62023CJ0107_RES
Cauza C‑107/23 PPU [Lin] (
i
)
Procedură penală
împotriva
C. I. și alții
(cerere de decizie preliminară formulată de Curtea de Apel Brașov)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 24 iulie 2023
„Trimitere preliminară – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Articolul 325 alineatul (1) TFUE – Convenția «PIF» – Articolul 2 alineatul (1) – Obligația de a combate frauda care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii prin măsuri disuasive și efective – Obligația de a prevedea sancțiuni penale – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Fraudă gravă în domeniul TVA‑ului – Termen de prescripție a răspunderii penale – Decizie a unei curți constituționale prin care este invalidată o dispoziție națională care reglementează cauzele de întrerupere a acestui termen – Risc sistemic de impunitate – Protecția drepturilor fundamentale – Articolul 49 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Principiul legalității infracțiunilor și pedepselor – Cerințele privind previzibilitatea și precizia legii penale – Principiul aplicării retroactive a legii penale mai favorabile (lex mitior) – Principiul securității juridice – Standard național de protecție a drepturilor fundamentale – Obligația instanțelor unui stat membru de a lăsa neaplicate deciziile curții constituționale și/sau ale instanței supreme ale acestui stat membru în caz de neconformitate cu dreptul Uniunii – Răspunderea disciplinară a judecătorilor în cazul nerespectării acestor decizii – Principiul supremației dreptului Uniunii”
Întrebări preliminare – Procedură preliminară de urgență – Condiții – Examinare din oficiu de către Curte – Persoană privată de libertate – Soluționare a litigiului susceptibilă să aibă o incidență asupra acestei privări de libertate
(Statutul Curții de Justiție, art. 23a; Regulamentul de procedură al Curții, art. 107)
(a se vedea punctele 48-56)
Resurse proprii ale Uniunii Europene – Protecția intereselor financiare ale Uniunii – Combaterea fraudei și a altor activități ilegale – Obligația statelor membre de a institui sancțiuni efective și disuasive – Conținut – Infracțiuni care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii – Stabilirea termenelor de prescripție – Competența statelor membre – Limite
[art. 4 alin. (2) și art. 325 TFUE; Convenția privind protejarea intereselor financiare ale Comunităților Europene, art. 2 alin. (1)]
(a se vedea punctele 79-86)
Resurse proprii ale Uniunii Europene – Protecția intereselor financiare ale Uniunii – Combaterea fraudei și a altor activități ilegale – Obligația statelor membre de a institui sancțiuni efective și disuasive – Conținut – Obligația instanței naționale – Respectarea drepturilor fundamentale – Standard național de protecție referitor la principiul legalității infracțiunilor și pedepselor – Cerințele privind previzibilitatea și precizia legii penale – Decizii ale curții constituționale a unui stat membru prin care este invalidată o dispoziție națională care reglementează cauzele de întrerupere a termenului de prescripție în materie penală – Consecință – Închiderea unui număr considerabil de cauze penale, inclusiv cauze referitoare la infracțiuni de fraudă gravă care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii – Obligația instanțelor naționale de a lăsa neaplicate aceste decizii – Inexistență
[art. 325 alin. (1) TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 51 alin. (1); Convenția privind protejarea intereselor financiare ale Comunităților Europene, art. 2 alin. (1)]
(a se vedea punctele 91-101, 110-118 și 125 și dispozitiv 1)
Dreptul Uniunii Europene – Principii – Principiul legalității pedepselor – Domeniu de aplicare
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 49 alin. (1)]
(a se vedea punctele 104-108)
