Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
föredraget den 19 mars 2026(1)
Mål C‑808/24 [Zálečta](i)
M.R.
mot
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
(begäran om förhandsavgörande från Okresný súd Lučenec (Distriktsdomstolen i Lučenec, Slovakien))
” Begäran om förhandsavgörande – Socialpolitik – Direktiv 2003/88/EG – Arbetstidens förläggning – Artikel 2 led 1 – Arbetstid – Artikel 6 b – Begränsning av veckoarbetstiden – Skydd av arbetstagarnas säkerhet och hälsa – Arbetstid för brandmän och räddningstjänstpersonal – Jourtid på arbetsplatsen som inte räknas med i arbetstiden – Samtidig överträdelse av gränsen för veckoarbetstid – Utövande av rätten till ersättning för ideell skada gentemot en medlemsstat på grund av överträdelse av unionsrätten – Felaktigt införlivande – Villkor – Fastställande av ersättningsbelopp ”
I.      Inledning
1.        En anställd vid en kommunal brand- och räddningskår i Slovakien har väckt talan mot staten vid Okresný súd Lučenec (Distriktsdomstolen i Lučenec, Slovakien) och yrkat ersättning för den ideella skada som han anser sig ha lidit till följd av felaktigt införlivande med den slovakiska rättsordningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden.(2)
2.        Nämnda domstols begäran om förhandsavgörande rör hur artikel 2 led 1 i det direktivet jämförd med artikel 6 b i detta ska tolkas och hur den påstådda skadan ska ersättas. Således har EU-domstolen ännu en gång fått frågor om villkoren för genomförandet av en medlemsstats ansvar med koppling till arbetstiden för en offentliganställd brandman.
3.        Därför kommer jag att föreslå att EU-domstolen ska utgå från de principer som den bland annat har erinrat om i sin dom av den 25 november 2010, Fuß,(3) och meddela en dom med följande innebörd:
–        Av de båda aktuella bestämmelserna i direktiv 2003/88 är det enbart artikel 6 b som kan ge enskilda individuella rättigheter som kan berättiga dem till skadestånd om den berörda medlemsstaten överträder den artikeln.
–        Det är enbart den ideella skadan till följd av överskridandet av gränsen för veckoarbetstiden enligt artikel 6 b i det direktivet som kan ge rätt till skadestånd om en medlemsstat överträder artikel 2 led 1 i nämnda direktiv.
–        Beloppet för eventuellt skadestånd med anledning av en sådan överträdelse ska fastställas i enlighet med nationell rätt under iakttagande av likvärdighets- och effektivitetsprinciperna.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
4.        I artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 definieras ”arbetstid” som ”all tid i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter”.
5.        I artikel 6 ”Begränsning av veckoarbetstiden” i samma direktiv föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall, med beaktande av behovet av att skydda arbetstagares säkerhet och hälsa, vidta de åtgärder som behövs för att se till att
a)      veckoarbetstiden begränsas genom lagar och andra författningar eller genom kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter,
b)      den genomsnittliga arbetstiden under varje sjudagarsperiod inklusive övertid inte överstiger 48 timmar.”
B.      Slovakisk rätt
6.        I 85 § 1 zákon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore (lag nr 315/2001 om brand- och räddningskåren) av den 2 juli 2001 (nedan kallad lag nr 315/2001) stadgas följande:
”Med arbetstid avses den tid då arbetstagaren [inom brand- och räddningskåren] är i tjänst och står till myndighetens förfogande.”
7.        I 86 § 2 i samma lag föreskrivs följande(4):
”Vid oregelbunden arbetstidsfördelning får tjänstgöringstiden inte överstiga 18 timmar per tjänstgöringsdag. Summan av tjänstgöringstiden och den därpå omedelbart följande obligatoriska jourtiden på arbetsplatsen får inte överstiga 24 timmar per tjänstgöringsdag.”
8.        I 92 § 1 i samma lag stadgas följande:
I samband med fördelning av tjänstgöringstid ska myndigheten fastställa jourtid då arbetstagaren [inom brand- och räddningskåren] ska befinna sig på arbetsplatsen. Jourtiden ska förläggas omedelbart efter tjänstgöringstid enligt 86 § 2.”
9.        I 122 § 3 i samma lag föreskrivs följande:
”Ersättning … utgår inte för jourtid då tjänstgöring äger rum. Sådan tjänstgöring utgör övertidstjänstgöring.”
