62021CJ0654
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
8 iunie 2023 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Marcă a Uniunii Europene – Contencios în fața instanței naționale – Competența instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene – Regulamentul (UE) 2017/1001 – Articolul 124 – Acțiune în constatarea încălcării drepturilor – Articolul 128 – Cerere reconvențională în nulitate – Obiectul acestei cereri – Articolul 129 alineatul (3) – Norme de procedură aplicabile aceluiași tip de acțiuni privind o marcă națională – Principiul autonomiei procedurale”
În cauza C‑654/21,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia), prin decizia din 7 octombrie 2021, primită de Curte la 28 octombrie 2021, în procedura
LM
împotriva
KP,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul D. Gratsias (raportor), președinte de cameră, domnii M. Ilešič și Z. Csehi, judecători,
avocat general: domnul G. Pitruzzella,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru LM, de R. Ratajczak, adwokat;
–
pentru KP, de E. Jaroszyńska‑Kozłowska, radca prawny, și de Z. Słupicka, radca prawny;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de S. L. Kalėda și P. Němečková, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 124 litera (d) din Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1) coroborat cu articolul 128 alineatul (1) din acesta, precum și a articolului 129 alineatul (3) din regulamentul menționat.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între LM, pe de o parte, și KP, pe de altă parte, în legătură cu o acțiune în încălcarea drepturilor conferite de o marcă verbală a Uniunii Europene, precum și cu o cerere reconvențională în nulitatea acestei mărci.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Potrivit considerentelor (4) și (32) ale Regulamentului 2017/1001:
„(4)
[…] este necesar să se prevadă un regim al mărcilor al Uniunii [Europene] care conferă întreprinderilor dreptul de a dobândi, conform unei proceduri unice, mărci [ale Uniunii Europene] care să se bucure de o protecție uniformă și să producă efecte pe întreg teritoriul Uniunii [Europene]. Principiul caracterului unitar al mărcii [Uniunii Europene], astfel exprimat, ar trebui să se aplice cu excepția cazului în care se prevede altfel în prezentul regulament.
[…]
(32)
Este indispensabil ca deciziile privind validitatea și încălcarea drepturilor conferite de mărcile [Uniunii Europene] să producă efecte și să se extindă în întreaga Uniune ca singură modalitate de a evita hotărâri contradictorii ale instanțelor și ale Oficiului [Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO)] și de a aduce atingere caracterului unitar al mărcilor [Uniunii Europene]. Dispozițiile Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului [privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1)] ar trebui să se aplice tuturor acțiunilor în justiție care se referă la mărcile [Uniunii Europene], cu excepția cazurilor în care prezentul regulament derogă de la respectivele norme.”
4
Articolul 1 din Regulamentul 2017/1001, intitulat „Marca Uniunii Europene”, prevede la alineatul (2):
„Marca [Uniunii Europene] are un caracter unitar. Aceasta produce aceleași efecte în întreaga Uniune: nu poate fi înregistrată, transferată, nu poate face obiectul unei renunțări, al unei decizii de decădere din drepturi a titularului sau de nulitate și, respectiv, utilizarea sa nu poate fi interzisă, decât cu efect în întreaga Uniune. Acest principiu se aplică cu excepția cazului în care se prevede altfel prin prezentul regulament.”
5
În conformitate cu articolul 6 din acest regulament, intitulat „Modul de dobândire a mărcii [Uniunii Europene]”, marca Uniunii Europene se dobândește prin înregistrare.
