summu privātai sabiedrībai [..], lai to mudinātu pārņemt [minēto uzņēmumu] nolūkā izvairīties no tā, ka šī uzņēmuma bankrots nopietni kaitētu Federālās zemes tēlam” (57) .
90. Apelācijas sūdzība par minēto Vispārējās tiesas spriedumu tika noraidīta ar Tiesas rīkojumu, un Tiesa nesprieda par valsts tēla atbilstību (58) .
91. Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka “dalībvalsts kā globālā ieguldītāja tirgus ekonomikā tēla aizsardzība, nepastāvot īpašiem apstākļiem un bez īpaši pārliecinošas argumentācijas, nevar tikt uzskatīta par pietiekamu pamatojumu, kas pierāda tādu papildu izmaksu kā papildu atlaišanas pabalsts uzņemšanās ekonomisko racionalitāti ilgtermiņā” (59), un ka šis valsts tēla arguments nekādi neattiecas uz galveno sabiedrību CGMF, kam nepieder citi aktīvi jūras transporta nozarē (60) .
92. Principā neizslēdzot iespēju sniegt Vispārējās tiesas prasītos pierādījumus, es vēlos norādīt, ka man šķiet gandrīz neiespējami, ka valstu līdz šim izvirzītie apsvērumi saistībā ar viņu kā globālu ieguldītāju tirgus ekonomikā tēlu varētu jelkad likt izvairīties no tā, ka to lēmumi tiktu kvalificēti par valsts atbalstu, ņemot vērā privātā ieguldītāja kritēriju.
93. Šis kritērijs, lai arī ilgtermiņā, prasa vismaz rekapitalizācijas pasākumu rentabilitātes un aizdevuma summu atgūšanas perspektīvas. Kā Tiesa noteikusi iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Spānija/Komisija 26. punktā, “privāts ieguldītājs, kas īsteno strukturālu, vispārēju vai nozares politiku un kas savā darbībā balstās uz ilgtermiņa rentabilitātes perspektīvām, nevarētu saprātīgi atļauties pēc gadiem ilgiem nepārtrauktiem zaudējumiem veikt kapitālieguldījumu, kas ekonomiskā ziņā ir ne vien dārgāks nekā aktīvu likvidācija, bet turklāt ir saistīts ar uzņēmuma pārdošanu, tādējādi zaudējot jebkādas peļņas gūšanas perspektīvas, pat nākotnē”. Tas nozīmē, ka, “ja valsts ieguldītāja kapitālieguldījums nav nekādi saistīts ar rentabilitātes perspektīvu, pat ilgtermiņā, šāds ieguldījums jāuzskata par atbalstu” (61) .
94. Dalībvalstu bažas par viņu kā globālu ieguldītāju tirgus ekonomikā tēlu, lai cik godājamas tās nebūtu citos aspektos, ir ļoti maz saistītas ar privāta ieguldītāja bažām, vai tas būtu saistībā ar uzņēmuma slēgšanas “politiskajiem izdevumiem” (līdztekus ekonomiskiem un sociāliem izdevumiem) (62), ar “spiedienu no arodbiedrību vai politiķu puses” (63), ar grūtībās nonākuša uzņēmuma atrašanos “sociālas krīzes zonā” (64) vai – kā šajā lietā – ar solidaritātes streiku, kas izvērstos visā valsts sektorā, risku (65) . Šajos apsvērumos trūkst jebkādas uzņēmuma, kas saņem valsts palīdzību, rentabilitātes perspektīvas pat ilgtermiņā.
95. Turklāt es pilnīgi piekrītu Vispārējai tiesai, tai nospriežot, ka “[Savienības] tiesību normu valsts atbalsta jomā lietderīgā iedarbība būtu stipri vājināta, ja tiktu ievērota argumentācija [..], atbilstoši kurai jebkāda valsts dalība uzņēmumā ļautu, atsaucoties uz attiecīgās valsts iestādes tēlu un citiem tās ieguldījumiem, veikt neierobežotus finanšu ieguldījumus no valsts līdzekļiem, neuzskatot šos ieguldījumus par atbalstu” (66) .
