Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
23 päivänä huhtikuuta 2026 (*)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kiireellinen ennakkoratkaisumenettely – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Direktiivi 2012/29/EU – Rikoksen uhrien oikeuksia, tukea ja suojelua koskevat vähimmäisvaatimukset – 6, 10 ja 18 artikla – Oikeus saada tietoja asiansa käsittelystä ja oikeus tulla kuulluksi – Kansallinen säännöstö, jossa säädetään poissa olevana tuomitun henkilön ylimääräisestä muutoksenhakukeinosta, jolla voidaan vaatia lainvoimaiseksi tulleen langettavan tuomion purkua – Uhrille ei ole tunnustettu oikeutta saada tietoa kyseisestä ylimääräisestä muutoksenhausta eikä oikeutta osallistua siihen liittyvään menettelyyn – Direktiivi (EU) 2016/343 – Syyttömyysolettama ja oikeus olla läsnä
oikeudenkäynnissä rikosoikeudellisissa menettelyissä – 8 ja 9 artikla – Oikeus uuteen oikeudenkäyntiin tai muuhun oikeussuojakeinoon, joka mahdollistaa sen, että asia arvioidaan aineellisesti uudelleen – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla – Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 54 artikla – Oikeuksien väärinkäytön kielto
Asiassa C‑24/26 PPU [Casotta](i)
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Corte d’appello di Roma (Rooman ylioikeus, Italia) on esittänyt 7.1.2026 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 22.1.2026, saadakseen ennakkoratkaisun rikosasiassa, jossa vastaajana on
CV
ja jossa asian käsittelyyn osallistuu:
Procuratore generale presso la Corte d’appello di Roma,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis sekä tuomarit M. Condinanzi, N. Jääskinen (esittelevä tuomari), R. Frendo ja A. Kornezov,
julkisasiamies: J. Kokott,
kirjaaja: hallintovirkamies E. Sartori,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 18.3.2026 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        Italian hallitus, asiamiehenään S. Fiorentino, avustajinaan M. Greco, vice avvocato generale, sekä E. Feola ja A. Trimboli, avvocati dello Stato,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään F. Tomat, J. Vondung ja M. I. Zaloguin,
kuultuaan julkisasiamiehen 16.4.2026 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee rikoksen uhrien oikeuksia, tukea ja suojelua koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS korvaamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/29/EU (EUVL 2012, L 315, s. 57) 6, 10 ja 18 artiklan, eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamisesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 9.3.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/343 (EUVL 2016, L 65, s. 1) 8 ja 9 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 ja 54 artiklan, luettuina yhdessä Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 ja 17 artiklan kanssa, tulkintaa.
2        Tämä pyyntö on esitetty ylimääräisessä muutoksenhaussa, jonka CV on pannut vireille sen jälkeen, kun hänet tuomittiin poissa olevana viiden vuoden ja kolmen kuukauden vapausrangaistukseen ja 1 500 euron sakkoon törkeistä vammantuottamuksista ja törkeästä ryöstöstä, ja jossa vaaditaan lainvoimaiseksi tulleen langettavan tuomion purkua ja pääasiaa koskevan uuden menettelyn aloittamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
3        Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin”, määrätään seuraavaa:
”1.      Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin laillisesti perustetussa riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa silloin, kun päätetään hänen oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan tai häntä vastaan nostetusta rikossyytteestä. – –
2.      Jokaista rikoksesta syytettyä on pidettävä syyttömänä, kunnes hänen syyllisyytensä on laillisesti näytetty toteen.
3.      Jokaisella rikoksesta syytetyllä on seuraavat vähimmäisoikeudet:
a)      oikeus saada viipymättä yksityiskohtainen tieto häneen kohdistettujen syytteiden sisällöstä ja perusteista hänen ymmärtämällään kielellä;
b)      oikeus saada riittävästi aikaa ja edellytykset valmistella puolustustaan;
c)      oikeus puolustautua henkilökohtaisesti tai itse valitsemansa oikeudenkäyntiavustajan välityksellä, ja jos hän ei pysty itse maksamaan saamastaan oikeusavusta, hänen on saatava se korvauksetta oikeudenmukaisuuden niin vaatiessa;
d)      oikeus kuulustella tai kuulusteluttaa todistajia, jotka
kutsutaan
todistamaan häntä vastaan, ja saada hänen
puolestaan esiintyvät todistajat kutsutuiksi ja kuulustelluiksi
samoissa olosuhteissa kuin häntä vastaan todistamaan
kutsutut todistajat;
e)      oikeus saada maksutta tulkin apua, jos hän ei ymmärrä tai puhu tuomioistuimessa käytettyä kieltä.”
4        Euroopan ihmisoikeussopimuksen 17 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeuksien väärinkäytön kielto”, määrätään seuraavaa:
”Minkään tässä yleissopimuksessa ei saa tulkita suovan millekään valtiolle, ryhmälle tai henkilölle oikeutta ryhtyä sellaiseen toimintaan tai tehdä sellaista tekoa, jonka tarkoituksena on tehdä tyhjäksi jokin tässä yleissopimuksessa tunnustettu oikeus tai vapaus tai rajoittaa niitä enemmän kuin tässä yleissopimuksessa on sallittu.”
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
5        Perusoikeuskirjan 47 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen”, määrätään seuraavaa:
”Jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.
Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen laillisesti perustettu. Jokaisella on oltava mahdollisuus saada neuvoja ja antaa toisen henkilön puolustaa ja edustaa itseään.
Maksutonta oikeusapua annetaan niille, joilla ei ole riittäviä varoja, jos tällainen apu on tarpeen, jotta
asianomainen voisi tehokkaasti käyttää oikeutta saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi.”
6        Perusoikeuskirjan 54 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeuksien väärinkäytön kielto”, määrätään seuraavaa:
”Tämän perusoikeuskirjan määräysten ei saa tulkita antavan oikeutta ryhtyä sellaiseen toimintaan tai tehdä sellaista tekoa, jonka tarkoituksena on tehdä tyhjäksi jokin tässä perusoikeuskirjassa tunnustettu oikeus tai vapaus tai rajoittaa sitä laajemmalti kuin tässä perusoikeuskirjassa on sallittu.”
Direktiivi 2012/29
7        Direktiivin 2012/29 johdanto-osan 11, 20, 26 ja 58 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(11)      Tässä direktiivissä säädetään vähimmäissäännöistä. Jäsenvaltiot voivat laajentaa tässä direktiivissä vahvistettuja oikeuksia korkeamman suojelutason tarjoamiseksi.
– –
(20)      Uhrin asema rikosoikeudellisessa järjestelmässä ja se, voiko uhri osallistua aktiivisesti rikosoikeudelliseen menettelyyn, vaihtelevat jäsenvaltiosta toiseen kansallisesta järjestelmästä riippuen, ja ne määräytyvät yhdellä tai useammalla seuraavista perusteista: kansallisessa järjestelmässä säädetään uhrille annettava oikeudellinen asema rikosoikeudellisen menettelyn osapuolena; uhria koskee lakisääteinen velvollisuus osallistua aktiivisesti rikosoikeudelliseen menettelyyn esimerkiksi todistajana tai häneltä edellytetään sitä; ja/tai uhrilla on kansallisen lainsäädännön mukaan oikeus osallistua aktiivisesti rikosoikeudelliseen menettelyyn ja hän haluaa käyttää sitä, jos kansallisessa järjestelmässä ei säädetä siitä, että uhrilla on oikeudellinen asema rikosoikeudellisen menettelyn osapuolena. Jäsenvaltioiden olisi määritettävä, mitä näistä perusteista sovelletaan tässä direktiivissä vahvistettujen oikeuksien soveltamisalan määrittelemiseksi, kun tässä direktiivissä on viittauksia uhrilla asianomaisessa rikosoikeudellisessa järjestelmässä olevaan asemaan.
– –
(26)      Tiedot olisi annettava riittävän yksityiskohtaisina sen varmistamiseksi, että uhreja kohdellaan kunnioittavasti ja että he voivat tehdä tietoon perustuvia päätöksiä osallistumisestaan asian käsittelyyn. Tältä osin on erityisen tärkeää antaa uhrille tietoja käsittelyn kulloisessakin vaiheessa. Tämä koskee yhtä lailla tietoja, joiden perusteella uhri voi päättää, vaatiiko hän syyttämättäjättämispäätöksen uudelleen käsittelyä.
– –
(58)       Toissijaiselle tai toistuvalle uhriksi joutumiselle, pelottelulle tai kostotoimille alttiiksi todetulle uhrille olisi tarjottava asianmukaisia toimenpiteitä hänen suojelemisekseen rikosoikeudellisten menettelyjen aikana. Näiden toimenpiteiden täsmällinen luonne olisi määritettävä henkilökohtaisen arvioinnin perusteella ja uhrin toiveet huomioon ottaen. Toimenpiteiden laajuus olisi määritettävä puolustukselle kuuluvia oikeuksia rajoittamatta ja oikeudellista harkintavaltaa koskevien sääntöjen mukaisesti. Uhrin huolten ja pelkojen, jotka liittyvät oikeudelliseen menettelyyn, olisi oltava ratkaisevassa asemassa, kun arvioidaan uhrin tarvetta tiettyyn toimenpiteeseen.”
8        Direktiivin 1 artiklan, jonka otsikko on ”Tavoitteet”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on varmistaa, että rikoksen uhrit saavat asianmukaista tietoa, tukea ja suojelua ja että he voivat osallistua rikosoikeudellisiin menettelyihin.
– –”
9        Kyseisen direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Uhrin oikeus saada tietoja asiansa käsittelystä”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että uhrille ilmoitetaan ilman aiheetonta viivytystä hänen oikeudestaan saada seuraavat tiedot häneen kohdistunutta rikosta koskevan rikosilmoituksen johdosta aloitetusta rikosoikeudellisesta menettelystä ja että uhri pyynnöstään saa nämä tiedot:
a)      päätös olla aloittamatta rikostutkintaa tai lopettaa se taikka jättää syyte nostamatta rikoksentekijää vastaan;
b)      tuomioistuinkäsittelyn aika ja paikka sekä rikoksentekijää vastaan esitettyjen syytteiden luonne.
2.      Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että uhrille ilmoitetaan hänen asianomaisen rikosoikeudellisen järjestelmän mukaisen asemansa mukaisesti ilman aiheetonta viivytystä hänen oikeudestaan saada seuraavat tiedot häneen kohdistunutta rikosta koskevan rikosilmoituksen perusteella aloitetusta rikosoikeudellisesta menettelystä ja että uhri pyynnöstään saa nämä tiedot:
a)      oikeudenkäynnissä annettu lopullinen tuomio;
b)      tiedot, joiden avulla uhri voi seurata rikosoikeudellisen menettelyn etenemistä, paitsi poikkeustapauksissa, joissa näiden tietojen ilmoittaminen saattaa haitata asian asianmukaista käsittelyä.
3.      Edellä 1 kohdan a alakohdassa ja 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen tietojen on sisällettävä kyseessä olevan päätöksen perustelut tai lyhyt yhteenveto päätöksen perusteluista, paitsi jos kyseessä on valamiehistön päätös tai päätös, jonka perustelut ovat salassa pidettäviä, jolloin perusteluja ei ilmoiteta kansallisen oikeuden nojalla.