6
Articolul 7 din regulamentul menționat prevede alineatele (1) și (2):
„(1)   Se respinge înregistrarea următoarelor:
[…]
(b)
mărci care sunt lipsite de caracter distinctiv;
(c)
mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora;
(d)
mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații devenite uzuale în limbajul curent sau în practica comercială loială și constantă;
(e)
semnele constituite exclusiv:
(i)
din forma sau din altă caracteristică impusă chiar de natura produselor;
(ii)
din forma sau din altă caracteristică a produselor care este necesară pentru obținerea unui rezultat tehnic;
(iii)
din forma sau din altă caracteristică a produselor care dă acestora valoare substanțială;
(f)
mărci care sunt contrare ordinii publice sau bunelor moravuri;
(g)
mărci care sunt de natură să înșele publicul consumator, de exemplu asupra naturii, calității sau provenienței geografice a produsului sau a serviciului;
[…]
(j)
mărcile care sunt excluse de la înregistrare în temeiul legislației Uniunii, al dreptului intern sau al acordurilor internaționale la care Uniunea sau statul membru în cauză este parte, care prevăd protecția denumirilor de origine și a indicațiilor geografice;
(k)
mărcile care sunt excluse de la înregistrare în temeiul legislației Uniunii sau al acordurilor internaționale la care Uniunea este parte, care prevăd protecția mențiunilor tradiționale pentru vinuri;
(l)
mărcile care sunt excluse de la înregistrare în temeiul legislației Uniunii sau al acordurilor internaționale la care Uniunea este parte, care prevăd protecția specialităților tradiționale garantate;
(m)
mărcile care sunt compuse din sau reproduc în elementele lor esențiale o denumire anterioară a unui soi de plante, înregistrată în conformitate cu legislația Uniunii sau cu dreptul intern, ori cu acordurile internaționale la care Uniunea sau statul membru respectiv este parte, care conferă protecție drepturilor de proprietate asupra unui soi de plante, și care se referă la soiuri de plante din aceeași specie sau din specii înrudite îndeaproape.
(2)   Alineatul (1) se aplică chiar dacă motivele de refuz nu există decât într‑o parte a Uniunii.”
7
Articolul 59 din Regulamentul 2017/1001, intitulat „Cauze de nulitate absolută”, prevede:
„(1)   Se declară nulitatea mărcii [Uniunii Europene], ca urmare a unei cereri depuse la [EUIPO] sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei proceduri de constatare a încălcării drepturilor:
(a)
atunci când marca [Uniunii Europene] a fost înregistrată contrar dispozițiilor articolului 7;
(b)
atunci când solicitantul era de rea‑credință în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii.
(2)   Atunci când marca [Uniunii Europene] a fost înregistrată contrar articolului 7 alineatul (1) litera (b), (c) sau (d), aceasta nu poate totuși să fie declarată nulă în cazul în care, prin utilizarea ei, a dobândit un caracter distinctiv pentru produsele sau serviciile pentru care a fost înregistrată.
(3)   În cazul în care cauza de nulitate nu există decât pentru o parte dintre produsele sau serviciile pentru care marca [Uniunii Europene] a fost înregistrată, nulitatea mărcii nu poate fi declarată decât pentru produsele sau serviciile respective.”
8
Articolul 63 din acest regulament, intitulat „Cererea de decădere sau de declarare a nulității”, prevede la alineatele (1) și (3):
„(1)   Poate fi depusă la [EUIPO] o cerere de revocare sau de declarare a nulității mărcii [Uniunii Europene]:
(a)
în cazurile prevăzute la articolele 58 și 59, de către orice persoană fizică sau juridică, precum și de către orice grup ori organism constituit pentru a reprezenta interesele fabricanților, producătorilor, prestatorilor de servicii, comercianților sau consumatorilor, care, în termenii legislației care îi este aplicabilă, are capacitatea de a sta în justiție;
[…]
(3)   Cererea de decădere sau în nulitate este inadmisibilă în cazul în care o cerere având același obiect și aceeași cauză a fost soluționată pe fond, între aceleași părți, fie de către [EUIPO], fie de către o instanță competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene], astfel cum este menționată la articolul 123, iar hotărârea [EUIPO] sau a instanței respective privind cererea în cauză a dobândit autoritate de lucru judecat.”
9
Articolul 123 din regulamentul menționat, intitulat „Instanțe competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene]”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre desemnează pe teritoriul lor un număr cât mai limitat posibil de instanțe naționale de primul și al doilea grad de jurisdicție, care au sarcina de a îndeplini funcțiile atribuite de prezentul regulament.”
10
Articolul 124 din același regulament, intitulat „Competență în domeniul încălcării drepturilor și validității”, are următorul cuprins:
„Instanțele competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] au competență exclusivă:
(a)
în materia acțiunilor în constatarea încălcării drepturilor și – în cazul în care dreptul intern o permite – în materia acțiunilor privind posibila încălcare a drepturilor conferite de o marcă [a Uniunii Europene];
[…]
(d)
în materia cererilor reconvenționale de decădere sau în nulitatea mărcii [Uniunii Europene] menționate la articolul 128.”
11
Articolul 127 din Regulamentul 2017/1001, intitulat „Prezumția de validitate – Apărare pe fond”, prevede la alineatul (1):
„Instanțele competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] consideră marca [Uniunii Europene] valabilă, în afară de cazul în care pârâtul îi contestă validitatea printr‑o cerere reconvențională de decădere sau în nulitate.”