96. Tādēļ es iesaku Tiesai noraidīt Francijas Republikas pirmā pamata pirmo daļu.
d) Par SNCM
pirmā pamata trešo daļu
97. SNCM pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi apstrīdēto lēmumu, sava sprieduma 93. punktā apgalvojot, ka Komisija nav juridiski pietiekami definējusi valsts saimnieciskās darbības, attiecībā uz kurām bija jāizvērtē cesijas par negatīvu cenu ekonomiskā racionalitāte.
98. Nav pārsteidzoši, ka SNCM izvirza šo argumentu, jo, lai pamatotu apstrīdēto lēmumu, tai pietiek ar atsauci uz valsts tēlu, kas jāsaprot kā tāds, kas iekļauj visu valsts saimniecisko darbību.
99. Atbildē uz pirmā pamata pirmo daļu es jau norādīju, ka tas tā nav. Tātad Vispārējā tiesa, konstatējot, ka apgalvojumi un vispārinājumi bez faktiskiem pierādījumiem nevar tikt uzskatīti par pietiekamu pamatojumu, nav sagrozījusi apstrīdēto lēmumu.
B – Par otro pamatu – CGMF kapitālieguldījumu EUR 8,75 miljonu apmērā
1) Apstrīdētais lēmums
100. Apstrīdētā lēmuma preambulas 355.–360. apsvērumā Komisija norādīja, ka, tā kā privāto pārņēmēju ieguldījums EUR 26,25 miljonu apmērā bija būtisks un vienlaicīgs, attiecībā uz CGMF
kapitālieguldījumu atbalsta raksturs varēja tikt izslēgts jau no paša sākuma. Apstrīdētā lēmuma preambulas 361.–365. apsvērumā Komisija arī konstatēja, ka 10 % fiksētā rentabilitātes likme ir uzskatāma par atbilstošu ieguldītā kapitāla atlīdzību un ka cesijas laušanas klauzulas (67) esamība neliek apšaubīt vienlīdzīgu attieksmi. Komisija tāpēc secināja, ka CGMF
kapitālieguldījums EUR 8,75 miljonu apmērā nav uzskatāms par atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
101. Attiecībā uz fiksēto 10 % rentabilitātes likmi Komisija izvērtēja, vai šis CGMF
dalības ienesīgums būtu pieņemams hipotētiskam privātam ieguldītājam. Tā uzskatīja, ka, tā kā fiksētais ienesīgums atbrīvo CGMF
no jebkāda riska uzņēmējdarbības plāna izpildē, šī ieguldītā kapitāla rentabilitāte ir uzskatāma par atbilstošu ilgtermiņā. Turklāt Komisijas eksperts secināja, ka riska ziņā šis kapitālieguldījums drīzāk būtu uzskatāms par obligāciju ar fiksētu likmi, nevis par akciju iegādi.
102. Attiecībā uz laušanas klauzulu, kas ietverta SNCM
cesijas līgumā, Komisija uzskatīja, ka šīs klauzulas pastāvēšana neliek apšaubīt ieguldītāju vienlīdzības principa ievērošanu. Komisijas ieskatā šī klauzula attiecās uz sabiedrības SNCM
pilnīgo cesiju privātajiem pārņēmējiem, nevis uz ieguldījumiem, ko privātie pārņēmēji un valsts vienlaicīgi veic privatizētajā sabiedrībā SNCM .
2) Pārsūdzētais spriedums
103. Vispirms Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija, atbildot uz vienu no tās jautājumiem, ir atzinusi, ka valsts un privāto ieguldījumu vienlaicīgums – pat nozīmīgu privāto ieguldījumu gadījumā – pats par sevi nevar būt pietiekams, lai tiktu secināta atbalsta neesamība Līguma izpratnē, neņemot vērā citus atbilstošos faktiskos un tiesiskos elementus.
104. Pēc tam tā pārbaudīja, vai Komisija savā vienlaicīgo kapitālieguldījumu veikšanas apstākļu salīdzināmības vērtējumā ir ņēmusi vērā atbilstošo elementu kopumu, it īpaši jautājumu par ienesīgumu un laušanas klauzulas sekām. Tās secinājums bija negatīvs (68) .
105. Pārsūdzētā sprieduma 124. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija vienlīdzīgas attieksmes pārbaudē nevarēja neveikt padziļinātu analīzi par CGMF
un privāto [kapitāla] pārņēmēju ieguldījumu ienesīguma atšķirību sekām.
