62006CC0199
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JÁN MAZÁK
föredraget den 24 maj 2007 (
1
)
Mål C-199/06
Centre d’exportation du livre français (CELF)
och
Ministre de la Culture et de la Communication
mot
Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE)
”Statligt stöd — Artikel 88.3 EG — Nationella domstolar — Återkrävande av rättsstridigt verkställt stöd — Stöd som förklarats vara förenligt med den gemensamma marknaden”
I — Inledning
1.
I detta mål om begäran om förhandsavgörande vill den hänskjutande domstolen få klarhet i hur långt de nationella myndigheternas skyldighet sträcker sig att i enlighet med artikel 88.3 EG återkräva stöd som beviljats i strid med anmälningsskyldigheten och genomförandeförbudet i denna bestämmelse, för det fall att kommissionen senare förklarar att stödet i fråga är förenligt med den gemensamma marknaden.
II — Bakgrund
A — Förfarandet på gemenskapsnivå
2.
Centre d’exportation du livre français (nedan kallat CELF) erhöll statligt stöd som utbetalades årligen mellan 1980 och 2002. Stödet, som beviljades utan att ha anmälts till kommissionen, var avsett att minska kostnaderna för att hantera små beställningar från utlandet avseende franskspråkiga böcker.
3.
År 1992 ingav Société internationale de diffusion et d’édition (nedan kallat SIDE), en konkurrent till CELF, ett klagomål till kommissionen angående stödet i fråga. I ett beslut av den 18 maj 1993 fastställde kommissionen att stödet var förenligt med den gemensamma marknaden. (
2
)
4.
Detta beslut ogiltigförklarades till viss del av förstainstansrätten i en dom av den 18 september 1995 på grund av fel i förfarandet. (
3
) Förstainstansrätten ansåg att kommissionen inte hade uppfyllt sin skyldighet att inleda det förfarande (inter partes) som föreskrivs i artikel 88.2 EG. Till följd av denna dom inledde kommissionen det formella förfarandet den 30 juli 1996.
5.
Den 10 juni 1998 antog kommissionen ett nytt beslut angående stödet till förmån för CELF. I artikel 1 i det beslutet angavs att ”[d]et stöd som har beviljats CELF för hanteringen av små beställningar av franskspråkiga böcker utgör statligt stöd enligt artikel 87.1 EG. Eftersom den franska regeringen hade underlåtit att anmäla detta stöd till kommissionen innan det betalades ut, var stödet olagligt. Stödet är dock förenligt med den gemensamma marknaden eftersom det uppfyller de villkor som krävs för att det skall kunna omfattas av det undantag som anges i artikel [87.3 d EG].” (
4
)
6.
Talan väcktes i två fall vid gemenskapsdomstolarna mot detta beslut. SIDE väckte talan vid förstainstansrätten. Republiken Frankrike väckte talan vid domstolen och gjorde gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte tillämpa artikel 88.2 EG.
7.
Med hänsyn till att talan i båda fallen avsåg ett ifrågasättande av giltigheten av samma rättsakt, beslutade förstainstansrätten att vilandeförklara målet till dess att domstolen meddelat sin dom.
8.
I dom av den 22 juni 2000 ogillade domstolen Republiken Frankrikes talan. (
5
)
9.
I dom av den 28 februari 2002 ogiltigförklarade förstainstansrätten artikel 1 i kommissionens beslut av den 10 juni 1998, enligt vilken det stöd som beviljats CELF var förenligt med den gemensamma marknaden. Förstainstansrätten grundade sitt avgörande på det förhållandet att kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning vad gäller definitionen av marknaden. (
6
)
10.
Kommissionen antog ett tredje beslut av den 20 april 2004 (
7
) i vilket den påpekade att stödet till CELF var rättsstridigt, (
8
) men fastställde på nytt att det var förenligt med den gemensamma marknaden. En talan om ogiltigförklaring av kommissionens tredje beslut är för närvarande anhängiggjord vid förstainstansrätten. (
9
)
B — Förfarandet på nationell nivå
11.
Flera olika förfaranden angående stödet till CELF inleddes parallellt med gemenskapsförfarandena vid franska nationella myndigheter och domstolar.
12.
Med stöd av förstainstansrättens dom av den 18 september 1995 begärde SIDE att Ministre de la culture et de la communication (kultur- och kommunikationsministern) skulle upphöra med utbetalningarna av stödet till CELF och återkräva redan utbetalt stöd.
13.
I ett beslut av den 9 oktober 1996 avslog kultur- och kommunikationsministern SIDE:s begäran. SIDE överklagade detta beslut till Tribunal administrative (administrativ domstol), som i dom av den 26 april 2001 upphävde kultur- och kommunikationsministerns beslut.
14.