12
Articolul 128 din acest regulament, intitulat „Cerere reconvențională”, prevede:
„(1)   Cererea reconvențională de decădere sau în nulitate nu se poate întemeia decât pe cauzele de decădere sau de nulitate prevăzute de prezentul regulament.
(2)   O instanță competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] respinge o cerere reconvențională de decădere sau în nulitate, în cazul în care o hotărâre a [EUIPO] între aceleași părți cu privire la o cerere având același obiect și aceeași cauză a devenit deja definitivă.
[…]
(4)   Instanța competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] în fața căreia a fost introdusă o cerere reconvențională de decădere sau în nulitatea mărcii [Uniunii Europene] nu procedează la examinarea cererii reconvenționale până când fie partea interesată, fie instanța nu a informat [EUIPO] în legătură cu data la care a fost depusă cererea reconvențională. [EUIPO] înregistrează informațiile respective în registru. În cazul în care o cerere de decădere sau în nulitate a mărcii [Uniunii Europene] a fost deja depusă la [EUIPO] înaintea depunerii cererii reconvenționale, instanța este informată în acest sens de către [EUIPO] și suspendă procedura în conformitate cu articolul 132 alineatul (1) până când decizia privind prima cerere rămâne definitivă sau până când cererea este retrasă.
[…]
(6)   Atunci când o instanță competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] a pronunțat o hotărâre învestită cu autoritate de lucru judecat cu privire la o cerere reconvențională de decădere sau în nulitatea unei mărci [a Uniunii Europene], o copie a hotărârii este transmisă neîntârziat Oficiului, fie de către instanță, fie de către oricare dintre părțile implicate în procedurile naționale. [EUIPO] sau orice altă parte interesată poate solicita informații cu privire la această transmitere. [EUIPO] înscrie în registru mențiunea hotărârii și ia măsurile necesare pentru a se conforma cu partea dispozitivă a acesteia.
(7)   Instanța competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene], sesizată printr‑o cerere reconvențională de decădere sau în nulitate, poate să amâne pronunțarea hotărârii asupra cererii titularului mărcii [Uniunii Europene] și după ascultarea celorlalte părți și invitarea pârâtului pentru a prezenta [EUIPO] o cerere de decădere sau în nulitate într‑un termen acordat. În cazul în care cererea respectivă nu este prezentată în acest termen, procedura își urmează cursul; cererea reconvențională este considerată retrasă. Se aplică articolul 132 alineatul (3).”
13
Potrivit articolului 129 din regulamentul menționat, intitulat „Legislație aplicabilă”:
„(1)   Instanțele competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] aplică dispozițiile prezentului regulament.
(2)   Pentru toate aspectele din domeniul mărcilor care nu intră în domeniul de aplicare al prezentului regulament, instanța competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] aplică dreptul intern aplicabil.
(3)   Cu excepția cazurilor în care prezentul regulament prevede altfel, instanța competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] aplică normele de procedură aplicabile aceluiași tip de acțiuni privind o marcă națională în statul membru pe teritoriul căruia este situată instanța respectivă.”
14
Articolul 132 din același regulament, intitulat „Norme speciale în materie de conexitate”, prevede la alineatul (1):
„Cu excepția cazului în care există motive întemeiate pentru a continua procedura, o instanță competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] sesizată printr‑o acțiune menționată la articolul 124, cu excepția unei acțiuni în constatarea inexistenței încălcării drepturilor, suspendă pronunțarea din proprie inițiativă după audierea părților sau la cererea uneia dintre părți și după audierea celorlalte părți, atunci când validitatea mărcii [Uniunii Europene] este deja contestată printr‑o cerere reconvențională în fața unei alte instanțe competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] sau atunci când s‑a depus deja la [EUIPO] o cerere de revocare sau în nulitate.”
Dreptul polonez
15
Articolul 204 din ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Legea privind Codul de procedură civilă) din 17 noiembrie 1964 (Dz. U. din 1964, nr. 43, poziția 296), în versiunea aplicabilă în litigiul principal (denumită în continuare „Codul de procedură civilă”), prevede:
„1.   O cerere reconvențională este admisibilă în cazul în care pretenția reconvențională este legată de pretenția inițială sau dacă poate da naștere unei compensații. Cererea reconvențională poate fi introdusă cel târziu în memoriul în apărare sau, în lipsa depunerii unui astfel de memoriu, în cadrul unei opoziții la o hotărâre pronunțată în lipsă sau la deschiderea primei ședințe care a făcut obiectul unei comunicări către [pârât] sau la care [pârâtul] a fost citat.