Resurse proprii ale Uniunii Europene – Protecția intereselor financiare ale Uniunii – Combaterea fraudei și a altor activități ilegale – Obligația statelor membre de a institui sancțiuni efective și disuasive – Conținut – Obligația instanței naționale – Respectarea drepturilor fundamentale – Standard național de protecție referitor la principiul aplicării retroactive a legii penale mai favorabile (lex mitior) – Repunere în discuție a întreruperii termenului de prescripție a răspunderii penale în cauzele referitoare la infracțiuni de fraudă gravă care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii – Standard aplicabil actelor de procedură intervenite înainte de constatarea invalidității dispoziției naționale care reglementează cauzele unei asemenea întreruperi – Obligația instanțelor naționale de a lăsa neaplicat acest standard
[art. 325 alin. (1) TFUE; Convenția privind protejarea intereselor financiare ale Comunităților Europene, art. 2 alin. (1)]
(a se vedea punctele 119-125 și dispozitiv 1)
Dreptul Uniunii – Supremație – Decizii ale curții constituționale și ale instanței supreme ale unui stat membru contrare unor dispoziții ale dreptului Uniunii care au efect direct – Reglementare sau practică națională care interzice instanțelor acestui stat membru, sub sancțiunea angajării răspunderii disciplinare a judecătorilor în cauză, să lase din oficiu neaplicate aceste decizii – Inadmisibilitate
[art. 267 și art. 325 alin. (1) TFUE; Convenția privind protejarea intereselor financiare ale Comunităților Europene, art. 2 alin. (1)]
(a se vedea punctele 128-137 și dispozitiv 2)
Rezumat
În cursul anului 2010, C. I., C. O., K. A., L. N. și S. P. (denumiți în continuare „persoanele interesate”) au omis evidențierea, în actele lor contabile, a operațiunilor comerciale efectuate și a veniturilor realizate din vânzarea de motorină achiziționată în regim suspensiv de plată a accizei către beneficiari interni, prejudiciind în această modalitate bugetul de stat, inclusiv cu privire la taxa pe valoarea adăugată (TVA) și la accizele la motorină.
Printr‑o decizie publicată la 25 iunie 2018, Curtea Constituțională (România) a declarat neconstituțională o dispoziție națională care reglementa întreruperea termenului de prescripție a răspunderii penale pentru motivul că încălca principiul legalității infracțiunilor și pedepselor (
1
). Aceeași instanță a precizat ulterior, într‑o decizie publicată la 9 iunie 2022, că, având în vedere lipsa unei intervenții a legiuitorului român imediat după această decizie din 2018, fondul activ al legislației române nu conținea nicio cauză de întrerupere a termenului de prescripție menționat între data publicării acestei din urmă decizii și cea a intrării în vigoare, la 30 mai 2022, a dispoziției care a înlocuit dispoziția invalidată (
2
).
Printr‑o decizie penală din 30 iunie 2020, Curtea de Apel Brașov (România), care este instanța de trimitere, a dispus condamnarea persoanelor interesate sau menținerea soluției de condamnare a acestora la pedepse cu închisoarea pentru săvârșirea infracțiunilor de evaziune fiscală și de constituire a unui grup infracțional organizat. Persoanele interesate au introdus împotriva acestei decizii penale contestații în anulare cu motivarea că fuseseră condamnate deși termenul de prescripție a răspunderii lor penale se împlinise deja. Mai precis, ele au susținut că faptul că, în perioada menționată mai sus, fondul activ al legislației nu prevedea nicio posibilitate de întrerupere a termenelor de prescripție constituia, în sine, o lege penală mai favorabilă care ar trebui să le fie aplicată în conformitate cu principiul aplicării retroactive a legii penale mai favorabile (lex mitior). În acest context, ele au invocat o decizie din 25 octombrie 2022 a Înaltei Curți de Casație și Justiție (România), prin care aceasta statuase că o hotărâre definitivă de condamnare poate, în principiu, să facă obiectul unei contestații în anulare întemeiate pe efectele deciziilor Curții Constituționale ca lege penală mai favorabilă (lex mitior) (
3
).
Instanța de trimitere constată că, dacă ar fi reținută o asemenea interpretare, termenul de prescripție ar fi fost împlinit în cauză anterior rămânerii definitive a hotărârii de condamnare a persoanelor interesate, ceea ce ar conduce la încetarea procesului penal și la imposibilitatea condamnării penale a acestora din urmă.