Kultur- och kommunikationsministern överklagade tillsammans med CELF den administrativa domstolens dom till Cour administrative d’appel (administrativ domstol i andra instans). I dom av den 5 oktober 2004 fastställde Cour administrative d’appel den lägre instansens dom och förpliktade den franska staten att inom tre månader återkräva det stöd som utbetalats till CELF mellan åren 1980 och 2002, vid äventyr av vite med 1000 EUR per dag.
15.
Denna dom från Cour administrative d’appel överklagades av kultur- och kommunikationsministern och CELF till Conseil d’État (förvaltningsdomstol i högsta instans) (Frankrike).
1. Tolkningsfrågorna
16.
Det är mot denna bakgrund som Conseil d’État, genom beslut av den 29 mars 2006, ställde följande tolkningsfrågor till domstolen med en begäran om förhandsavgörande:
”1)
Är det enligt artikel 88 [EG] tillåtet för en stat som utbetalat ett rättsstridigt stöd till ett företag, när domstolarna i denna stat slagit fast att stödet är rättsstridigt på grund av att det inte, innan det utbetalades, hade anmälts till Europeiska gemenskapernas kommission i enlighet med villkoren i artikel 88.3 EG, att inte återkräva stödet från den näringsidkare som har tagit emot det av den anledningen att kommissionen på begäran av en tredje part hade förklarat att stödet var förenligt med den gemensamma marknaden och således faktiskt utövade sin exklusiva behörighet avseende förenligheten med den gemensamma marknaden?
2)
Om det föreligger en skyldighet till återbetalning, skall då de perioder under vilka det ifrågavarande stödet av kommissionen har förklarats vara förenligt med den gemensamma marknaden, innan kommissionens beslut ogiltigförklarades av förstainstansrätten, beaktas i beräkningen av de belopp som skall återbetalas?”
2. Förfarandet vid domstolen
17.
Skriftliga yttranden har ingetts av SIDE, CELF, den franska, den danska, den nederländska, den tyska och den ungerska regeringen samt av kommissionen och Efta:s övervakningsmyndighet. Samtliga, utom den nederländska och den ungerska regeringen, har avgett muntliga yttranden vid förhandlingen den 27 februari 2007.
III — Bedömning
A — Den första frågan
18.
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 88.3 EG medför att en medlemsstat, som har beviljat ett rättsstridigt stöd i strid med anmälningsskyldigheten och genomförandeförbudet i denna bestämmelse, är skyldig att återkräva stödet från den som mottagit det, i det fall kommissionen efter det att stödet har utbetalats antar ett beslut som förklarar stödet förenligt med den gemensamma marknaden.
19.
CELF har tillsammans med ombuden för den franska, den danska och den tyska regeringen gjort gällande att en medlemsstat inte är skyldig att återkräva ett stöd som beviljats före antagandet av kommissionens slutliga beslut, om detta beslut innebär att stödet förklaras vara förenligt med den gemensamma marknaden. Den ståndpunkt som framförts av Tysklands regering, såsom angetts ovan, intogs vid förhandlingen och skiljer sig väsentligt från den ståndpunkt som framfördes i dess skriftliga yttranden. SIDE, Nederländernas regering och Efta:s övervakningsmyndighet anser att stödet under ovan angivna förhållanden måste återkrävas. Kommissionen anser att en nationell domstol under dessa förhållanden inte är skyldig att återkräva stödet, men att den inte är förhindrad att göra det om det följer av tillämplig nationell rätt att en underlåtelse att anmäla stödet får till följd att detta skall återkrävas. Den ungerska regeringen, som har besvarat båda frågorna tillsammans, anser att den nationella domstolen enbart skall återkräva stödet för den period under vilken stödet ansågs som rättsstridigt, i den mån det är tillåtet enligt nationell rätt. Detta innebär i målet vid den nationella domstolen att stödet i fråga skall anses vara rättsstridigt under perioden år 1980 till år 1993. Eftersom kommissionen saknade kännedom om stödet under denna period anser Ungern att kommissionen inte kan godkänna stödet med retroaktiv verkan.
20.
Ordningen för granskning av statligt stöd enligt artiklarna 87 EG och 88 EG omfattar både kommissionen och de nationella domstolarna. De innehar olika men kompletterande roller för att säkerställa att gemenskapens regler om statligt stöd iakttas. (
10
)
21.
Vad beträffar kommissionen, har det genom artiklarna 87 EG–89 EG bland annat inrättats ett förfarande som gör det möjligt för kommissionen att fastställa huruvida utbetalningar som gjorts av en medlemsstat eller av statliga myndigheter utgör ett stöd i den mening som avses i dessa bestämmelser. I artikel 88 EG inrättas ett förfarande enligt vilket kommissionen fortlöpande kontrollerar och granskar befintliga och nya stödordningar. Det förfarandet kompletteras av förordning nr 659/1999, som innehåller detaljerade bestämmelser om tillämpningen av artikel 88 EG. (
11
)
22.