106. Attiecībā uz [cesijas] laušanas klauzulu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 130. punktā nosprieda, ka šī klauzula vismaz var novērst kaitējuma risku privātajiem [kapitāla] pārņēmējiem gadījumā, ja iestājas kāds no klauzulas piemērošanas nosacījumiem, un ka minētajai klauzulai līdz ar to ir reāla finansiāla vērtība. Šī klauzula var mainīt privāto pārņēmēju un CGMF
kapitālieguldījumu riska profilus un tādējādi likt apšaubīt ieguldīšanas apstākļu salīdzināmību. Šādos apstākļos Vispārējās tiesas ieskatā Komisija nedrīkstēja neveikt cesijas laušanas klauzulas ekonomisko seku padziļinātu analīzi.
3) Analīze
107. SNCM
uzskata, ka, nolemjot, ka Komisija nav ņēmusi vērā visus atbilstošos elementus, Vispārējā tiesa ir sagrozījusi apstrīdēto lēmumu. Pēc SNCM
domām, Komisija uzskatīja, ka valsts kapitāla, kas ieguldīts sabiedrībā SNCM, fiksēts 10 % ienesīgums privāta ieguldītāja gadījumā ir uzskatāms par atbilstošu ieguldītā kapitāla ilgtermiņa rentabilitāti. SNCM
uzskata, ka šāda veida ieguldījumiem ir garantēts fiksēts ienesīgums īpaši augstā līmenī un ka tas pierāda, ka 10 % ienesīgums būtu pieņemams hipotētiskam privātam ieguldītājam. Tad, ja tiktu piemērota cesijas laušanas klauzula un attiecīgi cesijas līgums tiktu atcelts ar atpakaļejošu datumu, valsts ieguldījums tiktu anulēts un līdz ar to nebūtu it nekāda ienesīguma – SNCM
uzskata, ka tas pierāda, ka laušanas klauzulas sekas būtu neitrālas un no Komisijas neprasītu padziļinātu analīzi.
108. Attiecībā uz pašas laušanas klauzulas esamību SNCM
un Francijas Republika uzskata, ka SNCM
iegādes laikā privātie pārņēmēji ir iegādājušies garantiju, ka tie spēs atgūt savu kapitālieguldījumu, ja iestāsies kāds no gadījumiem, kas ļauj piemērot šo laušanas klauzulu. Viņuprāt, laušanas klauzula neapdraud privāto pārņēmēju un Francijas valsts vēlāko kapitālieguldījumu nosacījumu līdzsvaru.
109. Manuprāt, Vispārējā tiesa nedrīkstēja pārsūdzētā sprieduma 131. punktā secināt, ka Komisija savā privāto un valsts vienlaicīgo kapitālieguldījumu veikšanas apstākļu salīdzināmības vērtējumā nav ņēmusi vērā visus atbilstošos elementus, tostarp ienesīgumu, nedz arī a fortiori
kvalificēt šo vērā neņemšanu kā kļūdu vērtējumā.
110. Tomēr tās lēmums apmierināt iebildumu, ar kuru tiek apšaubīta Komisijas analīzes pamatotība, Komisijai izdarot secinājumus par vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu pret privātiem pārņēmējiem un CGMF, paliek pamatots ar citiem juridiskajiem apsvērumiem (69) .
111. Proti, lai arī Komisija savā lēmumā ir norādījusi uz fiksētu ienesīgumu un cesijas laušanas klauzulas sekām, tās secinājumu pamatojums par abiem šiem jautājumiem neļauj tos uzskatīt par pietiekami pamatotiem.
112. Attiecībā uz ienesīgumu Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 361.–363. apsvērumā uzskatīja, ka fiksētā ienesīguma likme bija tāda, ka privāts ieguldītājs būtu piekritis piedalīties kapitālieguldījumā SNCM
ar šādiem noteikumiem. Komisijas ieskatā ar faktu, ka uz laušanas klauzulu var atsaukties tikai privātie pārņēmēji, netiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes pret valsts ieguldītāju un privātiem ieguldītājiem princips.
