62021CC0608
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 12. janvārī (
1
)
Lieta C‑608/21
Kriminālprocess
starp
XN
un
Politseyski organ pri 02 RU SDVR
(Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Tiesības uz informāciju kriminālprocesā – Direktīva 2012/13/ES – Tiesības tikt informētam par apsūdzību – 6. panta 2. punkts – Lēmuma par aizturēšanu iemeslu paziņošana aizdomās turētajai vai apsūdzētajai personai – Termiņš – Saturs
1.
“Kā tad es varu būt apcietināts? Un vēl šādā veidā?”“Jūs jau atkal sākat to pašu!” teica Sargs un iemērca sviestmaizi medus trauciņā. “Uz šādiem jautājumiem mēs neatbildam.” (
2
) Šie fragmenti no Prāgas rakstnieka Franca Kafkas slavenā romāna “Process” pirmās nodaļas mums attēlo sabiedrību, kurā valda fiktīvs tiesiskums, kur vara drīkst atņemt indivīdam brīvību, neinformējot par iemesliem, kas pamato šādu lēmumu. Visa šī stāsta garumā K. cenšas noskaidrot savas apcietināšanas (un tai sekojošas notiesāšanas) iemeslus, taču viņam tas neizdodas.
2.
Atšķirībā no Kafkas tēlotajām izmeklēšanas pārmērībām Eiropas Savienības likumdevējs Direktīvas 2012/13/ES (
3
) 6. panta 2. punktā ir nostiprinājis aizdomās turēto un apsūdzēto personu, kuras ir apcietinātas vai aizturētas, tiesības tikt informētām par brīvības atņemšanas iemesliem. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) lūdz Tiesu interpretēt šo tiesību normu un tādējādi sniegt skaidrojumu par brīdi, kurā šie iemesli ir jāpaziņo, un par šā paziņojuma saturu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3.
Šai lietai atbilstošie ir Direktīvas 2012/13 10., 14. un 28. apsvērums, tās 1., 2., 3., 4. un 6. pants, kā arī Eiropas Savienības pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 6. pants.
Bulgārijas tiesības
4.
Zakon za ministerstvoto na vatreshnite raboti (Likums par Iekšlietu ministriju; 2014. gada 27. jūnijaDV Nr. 53) 72. pantā – pamatlietai piemērojamā redakcijā – ir paredzēts:
“(1)   Policijas iestādes var aizturēt personu:
1.
ja ir iemesls domāt, ka viņa ir izdarījusi pārkāpumu.
[..]
(4)   Aizturētajai personai ir tiesības pārsūdzēt aizturēšanas tiesiskumu Rayonen sad [(rajona tiesa)] iestādes atrašanās vietā. Minētā tiesa nekavējoties lemj par šo sūdzību, un par tās nolēmumu Administrativnoprotsesualen kodeks [(Administratīvā procesa kodekss; 2006. gada 11. aprīļaDV Nr. 30)] noteiktajā kārtībā var iesniegt kasācijas sūdzību Administrativen sad [(Administratīvā tiesa, Bulgārija)] pēc piekritības.
(5)   Personai ir tiesības uz aizstāvi no tās aizturēšanas brīža, turklāt aizturētā persona ir jāinformē arī par to, ka tā drīkst no aizstāvja atteikties, kā arī par šādas rīcības sekām, tāpat arī par tiesībām klusēt, ja aizturēšana ir notikusi uz 1. punkta 1. apakšpunkta pamata.
[..]”
5.
Saskaņā ar šā likuma 73. pantu personu, kas aizturēta, ievērojot 72. panta 1. punkta 1.–4. apakšpunktā minētos priekšnosacījumus, var pakļaut tikai pārvietošanās brīvības ierobežojumiem. Šādos gadījumos aizturēšanas ilgums nedrīkst pārsniegt 24 stundas.
6.
Likuma par Iekšlietu ministriju 74. pantā ir noteikts:
“(1)   Attiecībā uz personām, kuras minētas 72. panta 1. punktā, izdod rakstveida aizturēšanas protokolu [(zapoved)].
(2)   [Šā panta] 1. punktā minētajā aizturēšanas protokolā norāda:
1.
policijas darbinieka, kas sagatavojis protokolu, nosaukumu, funkciju un dienesta vietu;
2.
aizturēšanas faktiskos un juridiskos iemeslus;
3.
aizturētās personas identifikācijas datus;
4.
aizturēšanas datumu un laiku;
5.
[Šā likuma] 73. pantā minētās personas tiesību ierobežojumu;
6.
tās tiesības:
(a)
apstrīdēt tiesā aizturēšanas tiesiskumu;
(b)
uz aizstāvi – no aizturēšanas brīža;
[..].
(3)   Aizturētā persona aizpilda paziņojumu par to, ka ir informēta par savām tiesībām un ka vēlas vai nevēlas izmantot 2. punkta 6. apakšpunkta b)–f) punktā minētās tiesības. Aizturēšanas protokolu paraksta policijas darbinieks un aizturētā persona.
(4)   Ja aizturētā persona atsakās parakstīt aizturēšanas protokolu vai nav spējīga to izdarīt, to ar parakstu apliecina viens liecinieks.
[..]
(6)   Aizturētajai personai pret parakstu izsniedz aizturēšanas protokola kopiju.”
7.
Saskaņā ar Zakon za administrativnite narushenia i nakazania (Administratīvo pārkāpumu un sodu likums, 1968. gada 28. novembraDV Nr. 92) 22. pantu administratīvo pārkāpumu novēršanai un izbeigšanai, kā arī to radīto nelabvēlīgo seku novēršanai un likvidēšanai var piemērot administratīvos piespiedu līdzekļus.
8.
Administratīvā procesa kodeksa 21. panta 1. punkts pamatlietai piemērojamā redakcijā ir formulēts šādi:
“Individuāls administratīvais akts ir administratīvās iestādes vai citas ar likumu tam pilnvarotas iestādes vai struktūras, personu, kuras veic publiskas funkcijas, un organizāciju, kas sniedz publiskus pakalpojumus, tieši pausta gribas izpausme vai ar darbību vai bezdarbību pausta griba, kas rada tiesības vai pienākumus vai tieši skar atsevišķu pilsoņu vai organizāciju tiesības, brīvības vai tiesiski pamatotās intereses, kā arī atteikums šādu aktu izdot.”
9.
Šā kodeksa 145. pantā ir paredzēts:
“(1)   Administratīvo aktu var pārsūdzēt tiesā, lūdzot tā tiesiskuma pārbaudi.
(2)   Pārsūdzēt var:
1.
sākotnējo individuālo administratīvo aktu, arī atteikumu šādu aktu izdot;
[..].”