För att säkerställa att kommissionen, i gemenskapens intresse, kan utöva sin uppgift att kontrollera och granska stöd på ett effektivt sätt föreskrivs i artikel 88.3 EG två otvetydiga skyldigheter för medlemsstaterna i samband med att de avser att bevilja ett nytt stöd eller att ändra ett befintligt stöd, nämligen en anmälningsskyldighet och ett genomförandeförbud. I den första meningen i artikel 88.3 EG föreskrivs att medlemsstaterna i god tid skall underrätta kommissionen om planer på att vidta stödåtgärder. I den sista meningen i artikel 88.3 EG åläggs de berörda medlemsstaterna ytterligare en skyldighet genom att de inte får genomföra stödåtgärden förrän förfarandet enligt artikel 88 EG har lett till ett slutgiltigt beslut. Domstolen framhöll således i domen i målet Adria-Wien Pipeline and Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke, (
12
) att medlemsstaterna enligt artikel 88 EG ”åläggs … preciserade skyldigheter för att underlätta kommissionens uppgift och för att undvika att kommissionen ställs inför ett fullbordat faktum”.
23.
Medlemsstaterna får inte bevilja ett statligt stöd förrän kommissionen har fattat ett slutgiltigt beslut enligt vilket stödet förklaras vara förenligt med den gemensamma marknaden. En underlåtelse att iaktta dessa skyldigheter gör det statliga stödet olagligt. (
13
)
24.
Bedömningen av om ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden omfattas av kommissionens exklusiva behörighet, vars beslut kan bli föremål för prövning av gemenskapsdomstolarna. (
14
) Kommissionen har emellertid inte behörighet att förklara ett statligt stöd olagligt enbart på den grunden att anmälningsskyldigheten och genomförandeförbudet i artikel 88.3 EG inte har iakttagits. (
15
) Kommissionen får endast besluta att stödet skall återbetalas sedan den efter granskning har funnit att stödet inte är förenligt med den gemensamma marknaden. (
16
)
25.
Betydelsen av genomförandeförbudet i gemenskapens ordning för granskning av stöd tydliggörs av det förhållandet att de nationella domstolarna deltar i denna ordning till följd av att förbudet har direkt effekt. Bestämmelsen om genomförandeförbud ger således upphov till rättigheter till förmån för enskilda som de nationella domstolarna är skyldiga att garantera. (
17
) För det fall artikel 88.3 EG åsidosätts följer det av fast rättspraxis att de nationella domstolarna är skyldiga att vidta de nödvändiga åtgärder som detta föranleder enligt deras nationella rätt, vilket gäller såväl i förhållande till giltigheten av de rättsakter genom vilka stödet har genomförts som återkravet av det ekonomiska stöd som beviljats i strid med denna bestämmelse. I synnerhet om det fastställs att ett stöd har beviljats i strid med den sista meningen i artikel 88.3 EG, måste det i princip leda till att stödet skall återbetalas i enlighet med processrättsliga regler i nationell rätt. (
18
)
26.
Det utgör fast rättspraxis att ett kommissionsbeslut genom vilket ett stöd förklaras vara förenligt med den gemensamma marknaden inte har retroaktiv verkan. (
19
)
27.
Domstolen bekräftade nyligen denna princip i domen i målet Transalpine Ölleitung. Domstolen fastställde att ”[e]tt beslut av kommissionen att en stödåtgärd som inte anmälts är förenlig med den gemensamma marknaden innebär inte att rättsakter om genomförande – som när de antogs var ogiltiga på grund av att det förbud som anges i artikel 88.3 sista meningen EG åsidosatts – blir giltiga i efterhand, eftersom den direkta effekten av artikel 88.3 sista meningen EG i annat fall skulle inskränkas och enskildas intressen, vilka det är de nationella domstolarnas uppgift att säkerställa, skulle åsidosättas. Varje annan tolkning skulle leda till att ett åsidosättande från den berörda medlemsstatens sida av denna bestämmelse skulle kunna löna sig, och detta skulle beröva denna bestämmelse dess ändamålsenliga verkan.” (
20
)
28.
Ett antal intressenter som har yttrat sig i detta mål har begärt att domstolen skall ompröva ovan angivna princip och den rättspraxis i vilken denna princip tillämpades, eller åtminstone särskilja förevarande mål mot bakgrund av de speciella omständigheterna i detsamma.
29.