113. Šo secinājumu Vispārējā tiesa varēja apšaubīt nepietiekama pamatojuma dēļ, norādot, ka pretēji Francijas valsts gadījumam privāto pārņēmēju kapitālieguldījumu rentabilitāte nav noteikta vienošanās protokolā un ka Francijas valsts “fiksētās atlīdzības likme [nebija] nodrošināta [tādā ziņā, ka] tad, ja tiek piemērota cesijas laušanas klauzula [..], summas pēc fiksēta ienesīguma likmes vairs netiks maksātas” (70) . Vispārējā tiesa norādīja arī uz nesamērīgumu starp privātu pārņēmēju kapitālieguldījumiem, kuru pretizpildījums, pēc tās domām, ir “smag[as] saistīb[as], ko dažādos veidos uzņēmusies Francijas valsts” (71) .
114. Attiecībā uz laušanas klauzulu Vispārējā tiesa ir norādījusi uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu, jo tajā “ir vienīgi konstatēts, ka tā neliek apšaubīt vienlīdzīgu attieksmi pret vienlaicīgajiem ieguldītājiem, bet neietver ekonomiska rakstura analīzi” (72) . Komisijas viedoklis ir ietverts četrās apstrīdētā lēmuma preambulas 364. apsvēruma rindiņās, kurās Komisija vienīgi konstatē, ka minētā klauzula “attiecas uz sabiedrības SNCM
pilnīgo cesiju privātajiem pārņēmējiem, nevis uz ieguldījumiem (35 miljoni euro), kas privātajiem pārņēmējiem (26,25 miljoni euro) un valstij (8,75 miljoni euro) [vienlaicīgi] jāveic privatizētajā sabiedrībā SNCM ”.
115. Līdz ar to es secinu, ka Vispārējā tiesa, pieņemot šo iebildumu, ir balstījusies uz pamatojuma trūkumu, jo Komisija nav vai nav pietiekami pamatojusi savu lēmumu par vienlīdzīgu attieksmi pret valsts un privātiem ieguldījumiem SNCM .
C – Par trešo pamatu – CGMF avansa iemaksu norēķinu kontā EUR 38,5 miljonu apmērā, ko paredzēts izmaksāt SNCM atlaistajiem darbiniekiem
1) Apstrīdētais lēmums
116. Apstrīdētā lēmuma preambulas 366.–379. apsvērumā Komisija konstatēja, ka tādi atbalsta pasākumi indivīdiem, kuri pārsniedz tiesību aktos sociālajā jomā un piemērojamajos koplīgumos paredzētos pabalstus, EUR 38,5 miljonu apmērā, kas ir ieskaitīti darījumu kontā, tiktu piemēroti gadījumā, ja [kapitāla] pārņēmēji īstenotu jaunu darbinieku skaita samazināšanas sociālo plānu, un ka šie pasākumi neatbilst 2002. gada plānā paredzētās darbinieku skaita samazināšanas īstenošanai.
117. Komisijas ieskatā šo atbalstu var izmaksāt tikai indivīdiem, kuriem iepriekš lauzts darba līgums ar SNCM . Šie pasākumi tātad nav uzskatāmi par izdevumiem, kas izriet no sociālo tiesību aktu parastās piemērošanas darba līguma laušanas gadījumā. Komisija secināja, ka šis atbalsts indivīdiem, ko noteikusi valsts kā publiska vara, nevis valsts kā akcionārs, tādējādi ietilpst dalībvalstu sociālās politikas jomā un tādēļ nav uzskatāms par atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
2) Pārsūdzētais spriedums
118. Pārsūdzētā sprieduma 142.–147. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo Komisija nebija pareizi noteikusi darījumu konta raksturu un tā esamības sekas.
119. Pirmkārt, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ar to, ka konkrētais pasākums neizriet no stingriem likumiskiem un līgumiskiem pienākumiem, principā nevar tikt izslēgta šī pasākuma kvalificēšana par valsts atbalstu. Otrkārt, tā uzskatīja, ka darījumu konta esamība varēja iedrošināt SNCM
darbiniekus pamest uzņēmumu, nerisinot sarunas par viņu aiziešanas nosacījumiem, it īpaši par papildu atlaišanas pabalstu iespējamo piešķiršanu, kas Tiesas ieskatā radītu netiešu ekonomisku priekšrocību SNCM .