4.      Uhrin toivomus saada tai olla saamatta tietoja sitoo toimivaltaista viranomaista, paitsi jos kyseiset tiedot on annettava sen vuoksi, että uhrilla on oikeus osallistua aktiivisesti rikosoikeudellisiin menettelyihin. Jäsenvaltioiden on annettava uhrille mahdollisuus muuttaa milloin tahansa toivomustaan ja otettava tämä muutos sen jälkeen huomioon.
5.      Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että uhrille tarjotaan mahdollisuus saada ilman aiheetonta viivytystä tieto siitä, että häneen kohdistuneesta rikoksesta tutkintavankeuteen määrätty, syytteeseen pantu tai tuomittu henkilö vapautetaan tai on paennut vankeudesta. Jäsenvaltioiden on lisäksi huolehdittava siitä, että uhrille ilmoitetaan mahdollisista asiaankuuluvista toimenpiteistä, joita hänen suojakseen on rikoksentekijän vapauttamisen tai pakenemisen johdosta määrätty.
6.      Uhrille on pyynnöstä annettava 5 kohdassa tarkoitetut tiedot ainakin tapauksissa, joissa on olemassa uhriin kohdistuva vaara tai tunnistettu vahingon riski, paitsi jos on olemassa tällaisesta ilmoituksesta aiheutuva tunnistettu rikoksentekijään kohdistuvan vahingon riski.”
10      Kyseisen direktiivin 10 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus tulla kuulluksi”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että uhria voidaan kuulla rikosoikeudellisissa menettelyissä ja että hän voi esittää todisteita. Kun on määrä kuulla lapsiuhria, lapsen ikä ja kypsyys on otettava asianmukaisesti huomioon.
2.      Menettelymääräykset, joiden nojalla uhria voidaan kuulla rikosoikeudellisissa menettelyissä ja joiden nojalla uhri voi esittää todisteita, määritetään kansallisessa oikeudessa.”
11      Direktiivin 2012/29 18 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus suojeluun”, säädetään seuraavaa:
”Puolustukselle kuuluvia oikeuksia rajoittamatta jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että niillä on käytössään toimenpiteitä uhrin ja hänen perheenjäsentensä suojelemiseksi toissijaiselta ja toistuvalta uhriksi joutumiselta, pelottelulta ja kostotoimilta, myös siltä riskiltä, että heille aiheutuu emotionaalista tai psyykkistä haittaa, ja uhrin ihmisarvon suojelemiseksi kuulustelun ja hänen todistelutarkoituksessa antamansa lausunnon antamisen yhteydessä. Tällaiset toimenpiteet käsittävät tarvittaessa myös kansallisen oikeuden mukaisia menettelyjä uhrin ja hänen perheenjäsentensä fyysiseksi suojelemiseksi.”
Direktiivi 2016/343
12      Direktiivin 2016/343 johdanto-osan 9, 33, 38 ja 48 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(9)      Tämän direktiivin tarkoituksena on lujittaa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin rikosoikeudellisissa menettelyissä vahvistamalla yhteiset vähimmäissäännöt, jotka koskevat tiettyjä syyttömyysolettamaan liittyviä näkökohtia ja oikeutta olla läsnä oikeudenkäynnissä.
– –
(33)      Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin on yksi demokraattisen yhteiskunnan perusperiaatteista. Kyseiseen oikeuteen perustuu myös epäillyn ja syytetyn oikeus olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään, ja tämä olisi taattava kaikkialla [Euroopan] unionissa.
– –
(38)      Harkittaessa, onko tapa, jolla tieto annetaan, riittävä varmistamaan sen, että henkilö on tietoinen oikeudenkäynnistä, olisi tarvittaessa kiinnitettävä erityistä huomiota myös siihen, millaista huolellisuutta noudattaen viranomaiset ovat pyrkineet ilmoittamaan asiasta asianomaiselle henkilölle ja millaista huolellisuutta noudattaen asianomainen henkilö on pyrkinyt saamaan hänelle osoitettua tietoa.
– –
(48)      Koska tässä direktiivissä säädetään vähimmäissäännöistä, jäsenvaltioiden olisi voitava laajentaa tässä direktiivissä säädettyjä oikeuksia suojan tason parantamiseksi. Jäsenvaltioiden myöntämän suojan taso ei saisi milloinkaan alittaa perusoikeuskirjassa tai Euroopan ihmisoikeussopimuksessa määrättyjä vaatimuksia, sellaisena kuin unionin tuomioistuin ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuin niitä tulkitsevat.”
13      Kyseisen direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä säädetään yhteisistä vähimmäissäännöistä, jotka koskevat
a)      tiettyjä syyttömyysolettamaan liittyviä näkökohtia rikosoikeudellisissa menettelyissä;
b)      oikeutta olla läsnä oikeudenkäynnissä rikosoikeudellisissa menettelyissä.”
14      Kyseisen direktiivin 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus olla läsnä oikeudenkäynnissä”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillyllä tai syytetyllä on oikeus olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään.
2.      Jäsenvaltiot voivat säätää, että oikeudenkäynti, joka voi johtaa epäillyn tai syytetyn syyllisyyttä tai syyttömyyttä koskevan päätöksen tekemiseen, voidaan järjestää tämän poissa ollessa edellyttäen, että
a)      epäillylle tai syytetylle on ilmoitettu hyvissä ajoin oikeudenkäynnistä ja poissaolon seuraamuksista; tai
b)      epäiltyä tai syytettyä, jolle on ilmoitettu oikeudenkäynnistä, edustaa joko hänen itsensä tai valtion nimeämä valtuutettu edustaja.
3.      Edellä olevan 2 kohdan mukaisesti tehty päätös voidaan panna täytäntöön asianomaista epäiltyä tai syytettyä vastaan.
4.      Kun jäsenvaltiot ovat säätäneet, että oikeudenkäynti on mahdollista järjestää epäillyn tai syytetyn poissa ollessa, mutta tämän artiklan 2 kohdassa säädettyjä edellytyksiä ei voida täyttää, koska epäiltyä tai syytettyä ei löydetä kohtuullisiksi katsottavista toimista huolimatta, jäsenvaltiot voivat säätää, että päätös voidaan silti tehdä ja panna täytäntöön. Tällöin jäsenvaltioiden on varmistettava, että kun epäillylle tai syytetylle ilmoitetaan päätöksestä, erityisesti kun hänet on otettu kiinni, hänelle on ilmoitettava myös mahdollisuudesta riitauttaa päätös ja oikeudesta uuteen oikeudenkäyntiin tai muuhun oikeussuojakeinoon 9 artiklan mukaisesti.
5.      Tämä artikla ei vaikuta niiden kansallisten sääntöjen soveltamiseen, joiden mukaisesti tuomari tai toimivaltainen tuomioistuin voi evätä tilapäisesti epäillyltä tai syytetyltä pääsyn oikeudenkäyntiin, jos se on välttämätöntä rikosoikeudellisen menettelyn moitteettoman kulun turvaamiseksi, edellyttäen, että oikeutta puolustukseen kunnioitetaan.
6.      Tämä artikla ei vaikuta niiden kansallisten sääntöjen soveltamiseen, joiden mukaisesti oikeudelliset menettelyt tai niiden jotkin vaiheet käydään kirjallisesti, edellyttäen, että oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin kunnioitetaan.”
15      Kyseisen direktiivin 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus uuteen oikeudenkäyntiin”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos epäilty tai syytetty ei ole ollut läsnä oikeudenkäynnissään eivätkä 8 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset ole täyttyneet, hänellä on oikeus uuteen oikeudenkäyntiin tai muuhun oikeussuojakeinoon, joka mahdollistaa asian käsittelyn uudelleen, myös uuden näytön tarkastelemisen, ja joka voi johtaa alkuperäisen päätöksen kumoamiseen. Jäsenvaltioiden on tältä osin varmistettava, että kyseisellä epäillyllä tai syytetyllä on oikeus olla läsnä, osallistua tehokkaasti kansallisen lainsäädännön mukaisia menettelyjä sovellettaessa ja käyttää oikeuttaan puolustukseen.”
Italian oikeus
16      Rikosprosessikoodeksin hyväksymisestä 22.9.1988 annetun tasavallan presidentin asetuksen nro 447 (decreto del Presidente della Repubblica n. 447 – Approvazione del codice di procedura penale) (GURI nro 250, 24.10.1988, Supplemento ordinario nro 92; jäljempänä rikosprosessikoodeksi), sellaisena kuin se on muutettuna valtuutuksesta hallitukselle rikosoikeudenkäynnin tehostamiseksi sekä korjaavan oikeuden ja oikeudenkäyntien nopean ratkaisemisen mahdollistavien säännösten osalta 27.9.2021 annetun asetuksen nro 134 täytäntöönpanosta 10.10.2022 annetulla asetuksella nro 150 (decreto legislativo n. 150, Attuazione della legge 27 settembre 2021, n. 134, recante delega al Governo per l’efficienza del processo penale, nonchè in materia di giustizia riparativa e disposizioni per la celere definizione dei procedimenti giudiziari) (GURI nro 243, 17.10.2022, Supplemento ordinario nro 38), 420 bis §:ssä, jonka otsikko on ”Syytetyn poissaolo”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jos vapaana oleva tai kiinni otettu syytetty ei saavu istuntoon, tuomioistuin käsittelee asiaa hänen poissa ollessaan,
a)      jos syytetty on haastettu saapumaan oikeudenkäyntiin antamalla tätä koskeva asiakirja tiedoksi henkilökohtaisesti hänelle tai hänen nimenomaisesti asiakirjan noutamiseen valtuuttamalleen henkilölle
b)      jos syytetty on nimenomaisesti päättänyt olla saapumatta paikalle tai jos hänen saapumiselleen on jäljempänä 420 ter §:ssä tarkoitettu este ja hän on nimenomaisesti päättänyt olla vetoamatta siihen.
2.      Tuomioistuin käsittelee asiaa syytetyn poissa ollessa silloinkin, kun se katsoo muulla tavoin toteen näytetyksi, että syytetty on tosiasiallisesti tietoinen oikeudenkäynnin vireilläolosta ja että hänen poissaolonsa istunnosta johtuu tarkoituksellisesta ja tietoisesta valinnasta. Tämän arvioimiseksi tuomioistuin ottaa huomioon tiedoksiantotavan, syytetyn toiminnan ennen istuntoa, itse valitun avustajan nimittämisen ja mahdolliset muut merkitykselliset seikat.
3.      Tuomioistuin käsittelee asiaa syytetyn poissa ollessa muissakin kuin edellä 1 ja 2 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa, mikäli syytetyn on todettu pakoilevan oikeutta tai hän on muulla tavoin tarkoituksellisesti vältellyt tietoa oikeudenkäynnin vireilläolosta.
4.      Edellä 1, 2 ja 3 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa tuomioistuin toteaa syytetyn poissaolevaksi. Ellei laissa toisin säädetä, oikeudellinen avustaja edustaa poissa olevaksi todettua syytettyä.