Frankrike har bland annat gjort gällande att domarna i målen FNCE och van Calster, vilka rörde begäran om återbetalning av avgifter som tagits ut i syfte att finansiera ett olagligt stöd, väsentligen skiljer sig från det nu aktuella målet vid den nationella domstolen. I förevarande mål är det en konkurrent till mottagaren av ett olagligt stöd som begär att den nationella domstolen skall fatta beslut om återbetalning av det olagliga stödet. Danmark har hävdat att det förevarande målet måste särskiljas från domen i målet Transalpine Ölleitung, eftersom det sistnämnda målet rörde en utökning av antalet mottagare av ett olovligt stöd och således inte är relevant för målet vid den nationella domstolen. Tyskland har hävdat att domarna i målen FNCE, Van Calster och Transalpine Ölleitung skall förstås så att de innebär en skyldighet för den nationella domstolen att besluta om återkrav av olagligt stöd även om det har förklarats vara förenligt med den gemensamma marknaden i efterhand. Tyskland anmodade emellertid domstolen att ompröva denna rättspraxis mot bakgrund av vad Frankrike och Danmark hade gjort gällande. Kommissionen har anfört att om den nationella domstolen skulle fatta beslut om återkrav av olagligt stöd skulle det i förevarande fall medföra att kommissionens beslut angående förenligheten med den gemensamma marknaden skulle sakna all praktisk verkan. Kommissionen har gjort gällande att ett beslut av den nationella domstolen att det beviljade stödet skall återkrävas, skulle få samma verkan som om kommissionen hade fattat ett beslut som förklarade stödet oförenligt med den gemensamma marknaden och att det skulle återbetalas.
30.
Anmälningsskyldigheten och genomförandeförbudet i artikel 88.3 EG utgör enligt min mening en av grundpelarna för bestämmelserna om statligt stöd i EG-fördraget. Generaladvokaten Jacobs påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Boussac, (
21
) att skyldigheten att anmäla planerat stöd är av sådan väsentlig betydelse för den gemensamma marknadens funktion att denna skyldighet måste iakttas noggrant vad gäller såväl innehållet som formföreskrifterna. (
22
) I domen i målet Adria-Wien Pipeline och Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke bekräftade domstolen att genomförandeförbudet utgör ”ett skydd för den kontrollmekanism som införts genom [artikel 88 EG], vilken i sin tur är nödvändig för att säkerställa att den gemensamma marknaden fungerar på ett tillfredsställande sätt”. (
23
)
31.
För att bevara den noggrant utarbetade ordningen för granskning av statligt stöd måste en underlåtelse att iaktta skyldigheterna i artikel 88.3 EG enligt min mening betraktas som mer än bara ett fel i förfarandet som kan rättas till i efterhand genom ett kommissionsbeslut som förklarar stödet förenligt med den gemensamma marknaden. Ett sådant angreppssätt skulle väsentligen minska såväl medlemsstaternas incitament att iaktta artikel 88.3 EG som räckvidden av kommissionens skyldighet att ganska statligt stöd innan det genomförs. Ett åsidosättande av artikel 88.3 EG måste därför bli föremål för en avskräckande sanktionsåtgärd.
32.
I motsats till de argument som anförts av flera av dem som har yttrat sig, anser jag inte att en effektiv sanktionsåtgärd för åsidosättandet av anmälningsskyldigheten och genomförandeförbudet i 88.3 EG bland annat skulle kunna bestå i att den nationella domstolen förpliktar mottagaren av det olagliga stödet, vilket kommissionen i efterhand har förklarat vara förenligt med den gemensamma marknaden, att betala ränta på stödet för den period under vilken det hade betalats ut för tidigt. Vidare anser jag inte att möjligheten för konkurrenter att begära ersättning för den skada som en sådan för tidig utbetalning har orsakat skulle utgöra en verkningsfull sanktionsåtgärd. Det är mycket tveksamt huruvida det skulle föreligga något incitament för enskilda att under dessa omständigheter väcka talan vid nationella domstolar för det fall den nuvarande sanktionsåtgärden, som innebär att det olagliga stödet skall återkrävas, skulle ersättas med exempelvis enbart en skyldighet att betala ränta på det för tidigt utbetalade stödet eller en möjlighet att väcka talan om ersättning för den orsakade skadan. Vid den muntliga förhandlingen nämnde den franska regeringens ombud att det är osannolikt att en konkurrent skulle kunna visa ett orsakssamband mellan den för tidiga utbetalningen av stödet och den skada som utbetalningen påstås ha orsakat. Ett sådant angreppssätt skulle inte på ett övertygande sätt avskräcka från att åsidosätta artikel 88.3 EG och det skulle väsentligen undergräva kommissionens möjlighet att genomföra en verkningsfull granskning av stöd i enlighet med artikel 88 EG.
33.
Enligt min mening bör de nationella domstolarna även i fortsättningen vara skyldiga att i princip vidta sanktionsåtgärder genom att besluta om att olagligt stöd skall återkrävas i enlighet med nationella förfaranderegler, oberoende av om kommissionen efter det att stödet har utbetalats förklarar att det är förenligt med den gemensamma marknaden. Med hänsyn till påståendet att kommissionens slutgiltiga beslut att förklara ett stöd förenligt med den gemensamma marknaden får liten eller ingen betydelse i vissa fall, medför detta förfarande långt ifrån en försvagning av kommissionens roll. Tvärtom garanterar det kommissionens roll i ordningen för granskning av statligt stöd enligt artiklarna 87 EG och 88 EG och säkerställer att den inte får minskad betydelse.
34.