10.
1963. gada 28. decembraUkaz no 904 za borba s drebnoto khuliganstvo (Rīkojums Nr. 904 par sīkā huligānisma apkarošanu) 1. pantā – pamatlietai piemērojamā redakcijā – ir noteikts:
“(1)   Par sīko huligānismu piemēro šādus administratīvos sodus, ja pārkāpējs ir sasniedzis sešpadsmit gadu vecumu:
1.
aizturēšana uz laiku līdz 15 dienām Iekšlietu ministrijas pārziņā esošā struktūrā;
2.
naudas sods apmērā no 100 līdz 500 Bulgārijas levām (BGN) [(apmēram 51 līdz 256 EUR)].
(2)   “Sīkais huligānisms” šā rīkojuma izpratnē ir cieņu aizskaroša uzvedība, kas izpaužas kā lamuvārdu lietošana, goda un cieņas aizskaršana vai citāda nenormatīva leksika sabiedriskā vietā vai daudzu personu klātbūtnē ar aizvainojošu attieksmi un izturēšanos pret pilsoņiem, iestādēm vai sabiedrību vai kā strīds, fiziska vardarbība vai citādas līdzīgas darbības, kas traucē sabiedrisko kārtību un mieru, tomēr, ņemot vērā nelielo sabiedriskās kārtības apdraudējumu, tā nav kvalificējama kā noziedzīgs nodarījums Kriminālkodeksa 325. panta izpratnē.”
Tiesvedības rašanās fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
11.
Sofijas pilsētas 2. policijas apgabala iecirkņa (Bulgārija) policijas darbinieks RK 2020. gada 2. septembrī noformēja aizturēšanas protokolu, ar ko XN tika piemērots administratīvs piespiedu līdzeklis – aizturēšana uz laiku līdz 24 stundām no 2020. gada 2. septembra plkst. 11.20, pamatojoties uz aizdomām par pārkāpuma izdarīšanu.
12.
Šajā aizturēšanas protokolā, ko parakstījis policijas darbinieks RK, XN aizturēšanas iemesli ir formulēti šādi: “[Likuma par Iekšlietu ministriju] 72. panta 1. punkta 1. apakšpunkts” un “sabiedriskās kārtības traucēšana”. Aizturēšanas protokola otrā pusē ir izdarīta atzīme, ka XN ticis atbrīvots 2020. gada 3. septembrī plkst. 11.10, ko viņš apliecinājis ar savu parakstu. Uzreiz pēc XN aizturēšanas viņš tika pārmeklēts, tas tika fiksēts protokolā, un viņam ticis izsniegts arī apliecinājums, kas jāaizpilda, ka viņš atbilstoši Likuma par Iekšlietu ministriju 72., 73. un 74. pantam ir informēts par savām tiesībām.
13.
2020. gada 3. septembrī, Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, tika iesniegta XN sūdzība, kurā apstrīdēts aizturēšanas protokola tiesiskums.
14.
Vācot materiālus saistībā ar šo prasību, tika pievienoti 2020. gada 2., 3. un 4. septembra policijas iestāžu rakstveida ziņojumi, kuros apgalvots, ka 2020. gada 2. septembrī aptuveni plkst. 11.20 XN kā protesta akciju dalībnieks Sofijas pilsētā pie Narodno sabranie (Bulgārijas parlaments) ēkas, ar rokām un kājām sitot pa policistu vairogiem un izsakot viņiem ciniskas piezīmes, esot mēģinājis pārraut policistu izveidoto ķēdi, un līdz ar to esot bijis nepieciešams viņu aizturēt. Nav pierādījumu, ka policijas ierēdņu 2020. gada 2. un 3. septembra ziņojumi tika darīti zināmi XN viņa aizturēšanas laikā.
15.
2020. gada 2. septembra rakstveida apsvērumos XN norādīja, ka viņš esot piedalījies protesta akcijās un, situācijai eskalējoties, pūlis viņu esot stūmis policijas ķēdes virzienā, un tad Iekšlietu ministrijas darbinieki esot viņu aizturējuši, pakļaujot viņu prettiesiskai fiziskai vardarbībai. Viņš noliedz, ka būtu traucējis sabiedrisko kārtību.
16.
Lietas materiāliem tika pievienotas 2020. gada 2. septembrī izdotās medicīniskās izziņas, no kurām izriet, ka medicīnas speciālista veiktajā apskatē XN ir konstatēta atvērta brūce uz acu plakstiņa un ap aci.
17.
2020. gada 8. septembrī pēc Sofiyska rayonna prokuratura (Sofijas Rajona prokuratūra, Bulgārija) prokurora rīkojuma šīs pilsētas 2. policijas apgabala iecirkņa policists izdeva attiecībā uz XN aktu, kurā konstatētas sīkā huligānisma darbības, un to iesniedza izvērtēšanai Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa), un tajā bija norādīts, ka XN ir izdarījis administratīvu pārkāpumu saskaņā ar Rīkojuma Nr. 904 par sīkā huligānisma apkarošanu 1. panta 2. punktu. Ar Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) 2020. gada 8. septembra lēmumu XN tika atzīts par nevainīgu un tika attaisnots apgalvotā administratīvā pārkāpumā pierādījumu trūkuma dēļ. Šis tiesas nolēmums ir galīgs.
18.
Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā tā ir lūgta pārbaudīt policijas iestādes izdotā aizturēšanas protokola tiesiskumu, ar kuru uzdots XN ievietot pagaidu apcietinājumā uz laiku līdz 24 stundām, pamatojoties uz aizdomām par pārkāpumu.
19.
Tā precizē, ka šāda iedzīvotāju aizturēšana, ja attiecībā uz viņiem pastāv norādes, ka viņi ir izdarījuši pārkāpumu, ir piespiedu administratīvs pasākums Administratīvo pārkāpumu un sodu likuma 22. panta izpratnē, un tam ir individuāla administratīva akta raksturs, kura mērķis ir novērst, ka attiecīgā persona aizbēg vai izdara pārkāpumu.
20.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Likuma par Iekšlietu ministriju 74. panta 2. punktu aizturēšanas faktisko un juridisko iemeslu norādīšana ir galvenā prasība policijas iestādes izdotā aizturēšanas protokolā. Šajā ziņā Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija), uzskatīdama, ka ir pieļaujams, ka šī informācija netiek iekļauta rakstveida dokumentā, ar kuru izdots aizturēšanas rīkojums, bet gan citos pavaddokumentos (kas sagatavoti iepriekš un vēlāk), pat ja šie pēdējie netiek izsniegti attiecīgajai personai brīdī, kad tiek ierobežota tās pārvietošanās brīvība, interpretējot šo normu korektīvi. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šī judikatūra, kurai sekojušas zemākas instances valsts tiesas, neatbilst ne Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 5. panta 1. punkta c) apakšpunktam, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”), ne Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punktam un 8. panta 1. punktam.