3) Analīze
120. SNCM
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi apstrīdēto lēmumu, uzskatīdama, ka Komisija ir apgalvojusi, ka ar to, ka konkrētais pasākums neizriet no stingri noteiktiem likumiskiem un līgumiskiem pienākumiem, principā var tikt izslēgta kvalificēšana par valsts atbalstu. SNCM uzskata arī, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piesavinoties rīcības brīvību, kas ir Komisijai, novērtējot sarežģītas ekonomiskas situācijas. SNCM un Francijas Republika visbeidzot pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pamatojusi savu spriedumu, kvalificējot konkrēto pasākumu par valsts atbalstu, bet nepārbaudot – pakārtoti –, vai šis pasākums atbilst kritērijam par informētu privāto ieguldītāju, kā turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 378. apsvērumā to atbalsta Komisija.
121. Es iesaku Tiesai noraidīt trešo pamatu tālāk izklāstīto iemeslu dēļ.
a) Par SNCM
trešā pamata pirmo daļu
122. Kas attiecas uz SNCM argumentu par apgalvoto Komisijas lēmuma sagrozīšanu, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 143. punktā ir pareizi sapratusi Komisijas nostāju, saskaņā ar kuru, lai tiktu izslēgts, ka konkrētais pasākums ir uzskatāms par valsts atbalstu, ir jāpārliecinās, “ka ar šo pasākumu netiek atvieglotas sabiedrības SNCM
izmaksas, ko rada tās ikdienas pārvaldība, t.i., konkrētajā gadījumā – izmaksas, kas izriet no sociālajiem tiesību aktiem, kuri attiecīgajā nozarē parasti jāpiemēro darba līguma laušanas gadījumā” (73) .
123. Apstrīdētā lēmuma preambulas 371.–377. apsvērumā Komisijas izklāstītās argumentācijas mērķis ir pierādīt, ka konkrētais pasākums izriet no pienākumiem, kas pārsniedz tiesību aktos sociālajā jomā un piemērojamajos koplīgumos paredzētos pabalstus. Tātad ir skaidrs, it īpaši ņemot vērā apstrīdētā lēmuma preambulas 377. apsvērumu, ka Komisija uzskatīja, ka ar to, ka konkrētais pasākums neizriet no stingri noteiktiem likumiskiem un līgumiskiem pienākumiem, var tikt izslēgta tā kvalificēšana par valsts atbalstu.
124. Līdz ar to es uzskatu, ka Vispārējā tiesa nekādā ziņā nav sagrozījusi Komisijas lēmumu trešajā pamatā izteiktajā veidā.
b) Par SNCM
trešā pamata otro daļu
125. SNCM
apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 144. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piesavinoties rīcības brīvību, kāda ir Komisijai, novērtējot sarežģītas ekonomiskas situācijas.
126. Minētajā punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka “darījuma konta esamība iedrošina SNCM
darbiniekus pamest uzņēmumu vai vismaz to pamest, nerisinot sarunas par viņu aiziešanu, it īpaši attiecībā uz papildu atlaišanas pabalsta iespējamo piešķiršanu [..], un tas viss rada netiešu ekonomisku priekšrocību SNCM ”.
127. Jautājums par to, vai darījumu konts iedrošina SNCM
darbiniekus pamest uzņēmumu, nerisinot sarunas par viņu aiziešanu, un vai tas rada netiešu ekonomisku priekšrocību SNCM, acīmredzot ir jautājums par faktu konstatēšanu, kas neietilpst Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā.
128. Tāpēc SNCM
trešā pamata otrā daļa ir nepieņemama un ir jānoraida.
c) Par SNCM
trešā pamata trešo daļu un Francijas Republikas trešo pamatu
129. SNCM un Francijas Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa, konkrēto pasākumu kvalificējot par valsts atbalstu, nav pamatojusi savu lēmumu, pakārtoti nepārbaudot, vai šis pasākums atbilst informēta privātā ieguldītāja kritērijam.
130. Šis arguments būtībā ir par to, ka, pat ja darījumu konta esamības rezultātā SNCM samazinātos izmaksas, šis pasākums varēja tikt atbrīvots, piemērojot privātā ieguldītāja kritēriju.