2   Cererea reconvențională se depune la instanța sesizată cu acțiunea principală. Cu toate acestea, în cazul în care cererea reconvențională este de competența unui tribunal regional, iar cauza a fost introdusă în fața unei instanțe districtuale, aceasta din urmă transferă întreaga cauză instanței competente să judece cererea reconvențională.
3   Dispozițiile referitoare la cerere se aplică mutatis mutandis cererii reconvenționale.”
16
Articolul 479122 din Codul de procedură civilă a fost inserat în acesta prin ustawa o zmianie ustawy – Kodeks postępowania cywilnego oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Codului de procedură civilă și a altor legi) din 13 februarie 2020 (Dz. U. din 2020, poziția 288), care a intrat în vigoare la 1 iulie 2020. Acest articol prevede:
„1.   O cerere reconvențională în domeniul încălcării drepturilor conferite de o marcă ori un desen sau model industrial este admisibilă în cazul în care urmărește declararea nulității sau a decăderii din drepturi a titularului mărcii ori al desenului sau modelului industrial. Articolul 204 se aplică mutatis mutandis.
2.   Alineatul 1 se aplică mutatis mutandis cererilor de declarare a nulității sau de decădere privind o marcă colectivă, protecția dreptului colectiv aferent unei mărci, o marcă de garantare, recunoașterea pe teritoriul Republicii Polone a protecției unei mărci internaționale, precum și cererii în declararea nulității recunoașterii pe teritoriul Republicii Polone a protecției unui desen sau model industrial internațional.”
17
Articolul 22 alineatul 2 din această lege a prevăzut însă următoarele:
„În cauzele introduse și nesoluționate la un anumit nivel de jurisdicție sau la Sąd Najwyższy [(Curtea Supremă, Polonia)] până la data intrării în vigoare a prezentei legi, care ar trebui să fie examinate în cadrul unei proceduri în materia proprietății intelectuale, normele referitoare la această procedură nu sunt aplicabile. Instanța competentă să judece o astfel de cauză rămâne instanța competentă în temeiul dispozițiilor aflate în vigoare până la această dată.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
18
LM este titularul mărcii verbale a Uniunii Europene Multiselect (denumită în continuare „marca contestată”), înregistrată la 5 iunie 2018, pentru produse și servicii din clasele 9, 41 și 42 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare. Aceste produse și servicii includ, printre altele, consilierea în materie de orientare profesională, informarea în domeniul educației, instalarea și întreținerea software‑ului sau publicarea de texte și punerea la dispoziție de publicații electronice online.
19
KP propune din anul 2009, în cadrul exercitării activităților sale profesionale și sub o formă atât tipărită, cât și digitalizată, un manual destinat candidaților la examenele poliției pentru a pregăti testele psihologice acoperite de marca atacată, care constituie una dintre etapele procedurii de recrutare menționate. KP își promovează manualul pe diferite site‑uri internet.
20
La 26 februarie 2020, LM a introdus la Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia), instanța de trimitere, o acțiune în constatarea încălcării drepturilor conferite de marca contestată pentru a obliga KP să înceteze să desemneze sub această marcă produsele și serviciile pe care le comercializează, precum și să utilizeze marca menționată în orice comunicare legată de comercializarea acestor produse și servicii.
21
În cadrul procedurii respective, KP a formulat, la 30 iulie 2020, o cerere reconvențională în declararea nulității mărcii contestate pentru o parte dintre produsele și serviciile pentru care aceasta fusese înregistrată, în temeiul articolului 59 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1001 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) literele (b)-(d) și alineatul (2) din acest regulament.
22
Prin hotărârea din 7 octombrie 2021, instanța de trimitere a respins în totalitate acțiunea în constatarea încălcării drepturilor.
23
În ceea ce privește cererea reconvențională, această instanță ridică problema întinderii examinării pe care trebuie să o efectueze în cazul în care, precum în cauza principală, obiectul unei cereri reconvenționale depășește cadrul unui „mijloc de apărare” împotriva acțiunii în constatarea încălcării drepturilor.