I motsats till de argument som anförts av vissa av dem som yttrat sig, anser jag att det inte är möjligt att göra en ny tolkning av eller ändra domstolens fasta rättspraxis på detta område, vilken nyligen fastställdes i domen i målet Transalpine Ölleitung, eller på ett meningsfullt sätt särskilja de faktiska omständigheter som ligger till grund för målet vid den nationella domstolen i förevarande fall från omständigheterna i målen FNCE, van Calster eller Transalpine Ölleitung. Det framgår tydligt av domarna i målen FNCE och van Calster att domstolen, beträffande avgifter som uppburits för att finansiera ett olagligt stöd, avsåg att utvidga tillämpningen av den allmänna principen att ett kommissionsbeslut att förklara ett stöd förenligt med den gemensamma marknaden inte i efterhand kan göra stödet rättsenligt. Domstolen hade inte för avsikt att begränsa den allmänna principen till återbetalning av avgifter. I domen i målet Transalpine Ölleitung bekräftade domstolen den fasta principen att det enligt artikel 88.3 EG ankommer på de nationella domstolarna att skydda enskildas rättigheter i förhållande till de nationella myndigheternas eventuella underlåtelse att iaktta förbudet att genomföra stöd innan kommissionen har antagit ett slutgiltigt beslut om att godkänna stödet. Utan att det inverkade på föregående bedömning, ansåg domstolen dessutom med hänsyn till de mycket speciella omständigheterna i det målet, där vissa parter hade begärt att stödet skulle utsträckas till att omfatta dem i form av ett skatteavdrag, att de nationella domstolarna är skyldiga att till fullo beakta gemenskapsintresset när de tar till vara enskildas rättigheter och de får inte vidta en åtgärd som enbart skulle innebära att stödet utvidgas till att omfatta fler stödmottagare. I punkt 50 i den domen fastslog domstolen att ”de nationella domstolarna [måste] se till att de åtgärder för avhjälpande som de beviljar verkligen upphäver effekterna av det stöd som beviljas i strid med artikel 88.3 EG och inte bara utvidgar det till en än större krets av stödmottagare”.
35.
Vid förhandlingen uppgav ombuden för den franska, den danska och den tyska regeringen att domstolens avgörande i detta mål skulle kunna få långtgående ekonomiska konsekvenser. Under perioden från domen i målet Ferring (
24
) till och med domen i målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
25
) vilka meddelats av denna domstol, gjorde medlemsstaterna utbetalningar som ersättning för fullgörandet av skyldigheten att tillhandahålla offentliga tjänster som i efterhand skulle kunna anses strida mot de fyra kriterier som uppställts i domen i målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg Trans och som därmed omfattas av artikel 87.1 EG. Mot bakgrund av domen i målet Ferring kan medlemsstater ha underlåtit att anmäla vissa utbetalningar i tron att de inte utgjorde stöd.
36.
Enligt min mening är påståendet, att förhållandet var oklart under perioden mellan domstolens dom i målet Ferring och dess dom i målet Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg vad gäller medlemsstaternas utbetalningar i form av ersättning för tillhandahållna tjänster vid fullgörandet av skyldigheten att tillhandahålla offentliga tjänster, inte relevant i förhållande till de specifika omständigheterna i målet vid den nationella domstolen. Med hänsyn till att utbetalningarna till CELF ägde rum mellan åren 1980 och 2002, är det osannolikt att dessa utbetalningar, som pågått under lång tid, skulle ha ägt rum på felaktiga grunder till följd av domen i målet Ferring, som meddelades den 22 november 2001.
37.
Jag anser således att det följer av artikel 88.3 EG att den medlemsstat som har beviljat olagligt stöd i strid med anmälningsskyldigheten och genomförandeförbudet i den bestämmelsen, är skyldig att återkräva stödet från mottagaren, även om förfarandet enligt artikel 88 EG har lett till ett slutgiltigt beslut i vilket stödet i fråga har förklarats förenligt med den gemensamma marknaden.
B — Den andra frågan
38.
Den hänskjutande domstolens andra fråga skall besvaras, om den första frågan besvaras på det sätt som jag har föreslagit ovan i punkt 37. I sådana fall har den hänskjutande domstolen ställt denna fråga för att, i syfte att beräkna det belopp som skall återbetalas, få klarhet i huruvida olagligt stöd som utbetalats under perioden efter det att kommissionen har fattat ett beslut om att förklara stödet förenligt med den gemensamma marknaden, men före det att förstainstansrätten har ogiltigförklarat detta beslut, skall beaktas.
39.
Denna fråga har föranletts av att kommissionen vid tre tillfällen förklarade stödet i fråga förenligt med den gemensamma marknaden och att förstainstansrätten, än så länge, har ogiltigförklarat kommissionens beslut vid två tillfällen. Med denna fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida en sådan situation utgör en särskild omständighet som utesluter återbetalning av olagligt stöd för vissa perioder.
40.