131. SNCM
un Francijas Republika (tāpat kā Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 378. apsvērumā) uzskata, ka, ja darījumu konta vērtība, proti, EUR 38,5 miljoni, tiktu pievienota cesijas negatīvajai cenai, proti, EUR 158 miljoniem, tad kopējā cesijas cena, proti, EUR 196,5 miljoni, joprojām būtu zemāka par likvidācijas izmaksām. Tas pierādot, ka privāts ieguldītājs arī būtu veicis šos pasākumus, līdz ar to tie nebūtu uzskatāmi par valsts atbalstu.
132. Tomēr no [apstrīdētā lēmuma] preambulas 70. apsvēruma un no tā 66. zemsvītras piezīmes skaidri izriet, ka darījumu konts tika izveidots, lai izmaksātu papildu atlaišanas pabalstus. Izvērtējot pirmo pamatu, es jau izteicu savu viedokli par privātā ieguldītāja kritērija piemērošanu šāda veida pabalstiem.
133. Šo secinājumu 51.–63. un 79.–96. punktā minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka Komisija nav pietiekami pamatojusi savu nostāju par to, ka privāts ieguldītājs līdzīgos apstākļos būtu izmaksājis līdzīgus papildu atlaišanas pabalstus, ne arī a fortiori par to, ka tas darījumu konta vērtību pievienotu cesijas cenai.
134. SNCM norāda arī, ka Vispārējā tiesa nekādi nav pamatojusi vai argumentējusi darījumu konta vērtējumu, kas rezumēts pārsūdzētā sprieduma 144. punktā. Manuprāt, iemesli, kuru dēļ Vispārējā tiesa uzskatīja, ka darījumu konts piešķirtu SNCM
netiešu ekonomisku priekšrocību, skaidri izriet no tās pamatojuma.
135. Kā norāda Corsica Ferries, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 137. punktā ir ieņēmusi tādu pašu nostāju kā Komisija, proti, ka “atbalsta jēdziens ne vienmēr nozīmē, ka ir jāuzņemas likumisks pienākums, bet drīzāk nozīmē, ka izdevumi, kuri citkārt būtu jāmaksā no uzņēmuma budžeta, tiek samazināti”. Tā tas būtu attiecībā uz SNCM jaunas darbinieku skaita samazināšanas gadījumā.
136. Tas vēl skaidrāk izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 374. un 375. apsvēruma, kuros Komisija norādīja, ka līdz ar darījumu konta ieviešanu valsts uzņēmās to darbinieku papildu atlaišanas pabalstu izmaksas, kuri tiktu atlaisti, ja SNCM tiktu pārdota privātiem pārņēmējiem.
137. Līdz ar to es uzskatu, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā ir pietiekami pamatojusi savu nolēmumu, un secinu, ka SNCM
trešā pamata trešā daļa, kā arī Francijas Republikas trešais pamats ir jānoraida.
D – Par ceturto pamatu – pārstrukturēšanas atlikumu EUR 15,81 miljona apmērā
1) Apstrīdētais lēmums
138. Apstrīdētā lēmuma preambulas 434. apsvērumā Komisija nolēma, ka valsts atbalsts, veicot kapitālieguldījumu EUR 15,81 miljona apmērā (74), ir saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
2) Pārsūdzētais spriedums
139. Pārsūdzētā sprieduma 149. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas vērtējums par šo pārstrukturēšanas atlikumu ir balstīts uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru 2006. gada privatizācijas plāns neietvēra valsts atbalsta elementus. Minētā sprieduma 152. un 153. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, tā kā Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kas ļauj apšaubīt šo pieņēmumu, Komisijas analīze attiecībā uz pārstrukturēšanas atlikumu nebija pietiekami pamatota.
3) Analīze
140. SNCM un Francijas Republika piekrīt, ka ceturtā pamata apmierināšanas izredzes ir atkarīgas no Tiesas lēmuma apmierināt vai neapmierināt citus šo apelācijas sūdzību pamatus.