21.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka jāņem vērā fakts, ka Direktīvas 2012/13 7. pantā minētās personu, kurām ir “aizdomās turēto” statuss, tiesības piekļūt lietas materiāliem nav tikušas transponētas Bulgārijas tiesībās un līdz ar to šīm personām netiek garantētas. Šāda piekļuve saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksu tiekot nodrošināta tikai “apsūdzētajām” personām. Tādējādi bez konkrētas informācijas par aizturēšanas faktiskajiem un juridiskajiem iemesliem un ņemot vērā, ka piekļuves tiesības lietas materiāliem, kuros minēti šie iemesli, netiek nodrošinātas personai, kas tiek turēta aizdomās par pārkāpuma izdarīšanu, tai tiek liegta iespēja atbilstoši un efektīvi izmantot savas tiesības uz aizstāvību un tiesā apstrīdēt dokumenta, ar kuru izdots tās aizturēšanas rīkojums, tiesiskumu.
22.
Turklāt iesniedzējtiesa vēlas zināt, kādi elementi ir jānorāda atbilstoši Direktīvas 2012/13 6. pantam sniedzamajā informācijā par pārkāpjošo rīcību, par kuras izdarīšanu apcietinātā persona tiek turēta aizdomās.
23.
Šādos apstākļos Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2012/13] 8. panta 1. punkts kopsakarā ar 6. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas, pamatojoties uz pastāvīgo judikatūru attiecīgajā Savienības dalībvalstī, tiek piemērots koriģējoši un kas pieļauj, ka informācija par aizdomās turētu personu apcietināšanas vai aizturēšanas iemesliem, tajā skaitā par noziedzīgo nodarījumu, kura izdarīšanā tās tiek turētas aizdomās, var tikt ietverta nevis aizturēšanas protokolā, bet gan citos pavaddokumentos (kas sagatavoti iepriekš vai vēlāk), kuri netiek izsniegti nekavējoties un par kuriem šī persona var uzzināt tikai pēc tam, eventuāli iesniedzot tiesā sūdzību par šādas aizturēšanas tiesiskumu?
2)
Vai [Direktīvas 2012/13] 6. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka informācijā par noziedzīgo darbību, kura izdarīšanā apcietinātā persona tiek turēta aizdomās, ir jānorāda laiks, vieta un nodarījuma veids, personas konkrētā dalība tajā un no tās izrietošā krimināltiesiskā kvalifikācija, lai nodrošinātu, ka ir iespējams iedarbīgi izmantot tiesības uz aizstāvību?”
Vērtējums
Par Direktīvas 2012/13 piemērojamību
24.
Iesākumā jāpauž viedoklis par Direktīvas 2012/13 piemērojamību šajā lietā.
25.
No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka Bulgārijas tiesībās aizturēšana, pamatojoties uz Likuma par Iekšlietu ministriju 72. panta 1. punkta 1. apakšpunktu, ir piespiedu administratīvs līdzeklis, kam piemīt individuāla administratīva akta raksturs, un tas varētu likt domāt, ka tiesvedība pamatlietā būtu kvalificējama kā administratīva un līdz ar to uz to neattiecas Direktīvas 2012/13 piemērošanas joma.
26.
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu tā paredz noteikumus par aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesībām uz informāciju par viņu tiesībām kriminālprocesā un par viņiem izvirzīto apsūdzību. Nešauboties par to, ka apcietināšanas un aizturēšanas laikā XN noteikti tika informēts par to, ka policijas iestādes viņu uzskatīja par aizdomās turēto (
4
), īsumā pievērsīšos jautājumam par to, vai tiesvedība, kurā pieņemts šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir “kriminālprocess” minētā panta nozīmē un līdz ar to šajā gadījumā būtu piemērojama Direktīva 2012/13.
27.
Šajā ziņā norādīšu, ka saskaņā ar Bulgārijas tiesību aktiem īstenotā aizturēšana, kā norāda iesniedzējtiesa, attiecas uz iedzīvotājiem, attiecībā uz kuriem pastāv elementi, kas liecina, ka viņi izdarījuši noziedzīgu nodarījumu. Lai gan attiecīgās personas atbildība tiek atsevišķi pārbaudīta kriminālprocesā, uzdot tās aizturēšanu var tikai tad, ja pastāv informācija, kas liecina, ka ir izdarīts pārkāpums, un pamato aizdomas, ka šī persona acīmredzot tajā ir piedalījusies.
28.
Turklāt ir jāsecina, ka atbilstoši Direktīvas 2012/13 14. apsvērumam tā ir pieņemta atbilstīgi tiesībām, kas noteiktas Hartā un it īpaši tās 6., 47. un 48. pantā, balstoties uz ECPAK 5. un 6. pantu ECT interpretācijā, un ka šajā direktīvā terminu “apsūdzība” lieto, lai aprakstītu to pašu jēdzienu, kura aprakstīšanai ECPAK 6. panta 1. punktā izmantots termins “apsūdzība” (
5
).
29.
Kā rakstveida apsvērumos uzsver Eiropas Komisija, spriedumā IS (Rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu prettiesiskums) (
6
) Tiesa jau ir apstiprinājusi, ka Direktīvas 2012/13 piešķirtās tiesības ir piemērojamas apcietinātajai vai aizturētajai aizdomās turētajai personai, atgādinot ECT judikatūru par ECPAK 6. panta krimināltiesiskās sadaļas sniegto garantiju piemērojamību, saskaņā ar kuru “apsūdzības krimināllietā” esamība ir konstatējama tad, ja kompetentās iestādes pret kādu personu oficiāli ir izvirzījušas apsūdzību vai ja darbības, ko veikušas šīs iestādes saistībā ar aizdomām, kuras ir vērstas pret šo personu, būtiski ietekmē tās stāvokli. Tādējādi tādu personu kā šajā gadījumā XN, kas ir tikusi apcietināta (vai aizturēta) tādēļ, ka tā tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, var uzskatīt par “apsūdzētu noziedzīgā nodarījumā” un tā var atsaukties uz ECPAK 6. pantā paredzēto aizsardzību (
7
).
30.
No tā izriet, ka Direktīva 2012/13 ir piemērojama pamatlietā.
Par lietas būtību
Pirmais prejudiciālais jautājums
31.
Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2012/13 8. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 6. panta 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas tiek piemērots atbilstoši attiecīgās valsts pastāvīgajai tiesu praksei, saskaņā ar kuru aizdomās turētās vai apsūdzētās personas aizturēšanas iemesli nav obligāti jānorāda rakstveida dokumentā, ar kuru izdots aizturēšanas rīkojums, bet tie var būt minēti arī citos dokumentos, ar kuriem ieinteresētā persona varēs iepazīties tikai tad, ja tā cels prasību tiesā, apstrīdot šā dokumenta tiesiskumu.
32.
Pirms analīzes sākšanas jāatgādina, ka šīs direktīvas 8. panta 1. punktā ir prasīts, lai informācijas sniegšana aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām saskaņā ar šīs pašas direktīvas 3.–6. pantu tiktu reģistrēta, izmantojot reģistrācijas procedūru, kas noteikta attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos. Man nešķiet, ka no lietas materiāliem izrietētu, ka šīs tiesību normas interpretācijai būtu jelkāda nozīme, atbildot uz šo jautājumu. Tādēļ, manuprāt, spriedumā, kas jāpieņem Tiesai, tai būtu jāpārformulē šis jautājums, atsaucoties tikai uz Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punktu.
33.
Direktīvas 2012/13 mērķis, izdodot kopējus minimālus noteikumus, kas regulē tiesības uz informāciju kriminālprocesā, ir veicināt dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos to atbilstošajām krimināltiesību sistēmām (
8
). Kā minēts iepriekš, šīs direktīvas 1. pantā ir norādīts, ka šī direktīva paredz noteikumus par aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesībām uz informāciju par viņu tiesībām kriminālprocesā un par viņiem izvirzīto apsūdzību.
34.
Kā Tiesa jau konstatējusi (
9
), no Direktīvas 2012/13 3. un 6. panta, lasot tos kopsakarā, izriet, ka šīs direktīvas 1. pantā minētās tiesības aptver vismaz divas atšķirīgas tiesības. Pirmkārt, saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām ir jābūt vismaz informētām par noteiktām procesuālajām tiesībām, proti, tiesībām uz advokāta palīdzību, tiesībām uz bezmaksas juridiskām konsultācijām un nosacījumiem šādu konsultāciju saņemšanai, tiesībām tikt informētam par apsūdzību, tiesībām uz mutisku un rakstisku tulkojumu, kā arī tiesībām klusēt. Ja aizdomās turētās vai apsūdzētās personas tiek apcietinātas vai aizturētas, Direktīvas 2012/13 4. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu sniegt tām rakstveida paziņojumu, kurā minētas arī dažas papildu procesuālās tiesības. Otrkārt, šīs direktīvas 6. pantā ir definēti noteikumi par tiesībām uz informāciju par apsūdzību.
35.
Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punkts, kas ir šā prejudiciālā jautājuma priekšmets, attiecas uz normu, saskaņā ar kuru aizdomās turētās vai apsūdzētās personas, kas ir apcietinātās vai aizturētās, tiek informētas par viņu apcietināšanas vai aizturēšanas iemesliem, tostarp par noziedzīgo darbību, kuras izdarīšanā viņas tur aizdomās vai apsūdz.
36.
Šīs tiesību normas īpašais nolūks ir ļaut attiecīgajām personām apstrīdēt viņu brīvības atņemšanas tiesiskumu un tādējādi pasargāt sevi no patvaļīgas apcietināšanas vai aizturēšanas. Tas izriet no ECT judikatūras.
37.
Šajā ziņā atgādināšu, ka, tā kā Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punktā ir regulēts brīvības atņemšanas tiesiskuma nosacījums, tā interpretācija ir obligāti jābalsta uz Hartas 6. pantu, kas attiecas uz tiesībām uz brīvību un drošību. Tajā nostiprinātajām tiesībām atbilstoši Hartas 52. panta 3. punktā ierakstītajai viendabības klauzulai ir jāpiešķir tāda pati nozīme un tvērums kā tām, kas noteiktas ECPAK 5. pantā. ECT ir pastāvīgi apstiprinājusi, ka atbildīgo iestāžu pienākuma sniegt informāciju saskaņā ar ECPAK 5. panta 2. punktu (
10
) mērķis ir piešķirt apcietinātajām vai aizturētajām personām tiesības apstrīdēt viņu brīvības atņemšanas tiesiskumu tiesā atbilstoši šī panta 4. punktam (
11
).
38.
Attiecībā uz to, kurā brīdī ir jāsniedz informācija par apcietināšanas vai aizturēšanas iemesliem, Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punkta formulējumā acīmredzami nav nekādas norādes. Tādēļ ir jāpārbauda, vai šādu norādi var secināt no šīs normas sistēmiska lasījuma, ņemot vērā, kā šī norma ir saistīta ar citām 6. panta izveidotās juridiskās sistēmas sastāvdaļām.
39.
Direktīvas 2012/13 6. panta 1. punktā ir noteikta norma, saskaņā ar kuru aizdomās turētās vai apsūdzētās personas par noziedzīgo darbību, kuras izdarīšanā viņas tur aizdomās vai apsūdz, tiek informētas nekavējoties un tik detalizēti, lai garantētu procesa taisnīgu norisi un tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Šīs direktīvas 28. apsvērumā ir precizēts, ka šī informācija tiek sniegta ne vēlāk kā pirms viņu pirmās oficiālās nopratināšanas, ko veic policija. Šā panta 3. punktā ir paredzēts, ka ne vēlāk kā tad, kad tiesā tiek iesniegti apsūdzības argumenti, tiek sniegta detalizēta informācija par apsūdzību, tostarp par noziedzīga nodarījuma būtību un juridisko kvalifikāciju, kā arī apsūdzētās personas līdzdalības pakāpi, savukārt minētā panta 4. punktā ir noteikts, ka aizdomās turētie vai apsūdzētās personas nekavējoties tiek informētas par jebkādām izmaiņām informācijā, ja tas ir nepieciešams, lai garantētu procesa taisnīgu norisi.
40.
Ņemot vērā iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu priekšmetu, izskatīšu saikni starp Direktīvas 2012/13 6. panta pirmajiem diviem punktiem.
41.
Šī panta 1. punktā ir noteikts tāds vispārīgs informēšanas pienākums par noziedzīgo darbību, kurš ir jāizpilda nekavējoties un tik detalizēti, cik nepieciešams, lai garantētu procesa taisnīgu norisi un tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Tās 2. punktā ir noteikts papildu pienākums atbildīgajām iestādēm apcietināšanas vai aizturēšanas gadījumā, un tas nav attiecināts tikai uz informācijas sniegšanu par noziedzīgo darbību, bet ir paplašināts vispārīgāk arī uz iemesliem, kas pamato apcietināšanu vai aizturēšanu (
12
). Tādēļ nav pārsteigums, ka šajā pēdējā minētajā punktā nav minēts brīdis, kurā tajā noteiktā informācija būtu jāpaziņo aizdomās turētajai vai apsūdzētajai personai, jo 1. punktā paredzētais laika kritērijs ir piemērojams arī apcietināšanas vai aizturēšanas gadījumā.