Liksom den första frågan ledde även den andra frågan till olika reaktioner från dem som yttrade sig.
41.
Det utgör fast rättspraxis att gemenskapsinstitutionernas rättsakter i princip presumeras vara giltiga och därmed ha rättsverkan så länge de inte har återkallats eller förklarats vara ogiltiga inom ramen för en talan om ogiltigförklaring eller till följd av en begäran om förhandsavgörande eller invändning om rättsstridighet. (
26
) Det följer av artikel 231 EG att om talan är välgrundad skall domstolen förklara den berörda rättsakten ogiltig. När en rättsakt ogiltigförklaras upphör den med retroaktiv verkan att gälla gentemot alla enskilda. (
27
)
42.
I förevarande fall ogiltigförklarade förstainstansrätten genom domar av den 18 september 1995 respektive den 28 februari 2002 kommissionens beslut av den 18 maj 1993 respektive den 10 juni 1998, i vilka den hade konstaterat att stödet till CELF var förenligt med den gemensamma marknaden. Dessa domar ledde således till att de ifrågavarande besluten upphörde att gälla med retroaktiv verkan. Med hänsyn till svaret på den första frågan ovan, medförde kommissionens beslut av den 20 april 2004, i vilket den förklarade det stöd som utbetalats till CELF mellan åren 1980 och 2002 som förenligt med den gemensamma marknaden, inte att dessa olagliga utbetalningar blev rättsenliga i efterhand, och medlemsstaten måste i princip återkräva dessa utbetalningar.
43.
Innan den nationella domstolen beslutar om att stödet till CELF skall återkrävas måste den emellertid undersöka huruvida CELF har berättigade förväntningar eller om det föreligger några särskilda omständigheter som skulle tala emot en återbetalning av stödet. I detta hänseende har ett antal av dem som yttrat sig gjort gällande att när den nationella domstolen beräknar det belopp som skall återkrävas skall den, med hänsyn till att kommissionen med stöd av sin exklusiva behörighet på området antog ett antal beslut i vilka stödet till CELF förklarades förenligt med den gemensamma marknaden, inte beakta belopp som utbetalades under den period som avser tiden efter det att kommissionen hade antagit ett beslut om att stödet var förenligt med den gemensamma marknaden och detta beslut hade ogiltigförklarats av förstainstansrätten.
44.
Jag delar inte denna ståndpunkt. Såsom angetts ovan skall en medlemsstat enligt artikel 88.3 EG i normala fall anmäla planerat stöd och inte genomföra detta förrän kommissionen har antagit ett slutgiltigt beslut i vilket stödet förklaras vara förenligt med den gemensamma marknaden. Det utgör fast rättspraxis att, med hänsyn till att den kontroll av statligt stöd som utövas av kommissionen enligt artikel 88 EG är av oeftergivlig karaktär, företag som beviljats stöd i princip inte kan ha berättigade förväntningar på att stödet är rättsenligt annat än om det har beviljats med iakttagande av det förfarande som avses i nämnda artikel. En vaksam ekonomisk aktör skall nämligen i normala fall vara i stånd att försäkra sig om att detta förfarande har iakttagits. (
28
)
45.
Vidare påpekade generaladvokaten Tizzano i sitt förslag till avgörande i målet P & O European Ferries (Vizcaya) och Diputación Foral de Vizcaya mot kommissionen, (
29
) att en vaksam ekonomisk aktör även skall vara medveten om att kommissionens beslut kan överklagas till gemenskapsdomstolarna. Domstolen fastslog även i domen i målet Italien mot kommissionen att ”[s]å länge som kommissionen inte har fattat något beslut om godkännande och till och med så länge som fristen för att väcka talan mot detta beslut inte har löpt ut, kan mottagaren inte vara säker på att det planerade stödet är lagenligt och endast denna lagenlighet kan ge upphov till en berättigad förväntning hos mottagaren”. (
30
)
46.
Såsom förstainstansrätten för övrigt har påpekat skulle en annan slutsats medföra att gemenskapsdomstolarnas kontroll av lagenligheten av kommissionens beslut att förklara statligt stöd förenligt med den gemensamma marknaden fråntogs sin ändamålsenliga verkan. (
31
) Om ett sådant beslut ogiltigförklaras blir det i slutändan en pyrrusseger, eftersom de negativa effekterna av stödet inte skulle kunna upphävas genom återbetalning av stödet. För det fall ett beslut av kommissionen som innebär att ett olagligt stöd förklaras förenligt med den gemensamma marknaden automatiskt skulle ge upphov till berättigade förväntningar hos stödmottagaren, skulle stödmottagarens konkurrenter eller andra utomstående som lider skada av kommissionens beslut inte ha något intresse av att väcka talan om ogiltigförklaring av stödet.
47.