Această instanță ridică problema compatibilității cu dreptul Uniunii a acestei interpretări, în condițiile în care ea ar avea ca efect exonerarea persoanelor interesate de răspunderea lor penală pentru infracțiuni de fraudă gravă care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii. Pe de altă parte, ea subliniază că, dacă s‑ar dovedi că o interpretare conformă cu dreptul Uniunii nu este posibilă, ar putea fi obligată să lase neaplicate deciziile Curții Constituționale și/sau ale Înaltei Curți de Casație și Justiție. Or, noul regim disciplinar permite sancționarea judecătorilor care, cu rea‑credință sau gravă neglijență, ar fi încălcat deciziile acestor instanțe.
În cadrul procedurii preliminare de urgență declanșate din oficiu, Curtea, întrunită în Marea Cameră, precizează obligațiile ce rezultă pentru statele membre, pe de o parte, din cerințele de combatere a fraudei care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii și, pe de altă parte, din imperativul respectării drepturilor fundamentale, astfel cum sunt protejate în dreptul Uniunii și în dreptul național.
Aprecierea Curții
Curtea constată că nici articolul 325 alineatul (1) TFUE, nici articolul 2 alineatul (1) din Convenția PIF (
4
) nu obligă instanțele unui stat membru să lase neaplicate deciziile curții constituționale prin care este invalidată dispoziția legislativă națională care reglementează cauzele de întrerupere a termenului de prescripție în materie penală, chiar dacă aceste decizii au drept consecință încetarea, ca urmare a prescripției răspunderii penale, a unui număr considerabil de procese penale, inclusiv procese referitoare la infracțiuni de fraudă gravă care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii.
În această privință, Curtea precizează mai întâi că, deși adoptarea unor norme care guvernează prescripția răspunderii penale pentru infracțiuni care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii intra, la data faptelor din litigiul principal, în competența statelor membre, acestea din urmă sunt ținute, în exercitarea acestei competențe, să respecte obligațiile care le sunt impuse de dreptul Uniunii. Astfel, ele trebuie să combată frauda și orice altă activitate ilegală care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii prin măsuri disuasive și efective, precum și să ia măsurile necesare pentru a se asigura că comportamentele care constituie o fraudă care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii, inclusiv fraudele în domeniul TVA‑ului, se pedepsesc cu sancțiuni penale efective, proporționate și disuasive. În acest sens, aceste state trebuie să se asigure că normele privind prescripția prevăzute de dreptul național permit o reprimare efectivă a infracțiunilor legate de asemenea fraude.
Or, aplicarea deciziilor Curții Constituționale care invalidează dispoziția legislativă națională care reglementează cauzele de întrerupere a termenului de prescripție a răspunderii penale ar conduce la încetarea procesului penal și la imposibilitatea condamnării persoanelor interesate. Această aplicare ar putea, în plus, să conducă la eliminarea răspunderii penale într‑un număr semnificativ de alte cauze, generând astfel un risc sistemic de impunitate pentru infracțiunile de fraudă gravă care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii. Un atare risc este incompatibil cu obligațiile impuse statelor membre de articolul 325 alineatul (1) TFUE și de articolul 2 alineatul (1) din Convenția PIF.
Întrucât aceste dispoziții au efect direct, în temeiul principiului supremației dreptului Uniunii, revine, în principiu, instanțelor naționale sarcina de a da efect deplin obligațiilor care decurg din acestea, lăsând la nevoie neaplicate dispozițiile interne care, în cadrul unei proceduri care privește fraude grave care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, împiedică aplicarea unor sancțiuni efective și disuasive pentru a combate asemenea infracțiuni. Rezultă astfel că, în principiu, aceste instanțe sunt obligate să lase neaplicate deciziile menționate.
Cu toate acestea, din moment ce procedurile penale privind infracțiunile în materie de TVA constituie o punere în aplicare a dreptului Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), mai este necesar să se verifice dacă obligația de a lăsa neaplicate asemenea decizii contravine protecției drepturilor fundamentale și, în speță, celor consacrate, în ordinea juridică a Uniunii, la articolul 49 alineatul (1) din cartă (
5
). În măsura în care normele care reglementează prescripția în materie penală nu intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții, obligația de a lăsa neaplicate deciziile menționate nu este de natură să aducă atingere drepturilor fundamentale, astfel cum sunt garantate de dispoziția amintită.