5.      Muissa kuin edellä 1, 2 ja 3 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa tuomioistuin lykkää asian käsittelyä ja määrää, että rikospoliisin (polizia giudiziaria) on annettava edellä 419 §:ssä tarkoitettu ilmoitus, syytekirjelmä ja istunnon pöytäkirja henkilökohtaisesti tiedoksi syytetylle, ennen kuin se toteuttaa jäljempänä 420 quater §:ssä tarkoitetut menettelylliset toimet.
6.      Välipäätös, jolla syytetty todetaan poissaolevaksi, kumotaan tarvittaessa viran puolesta, jos syytetty ennen asian ratkaisemista saapuu oikeudenkäyntiinsä. Syytetylle palautetaan menetetty määräaika, jotta hän voi käyttää oikeuksiaan,
a)      jos syytetty näyttää toteen, että hänen on ennalta arvaamattoman tapahtuman, ylivoimaisen esteen tai muun laillisen esteen vuoksi ollut täysin mahdotonta toimia määräajan kuluessa käyttääkseen sellaisia oikeuksiaan, joita oikeudenmenetys koskee, ja ettei hän vailla omaa syytään kyennyt viipymättä toimittamaan näyttöä esteestä,
b)      jos edellä 2 ja 3 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa syytetty näyttää toteen, ettei hän ollut tosiasiallisesti tietoinen oikeudenkäynnin vireilläolosta ja ettei hän vailla omaa syytään kyennyt määräajassa toimimaan käyttääkseen sellaisia oikeuksiaan, joita oikeudenmenetys koskee, tai
c)      jos muulla tavoin ilmenee, etteivät edellytykset asian käsittelemiselle syytetyn poissa ollessa täyttyneet.
7.      Jos muissa kuin edellä 6 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa käy ilmi, etteivät edellytykset asian käsittelemiselle syytetyn poissa ollessa täyttyneet, tuomioistuin kumoaa välipäätöksen, jolla syytetty todetaan poissaolevaksi, tarvittaessa viran puolesta, ja toteuttaa edellä 5 momentissa säädetyt toimet.”
17      Rikosprosessikoodeksin 629 bis §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Edellä 628 bis §:n soveltamisalaan kuuluvia tilanteita lukuun ottamatta henkilö, joka on hänen poissa ollessaan pidetyssä oikeudenkäynnissä annetulla ja lainvoiman saaneella tuomiolla todettu syylliseksi tai johon on tällaisella tuomiolla kohdistettu jokin pakkokeino, voi saada tuomionsa purettua, jos hän näyttää toteen, että hänet todettiin poissaolevaksi, vaikka edellä 420 bis §:ssä säädetyt edellytykset eivät täyttyneet, ja ettei hän vailla omaa syytään voinut valittaa tuomiosta määräajassa, paitsi jos käy ilmi, että hän oli tosiasiassa tietoinen oikeudenkäynnin vireilläolosta ennen tuomion antamista.
2.      Asianomaisen henkilön tai häneltä yksilöidyn valtakirjan saaneen oikeudellisen avustajan on toimitettava hakemus tutkimatta jättämisen uhalla henkilökohtaisesti 30 päivän kuluessa siitä, kun tieto tuomiosta on saatu, Corte d’appelloon (ylioikeus), jonka tuomiopiirissä tuomion antanut tuomioistuin sijaitsee.
3.      Corte d’appello toteuttaa edellä 127 §:ssä säädetyt toimet, ja jos se hyväksyy hakemuksen, se purkaa tuomion ja määrää oikeudenkäyntiasiakirjat palautettaviksi sen vaiheen tai oikeusasteen tuomioistuimeen, jonka tuomiota purkaminen koskee.
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
18      Rikospoliisi otti 2.4.2022 CV:n kiinni Roomassa (Italia) törkeiden vammantuottamusrikosten ja törkeän ryöstön yhteydessä. CV nimesi ja valtuutti pidätyksen yhteydessä asianajajan edustamaan itseään.
19      Tribunale ordinario di Romassa (Rooman alioikeus, Italia) 4.4.2022 pidetyssä istunnossa, jossa oli tarkoitus vahvistaa hänen pidättämisensä, CV totesi, että vaikka väestörekisteriin hänen osoitteekseen oli merkitty hänen äitinsä koti Sisiliassa, hän oli asunut vakinaisesti Roomassa viiden vuoden ajan. Hän ilmoitti lisäksi, että hänen asuinpaikkansa oli hyväntekeväisyysjärjestön ylläpitämässä köyhien ruokalassa ja että oikeudenkäyntiasiakirjat oli toimitettava hänelle tuohon osoitteeseen.
20      Koska CV:n pidättämistä ei vahvistettu tämän istunnon päätteeksi, Giudice per le indagini preliminari presso il Tribunale ordinario di Roma (Rooman yleisen tuomioistuimen esitutkintatuomari, Italia) siirsi Pubblico ministeron (syyttäjäviranomainen, Italia) pyynnöstä CV:n asian käsiteltäväksi  Tribunale ordinario di Roman (Rooman alioikeus) kollegiaalisen ratkaisukokoonpanon 4.10.2022 järjestettävässä istunnossa välittömässä pääkäsittelyssä.
21      Rooman poliisi kävi 9.5.2022 osoitteessa, jonka CV oli ilmoittanut asuinpaikakseen Roomassa, antaakseen CV:lle tiedoksi päätöksen asian käsittelemisestä välittömässä pääkäsittelyssä. Koska CV:tä ei tavoitettu kyseisestä osoitteesta, he jättivät tiedoksi annettavan asiakirjan eräälle kyseisen hyväntekeväisyysjärjestön vastuuhenkilöistä. Hän ilmoitti, että CV oli käynyt paikan päällä kaksi päivää aikaisemmin, ja vakuutti jättävänsä päätöksen asian käsittelystä välittömässä pääkäsittelyssä CV:n henkilökohtaiseen postilaatikkoon.
22      Välittömässä pääkäsittelyssä annettu ratkaisu annettiin 4.10.2022 varmennetulla sähköpostiviestillä tiedoksi CV:n nimeämälle
asianajajalle, koska sitä ei voitu antaa tiedoksi CV:n ilmoittamaan asuinpaikkaan.
23      Tribunale ordinario di Roma totesi 4.10.2022 pidetyssä istunnossa, että CV:n asianajaja oli luopunut edustamasta CV:tä, koska CV ei ollut tavoitettavissa, ja nimesi eri asianajajan viran puolesta määrätyksi puolustajaksi.
24      Tämän istunnon päätteeksi Tribunale ordinario di Roma totesi, ettei päätöstä asian käsittelemisestä välittömässä pääkäsittelyssä ollut annettu tiedoksi CV:lle, ja palautti asian näin ollen tuomioistuimen kirjaamolle kyseisen päätöksen uutta tiedoksiantamista varten.
25      Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista tiedoista ilmenee, että 30.12.2022 tuli voimaan 10.10.2022 annettu asetus nro 150, jolla korvattiin kokonaisuudessaan rikosprosessikoodeksin entinen 420 bis § uudella säännöksellä, jonka mukaan menettelyä ei voida enää jatkaa asianomaisen poissa ollessa, paitsi jos kyseisessä säännöksessä säädetyt edellytykset täyttyvät, erityisesti silloin, kun asiakirja, joka sisältää kutsun saapua oikeuteen, on annettu tiedoksi asianomaiselle henkilölle itselleen
tai sellaiselle henkilölle, jonka hän on nimenomaisesti valtuuttanut vastaanottamaan tällaisen asiakirjan, tai kun hän on nimenomaisesti luopunut saapumasta oikeuteen. Lisäksi kyseisen 420 bis §:n 3 momentin mukaan rikosoikeudellista menettelyä voidaan jatkaa myös asianomaisen poissa ollessa, jos hänen on todettu pakoilevan oikeutta tai hän on muulla tavoin tarkoituksellisesti vältellyt tietoa oikeudenkäynnin vireilläolosta.
26      Tribunale ordinario di Roma totesi 17.1.2023 pidetyssä istunnossa, että asianomainen henkilö oli pyrittävä löytämään, koska asiassa ei ollut näytetty toteen, että CV oli tosiasiallisesti tietoinen rikosoikeudenkäynnistään.
27      Kyseisen istunnon jälkeen Rooman poliisi yritti tuloksetta tavoittaa CV:n sekä osoitteesta, jonka hän oli ilmoittanut asuinpaikakseen Roomassa, että puhelimitse.
28      Tribunale ordinario di Roma totesi 13.6.2023 pidetyssä istunnossa, että Rooman poliisin toimintaa koskevista kirjauksista ilmeni, ettei CV:tä ollut kyetty tavoittamaan. Se määräsi näin ollen, että häntä etsittäisiin virallisesta kotiosoitteestaan eli äitinsä osoitteesta Sisiliassa, jotta hänelle voitaisiin antaa tiedoksi jäljennös päätöksestä asian käsittelemisestä välittömässä pääkäsittelyssä ja istuntopöytäkirjan jäljennös 13.6.2023 pidetystä istunnosta, jossa asia siirrettiin käsiteltäväksi 23.10.2023 järjestettävässä istunnossa.
29      Mainitut kaksi asiakirjaa annettiin 19.6.2023 henkilökohtaisesti tiedoksi CV:n äidille, johon viitattiin ”samassa taloudessa asuvana äitinä”, siitä huolimatta, että CV:n äiti oli 3.2.2023 toimittanut kuntansa väestörekisterivirastoon ilmoituksen siitä, että CV oli muuttanut pois hänen kodistaan, ja vaatinut, että tämä poistettaisiin hänen perhetilannetiedoistaan.
30      Tribunale ordinario di Roma totesi 23.10.2023 pidetyssä istunnossaan, että välittömässä pääkäsittelyssä annettu tuomio oli annettu tiedoksi CV:n kanssa asuvalle äidille, ja määräsi asian käsittelyn jatkamisesta CV:n poissa ollessa, koska se katsoi
toteen näytetyksi, että CV oli tosiasiallisesti saanut tiedon oikeudenkäynnistään ja että hänen poissaolonsa istunnosta johtui rikosprosessikoodeksin 420 bis §:n 3 momentissa tarkoitetusta tarkoituksellisesta ja tietoisesta valinnasta.
31      CV:lle määrättiin 23.10.2023 annetulla tuomiolla viiden vuoden ja kolmen kuukauden vapausrangaistus ja 1 500 euron sakko, koska hän oli osallistunut rikoksentekijänä Roomassa tehtyihin törkeisiin vammantuottamusrikoksiin ja törkeään ryöstöön.
32      Koska CV ei valittanut tuomiosta, tuomio sai lainvoiman 14.4.2024.
33      Pubblico ministeron 11.10.2024 antaman kyseessä olevan rangaistuksen täytäntöönpanomääräyksen jälkeen rikospoliisi pidätti CV:n 19.11.2024.