24
Astfel, în speță, în timp ce concluziile acțiunii principale priveau numai serviciile și produsele comercializate de KP, întinderea cererii reconvenționale ar fi considerabil mai largă, întrucât KP ar invoca nulitatea mărcii contestate în măsura în care aceasta acoperă nu numai produsele și serviciile vizate de acțiunea principală, ci și alte produse și servicii.
25
Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema dacă orice cerere de declarare a nulității mărcii contestate, independent de legătura sa efectivă cu procedura în constatarea încălcării drepturilor, intră în sfera noțiunii de „cerere reconvențională în nulitate”, în sensul articolului 124 litera (d) și al articolului 128 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1001, sau dacă această noțiune trebuie interpretată în sensul că acoperă numai cererile care au o „legătură efectivă” cu procedura în constatarea încălcării drepturilor, și anume cele care se înscriu în „cadrul delimitat de acțiunea în constatarea încălcării drepturilor”.
26
Instanța de trimitere consideră că admiterea faptului că o cerere reconvențională poate să nu aibă o „legătură efectivă” cu procedura în constatarea încălcării drepturilor ar implica riscul ca procedura principală să fie „dominată” de procedura reconvențională și ca cererea reconvențională să își piardă caracterul de mijloc de apărare împotriva pretențiilor din acțiunea principală. Aceasta privilegiază o interpretare a noțiunii de „cerere reconvențională” în sensul că nu poate desemna decât cereri care au o legătură efectivă cu acțiunea în constatarea încălcării drepturilor, legătură care nu ar fi „determinată de conținutul dreptului conferit de marca [contestată], nici de domeniile de activitate ale pârâtului, ci de conținutul concluziilor formulate în cadrul acțiunii [în constatarea încălcării drepturilor]”.
27
Instanța de trimitere consideră că pledează în acest sens, pe de o parte, principiul autonomiei procedurale a statelor membre și articolul 129 alineatul (3) din Regulamentul 2017/1001 și, pe de altă parte, normele care reglementează competența EUIPO și cea a instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene, din care ar reieși că competența acestora din urmă constituie o excepție în materia nulității unei mărci a Uniunii Europene.
28
În sfârșit, instanța de trimitere explică faptul că, la data introducerii acțiunii în constatarea încălcării drepturilor în discuție în litigiul principal, dreptul polonez nu prevedea posibilitatea pârâților din procedurile în constatarea încălcării drepturilor inițiate de titularii unor mărci înregistrate în Polonia de a introduce o cerere reconvențională în nulitate, întrucât articolul 479122 din Codul de procedură civilă, rezultat din Legea din 13 februarie 2020, nu intrase încă în vigoare la această dată. Ea are astfel îndoieli cu privire la aspectul dacă, în vederea soluționării cauzei principale, aceste dispoziții pot fi considerate „norme de procedură aplicabile aceluiași tip de acțiuni privind o marcă națională”, în sensul articolului 129 alineatul (3) din Regulamentul 2017/1001.
29
În aceste condiții, Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 124 litera (d) coroborat cu articolul 128 alineatul (1) din Regulamentul [2017/1001] trebuie interpretat în sensul că prin expresia «cerere reconvențională în nulitate», care figurează în aceste dispoziții, se înțelege exclusiv o cerere în nulitate care prezintă o legătură cu cererea, formulată de reclamant, de constatare a încălcării drepturilor conferite de o marcă a Uniunii Europene, ceea ce permite instanței naționale să limiteze examinarea unei cereri reconvenționale în nulitate la cadrul definit de cererea de constatare a încălcării drepturilor de care este legată?
2)
Articolul 129 alineatul (3) din Regulamentul [2017/1001] trebuie interpretat în sensul că această dispoziție, în măsura în care reglementează «normele de procedură aplicabile aceluiași tip de acțiuni privind o marcă națională», se referă la normele de procedură naționale care ar fi aplicabile în cadrul procedurilor specifice de constatare a încălcării drepturilor conferite de o marcă a Uniunii Europene (și în cadrul procedurii întemeiate pe o cerere reconvențională în nulitate) sau se referă, în general, la normele de procedură naționale existente în ordinea juridică a unui stat membru, ceea ce este relevant în cazul în care, având în vedere data la care a fost inițiată procedura concretă în constatarea încălcării drepturilor conferite de o marcă a Uniunii Europene, în ordinea juridică a statului membru nu existau norme procedurale în materia cererilor reconvenționale în nulitate privind mărci naționale?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
30
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 124 litera (d) din Regulamentul 2017/1001 coroborat cu articolul 128 alineatul (1) din acesta trebuie interpretat în sensul că o cerere reconvențională în nulitatea unei mărci a Uniunii Europene poate privi toate drepturile conferite titularului în temeiul înregistrării mărcii respective, fără ca această cerere reconvențională să fie restrânsă, în ceea ce privește obiectul său, de cadrul litigiului definit prin acțiunea în constatarea încălcării drepturilor.