Totuși, atunci când o instanță a unui stat membru este chemată să controleze conformitatea cu drepturile fundamentale a unei dispoziții sau a unei măsuri naționale care, într‑o situație în care acțiunea statelor membre nu este în întregime determinată de dreptul Uniunii, pune în aplicare acest drept în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, autoritățile și instanțele naționale sunt libere să aplice standarde naționale de protecție a drepturilor fundamentale, cu condiția ca această aplicare să nu compromită nivelul de protecție prevăzut de cartă și nici supremația, unitatea și efectivitatea dreptului Uniunii. În măsura în care, în dreptul român, normele privind întreruperea termenului de prescripție a răspunderii penale sunt norme de drept penal material și, în consecință, sunt supuse principiului legalității infracțiunilor și pedepselor, precum și principiului aplicării retroactive a legii penale mai favorabile (lex mitior), aceste principii trebuie considerate standarde naționale de protecție a drepturilor fundamentale.
În această privință, Curtea amintește, în primul rând, importanța, atât în ordinea juridică a Uniunii, cât și în ordinile juridice naționale, pe care o prezintă principiul legalității infracțiunilor și pedepselor, care impune ca legea penală aplicabilă să fie previzibilă, precisă și neretroactivă. Aceste cerințe constituie o expresie specifică a principiului securității juridice, care este un element esențial al statului de drept, identificat la articolul 2 TUE atât ca valoare fondatoare a Uniunii, cât și ca valoare comună statelor membre.
În speță, Curtea Constituțională a aplicat un standard național de protecție a principiului legalității infracțiunilor și pedepselor, sub aspectul cerințelor sale referitoare la previzibilitatea și la precizia legii penale, care completează protecția împotriva arbitrariului în materie penală, astfel cum este asigurată de dreptul Uniunii, în temeiul principiului securității juridice. Având în vedere importanța acestei protecții împotriva arbitrariului, un atare standard se poate opune obligației care incumbă instanțelor naționale în temeiul articolului 325 alineatele (1) și (2) TFUE de a lăsa neaplicate dispozițiile naționale care reglementează prescripția în materie penală.
În al doilea rând, Curtea declară că, în temeiul articolului 325 alineatul (1) TFUE și al articolului 2 alineatul (1) din Convenția PIF, instanțele unui stat membru sunt, în schimb, obligate să lase neaplicat un standard național de protecție referitor la principiul aplicării retroactive a legii penale mai favorabile (lex mitior) care permite repunerea în discuție, inclusiv în cadrul unor căi de atac îndreptate împotriva unor hotărâri definitive, a întreruperii termenului de prescripție a răspunderii penale în cauzele referitoare la infracțiuni de fraudă gravă care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii prin acte de procedură intervenite înainte de constatarea invalidității dispoziției legislative naționale care reglementează cauzele de întrerupere a termenului de prescripție în materie penală.
Astfel, contrar standardului național de protecție referitor la principiul legalității infracțiunilor și pedepselor, sub aspectul cerințelor acestuia referitoare la previzibilitatea și la precizia legii penale, care se limitează la neutralizarea efectului de întrerupere al actelor de procedură efectuate în perioada cuprinsă între 25 iunie 2018, data publicării hotărârii prin care s‑a constatat invaliditatea dispoziției legislative naționale în cauză, și 30 mai 2022, data intrării în vigoare a dispoziției care înlocuiește această dispoziție, standardul național de protecție referitor la principiul aplicării retroactive a legii penale mai favorabile (lex mitior) ar permite neutralizarea efectului de întrerupere al actelor de procedură efectuate chiar și înainte de 25 iunie 2018. Aplicarea unui asemenea standard național de protecție agravează astfel riscul sistemic de impunitate pentru infracțiuni de fraudă gravă care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii, cu încălcarea cerințelor prevăzute la articolul 325 TFUE și la articolul 2 alineatul (1) din Convenția PIF.