141. Ņemot vērā manu iepriekšējo analīzi un manu priekšlikumu Tiesai noraidīt pirmos trīs SNCM
un Francijas Republikas pamatus, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pareizi ir apmierinājusi Corsica Ferries prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
142. Tādēļ es ierosinu Tiesai noraidīt SNCM un Francijas Republikas ceturto pamatu.
V – Secinājumi
143. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai:
– apelācijas sūdzības noraidīt;
– piespriest Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM) SA
un Francijas Republikai segt savus, kā arī vienādās daļās atlīdzināt Corsica Ferries France SAS
tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	2012. gada 11. septembra spriedums lietā T‑565/08.
(3)  – OV 2009, L 225, 180. lpp.
(4)  –	Skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 40. apsvērumu.
(5)  – OV 2004, L 61, 13. lpp.
(6)  –	Šī summa ir starpība starp sabiedrībai SNCM
nepieciešamajiem neto naudas līdzekļiem, proti, EUR 19,75 miljoniem, un 2003. gada lēmumā paredzētās aktīvu cesijas neto kopsummu, proti, EUR 3,94 miljoniem, kas atbilst kuģa pārdošanai un līdzdalības pārdošanai trijās sabiedrībās. Skat. apstrīdētā lēmuma 201. zemsvītras piezīmi.
(7)  – OV 2005, L 19, 70. lpp.
(8)  –	Spriedums lietā T‑349/03 Corsica Ferries France /Komisija (Krājums, II‑2197. lpp.).
(9)  –	Šo secinājumu turpinājumā es atsaukšos uz EKL pantiem redakcijā, kura bija spēkā apstrīdētā lēmuma laikā.
(10)  – OV 1999, C 288, 2. lpp.
(11)  –	Skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 17. apsvērumu.
(12)  – OV L 24, 1. lpp.
(13)  – OV 2006, C 303, 53. lpp.
(14)  – Skat. pārsūdzētā sprieduma 82. punktu.
(15)  –	Turpat, 83. punkts.
(16)  –	Turpat, 84. punkts.
(17)  –	Turpat, 90.–93. punkts.
(18)  –	Turpat, 93. un 94. punkts.
(19)  –	Turpat, 95.–108. punkts.
(20)  –	Turpat, 109. punkts.
(21)  –	Turpat, 108. punkts.
(22)  –	Skat. 2007. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑525/04 P Spānija/ Lenzing
(Krājums, I‑9947. lpp., 57. punkts) un 2010. gada 2. septembra spriedumu lietā C‑290/07 P Komisija/ Scott
(Krājums, I‑7763. lpp., 66. punkts).
(23)  –	Spriedums lietā Komisija/ Scott
(minēts iepriekš, 66. punkts). Skat. arī 2009. gada 6. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P GlaxoSmithKline Services  u.c./Komisija u.c. (Krājums, I‑9291. lpp., 163. punkts).
(24)  – Mans izcēlums.
(25)  –	2003. gada 8. maija spriedums apvienotajās lietās C‑328/99 un C‑399/00 ( Recueil, I‑4035. lpp., 38. punkts).
(26)  –	Komisijas paziņojums dalībvalstīm par EK līguma 92. un 93. panta un Komisijas Direktīvas 80/723/EEK 5. panta piemērošanu publiskiem uzņēmumiem ražošanas nozarē (OV 1993, C 307, 3. lpp., 14. punkts).
(27)  – Pārsūdzētā sprieduma 101. punkts.
(28)  –	Turpat, 87. punkts.
(29)  –	Turpat, 96. punkts.
(30)  – Turpat.
(31)  –	Skat. spriedumu lietā Komisija/ Scott
(minēts iepriekš, 66. punkts).
(32)  –	Skat. apstrīdētā lēmuma 267.–268. un 272. punktu.
(33)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 97. punktu.
(34)  – Turpat, 96. punkts.
(35)  –	Turpat, 102. punkts.
(36)  –	Turpat, 105. punkts.
(37)  – Skat. pārsūdzētā sprieduma 85. punktu.
(38)  –	Skat. apstrīdētā lēmuma 137. zemsvītras piezīmi.
(39)  –	1991. gada 21. marta spriedums lietā C‑303/88 ( Recueil, I‑1433. lpp., 21. punkts).
(40)  – Turpat.
(41)  –	Turpat, 22. punkts.
(42)  –	Turpat, 24. punkts.
(43)  –	Turpat, 18. punkts.