34      CV pani 19.12.2024 rikosprosessikoodeksin 629 bis §:n nojalla vireille ylimääräisen muutoksenhaun Corte d’appello di Romassa (Rooman ylioikeus, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, ja vaati 23.10.2023 annetun langettavan tuomion, josta on tullut lainvoimainen, kuten tämän tuomion 32 kohdassa todetaan, purkua ja mahdollisesti pääasiaa koskevan uuden menettelyn aloittamista. Hän vetosi hakemuksensa tueksi siihen, että hänet oli todettu poissaolevaksi rikosprosessikoodeksin 420 bis §:ssä säädettyjen edellytysten vastaisesti ja ettei hän vailla omaa syytään kyennyt hakemaan muutosta, koska hän ei ollut missään vaiheessa tosiasiallisesti tietoinen häntä koskevan oikeudenkäynnin vireilläolosta.
35      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, ovatko rikosprosessikoodeksin 420 bis §, jossa säädetään edellytyksistä, joiden on täytyttävä, jotta syytetty voidaan tuomita poissa olevana, ja 629 bis §, jossa säädetään ylimääräisestä muutoksenhakukeinosta, joka on tuomitun käytettävissä, jos häntä koskeva ratkaisu on annettu hänen poissa ollessaan, yhteensopivia unionin oikeuden kanssa.
36      Kyseinen tuomioistuin toteaa erityisesti ensinnäkin, että nämä kansalliset säännökset voivat olla ristiriidassa direktiivissä 2012/29 taattujen rikoksen uhrien oikeuksien kanssa.
37      Se toteaa tältä osin, että rikosprosessikoodeksin 629 bis §:ssä myönnetään poissa olevana tuomitulle henkilölle tämän tuomion 34 kohdassa mainittu ylimääräinen muutoksenhakukeino antamatta kuitenkaan kyseessä olevan rikoksen uhrille, joka ei ole ollut asianomistajana tuomioon johtaneessa rikosoikeudellisessa menettelyssä, oikeutta saada tieto siitä, että poissa olevana tuomittu henkilö on hakenut tällaista oikeussuojakeinoa, eikä oikeutta osallistua tähän menettelyyn tai esittää huomautuksia, vaikka kyseessä on menettely, joka voi johtaa kyseisen vastaajan
poissa ollessa annetun langettavan tuomion purkuun.
38      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tällaisella ylimääräisellä muutoksenhaulla on välitön ja merkittävä vaikutus uhrin oikeuksiin ja etuihin, koska se voisi johtaa uuden pääasiaa koskevan menettelyn aloittamiseen ja altistaa hänet näin toissijaiselle ja toistuvalle uhriksi joutumiselle, koska hän joutuisi osallistumaan uudelleen koko menettelyyn ilman, että hänellä olisi kuitenkaan mahdollisuutta riitauttaa tuomitun näin vireille panemaa muutoksenhakua.
39      Kyseinen tuomioistuin toteaa lisäksi, että koska direktiivin 2012/29 6, 10 ja 18 artiklassa, joissa vahvistetaan uhrin oikeus saada tietoja ja tulla kuulluksi, viitataan koko rikosoikeudelliseen menettelyyn, kyseisessä direktiivissä ei sallita jäsenvaltioiden sulkevan uhria pois menettelystä, joka rikosprosessikoodeksin 629 bis §:ssä säädetyn menettelyn tavoin voi johtaa vastaajan poissa ollessa annetun langettavan tuomion purkuun kokonaisuudessaan ja velvoittaa aloittamaan pääasiaa koskevan uuden menettelyn. Kyseinen tuomioistuin katsoo näin ollen, että se, ettei rikoksen uhrille anneta mitään tietoja eikä oikeutta tulla kuulluksi, eikä tuomioistuimella näin ollen ole mitään mahdollisuutta kuulla kyseistä uhria tällaisen ylimääräisen muutoksenhaun yhteydessä, mikä on seurausta kyseisestä kansallisesta säännöksestä, merkitsee mainitun direktiivin 6, 10 ja 18 artiklassa vahvistettujen oikeuksien loukkaamista.
40      Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma myös rikosprosessikoodeksin 420
bis ja 629 bis §:n, sellaisina kuin Corte suprema di cassazione (ylin tuomioistuin, Italia) on niitä tulkinnut, yhteensoveltuvuudesta direktiivin 2016/343 kanssa.
41      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin, että erityisesti rikosprosessikoodeksin 420 bis §:n 3 momentista ja 629 bis §:stä niitä yhdessä luettuina seuraa, että vastaajan poissa ollessa annettua ja lainvoimaiseksi tullutta tuomiota ei voida purkaa kyseisessä 3 momentissa tarkoitetussa tilanteessa, joka on palautettu mieleen tämän tuomion 25 kohdassa, jos on osoitettu, että syytetty ”on muulla tavoin tarkoituksellisesti vältellyt tietoa” häntä vastaan aloitetusta rikosoikeudenkäynnistä.
42      Se täsmentää, että näitä säännöksiä on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä siten, että sitä, että syytetty on tarkoituksellisesti vältellyt tietoa häntä vastaan aloitetusta rikosoikeudenkäynnistä, ei voida olettaa sellaisten epäsuorien todisteiden tai kyseisen henkilön objektiivisten käyttäytymistapojen perusteella, jotka osoittavat, että kyseinen henkilö on tietoisesti hyväksynyt riskin siitä, ettei hän saa tietoa oikeudenkäynnistään. Tällainen käyttäytyminen voidaan nimittäin osoittaa ainoastaan esittämällä suora näyttö, mikä merkitse tosiasiallisesti sitä, että vaaditaan syytetyn nimenomaista ilmoitusta siitä, että hän on tarkoituksellisesti pyrkinyt välttämään tiedon saamisen oikeudenkäynnistään.
43      Koska tällaisen suoran näytön saaminen on erityisen vaikeaa, tuomioistuimen, jossa on pantu vireille rikosprosessikoodeksin 629 bis §:n nojalla ylimääräinen muutoksenhaku, on käytännössä purettava lähes järjestelmällisesti vastaajan poissa ollessa annettu langettava tuomio myös, vaikka olisi osoitettu, että syytetty on toiminut tavalla, joka osoittaa epäsuorasti mutta varmasti, että hänen tarkoituksenaan oli välttää tiedon saaminen oikeudenkäynnistään, tai kun on osoitettu, että syytetty on toiminut törkeän huolimattomasti tiedon saamisen suhteen tai että hän on hyväksynyt riskin siitä, ettei hän saa tietoa oikeudenkäynnistään.
44      Pääasian oikeudenkäynnissä on kyse juuri tällaisesta tilanteesta, koska rikospoliisi otti CV:n kiinni useiden rikosten yhteydessä ja hänet tuotiin tuomioistuimeen, mutta hän käyttäytyi tämän jälkeen tavoilla, joiden perusteella oli erittäin todennäköistä, ettei hän voisi saada tietoa häntä vastaan aloitettuun rikosoikeudelliseen menettelyyn liittyvistä myöhemmistä toimista, ja ilmaisi siten tahtonsa välttää tiedon saaminen tästä menettelystä.
45      Koska CV:n tällaisesta aikomuksesta ei kuitenkaan ole mitään suoraa näyttöä, rikosprosessikoodeksin 420
bis ja 629 bis §:ssä, sellaisina kuin niitä on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä, edellytetään hänen poissa ollessaan annetun langettavan tuomion purkamista.
46      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin ensinnäkin, että tällaisella kansallisten säännösten tulkinnalla saatetaan muun muassa loukata
periaatteita, jotka ilmenevät 13.2.2020 annetusta tuomiosta Spetsializirana prokuratura (Istunto syytetyn poissa ollessa) (C‑688/18, EU:C:2020:94), jossa unionin tuomioistuin katsoi, että direktiivin 2016/343 8 ja 9 artiklan nojalla oikeutta uuteen oikeudenkäyntiin ei saavuteta automaattisesti, jos syytetyn poissaolo johtuu tietoisesta valinnasta, joka voidaan johtaa myös kyseessä olevan asian objektiivisista olosuhteista.
47      Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 1.3.2006 antamasta tuomiosta Sejdovic v. Italia (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), joka koskee Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa, ilmenee, että on varmistettava sellaisen henkilön suojelu, joka ei ole ollut tietoinen häntä vastaan vireille pannusta rikosoikeudellisesta menettelystä syistä, joista hän ei ole vastuussa ja jolta on tämän vuoksi evätty mahdollisuus osallistua menettelyyn ja käyttää puolustautumisoikeuksiaan.
48      Sen mukaan kyseistä tuomiota ei kuitenkaan voida tulkita eikä käyttää perustana yleiselle ja ehdottomalle oikeudelle aloittaa uusi pääasiaa koskeva menettely kaikissa tapauksissa, joissa tuomio on annettu syytetyn poissa ollessa. Tällaisessa tilanteessa oikeutta uuden menettelyn aloittamiseen ei nimittäin ole tarkoitettu ehdottomaksi oikeudeksi vaan välineeksi, jolla pyritään varmistamaan menettelyn oikeudenmukaisuus. Näin ollen mainitulla tuomiolla ei myöskään voida oikeuttaa menettelytapoja, joiden avulla syytetty voi välttää tiedon saamisen häntä vastaan vireille pannusta rikosoikeudellisesta menettelystä, eikä muuttaa uuden menettelyn aloittamista koskevaa oikeutta mekanismiksi, jolla voidaan palkita kyseisen henkilön kiertämisstrategiat, hänen tahallinen passiivisuutensa tai se, että hän on tietoisesti hyväksynyt riskin siitä, ettei hän saisi tietoa häntä koskevista asiakirjoista, sillä muutoin edistettäisiin puolustautumisoikeuden väärinkäytön rakenteellista riskiä, mikä on kielletty Euroopan ihmisoikeussopimuksen 17 artiklan nojalla. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa tältä osin, että kyseisessä ihmisoikeussopimuksessa tunnustettuja oikeuksia, tässä tapauksessa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, sellaisena kuin se on vahvistettu sen 6 artiklassa, ei voida käyttää tavalla, joka vääristäisi niiden tehtävää ja vaarantaisi muiden oikeudet ja hyvää oikeudenkäyttöä koskevan yleisen edun.
49      Kyseisen tuomioistuimen mukaan käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien kansallisten säännösten, sellaisina kuin niitä on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä, vaikutuksena on, että niillä kannustetaan syytettyä ryhtymään opportunistisiin toimintatapoihin, joihin voi kuulua törkeä huolimattomuus tai kiertämisstrategia, ja siten käyttämään väärin ylimääräistä muutoksenhakukeinoa, jolla pyritään vastaajan poissa ollessa annetun ja lainvoimaiseksi tulleen langettavan tuomion purkuun.
50      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lisäksi, että tällaisella järjestelmällä on systeemisiä vaikutuksia, koska sillä loukataan rikosten toteamista koskevaa yleistä etua, ja näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska tällä ylimääräisellä oikeussuojakeinolla ei keskeytetä enimmäisvanhentumisaikaa, joten tuomittu henkilö hyötyisi mekanismista, joka voi lopulta johtaa kyseessä olevan rikoksen raukeamiseen. Sillä vaikutetaan myös suoraan uhrin oikeuksiin ja uhri kärsii tarpeettomasti toissijaisesta ja toistuvasta uhriksi joutumisesta.