III. Omständigheterna i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
10.      M.R., som är anställd vid en kommunal brand- och räddningskår, har yrkat skadestånd för ideell skada som han anser sig ha lidit genom att hans jourtid på arbetsplatsen, i strid med artikel 2 led 1 direktiv 2003/88, inte räknas med i hans arbetstid,(5) vilket enligt M.R. även har medfört en överträdelse av artikel 6 b i samma direktiv. Den skada som M.R. har gjort gällande är hänförlig till ett felaktigt införlivande av den förstnämnda bestämmelsen som enligt M.R. har lett till ett överskridande av den gräns för tillåten veckoarbetstid som anges i den sistnämnda bestämmelsen. M.R. har inte yrkat ekonomisk ersättning på den sistnämnda grunden.
11.      Genom dom av den 20 december 2023 fann Okresný súd Lučenec (Distriktsdomstolen i Lučenec), som är hänskjutande domstol, för det första att den slovakiska lagstiftningen medgav att M.R.:s arbetsgivare inte räknade in jourtiden i arbetstiden, något som strider mot artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 såsom EU-domstolen har tolkat denna,(6) och för det andra att den överträdelsen medförde rätt till skadestånd enbart om M.R.:s arbetstid inklusive jourtid överskred gränsen för tillåten veckoarbetstid och därmed stred mot artikel 6 b i det direktivet.
12.      För det tredje fann den hänskjutande domstolen att M.R.:s arbetstid inklusive jourtid översteg, med 28 dagar, den begränsning som föreskrivs i artikel 6 b jämförd med artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 samt att överträdelsen av dessa bestämmelser hade påverkat M.R.:s privat- och familjeliv. Med anledning av detta förelade den hänskjutande domstolen staten att betala vissa belopp till honom som ersättning för ideell skada, såväl i det hänseendet som med koppling till förlusten av hopp om en lagändring.
13.      Staten överklagade domen av den 20 december 2023 till Krajský súd v Banskej Bystrici (Regiondomstolen i Banská Bystrica, Slovakien), som genom beslut av den 30 maj 2024 upphävde den domen med motiveringen att den hänskjutande domstolen hade dömt utöver vad parterna hade yrkat (ultra petita). Nämnda regiondomstol påpekade att M.R. inte hade gjort gällande vare sig någon rättighet knuten till förlusten av hopp om en lagändring eller någon rätt till ersättning för ideell skada knuten till antalet arbetade timmar utöver gränsen enligt artikel 6 b i direktiv 2003/88. Dessutom angav regiondomstolen att den ideella skada som hade uppkommit genom att nationell rätt stred mot artikel 2 led 1 i det direktivet föranledde skadestånd utan att det behövde konstateras någon överträdelse av artikel 6 b i det direktivet.
14.      Målet återförvisades till den hänskjutande domstolen, som är osäker på huruvida den tolkningen är relevant. Därvidlag har den hänskjutande domstolen framhållit att nämnda tolkning får konsekvenser både för när rätten till skadestånd ska anses inträda och för vad som ska läggas till grund för beräkningen av ersättningen, beroende på huruvida den rätten har eller inte har koppling till antalet arbetade timmar utöver gränsen enligt artikel 6 b i direktiv 2003/88.
15.      Mot denna bakgrund beslutade Okresný súd Lučenec (Distriktsdomstolen i Lučenec) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)      Ger den omständigheten att en arbetstagares jourtid inte, på grundval av en nationell bestämmelse, räknas med i dennes arbetstid, vilket strider mot artikel 2 led 1 i [direktiv 2003/88], denne arbetstagare rätt att kräva skadestånd av medlemsstaten för åsidosättande av unionsrätten, utan att det är nödvändigt att visa att det samtidigt skett ett åsidosättande av artikel 6 b i det direktivet såvitt avser arbetstagaren?
2)      För det fall att den första frågan besvaras jakande, ska den nationella domstolen, vid bedömningen av vad som är ett skäligt ersättningsbelopp, ta hänsyn till den jourtid som i enlighet med den nationella bestämmelsen inte har räknats med i arbetstagarens arbetstid, eller ska beloppet för den ersättning som medlemsstaten är skyldig att betala fastställas med hänsyn till under hur lång tid den rättsstridiga situationen – som följer av den nationella bestämmelse enligt vilken det i strid med [direktiv 2003/88] är tillåtet att undanta jourtid från arbetstagarens arbetstid – har förelegat?
3)      För det fall att den [första] frågan besvaras nekande, ska den nationella domstolen, vid bedömningen av vad som är ett skäligt ersättningsbelopp, ta hänsyn till antalet jourtimmar under vilka artikel 6 b i [direktiv 2003/88] har åsidosatts, eller ska beloppet för den ersättning som medlemsstaten är skyldig att betala fastställas med hänsyn till under hur lång tid den rättsstridiga situationen – som följer av den nationella bestämmelse enligt vilken det i strid med ovannämnda direktiv är tillåtet att undanta jourtid från arbetstagarens arbetstid – har förelegat?”