31
În lipsa unei definiții a noțiunii de „cerere reconvențională” în Regulamentul 2017/1001, este necesar să se arate că aceasta se înțelege de obicei ca desemnând o contraacțiune introdusă de pârât într‑o procedură inițiată împotriva sa de reclamant în fața aceleiași instanțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 36).
32
În această privință, reiese din jurisprudență că o cerere reconvențională nu se confundă cu un simplu mijloc de apărare. Deși formulată în cadrul unui proces inițiat prin intermediul unei alte căi procesuale, aceasta este o cerere distinctă și autonomă, al cărei tratament procedural este independent de cererea principală și care poate, astfel, să fie menținută chiar dacă cererea reclamantului principal este respinsă (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 38 și jurisprudența citată).
33
Astfel, deși noțiunea de „cerere reconvențională”, în sensul Regulamentului 2017/1001, trebuie înțeleasă ca o cale procesuală care rămâne condiționată de introducerea unei acțiuni în constatarea încălcării drepturilor și care este, în consecință, legată de aceasta din urmă, calea procesuală respectivă urmărește extinderea obiectului litigiului și recunoașterea unei pretenții distincte și autonome de cererea principală, în special în vederea declarării nulității mărcii în cauză (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 39).
34
Prin urmare, prin faptul că implică extinderea obiectului litigiului și în pofida acestei legături dintre acțiunea principală și cererea reconvențională, aceasta din urmă devine autonomă de acțiunea principală. Cererea reconvențională se distinge, așadar, de un simplu mijloc de apărare, iar soarta sa nu depinde de cea a acțiunii în constatarea încălcării drepturilor cu ocazia căreia a fost introdusă (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 40).
35
Astfel, ținând seama de caracterul autonom al cererii reconvenționale prevăzute la articolul 128 din Regulamentul 2017/1001, obiectul acesteia din urmă nu poate fi restrâns de cel al acțiunii în constatarea încălcării drepturilor în cadrul căreia este introdusă cererea menționată.
36
Această concluzie este confirmată, în primul rând, de dispozițiile regulamentului amintit referitoare la cauzele de nulitate care pot fi invocate în susținerea unei cereri reconvenționale în nulitate formulate în temeiul articolului 128 din acesta.
37
Desigur, cererea reconvențională se distinge de o cerere de declarare a nulității prezentată la EUIPO din punctul de vedere al persoanelor care pot să o introducă pe prima și să o prezinte pe cea de a doua. Astfel, conform articolului 63 alineatul (1) din regulamentul menționat, o cerere de declarare a nulității poate fi depusă, în cazurile prevăzute la articolele 58 și 59 din același regulament, „de orice persoană fizică sau juridică”, precum și de orice grup ori organism constituit pentru a reprezenta interesele fabricanților, producătorilor, prestatorilor de servicii, comercianților sau consumatorilor, care, în termenii legislației care îi este aplicabilă, are capacitatea de a sta în justiție. În schimb, singura persoană, fizică sau juridică, care poate introduce o cerere reconvențională în sensul articolului 128 din Regulamentul 2017/1001 este pârâtul în cadrul procedurii de constatare a încălcării drepturilor în cauză. Totuși, această restricție în ceea ce privește persoanele care pot introduce o cerere reconvențională nu implică nicidecum că obiectul cererii respective trebuie să fie restrâns pentru a acoperi numai ceea ce ține de interesele proprii ale solicitantului.
38
Trebuie amintit în această privință că, potrivit articolului 128 alineatul (1) din acest regulament, „[c]ererea reconvențională de decădere sau în nulitate nu se poate întemeia decât pe cauzele de decădere sau de nulitate prevăzute de prezentul regulament”. Din această dispoziție rezultă că, deși o cerere reconvențională în nulitate în sensul regulamentului menționat nu se poate întemeia decât pe cauzele de nulitate vizate în mod expres de același regulament, ea poate totuși să se întemeieze pe orice cauză prevăzută de acesta din urmă.