(44)  –	1994. gada 14. septembra spriedums apvienotajās lietās no C‑278/92 līdz C‑280/92 ( Recueil, I‑4103. lpp.).
(45)  –	24. punkts ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [ F. G. Jacobs ] secinājumos saistībā ar spriedumu apvienotajās lietās Spānija/Komisija (minēts iepriekš).
(46)  –	Turpat, 29. punkts.
(47)  – Turpat.
(48)  –	Turpat, 30. punkts.
(49)  –	Spriedums apvienotajās lietās Spānija/Komisija (minēts iepriekš, 25. un 26. punkts).
(50)  –	Šajā ziņā skat. Tiesas priekšsēdētāja 1996. gada 3. maija rīkojumu lietā C‑399/95 R Vācija/Komisija ( Recueil, I‑2441. lpp.).
(51)  –	Turpat, 14. punkts.
(52)  –	Turpat, 32. punkts.
(53)  –	Turpat, 70. punkts.
(54)  –	Turpat, 66. punkts.
(55)  –	Skat. 1999. gada 21. janvāra spriedumu apvienotajās lietās T‑129/95, T‑2/96 un T‑97/96 Neue Maxhütte Stahlwerke
un Lech-Stahlwerke /Komisija ( Recueil, II‑17. lpp., 122. punkts).
(56)  –	Turpat, 126. punkts.
(57)  –	Turpat, 127. punkts.
(58)  –	Skat. 2001. gada 25. janvāra rīkojumu lietā C‑111/99 P Lech-Stahlwerke /Komisija ( Recueil, I‑727. lpp.).
(59)  – Pārsūdzētā sprieduma 85. punkts.
(60)  –	Turpat, 91. punkts.
(61)  –	Spriedums lietā Itālija/Komisija (minēts iepriekš, 22. punkts).
(62)  –	Spriedums apvienotajās lietās Spānija/Komisija (minēts iepriekš, 24. punkts).
(63)  –	Skat. 24. punktu ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa secinājumos saistībā ar spriedumu apvienotajās lietās Spānija/Komisija (minēts iepriekš).
(64)  –	Spriedums apvienotajās lietās Neue Maxhütte Stahlwerke
un Lech-Stahlwerke /Komisija (minēts iepriekš, 122. punkts).
(65)  –	Skat. Francijas Republikas apelācijas sūdzības 58.–61. punktu.
(66)  –	Spriedums apvienotajās lietās Neue Maxhütte Stahlwerke
un Lech-Stahlwerke /Komisija (minēts iepriekš, 125. punkts). Šajā ziņā skat. arī pārsūdzētā sprieduma 85. punkta beigu daļu.
(67)  –	2006. gada 16. maija vienošanās protokola III.5. iedaļa attiecas uz cesijas laušanas klauzulu, kuru pārņēmēji var paralēli piemērot, ja iestājas kāds no šiem gadījumiem: i) sabiedrisko pakalpojumu deleģējuma līguma nepiešķiršana jūras pārvadājumu pakalpojumu sniegšanai uz Korsiku laikposmā no 2007. gada 1. janvāra vai ii) Komisijas lēmuma par to, ka visas summas vai daļa no summām, ko Francijas valsts ieguldījusi SNCM, ir atzīstamas par valsts atbalstu, kas ir pretrunā Savienības tiesībām, paziņošana Francijas valdībai.
(68)  – Pārsūdzētā sprieduma 120.–131. punkts.
(69)  – Skat. 1992. gada 9. jūnija spriedumu lietā C‑30/91 P Lestelle /Komisija ( Recueil, I‑3755. lpp., 28. punkts), 1994. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑320/92 P Finsider /Komisija ( Recueil, I‑5697. lpp., 37. punkts), 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑294/95 P Ojha /Komisija ( Recueil, I‑5863. lpp., 52. punkts) un 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑210/98 P Salzgitter /Komisija ( Recueil, I‑5843. lpp., 58. punkts).
(70)  – Pārsūdzētā sprieduma 124. punkts.
(71)  –	Turpat, 125. punkts.
(72)  –	Turpat, 127. punkts.
(73)  –	Apstrīdētā lēmuma preambulas 371. apsvērums.
(74)  – Skat. šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmi.