Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 2. martā (1)
Lieta C‑723/21
Stadt Frankfurt (Oder),
FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH
pret
Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe,
piedaloties
Lausitz Energie Bergbau AG
(Verwaltungsgericht Cottbus (Kotbusas Administratīvā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pieņemamība – Vide – ES rīcība ūdens resursu politikas jomā – Direktīva 2000/60/EK – Iespēja vērsties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem – Projekta atļaujas piešķiršanas procedūra – 7. pants – Ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizliegums – Mākslīga ezera izveides projekts – Sulfāts – Dalībvalstu pienākums neatļaut projektu, kas var izraisīt dzeramā ūdens ieguvei izmantojamā ūdens kvalitātes pasliktināšanos
1.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu sniedz Eiropas Savienības Tiesai iespēju pirmo reizi interpretēt Direktīvas 2000/60/EK (turpmāk tekstā – “Ūdens resursu direktīva” jeb “ŪRD”) (2) 7. panta 3. punktu. Prasību pamatlietā cēla Stadt Frankfurt (Oder) (pilsēta Frankfurte pie Oderas), kā arī FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH, Frankfurte pie Oderas (turpmāk tekstā – “FWA”) pret Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe (Federālās zemes kalnrūpniecības, ģeoloģijas un izejmateriālu pārvalde), Kotbusa, Vācija (turpmāk tekstā – “Pārvalde”), priekšnieku. Prasība attiecas uz Pārvaldes lēmumu par projekta apstiprināšanu (3), kas paredz lielākā mākslīgā ezera Vācijā (1900 hektāru jeb aptuveni 2660 futbola laukumu platībā) izveidi, ko īsteno Lausitz Energie Bergbau AG, Kotbusa (persona, kas iestājusies pamatlietā; turpmāk tekstā – “Lausitz”).
I.      Pamatlietas pamatā esošie fakti un uzdotie prejudiciālie jautājumi
2.        Pilsēta Frankfurte pie Oderas  ir atbildīga par tās 57 000 iedzīvotāju apgādi ar dzeramo ūdeni. Lai izpildītu šo normatīvajos aktos noteikto uzdevumu, tā izmanto FWA pakalpojumus. FWA, pamatojoties uz atļauju, kas tai piešķirta saskaņā ar valsts ūdens resursu tiesībām, apsaimnieko ūdensapgādes objektu.
3.        Ūdensapgādes objekts iegūst dzeramo ūdeni no gruntsūdeņiem un Šprē upes (turpmāk tekstā – “Šprē upe”) daļas, kas atrodas ārpus aizsargjoslas ŪRD 7. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē.
4.        Šprē upes ūdenim ir augsta sulfāta koncentrācija. Sulfāts rodas no slēgtiem karjeriem Šprē upes sateces baseinā. Tas rodas, oksidējoties pirīta iezim, kas ir minerāls, kurš atrodas augsnē anaerobos apstākļos, līdz tiek izrakts. Dzeramajam ūdenim, kas tiek ievadīts ūdensvadā, ir jāatbilst noteiktai sulfāta robežvērtībai, un šī prasība ūdensapgādes objektā līdz šim tikusi ievērota tikai ar pūlēm.
5.        Pēc attiecīgā
karjera darbības slēgšanas Lausitz appludina ieplaku, kas izveidojās pēc lignīta ieguves. Ezeram, kas radies
appludināšanas rezultātā, tiks veidots noteces kanāls. Ūdens, kas iztek no noteces kanāla, ieplūdīs Šprē upē, un tā sastāvā būs ievērojami lielāka sulfāta koncentrācija nekā pašā Šprē upes ūdenī. Pilsēta Frankfurte pie Oderas  un FWA pauž bažas par to, ka šīs ieplūdes rezultātā tiks pārsniegta dzeramā ūdens ieguvei jau tā kritiskā sulfāta koncentrācija Šprē upes ūdenī un tādēļ tām šajā vietā būs jāpārtrauc ūdens ieguve vai jāveic būtiski tehniski uzlabojumi.
6.        Pārvalde ar lēmumu par projekta apstiprināšanu atļāva izveidot ezeru kopā ar noteces kanālu pēc tam, kad tā, pamatojoties uz eksperta atzinumu, secināja, ka Šprē upes ūdens nepasliktināsies ŪRD 4. panta izpratnē. Netika veikta izpēte par ietekmi uz sulfāta koncentrāciju ūdens ieguves vietā saskaņā ar attiecīgās direktīvas 7. pantu un par iespējamu ietekmi uz ūdensapgādes objektu. Pilsēta Frankfurte pie Oderas un FWA ir cēlušas prasību pamatlietā tieši pret minēto lēmumu par projekta apstiprināšanu.
7.        Šīs prasības ietvaros Verwaltungsgericht Cottbus (Kotbusas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Eiropas Savienības Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)      Vai [ŪRD] 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ievērojot trešo personu aizsardzību gruntsūdeņu pasliktināšanās aizlieguma kontekstā (skat. [spriedumu, 2020. gada 28. maijs, Land Nordrhein‑Westfalen (C‑535/18, EU:C:2020:391, 132. punkts un nākamie punkti) (turpmāk tekstā – “spriedums Land Nordrhein‑Westfalen“)] un [spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland u.c.  (C‑197/18, EU:C:2019:824, 40. un 42. punkts)], ikvienam attiecīgās sabiedrības loceklim, kuru tieši skar konkrēts projekts, ir tiesības vērsties tiesā par pārkāpumiem pret pienākumu:
(a)      novērst dzeramā ūdens ieguvei izmantojamu ūdenstilpju kvalitātes pasliktināšanos,
(b)      samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni?
b)      Ja atbilde uz a) jautājumu ir noliedzoša:
Vai katrā ziņā tādiem prasītājiem, kuriem ir deleģēta dzeramā ūdens ieguve un attīrīšana, ir tiesības vērsties tiesā par ŪRD 7. panta 3. punktā noteikto aizliegumu un prasību pārkāpumiem?
2)      Vai ŪRD direktīvas 7. panta 3. punktā arī attiecībā uz ūdenstilpēm ārpus aizsargjoslām [šīs direktīvas] 7. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē līdztekus uzdevumam veikt apsaimniekošanas plānu un pasākumu programmu ilgtermiņa plānošanu, līdzīgi kā [šīs direktīvas] 4. pantā, ir noteikts pienākums nepiešķirt atļauju konkrētiem projektiem pasliktināšanās aizlieguma pārkāpuma dēļ (skat. [sprieduma
Land Nordrhein‑Westfalen 75. punktu])?
3)      Ņemot vērā, ka ŪRD 7. panta 3. punktā – atšķirībā no V pielikuma, uz ko ir paredzēta atsauce [šīs direktīvas] 4. pantā, – nav noteikti standarta lielumi pasliktināšanās aizlieguma izvērtējumam:
a)      Kādu nosacījumu gadījumā ir jāuzskata, ka notiek ūdenstilpes stāvokļa pasliktināšanās un no tā izrietošā nepieciešamā attīrīšanas līmeņa palielināšanās dzeramā ūdens ieguvei?
b)      Vai par attiecīgo standarta lielumu attīrīšanas līmeņa palielināšanās un līdz ar to ŪRD 7. panta 3. punktā noteiktā pasliktināšanās aizlieguma kontekstā varētu uzskatīt robežvērtības, kas paredzētas [Direktīvas 98/83/EK (4) (turpmāk tekstā – “Dzeramā ūdens direktīva” jeb “DŪD”)] I pielikumā, uz ko norāda,
[pēdējās minētās direktīvas] 7. panta 2. punkta otrā teikuma daļā?
c)      Ja atbilde uz b) jautājumu ir apstiprinoša:
Vai var būt noticis ŪRD 7. panta 3. punktā noteiktā pasliktināšanās aizlieguma pārkāpums, ja vienīgā būtiskā vērtība nav [DŪD] I pielikuma A vai B daļā paredzētā robežvērtība, bet gan tā sauktais parametrs, kam ir indikatora funkcija, atbilstoši I pielikuma C daļai?
4)      Kad ir jāprezumē dzeramā ūdens tiesību aktos noteiktā pasliktināšanās aizlieguma, kas izriet no ŪRD 7. panta 3. punkta, pārkāpums (attiecībā uz ŪRD 4. pantā noteiktajiem pasliktināšanās aizlieguma kritērijiem skat. [sprieduma
Land Nordrhein‑Westfalen 119. punktu], un iepriekš [spriedumu, 2015. gada 1. jūlijs, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (C‑461/13, EU:C:2015:433, 52. punkts) (turpmāk tekstā – “spriedums Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland”)]?
a)      Vai jebkāda pasliktināšanās ir pietiekama, lai prezumētu pārkāpuma esamību,
vai
b)      ir jābūt iespējamībai, ka netiek ievērota sulfāta parametra, kam ir indikatora funkcija, vērtība, kas ir 250 mg/l,
vai
c)      ir jādraud korektīvai darbībai [DŪD] 8. panta 6. punkta izpratnē, kas palielina attīrīšanas pūles dzeramā ūdens ieguvei?
5)      Vai ŪRD 7. panta 3. punkts papildus materiālajiem pārbaudes kritērijiem ietver arī prasības attiecībā uz regulatīvo apstiprināšanas procedūru, proti, vai Tiesas judikatūra attiecībā uz [šīs direktīvas] 4. pantu ir attiecināma arī uz tās 7. panta 3. punktā paredzētās pārbaudes apjomu (skat. [sprieduma Land Nordrhein‑Westfalen] otro prejudiciālo jautājumu)?
6)      Vai attīstītājam ir jāveic arī eksperta izpēte par iespējamu pasliktināšanos saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punktu, ja ar projektu var tikt pārkāpti [šīs direktīvas] 7. panta 3. punkta noteikumi?
7)      Vai šajā ziņā ir arī jāuzskata, ka izpētei ir jābūt notikušai brīdī, kad tiek pieņemts lēmums atbilstoši ūdens resursu tiesībām, kā rezultātā vēlāk tiesvedības laikā veiktā izpēte nevar novērst saskaņā ar ūdens resursu tiesībām piešķirtās atļaujas prettiesiskumu (skat. [sprieduma
Land Nordrhein‑Westfalen 76., 80. un nākamos punktus])?
8)      Vai, veicot interešu izsvēršanu atļaujas piešķiršanas kontekstā, no ŪRD 7. panta 3. punkta izrietošās prasības un aizliegumi var tikt pārvarēti, dodot priekšroku projektā izvirzītam mērķim, piemēram, tad, ja attīrīšanas pūles ir nelielas vai projekta mērķis ir īpaši svarīgs?
9)      Vai ŪRD 4. panta 7. punkts ir piemērojams šīs direktīvas 7. panta 3. punktam?
10)      Kādi pienākumi, kas pārsniedz ŪRD 4. pantu, var tikt izsecināti no tās 7. panta 2. punkta, kā rezultātā tie ir jāņem vērā projekta atļaujas piešķiršanas procedūrā?”
II.    Tiesvedība Tiesā
8.        Rakstveida apsvērumus iesniedza pilsēta Frankfurte pie Oderas un FWA, Pārvalde, Lausitz un Eiropas Komisija.
III. Vērtējums
A.      Par pieņemamību
9.        Manuprāt, ja ūdenstilpe, ko FWA izmantoja neapstrādāta ūdens ieguvei, nebūtu ūdenstilpe ŪRD 7. panta 1. punkta izpratnē, šīs direktīvas 7. panta 3. punkts pamatlietā nebūtu piemērojams.
10.      Pārvalde Tiesā gan apgalvo, ka Šprē upes virszemes ūdenstilpe ar identifikācijas numuru DERW_DEBB582_1743 nav ūdenstilpe ŪRD 7. panta 1. punkta izpratnē. Saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punkta otro teikumu aizsargjosla tika noteikta attiecībā uz gruntsūdeņu ūdenstilpi “Lower Spree 1” (identifikācijas numurs DEGB_DEBB_HAV_US_3‑1), kas noteikta saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 1. punktu.
11.      Manuprāt, ŪRD 7. panta 1. un 3. punkta piemērojamība šajā lietā ir balstīta uz vismaz diviem argumentiem.
12.      Pirmkārt, pastāv gruntsūdeņu ūdenstilpe “Lower Spree 1”, kurā ieplūst Šprē upes ūdens. No iesniedzējtiesas izklāstītajiem faktiem izriet, ka attiecīgais projekts ietekmē (vai ietekmētu) šo ūdenstilpi, kā rezultātā
ŪRD ir piemērojama.
13.      Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa pamatojas uz to, ka attiecīgā Šprē upes daļa ir ūdenstilpe ŪRD 7. panta 1. punkta izpratnē. Turklāt iesniedzējtiesa savā 2021. gada 1. jūnija rīkojumā par pagaidu noregulējumu (turpmāk tekstā – “2021. gada 1. jūnija rīkojums”) ir skaidri atzinusi, ka “Šprē upes daļa, par kuru ir runa šajā lietā, ietilpst [šīs tiesību normas] piemērošanas jomā”. Saskaņā ar valsts ūdens resursu tiesībām FWA tika atļauts iegūt Šprē upes virszemes ūdeņus (infiltrācijas procesā) dzeramā ūdens piegādes nolūkā.
14.      Otrkārt, Pārvalde norāda, ka ŪRD 7. panta 3. punkts ir piemērojams tikai tām ūdenstilpēm, kuras ir “identificētas” saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 1. un 2. punktu. Šprē upes virszemes ūdenstilpe (DERW_DEBB582_1743) netika identificēta atbilstoši šīm tiesību normām, tātad tā nav ūdenstilpe, uz kuru attiektos ŪRD 7. panta 1. punkts. Šī ūdenstilpe netika identificēta arī saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 2. punktu.
15.      Jāpiekrīt, ka kompetentās iestādes nav ne norādījušas, ne identificējušas šo ūdenstilpi saskaņā ar ŪRD 6. un 7. pantu, neraugoties uz to, ka tā tiek izmantota dzeramā ūdens ieguvei, un tas varētu liecināt par to, ka Vācija nav izpildījusi savu pienākumu nodrošināt aktuālu reģistru, kā tas noteikts 6. panta 1. un 3. punktā, kā arī nav ievērojusi šīs direktīvas 7. pantā noteiktās prasības.
16.      Jāpiebilst, ka, lai paskaidrotu ŪRD 7. pantu, šīs direktīvas 37. apsvērumā ir teikts, ka “dalībvalstīm ir jāidentificē ūdens resursi, kurus izmanto dzeramā ūdens ieguvei, un jānodrošina atbilstība [DŪD]”.
17.      Ņemot to vērā, es uzskatu, ka ŪRD 7. panta 3. punktu nav iespējams tieši piemērot tādām neidentificētām ūdenstilpēm kā šajā lietā aplūkotā, jo tad zaudētu jēgu attiecīgo ūdenstilpju identifikācijas un atbilstoša reģistra uzturēšanas kārtība saskaņā ar šiem pantiem. Problemātiska ir arī nenoteiktība attiecībā uz precīzu aizsargjoslu robežu noteikšanu saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 2. punktu un 7. panta 1. punktu.
18.      Ņemot vērā, ka 7. panta 1. punkts nav tieši piemērojams – tas prasa īstenošanas pasākumus –, iesniedzējtiesai ir jālemj par nepieciešamo rīcību saskaņā ar Vācijas tiesībām, lai nodrošinātu šādu ūdenstilpju aizsardzību (piemēram, uzdodot kompetentajai iestādei veikt atbilstošus īstenošanas pasākumus un identificēt attiecīgās ūdenstilpes saskaņā ar ŪRD 7. panta 1. punktu).
19.      Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir jāsaglabā ŪRD lietderīgā iedarbība.
20.      Jāatgādina, ka ŪRD 7. panta 1. punkts nosaka dalībvalstu pienākumu identificēt konkrētus ūdenstilpju veidus, kuri būtu jāaizsargā saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 2. un 3. punktu. Dalībvalstīm nevajadzētu būt iespējai nepiemērot aizsardzību attiecībā uz ūdenstilpēm, kas paredzētas dzeramā ūdens ieguvei, vienkārši izvēloties tās neidentificēt (vai neidentificēt tās pareizi) (ŪRD 7. panta 1. punkts), ja tajā pašā laikā dalībvalstis saskaņā ar savām ūdens resursu tiesībām izsniedz atļaujas dzeramā ūdens ieguvei no šīm pašām ūdenstilpēm, tādējādi sajaucot tās kopā ar ūdenstilpēm, kas ir atbilstoši identificētas (kā tas ir šajā gadījumā). Tas acīmredzami atņemtu ŪRD un it īpaši tās 7. pantam lietderīgo iedarbību.
21.      Ir taisnība, ka gruntsūdeņu aizsardzība pamatlietā, šķiet, ir nodrošināta. Tomēr tas nenozīmē, ka dalībvalstīm nav jānodrošina arī virszemes ūdeņu, ko izmanto dzeramā ūdens ieguvei, aizsardzība. ŪRD 7. panta 3. punkta formulējumā nekas neliecina par to – un no tās jēgas un mērķa neizriet –, ka būtu jānošķir tas, vai ūdens ieguve notiek tieši vai netieši (proti, infiltrācijas ceļā).
22.      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uzdotie jautājumi ir pieņemami.
B.      Par lietas būtību
1.      Par pirmo jautājumu
23.      Iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ŪRD 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka visiem sabiedrības locekļiem, kurus tieši skar projekts (pirmais gadījums), vai jebkurā gadījumā personām, kas ir atbildīgas par dzeramā ūdens ieguvi un attīrīšanu (otrais gadījums), ir tiesības vērsties tiesā par šajā tiesību normā paredzēto prasību pārkāpumiem, tostarp tādu prasību pārkāpumiem, kuru mērķis ir izvairīties no dzeramā ūdens ieguvei paredzēto ūdenstilpju kvalitātes pasliktināšanās, kā arī par tādu prasību pārkāpumiem, kuru mērķis ir samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni.
24.      Tomēr ir pietiekami norādīt, ka šajā lietā Tiesai nav jālemj par pirmo gadījumu, ņemot vērā, ka prasītājas pamatlietā nav sabiedrības pārstāvji, bet gan juridiskas personas, kurām saskaņā ar likumu ir uzdots veikt dzeramā ūdens piegādi un attīrīšanu.
25.      Tiesa ir nospriedusi, ka “saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, principiāli izslēdzot, ka skartās personas var atsaukties uz direktīvā noteiktajiem pienākumiem, netiktu ievērots direktīvas saistošais spēks, kas tai ir piešķirts ar LESD 288. pantu”, un “vismaz fiziskajām vai juridiskajām personām, kuras tieši skar vides jomā pieņemtas direktīvas noteikumu pārkāpums, ir jāspēj pieprasīt no kompetentajām iestādēm, ja nepieciešams – tiesas ceļā, attiecīgo pienākumu izpildi” (5).
26.      Lai noteiktu, vai tādas personas kā prasītāji pamatlietā tieši skar ŪRD 7. panta 3. punktā paredzēto pienākumu pārkāpums, ir jāņem vērā šīs direktīvas mērķis, kā arī attiecīgās tiesību normas saturs (6).
27.      ŪRD mērķis, kā tas izriet no tās 1. panta, ir nodrošināt ūdenstilpju, tostarp tādu, kas tiek izmantotas dzeramā ūdens ieguvei, aizsardzību.
28.      ŪRD 7. panta 3. punktā dalībvalstīm ir paredzēti noteikti pienākumi attiecībā uz tāda ūdens aizsardzību, ko izmanto dzeramā ūdens ieguvei.
29.      Juridiska persona, kurai ir tiesības iegūt un izmantot gruntsūdeņus (vai virszemes ūdeņus) dzeramā ūdens ieguvei, gruntsūdeņus (vai virszemes ūdeņus) izmanto likumīgi. Līdz ar to šādu personu tieši skar gruntsūdeņu (vai virszemes ūdeņu) uzlabošanas un pasliktināšanās novēršanas pienākuma pārkāpums, jo šis pārkāpums var ierobežot tās rīcībā esošo iespēju, radot šķēršļus šo ūdeņu likumīgai izmantošanai (7).
30.      Saskaņā ar valsts tiesībām pilsēta Frankfurte pie Oderas ir atbildīga par dzeramā ūdens piegādi saviem iedzīvotājiem. Tādējādi tā acīmredzami ir ieinteresēta pildīt šo uzdevumu bez nepamatotas iejaukšanās – un ŪRD 7. panta 3. punkta pārkāpums ir šāda iejaukšanās –, it īpaši novērst ūdenstilpju, ko šī pilsēta izmanto dzeramā ūdens ieguvei, kvalitātes pasliktināšanos. Pretējā gadījumā tā nevarētu izpildīt savu pienākumu nodrošināt tās iedzīvotājiem pienācīgas kvalitātes dzeramo ūdeni.
31.      Šīs direktīvas 7. panta 3. punktā ir noteikti arī daži mērķi attiecībā uz attīrīšanu, kas jāveic dzeramā ūdens ieguves procesā.
32.      Tādu juridisko personu kā pilsēta Frankfurte pie Oderas un FWA interesēs ir sekot, lai attīrīšanas darbi dzeramā ūdens ieguves procesā nebūtu apjomīgi. Abas personas ir juridiski atbildīgas par DŪD prasībām atbilstoša dzeramā ūdens piegādi.
33.      Attīrīšana ir nepieciešama, lai nodrošinātu cilvēku veselības aizsardzību, un attīrīšanas prasības ir noteiktas DŪD, uz ko ir paredzēta tieša atsauce ŪRD 7. panta 2. punktā. DŪD ir paredzēts sarežģīts mehānisms, kurš konkretizē, kas ar šādu attīrīšanu ir jāsasniedz.
34.      Kā tiks izklāstīts šajos secinājumos, ŪRD 7. panta ievērošana ir cieši saistīta ar DŪD prasību ievērošanu. Ja dalībvalsts pārkāpj ŪRD 7. panta prasības attiecībā uz sateces baseinu, tiek nelabvēlīgi ietekmēta ūdens piegādātāja spēja nodrošināt atbilstību DŪD prasībām (8).
35.      Tādējādi pilsētai Frankfurte pie Oderas un FWA ir jāspēj pieprasīt no kompetentās iestādes, kas ir atbildīga par tāda projekta apstiprināšanu, kurš, iespējams, nelabvēlīgi ietekmēs dzeramā ūdens attīrīšanas pakāpi, kā to nosaka DŪD, lai tā ievērotu ŪRD 7. panta 3. punktā noteiktos pienākumus, vajadzības gadījumā iesniedzot prasību kompetentajā tiesā.
36.      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka LES 19. panta 1. punkta (saskaņā ar kuru “dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības”) kontekstā ŪRD 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka juridiskām personām, kurām saskaņā ar valsts tiesībām ir pienākums nodrošināt dzeramā ūdens ieguvi un attīrīšanu, vai personām, kurām ir uzticēts veikt šādu ieguvi un attīrīšanu, ir tiesības pieprasīt, lai kompetentā iestāde, kas ir atbildīga par tāda projekta apstiprināšanu, kurš var nelabvēlīgi ietekmēt dzeramā ūdens attīrīšanas līmeni, kā to paredz ŪRD, ievērotu ŪRD 7. panta 3. punktā noteiktos pienākumus. Vajadzības gadījumā šīs juridiskās personas to var darīt, iesniedzot prasību kompetentajā tiesā.
2.      Par otro jautājumu
37.      Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ŪRD 7. panta 3. punktā arī attiecībā uz ūdenstilpēm ārpus aizsargjoslām šīs tiesību normas otrā teikuma izpratnē, līdzīgi kā ŪRD 4. pantā, ir noteikts patstāvīgs pienākums nepiešķirt atļauju konkrētiem projektiem pasliktināšanās aizlieguma pārkāpuma dēļ. Iesniedzējtiesa savā jautājumā atsaucas tieši uz sprieduma Land Nordrhein‑Westfalen 75. punktu.
38.      Pirmajā daļā es analizēšu ŪRD 7. panta 3. punkta pirmo teikumu, lai izklāstītu vispārēju izpratni par ūdenstilpju, ko izmanto dzeramā ūdens ieguvei, aizsardzību. Otrajā daļā es izvērtēšu, vai šīs tiesību normas otrajam teikumam, kas ļauj dalībvalstīm izveidot aizsargjoslas, ir nozīme šajā lietā.
a)      Pirmā daļa – par ŪRD 7. panta 3. punkta pirmo teikumu
39.      Saskaņā ar sprieduma Nordrhein‑Westfalen 75. punktu, “ja projekts var negatīvi ietekmēt ūdeni, to var atļaut tikai tad, ja ir izpildīti [ŪRD] 4. panta 7. punkta a)–d) apakšpunktā paredzētie nosacījumi. Valsts iestādēm, kam ir kompetence atļaut projektu, ir pienākums pārbaudīt, lai pirms minētās atļaujas piešķiršanas tiktu izpildīti šie nosacījumi, neskarot iespējamo pārbaudi tiesā.”
40.      Lai gan šī judikatūra attiecas uz ŪRD 4. pantu, manuprāt, šai judikatūrai būtu jāsniedz norādes ŪRD 7. panta 3. punkta interpretācijā. Tas tā ir it īpaši tāpēc, ka 7. panta 3. punktā, tāpat kā 4. pantā, dalībvalstīm ir paredzēti noteikti pienākumi, bet atšķirība ir tāda, ka pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēti pienākumi ūdens aizsardzības jomā vispārīgi, savukārt pirmajā tiesību normā ir paredzēti īpaši pienākumi attiecībā uz ūdenstilpēm, ko izmanto dzeramā ūdens ieguvei.
41.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un mērķi, kas izvirzīti tiesiskajā regulējumā, kurā šī norma ir ietverta (9).
1)      Par ŪRD 7. panta 3. punkta formulējumu
42.      No šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs tajā ir noteicis dalībvalstīm pienākumu sasniegt noteiktu rezultātu (10).
i)      Par jēdziena “nodrošina” nozīmi
43.      Spriedumā Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (31.–33. punkts) Tiesa
secina, ka ŪRD 4. panta noteiktie pienākumi ir saistoši, pamatojoties uz to, ka šīs tiesību normas teksts norāda uz tās saistošo raksturu, un uz
tās nozīmīgumu attiecībā uz konkrētu
projektu atļaujas piešķiršanu, piemērojot ūdeņu aizsardzības tiesisko kārtību.
44.      Proti, šajos minētā sprieduma punktos Tiesa skaidro, ka vārdi “īsteno” un ievadteikumā lietotā
frāze “ieviešot praksē pasākumu programmas” apstiprina šīs tiesību normas saistošo raksturu, kas kompetentajām iestādēm ir jāievēro, apstiprinot konkrētus
projektus.
45.      Līdzīgi kā ŪRD 4. pantā – tas, ka šīs direktīvas 7. panta 3. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis “nodrošina ūdenstilpju vajadzīgo aizsardzību”, nozīmē, ka šim pienākumam ir saistošs raksturs un tas ir būtisks attiecībā uz konkrētu
projektu apstiprināšanu. Frāze “nodrošina vajadzīgo aizsardzību [..] ūdenstilpēm” nozīmē, ka dalībvalstīm ir pienākums rīkoties šajā nolūkā, un tas nozīmē, ka, lai nodrošinātu vajadzīgo aizsardzību, konkrēta
projekta atļaujas piešķiršanas procedūra tām ir jāinterpretē kā īstenošanas pasākums (iepriekš minētā sprieduma 32. punkts).
46.      Tam, ka ŪRD 4. pantā un 7. panta 3. punktā ir ietverti nedaudz atšķirīgi formulējumi (“dalībvalstis īsteno vajadzīgos pasākumus, lai novērstu visu virszemes ūdens objektu stāvokļa pasliktināšanos” un “dalībvalstis nodrošina vajadzīgo aizsardzību identificētajām ūdenstilpēm, lai izvairītos no to kvalitātes pasliktināšanās un samazinātu dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni”), šī vērtējuma kontekstā nav nozīmes. Ir skaidrs, ka vārdi “nodrošina” nozīmē, ka dalībvalstīm ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai sasniegtu noteiktos ŪRD mērķus. Tas apstiprinās arī, pārskatot vairākas citas šī formulējuma valodu versijas (piemēram, vācu, franču, itāļu, spāņu un latviešu valodas versiju).
ii)    Par jēdziena “vajadzīgā aizsardzība” nozīmi
47.      Iepriekš minētā jēdziena
lietojums ŪRD 7. panta 3. punktā liecina, ka atšķirībā no iepriekš izmantotās “apstrādes pieejas” (cikla beigās) Savienības likumdevējs ir izvēlējies “preventīvo pieeju”. Citiem vārdiem sakot, uzsvars tiek likts nevis uz piesārņoto neapstrādāto ūdeņu attīrīšanu, lai padarītu tos drošus dzeršanai, bet drīzāk uz izmantoto ūdens avotu aizsardzību.
48.      Kā skaidrots ŪRD 11. apsvērumā, “[ES] politika attiecībā uz vidi ir veicināt vides kvalitātes saglabāšanas, aizsardzības un uzlabošanas mērķu sasniegšanu, saprātīgi un racionāli izmantojot dabas resursus, un tās pamatā jābūt piesardzības principam, kā arī principam, ka jāveic preventīvi pasākumi [..]” (mans izcēlums).
49.      Jēdziens “vajadzīgā aizsardzība”, kas minēts 7. panta 3. punktā, ņemot vērā prevencijas principu, norāda, ka pirms konkrēta projekta apstiprināšanas kompetentajai iestādei ir jāizvērtē, vai šis projekts negatīvi neietekmēs dzeramā ūdens ieguvei izmantoto ūdenstilpju kvalitāti.
iii) Par jēdziena “identificētas ūdenstilpes” nozīmi
50.      7. panta 3. punkta formulējums norāda, ka šajā pantā paredzētie aizsardzības pasākumi attiecas tikai uz tām ūdenstilpēm, kas ir bijušas identificēšanas procesa priekšmets. Tomēr 7. panta 3. punktā nav noteikti nekādi ierobežojumi, kas būtu balstīti uz to, kādā veidā ūdeņi nonāk šajās ūdenstilpēs, proti, vai tas notiek dabiskā ceļā vai antropogēnas infiltrācijas ceļā (kā tas ir pamatlietā). Līdz ar to aizsardzība ir jānodrošina ūdenim, kas atrodas identificētajās ūdenstilpēs.
iv)    Par jēdziena “izvairīšanās no to kvalitātes pasliktināšanās[, lai] samazinātu [..] attīrīšanas līmeni” nozīmi
51.      Šī frāze apliecina, ka dalībvalstu veicamo darbību mērķis ir samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni un līdzeklis šī mērķa sasniegšanai ir dalībvalstu pienākums vismaz izvairīties no ūdenstilpju kvalitātes pasliktināšanās.
52.      Manu ŪRD 7. panta 3. punkta interpretāciju apstiprina Komisijas skaidrojošais pamatnostādņu dokuments Nr. 16 (11). Minētajā pamatnostādņu dokumentā, kurā pausta vienprātīga nostāja par labāko praksi, par ko vienojušās Komisija, visas dalībvalstis un citas ieinteresētās personas, ŪRD 7. panta 3. punkts ir skaidrots šādi: “Praksē, lai izvairītos no gruntsūdenstilpes kvalitātes pasliktināšanās, nav obligāti jāsamazina dzeramā ūdens ieguvei iespējami vajadzīgais attīrīšanas līmenis. Lai samazinātu attīrīšanas līmeni, būtu jāuzlabo kvalitāte. Tomēr ir skaidrs, ka mērķis ir vismaz izvairīties no gruntsūdeņu kvalitātes pasliktināšanās. Ideālā gadījumā aizsardzībai vajadzētu būt pietiekamai, lai laika gaitā varētu samazināt attīrīšanas līmeni”.
53.      Nesaraujamā saikne starp avotu (dzeramā ūdens ieguvei izmantotās gruntsūdeņu un virszemes ūdenstilpes) un produktu (iedzīvotājiem piegādātais dzeramais ūdens), kas ietverta frāzē “lai samazinātu attīrīšanas līmeni”, liecina, ka dalībvalstu dzeramā ūdens pārvaldībai ir jāatbilst DŪD prasībām un tajā noteiktajiem ūdens kvalitātes kritērijiem.
54.      No tā izriet, ka ŪRD 7. panta 3. punkta formulējums “izvairīšanās no pasliktināšanās” kopā ar prasību samazināt attīrīšanas līmeni nozīmē, ka šajā tiesību normā paredzētā pasliktināšanās aizlieguma mērķis ir novērst situāciju, kurā netiek ievēroti DŪD noteiktie ūdens kvalitātes kritēriji.
v)      Par jēdziena “dzeramā ūdens ieguvei” nozīmi
55.      Šī frāze skaidri norāda, ka aplūkojamās ūdenstilpes ir tikai tādas ūdenstilpes, kas tiek izmantotas dzeramā ūdens ieguvei; vienlaikus šī frāze norāda uz saikni starp ŪRD un DŪD.
56.      Tādējādi 7. panta 3. punkta formulējums paredz dalībvalstu
pienākumu nepieļaut tādu projektu īstenošanu, kas var palielināt dzeramā ūdens ieguvei izmantoto identificēto ūdenstilpju attīrīšanas līmeni, ja bez šādas attīrīšanas līmeņa palielināšanas projekts varētu negatīvi ietekmēt DŪD noteikto ūdens kvalitātes prasību izpildi.
2)      Par ŪRD 7. panta 3. punkta kontekstu
i)      Par saikni starp ŪRD 7. panta 3. punktu un 1. un 4. pantu
57.      Manu 7. panta 3. punkta interpretāciju apstiprina šī panta konteksta analīze. Pirmkārt, secinājumus par 7. panta nozīmi var izdarīt, pamatojoties uz šī panta saistību ar citām ŪRD tiesību normām, it īpaši ar tās 1. un 4. pantu.
58.      Pirmkārt, juridiskajā literatūrā (piemēram, Faßbender izsmeļošā ŪRD analīzē (12)) ir atzīmēta ciešā saistība un tas, ka 7. pants ietver ŪRD 4. pantā noteikto mērķu
saturisku pastiprināšanu saistībā ar lietojumu. Dzeramā ūdens ieguve ir īpašs ūdens lietojuma veids, saistībā ar kuru ŪRD 4. pants ir piemērojams kā vispārēja tiesību norma, tādējādi ir jāņem vērā noteiktas prasības attiecībā uz dzeramo ūdeni.
59.      Šajā ziņā spriedumā Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland sniegtie Tiesas virspalātas apsvērumi par ŪRD 4. panta sistēmu ir jāizmanto kā vadlīnijas arī šīs direktīvas 7. panta 3. punkta interpretācijai, kas ir nepieciešama šajā lietā.
60.      To pamato fakts, ka ŪRD kā pamatdirektīvas sistemātiskā koncepcija nosaka visu ūdenstilpju, tostarp tādu, ko izmanto dzeramā ūdens ieguvei, koordinētu aizsardzību (13).
61.      Turklāt pēdējo minēto ūdenstilpju aizsardzība, kas paredzēta ŪRD 7. panta 3. punkta pirmajā teikumā, ir ūdenstilpju vispārējās aizsardzības saskaņā ar ŪRD 1. pantu, kas arī tiek īstenota ar minētās direktīvas 4. pantu,
neatņemama sastāvdaļa (14). Tādējādi ūdens resursu aizsardzības vispārējā sistēma saskaņā ar ŪRD 1. un 4. pantu – kā to ir interpretējusi Tiesa – nostiprina izpratni par šīs direktīvas 7. panta 3. punkta aizsargājošo un imperatīvo raksturu.
ii)    Par jēdziena “identificētās ūdenstilpes” nozīmi
62.      Lai saprastu šī jēdziena nozīmi, ir jāizvērtē šādi divi ŪRD elementi: i) īpašie kritēriji, kas minēti 7. panta 1. punktā, un ii) pienākums izveidot reģistru attiecībā uz identificētām ūdenstilpēm saskaņā ar 6. pantu, skatot kopsakarā ar 7. pantu. ŪRD nosaka dalībvalstu pienākumu ieviest īpašus īstenošanas pasākumus, lai nodrošinātu atbilstīgu aizsargājamo teritoriju noteikšanu. Savukārt 7. panta 3. punkta formulējums, skatot to kopsakarā ar 7. panta 1. punktu, skaidri norāda, ka dalībvalstīm ir jāievēro 7. panta 1. punkts un atbilstīgi jāidentificē visas attiecīgās ūdenstilpes, lai aizsargātu visas ūdenstilpes, kurām tas vajadzīgs (tostarp ūdenstilpes, ko izmanto dzeramā ūdens ieguvei).
iii) Par DŪD nozīmīgumu, definējot ūdens kvalitāti atbilstoši ŪRD 7. panta 3. punktam
63.      Turpmāk es analizēšu, kā DŪD ietekmē izpratni par laba dzeramā ūdens kvalitāti, kuru ir paredzēts nodrošināt ar 7. panta 3. punktu. ŪRD 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “attiecībā uz katru 1. punktā identificēto ūdenstilpi, papildus 4. pantā izvirzīto mērķu sasniegšanai atbilstīgi šīs direktīvas prasībām [..], dalībvalstis nodrošina, ka, ievērojot izmantoto ūdens attīrīšanas režīmu, un saskaņā ar [ES] tiesību aktiem, iegūtais ūdens atbilst [DŪD] prasībām” (mans izcēlums).
64.      ŪRD 7. panta 2. punkts nepārprotami saista šīs direktīvas 7. panta 3. punktu un tā mērķus attiecībā uz neapstrādātu ūdeņu aizsardzību ar DŪD noteiktajiem standartiem un procedūrām (lai nodrošinātu labu dzeramā ūdens kvalitāti). Tādējādi DŪD standarti attiecībā uz dzeramo ūdeni tieši ietekmē sateces baseinu apsaimniekošanu, nosakot minimālo ūdens kvalitātes līmeni, kas jānodrošina ūdens apstrādes un it īpaši attīrīšanas laikā. Tas liecina, ka sateces baseinu apsaimniekošanas uzticamība ŪRD 7. panta mērķu īstenošanas kontekstā ir nesaraujami saistīta ar DŪD standartiem attiecībā uz dzeramo ūdeni (15).
65.      Tātad nav pamata apšaubīt ciešo saikni starp “mātes” direktīvu (ŪRD, kas ir pamatdirektīva attiecībā uz vispārējo ūdens apsaimniekošanas sistēmu) un “meitas” direktīvu (DŪD, kas ir direktīva, kura īpaši attiecas uz dzeramo ūdeni un ir attiecīgās sistēmas neatņemama sastāvdaļa). Protams, ŪRD 7. pants nosaka ne tikai DŪD prasību īstenošanu attiecībā uz dzeramā ūdens aizsardzību, paļaujoties uz šo ciešo saikni, bet arī nosaka papildu prasību attiecībā uz attīrīšanas līmeņa samazināšanu. No 7. panta 3. punkta formulējuma skaidri izriet, ka aizsardzībai saskaņā ar šo tiesību normu ir jābūt tādai, kas nodrošinātu DŪD prasīto dzeramā ūdens kvalitāti, kā arī laika gaitā samazinātu dzeramā ūdens ražošanai vajadzīgo ūdens attīrīšanas līmeni.
iv)    Par indikatorparametru lomu ūdens kvalitātes pasliktināšanās konstatēšanā
66.      Turpmāk ir jāprecizē arī tas, kādi līdzekļi ļauj konstatēt ūdens kvalitātes pasliktināšanos. Lai izprastu to, kāda ir ŪRD 7. panta 3. punktā noteiktās prasības, ar kuru ir paredzēts izvairīties no kvalitātes pasliktināšanās, nozīme šīs lietas vajadzībām, ir jāizvērtē DŪD I pielikuma C daļa. Piekrītu Komisijas viedoklim, ka šajā C daļā norādītais sulfāta indikatorparametrs 250 mg/l ir nozīmīgs, lai, pamatojoties uz to, ierobežotu tādu piesārņojošo vielu kā sulfāts klātbūtni un konstatētu, vai ir notikusi pasliktināšanās ŪRD 7. panta 3. punkta izpratnē. Šis indikatorparametrs ir jāņem vērā dzeramā ūdens ieguves kontekstā.
67.      No tā izriet, ka saikne starp ŪRD un DŪD nodrošina arī vienu no elementiem, kas ļauj konstatēt ūdens kvalitātes pasliktināšanos, un ka šī saikne palīdz noteikt, kādā veidā šis indikatorparametrs varētu ietekmēt konkrētu
projektu atļaujas piešķiršanas procesu, kā turpmāk tiks aplūkots šajos secinājumos.
v)      Par piesardzības principu un koriģējošiem pasākumiem
68.      Papildus DŪD I pielikumam šīs direktīvas 8. pantā ir sniegta svarīga informācija, kas palīdz izprast pienākuma nodrošināt dzeramā ūdens aizsardzību saturu. Šajā pantā ar nosaukumu “Korektīva rīcība un lietošanas ierobežojumi” ir noteiktas sekas, kādas rodas, ja dalībvalstis neievēro šīs direktīvas 5. pantā noteiktās parametru vērtības. Ir svarīgi atzīmēt, ka DŪD 8. panta 6. punktā ir noteikts: “ja nav ievērotas parametru vērtības vai I pielikuma C daļā minētie tehniskie noteikumi, dalībvalstis lemj par to, vai neievērošana apdraud cilvēku veselīb[u]. Tās veic korektīvu darbību, lai atjaunotu ūdens kvalitāti, ja tas ir nepieciešams, lai aizsargātu cilvēku veselību”.
69.      Kā minēts iepriekš, ŪRD 11. apsvērumā ir sniegta atsauce uz EKL 174. pantu (tagad – LESD 191. pants), kurā noteikts, ka Savienības vides politikas, tostarp dzeramā ūdens pārvaldības jomā, pamatā jābūt piesardzības principam, kā arī preventīvās darbības principam. Kā paskaidrošu turpmāk šajos secinājumos, dzeramā ūdens, kas piesārņots ar sulfātu, iespējamā ietekme uz cilvēku veselību vēl nav pilnībā izpētīta. Līdz ar to nepieciešamība nodrošināt vajadzīgo aizsardzību, kā to nosaka ŪRD 7. panta 3. punkts, skatot to piesardzības un prevencijas principu kontekstā, nozīmē, ka dalībvalstīm ir jāizvērtē situācija un jārīkojas, pirms ir apstiprināts projekts, kas varētu radīt iespējamu negatīvu ietekmi uz vidi. No tā izriet, ka attiecībā uz tādiem konkrētiem
projektiem kā pamatlietā aplūkotais projekts ir jāveic ex ante novērtējums, lai izvairītos no situācijas, kad būtu jāveic koriģējošie pasākumi.
3)      Par ŪRD 7. panta 3. punkta mērķi
70.      Šo 7. panta 3. punkta interpretāciju apstiprina nozīmīgums, kas ar ES primārajiem tiesību aktiem ir piešķirta vides aizsardzībai. Ar LESD 191. panta 2. punktu Eiropas Savienībai ir uzlikts pienākums nodrošināt augsta līmeņa aizsardzību, kas tostarp prasa vides politiku, kura “pamatojas uz piesardzības un preventīvās darbības principu”. Turklāt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 37. pants prasa, lai augsts vides aizsardzības līmenis un vides kvalitātes uzlabošana būtu integrēta Eiropas Savienības politikā (16).
71.      Turklāt viens no laba ūdens stāvokļa nodrošināšanas mērķiem saskaņā ar ŪRD ir mērķis nodrošināt iedzīvotāju dzeramā ūdens apgādi (ŪRD preambulas 24. apsvērums).
72.      Konkrētāk, kā skaidrots šo secinājumu 53. punktā, pastāv raksturīga saikne starp avotu (dzeramā ūdens ieguvei izmantotās gruntsūdeņu un virszemes ūdenstilpes) un produktu (iedzīvotājiem piegādātais dzeramais ūdens); šo saikni atspoguļo 7. panta 3. punkta jēga un mērķis. Tātad augsts avota aizsardzības līmenis ir nepieciešams, lai iegūtu labas kvalitātes dzeramo ūdeni ilgtspējīgā ceļā.
73.      Spriedumā Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (34.–43. punkts) Tiesa savu interpretāciju pamatoja arī ar ŪRD mērķi: “[ŪRD] ir noteikti vispārīgie principi un rīcības vispārīgās robežas, lai aizsargātu ūdens resursus [..]. Tajā paredzētie vispārīgie principi un vispārīgais rīcības plāns turpmāk ir jāattīsta dalībvalstīm, kurām direktīvā paredzētajos termiņos ir jāveic virkne īpašu pasākumu”.
74.      It īpaši ŪRD 1. pantā ir noteikts, ka attiecīgās direktīvas mērķis ir palīdzēt “nodrošināt pietiekamu labas kvalitātes virszemes ūdeņu un gruntsūdeņu piegādi, kas vajadzīga noturīgai, līdzsvarotai un objektīvai ūdens resursu izmantošanai”.
75.      Iepriekš minētie Tiesas konstatējumi spriedumā Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ir tieši nozīmīgi šīs direktīvas 7. panta 3. punkta teleoloģiskai interpretācijai. Patiešām, šī tiesību norma ir jāinterpretē arī, ņemot vērā ŪRD vispārējo mērķi, kas nosaka prasību “veicin[āt] ūdens resursu ilgtspējīgu izmantošanu, pamatojoties uz pieejamo ūdens resursu ilglaicīgu aizsardzību” (1. panta pirmās daļas b) apakšpunkts), un tas ir viens no mērķiem, kas dalībvalstīm ir jāīsteno konkrētu
projektu atļauju piešķiršanas procesā.
76.      Turklāt konstatējumi, kas attiecas uz ŪRD 4. pantā noteiktajiem vides aizsardzības mērķiem, ir arī nozīmīgi, ņemot vērā, ka saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 2. punktu tās 4. pantā noteiktie mērķi attiecībā uz virszemes ūdenstilpēm attiecas arī uz tām
ūdenstilpēm, kurām ir piemērojams
7. pants.
77.      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, lai nodrošinātu noturīgu ūdens resursu izmantošanu dzeramā ūdens ieguvei un lai saglabātu labu ūdens kvalitāti, ir nepieciešams izvairīties no attiecīgo ūdeņu piesārņošanas un rīkoties preventīvi. Citiem vārdiem sakot, attiecībā uz konkrētiem
projektiem, kuriem var būt negatīva ietekme uz dzeramā ūdens ieguvei izmantojamo ūdeņu kvalitāti un saistībā ar kuriem tādējādi būtu jāpaaugstina attīrīšanas līmenis, nevis jāsamazina tas, kā tas ir prasīts ŪRD 7. panta 3. punktā, ir jāveic ex ante novērtējums.
4)      “Travaux préparatoires” saistībā ar ŪRD 7. panta 3. punktu
78.      Iepriekš minēto interpretāciju un 7. panta 3. punkta nozīmīgumu ŪRD sistēmā apstiprina arī šīs tiesību normas likumdošanas vēsture.
79.      Šī vēsture liecina, ka likumdošanas procesa sākumposmā ŪRD bija ietverts tikai tagadējā ŪRD 7. panta 1. punkta un 7. panta 2. punkta saturs.
80.      Tagadējais 7. panta 3. punkts tika pievienots vēlāk, apspriešanās procesā starp Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Parlamentu (17). Šādi rīkojoties, Savienības likumdevējs šī 7. panta noteikumus vēlējās padarīt stingrākus un skaidri noteikt, ka attiecībā uz jauno ūdens resursu apsaimniekošanas pieeju par prioritāru ir uzskatāma neapstrādātu ūdeņu aizsardzība “ex ante”,
nevis attīrīšanas līmeņa palielināšana “ex post”.
b)      Otrā daļa – par ŪRD 7. panta 3. punkta otro teikumu
81.      Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa min arī 7. panta 3. punkta otro teikumu, kurā teikts, ka “dalībvalstis var izveidot aizsargjoslas [..] [ŪRD 7. panta 3. punkta pirmajā teikumā minētajām] ūdenstilpēm”. Tomēr es pievienojos Komisijas viedoklim, ka šī iespēja neietekmē 7. panta 3. punkta pirmajā teikumā noteiktos pienākumus, jo šie pienākumi ir piemērojami arī ārpus šādām aizsargjoslām.
82.      ŪRD 7. panta 3. punkta formulējums ir skaidrs. Aizsargjoslu noteikšana ir iespēja, bet tai nav nekādas ietekmes uz tādu gadījumu kā pamatlietā aplūkotais. Šādu aizsargjoslu noteikšana ar mērķi nodrošināt attiecīgo gruntsūdeņu aizsardzību ir tikai viens no pasākumiem. Tas skaidri izriet no frāzes “dalībvalstis nodrošina vajadzīgo aizsardzību”, kurai pēc tam nākamajā teikumā seko frāze “dalībvalstis var izveidot aizsargjoslas minētajām ūdenstilpēm”.
83.      Kā skaidrots Pamatnostādņu dokumentā Nr. 16, “[7. panta 3. punkta] otrais teikums ļauj dalībvalstīm pēc savas izvēles noteikt aizsargjoslas, kuru robežās var tikt koncentrēti nodrošināta vajadzīgā aizsardzība. Dažās dalībvalstīs šādas aizsargjoslas tiek vispārīgi interpretētas kā “dzeramā ūdens aizsargjoslas”. [..] Mērķis ir novērst pasliktināšanos antropogēnā spiediena rezultātā, ko izraisa jebkādas piesārņojošas vielas, kuras varētu radīt vajadzību veikt papildu apstrādi, lai nodrošinātu dzeramā ūdens standartu ievērošanu” (13. lpp., mans izcēlums).
84.      Tādējādi vispārējais aizsardzības pienākums saskaņā ar iepriekš minēto interpretāciju attiecas uz visām ūdenstilpēm, kas identificētas saskaņā ar 7. panta 1. punktu, savukārt aizsargjoslas izveide ir tikai fakultatīvs papildu pasākums, ko dalībvalsts īsteno papildus vispārējiem aizsardzības pasākumiem, ja tā uzskata par nepieciešamu (18).
c)      Secinājumi par otro jautājumu
85.      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ŪRD 7. panta 3. punkts ir saskaņā ar ŪRD 4. pantu izveidotās ūdens resursu aizsardzības sistēmas neatņemama sastāvdaļa. Tas ietver ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizliegumu, ciktāl dalībvalsts, izsniedzot konkrēta
projekta, kas var izraisīt šādu pasliktināšanos, atļauju, neievēro savu pienākumu samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni. Vajadzīgie aizsardzības pasākumi iekļauj dalībvalstu pienākumu veikt ex ante novērtējumu attiecībā uz konkrētiem
projektiem, kuriem var būt negatīva ietekme uz identificēto dzeramā ūdens ieguvei izmantojamo ūdenstilpju kvalitāti, neatkarīgi no šajās ūdenstilpēs esošo ūdeņu veida. Mērķis ir: i) rīkoties preventīvi un izvairīties no ūdens kvalitātes pasliktināšanās, ii) laika gaitā samazināt dzeramā ūdens ieguvei nepieciešamo attīrīšanas līmeni, kas ir daļa no mērķa nodrošināt ilgtspējīgu ūdens resursu izmantošanu, un iii) novērst situāciju, kurā ir vajadzīga koriģējošu pasākumu veikšana saskaņā ar DŪD. Šis pienākums ir spēkā neatkarīgi no tā, vai attiecīgā ūdenstilpe atrodas aizsargjoslā vai ārpus tās ŪRD 7. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē.
3.      Par trešo un ceturto jautājumu
a)      Kas ir pasliktināšanās aizlieguma ŪRD 7. panta 3. punkta izpratnē pārkāpums?
86.      Uzskatu, ka šie jautājumi ir jāskata kopā, jo tie abi attiecas uz kritēriju, kas ļautu novērtēt, vai noticis ŪRD 7. panta 3. punktā paredzētā ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizlieguma pārkāpums. Iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kas ir uzskatāms par attiecīgajā tiesību normā paredzētā pasliktināšanās aizlieguma pārkāpumu. It īpaši iesniedzējtiesa jautā, vai jebkāda pasliktināšanās ir pietiekama, lai konstatētu pārkāpumu, vai arī ir jābūt pārsniegtam DŪD I pielikuma C daļā norādītajam indikatorparametram 250 mg/l attiecībā uz sulfātiem, vai arī ir jāpastāv iespējamībai, ka būs jāveic korektīvas darbības šīs direktīvas 8. panta 6. punkta izpratnē (darbības, kas palielina dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgās apstrādes pūles).
87.      Kā norādīts iepriekš, ŪRD 7. panta 3. punkts nosaka dalībvalstu pienākumu izvairīties no dzeramā ūdens ieguvei izmantoto ūdenstilpju kvalitātes pasliktināšanās, lai samazinātu vajadzīgo attīrīšanas līmeni.
88.      Runājot par jēdzienu “pasliktināšanās”, Tiesa attiecībā uz ŪRD 4. panta 1. punktā minēto jēdzienu “virszemes ūdens objektu “stāvokļa pasliktināšanās”” jau ir atzinusi, ka tas ir “vispārīgs jēdziens”, kuru nosakot, ir jāņem vērā tā formulējums, konteksts un attiecīgajās tiesību normās izvirzītie mērķi (19). Tāda pati pieeja ir piemērojama, analizējot dzeramā ūdens ieguvē izmantojamā ūdens kvalitātes pasliktināšanos.
89.      Pirmkārt, attiecībā uz ŪRD 7. panta 3. punkta formulējumu, jēdziena “pasliktināšanās” definīcijā svarīgi ir divi elementi. Pirmais elements ir saistīts ar to, ka šajā pantā sniegtā atsauce uz ūdens kvalitāti netiek saistīta ar ūdens statusu vai jebkādu citu nosacījumu. Otrais elements ir saistīts ar to, ka šis pants attiecas konkrēti uz dzeramā ūdens kvalitāti, tādējādi sašaurinot tā piemērošanas jomu līdz dzeramā ūdens ieguvei izmantotajām ūdenstilpēm. Tādējādi šī panta formulējums paredz, ka “pasliktināšanās” ietver jebkuras darbības, kurām ir negatīva ietekme uz tieši dzeramā ūdens ieguvei izmantotām ūdenstilpēm.
90.      Otrkārt, tālāk izklāstīti mani apsvērumi saistībā ar ŪRD 7. panta 3. punkta kontekstu.
91.      Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai DŪD I pielikumā minētie mikrobioloģiskie, ķīmiskie parametri un indikatorparametri var būt atskaites punkts ŪRD 7. panta 3. punkta pirmajā teikumā noteiktajam ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizliegumam.
92.      Manuprāt, atbildei uz šo jautājumu ir jābūt apstiprinošai.
93.      Katrā ziņā attiecībā uz sulfātiem tā ir apstiprinoša. Kā skaidrots turpmāk, gadījumā, ja pastāv risks cilvēku veselībai, indikatorparametrs ir atsauces punkts ŪRD 7. panta 3. punkta kontekstā.
94.      Treškārt, runājot par ŪRD 7. panta 3. punkta mērķiem, šī tiesību norma ir jāinterpretē arī atbilstoši šīs direktīvas vispārējiem mērķiem, tostarp “veicināt ūdens resursu ilgtspējīgu izmantošanu, pamatojoties uz pieejamo ūdens resursu ilglaicīgu aizsardzību” (ŪRD 1. panta pirmās daļas b) apakšpunkts). Šādu resursu ilgtspējīga izmantošana dzeramā ūdens ieguvei noteikti ietver vismaz izvairīšanos no jebkāda šo resursu piesārņojuma, lai tiktu īstenots mērķis samazināt to attīrīšanas līmeni.
95.      Kā jau minēts šo secinājumu 76. punktā, argumenti saistībā ar ŪRD 4. pantā noteiktajiem vides mērķiem ir nozīmīgi arī tāpēc, ka saskaņā ar attiecīgās direktīvas 7. panta 2. punktu tās 4. pantā noteiktie mērķi attiecībā uz virszemes ūdenstilpēm attiecas arī uz ūdenstilpēm, kurām ir piemērojams 7. pants. Kā skaidrots iepriekš, ŪRD 7. panta 3. punktā noteiktais ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizliegums ir cieši saistīts ar attīrīšanas procesu. Attīrīšana savukārt ir saistīta ar attiecīgo piesārņojošo vielu, līdz ar to ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizlieguma izvērtējumā noteikti ir jāņem vērā piesārņojošās vielas veids. Šajā lietā runa ir par sulfātu, kas ir kontrolparametrs, un tādējādi attiecīgās tiesiskās sekas izriet no DŪD 8. panta 6. punkta.
96.      Pirmkārt, ciktāl saskaņā ar DŪD tiek uzskatīts, ka sulfāta ietekme uz dzeramā ūdens ieguvi ir salīdzinoši mazāk bīstama (I pielikuma C daļas 1. piezīme, kurā ir paredzēts vienīgi tas, ka “ūdenim nevajadzētu būt agresīvam”), sulfāta gadījumā pasākumiem būtu jābūt mazāk stingriem nekā, piemēram, attiecībā pret šī
pielikuma A un B daļā norādītajām piesārņojošajām vielām.
97.      Otrkārt,
ir jāņem vērā arī tas, ka jaunākajā zinātniskajā literatūrā tiek apgalvots, ka sulfāts faktiski var ietekmēt ūdenstilpes stāvokli un var būt bīstamāks cilvēku veselībai nekā līdz šim uzskatīts (20).
98.      Pamatojoties uz juridisko vērtējumu, es piekrītu Komisijas viedoklim, ka sulfāta indikatorparametrs 250 mg/l, kā norādīts DŪD I pielikuma C daļā, ir nozīmīgs rādītājs, lai izvērtētu, vai ir notikusi kvalitātes pasliktināšanās ŪRD 7. panta 3. punkta izpratnē. Šis indikatorparametrs ir jāņem vērā tādā dzeramā ūdens ieguves kontekstā kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā.
99.      Tomēr, lai gan šī indikatorparametra pārsniegšana pati par sevi automātiski neizraisa šādu pasliktināšanos, šis parametrs tomēr ir nozīmīgs, jo tas ir atskaites punkts. DŪD 7. panta 1. punkts nosaka dalībvalstu pienākumu uzraudzīt dzeramā ūdens kvalitāti, tostarp atbilstoši minētās direktīvas 5. pantā norādītajiem indikatorparametriem. Šajā kontekstā, kā tas ir paredzēts šīs direktīvas 5. panta 2. punkta otrajā teikumā, attiecībā uz parametriem, kas izklāstīti I pielikuma C daļā, vērtības nosaka “tikai monitoringa vajadzībām un 8. pantā noteikto pienākumu izpildei” (mans izcēlums).
100. No šīs direktīvas 11. apsvēruma izriet, ka sulfātiem noteiktā indikatīvā vērtība nav parametrs, “kas tieši attiecas uz veselību”. Tādējādi to pārsniegšanas gadījumā, pretēji tam, kā tas ir paredzēts I pielikuma A un B daļā minētajiem indikatorparametriem (skat. DŪD 8. panta 2. punktu), dalībvalstīm nav obligāti jāveic koriģējoši pasākumi ūdens kvalitātes atjaunošanai. Saskaņā ar DŪD 8. panta 6. punktu dalībvalstis vispirms izvērtē, “vai neievērošana apdraud cilvēku veselīb[u]”, un veic koriģējošus pasākumus tikai tad, “ja tas ir nepieciešams, lai aizsargātu cilvēku veselību”.
101. Tomēr, ja sulfāta indikatorparametra
līmeņu pārsniegšana rada risku cilvēku veselībai un ja attiecīgā dalībvalsts neveic vajadzīgos koriģējošos pasākumus ūdens kvalitātes atjaunošanai, es pievienojos Komisijas uzskatam, ka tādējādi tiek pārkāpts ne tikai DŪD 8. panta 6. punkts, bet arī netiek ievērots pienākums izvairīties no attiecīgo ūdenstilpju kvalitātes pasliktināšanās un samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punktu.
102. No tā izriet, ka ūdens kvalitātes pasliktināšanās ŪRD 7. panta 3. punkta izpratnē notiek tad, ja projekta ietekmē varētu tikt pārsniegti DŪD noteiktie parametri. Tomēr gadījumā, kad ir iesaistīta piesārņojošā viela, kas ir minēta DŪD I pielikuma C daļā, šāda pārsniegšana nerada pasliktināšanos, pamatojoties tikai uz tādas piesārņojošās vielas kā sulfāts konstatēto līmeni. Šādā gadījumā, lai konstatētu, ka ir notikusi ūdens kvalitātes pasliktināšanās saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punktu, būtu jāpastāv riskam cilvēku veselībai un tādējādi, lai izvairītos no šāda riska, būtu jāpastāv vajadzībai pielāgot attīrīšanas procesu.
103. Turpmāk es vērtēšu, vai, neraugoties uz pienākumu tikai kontrolēt sulfāta līmeni (DŪD I pielikuma C daļa), kas varētu nozīmēt, ka konkrēta
projekta ietekmes vērtējumu uz sulfāta līmeni varētu veikt arī ex post
pārraudzības ietvaros, 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nosaka pienākumu veikt ex ante novērtējumu attiecībā uz tādiem konkrētiem projektiem kā pamatlietā aplūkotais projekts.
b)      Par lēmuma par projekta apstiprināšanu pārbaudi
104. Izvērtējot zinātnisko literatūru un pat konkrēto lēmumu par projekta apstiprināšanu, ir skaidrs, ka pastāv būtiskas šaubas par dzeramā ūdens, kas piesārņots ar sulfātu, ietekmi uz cilvēku veselību. Tādējādi ŪRD 7. panta 3. punkts, skatot to kontekstā ar piesardzības un prevencijas principiem, nosaka pienākumu veikt atbilstošu vērtējumu saskaņā ar šo tiesību normu, pirms tiek pieņemts lēmums par projekta apstiprināšanu.
105. Lēmumā par projekta apstiprināšanu (174. lpp.) Pārvalde norāda, ka pēc attiecīgā projekta īstenošanas ir sagaidāms neliels sulfāta koncentrācijas pieaugums (skat. arī šī lēmuma 46. lpp., 1.3.3.13. punktu, kurā norādīts, ka Pārvalde atzīst riskus: “lai izvairītos no tādu virszemes ūdenstilpju ekoloģiskā stāvokļa vai to potenciāla pasliktināšanās lejpus ezeram, kuru prioritārā funkcija ir nodrošināt ekoloģisko nepārtrauktību, sulfāta emisijas ezerā ir jāpārvalda tā, lai attiecībā uz 1. kontrolpunktā novadītajiem ūdeņiem tiktu ievērota ilgtermiņa robežvērtībā vērtība 620 mg/l (noteces struktūra)”). Neraugoties uz iepriekš minēto, apstiprināšanas procedūrā vienkārši netika pārbaudīts, vai attiecīgais projekts (ieskaitot Cottbuser Ostsee noteci) ir saderīgs ar ŪDR 7. panta noteikumiem. Pārbaudes, kas faktiski tika veiktas, attiecas tikai uz ŪRD 4. pantu. Faktu, ka faktiskais sulfāta piesārņojums vēl nav izpētīts, atzīst arī pati Pārvalde, lēmumā par projekta apstiprināšanu (175. lpp.) norādot, ka “faktiskā atšķaidīšanas vai samazināšanas pakāpe līdz Brīzenes [Briesen] ūdensvadam ir jānosaka īpaši”. Ciktāl Pārvalde uzskata, ka “projekts netraucē nodrošināt dzeramā ūdens ieguvi” (lēmuma par projekta apstiprināšanu 175. lpp.), es piekrītu iesniedzējtiesai, ka šajā ziņā tehniskā izpēte nav bijusi pietiekama (21).
106. Izskatot lēmumu par projekta apstiprināšanu, ir redzams, ka attiecīgā projekta ietekme uz sulfāta līmeni nav detalizēti analizēta. Nav analizēta saistība starp paaugstināto gruntsūdeņu koncentrāciju plūdu laikā un plānoto sulfāta ieplūdi Šprē upē (skat. lēmuma par projekta apstiprināšanu 173. lpp.). Ir sagaidāms sulfāta koncentrācijas pieaugums gruntsūdens objektā (171. un 174. lpp.), savukārt ilgtermiņā papildu iedarbība nav paredzama (172. lpp.). Pašā lēmumā par projekta apstiprināšanu ir tieši atzīts, ka “faktiska atšķaidīšanas vai samazināšanas pakāpe līdz Brīzenes ūdensapgādes objektam ir jānosaka īpaši” (175. lpp.). Vēlāk lēmumā par projekta apstiprināšanu ir teikts, ka “sulfātu koncentrācijas palielināšanās gruntsūdens objektā projekta ietekmē praksē nav aprēķināma”.
c)      Par zinātnisko literatūru saistībā ar sulfāta piesārņojuma bīstamību
107. Visaptverošā pētījumā par sulfātu piesārņojumu saldūdens ekosistēmās (22) ir secināts, ka “aplūkotā literatūra skaidri parāda, ka [sulfātu] piesārņojumam var būt toksiska ietekme uz ūdens augiem un dzīvnieku organismiem, tostarp zivīm, bezmugurkaulniekiem un abiniekiem, un tas var negatīvi ietekmēt arī cilvēku veselību”. Pēc autoru domām, “ir ļoti svarīgi veikt pasākumus, lai samazinātu sulfāta koncentrāciju ūdenstilpēs. [..] Ar savu pētījumu mēs vēlamies pievērst uzmanību šai problēmai, parādīt pašreizējo stāvokli sulfātu piesārņojuma samazināšanā un vienlaikus norādīt uz daudzām zināšanu nepilnībām, kas joprojām pastāv” (23).
108. Šajā pašā pētījumā ir aplūkota tā pati sulfātu piesārņojuma problēma, par kuru ir runa pamatlietā (sulfātu piesārņojums un Šprē upe): “ir maz zināms par paaugstināta [sulfātu] daudzuma uzņemšanas tiešo ietekmi uz veselību, jo īpaši ar dzeramā ūdens starpniecību”, un “šodien pastāvīgais un pieaugošais [sulfāta] līmenis saldūdens ekosistēmās izriet no dažādām cilvēka darbībām [..], kas apdraud gan ekosistēmas funkcijas, gan dzeramā ūdens apgādi”. It īpaši “starp ievērojamiem ūdens ekosistēmu piemēriem, kurās veikti plaši [paskābināšanās] pētījumi, jāmin [..] Šprē upē [(24)] [..] šķiet mazticams, ka [sulfāta] koncentrācija upes lejtecē atgriezīsies “dabiskajā” līmenī dažu gadu vai pat gadu desmitu laikā pēc kalnrūpniecības darbību pārtraukšanas. Piemēram, [sulfātu] koncentrācija Šprē upē [..] pēdējās desmitgadēs ir palielinājusies, jo ir apturēta brūnogļu karjeru darbība un ar to saistītā gruntsūdeņu līmeņa atjaunošanās [..]. Tādēļ Šprē upes sistēmas lejteces ezeros ir reģistrēta paaugstināta [sulfātu] koncentrācija, kas bieži vien pārsniedz Vācijā noteikto [sulfātu] koncentrācijas robežvērtību dzeramajam ūdenim 250 mg L-1 [..], un tas ir ļoti problemātiski, jo šīs ūdenstilpes tiek izmantotas kā dzeramā ūdens avoti – parasti, veicot gruntsūdeņu ieguvi ar krasta filtrācijas metodi. Tā kā daudzās valstīs ir pārtraukta brūnogļu ieguve enerģijas ražošanai, šķiet pamatoti pieņemt, ka [sulfātu] eksports no šādiem reģioniem arī turpmāk izraisīs vides problēmu” (25).
d)      Secinājumi par parametra vērtības izmantošanu
109. Ņemot vērā piesardzības un prevencijas principa pieaugošo nozīmīgumu vides tiesībās, gadījumā, ja rodas šaubas par piesārņojošās vielas nelabvēlīgo ietekmi uz cilvēku veselību, ŪRD 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj gaidīt, līdz piesārņojums jau ir radies. Tāpēc, neraugoties uz to, ka sulfātam noteiktā parametra vērtība galvenokārt ir paredzēta uzraudzības nolūkos, es uzskatu, ka tā ir spēkā arī kā indikatorparametrs preventīva novērtējuma veikšanai, lai noteiktu ūdens kvalitātes pasliktināšanās riskus atbilstoši ŪRD 7. panta 3. punktam.
4.      Par piekto, sesto un septīto jautājumu
110. Šie jautājumi ir jāskata kopā, jo ar tiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punktu kompetentajai iestādei ir jāveic izpēte vai jānorīko eksperts, lai tas izpētītu iespējamu ūdenstilpes, uz kuru attiecas projekts, kvalitātes pasliktināšanos pirms attiecīgā projekta atļaujas piešķiršanas vai arī, ja tas nav iespējams, vai šādu izpēti var veikt tiesvedības laikā pēc projekta realizācijas (lai labotu
saskaņā ar valsts ūdens resursu tiesībām piešķirtās atļaujas prettiesiskumu).
111. Kā tika norādīts iepriekš, ŪRD 7. panta 3. punkts, lasot to kontekstā ar piesardzības un prevencijas principiem, nosaka pienākumu izvairīties no situācijas, kurā ir jāveic koriģējoši pasākumi. Kā norādīts iepriekš minētajā zinātniskajā literatūrā, apstāklis, ka sulfātu bīstamība un nelabvēlīgā ietekme uz dzeramā ūdens ieguvei izmantojamo ūdeni vēl nav pietiekami novērtēta un noteikta, apvienojumā ar piesardzības un prevencijas principiem pastiprina manu interpretāciju, saskaņā ar kuru ŪRD 7. panta 3. punkts nosaka pienākumu veikt ex ante novērtējumu attiecībā uz tādiem konkrētiem projektiem kā pamatlietā aplūkotais projekts.
112. Mana iepriekšējā analīze saistībā ar ŪRD 7. panta 3. punkta nozīmi liecina, ka minētajā ex ante
novērtējumā ir jābūt ietvertiem diviem galvenajiem vērtējuma virzieniem. Pirmajā virzienā būtu jāizvērtē ietekme uz cilvēka veselību, ja attīrīšana paliek nemainīga, tostarp novērtējot, kādi koriģējoši pasākumi būtu nepieciešami saskaņā ar DŪD, pamatojoties uz konstatēto saikni. Otrajā būtu jānovērtē ietekme uz attīrīšanas līmeni, proti, vai ar esošajām metodēm joprojām var nodrošināt tādu pašu ūdens kvalitātes līmeni, ja projekts tiek apstiprināts un īstenots.
113. Šajā kontekstā varētu būt lietderīgi precizēt, kādus ex ante
pasākumus kompetentās iestādes var veikt, lai izpildītu 7. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.
114. Šie pasākumi ir: i) ūdenstilpju identificēšana saskaņā ar ŪRD 7. panta 1. punktu, ii) dzeramā ūdens ieguvei izmantoto ūdenstilpju monitorings, un iii) konkrētu
projektu novērtēšana, lai noteiktu, vai tie var pasliktināt ūdenstilpju kvalitāti tādā līmenī, ka dalībvalsts nespēj izpildīt savu pienākumu samazināt dzeramā ūdens ieguvē prasīto attīrīšanas līmeni.
115. Saistībā ar to, kādi pasākumi jāveic saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punktu, vēlos norādīt, ka jaunās pārstrādātās dzeramā ūdens direktīvas (Direktīva (ES) 2020/2184/EK (26)), kas bija jātransponē vēlākais 2023. gada 12. janvārī, 8. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums “nodrošin[āt], ka tiek veikta sateces baseinu, kur ir dzeramā ūdens ieguves vietas, riska novērtēšana un riska pārvaldība”.
116. Tāpēc es uzskatu, ka saskaņā ar šo jauno tiesību normu (kurā divās vietās ir tieši sniegta atsauce uz ŪRD 7. panta 3. punktu), tāpat kā saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punktu, dalībvalstīm ir jāveic pasākumi attiecībā ne tikai uz glāzē
esošu ūdeni, bet arī uz ūdenstilpēm, no kurām tiek ņemts un attīrīts ūdens dzeramā ūdens ieguvei.
117. Tiesas judikatūrā ir skaidri norādīts, ka “projekta apstiprināšanas procedūras laikā un tātad pirms lēmuma pieņemšanas kompetentajām iestādēm saskaņā ar [ŪRD] 4. pantu ir jāpārbauda, vai šim projektam var būt negatīva ietekme uz ūdeni, kas būtu pretrunā pienākumam novērst virszemes un gruntsūdeņu ūdens objektu stāvokļa pasliktināšanos un uzlabot to. Līdz ar to šī tiesību norma nepieļauj to, ka šāda pārbaude tiek veikta tikai pēc šī brīža” (27).
118. Ņemot vērā šo judikatūru un to, ka ŪRD 7. panta 3. punkts ir šīs direktīvas 4. pantā paredzētās ūdens aizsardzības sistēmas neatņemama sastāvdaļa, pirms projekta atļaujas piešķiršanas noteikti ir jāizvērtē ietekme uz ūdenstilpēm, kas tiek izmantotas dzeramā ūdens ieguvei, jo šis jautājums ir tieši saistīts ar cilvēku veselību.
119. Iepriekš minētie apsvērumi apstiprina manu iepriekšējo analīzi, saskaņā ar kuru ŪRD 7. panta 3. punkts, skatot to kontekstā ar piesardzības un prevencijas principiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka vajadzīgie aizsardzības pasākumi ietver dalībvalstu pienākumu veikt ex ante
novērtējumu attiecībā uz konkrētiem
projektiem, kuriem var būt negatīva ietekme uz identificēto dzeramā ūdens ieguvei izmantojamo ūdensobjektu kvalitāti.
120. Tādējādi ŪRD 7. panta 3. punkts nosaka attiecīgās kompetentās iestādes pienākumu neapstiprināt projektu, ja tas var izraisīt attiecīgās ūdenstilpes kvalitātes pasliktināšanos, palielinot dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni, pirms tiek veikts novērtējums saskaņā ar ŪRD 7. pantu, aplūkojot kopsakarā
ar DŪD. Citiem vārdiem sakot, šāds novērtējums ir obligāts procesuāls posms, kas jāīsteno pirms šāda projekta iespējamās apstiprināšanas.
121. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem un no tiesas sēdē paustajiem lietas dalībnieku apsvērumiem izriet, ka pamatlietā šāds novērtējums vispār netika veikts. Proti, vienīgais novērtējums, kas tika veikts, bija novērtējums par atbilstību ŪRD 4. panta prasībām.
122. Kā norādīja pilsēta Frankfurte pie Oderas un FWA, projekta novērtējums pamatlietā tika veikts attiecībā uz ŪRD 4. pantā paredzēto vispārējo stāvokļa pasliktināšanās aizliegumu. Tomēr šis novērtējums acīmredzami neatbilst šīs direktīvas 7. panta 3. punkta prasībām, ciktāl tā mērķis ir “izvairīties no [ūdens] kvalitātes pasliktināšanās” un “samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni”. Šo prasību neievērošana potenciāli var ietekmēt cilvēku veselības aizsardzības nodrošināšanu atļaujas piešķiršanas procedūras ietvaros un šīs procedūras iznākumu, par kuru iesniedzējtiesai tagad ir jālemj.
123. No tā izriet, ka kompetentajai iestādei saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punktu apstiprināšanas procedūras laikā – tātad pirms faktiskā lēmuma par projekta apstiprināšanu pieņemšanas – ir jāpārbauda, vai attiecīgais projekts var negatīvi ietekmēt šajā pantā paredzēto pienākumu izpildi. Šī tiesību norma nepieļauj, ka šāda pārbaude tiek veikta tikai pēc minētā apstiprinājuma izsniegšanas.
5.      Par astoto un devīto jautājumu
124. Šie jautājumi ir jāizskata kopā. Iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ŪRD 7. panta 3. punktā paredzēto dzeramā ūdens pasliktināšanās aizliegumu var pārvarēt, veicot interešu izsvēršanu salīdzinājumā ar projekta izvirzīto mērķi (piemēram, ja vajadzīgie
attīrīšanas pasākumi ir nelieli vai ja projekts ir īpaši nozīmīgs), vai arī šīs direktīvas 4. panta 7. punkts ir piemērojams minētajam 7. panta 3. punktam.
125. Pirmkārt, kā izriet no šo secinājumu 51. punkta, ŪRD 7. panta 3. punktā noteikto darbību, kas dalībvalstīm jāveic, mērķis ir samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni un līdzeklis šī mērķa sasniegšanai ir pienākums vismaz izvairīties no ūdenstilpju kvalitātes pasliktināšanās.
126. Otrkārt, šī mērķa nodrošināšanai
ir paredzēts ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizliegums, kas piemērojams konkrētu
projektu atļaujas piešķiršanai saskaņā ar šo tiesību normu.
127. Treškārt, kā es paskaidrošu turpmāk, daži konkrēti
projekti tomēr var tikt apstiprināti, ja vien tie atbilst noteiktiem nosacījumiem vai nu saskaņā ar ŪRD 4. panta 7. punktu, vai arī, piemērojot samērīguma principu.
128. Spriedumā Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (44.–47. punkts) Tiesa, interpretējot ŪRD 4. pantu, pamatojas uz šīs direktīvas 4. panta 7. punktā paredzēto atkāpes režīmu.
129. ŪRD 4. panta 7. punkta formulējums ir svarīgs, lai parādītu, ka tas ir piemērojams ārpus 4. panta, jo tā ievadā ir skaidri vispārīgi paredzēts, ka dalībvalstis “nepārkāpj šo direktīvu” (mans izcēlums), ja ir izpildītas minētās tiesību normas prasības. Tas nenosaka, ka dalībvalstis nepārkāps šo pantu.
130. Turklāt tas, ka ŪRD 7. pantā ir sniegta atsauce uz 4. pantu, liecina, ka šīs tiesību normas ir savstarpēji saistītas un pienākumi, kas izriet no ŪRD 4. panta 1. punkta un 7. panta 3. punkta, ir cieši saistīti.
131. Tomēr pretēji Komisijas apgalvojumam, ka 4. panta 7. punkts bez nosacījumiem ir piemērojams 7. panta 3. punktam, no 4. panta 7. punkta sākumā esošajām divām daļām skaidri izriet, ka tas ir piemērojams tikai tām
darbībām, kas var ietekmēt ūdenstilpju stāvokli.
132. Tāpēc ŪRD 4. panta 7. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams konkrētu
projektu, kas ietekmē no šīs direktīvas 7. panta 3. punkta izrietošos pienākumus, atļaujas piešķiršanas procesā, bet tikai tad, ja šie projekti var ietekmēt ūdenstilpju stāvokli. Šādās situācijās 4. panta 7. punkts, kā to ir interpretējusi Tiesa, paredz dalībvalstu kompetentajām iestādēm norādes attiecībā uz nepieciešamajiem soļiem, kas tām ir jāveic atļaujas piešķiršanas procesā.
133. Tomēr noteiktos gadījumos kvalitātes pasliktināšanās, ko aizliedz ŪRD 7. panta 3. punkts, var neietekmēt ūdenstilpju stāvokli. Attiecībā uz šādiem projektiem, kam varētu būt negatīva ietekme uz pienākumu saskaņā ar 7. panta 3. punktu izpildi (bet ne uz ūdenstilpju stāvokli), es uzskatu, ka šo projektu atļaujas piešķiršanas procesā ir jāpiemēro samērīguma princips, nevis 4. panta 7. punkts.
134. ŪRD vispārējā struktūra, kā detalizēti parāda tās 4. pants, liecina, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka ar zināmiem nosacījumiem var tikt pieļautas atkāpes no šajā direktīvā dalībvalstīm noteiktajiem pienākumiem. Tomēr pašā 7. pantā nav sniegtas nekādas atsauces uz iespējamām atkāpēm. Manuprāt, interpretējot 7. panta 3. punktu kā tādu, kas ietver absolūtu pienākumu aizliegt ūdens kvalitātes pasliktināšanos, varētu rasties nepārvaramas grūtības dalībvalstīm, kas cenšas nodrošināt savu ūdens resursu labu pārvaldību īstermiņā. Šādās situācijās pasliktināšanās aizliegums saskaņā ar ŪRD 7. panta 3. punktu konkrēta
projekta atļaujas piešķiršanas procesā ir jāinterpretē, ņemot vērā samērīguma principu un interešu izsvēršanu, it īpaši attiecībā uz šāda projekta mērķi. Tam par labu runā tas, ka ŪRD 32. apsvērumā ir skaidri norādīts, ka iespējams atbrīvojums “sevišķi svarīgu sabiedrības interešu dēļ”.
135. Līdz ar to kompetentajai iestādei konkrēta projekta, kam var būt negatīva ietekme uz minētā 7. panta 3. punktā paredzēto pienākumu izpildi, atļaujas piešķiršanas procesā ir pienākums izvērtēt nepieciešamību aizliegt šādu projektu, ja iestāde konstatē, ka šāds projekts var izraisīt ūdens kvalitātes pasliktināšanos un tādējādi traucēt dalībvalstij izpildīt savu pienākumu samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni. “Nepieciešamības” elementa nozīme šajā sakarā ir atspoguļota 7. panta 3. punkta formulējumā. Pats šis pants skaidri nosaka, ka dalībvalstis nodrošina “vajadzīgo aizsardzību identificētajām ūdenstilpēm, lai izvairītos no to kvalitātes pasliktināšanās un samazinātu dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni”.
136. Šī
nepieciešamības
prasība (28), aplūkojot to kontekstā ar samērīguma principu, nozīmē, ka dalībvalstīm jāveic pasākumi, kas, lai nodrošinātu ŪRD 7. panta 3. punkta mērķus, “nepārsniedz to, kas ir atbilstošs un nepieciešams [..] aplūkotajā tiesiskajā regulējumā paredzēto leģitīmo mērķu sasniegšanai, ņemot vērā, ka gadījumā, ja ir iespējams izvēlēties vienu no vairākiem atbilstošiem pasākumiem, ir jāizvēlas mazāk ierobežojošais un ka radītās neērtības nav nesamērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem” (29).
137. No tā izriet, ka iesniedzējtiesai, piemērojot samērīguma principu, ir jāpārbauda, vai, izsniedzot atļaujas konkrēta
projekta realizēšanai, ir veikta interešu izsvēršana. Šādā interešu izsvēršanā būtu jānosaka, vai ŪRD 7. panta 3. punktā paredzēto ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizliegumu var atsvērt projekta sasniedzamais mērķis. Tomēr šāda atsvēršana būtu iespējama tikai īstermiņā (ar nosacījumu, ka ilgtermiņā tiek atjaunota 7. panta 3. punkta prasību ievērošana) un ja ir izpildīti šādi nosacījumi: i) vajadzīgie attīrīšanas pasākumi ir nelieli un laika gaitā samazināsies; ii) projekts ir īpaši svarīgs un atspoguļo sevišķi svarīgas sabiedrības intereses; iii) ir veikti visi vajadzīgie pasākumi, lai laika gaitā mazinātu negatīvo ietekmi uz 7. panta 3. punktā noteiktajām saistībām; un iv) projekts nerada nopietnas grūtības dalībvalstij nodrošināt DŪD prasībām atbilstošu dzeramo ūdeni.
6.      Par desmito jautājumu
138. Iesniedzējtiesa jautā, kādi pienākumi papildus ŪRD 4. pantā noteiktajiem pienākumiem izriet no šīs direktīvas 7. panta 2. punkta tādējādi, ka tie ir jāņem vērā projekta apstiprināšanas procedūrā.
139. ŪRD 4. pants nosaka dalībvalstīm pienākumu “atteikt atsevišķa projekta apstiprināšanu, ja tas var izraisīt virszemes ūdens
objekta stāvokļa pasliktināšanos vai ja tas apdraud laba virszemes ūdeņu stāvokļa vai laba ekoloģiskā potenciāla un laba virszemes ūdeņu ķīmiskā stāvokļa sasniegšanu līdz direktīvā noteiktajam datumam” (30) (ja vien nav piešķirts izņēmums). Tas pats attiecas uz gruntsūdens
tilpēm.
140. No tā izriet, ka 4. pants attiecas uz ūdens objektu aizsardzību kā tādu.
141. ŪRD 7. panta 2. punkts pārsniedz šo pienākumu.
142. ŪRD 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “attiecībā uz katru 1. punktā identificēto ūdenstilpi, papildus 4. pantā izvirzīto mērķu sasniegšanai atbilstīgi šīs direktīvas prasībām virszemes ūdenstilpēm, tostarp kvalitātes standartiem, kas noteikti Kopienas līmenī saskaņā ar 16. pantu, dalībvalstis nodrošina, ka, ievērojot izmantoto ūdens attīrīšanas režīmu, un saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, iegūtais ūdens atbilst [DŪD] prasībām”.
143. Tādējādi no šīs tiesību normas izriet, ka ūdenim, kas tiek iegūts un attīrīts, lai to lietotu
cilvēku patēriņam, galu galā ir jāatbilst DŪD prasībām, proti, tam ir jābūt derīgam lietošanai cilvēku patēriņam.
144. Es, tāpat kā Komisija, uzskatu, ka šī prasība, tāpat kā ŪRD 7. panta 3. punkts, pārsniedz šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā vai 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā noteiktos pienākumus. Citiem vārdiem sakot, ŪRD 7. panta 2. punkts šīs direktīvas 4. pantam pievieno papildu dimensiju (un paredz plašāku aizsardzību salīdzinājumā ar 4. pantu), kas it īpaši attiecas uz cilvēku veselību un ir balstīta uz DŪD. Tātad pastāv ne tikai pienākums aizsargāt ūdenstilpi saskaņā ar 4. pantu, kā tas ir detalizēti reglamentēts šajā pantā, bet arī nodrošināt šīs ūdenstilpes apstrādi saskaņā ar 7. panta 2. punktu, lai izpildītu DŪD prasības.
145. Tādējādi – pretēji Lausitz argumentiem – ŪRD 7. panta 2. punkts nav tikai deklaratīvs un līdz ar to arī ŪRD 7. panta 2. punkts ir jāņem vērā projekta apstiprināšanas procedūrā, lai pārbaudītu, vai attiecīgā projekta īstenošanas sekas var ietekmēt ūdenstilpei piemērojamo attīrīšanas režīmu, lai sasniegtu DŪD mērķus.
146. Var norādīt, ka Pamatnostādņu dokumentā Nr. 16 attiecībā uz ŪRD 7. panta 2. punktu ir skaidrots, ka “šīs direktīvas 4. panta mērķi (t.i., statusa, novēršanas vai ierobežošanas, tendenču maiņas un citu aizsargājamo teritoriju mērķu īstenošana) ir jāsasniedz neatkarīgi no [7. panta 2. punkta] mērķa īstenošanas; un ir jāievēro [DŪD] prasības. Tas ietver vispārējo prasību nodrošināt, lai ūdens nebūtu piesārņots, jo tas varētu apdraudēt cilvēku veselību, un prasību ievērot oficiālos DŪD standartus piegādes vietā patērētājiem (t.i., pie krāna)”.