42.
Tātad šķiet, ka sistēmisks lasījums vienīgi norāda, ka atbildīgajām iestādēm ir jāpaziņo attiecīgajai personai tās apcietināšanas vai aizturēšanas iemesli tik ātri, cik nepieciešams, lai šai personai ļautu, ja tā uzskata par lietderīgu, apstrīdēt brīvības atņemšanas viņai tiesiskumu, tādējādi ļaujot efektīvi īstenot tiesības uz aizstāvību un garantēt procesa taisnīgumu.
43.
Tādu pašu izskaidrojumu rodam, ņemot vērā Tiesas pastāvīgo judikatūru, kurā ir pausta nepieciešamība piešķirt Direktīvas 2012/13 6. pantam lietderīgu iedarbību, precizējot, ka, lai gan Direktīvā 2012/13 nav reglamentēta kārtība, kādā informācija par apsūdzību ir jāpaziņo aizdomās turētajai vai apsūdzētajai personai, šī kārtība nedrīkst apdraudēt tostarp minētajā 6. pantā noteikto mērķi, kas paredz aizdomās turētām personām vai noziedzīga nodarījuma izdarīšanā apsūdzētām personām iespēju sagatavot savu aizstāvību un garantē tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu (
13
).
44.
Faktiski var apgalvot, ka vienīgi ātra šīs informācijas sniegšana brīvības atņemšanas brīdī vai īsu brīdi pēc tā var ļaut apcietinātajai vai aizturētajai personai novērtēt savas izredzes uz efektīvu aizturēšanas tiesiskuma apstrīdēšanu un vajadzības gadījumā celt prasību, apstrīdot aizturēšanas tiesiskumu.
45.
Turpretim šo mērķi nebūtu iespējams sasniegt, ja informācija par apcietināšanas vai aizturēšanas iemesliem tiktu sniegta tikai tad, kad ieinteresētā persona jau ir cēlusi šādu prasību. Faktiski jāsecina, ka, ja apcietinātā vai aizturētā persona būtu spiesta apstrīdēt akta tiesiskumu, lai varētu uzzināt tā iemeslus, tad tai nebūtu laika ne novērtēt šādas prasības veiksmīga iznākuma izredzes, ne vajadzības gadījumā to efektīvi sagatavot. Līdz ar to nepietiek, ka šos iemeslus ir iespējams secināt no tiesvedības lietas materiāliem (
14
).
46.
Līdz šim sniegto interpretāciju, man šķiet, pamato ECT nostiprinātā judikatūra, kam sākums rodams spriedumā van der Leer pret Nīderlandi (
15
), saskaņā ar kuru neviens, kuram ir tiesības celt prasību, lai tiktu pieņemts ātrs nolēmums par viņa aizturēšanas tiesiskumu, nevar to efektīvi izmantot, ja viņam netiek iespējami īsā laikā un pietiekamā apmērā atklāti viņa brīvības atņemšanas iemesli (
16
).
47.
Apzinoties, ka precīzo brīdi, kurā īstenojas šāda “steidzamības prasība”, nevar noteikt abstrakti, ECT norāda, ka tas, vai minētie iemesli apcietinātajai vai aizturētajai personai ir tikuši paziņoti pietiekami ātri, ir atkarīgs no gadījuma specifikas.
48.
Tomēr no šīs judikatūras izriet, ka policijas iestādei, kas veic apcietināšanu (vai aizturēšanu) nav pienākuma sniegt visus iemeslus tieši apcietināšanas brīdī (
17
). Ātruma prasības uzliktie laika ierobežojumi tiek uzskatīti par izpildītiem, ja apcietinātā (vai aizturētā) persona ir informēta par tās brīvības atņemšanas iemesliem dažu stundu laikā (
18
), savukārt šādas prasības pārkāpums līdz šim tiek nemainīgi konstatēts tad, ja minētā persona ir saņēmusi šo informāciju termiņā, kas pārsniedz aptuveni vienu dienu (
19
).
49.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punkts kopsakarā ar tās 6. panta 1. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas tiek piemērots atbilstoši attiecīgās dalībvalsts iedibinātajai tiesu praksei, saskaņā ar kuru aizdomās turētās vai apsūdzētās personas aizturēšanas iemesli nav obligāti jānorāda rakstveida dokumentā, ar kuru izdots aizturēšanas rīkojums, bet tie var būt minēti arī citos dokumentos, ar kuriem ieinteresētā persona varēs iepazīties tikai tad, ja tā cels prasību tiesā par šā dokumenta tiesiskumu. Turklāt šie iemesli tai jāpaziņo tik ātri, cik nepieciešams, lai šai personai ļautu, ja tā uzskata par lietderīgu, celt šādu prasību, un katrā ziņā pirms tās pirmās oficiālās nopratināšanas, ko veic policija.
Otrais prejudiciālais jautājums
50.
Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka informācijā, kas jāpaziņo apcietinātajai vai aizturētajai personai, ir jānorāda pārkāpuma izdarīšanas laiks, vieta un veids, šīs personas konkrēta dalība pārkāpumā un no tās izrietošā krimināltiesiskā kvalifikācija, lai minētajai personai tiktu garantēta iespēja efektīvi apstrīdēt brīvības atņemšanu un līdz ar to īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
51.
Citiem vārdiem sakot, Tiesai tiek jautāts par saturu un iemeslu detalizētību, kas jāpaziņo apcietinātajai vai aizturētajai personai saskaņā ar Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punktu.
52.
Kā izskaidroju iepriekš, šajā tiesību normā ir noteikts papildu informēšanas pienākums vispārīgajam informēšanas pienākumam, kas minēts Direktīvas 2012/13 6. panta 1. punktā, tādēļ tā jālasa kopsakarā ar šo pēdējo. Tomēr šo normu formulējums neļauj atbildēt uz šo prejudiciālo jautājumu. No to teksta var vienīgi secināt, pirmkārt, ka minētie iemesli ir jāpaziņo pietiekami detalizēti un, otrkārt, ka tajos jāietver vismaz krimināli sodāmā darbība, par kuras izdarīšanu tiek turēta aizdomās attiecīgā persona.
53.