16.      Skriftliga yttranden har inkommit från den slovakiska regeringen, från Irland och från Europeiska kommissionen.
IV.    Bedömning
17.      Eftersom det inom ramen för den talan som har väckts vid den hänskjutande domstolen har yrkats skadestånd för skada vållad av en medlemsstats överträdelse av unionsrätten, är det lämpligt att jag först redogör för de allmänna regler som är tillämpliga i ett sådant fall innan jag ser närmare på den första tolkningsfrågan och därefter, beroende på hur jag föreslår att den frågan ska besvaras, tar upp endera av de båda frågor som kompletterar denna, vilka båda avser kriterierna för fastställande av det skadestånd som i förekommande fall ska utgå.
A.      Allmänna regler för en medlemsstats ansvar vid överträdelse av unionsrätten och i synnerhet direktiv 2003/88
18.      Allra först behöver det kontrolleras att den hänskjutande domstolen inte har redogjort för några särskilda villkor enligt nationell rätt som innebär att statens skadeståndsansvar kan göras gällande under mindre restriktiva förutsättningar än enligt unionsrätten.(7)
19.      Om så inte är fallet, är det alltså de unionsrättsliga rättsprinciper som EU-domstolen har erinrat om på tal om direktiv 2003/88 som gäller, det vill säga följande:
–        Det direktivet innehåller inte någon bestämmelse om vilka sanktioner som ska tillämpas vid åsidosättande av de minimikrav, avseende bland annat arbetstid, som anges där, och således innehåller det inte heller någon särskild bestämmelse om skadestånd för skada som arbetstagare eventuellt kan lida till följd av ett sådant åsidosättande.(8)
–        Principen om statens ansvar för skada som har vållats enskilda genom sådana överträdelser av unionsrätten som kan tillskrivas staten utgör emellertid en väsentlig del av systemet med de fördrag som unionen grundar sig på.(9)
20.      EU-domstolen har uttalat att följande tre villkor alla måste vara uppfyllda för att en skadelidande ska ha rätt till skadestånd:(10)
–        Syftet med den unionsrättsliga bestämmelse som har överträtts måste vara att ge enskilda rättigheter.(11)
–        Överträdelsen av denna bestämmelse måste vara tillräckligt klar.
–        Det måste finnas ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och den skada som enskilda har lidit.
21.      Slutligen har EU-domstolen gett de nationella domstolarna vägledning i hur de ska tillämpa dessa villkor för fastställande av medlemsstaternas ansvar för skada som har vållats enskilda genom överträdelser av unionsrätten.(12)
B.      Den första tolkningsfrågan, som avser det första villkoret för att statens skadeståndsansvar ska inträda
22.      Den hänskjutande domstolen har i allt väsentligt ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 ska tolkas så, att dess syfte är att ge enskilda individuella rättigheter som kan berättiga dessa till skadestånd från en medlemsstat på grundval av principen om statens ansvar för skada som har vållats enskilda genom sådana överträdelser av unionsrätten som kan tillskrivas staten.
23.      I detta hänseende vill jag till att börja med framhålla att det i det aktuella fallet är utrett, mot bakgrund av de kriterier som har fastställts i EU-domstolens praxis, dels att M.R.:s jourtid var att betrakta som arbetstid i den mening som avses i artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88, dels att den slovakiska lagstiftningen stred mot unionsrätten,(13) dels att den genomsnittliga veckoarbetstid som anges i artikel 6 b i det direktivet överskreds under en del av den period som M.R. har hänvisat till.(14)
24.      Vidare noterar jag att det i slovakisk rätt inte föreskrivs villkor för att göra gällande statens skadeståndsansvar som är mindre restriktiva än villkoren enligt unionsrätten.(15)
25.      När det gäller huruvida artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 ger enskilda rättigheter som dessa kan göra gällande i nationell domstol, vill jag för det första påpeka att det saknas praxis från EU-domstolen rörande den bestämmelsen.
26.      För det andra vill jag framhålla följande:
–        I artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 anges, i linje med vad som framgår av artikelrubriken, en definition av begreppet ”arbetstid”, nämligen ”all tid i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter”.(16)
–        Den definitionen har tolkats av EU-domstolen. Enligt fast rättspraxis gäller att om en arbetstagare under en jourperiod är tvungen att stanna kvar på sin arbetsplats och där omedelbart stå till arbetsgivarens förfogande,(17) eller om arbetstagaren får tillbringa en jourperiod i hemmet men då är skyldig att inställa sig hos arbetsgivaren inom åtta minuter från dennes telefonsamtal,(18) ska jourperioden i sin helhet anses utgöra ”arbetstid” i den mening som avses i direktiv 2003/88, oberoende av vilka arbetsprestationer som arbetstagaren faktiskt har utfört under perioden i fråga. Såvitt avser brandmäns jourtid har EU-domstolen alltså grundat sin prövning på omständigheterna i det enskilda fallet.(19) Artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 har inte tillerkänts direkt effekt.