I förhållande till en medlemsstats återkrav av olagligt stöd och mot bakgrund av domstolens rättspraxis anser jag att uttrycket ”slutgiltigt beslut” i artikel 88.3 EG skall förstås så att det avser ett beslut av kommissionen i vilket ett stöd förklaras förenligt med den gemensamma marknaden vilket inte har varit föremål för en lagenlighetsprövning enligt artikel 230 EG inom den tvåmånadersperiod som föreskrivs i den bestämmelsen eller, där ett sådant förfarande har genomförts, beslutets lagenlighet har fastställts av gemenskapsdomstolarna.
48.
Jag anser således att den andra frågan skall besvaras så att skyldigheten att återbetala olagligt stöd gäller för tiden före kommissionens antagande av ett slutgiltigt beslut i vilket stödet förklaras förenligt med den gemensamma marknaden i enlighet med förfarandet enligt artikel 88 EG, varvid uttrycket ”slutgiltigt beslut” skall förstås så att det avser ett beslut som inte har varit föremål för en lagenlighetsprövning enligt artikel 230 EG inom den tvåmånadersperiod som föreskrivs i den bestämmelsen eller, där ett sådant förfarande har genomförts, beslutets lagenlighet har fastställts av gemenskapsdomstolarna.
IV — Förslag till avgörande
49.
Jag anser att de frågor som hänskjutits av Conseil d’État skall besvaras på följande sätt:
1)
Det följer av artikel 88.3 EG att den medlemsstat som har beviljat olagligt stöd i strid med anmälningsskyldigheten och genomförandeförbudet i den bestämmelsen är skyldig att återkräva stödet från mottagaren, även om förfarandet enligt artikel 88 EG har lett till ett slutgiltigt beslut i vilket stödet i fråga har förklarats förenligt med den gemensamma marknaden.
2)
Skyldigheten att återbetala olagligt stöd gäller för tiden före kommissionens antagande av ett slutgiltigt beslut i vilket stödet förklaras förenligt med den gemensamma marknaden i enlighet med förfarandet i artikel 88 EG, varvid uttrycket ”slutgiltigt beslut” skall förstås så att det avser ett beslut som inte har varit föremål för en lagenlighetsprövning enligt artikel 230 EG inom den tvåmånadersperiod som föreskrivs i den bestämmelsen eller, där ett sådant förfarande har genomförts, beslutets lagenlighet har fastställts av gemenskapsdomstolarna.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Stöd till exportörer av franska böcker, nr NN 127/92 (EGT C 174, 1993, s. 6).
(
3
)	Förstainstansrättens dom av den 18 september 1995 i mål T-49/93, SIDE mot kommissionen (REG 1995, s. II-2501). I den första punkten i domslutet ogiltigförklarade förstainstansrätten kommissionens beslut av den 18 maj 1993 om fastställande av att visst stöd (NN 127/92) som den franska regeringen beviljat exportörer av franskspråkiga böcker är förenligt med den gemensamma marknaden, i den del det avser bidrag som beviljats CELF uteslutande för att kompensera den merkostnad som uppstår vid hanteringen av små beställningar av franskspråkiga böcker från bokhandlare etablerade i utlandet.
(
4
)	Kommissionens beslut 1999/133/EG av den 10 juni 1998 om statligt stöd till förmån för Coopérative d'exportation du livre français (CELF) (EGT L 44, 1999, s. 37).
(
5
)	Dom av den 22 juni 2000 i mål C-332/98, Frankrike mot kommissionen (REG 2000, s. I-4833).
(
6
)	Dom av den 28 februari 2002 i mål T-155/98, SIDE mot kommissionen (REG 2002, s. II-1179).
(
7
)	Kommissionens beslut 2005/262/EG av den 20 april 2004 om det stöd som Frankrike utbetalat till förmån för Coopérative d'exportation du livre français (CELF) (EUT L 85, s. 27).
(
8
)	I artikel 1 i beslutet anges följande: ”Det stöd som Frankrike mellan 1980 och 2001 beviljade Coopérative d'exportation du livre français (CELF) för expedieringen av små beställningar av böcker på franska utgör statligt stöd som omfattas av artikel 87.1 i fördraget. Eftersom Frankrike underlät att anmäla detta stöd till kommissionen innan det betalades ut, var stödet olagligt. Däremot är stödet förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 87.3 d i fördraget.”
(
9
)	Mål T-348/04 SIDE mot kommissionen, anhängiggjort vid förstainstansrätten (EUT C 262, 2004, s. 57).
(
10
)	Dom av den 11 juli 1996 i mål C-39/94, SFEI m.fl. (SFEI) (REG 1996, s. I-3547), punkt 41, och senare rättspraxis i dom av den 5 oktober 2006 i mål C-368/04, Transalpine Ölleitung (REG 2006, s. I-9957), punkt 37.
(
11
)	Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88 EG] (EGT L 83, s. 1).
(
12
)	Dom av den 8 november 2001 i mål C-143/99, Adria-Wien Pipeline and Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke (REG 2001, s. I-8365), punkt 23.