51      Tässä tilanteessa Corte d’appello di Roma on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko direktiivin [2012/29] 6, 10 ja 18 artiklaa, kun niitä luetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 ja 54 artiklan ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 17 artiklan valossa, tulkittava kokonaisuutena siten, että ne ovat esteenä Italian rikosprosessikoodeksin 629 bis §:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa lainvoimaisen tuomion purkamista koskevan sellaisen [ylimääräistä muutoksenhakua koskevan] menettelyn yhteydessä, jolla voidaan purkaa [kyseinen syytetyn poissa ollessa annettu] langettava tuomio ja saada aikaan uuden pääasiaa koskevan oikeudenkäynnin tarve, ei säädetä minkäänlaisesta tiedottamisesta, viestinnästä tai osallistumisesta sellaisen rikoksen uhrin osalta, joka ole asianomistaja?
2)      Onko direktiivin [2016/343] 8 ja 9 artiklaa, kun niitä luetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 ja 54 artiklan ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 17 artiklan valossa, tulkittava kokonaisuutena siten, että ne ovat esteenä Italian rikosprosessikoodeksin 420 bis ja 629 bis §:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan langettava tuomio voidaan purkaa, mikäli syytetty väittää, ettei hän ollut tosiasiassa tietoinen oikeudenkäynnistä, sikäli kuin kyseisten säännösten mukaan tuomioistuin ei voi katsoa, että syytetty vältteli tahallaan tiedon saamista oikeudenkäynnistään, syytetyn törkeän huolimattomuuden perusteella tai siksi, että syytetty tietoisesti hyväksyi riskin siitä, ettei hän saisi oikeudenkäyntiä koskevia asiakirjoja, kun mainitut perusteet todettaisiin objektiivisten käyttäytymistapojen ja välillisten todisteiden perusteella?”
Kiireellistä ennakkoratkaisumenettelyä koskeva pyyntö
52      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt, että tämä ennakkoratkaisupyyntö käsitellään Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 a artiklassa ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklassa tarkoitetussa kiireellisessä ennakkoratkaisumenettelyssä.
53      Näistä artikloista seuraa, että kyseisen menettelyn soveltaminen edellyttää kahden kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä. Ennakkoratkaisupyynnössä on yhtäältä esitettävä tulkintakysymyksiä, jotka koskevat EUT-sopimuksen kolmannen osan V osastossa tarkoitettua vapauden, turvallisuuden ja oikeuden aluetta. Pääasian olosuhteille, sellaisina kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ne kuvannut, on toisaalta oltava ominaista se, että asia on kiireellinen.
54      Ensimmäisestä edellytyksestä on todettava, että nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö koskee EUT-sopimuksen kolmannen osan V osastossa tarkoitettuihin vapauden, turvallisuuden ja oikeuden aloihin
kuuluvien direktiivien 2012/29 ja 2016/343 tulkintaa. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 a artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklan 1 kohdan mukaisesti kyseinen pyyntö voidaan näin ollen käsitellä kiireellisessä ennakkoratkaisumenettelyssä.
55      Toinen edellytys täyttyy muun muassa silloin, kun pääasiassa kyseessä olevaan henkilöön kohdistuu parhaillaan vapaudenmenetys ja kun hänen säilössä pitämisensä jatkaminen riippuu unionin tuomioistuimen ratkaisusta, koska unionin tuomioistuimen vastauksesta esitettyihin kysymyksiin voisi olla seurauksena hänen välitön vapauttamisensa, ja on täsmennettävä, että asianomaisen tilannetta on arvioitava sellaisena kuin se on ajankohtana, jolloin tutkitaan pyyntö ennakkoratkaisupyynnön käsittelemisestä kiireellisessä menettelyssä (ks. vastaavasti tuomio 28.7.2016, JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 29 kohta; tuomio 19.9.2018, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 35 ja 36 kohta ja tuomio 4.9.2025, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56      Ensinnäkin ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee käsiteltävässä asiassa, että CV on vangittuna ja suorittaa tällä hetkellä hänelle hänen poissa ollessaan 23.10.2023 annetulla ja 14.4.2024 lainvoimaiseksi tulleella tuomiolla määrättyä vapausrangaistusta.
57      Toiseksi vastauksena unionin tuomioistuimen työjärjestyksensä 101 artiklan nojalla ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle esittämään selvennyspyyntöön ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi lähinnä, että jos sen olisi unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisukysymyksiin antaman vastauksen valossa sovellettava rikosprosessikoodeksin 629 bis §:ssä säädettyä menettelyä, joka koskee lainvoimaisiksi tulleiden langettavien tuomioiden purkua, ja hyväksyttävä CV:n tekemä ylimääräinen muutoksenhaku, CV päästettäisiin vapaaksi odotettaessa mahdollista uutta oikeudenkäyntiä.
58      Näin ollen unionin tuomioistuimen neljäs jaosto päätti 9.2.2026 julkisasiamiestä kuultuaan hyväksyä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyynnön kyseisen ennakkoratkaisupyynnön käsittelemisestä kiireellisessä ennakkoratkaisumenettelyssä.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
59      Aluksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Sen on tältä osin poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (ks. tuomio 29.11.1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26 kohta; tuomio 28.11.2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18 kohta ja tuomio 29.1.2026, Keladis I ja Keladis II, C‑72/24 ja
C‑73/24, EU:C:2026:51, 154 kohta).
60      Lisäksi on muistutettava, että perusoikeuskirjan 47 artiklalla taataan unionin oikeudessa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa ja 13 artiklassa annettu suoja, joten on tukeuduttava ainoastaan ensin mainittuun määräykseen (ks. vastaavasti tuomio 16.5.2017, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Koska myös perusoikeuskirjan 54 artiklassa määrätään Euroopan ihmisoikeussopimuksen 17 artiklan tavoin oikeuden väärinkäytön kiellosta, on tukeuduttava ainoastaan ensin mainittuun määräykseen.
61      Nyt käsiteltävässä asiassa siitä, millä edellytyksillä syytetyn ja myöhemmin poissa olevana tuomitun henkilön käyttäytymistä voidaan pitää perusoikeuskirjan 54 artiklassa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tarkoitettuna väärinkäyttönä, on todettava, että tämä kysymys ei liity uhrin oikeuksiin rikosoikeudenkäynnissä ja sitä on näin ollen käsiteltävä toisen ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä.
62      Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2012/29 6, 10 ja 18 artiklaa, luettuina perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa silloin, kun rikoksen uhri ei ole kansallisen oikeuden nojalla asianomistaja rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka on johtanut vastaajan poissa ollessa annettuun langettavaan tuomioon, josta on tullut lainvoimainen, ei säädetä tuomitun henkilön pantua vireille ylimääräisen muutoksenhaun, jossa vaaditaan kyseisen tuomion purkamista sillä perusteella, että sitä ei voitu antaa hänen poissa ollessaan, ja tarvittaessa uuden pääasiaa koskevan menettelyn aloittamista, velvollisuudesta ilmoittaa uhrille kyseisestä ylimääräisestä muutoksenhausta eikä kyseisen uhrin mahdollisuudesta osallistua tähän menettelyyn.
63      Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkinnassa on otettava huomioon sekä sen sanamuoto ja tavoite että myös asiayhteys, johon se kuuluu, ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (ks. vastaavasti tuomio 1.8.2025, Galerie Karsten Greve, C‑433/24, EU:C:2025:600, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 18.12.2025, E. (Saatavien kuittaus), C‑481/24, EU:C:2025:996, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
64      Tältä osin on aluksi todettava, että direktiivin 2012/29 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan direktiivin tarkoituksena on varmistaa, että rikoksen uhrit saavat asianmukaista tietoa, tukea ja suojelua ja että he voivat osallistua rikosoikeudellisiin menettelyihin.
65      Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse uhrin oikeudesta saada tietoa, kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa luetellaan tiedot uhriin kohdistunutta rikosta koskevan rikosilmoituksen johdosta aloitetusta rikosoikeudellisesta menettelystä, jotka hänellä on oikeus saada pyynnöstään. Kyseisessä säännöksessä säädetään, että jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että uhrille ilmoitetaan ilman aiheetonta viivytystä hänen oikeudestaan saada tieto päätöksestä olla aloittamatta rikostutkintaa tai lopettaa se taikka jättää syyte nostamatta rikoksentekijää vastaan, ja tuomioistuinkäsittelyn aika ja paikka sekä rikoksentekijää vastaan esitettyjen syytteiden luonne.
66      Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että direktiivin 2012/29 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuilla tiedoilla ei ole mitään yhteyttä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen ylimääräisen muutoksenhaun kohteeseen. Tästä seuraa, että mainitun 1 kohdan tarkoituksena ei ole antaa uhrille oikeutta saada tieto tällaisen ylimääräisen muutoksenhaun vireille panemisesta.
67      Kyseisen 6 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että uhrille ilmoitetaan ”hänen asianomaisen rikosoikeudellisen järjestelmän mukaisen asemansa mukaisesti” ilman aiheetonta viivytystä hänen oikeudestaan saada kyseisessä 2 kohdassa tarkoitetut tiedot häneen kohdistunutta rikosta koskevan rikosilmoituksen perusteella aloitetusta rikosoikeudellisesta menettelystä, ja että uhri pyynnöstään saa nämä tiedot. Tältä osin kyseisen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainitaan oikeudenkäynnissä annettu lopullinen tuomio ja b alakohdassa tiedot, joiden avulla uhri voi seurata ”rikosoikeudellisen menettelyn etenemistä”, paitsi poikkeustapauksissa, joissa näiden tietojen ilmoittaminen saattaa haitata asian asianmukaista käsittelyä.
68      Direktiivin 2012/29 6 artiklan sanamuodosta seuraa näin ollen, että uhrin oikeus saada kyseisen artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tiedot riippuu siitä oikeudellisesta asemasta, joka hänelle on kansallisen oikeuden mukaan kyseisessä menettelyssä, joten jäsenvaltioilla ei ole velvollisuutta ilmoittaa uhrille hänen oikeudestaan saada nämä tiedot tai antaa hänelle mainittuja tietoja, jos tämä ei ole yhteensopivaa kyseisen aseman kanssa.
69      Tätä tulkintaa tukee sen asiayhteyden arviointi, johon kyseinen 6 artikla kuuluu.
70      Erityisesti kyseisen direktiivin johdanto-osan 20 perustelukappaleessa täsmennetään, että uhrin asema rikosoikeudellisessa järjestelmässä ja se, voiko uhri osallistua aktiivisesti rikosoikeudelliseen menettelyyn, vaihtelevat jäsenvaltiosta toiseen kansallisesta järjestelmästä riippuen, ja ne määräytyvät ottaen huomioon kyseisessä perustelukappaleessa mainitut eri perusteet, ja että jäsenvaltioiden on määritettävä, mitä näistä perusteista sovelletaan kyseisessä direktiivissä vahvistettujen oikeuksien soveltamisalan määrittelemiseksi, kun tässä direktiivissä on viittauksia uhrilla asianomaisessa rikosoikeudellisessa järjestelmässä olevaan asemaan. Näihin perusteisiin kuuluu erityisesti se, onko kansallisessa järjestelmässä annettu uhrille rikosoikeudenkäynnin asianosaisen oikeudellinen asema.