27.      Jag föreslår därför, i linje med vad samtliga som har inkommit med skriftliga yttranden har förordat, att EU-domstolen ska finna att artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 enbart ger en definition av begreppet ”arbetstid” och att den bestämmelsen inte i sig ger några individuella rättigheter vilkas åsidosättande skulle kunna medföra att en medlemsstat ådrar sig skadeståndsansvar för skada som enskilda har vållats i fall där medlemsstaten inte har tillämpat den definitionen i nationell lagstiftning.
28.      I detta hänseende håller jag också med Irland om att en tolkning av artikel 2 led 1 i det direktivet med innebörden att den bestämmelsen ”medger automatisk ersättning för skada skulle få avsevärda konsekvenser, inbegripet i så måtto att en stat skulle bli skadeståndsskyldig även i fall där ingen skada har styrkts”.(20)
29.      Att artikel 2 led 1 i direktiv 2003/88 således inte ger enskilda några rättigheter betyder att den andra tolkningsfrågan blir utan verkan. Följaktligen behöver den frågan inte besvaras.
C.      Den tredje tolkningsfrågan
30.      För att det ska vara möjligt att besvara den tredje tolkningsfrågan, vilken rör de närmare villkoren för ersättningen för den skada som uppges ha förorsakats av den påstådda överträdelsen av unionsrätten, behöver det först undersökas huruvida de villkor som enligt punkt 20 i detta förslag till avgörande måste vara uppfyllda för att statens skadeståndsansvar ska inträda på grund av en överträdelse av artikel 6 b i direktiv 2003/88(21) faktiskt är uppfyllda. Det är ovidkommande att en sådan överträdelse är en följd av en överträdelse av artikel 2 led 1 i det direktivet.
1.      Villkoren för att statens skadeståndsansvar ska inträda vid överträdelse av artikel 6 b i direktiv 2003/88
a)      Det första villkoret: den unionsrättsliga bestämmelsen måste ge enskilda rättigheter
31.      EU-domstolen har funnit att artikel 6 b i direktiv 2003/88 ingår i unionens sociala regelverk och ger enskilda rättigheter som de kan göra gällande direkt vid nationella domstolar, med motiveringen att ”medlemsstaterna i denna bestämmelse åläggs att fastställa en högsta tillåtna gräns för den genomsnittliga veckoarbetstid som, i egenskap av minimiregel, ska gälla för samtliga arbetstagare”.(22)
b)      Det andra villkoret: överträdelsen av bestämmelsen måste vara tillräckligt klar
32.      I domen i målet Fuß(23) erinrade EU-domstolen om följande:
–        Det behöver undersökas huruvida överträdelsen av unionsrätten uppenbart har stått i strid med EU-domstolens praxis på området.(24)
–        I princip ankommer det på de nationella domstolarna att kontrollera huruvida förutsättningarna för statens ansvar på grund av överträdelse av unionsrätten är uppfyllda, såvida inte EU-domstolen har tillgång till samtliga uppgifter i det nationella mål som har föranlett begäran om förhandsavgörande som är nödvändiga för att den ska kunna bedöma huruvida de faktiska omständigheterna i målet måste anses som en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten.
33.      I det aktuella fallet har den hänskjutande domstolen – på grundval av M.R.:s stämningsansökan, vilken avsåg arbetsperioden från den 1 augusti 2020 till den 30 juni 2023 – till att börja med konstaterat att M.R. hade ”tjänstgjort sammanlagt 24 timmar, varav exakt 18 timmar klassificerade som arbetstid” i enlighet med 86 § 2 lag nr 315/2001,(25) varvid jourtimmarna inte hade räknats med i arbetstiden, och vidare funnit att M.R.:s arbetstid därvid under referensperioden på sex månader hade överstigit den i artikel 6 b i direktiv 2003/88 föreskrivna arbetstidsbegränsningen på 48 timmar per sjudagarsperiod.(26)
34.      Under den perioden förelåg det en tillräckligt utvecklad praxis från EU-domstolen rörande begreppet ”arbetstid” för brandmän med innebörden att ”den verksamhet som utövas inom utryckningstjänsten vid en offentlig brandkår … omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2003/88, varför artikel 6 b i detsamma i princip utgör hinder för att överskrida den föreskrivna begränsningen av veckoarbetstiden på 48 timmar, inklusive jourtjänst”.(27)
35.      Under dessa omständigheter, där alltså överträdelsen av bestämmelserna i artikel 6 b i direktiv 2003/88 under den period som är i fråga i det nationella målet uppenbart stod i strid med EU-domstolens dåvarande praxis på området, måste det anses röra sig om en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten. Således är även det andra av villkoren för att rätt till skadestånd ska föreligga uppfyllt i det nationella målet.
c)      Det tredje villkoret: det måste finnas ett orsakssamband mellan överträdelsen av artikel 6 b i direktiv 2003/88 och skadan
36.      Den hänskjutande domstolen har angett att den omständigheten att M.R.:s arbetstid under referensperioden överskred gränsen med 28 dagar ”objektivt sett [måste] ha inverkat på hans privatliv och familjeliv”.(28) Mot bakgrund av detta anser jag att det erforderliga orsakssambandet är styrkt.