39
Or, articolul 59 din Regulamentul 2017/1001, intitulat „Cauze de nulitate absolută”, prevede la alineatul (1) litera (a) că se declară nulitatea unei mărci a Uniunii Europene, ca urmare a unei cereri depuse la EUIPO sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei proceduri de constatare a încălcării drepturilor, „atunci când [această marcă] a fost înregistrată contrar dispozițiilor articolului 7 [din acest regulament]”. Prin urmare, Regulamentul 2017/1001 asimilează, din punctul de vedere al conținutului lor, cererea de declarare a nulității prezentată la EUIPO și cererea reconvențională în nulitate formulată în cadrul unei proceduri de constatare a încălcării drepturilor pendinte în fața unei instanțe competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene.
40
Astfel, pe de o parte, conform jurisprudenței, motivele absolute de refuz al înregistrării au ca obiect protecția interesului general care stă la baza acestora și nu pot fi, așadar, în mod necesar legate de interese economice efective sau potențiale de radiere a mărcii contestate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 februarie 2010, Lancôme/OAPI, C‑408/08 P, EU:C:2010:92, punctele 40 și 43).
41
Pe de altă parte, din modul de redactare a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1001 reiese că unele dintre cauzele de nulitate menționate la literele (a)-(m) ale acestei dispoziții și pe care se poate întemeia o cerere principală de declarare a nulității sau o cerere reconvențională în nulitatea unei mărci a Uniunii Europene pot, prin natura lor, să privească toate produsele sau serviciile acoperite de înregistrarea acestei mărci.
42
Aceasta este în special situația cauzei de nulitate enunțate la litera (f), care vizează „mărci[le] care sunt contrare ordinii publice sau bunelor moravuri”, a cauzei de nulitate enunțate la litera (g), care vizează „mărci[le] care sunt de natură să înșele publicul consumator, de exemplu asupra naturii, calității sau provenienței geografice a produsului sau serviciului”, ori a cauzelor de nulitate enunțate la literele (j)-(m), care privesc protecția denumirilor de origine și, respectiv, a indicațiilor geografice, a mențiunilor tradiționale pentru vinuri, a specialităților tradiționale garantate și a drepturilor de proprietate asupra unui soi de plante.
43
De asemenea, cauza de nulitate absolută prevăzută la articolul 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, și anume reaua‑credință a solicitantului în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii, poate de asemenea să privească toate drepturile conferite titularului unei mărci a Uniunii Europene prin înregistrarea acesteia din urmă.
44
Or, ar fi contrar principiului economiei procedurale, care este unul dintre obiectivele vizate de cererea reconvențională (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 56), să se considere că o astfel de cerere întemeiată pe una dintre cauzele de nulitate menționate la punctele 42 și 43 din prezenta hotărâre poate să conducă numai la declararea nulității parțiale a mărcii pe care se întemeiază procedura de constatare a încălcării drepturilor în discuție.
45
Astfel, articolul 59 alineatul (3) din regulamentul menționat, care prevede că nulitatea unei mărci a Uniunii Europene nu poate fi declarată decât pentru acea parte dintre produsele sau serviciile pentru care există cauza de nulitate invocată, constituie singura restricție prevăzută de același regulament în ceea ce privește întinderea și rezultatul unei cereri de declarare a nulității și, prin urmare, al unei cereri reconvenționale în nulitate.
46
Rezultă că o cerere reconvențională în nulitatea unei mărci a Uniunii Europene formulată în temeiul articolului 128 din Regulamentul 2017/1001 poate, prin natura sa, să privească toate drepturile conferite titularului în temeiul înregistrării acestei mărci.
47
În al doilea rând, normele care reglementează efectele unei cereri reconvenționale confirmă concluzia prezentată la punctul 35 din prezenta hotărâre, având în vedere că aceste efecte sunt aceleași cu cele rezervate unei declarații de decădere sau de nulitate a unei mărci a Uniunii Europene intervenite în urma unei proceduri inițiate la EUIPO.
48
În această privință, astfel cum reiese din considerentul (32) al Regulamentului 2017/1001, deciziile privind validitatea unei mărci a Uniunii Europene produc efecte erga omnes în întreaga Uniune, atât atunci când provin de la EUIPO, cât și atunci când sunt pronunțate cu privire la o cerere reconvențională introdusă în fața unei instanțe competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 48 și jurisprudența citată).