(
13
)	Se domen i målet Transalpine Ölleitung (ovan fotnot 10), punkt 40 och där angiven rättspraxis.
(
14
)	Se dom av den 1 november 1991 i mål C-354/90, Fédération Nationale du Commerce Extérieur des Produits Alimentaires och Syndicat national des Négociants et Transformatuers de Saumon (FNCE) (REG 1991, s. I-5505, svensk specialutgåva, volym 11, s. I-463), punkt 14, domen i det ovannämnda målet SFEI (ovan fotnot 10), punkt 42, och dom av den 17 juni 1999 i mål C-295/97, Piaggio (REG 1999, s. I-3735), punkt 31. En nationell domstol kan således inte förklara ett stöd oförenligt med gemensamma marknaden; se i detta avseende, analogt, beslut av den 27 juli 2003 i mål C-297/01, Sicilcassa m.fl. (REG 2003, s. I-7849), punkt 47. Detta påverkar inte rådets begränsade behörighet enligt artiklarna 87.3 e EG och 88.2 EG.
(
15
)	Se exempelvis domen i målet FNCE (ovan fotnot 14), punkterna 13 och 14.
(
16
)	Detta påverkar inte kommissionens behörighet att anta ett interimistiskt beslut om att utbetalning av stöd inte skall ske i avvaktan på kommissionens slutgiltiga beslut.
(
17
)	Se dom av den 11 december 1973 i mål 120/73, Lorenz (REG 1973, s. 1471, svensk specialutgåva, volym 2, s. 177), punkt 8, domen i det ovannämnda målet FNCE (ovan fotnot 14), punkt 11, och domen i det ovannämnda målet SFEI (ovan fotnot 10), punkt 39.
(
18
)	Se, exempelvis, dom av den 21 juli 2005 i mål C-71/04, Xunta de Galicia (REG 2005, s. I-7419), punkt 49.
(
19
)	Se domen i målet FNCE (ovan fotnot 14), punkterna 16 och 17, dom av den 21 oktober 2003 i de förenade målen C-261/01 och C-262/01, van Calster (REG 2003, s. I-12249), punkterna 62 och 63, och domen i målet Xunta de Galicia (ovan fotnot 18), punkt 31.
(
20
)	Se domen i målet Transalpine Ölleitung (ovan fotnot 10), punkt 41.
(
21
)	Förslag till avgörande av den 4 oktober 1989 i mål C-301/87, Frankrike mot kommissionen (Boussac) (REG 1990, s. I-307; svensk specialutgåva, volym 10, s. 303).
(
22
)	Se förslaget till avgörande i målet Boussac (ovan fotnot 21), punkt 19. Generaladvokaten Jacobs påpekade behovet av att säkerställa en strikt efterlevnad av förfarandet i artikel 88 EG, i synnerhet eftersom det saknades en förordning angående förfarandet på detta område.
(
23
)	Ovan fotnot 12, punkt 25.
(
24
)	Dom av den 22 november 2001 i mål C-53/00, Ferring (REG 2001, s. I-9067).
(
25
)	Dom av den 24 juli 2003 i mål C-280/00, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (REG 2003, s. I-7747).
(
26
)	Dom av den 5 oktober 2004 i mål C-475/01, kommissionen mot Grekland (REG 2004, s. I-8923), punkt 18 och där angiven rättspraxis.
(
27
)	Dom av den 1 juni 2006 i de förenade målen C-442/03 P och C-471/03 P, P & O European Ferries (Vizcaya) och Diputación Foral de Vizcaya mot kommissionen (REG 2006, s. I-4845), punkt 43 och där angiven rättspraxis.
(
28
)	Se dom av den 20 september 1990 i mål C-5/89, kommissionen mot Tyskland (REG 1990, s. I-3437, svensk specialutgåva, volym 10, s. 499), punkt 14, och av den 6 maj 1997 i mål C-169/95, Spanien mot kommissionen (REG 1997, s. I-135), punkt 51.
(
29
)	”… [G]emenskapsdomstolarnas kontroll av beslut om statligt stöd [kan inte] anses som en exceptionell och oförutsebar händelse, eftersom den ingår i och är en väsentlig del i den ordning som införts genom fördraget på området. En omdömesgill ekonomisk aktör måste således vara väl medveten om att efter utgången av de två månader som föreskrivs i artikel 230 EG kan talan väckas vid förstainstansrätten mot ett beslut av kommissionen i vilket fastslås att en statlig åtgärd inte utgör statligt stöd.” Domen nämns ovan i fotnot 27. Se punkt 153 i förslaget till avgörande.
(
30
)	Dom av den 29 april 2004 i mål C-91/01, Italien mot kommissionen (REG 2004, s. I-4355), punkt 66.
(
31
)	Se dom av den 5 augusti 2003 i de förenade målen T-116/01 och T-118/01, P & O European Ferries (Vizcaya) och Diputación Foral de Vizcaya mot kommissionen (REG 2003, s. II-2957), punkt 209.