37.      Alla tre villkoren för att staten ska ådra sig skadeståndsansvar med anledning av överträdelsen av artikel 6 b i direktiv 2003/88 är således uppfyllda.(29) Detta betyder att det är nödvändigt att besvara den tredje tolkningsfrågan, som rör de närmare villkoren för skadeståndet.
2.      Närmare villkor för skadestånd med anledning av överträdelsen av artikel 6 b i direktiv 2003/88
38.      Den hänskjutande domstolen har bett EU-domstolen att klargöra vilka omständigheter som ska beaktas vid fastställande av beloppet för ersättningen för den ideella skada som M.R. har gjort gällande. Därvid har den hänskjutande domstolen angett att grunden för beräkningen skulle kunna tänkas vara antingen det antal timmar med vilket arbetstidsbegränsningen enligt artikel 6 b i direktiv 2003/88 har överskridits eller också den period under vilken medlemsstaten har underlåtit att ändra sin lagstiftning som medger att jourtid inte räknas med i arbetstiden.
39.      Således behöver det till att börja med erinras om att EU-domstolen har funnit att direktiv 2003/88 inte innehåller någon särskild bestämmelse om skadestånd för skada som arbetstagare kan tänkas lida till följd av ett åsidosättande av de minimikrav som anges i det direktivet med avseende bland annat på arbetstidens längd.(30)
40.      För det andra vill jag påpeka att EU-domstolen i domen i målet Fuß även uttalade följande:
–        ”[Det] är … inom ramen för den nationella skadeståndsrätten som staten ska ersätta följderna av den vållade skadan, förutsatt att de villkor som fastställs i nationell skadeståndslagstiftning inte är mindre förmånliga än de som avser liknande ersättningsanspråk som grundar sig på nationella förhållanden (likvärdighetsprincipen) eller är utformade på ett sådant sätt att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att få skadestånd (effektivitetsprincipen).”(31)
–        ”Vad beträffar i vilken form och hur skadeståndet ska lämnas, ska det påpekas att ersättningen för skada som har vållats enskilda genom överträdelser av unionsrätten ska vara adekvat i förhållande till skadan, så att ett effektivt skydd av enskildas rättigheter därigenom kan garanteras.”(32)
–        ”[N]är det inte finns unionsrättsliga bestämmelser på området … ankommer det på varje medlemsstat … att i sin nationella rättsordning, förutsatt att principerna om likvärdighet och effektivitet iakttas, fastställa de kriterier som gör det möjligt att bestämma skadeståndets omfattning.”(33)
–        ”Härav följer att det är med utgångspunkt i medlemsstaternas nationella rätt som det, med beaktande av de[ssa] principer …, dels ska bedömas om ersättningen för den skada som åsamkats en enskild genom att bestämmelserna i direktiv 2003/88 har åsidosatts ska ges i form av kompensationsledighet eller genom ersättning i pengar, dels ska fastställas bestämmelser för hur denna ersättning ska beräknas.”(34)
41.      Här vill jag påpeka att den skada som hade gjorts gällande i målet Fuß var av ekonomisk beskaffenhet(35) och att Verwaltungsgericht Halle (Förvaltningsdomstolen i Halle, Tyskland) undrade huruvida Günter Fuß skulle ges ersättning i form av kompensationsledighet eller ekonomisk ersättning.(36)
42.      I det nu aktuella fallet har M.R. yrkat ekonomisk ersättning enbart för den ideella skada som han har lidit till följd av att den slovakiska lagstiftningen strider mot unionsrätten genom att hans jourtid inte anses ingå i hans arbetstid.(37) Detta innebär att flera frågor måste besvaras för att den hänskjutande domstolen ska kunna få ett användbart svar, nämligen dels huruvida EU-domstolens svar i ett fall som rör skadestånd för ideell skada bör vara mer precist eller annorlunda än det svar som har erinrats om i punkt 40 (sista strecksatsen) i detta förslag till avgörande, dels vilka kriterier som i så fall ska användas.