Tādēļ ir jāņem vērā Direktīvas 2012/13 28. apsvērums, kurā, man šķiet, ir īpaši labi izskaidrots šīs direktīvas 6. panta pirmajos trijos punktos minētā pienākuma informēt aizdomās turētās vai apsūdzētās personas par apsūdzību, kas tām izvirzīta, tvērums.
54.
Tā kā nākamajos punktos es galvenokārt balstīšos uz šo apsvērumu, vispirms jāatgādina, ka, lai arī apsvērumi parasti nav juridiski saistoši (
20
), tomēr Tiesa no tiem ir bieži iedvesmojusies, interpretējot kāda Savienības tiesību akta normas.
55.
Minētais apsvērums it īpaši apliecina, ka ir nepieciešams pietiekami detalizēti aprakstīt faktus, tostarp – ja tie ir zināmi – to norises laiku un vietu, kas saistīti ar krimināli sodāmo darbību, par kuras izdarīšanu aizdomās turētā vai apsūdzētā persona tiek turēta aizdomās, kā arī iespējamā noziedzīgā nodarījuma eventuālo juridisko kvalifikāciju, ņemot vērā kriminālprocesa, kurā tiek veikts šis apraksts, stadiju, lai saglabātu procesa taisnīgu norisi un ļautu efektīvi izmantot tiesības uz aizstāvību.
56.
Tādējādi, manuprāt, mums ir sniegts zināms skaits elementu attiecībā uz informēšanas pienākuma, kas saskaņā ar Direktīvas 2012/13 6. pantu uzlikts atbildīgajām iestādēm, tvērumu.
57.
Pirmkārt, informācija, kas jāsniedz, ietver faktu aprakstu saistībā ar apgalvoto noziedzīgo nodarījumu un tā iespējamo juridisko kvalifikāciju, neatkarīgi no procesa stadijas, kurā notiek šī informēšana.
58.
Attiecībā uz apcietināšanas vai aizturēšanas gadījumiem jāsecina, ka, ņemot vērā to situāciju lielo daudzumu, kas varētu pamatot šādus brīvības atņemšanas pasākumus, jebkuras pūles izsmeļoši uzskaitīt “faktu aprakstā” ietilpstošos elementus, bez šaubām, būtu lemtas neveiksmei. Tomēr man šķiet saprātīgi uzskatīt, ka šādā aprakstā nedrīkstētu izlaist – papildus zināmajam faktu rašanās laikam un vietai – attiecīgās personas dalības minētajā pārkāpumā raksturu (
21
). Turklāt atsauce šajā apsvērumā uz iespējamo juridisko kvalifikāciju (
22
) ir jāinterpretē tādējādi, ka apcietināto vai aizturēto personu tāpat ir nepieciešams informēt par noziedzīgā nodarījuma, kura izdarīšanā tā tiek turēta aizdomās, provizoriski noteikto juridisko kvalifikāciju.
59.
Ja netiktu sniegta šāda satura informācija, Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punkta kopsakarā ar šā panta 1. punktu lietderīgo iedarbību turklāt nebūtu iespējams nodrošināt. Patiesībā man šķiet, ka tikai šādi precizēto apcietināšanas vai aizturēšanas faktisko un juridisko iemeslu paziņošana varētu ļaut attiecīgajai personai un/vai tās advokātam saprast, kādēļ šai personai atņemta brīvība, un vajadzības gadījumā efektīvi īstenot savas tiesības apstrīdēt apcietināšanas vai aizturēšanas tiesiskumu un līdz ar to arī savas tiesības uz aizstāvību.
60.
Otrkārt, šādas informācijas detalizētības pakāpe ir atkarīga no procesa stadijas. Šajā ziņā Direktīvas 2012/13 28. apsvērumā ir pausta prasība līdzsvarot esošās prasības, proti, no vienas puses, taisnīgu procesu un tiesību uz aizstāvību ievērošanu un, no otras puses, ar procesu saistītas vajadzības. Tādējādi Direktīvas 2012/13 6. pants jāsaprot kā tāds, ar kuru izveidota informēšanas pienākuma gradācija, kurā detalizētība, kas jāievēro atbildīgajai iestādei, pieaug līdz ar tuvošanos sprieduma par lietas būtību stadijai. Šā panta 1. punktā ir prasīta informācijas sniegšana par krimināli sodāmo darbību, kas apcietināšanas vai aizturēšanas gadījumā ietver arī tās iemeslus šā panta 2. punkta izpratnē, savukārt minētā panta 3. punktā ir prasīta detalizētas informācijas sniegšana sprieduma par lietas būtību stadijā.
61.
No 28. apsvēruma arī izriet, ka iepriekš minētās informācijas paziņošana nedrīkst traucēt notiekošās izmeklēšanas gaitu, un tas nozīmē, ka vispirms ir jānovērtē, cik liela detalizētība ir pienācīga minētajai informācijai. Patiesībā nav izslēgts, ka atbildīgās iestādes rīcībā ir informācija, kuru nevar atklāt apcietinātajai vai aizturētajai personai, nekaitējot šādas izmeklēšanas gaitai. Tādēļ šī iestāde ir aicināta rast taisnīgu līdzsvaru, lai izvairītos no šāda kaitējuma rašanās, vienlaikus garantējot attiecīgajai personai pietiekamas informācijas sniegšanu, kas tai ļautu saprast brīvības atņemšanas iemeslus un efektīvi apstrīdēt tās tiesiskumu (
23
).
62.
No tā izriet, ka, pirmkārt, Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punktā kopsakarā ar šā panta 1. punktu prasītajai informācijai, šķiet, nav precīza un pilnīga rakstura, kas piemīt šā panta 3. punktā prasītajai informācijai, un, otrkārt, tā attiecas uz tiem pašiem elementiem, kas uzskaitīti pēdējā minētajā punktā.
63.
Interpretāciju, kuru izklāstīju, man šķiet, pilnībā pamato judikatūra par ECPAK 5. panta 2. punktu.
64.
Lai gan no šīs judikatūras izriet, ka tas, vai apcietinātā vai aizturētā persona ir saņēmusi pietiekamu informāciju, lai varētu izmantot tiesības apstrīdēt brīvības atņemšanas tiesiskumu, ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas īpatnības, tomēr Tiesa ir minējusi dažus principus, kas jāievēro šādā vērtējumā (
24
).
65.