71      Mainittu tulkinta vaikuttaa lisäksi olevan yhdenmukainen myös direktiivin 2012/29 6 artiklalla tavoitellun päämäärän kanssa, sillä kyseisen direktiivin johdanto-osan 26 perustelukappaleessa täsmennetään, että oikeudella saada tietoja käsittelyn kulloisessakin vaiheessa pyritään mahdollistamaan se, että uhrit voivat tehdä tietoon perustuvia päätöksiä ”osallistumisestaan” asian käsittelyyn.
72      Tältä osin on todettava, että Euroopan komission ehdotuksessa rikoksen uhrin oikeuksia, tukea ja suojelua koskevien vähimmäisvaatimusten vahvistamisesta annettavaksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi (KOM(2011) 275 lopullinen) esitetään samansuuntaisesti, että direktiivin 2012/29 II luvussa olevien artiklojen, joihin direktiivin 6 artikla kuuluu, ”tarkoituksena on varmistaa, että uhri saa riittävästi tietoja ymmärrettävässä muodossa voidakseen täysin hyödyntää oikeuksiaan ja että hän kokee, että häntä kohdellaan kunnioittavasti”, ja että ”tietojen olisi oltava riittävän yksityiskohtaisia, jotta uhri pystyy tekemään niiden perusteella järkeviä ratkaisuja osallistumisestaan oikeudenkäyntimenettelyihin ja oikeuksiensa käyttämisestä ja erityisesti siitä, onko syyttämättäjättämispäätöksestä syytä valittaa”.
73      Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii sitä, ettei uhrille, joka ei ollut asianomistaja rikosoikeudellisessa menettelyssä, jossa henkilö tuomittiin poissa olevana, ole ilmoitettu siitä, että kyseinen tuomittu henkilö on pannut pääasiassa vireille kyseessä olevan ylimääräisen muutoksenhaun. Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, tällaisen ylimääräisen muutoksenhaun tarkoituksena on tällaisen lainvoimaiseksi tulleen langettavan tuomion purkaminen sillä perusteella, ettei sitä voitu antaa vastaajan poissa ollessa, ja tarvittaessa asian ratkaiseminen sisällöllisesti uudelleen.
74      Tältä osin on katsottava, että tiedot pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta ylimääräisestä muutoksenhausta voivat kuulua direktiivin 2012/29 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan, jossa mainitaan ”rikosoikeudellisen menettelyn etenemistä” koskevat tiedot, soveltamisalaan edellyttäen yhtäältä, että kyseessä oleva rikosoikeudellinen menettely on aloitettu uhriin kohdistunutta rikosta koskevan rikosilmoituksen perusteella, ja toisaalta, että uhrin oikeus saada tällaisia tietoja pyynnöstä on yhteensopiva hänelle kansallisessa rikosoikeusjärjestelmässä annetun aseman kanssa.
75      Tästä seuraa, että kyseisen direktiivin 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa ei edellytetä, että kansallisessa järjestelmässä, jossa uhrilla on mahdollisuus olla asianomistajana, hänelle ilmoitetaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta muutoksenhausta, jos hän ei ole asianosaisena kansallisessa tuomioistuimessa siksi, että hän ei ole asianomistaja.
76      On kuitenkin vielä korostettava, että tämä arviointi ei vaikuta uhrin oikeuksiin saada direktiivin 2012/29 6 artiklan 5 ja 6 kohdan mukaisesti tietoja alun perin poissa ollessaan tuomitun henkilön mahdollisesta vapauttamisesta.
77      Lisäksi on muistutettava, että
kuten direktiivin 2012/29 johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan, kyseisessä direktiivissä säädetään vähimmäissäännöistä, ja jäsenvaltiot voivat laajentaa tässä direktiivissä vahvistettuja oikeuksia korkeamman suojelutason tarjoamiseksi.
78      Toiseksi siltä osin kuin on kyse uhrin oikeudesta tulla kuulluksi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa ylimääräisessä muutoksenhaussa, direktiivin 2012/29 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että uhria voidaan kuulla rikosoikeudellisissa menettelyissä ja että hän voi esittää todisteita. Kyseisessä säännöksessä vahvistetaan siten yleisesti uhrin oikeus tulla kuulluksi ”rikosoikeudellisissa menettelyissä”, mutta siinä ei kuitenkaan edellytetä, että häntä kuullaan menettelyn kaikissa vaiheissa.
79      Kyseisen 10 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että menettelymääräykset, joiden nojalla uhria voidaan kuulla rikosoikeudellisissa menettelyissä ja joiden nojalla uhri voi esittää todisteita, määritetään kansallisessa oikeudessa.
80      Direktiivin 2012/29 10 artiklan 1 ja 2 kohdasta niitä yhdessä luettuina seuraa siten, että jäsenvaltioiden tehtävänä on täsmentää kansallisessa oikeudessaan, missä menettelyn vaiheessa uhria kuullaan.
81      Kyseisen 10 artiklan tavoitteen osalta tämän tuomion 72 kohdassa mainitusta komission ehdotuksesta direktiiviksi ilmenee, että kuulluksi tulemista koskevan oikeuden tarkoituksena on varmistaa, että uhri saa rikosoikeudellisissa menettelyissä tilaisuuden esittää alustavia ja täydentäviä tietoja, näkemyksiä ja todisteita. Ehdotuksessa täsmennetään lisäksi, että ”tämän oikeuden laajuus jää kansallisessa laissa määritettäväksi. Se voi vaihdella perusoikeuksista, joihin kuuluu oikeus kommunikoida toimivaltaisen viranomaisen kanssa ja oikeus esittää tälle todisteita, laajempiin oikeuksiin, joita ovat mm. oikeus saada todisteet otetuksi huomioon, oikeus varmistaa, että tietyt todisteet on esitetty, ja oikeus väliintuloon oikeudenkäynnissä”.
82      Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2012/29
10 artiklassa vahvistetun kuulluksi tulemista koskevan oikeuden tarkoituksena on antaa uhrille mahdollisuus osallistua häneen kohdistunutta rikosta koskevaan menettelyyn ja erityisesti antaa uhrille mahdollisuus osallistua merkityksellisten tosiseikkojen selvittämiseen ja todisteiden keräämiseen väitetyn rikoksen ja hänelle aiheutuneen vahingon osalta.
83      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa ylimääräisessä muutoksenhaussa voidaan esittää ainoastaan menettelyllisiä, tosiseikkoihin liittyviä kysymyksiä, jotka koskevat olosuhteita, joissa syytetyn poissaolo on todettu. Näillä kysymyksillä ei näin ollen näytä olevan yhteyttä pääasiaan, joka koskee väitettyä rikosta ja uhrille mahdollisesti aiheutunutta vahinkoa. Näin ollen on todettava, että kyseisen muutoksenhaun yhteydessä on kyse ainoastaan tuomitun prosessuaalisista oikeuksista ja erityisesti hänen oikeudestaan oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja hänen puolustautumisoikeuksistaan, joten tällaiseen muutoksenhakuun liittyvä menettely ei koske suoraan sellaisen uhrin oikeuksia, joka ei ole asianomistaja.
84      Tästä seuraa, että direktiivin 2012/29 10 artiklassa ei edellytetä, että uhria kuullaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa ylimääräisessä muutoksenhaussa.
85      Kuten tämän tuomion 77 kohdassa täsmennetään, tällainen tulkinta ei kuitenkaan rajoita jäsenvaltioiden oikeutta laajentaa kyseisessä direktiivissä vahvistettuja oikeuksia korkeamman suojelutason tarjoamiseksi.
86      Kolmanneksi siitä, voisiko uhrilla olla direktiivin 2012/29 18 artiklan perusteella oikeus saada tieto pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta ylimääräisestä muutoksenhausta ja tulla myös kuulluksi sen yhteydessä, on muistutettava, että kyseisessä artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että otetaan käyttöön toimenpiteitä ”uhrin ja hänen perheenjäsentensä suojelemiseksi toissijaiselta ja toistuvalta uhriksi joutumiselta, pelottelulta ja kostotoimilta, myös siltä riskiltä, että heille aiheutuu emotionaalista tai psyykkistä haittaa, ja uhrin ihmisarvon suojelemiseksi kuulustelun ja hänen todistelutarkoituksessa antamansa lausunnon antamisen yhteydessä”.
87      Toimenpiteitä, joilla pyritään estämään toissijainen uhriksi joutuminen, ei kuitenkaan voida sinänsä tulkita siten, että niillä annettaisiin uhrille oikeus osallistua pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen menettelyyn pelkästään uuden oikeudenkäynnin välttämiseksi ja tulla kuulluksi tällaisessa menettelyssä.
88      Unionin tuomioistuin on lisäksi jo todennut, että direktiivin 2012/29 18 artiklan sanamuodosta ei seuraa, että unionin lainsäätäjä olisi säätänyt yhtenä rikoksen uhrin suojelemiseksi tarkoitettuna toimenpiteenä sen, että oikeudenkäyntimenettelyn kuluessa uhria kuulustellaan vain kerran (tuomio 29.7.2019, Gambino ja Hyka, C‑38/18, EU:C:2019:628, 51 kohta).
89      Lisäksi direktiivin 2012/29 18 artiklassa annetaan rikoksen uhrille oikeus suojeluun ”puolustukselle kuuluvia oikeuksia rajoittamatta”. Samoin kyseisen direktiivin johdanto-osan 58 perustelukappaleessa todetaan, että toissijaiselle tai toistuvalle uhriksi joutumiselle, pelottelulle tai kostotoimille alttiiksi todetulle uhrille hänen suojelemisekseen rikosoikeudellisten menettelyjen aikana tarjottavien asianmukaisten toimenpiteiden laajuus olisi määritettävä ”puolustukselle kuuluvia oikeuksia rajoittamatta ja oikeudellista harkintavaltaa koskevien sääntöjen mukaisesti” (tuomio 29.7.2019, Gambino ja Hyka, C‑38/18, EU:C:2019:628, 52 kohta).
90      Tästä seuraa, että direktiivin 2012/29
18 artikla ei näin ollen lähtökohtaisesti ole esteenä sille, että rikoksen uhria kuullaan uudelleen uudessa menettelyssä, kuten voisi olla, jos langettava tuomio purettaisiin rikosprosessikoodeksin 629 bis §:ssä säädetyn menettelyn päätteeksi.
91      Näin ollen kyseinen 18 artikla ei voi olla perustana direktiivin 2012/29 6 ja 10 artiklan sellaiselle tulkinnalle, joka poikkeaa tämän tuomion 75 ja 84 kohdassa esitetystä tulkinnasta.
92      Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa puolestaan vahvistetaan, että jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa. Mikään asiakirja-aineistossa ei kuitenkaan viittaa siihen, että uhrilta evättäisiin oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan, jos hänelle ei annettaisi tietoja tai mahdollisuutta tulla kuulluksi pääasiassa kyseessä olevaa ylimääräistä muutoksenhakua koskevan menettelyn yhteydessä direktiivissä 2012/29 säädettyjen edellytysten mukaisesti. Asiakirja-aineistosta ei myöskään ilmene, että häneltä evättäisiin tehokas oikeussuoja hänelle kyseisen direktiivin nojalla kuuluvien oikeuksien osalta. Lisäksi on todettava, että mikäli pääasiassa kyseessä olevan kaltainen muutoksenhaku johtaisi riidanalaisen langettavan tuomion purkuun, unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että asiassa olisi aloitettava uusi pääasian oikeudenkäynti.