43.      I sina skriftliga yttranden har den slovakiska regeringen, Irland och kommissionen intagit snarlika ståndpunkter, även om det finns vissa nyansskillnader.
44.      Kommissionen har föreslagit att EU-domstolen ska upprepa det svar som den gav i punkterna 93 och 94 i domen i målet Fuß. Den slovakiska regeringen har framhållit behovet av att fastställa två gränser. Till att börja med har nationella domstolar rätt att se till att skyddandet av de rättigheter som garanteras av unionens rättsordning inte medför obehörig vinst.(38) Vidare kräver ordningen för medlemsstaternas skadeståndsansvar inte att dessa ska betala en ersättning till en enskild som är av bestraffande karaktär och går utöver den faktiska skada som den enskilde har vållats till följd av att hans eller hennes rättighet har åsidosatts.(39)
45.      Irland har gjort gällande att beloppet för ersättningen bör beräknas på grundval av antalet timmar som i strid med artikel 6 b i direktiv 2003/88 inte har räknats som ”arbetstid”, något som skulle innebära att det rör sig om en styrkt och faktisk skada. Däremot anser Irland att det inte är lämpligt att använda det kriterium som avser varaktigheten av den rättsstridiga situation som den nationella lagstiftningen har resulterat i.
46.      Såvitt avser det sistnämnda kriteriet håller jag med dem som har gjort gällande att villkoren för att medlemsstaternas skadeståndsansvar vid överträdelse av unionsrätten ska inträda, särskilt det villkor som avser förekomsten av ett orsakssamband mellan överträdelsen och den faktiskt eller konkret lidna skadan, gör det uteslutet med en ersättning som är knuten till den period under vilken den berörda medlemsstaten har underlåtit att bringa sin nationella lagstiftning i överensstämmelse med unionsrätten.
47.      Vidare kan jag inte se något skäl till att EU-domstolens praxis rörande beräkning av skadestånd vid överträdelse av unionsrätten skulle behöva kompletteras såvitt avser fallet med ideell skada. Således ankommer det på de nationella domstolarna att i enlighet med sin nationella rätt fastställa en ersättning som är adekvat i förhållande till den lidna skadan, så att ett effektivt skydd av enskildas rättigheter kan säkerställas.(40)
48.      Ersättningen i samband med en överträdelse av artikel 6 b i direktiv 2003/88
bör alltså inte systematiskt beräknas på grundval av antalet arbetade timmar utöver den gräns som anges i den bestämmelsen.
49.      Det enda som ska beaktas är enligt min åsikt den beräkningsmetod som den enskilde har föreslagit i sin talan.
50.      Det är förvisso möjligt att – som i det nu aktuella fallet – basera den yrkade ersättningen på ett timantal(41) med koppling till det intrång i rätten till privat- och familjeliv som överträdelsen av artikel 6 b i direktiv 2003/88 påstås ha föranlett. En sådan överträdelse kan emellertid också tänkas orsaka andra typer av ideell skada som avser exempelvis fysisk hälsa (såsom allvarlig sjukdom) eller psykisk hälsa (såsom utbrändhet eller depression). Då skulle ersättningsbeloppet kunna fastställas på ett annat sätt, utan strikt koppling till ett tidsmässigt överskridande.
51.      Jag föreslår därför att EU-domstolen i sitt svar på den tredje tolkningsfrågan ska uttala, i linje med domen i målet Fuß,(42) att fastställandet av metoden för att beräkna beloppet för ersättningen för en ideell skada som en medlemsstat har orsakat vid överträdelse av artikel 6 b i direktiv 2003/88 ska ske med utgångspunkt i den berörda medlemsstatens nationella rätt och med beaktande av principerna om likvärdighet och effektivitet.
V.      Förslag till avgörande
52.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen ska besvara tolkningsfrågorna från Okresný súd Lučenec (Distriktsdomstolen i Lučenec, Slovakien) enligt följande:
1)      Artikel 2 led 1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden
ska tolkas så,
att den inte har till syfte att ge enskilda individuella rättigheter som kan ge dem rätt till skadestånd från en medlemsstat enligt principen om statens ansvar för skada som har vållats enskilda genom sådana överträdelser av unionsrätten som kan tillskrivas staten.
2)      Om en överträdelse av artikel 2 led 1 i det direktivet har medfört en överträdelse av artikel 6 b i samma direktiv, ska den ersättning som medlemsstaternas myndigheter ska utge för skada som de har åsamkat enskilda genom att åsidosätta unionsrätten vara adekvat i förhållande till den skada som har lidits. När det saknas unionsrättsliga bestämmelser på området är det med utgångspunkt i den berörda medlemsstatens nationella rätt, med beaktande av principerna om likvärdighet och effektivitet, som metoden för att beräkna ersättningen för den påstådda ideella skadan ska fastställas.
