61995CC0302_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 I förevarande talan, väckt med stöd av artikel 169 i EG-fördraget, har kommissionen gjort gällande att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv nr 91/271/EEG av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse(1) (nedan kallat direktivet eller direktiv 91/271) samt EG-fördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen anta eller i vart fall underrätta kommissionen om de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa nämnda direktiv. Kommissionen har vidare yrkat att den italienska regeringen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
2 Enligt artikel 19 i direktivet skulle medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som krävs för att följa detta direktiv senast den 30 juni 1993 och genast underrätta kommissionen om detta.
3 Eftersom kommissionen inte mottagit någon underrättelse beträffande de åtgärder som vidtagits för att införliva direktivet och eftersom den inte förfogade över någon information till stöd för att Republiken Italien hade vidtagit de åtgärder som var nödvändiga i detta hänseende, inledde kommissionen förfarandet avseende fördragsbrott genom att i en skrivelse av den 9 augusti 1993 tillsända Republiken Italien en formell underrättelse. I denna skrivelse angavs att, även om den italienska regeringen ansåg att de gällande nationella bestämmelserna var förenliga med direktivet, måste kommissionen åtminstone underrättas om om dessa bestämmelser.
4 Eftersom skrivelsen inte besvarades, avgav kommissionen ett motiverat yttrande den 11 januari 1995. Republiken Italien besvarade inte detta motiverade yttrande och vidtog inte heller de åtgärder som är nödvändiga för att införliva direktivet i sin interna rättsordning. Följaktligen beslutade kommissionen den 25 september 1995 att väcka förevarande talan.
5 I sin svarsinlaga har Republiken Italien påstått att det område som behandlas i direktiv 91/271 i Italien regleras genom lag nr 319 av den 10 maj 1976(2) (bestämmelser i fråga om skydd mot föroreningar i vatten, nedan kallad lag 319/76), i vilken de huvudsakliga åtgärderna på området föreskrivs. Republiken Italien har närmare uppgett att bestämmelserna i denna nationella lagstiftning tillämpas genom bestämmelser som antas av regionerna, vilka i frågor avseende vatten har behörighet att anta lagar och vidta administrativa åtgärder. Republiken Italien har medgett att direktivet inte har införlivats helt och hållet, bland annat i fråga om bestämmelserna i bilagorna, men har uppgett att direktivet skall införlivas "så snart som möjligt" genom ett lagdekret. Republiken Italien har tillagt att den italienska regeringen, i väntan på att direktivet skall genomföras definitivt, genom lagdekret nr 79 av den 17 mars 1995(3) har uppmanat regionerna att rätta sig efter principerna och kriterierna i direktiv 91/271 i fråga om de bestämmelser som måste anpassas (bland annat tillämpningsföreskrifterna i fråga om utsläpp från allmänna avlopp och i fråga om privata installationer som inte utmynnar i allmänna avlopp). Under dessa omständigheter anser sig Republiken Italien åtminstone delvis ha uppfyllt sina skyldigheter att införliva direktivet och har åtagit sig att så snart som möjligt införliva direktivet fullständigt.
6 Kommissionen har i sin replik påpekat att den lag och dekretlag som Republiken Italien har hänvisat till inte utgör åtgärder som medför att direktivet införlivas. I lag 319/76 i dess ändrade version fastställs endast de allmänna kriterier och principer vilka regionerna har uppmanats att kodifiera. Vidare har kommissionen påpekat att den inte har underrättats om de regionala bestämmelserna om genomförande av denna lag och att den följaktligen inte innehar några uppgifter som visar att Republiken Italien har följt direktivet. Det är därför som den vidhåller sina tidigare yrkanden.
7 Det är ostridigt att den italienska regeringen inte inom den föreskrivna fristen har antagit de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa nämnda direktiv och att den inte heller lämnat någon underrättelse till kommissionen om detta.
8 Följaktligen skall det konstateras att den italienska regeringen har underlåtit att uppfylla de skyldigheter som åligger den enligt artikel 19 i direktivet.
9 I övrigt skall det påpekas, vilket kommissionen med rätta har uppgett, att de skäl som den italienska regeringen har anfört till stöd för att de vidtagna åtgärderna har försenats inte kan godtas.
10 Det framgår nämligen av domstolens rättspraxis att formella och processuella svårigheter, som Republiken Italien har åberopat för att motivera att antagandet av detta lagdekret har försenats, inte har någon betydelse. Argument avseende skyldigheter enligt den nationella rättsordningen har domstolen aldrig godtagit. Den har nämligen fastslagit att "en medlemsstat inte kan åberopa bestämmelser, praxis eller förhållanden i sin inhemska rättsordning för att rättfärdiga att den inte har iakttagit skyldigheter och frister som föreskrivs i ett direktiv"(4).
11 Slutligen kan bestämmelserna i lagdekret nr 79 av den 17 mars 1995 om ändring av bestämmelserna i lag 319/76, där det föreskrivs att regionerna skall rätta sig efter principerna och kriterierna i direktiv 91/271 i fråga om de bestämmelser som nödvändiggör en anpassning, inte anses utgöra åtgärder för att införliva direktivet. Det framgår nämligen av fast rättspraxis att principen om offentliggörande och rättssäkerhetsprincipen måste respekteras när nationella åtgärder vidtas för att de grundläggande kraven för åtgärder för införlivande skall vara uppfyllda. Det är av detta skäl som domstolen har fastslagit att rekommendationer, yttranden, cirkulär, domstolsbeslut(5) "[inte kan anses uppfylla] kraven på rättssäkerhet ... [eftersom det för detta krävs att] rättsläget är klart och exakt för enskilda, så att de kan få kännedom om samtliga sina rättigheter och vid behov kan åberopa dessa vid de nationella domstolarna"(6).
12 Kommissionens talan skall därför bifallas.
13 Följaktligen föreslår jag att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 19 i rådets direktiv nr 91/271/EEG av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse genom att inte inom den föreskrivna fristen anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa nämnda direktiv. Vidare föreslår jag att Republiken Italien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med artikel 69.2 i rättegångsreglerna.
(1) - EGT nr L 135, s. 40.
(2) - GURI, 29 maj 1976, nr 141.
(3) - GURI, 8 juni 1995, nr 132, s. 32.
(4) - Se en av de senaste domarna: dom av den 19 september 1996, kommissionen mot Grekland (C-236/95, REG s. I-4459, punkt 18), eller dom av den 17 oktober 1996, kommissionen mot Luxemburg (C-312/95, REG s. I-5143, punkt 9).
(5) - Se den ovannämnda domen i målet kommissionen mot Grekland, punkt 12.
(6) - Ibidem, punkt 13.