Pirmkārt, brīvības atņemšanas juridiskā pamata norādīšana pati par sevi nav pietiekama informācija, lai tiktu nodrošinātas tiesības tikt informētam par apcietināšanas vai aizturēšanas iemesliem. Piemēram, spriedumā Murray pret Apvienoto Karalisti ECT secināja, ka pastāv ECPAK 5. panta 2. punkta pārkāpums, jo policijas ierēdnis, kurš bija apcietinājis J. Murray, viņam vienīgi paziņoja krimināllikuma normu, saskaņā ar kuru viņš ticis apcietināts (
25
). Tāpat spriedumāFox, Campbell un Hartley pret Apvienoto Karalisti ECT uzskatīja, ka šiem prasītājiem sākotnēji policijas sniegtā informācija, atbilstoši kurai viņi tika apcietināti saskaņā ar konkrētu krimināllikuma normu, jo tika turēti aizdomās par terorismu (
26
), neatbilst minētajam pantam.
66.
Otrkārt, apcietinātajai vai aizturētajai personai ir vienkāršā un viņai saprotamā valodā jānorāda viņas brīvības atņemšanas juridiskie un faktiskie iemesli, lai šī persona varētu apstrīdēt brīvības atņemšanas tiesiskumu tiesā (
27
). Šajos iemeslos – papildus apgalvotā noziedzīgā nodarījuma provizoriski noteiktajai juridiskajai kvalifikācijai – būtu jāietver apcietinātās vai aizturētās personas dalības minētajā pārkāpumā raksturs. Jāatgādina, joprojām runājot par spriedumu Fox, Campbell un Hartley pret Apvienoto Karalisti, ka šie prasītāji vēlāk tika informēti par viņu prezumēto lomu precīzās kriminālās darbībās un viņu apgalvoto dalību aizliegtās organizācijās, un ar to – kopā ar iepriekš sniegto informāciju – ECT ieskatā bija izpildītas ECPAK 5. panta 2. punkta prasības (
28
). Šīs tiesību normas pārkāpuma neesamību minētā tiesa konstatēja arī spriedumā Gasiņš pret Latviju, jo policija bija izskaidrojusi prasītājam, ka viņš tiek turēts aizdomās par J.O. slepkavību, ka šī slepkavība izdarīta 2000. gada 20. maijā un ka sods par šādu nodarījumu ir noteikts Latvijas Krimināllikuma 116. pantā (
29
).
67.
Treškārt, atbildīgajām iestādēm apcietināšanas (vai aizturēšanas) brīdī nav jāpaziņo ieinteresētajai personai pilns visu pret viņu izvirzīto apsūdzību uzskaitījums (
30
), jo tik detalizēta informācija ir vajadzīga tikai brīdī, kad apsūdzētajai personai tiek paziņotas pret viņu izvirzītās apsūdzības (
31
).
68.
Tieši ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesniedzējtiesai būtu jāinterpretē Likuma par Iekšlietu ministriju 74. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru aizturēšanas protokolā, kas izdots uz šā likuma 72. panta 1. punkta 1. apakšpunkta pamata, ir jāietver dažāda informācija, tostarp “aizturēšanas faktiskie un juridiskie iemesli”.
69.
Tādējādi ierosinu Tiesai uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punkts kopsakarā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka apcietinātajai vai aizturētajai personai ir jāsaņem visa nepieciešamā informācija, netraucējot notiekošās izmeklēšanas gaitu, lai viņai ļautu efektīvi apstrīdēt brīvības atņemšanu un līdz ar to īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Šajā informācijā par apcietināšanas vai aizturēšanas iemesliem būtu jāiekļauj faktu apraksts, tostarp to norises laiks un vieta, ja tie ir zināmi, kā arī šīs personas dalības noziedzīgajā nodarījumā, kura izdarīšanā tā tiek turēta aizdomās, raksturs un atbildīgās iestādes provizoriski noteiktā juridiskā kvalifikācija.
Secinājumi
70.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā 6. panta 2. punkts kopsakarā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas tiek piemērots atbilstoši attiecīgās dalībvalsts iedibinātajai tiesu praksei, saskaņā ar kuru aizdomās turētās vai apsūdzētās personas aizturēšanas iemesli nav obligāti jānorāda rakstveida dokumentā, ar kuru izdots aizturēšanas rīkojums, bet tie var būt minēti arī citos dokumentos, ar kuriem ieinteresētā persona varēs iepazīties tikai tad, ja tā cels prasību tiesā par šā dokumenta tiesiskumu. Turklāt šie iemesli tai jāpaziņo tik ātri, cik nepieciešams, lai šai personai ļautu, ja tā uzskata par lietderīgu, celt šādu prasību, un katrā ziņā pirms tās pirmās oficiālās nopratināšanas, ko veic policija.
2)
Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punkts kopsakarā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
apcietinātajai vai aizturētajai personai ir jāsaņem visa nepieciešamā informācija, netraucējot notiekošās izmeklēšanas gaitu, lai viņai ļautu efektīvi apstrīdēt brīvības atņemšanu un līdz ar to īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Šajā informācijā par apcietināšanas vai aizturēšanas iemesliem būtu jāiekļauj faktu apraksts, tostarp to norises laiks un vieta, ja tie ir zināmi, kā arī šīs personas dalības noziedzīgajā nodarījumā, kura izdarīšanā tā tiek turēta aizdomās, raksturs un atbildīgās iestādes provizoriski noteiktā juridiskā kvalifikācija.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Kafka, F., Process, Daugava, Rīga, 1999.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (OV 2012, L 142, 1. lpp.).
(
4
)	Jānorāda, ka iesniedzējtiesas minētais apstāklis, ka “aizdomās turētā” jēdziens nav sastopams Bulgārijas tiesībās, nevar radīt šaubas šajā sakarā, jo runa, bez šaubām, ir par Savienības tiesību autonomu jēdzienu, kurš pēc definīcijas nav atkarīgs no valstu kvalifikācijas.
(
5
)	Saskaņā ar ECPAK 6. panta 1. punkta pirmo teikumu: “Ikvienam ir tiesības, nosakot civilo tiesību un pienākumu vai viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību, uz taisnīgu un atklātu lietas savlaicīgu izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā likumā noteiktā tiesā.”
(
6
)	Spriedums, 2021. gada 23. novembris (C‑564/19, EU:C:2021:949, 121. punkts).
(
7
)	ECT spriedums, 2017. gada 12. maijs, Simeonovi pret Bulgāriju (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, 110. un 111. punkts).
(
8
)	Skat. šīs direktīvas 10. un 14. apsvērumu.
(
9
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 13. jūnijs, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, 42. un 43. punkts).
(
10
)	ECPAK 5. panta 2. punkts ir formulēts šādi: “Ikvienu arestētu personu nekavējoties jāinformē viņam saprotamā valodā par aresta iemesliem un par jebkuru viņam uzrādīto apsūdzību”.
(
11
)	Runa ir par judikatūru, kas izriet no ECT 1990. gada 21. februāra sprieduma van der Leer pret Nīderlandi (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985, 28. punkts).