1      Originalspråk: franska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      EUT L 299, 2003, s. 9.
3      C‑429/09, EU:C:2010:717 (nedan kallad domen i målet Fuß).
4      Den hänskjutande domstolen har särskilt påpekat att denna bestämmelse rör kärandens oregelbundna arbetstidsfördelning under en sexmånadersperiod.
5      Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende påpekat att det är utrett att M.R. under sin jourtid var tvungen att befinna sig på sin arbetsplats och stå till sin arbetsgivares förfogande, utan möjlighet att lämna arbetsplatsen.
6      Den hänskjutande domstolen har hänvisat till dom av den 21 februari 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82).
7      Se domen i målet Fuß (punkt 66). Se även dom av den 28 juni 2022, kommissionen/Spanien (Åsidosättande av unionsrätten från lagstiftarens sida) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punkt 179), där EU-domstolen uttalade att likvärdighetsprincipen inte kan ge upphov till en skyldighet för medlemsstaterna att tillåta att rätt till skadestånd uppkommer på villkor som är förmånligare än de villkor som följer av EU-domstolens praxis.
8      Se domen i målet Fuß (punkt 44) och dom av den 20 juni 2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, punkt 26).
9      Se domen i målet Fuß (punkt 45) och, för en allmän beskrivning av den aktuella grundvalen, dom av den 22 december 2022, Ministre de la Transition écologique et Premier ministre (Statens ansvar för luftförorening) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, punkt 43).
10      Se, bland annat, domen i målet Fuß (punkt 47 och där angiven rättspraxis) och dom av den 1 augusti 2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth m.fl. (C‑97/24, EU:C:2025:594, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
11      Se, för ett exempel från senare tid på ett fall där detta första villkor inte var uppfyllt, dom av den 22 december 2022, Ministre de la Transition écologique et Premier ministre (Statens ansvar för luftförorening) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, punkt 56). EU-domstolen fann där att det varken uttryckligen eller underförstått framgick av de aktuella unionsbestämmelserna, vilka rörde gränsvärden för vissa hälsoskadliga partiklar, att enskilda skulle ha tillerkänts individuella rättigheter vilkas åsidosättande skulle kunna medföra att en medlemsstat ådrog sig ansvar för skador som hade vållats enskilda.
12      Se, bland annat, domen i målet Fuß (punkt 48).
13      Jag noterar att kommissionen har uttryckt en avvikande åsikt om den nationella lagstiftningen.
14      Se punkt 12 i detta förslag till avgörande.
15      Se punkt 18 i detta förslag till avgörande.
16      Se, såvitt avser hänvisningen till ”nationell lagstiftning eller praxis”, dom av den 9 mars 2021, Stadt Offenbach am Main (En brandmans bakjour) (C‑580/19, nedan kallad domen i målet rörande en brandmans bakjour, EU:C:2021:183, punkt 32 och där angiven rättspraxis, som rör förbudet mot att uppställa villkor eller begränsningar för rätten att få arbetsperioder och, i motsvarande mån, viloperioder beaktade på vederbörligt sätt – ett förbud som är avsett att garantera att den ändamålsenliga verkan av och syftet med direktiv 2003/88 inte undergrävs). I punkterna 26–28 i den domen framhöll EU-domstolen att syftet med direktiv 2003/88 är att föreskriva minimikrav för att förbättra arbetstagarnas livs- och arbetsvillkor samt att det direktivet genom att uppställa sådana krav i fråga om både en övre gräns för arbetstiden och minimiperioder av vila preciserar den grundläggande rättighet som uttryckligen stadfästs i artikel 31.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
17      Se, bland annat, domen i målet rörande en brandmans bakjour (punkt 36 och där angiven rättspraxis).
18      Se dom av den 21 februari 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, punkt 66). Se även domen i målet rörande en brandmans bakjour (punkterna 36, 38 och 39). Sammanfattningsvis är det allmänna kriteriet huruvida arbetstagaren har ”begränsat utrymme att förfoga över den tid under vilken hans eller hennes tjänster inte tas i anspråk”.
19      Se även domen i målet rörande en brandmans bakjour (punkterna 41 och 42) och dom av den 11 november 2021, Dublin City Council (C‑214/20, EU:C:2021:909, punkterna 43–45 och 48).