49
Acest efect erga omnes este confirmat la articolul 128 alineatul (6) din regulamentul menționat, potrivit căruia o instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene trebuie să transmită EUIPO o copie a hotărârii care a dobândit autoritate de lucru judecat cu privire la o cerere reconvențională de decădere sau de declarare a nulității unei mărci a Uniunii Europene, EUIPO trebuind să înscrie această hotărâre în registru și să ia măsurile necesare pentru a se conforma dispozitivului său (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 49 și jurisprudența citată).
50
În sfârșit, considerațiile care tocmai au fost expuse nu pot fi repuse în discuție de sistemul de repartizare a competențelor între EUIPO și instanțele competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene instituit prin regulamentul menționat.
51
Desigur, Regulamentul 2017/1001 rezervă EUIPO o competență exclusivă în materia înregistrării mărcilor Uniunii Europene și a opoziției la înregistrare. Totuși, nu aceasta este situația în ceea ce privește validitatea mărcilor respective. Astfel, deși acest regulament stabilește principiul centralizării soluționării cererilor de declarare a nulității și de decădere la EUIPO, acest principiu este totuși atenuat, întrucât competența de a declara nulitatea sau decăderea din drepturile asupra unei mărci a Uniunii Europene este atribuită, în temeiul articolelor 63 și 124 din regulamentul menționat, în mod partajat, instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene, desemnate de statele membre în conformitate cu articolul 123 alineatul (1) din acesta și EUIPO (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 42 și jurisprudența citată).
52
Competența astfel atribuită acestor instanțe constituie aplicarea directă a unei norme de atribuire a competențelor prevăzute de Regulamentul 2017/1001 și nu poate fi considerată o „excepție” de la competența EUIPO în materie (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 43).
53
În plus, competențele respective sunt exercitate potrivit principiului priorității instanței sesizate. Astfel, potrivit articolului 132 alineatul (1) și alineatul (2) prima teză din acest regulament și „[c]u excepția cazului în care există motive speciale pentru continuarea procedurii”, competența în materie revine primei instanțe sesizate cu un litigiu privind validitatea unei mărci a Uniunii Europene (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 44).
54
Prin urmare, având în vedere sistemul de repartizare a competențelor descris la punctele 51-53 din prezenta hotărâre, trebuie să se arate că, în cadrul regimului instituit prin regulamentul menționat, care, în conformitate cu considerentul (4) și cu articolul 1 alineatul (2) din acesta, consacră caracterul unitar al mărcii Uniunii Europene, legiuitorul Uniunii, la fel ca EUIPO, a înțeles să încredințeze instanțelor din domeniul mărcilor Uniunii Europene competența de a controla validitatea mărcilor Uniunii Europene, în cadrul deciziilor lor asupra cererilor reconvenționale (Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punctul 47).
55
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 124 litera (d) din Regulamentul 2017/1001 coroborat cu articolul 128 alineatul (1) din acesta trebuie interpretat în sensul că o cerere reconvențională în nulitatea unei mărci a Uniunii Europene poate privi toate drepturile conferite titularului în temeiul înregistrării mărcii respective, fără ca această cerere reconvențională să fie restrânsă, în ceea ce privește obiectul său, de cadrul litigiului definit prin acțiunea în constatarea încălcării drepturilor.
Cu privire la cea de a doua întrebare
56
Trebuie să se constate, asemenea Comisiei Europene, că a doua întrebare se întemeiază pe premisa că problema conținutului unei cereri reconvenționale precum cea în discuție în litigiul principal nu este reglementată de dreptul Uniunii. Astfel, în lipsa unor norme naționale specifice referitoare la cererea reconvențională în nulitatea unor mărci naționale, instanța de trimitere urmărește să afle dacă, prin „norme de procedură aplicabile aceluiași tip de acțiuni”, în sensul articolului 129 alineatul (3) din Regulamentul 2017/1001, este posibil să se înțeleagă normele procedurale naționale cu aplicabilitate generală care precizează conținutul cererilor reconvenționale în alte domenii contencioase.
57
Or, având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
58
Întrucât, în privința părților din litigiul principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
Articolul 124 litera (d) din Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene coroborat cu articolul 128 alineatul (1) din acesta
trebuie interpretat în sensul că
o cerere reconvențională în nulitatea unei mărci a Uniunii Europene poate privi toate drepturile conferite titularului în temeiul înregistrării mărcii respective, fără ca această cerere reconvențională să fie restrânsă, în ceea ce privește obiectul său, de cadrul litigiului definit prin acțiunea în constatarea încălcării drepturilor.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.