(
12
)	Par labu šai interpretācijai, manuprāt, liecina arī Direktīvas 2012/13 sagatavošanas darbi, jo šāds pienākums informēt apcietinātās vai aizturētās personas nebija minēts Komisijas priekšlikuma, pamatojoties uz kuru tika pieņemta šī direktīva, 6. pantā, un šīs tiesību normas tekstam to tikai vēlāk pievienoja Parlaments. Skat. priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai../../ES par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā, kā arī ziņojumu par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (COM(2010) 392, galīgā redakcija, – C7‑0189/2010 – 2010/0215(COD)).
(
13
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 23. novembris, IS (Rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu prettiesiskums) (C‑564/19, EU:C:2021:949, 128. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
14
)	Turklāt iesniedzējtiesa precizē, ka “aizdomās turētā” jēdziena trūkuma Bulgārijas tiesībās dēļ apcietinātām vai aizturētām personām nav piekļuves lietas materiāliem, kā to prasītu Direktīvas 2012/13 7. panta 1. punkts.
(
15
)	ECT spriedums, 1990. gada 21. februāris (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985).
(
16
)	ECT spriedumi, 2005. gada 12. aprīlis, Chamaïev un citi pret Gruziju un Krieviju (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, 413. punkts), un 2020. gada 17. septembris, Grubnyk pret Ukrainu (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, 97. un 99. punkts).
(
17
)	ECT spriedumi, 1990. gada 30. augusts, Fox, Campbell un Hartley pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 40. punkts); 1994. gada 28. oktobris, Murray pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, 72. punkts), kā arī 2016. gada 15. decembris, Khlaifia un citi pret Itāliju (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 115. punkts).
(
18
)	ECT spriedumi, 1990. gada 30. augusts, Fox, Campbell un Hartley pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 42. punkts) (7 stundu termiņš), un 1994. gada 28. oktobris, Murray pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, 78. punkts) (1 stundas un divdesmit minūšu termiņš).
(
19
)	Skat. it īpaši ECT spriedumus, 2005. gada 12. aprīlis, Chamaïev un citi pret Gruziju un Krieviju (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, 416. punkts) (4 dienu termiņš); 2008. gada 29. janvāris, Saadi pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, 84. punkts) (76 stundu termiņš); 2008. gada 2. oktobris, Rusu pret Austriju (CE:ECHR:2008:1002JUD003408202, 43. punkts) (10 dienu termiņš); 2009. gada 15. decembris, Leva pret Moldovu (CE:ECHR:2009:1215JUD001244405, 62. punkts) (vairāk nekā 3 dienu termiņš), kā arī 2012. gada 12. jūnijs, Kortesis pret Grieķiju (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, 62. punkts) (29 stundu termiņš).
(
20
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 25. novembris, Istituto nazionale della previdenza sociale (Pastāvīgo iedzīvotāju ģimenes pabalsti) (C‑303/19, EU:C:2020:958, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Izņemot, ja no faktiskā konteksta nav iespējams secināt šādu informāciju. Šajā ziņā skat. ECT spriedumu, 2020. gada 17. septembris, Grubnyk pret Ukrainu (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, 98. punkts).
(
22
)	Šajā ziņā skat. spāņu (“posible”), angļu (“possible”) un itāļu (“possibile”), kā arī igauņu (“võimalik”, kas atbilst “éventuelle” franču valodā) valodu versijas.
(
23
)	Vēlos atgādināt, ka, cik man zināms, ECT līdz šim ir lēmusi vienīgi par līdzsvara radīšanu starp aizturētās personas tiesībām piekļūt izmeklēšanas materiāliem un tādu svarīgu sabiedriskās kārtības mērķu aizsardzību kā valsts drošība, nepieciešamība paturēt noslēpumā zināmas policijas metodes vai trešo personu pamattiesību aizsardzība. Skat. it īpaši ECT spriedumu, 2009. gada 19. februāris, A. un citi pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505).
(
24
)	Jānorāda, ka judikatūra par ECPAK 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ko min iesniedzējtiesa un Komisija, ir tikai nelielā mērā piemērota, kad ir jānosaka, kāda informācija ir jāsniedz apcietinātajai vai aizturētajai personai. 2014. gada 24. jūnija spriedumā Petkov un citi pret Bulgāriju (CE:ECHR:2014:0624JUD005002708; 46. un 47. punkts) ECT norādīja, ka šis pants “paredz prasību, lai personas aizturēšana tiktu balstīta uz “ticamiem iemesliem” turēt to aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu. Šādas aizdomas nevar būt vispārīgas un abstraktas [..], tas nozīmē, ka jāpastāv faktiem vai informācijai, kas objektīvu novērotāju pārliecinātu, ka attiecīgā persona var būt izdarījusi noteiktu pārkāpumu”. Šķiet acīmredzams, ka šajā spriedumā ECT ir lēmusi vienīgi par to informāciju, kādai jābūt atbildīgās iestādes rīcībā, lai tā varētu likumīgi aizturēt personu. Ja no tā varētu secināt, ka apcietinātajai vai aizturētajai personai paziņotajiem elementiem jābūt konkrētiem, nevis vispārīgiem vai abstraktiem, es uzskatu, ka šis konstatējums neko nemaina šo secinājumu nākamajos punktos minētajos apsvērumos.
(
25
)	ECT spriedums, 1994. gada 28. oktobris (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, 76. punkts).
(
26
)	ECT spriedums, 1990. gada 30. augusts (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 41. punkts). Skat. arī ECT spriedumu, 2012. gada 12. jūnijs, Kortesis pret Grieķiju (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, 61. un 62. punkts).
(
27
)	ECT spriedumi, 1990. gada 30. augusts, Fox, Campbell un Hartley pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 40. punkts); 1994. gada 28. oktobris, Murray pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, 72. punkts); 2016. gada 15. decembris, Khlaifia un citi pret Itāliju (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 115. punkts), un 2018. gada 25. janvāris, J.R. un citi pret Grieķiju (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, 123. un 124. punkts).
(
28
)	ECT spriedums, 1990. gada 30. augusts (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 41. punkts).
(
29
)	ECT spriedums, 2011. gada 19. aprīlis (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, 54. punkts).
(
30
)	ECT spriedums, 2011. gada 19. aprīlis, Gasiņš pret Latviju (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, 53. punkts).
(
31
)	Tas izriet no ECPAK 6. panta 3. punkta a) apakšpunkta, kā to interpretējusi ECT. Skat. it īpaši ECT spriedumu, 1989. gada 19. decembris, Brozicek pret Itāliju (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, 42. punkts).