20      Min kursivering. Irland har framhållit de ekonomiska effekterna av en sådan tolkning. Det ankommer emellertid på varje medlemsstat att avgöra huruvida den vill införa mer fördelaktiga bestämmelser (se punkt 18 i detta förslag till avgörande). Därutöver kan det anses att frågan om arbetstagares ersättning för jourtid inte är hänförlig till direktiv 2003/88 utan till relevanta bestämmelser i nationell lagstiftning. Detta betyder att det direktivet inte utgör hinder exempelvis för en lagstiftning enligt vilken det även för jourperioder som vid tillämpning av nämnda direktiv inte till någon del är att anse som ”arbetstid” ska betalas ett belopp till arbetstagaren som är avsett att kompensera denne för de olägenheter som jourperioderna har förorsakat honom eller henne när det gäller möjligheten att förfoga över sin tid och att
ägna sig åt sina privata intressen. Se domen i målet rörande en brandmans bakjour (punkterna 57 och 58 samt där angiven rättspraxis).
21      Se punkt 23 i detta förslag till avgörande.
22      Se domen i målet Fuß (punkterna 49 och 50).
23      Se domen i målet Fuß (punkterna 52 och 53 samt där angiven rättspraxis).
24      Se även dom av den 1 augusti 2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth m.fl. (C‑97/24, EU:C:2025:594, punkt 30).
25      Se punkt 7 i detta förslag till avgörande
26      Efter att med ledning av den slovakiska regeringens anvisningar ha tagit del av den hänskjutande domstolens dom av den 20 december 2023 (se punkt 11 i detta förslag till avgörande), vilken finns på följande webbadress: https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401–6f01–447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4–4193-8022–29e14a926b6d/ (punkterna 4 och 17), och det beslut som meddelades av Krajský súd v Banskej Bystrici (Regiondomstolen i Banská Bystrica) den 30 maj 2024 (se punkt 13 i detta förslag till avgörande), vilket finns på följande webbadress:
https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606–9661-d5ab2077894d:80ac45f7–45b5–49d5-aed7-cc4094dbaba7 (punkt 7.2), har jag kunnat bekräfta de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat i punkt 8 i begäran om förhandsavgörande, vilka förefaller avvika från uppgifterna i punkt 13 i samma begäran.
27      Se domen i målet Fuß (punkt 57).
28      Se punkt 12 i detta förslag till avgörande.
29      Se punkt 20 i detta förslag till avgörande.
30      Se domen i målet Fuß (punkterna 44, 96 och 98). Se, för ett erinrande om samma konstaterande i ett fall av skadeståndstalan mot en arbetsgivare som hade överträtt nationella skyddsbestämmelser för nattarbetare genom vilka unionsrätten genomfördes, dom av den 20 juni 2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, punkterna 26 och 27).
31      Domen i målet Fuß (punkt 62). Se även där angiven rättspraxis. Se också dom av den 28 juni 2022, kommissionen/Spanien (Åsidosättande av unionsrätten från lagstiftarens sida) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punkterna 176–184).
32      Domen i målet Fuß (punkt 92). Se även där angiven rättspraxis. Min kursivering.
33      Domen i målet Fuß (punkt 93). Se även där angiven rättspraxis. Min kursivering.
34      Domen i målet Fuß (punkt 94). Min kursivering.
35      Se domen i målet Fuß (punkt 23).
36      Se domen i målet Fuß (punkt 30, tredje tolkningsfrågan).
37      Se punkterna 10 och 13 i detta förslag till avgörande.
38      Den slovakiska regeringen har hänvisat till dom av den 21 mars 2023, Mercedes-Benz Group (Tillverkares ansvar för fordon som är utrustade med manipulationsanordningar) (C‑100/21, EU:C:2023:229, punkt 94).
39      Den slovakiska regeringen har hänvisat till dom av den 4 oktober 2024, Agentsia po vpisvaniyata (C‑200/23, EU:C:2024:827, punkt 153), såsom relevant genom analogi.
40      Se, såvitt avser ersättning för en ideell (”immateriell”) skada som hade gjorts gällande mot en personuppgiftsansvarig, dom av den 4 oktober 2024, Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23, EU:C:2024:854, punkt 37). EU-domstolen fann där att artikel 82.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv 95/46/EG (allmän dataskyddsförordning) (EUT L 119, 2016, s. 1) ska tolkas så, att framförandet av en ursäkt kan utgöra lämplig ersättning för en immateriell skada med stöd av den bestämmelsen, bland annat om det är omöjligt att återställa den situation som rådde innan skadan uppkom, under förutsättning att denna form av ersättning fullt ut kompenserar den skada som den registrerade har lidit.
41      Den hänskjutande domstolen har gjort följande precisering: ”Enligt regiondomstolen angav [M.R.] i själva verket att hans yrkande avsåg ett skadeståndsanspråk till följd av ett långvarigt intrång i hans rättigheter. Han yrkade ersättning för ideell skada, vilken han uppskattade till det antal jourtimmar som han faktiskt hade arbetat och som inte hade räknats med i hans arbetstid i strid med artiklarna 2 led 1 och 6 b i direktivet.” Min kursivering.
42      Se domen i målet Fuß (punkt 98).