147. Manuprāt, ŪRD 7. panta 2. punktā ir pievienots papildu punkts interešu izsvēršanai saskaņā ar ŪRD, proti, ka projekta apstiprināšana ir iespējama tikai tad, ja tā īstenošana nelabvēlīgi neietekmē ūdens piegādi (caur krānu) iedzīvotājiem skartajā teritorijā. Manuprāt, tas nozīmē, ka projektu var apstiprināt tikai tad, ja tas attiecīgā gadījumā ietver nepieciešamos pasākumus, kuru mērķis ir nodrošināt, ka netiek ietekmēta DŪD ievērošana.
148. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ŪRD 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā, tāpat kā šīs direktīvas 7. panta 3. punktā, ir ietverti pienākumi, kas pārsniedz šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā vai 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā paredzētos pienākumus un kas ir jāņem vērā projekta apstiprināšanas procedūrā. Konkrētāk, projektu var apstiprināt tikai tad, ja tas ietver nepieciešamos pasākumus, kuru mērķis ir nodrošināt, ka DŪD ievērošana netiek ietekmēta negatīvi.
IV.    Secinājumi
149. Ierosinu Tiesai uz Verwaltungsgericht Cottbus (Kotbusas Administratīvā tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem sniegt šādas atbildes:
Par pirmo jautājumu
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/60/EK (2000. gada 23. oktobris), ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka juridiskām personām, kurām saskaņā ar valsts tiesībām ir pienākums nodrošināt dzeramā ūdens ieguvi un attīrīšanu, vai personām, kurām ir uzticēts veikt šādu ieguvi un attīrīšanu, ir tiesības pieprasīt, lai kompetentā iestāde, kas ir atbildīga par tāda projekta apstiprināšanu, kurš var nelabvēlīgi ietekmēt dzeramā ūdens attīrīšanas līmeni, kā to paredz Padomes Direktīva 98/83/EK (1998. gada 3. novembris) par dzeramā ūdens kvalitāti, ievērotu Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punktā noteiktos pienākumus. Vajadzības gadījumā šīs juridiskās personas to var darīt, iesniedzot prasību kompetentajā tiesā.
Par otro jautājumu
Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punkts ietver ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizliegumu, ciktāl dalībvalsts, apstiprinot konkrētu
projektu, kas var izraisīt šādu pasliktināšanos, neievēro savu pienākumu samazināt dzeramā ūdens ieguvei vajadzīgo attīrīšanas līmeni. Vajadzīgie aizsardzības pasākumi iekļauj dalībvalstu pienākumu veikt ex ante novērtējumu attiecībā uz konkrētiem
projektiem, kuriem var būt negatīva ietekme uz identificēto dzeramā ūdens ieguvei izmantojamo ūdenstilpju kvalitāti, neatkarīgi no šajās ūdenstilpēs esošo ūdeņu veida. Šis pienākums ir spēkā neatkarīgi no tā, vai attiecīgā ūdenstilpe atrodas aizsargjoslā vai ārpus tās Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē.
Par trešo un ceturto jautājumu
Ūdens kvalitātes pasliktināšanās saskaņā ar Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punktu
notiek tad, ja projekts var pārsniegt Direktīvā 98/83 noteiktos parametrus. Tomēr gadījumā, kad ir iesaistīta piesārņojošā viela, kas ir minēta Direktīvas 98/83
I pielikuma C daļā, šāda pārsniegšana nerada pasliktināšanos, pamatojoties tikai uz tādas piesārņojošās vielas kā sulfāts konstatēto līmeni. Šādā gadījumā, lai konstatētu, ka ir notikusi ūdens kvalitātes pasliktināšanās saskaņā ar Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punktu, būtu jāpastāv riskam cilvēku veselībai un tādējādi, lai izvairītos no šāda riska, būtu jāpastāv vajadzībai pielāgot attīrīšanas procesu.
Ja pastāv šaubas par piesārņojošās vielas nelabvēlīgu ietekmi uz cilvēku veselību, noteikta parametra vērtība, piemēram, sulfātam noteiktā vērtība, var būt indikators preventīva novērtējuma veikšanai, lai noteiktu ūdens kvalitātes pasliktināšanās riskus saskaņā ar Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punktu.
Par piekto, sesto un septīto jautājumu
Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai iestādei projekta apstiprināšanas procedūras laikā – tātad pirms faktiskā lēmuma par projekta apstiprināšanu pieņemšanas – ir jāpārbauda, vai attiecīgais projekts var negatīvi ietekmēt šajā pantā paredzēto pienākumu izpildi. 7. panta 3. punkts nepieļauj, ka šāda pārbaude tiek veikta tikai pēc minētā apstiprinājuma izsniegšanas.
Par astoto un devīto jautājumu
Pēc novērtējuma saņemšanas saskaņā ar Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punktu kompetentajai iestādei, lai pieņemtu lēmumu par projekta apstiprināšanu vai neapstiprināšanu, ir jāveic interešu izsvēršana atbilstoši šīs direktīvas 4. panta 7. punktā norādītajai pārbaudei, ar nosacījumu, ka tiek aplūkota situācija saistībā ar ūdens objektu stāvokli, ko var ietekmēt projekts.
Attiecībā uz citiem projektiem, kas ietekmē Direktīvas 2000/60 7. panta 3. punktā noteiktos pienākumus, bet neietekmē ūdens objektu stāvokli, iestādei ir jāveic šāda interešu izsvēršana, ņemot vērā samērīguma principu, lai noteiktu, vai 7. panta 3. punktā noteiktais ūdens kvalitātes pasliktināšanās aizliegums var tikt pārvarēts, dodot priekšroku projekta sasniedzamajam
mērķim. Tas ir iespējams tikai īstermiņā (ar nosacījumu, ka ilgtermiņā tiek atjaunota 7. panta 3. punkta prasību ievērošana) un ja ir izpildīti šādi nosacījumi: i) vajadzīgie attīrīšanas pasākumi ir nelieli un laika gaitā samazināsies; ii) projekts ir īpaši svarīgs un atspoguļo sevišķi svarīgas sabiedrības intereses; iii) ir veikti visi vajadzīgie pasākumi, lai laika gaitā mazinātu negatīvo ietekmi uz 7. panta 3. punktā noteiktajām saistībām; un iv) projekts nerada dalībvalstij nopietnas grūtības nodrošināt Direktīvas 98/83 prasībām atbilstošu dzeramo ūdeni.
Par desmito jautājumu
Direktīvas 2000/60 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā, tāpat kā šīs direktīvas 7. panta 3. punktā, ir ietverti pienākumi, kas pārsniedz šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā vai 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā
paredzētos pienākumus un kas ir jāņem vērā projekta apstiprināšanas procedūrā. Konkrētāk, projektu var apstiprināt tikai tad, ja tas ietver nepieciešamos pasākumus, kuru mērķis ir nodrošināt, ka Direktīvas 98/83 ievērošana netiek ietekmēta negatīvi.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2000. gada 23. oktobris), ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV 2000, L 327, 1. lpp.).
3      Skat. https://lbgr.brandenburg.de/sixcms/media.php/9/PFB_Endfassung%20schwarz%20gez.pdf.
4      Padomes Direktīva 98/83/EK (1998. gada 3. novembris) par dzeramā ūdens kvalitāti (OV 1998, L 330, 32. lpp.).
5      Spriedums Land Nordrhein‑Westfalen, 121. un 123. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra.
6      Šajā ziņā skat. spriedumu Land Nordrhein‑Westfalen, 125. punkts un tajā minētā judikatūra.
7      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland u.c. (C‑197/18, EU:C:2019:824, 40. un 42. punkts).
8      Šī nepārprotamā saikne ir norādīta literatūrā. Skat., piemēram, Dolan, T., Water Framework Directive Article 7, the Drinking Water Directive and European Pesticide Regulation: Impacts on Diffuse Pesticide Pollution, Potable Water Decision Making and Catchment Management Strategy, Cranfield University, 2013.
9      Skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland u.c. (C‑197/18, EU:C:2019:824, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
10      Skat. spriedumu, 2006. gada 30. novembris, Komisija/Luksemburga (C‑32/05, EU:C:2006:749, 75. punkts).
11      Publikācijas “Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/EC)” sadaļa “Guidance on groundwater in drinking water protected areas”; pieejama interneta vietnē: https://circabc.europa.eu/sd/a/aef48d98-7715-4828-a7ee-df82a6df4afb/Guidance%20No%2016 %20-%20Groundwater%20in%20DWPAs.pdf.
12      Faßbender, K., Gemeinschaftsrechtliche Anforderungen an die normative Umsetzung der neuen EG‑Wasserrahmenrichtlinie (Kopienas tiesību prasības jaunās EK Ūdens aizsardzības direktīvas normatīvajai īstenošanai), Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, 3. sēj., 2001, 245. un nākamās lpp.
13      Šajā sakarā skat. sprieduma Land Nordrhein‑Westfalen 70. punktu, kurā Tiesa ir balstījusies uz to, ka ŪRD mērķi attiecībā uz virszemes ūdeņiem un gruntsūdeņiem ir līdzīgi.
14      Skat. arī 2021. gada 1. jūnija rīkojumu, 11. punkts.
15      Skat. iepriekš minēto Dolan, T., 108. lpp.
16      Skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus apvienotajās lietās EIB/ClientEarth un Komisija/EIB (C‑212/21 P
un
C‑223/21 P, EU:C:2022:1003, 110. punkts).
17      Rumm, P., von Keitz, S., un Schmalholz, M., (red.), Handbuch der EU‑Wasserrahmenrichtlinie [ŪRD rokasgrāmata], Erich Schmidt Verlag, Berlīne, 2006, 432. lpp.
18      Skat. arī Komisijas Pamatnostādņu dokumentu Nr. 18 “Guidance on groundwater status and trend assessment”, sadaļa “4.4.6 Test: Meet the requirements of WFD Article 7(3) – Drinking Water Protected Areas” interneta vietnē https://op.europa.eu/en/publication
-detail/-/publication/76543005-ce9e-4b3c-9191-3c3f97b90ab1.
19      Spriedums Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, 55. un 61. punkts.
20      Zak, D., Hupfer, M., Cabezas, A., Jurasinski, G., Audet, J., Kleeberg, A., McInnes, R., Munch Kristiansen, S., Jes Petersen, R., Liu, H. un Goldhammer, T., “Sulphate in freshwater ecosystems: A review of sources, biogeochemical cycles, ecotoxicological effects and bioremediation”, Earth‑Science Reviews, 212. sēj., 103446, 2021. Skat. šo secinājumu 107. un nākamos punktus.
21       Skat. 2021. gada 1. jūnija rīkojumu, 13. punkts.
22      Skat. Zak, D. un citi, minēts iepriekš, 1. lpp.
23      https://www.leibniz-gemeinschaft.de/en/about-us/whats-new/news/forschungsnachrichten-single/newsdetails/sulphate-in-water-bodies.
24      Skat. Grünewald, U., “Water resources management in river catchments influenced by lignite mining”, Ecological Engineering, 17. sēj., 2001, 143.–152. lpp., un Graupner, B.J., Koch, C., un Prommer, H., “Prediction of diffuse sulfate emissions from a former mining district and associated groundwater discharges to surface waters”, Journal of Hydrology, 513. sēj., 2014,
169.–178. lpp. https://doi.org/10.1016/j.jhydrol.2014.03.045.
25      Skat. Zak, D. un citi, minēts iepriekš, 7. lpp. (mans izcēlums).
26      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2020. gada 16. decembris) par dzeramā ūdens kvalitāti (pārstrādāta redakcija)
(OV 2020, L 435, 1. lpp.).
27      Spriedums Land Nordrhein‑Westfalen, 76. punkts (mans izcēlums). Skat. arī ģenerāladvokāta Džerarda Hogana [Gerard Hogan] secinājumus lietā Land Nordrhein‑Westfalen (C‑535/18, EU:C:2019:957, 45. punkts), kuros ir minēts piesardzības princips. Piebildīšu, ka arī šajā kontekstā ir jāpiemin prevencijas princips. Šie divi principi ir minēti ŪRD 11. apsvērumā.
28      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 7. jūlijs, PH (Reģionālais aizliegums audzēt ĢMO) (C‑24/21, EU:C:2022:526, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
29      Spriedums, 2020. gada 28. maijs, ECO‑WIND Construction (C‑727/17, EU:C:2020:393, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
30      Spriedums Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, rezolutīvās daļas 1. punkts.