În asemenea împrejurări, ținând seama de necesara punere în balanță a acestui din urmă standard național de protecție, pe de o parte, și a dispozițiilor articolului 325 alineatul (1) TFUE și ale articolului 2 alineatul (1) din Convenția PIF, pe de altă parte, aplicarea de către o instanță națională a standardului menționat este de natură să compromită supremația, unitatea și efectivitatea dreptului Uniunii.
În ultimul rând, Curtea constată că principiul supremației se opune unei reglementări sau unei practici naționale potrivit căreia instanțele naționale de drept comun ale unui stat membru sunt ținute de deciziile curții constituționale și de cele ale instanței supreme ale acestui stat membru și nu pot, din acest motiv și cu riscul angajării răspunderii disciplinare a judecătorilor în cauză, să lase neaplicată din oficiu jurisprudența rezultată din deciziile menționate, chiar dacă ele consideră, în lumina unei hotărâri a Curții, că această jurisprudență este contrară unor dispoziții ale dreptului Uniunii care au efect direct. Astfel, exercitarea de către o instanță națională a misiunilor care îi sunt încredințate prin tratate și respectarea obligațiilor care îi revin în temeiul acestora, dând, în conformitate cu principiul supremației dreptului Uniunii, efect unei dispoziții a acestui drept, precum articolul 325 alineatul (1) TFUE sau articolul 2 alineatul (1) din Convenția PIF, și interpretării pe care Curtea a dat‑o acestui articol, nu poate prin definiție să fie calificată drept abatere disciplinară săvârșită de judecătorii care fac parte din această din urmă instanță fără ca această dispoziție și acest principiu să fie ipso facto încălcate.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
1
)	Această dispoziție, și anume articolul 155 alineatul (1) din Codul penal român, prevedea întreruperea termenului de prescripție a răspunderii penale prin îndeplinirea „oricărui act de procedură”. Potrivit Curții Constituționale, această dispoziție era lipsită de previzibilitate și contrară principiului legalității incriminării, întrucât sintagma „oricărui act de procedură” avea în vedere și acte care nu erau comunicate suspectului sau inculpatului, nepermițându‑i astfel acestuia să ia cunoștință de începerea unui nou termen de prescripție a răspunderii sale penale.
(
2
)	Articolul 155 alineatul (1) din Codul penal a fost modificat în sensul că cursul termenului prescripției răspunderii penale se întrerupe prin îndeplinirea oricărui act de procedură care trebuie comunicat suspectului sau inculpatului.
(
3
)	În această decizie din 25 octombrie 2022, Înalta Curte de Casație și Justiție a precizat că, în dreptul român, normele referitoare la întreruperea cursului termenului de prescripție a răspunderii penale sunt norme de drept penal material și că, în consecință, sunt supuse principiului activității legii penale, fără a aduce atingere principiului aplicării retroactive a legii penale mai favorabile (lex mitior).
(
4
)	Convenția elaborată în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană privind protejarea intereselor financiare ale Comunităților Europene, semnată la Bruxelles la 26 iulie 1995 și anexată la Actul Consiliului din 26 iulie 1995 (JO 1995, C 316, p. 48, Ediție specială, 19/vol. 12, p. 51, denumită în continuare „Convenția PIF”).
(
5
)	Această dispoziție, care consacră în dreptul Uniunii principiul legalității infracțiunilor și pedepselor și principiul aplicării retroactive a legii penale mai favorabile (lex mitior), are următorul cuprins: „Nimeni nu poate fi condamnat pentru o acțiune sau omisiune care, în momentul săvârșirii, nu constituia infracțiune potrivit dreptului intern sau dreptului internațional. De asemenea, nu se poate aplica o pedeapsă mai mare decât cea aplicabilă la momentul săvârșirii infracțiunii. În cazul în care, ulterior săvârșirii infracțiunii, legea prevede o pedeapsă mai ușoară, se aplică aceasta din urmă.”