93      Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2012/29
6, 10 ja 18 artiklaa, luettuina perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa silloin, kun rikoksen uhri ei ole kansallisen oikeuden nojalla asianomistaja rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka on johtanut vastaajan poissa ollessa annettuun langettavaan tuomioon, josta on tullut lainvoimainen, ei säädetä tuomitun henkilön pantua vireille ylimääräisen muutoksenhaun, jossa vaaditaan kyseisen tuomion purkamista sillä perusteella, että sitä ei voitu antaa hänen poissa ollessaan, ja tarvittaessa uuden pääasiaa koskevan menettelyn aloittamista, velvollisuudesta ilmoittaa uhrille kyseisestä ylimääräisestä muutoksenhausta eikä kyseisen uhrin mahdollisuudesta osallistua tähän menettelyyn.
Toinen kysymys
94      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2016/343
8 ja 9 artiklaa, luettuina perusoikeuskirjan 47 ja 54 artiklan valossa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jota on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä siten, että siinä velvoitetaan kansallinen tuomioistuin, kun ei ole olemassa suoraa näyttöä siitä, että poissa olevana tuomittu henkilö on tarkoituksellisesti vältellyt tietoa häntä vastaan aloitetusta, langettavaan tuomioon johtaneesta rikosoikeudenkäynnistä, hyväksymään muutoksenhaku, jonka kyseinen henkilö on pannut vireille saadakseen kyseisen tuomion, josta on tullut lainvoimainen, puretuksi sillä perusteella, että sitä ei voitu antaa hänen poissa ollessaan, ja tarvittaessa määräämään pääasiaa koskevan uuden menettelyn aloittamisesta.
95      Aluksi on muistutettava, että direktiivin 2016/343 tarkoituksena on sen 1 artiklan mukaan vahvistaa yhteiset vähimmäissäännöt, jotka koskevat tiettyjä rikosoikeudellisten menettelyjen osatekijöitä, joihin kuuluu ”läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskeva oikeus”. Kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 33 perustelukappaleessa nimenomaisesti vahvistetaan, tämä oikeus on erottamaton osa oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaa perusoikeutta (tuomio 20.5.2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
96      Kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa velvoitetaan tältä osin jäsenvaltiot varmistamaan, että epäillyllä tai syytetyllä on oikeus olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään.
97      Kyseisen 8 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää, että oikeudenkäynti, joka voi johtaa epäillyn tai syytetyn syyllisyyttä tai syyttömyyttä koskevan päätöksen tekemiseen, voidaan järjestää tämän poissa ollessa, jos tietyt edellytykset täyttyvät. Kyseisessä 2 kohdassa nimittäin asetetaan tämän mahdollisuuden edellytykseksi se, että kyseisen kohdan a alakohdan mukaan epäillylle tai syytetylle on ilmoitettu hyvissä ajoin oikeudenkäynnistä ja poissaolon seurauksista tai, kyseisen kohdan b alakohdan mukaisesti, se, että epäiltyä tai syytettyä, jolle on ilmoitettu oikeudenkäynnistä, edustaa joko hänen itsensä tai valtion nimeämä valtuutettu edustaja.
98      Lisäksi kyseisen 8 artiklan 3 kohdassa säädetään, että mainitun 2 kohdan mukaisesti tehty päätös voidaan panna täytäntöön asianomaista epäiltyä tai syytettyä vastaan.
99      Direktiivin 2016/343 8 artiklan 4 kohdassa puolestaan säädetään, että kun jäsenvaltiot ovat säätäneet, että oikeudenkäynti on mahdollista järjestää epäillyn tai syytetyn poissa ollessa, mutta kyseisen 8 artiklan 2 kohdassa säädettyjä edellytyksiä ei voida täyttää, koska epäiltyä tai syytettyä ei löydetä kohtuullisiksi katsottavista toimista huolimatta, jäsenvaltiot voivat säätää, että päätös voidaan silti tehdä ja panna täytäntöön. Tällöin jäsenvaltioiden on varmistettava, että kun epäillylle tai syytetylle ilmoitetaan päätöksestä, erityisesti kun hänet on otettu kiinni, hänelle on ilmoitettava myös mahdollisuudesta riitauttaa päätös ja oikeudesta uuteen oikeudenkäyntiin tai muuhun oikeussuojakeinoon kyseisen direktiivin 9 artiklan mukaisesti.
100    Lisäksi kyseisen 9 artiklan nojalla on niin, että jos rikosoikeudellinen menettely käydään vastaajan poissa ollessa, vaikka kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset eivät täyty, asianomaisella henkilöllä on ”oikeus uuteen oikeudenkäyntiin tai muuhun oikeussuojakeinoon, joka mahdollistaa asian käsittelyn uudelleen – – ja joka voi johtaa alkuperäisen päätöksen kumoamiseen”.
101    Kuten tämän tuomion 95 kohdassa on mainittu, on niin, että koska direktiivissä 2016/343 vahvistettu ”läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskeva oikeus” on erottamaton osa oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaa perusoikeutta, on myös katsottava, että oikeus uuteen oikeudenkäyntiin, sellaisena kuin siitä säädetään kyseisen direktiivin 9 artiklassa, on osa tätä ensin mainittua oikeutta, koska se auttaa – kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa korostetaan – vahvistamaan sen suojaa.
102    Kyseisen direktiivin 8 ja 9 artiklasta ilmenee kuitenkin, että poissa olevana tuomitulta henkilöltä voidaan evätä oikeus uuteen oikeudenkäyntiin, jos kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio 20.5.2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
103    Tältä osin on todettava, että kyseisen 8 artiklan 2 kohdan a ja b alakohtaa sovelletaan vaihtoehtoisesti ja niissä molemmissa säädetään kahdesta kumulatiivisesta edellytyksestä, joista ensimmäisessä, joka on yhteinen kyseisille kahdelle kohdalle, vaaditaan, että epäillylle tai syytetylle on ilmoitettava hyvissä ajoin oikeudenkäynnistä (ks. vastaavasti tuomio 20.5.2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 34 kohta).
104    Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että sen määrittämiseksi, täyttyykö tämä ensimmäinen edellytys, kyseisen direktiivin johdanto-osan 38 perustelukappaleesta ilmenee, että erityistä huomiota on kiinnitettävä yhtäältä siihen, millaista huolellisuutta noudattaen viranomaiset ovat pyrkineet ilmoittamaan oikeudenkäynnistä poissa olevana tuomitulle henkilölle, ja toisaalta siihen, millaista huolellisuutta noudattaen asianomainen henkilö on pyrkinyt saamaan tätä koskevaa tietoa. Näin ollen tämän arvioinnin kannalta merkitystä on sillä, että on selviä ja objektiivisia viitteitä siitä, että kyseinen henkilö siitä huolimatta, että hänelle on virallisesti ilmoitettu siitä, että häntä syytetään rikoksesta, ja näin tietoisena häntä vastaan vireille pantavasta oikeudenkäynnistä on tarkoituksellisesti vältellyt ottamasta vastaan virallista ilmoitusta oikeudenkäynnin ajankohdasta ja paikasta, esimerkiksi kun kyseinen henkilö on tahallaan ilmoittanut väärän osoitteen tai kun hän ei enää ole ilmoittamassaan osoitteessa (ks. vastaavasti tuomio 20.5.2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35 kohta).
105    Unionin tuomioistuin on täsmentänyt tältä osin, että poissa olevana tuomitulla henkilöllä voidaan katsoa olleen riittävät tiedot katsoakseen, että häntä vastaan järjestetään oikeudenkäynti, jos hän on saanut alustavan syytekirjelmän, jonka sisältö vastaa niiden tekojen, joista häntä syytetään, ja tekojen oikeudellisen luonnehdinnan osalta häntä koskevan lopullisen syytekirjelmän sisältöä. Näin ollen on niin, että jos asianomainen henkilö on paennut saatuaan tällaisen alustavan syytekirjelmän, jäsenvaltiot voivat pitää sitä, että toimivaltaiset viranomaiset ovat hyvissä ajoin lähettäneet virallisen asiakirjan, jossa mainitaan oikeudenkäynnin ajankohta ja paikka, asianomaiselle henkilölle osoitteeseen, jonka hän on ilmoittanut kyseisille viranomaisille asian tutkinnan aikana, ja todistusta kyseisen asiakirjan tosiasiallisesta toimittamisesta mainittuun osoitteeseen osoituksena direktiivin 2016/343 8 artiklan 2 kohdan mukaisesta oikeudenkäynnin ajankohdan ja paikan ilmoittamisesta kyseiselle henkilölle, mikäli kyseiset viranomaiset ovat lisäksi tehneet kohtuullisia ponnisteluja löytääkseen mainitun henkilön (ks. vastaavasti tuomio 20.5.2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 36 ja 37 kohta).
106    Toinen edellytys sille, että poissa olevana tuomitulta henkilöltä voidaan evätä oikeus uuteen oikeudenkäyntiin, voi täyttyä joko direktiivin 2016/343 8 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 4 kohdan mukaisesti, jos kyseiselle henkilölle on myös ilmoitettu hyvissä ajoin oikeudenkäynnistä poissaolon seurauksista, tai kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan mukaisesti, jos voitiin katsoa, että kyseistä henkilöä edustaa oikeudenkäynnissä joko hänen itsensä tai valtion nimeämä valtuutettu edustaja (tuomio 20.5.2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan pelkästään se, että viran puolesta määrätty asianajaja on puolustanut poissa olevana tuomittua henkilöä koko hänen poissa ollessaan käydyn menettelyn aikana, ei riitä täyttämään tätä edellytystä, koska on tarpeen, että kyseinen henkilö on nimenomaisesti nimennyt asianajajan edustamaan häntä oikeudenkäynnissä hänen poissa ollessaan (ks. vastaavasti tuomio 20.5.2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 41, 59, 61 ja 62 kohta).
107    Jos nämä edellytykset täyttyvät pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, direktiivi 2016/343 ei ole esteenä sille, että kyseinen jäsenvaltio epää tuomitulta oikeuden uuteen oikeudenkäyntiin.
108    Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että erityisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 1.3.2006 antaman tuomion Sejdovic v. Italia (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100) johdosta kansalliset oikeussäännöt, joilla säännellään pääasiassa kyseessä olevaa oikeudenkäyntiä vastaajan poissa ollessa ja ylimääräistä muutoksenhakua, ja erityisesti rikosprosessikoodeksin 420
bis ja 629 bis §, sellaisina kuin Corte suprema di Cassazione on niitä tulkinnut, edellyttävät lähinnä, että rikosprosessikoodeksin 420 bis §:n 3 momentissa säädetyssä tilanteessa oikeus uuteen oikeudenkäyntiin myönnetään aina poissaolevana tuomitulle henkilölle, paitsi jos esitetään ”suora” näyttö siitä, että syytetty on ”tarkoituksellisesti vältellyt” tiedon saamista häntä vastaan aloitetusta rikosoikeudellisesta menettelystä.
109    Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tällaisista vaatimuksista seuraisi, että henkilö, joka on tuomittu poissaolevana ja joka on tarkoituksellisesti vältellyt häntä vastaan vireille pantua rikosoikeudellista menettelyä, voisi myöhemmin saada langettavan tuomion puretuksi ja uuden pääasiaa koskevan menettelyn lähes automaattisesti, koska suoraa näyttöä kyseisestä tarkoituksellisesta välttelystä olisi käytännössä mahdotonta esittää.
110    Kuten tämän tuomion 104 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, direktiivissä 2016/343 ei edellytetä tällaista suoraa näyttöä arvioitaessa kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa säädettyä ensimmäistä edellytystä, joka koskee sitä, onko syytetty saanut tiedon oikeudenkäynnistä, koska huomioon voidaan ottaa myös mahdollisia selviä ja objektiivisia viitteitä siitä, että asianomainen henkilö siitä huolimatta, että hänelle on virallisesti ilmoitettu, siitä, että häntä syytetään rikoksesta, ja näin tietoisena häntä vastaan vireille pantavasta oikeudenkäynnistä, on tarkoituksellisesti vältellyt ottamasta vastaan virallista ilmoitusta oikeudenkäynnin ajankohdasta ja paikasta
111    Myöskään Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 1.3.2006 antaman tuomion Sejdovic v. Italia (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100) 99 kohdan mukaan ei voida sulkea pois sitä, että tietyt toteen näytetyt tosiseikat voivat yksiselitteisesti osoittaa, että syytetty tietää, että häntä vastaan on aloitettu rikosoikeudellinen menettely, että hän tuntee syytteen luonteen ja perusteen ja että hän ei aio osallistua oikeudenkäyntiin tai aikoo välttää syytetoimet.
112    On kuitenkin muistutettava, että direktiivin 2016/343
1 artiklasta, luettuna sen johdanto-osan yhdeksännen perustelukappaleen valossa, ilmenee, että kyseisen direktiivin tarkoituksena on vahvistaa yhteiset vähimmäissäännöt, jotka koskevat tiettyjä syyttömyysolettamaan liittyviä näkökohtia rikosoikeudellisissa menettelyissä ja oikeutta olla läsnä oikeudenkäynnissä näissä menettelyissä, eikä sen tarkoituksena ole yhdenmukaistaa tyhjentävästi rikosoikeudellisissa menettelyissä noudettavia sääntöjä (ks. analogisesti tuomio 15.9.2022, HN (Maasta poistetun syytetyn oikeudenkäynti), C‑420/20, EU:C:2022:679, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
113    Kuten direktiivin johdanto-osan 48 perustelukappaleessa korostetaan, kyseisessä direktiivissä jätetään tässä yhteydessä jäsenvaltioille mahdollisuus laajentaa direktiivissä säädettyjä oikeuksia suojan tason parantamiseksi.
114    Direktiivi 2016/343 ei näin ollen ole esteenä sille, että jäsenvaltiot ulottavat oikeuden uuteen oikeudenkäyntiin myös tilanteisiin, joissa kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät, eikä sille, että sen huolellisuuden arviointi, jota syytetty on osoittanut saadakseen tietoja häntä vastaan aloitetusta rikosoikeudellisesta menettelystä, perustuu näyttövaatimuksiin, joiden mukaan ainoastaan suoralla näytöllä voidaan osoittaa, että kyseinen henkilö on tarkoituksellisesti vältellyt kyseistä menettelyä.
115    Siltä osin kuin on kyse perusoikeuskirjan 47 ja 54 artiklasta, jotka koskevat oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen sekä oikeuden väärinkäytön kieltoa ja jotka vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 17 artiklaa, sellaisina kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on niitä pohtinut toisessa kysymyksessään, ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lähinnä, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä, jota on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä siten, että siinä sallitaan se, että poissa olevana tuomittu henkilö voi käyttää rikoksen uhrin vahingoksi väärin perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattua oikeuttaan oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin perusoikeuskirjan 54 artiklan vastaisesti. Se pohtii näin ollen, onko direktiivin 2016/343 8 ja 9 artiklaa, luettuina perusoikeuskirjan 47 ja 54 artiklan valossa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä tällaiselle kansalliselle säännöstölle.
116    Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – jäsenvaltion tuomioistuimen on tutkittava, onko kansallinen säännös tai toimenpide, jolla unionin oikeutta sovelletaan perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla tilanteessa, jossa jäsenvaltioiden toiminta ei määräydy täysin unionin oikeuden perusteella, yhdenmukainen perusoikeuksien kanssa, kansalliset viranomaiset ja tuomioistuimet saavat soveltaa perusoikeuksien suojaa koskevia kansallisia standardeja sillä edellytyksellä, ettei tämä soveltaminen vaaranna perusoikeuskirjassa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, vahvistettua suojan tasoa eikä unionin oikeuden ensisijaisuutta, yhtenäisyyttä ja tehokkuutta (tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 29 kohta ja tuomio 24.7.2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 110 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
117    Kuten tämän tuomion 112–116 kohdasta ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa jäsenvaltiot voivat edelleen soveltaa unionin oikeudessa vaadittua korkeampaa suojan tasoa syytetyn oikeuteen olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään, mikä ei ole omiaan heikentämään perusoikeuskirjassa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, määrättyä suojan tasoa. Mikään unionin tuomioistuimelle toimitetussa asiakirja-aineistossa ei myöskään viittaa siihen, että tämä kansallisessa oikeudessa säädetty korkeampi suojan taso olisi omiaan vaarantamaan unionin oikeuden ensisijaisuuden, yhtenäisyyden tai tehokkuuden.
118    Toiseksi on niin, että perusoikeuskirjan 54 artiklan mukaan tämän perusoikeuskirjan määräysten ei saa tulkita antavan oikeutta ryhtyä sellaiseen toimintaan tai tehdä sellaista tekoa, jonka tarkoituksena on tehdä tyhjäksi jokin tässä perusoikeuskirjassa tunnustettu oikeus tai vapaus tai rajoittaa sitä laajemmalti kuin tässä perusoikeuskirjassa on sallittu.
119    Tältä osin on muistutettava, että siltä osin kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 17 artikla koskee yksilöitä, sen tarkoituksena on estää heitä vetoamasta yleissopimuksen määräyksiin sellaisten toimien toteuttamiseksi, joiden tarkoituksena on tehdä tyhjäksi kyseisessä yleissopimuksessa tunnustettuja oikeuksia ja vapauksia. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on täsmentänyt, että kyseistä määräystä, joka on siis muotoiltu kieltävästi, ei sitä vastoin voida tulkita a contrario siten, että sillä evättäisiin luonnolliselta henkilöltä yksilöllisiä perusoikeuksia, jotka taataan muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 ja 6 artiklassa, jotka vastaavat perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklaa
(Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 17.3.2009, Ould Dah v. Ranska, ECLI:CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120    Kun poissa olevana tuomittu henkilö, joka vetoaa rikosprosessikoodeksin 629 bis §:ssä säädettyyn menettelyyn, panee vireille ylimääräisen muutoksenhaun, jossa hän vaatii hänen poissa ollessaan annetun ja lainvoimaiseksi tulleen langettavan tuomion purkua, ja kun kansallinen tuomioistuin toteaa, että rikosprosessikoodeksin 420 bis §:ssä säädetyt edellytykset eivät täyttyneet oikeudenkäynnissä ja hyväksyy muutoksenhaun, kyseinen henkilö vetoaa oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteensa, joka sisältää oikeuden olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään, joten ei vaikuta siltä, että sillä, että kyseinen henkilö käyttää tätä ylimääräistä oikeussuojakeinoa, pyrittäisiin perusoikeuskirjan 54 artiklassa tarkoitetulla tavalla tekemään tyhjäksi jokin perusoikeuskirjassa tunnustettu oikeus tai vapaus tai rajoittamaan sitä laajemmalti kuin perusoikeuskirjassa on sallittu.
121    Lisäksi on niin, että koska pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen ylimääräisen muutoksenhaun käyttämiselle kansallisessa oikeudessa, sellaisena kuin sitä on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä, säädetyillä edellytyksillä pyritään varmistamaan unionin oikeudessa edellytettyä korkeampi suojan taso syytetyn oikeudelle olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään, kyseinen henkilö ei käytä unionin oikeuteen perustuvaa oikeutta saadessaan tämän korkeamman kansallisen suojan tason.
122    Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2016/343
8 ja 9 artiklaa, luettuina perusoikeuskirjan 47 ja 54 artiklan valossa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jota on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä siten, että siinä velvoitetaan kansallinen tuomioistuin, kun ei ole olemassa suoraa näyttöä siitä, että poissa olevana tuomittu henkilö on tarkoituksellisesti vältellyt tietoa häntä vastaan aloitetusta, langettavaan tuomioon johtaneesta rikosoikeudenkäynnistä, hyväksymään muutoksenhaku, jonka kyseinen henkilö on pannut vireille saadakseen kyseisen tuomion puretuksi sillä perusteella, että sitä ei voitu antaa hänen poissa ollessaan, ja tarvittaessa määräämään pääasiaa koskevan uuden menettelyn aloittamisesta.
Oikeudenkäyntikulut
123    Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Rikoksen uhrien oikeuksia, tukea ja suojelua koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS korvaamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/29/EU 6, 10 ja 18 artiklaa, luettuina yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan silloin, kun rikoksen uhri ei ole kansallisen oikeuden nojalla asianomistaja rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka on johtanut vastaajan poissa ollessa annettuun langettavaan tuomioon, josta on tullut lainvoimainen, ei säädetä tuomitun henkilön pantua vireille ylimääräisen muutoksenhaun, jossa vaaditaan kyseisen tuomion purkamista sillä perusteella, että sitä ei voitu antaa hänen poissa ollessaan, ja tarvittaessa uuden pääasiaa koskevan menettelyn aloittamista, velvollisuudesta ilmoittaa uhrille kyseisestä ylimääräisestä muutoksenhausta eikä kyseisen uhrin mahdollisuudesta osallistua tähän menettelyyn.
2)      Eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamisesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 9.3.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/343 8 ja 9 artiklaa, luettuina perusoikeuskirjan 47 ja 54 artiklan valossa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jota on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä siten, että siinä velvoitetaan kansallinen tuomioistuin, kun ei ole olemassa suoraa näyttöä siitä, että poissa olevana tuomittu henkilö on tarkoituksellisesti vältellyt tietoa häntä vastaan aloitetusta, langettavaan tuomioon johtaneesta rikosoikeudenkäynnistä, hyväksymään muutoksenhaku, jonka kyseinen henkilö on pannut vireille saadakseen kyseisen tuomion puretuksi sillä perusteella, että sitä ei voitu antaa hänen poissa ollessaan, ja tarvittaessa määräämään pääasiaa koskevan uuden menettelyn aloittamisesta.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: italia.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.