62012CC0032
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JULIANE KOKOTT
28 päivänä helmikuuta 2013 (
1
)
Asia C‑32/12
Soledad Duarte Hueros
vastaan
Autociba SAja
Automóviles Citroen España SA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz (Espanja))
”Kuluttajansuoja — Direktiivi 1999/44/EY — 3 artikla — Kuluttajan oikeudet tavaran virheiden yhteydessä — Vähäinen virhe — Kaupan purkamisen mahdottomuus — Hinnan alentaminen viran puolesta”
I Johdanto
1.
Nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö koskee direktiivin 1999/44/EY (
2
) tulkintaa. Siinä pohditaan lähinnä sitä, onko tuomioistuimen alennettava kauppahintaa viran puolesta sillä perusteella, että ostetussa tavarassa (tässä tapauksessa avoauto, jonka katto ei ole tiivis) on virhe, jos kaupan purkaminen ei tule virheen vähäisyyden vuoksi kysymykseen mutta asianomainen kuluttaja on vaatinut tuomioistuimessa yksinomaan kaupan purkamista.
2.
Tämän ennakkoratkaisupyynnön taustalla on Espanjan siviiliprosessioikeuden rakenne, joka estää kansallisen tuomioistuimen kuvauksen mukaan tässä yksittäistapauksessa sen, että tuomioistuin määräisi hinnan alentamisesta. Unionin tuomioistuimen on siten tutkittava, edellytetäänkö direktiivissä 1999/44 tällaisessa tilanteessa sitä, että tuomioistuin toimii viran puolesta.
3.
Direktiivi 1999/44 on näin ollen kolmatta kertaa ennakkoratkaisupyynnön kohteena. (
3
) Toisin kuin kaksi muuta tapausta, nyt käsiteltävä asia ei kuitenkaan koske kuluttajan oikeuksien laajuutta tai ulottuvuutta, vaan ensi kertaa sitä, miten niihin on vedottava tuomioistuimessa.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
4.
Direktiivin 1999/44 tavoitteena on sen johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen mukaan korkeatasoisen kuluttajasuojan toteuttaminen. Viidennessä perustelukappaleessa todetaan vastaavasti, että on vahvistettava kuluttajien oikeudet turvaava yhteinen vähimmäissäännöstö. Johdanto-osan 24 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tiukempia säännöksiä vielä korkeamman kuluttajansuojan tason takaamiseksi.
5.
Direktiivin 3 artiklassa säädetään kuluttajan oikeuksista, ja sen sanamuoto on seuraava:
”1.   Myyjä on vastuussa kuluttajalle virheestä, joka on olemassa tavaran luovutushetkellä.
2.   Virheen johdosta kuluttajalla on oikeus saada tavara saatetuksi sopimuksen mukaiseksi vastikkeetta korjaamalla tai vaihtamalla tavara 3 kohdan mukaisesti taikka saada asianmukainen hinnanalennus tai purkaa sopimus kyseisten tavaroiden osalta 5 ja 6 kohdan mukaisesti.
– –
5.   Kuluttaja voi vaatia asianmukaista hinnanalennusta tai purkaa kaupan
—
jos kuluttajalla ei ole oikeutta vaatia korjaamista eikä vaihtamista, tai
—
jos myyjä ei ole suorittanut oikaisua kohtuullisen ajan kuluessa, tai
—
myyjä ei ole suorittanut oikaisua aiheuttamatta kuluttajalle huomattavaa haittaa.
6.   Kuluttajalla ei ole oikeutta purkaa kauppaa, jos virhe on vähäinen.”
6.
Direktiivin 8 artiklan otsikkona on ”Kansallinen lainsäädäntö ja vähimmäissuoja”, ja sen 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajansuojan korkeamman tason.”
B Kansallinen oikeus
7.
Espanja on pannut direktiivin 1999/44 täytäntöön kulutustavaroiden kauppaan liittyvistä takuista 10.7.2003 annetulla lailla nro 23/2003 (Ley de Garantías en la Venta de Bienes de Consumo, (
4
) jäljempänä laki nro 23/2003). (
5
)
8.
Sen 4–8 §:ään sisältyy säännöksiä, jotka vastaavat direktiivin 1999/44 3 artiklaa. Direktiivin 3 artiklan 5 ja 6 kohtaa vastaavat säännökset hinnanalennuksesta ja kaupan purkamisesta sisältyvät lain nro 23/2003 7 §:ään.
9.
Espanjan siviiliprosessilakiin (Ley de Enjuiciamiento Civil, jäljempänä LEC) (
6
) sisältyy muun muassa määräämisperiaatetta koskeva säännös (LEC:n 216 §), jossa säädetään, että tuomioistuinten on ratkaistava asiat asianosaisten esittämien tosiseikkojen, todisteiden ja vaatimusten perusteella. LEC:n 218 §:ssä säädetään tuomioistuimen sidonnaisuutta kanteeseen koskevasta periaatteesta, jonka mukaan tuomioissa ei voida mennä kannekirjelmän sisältöä ja asianosaisten oikeudenkäynnissä esittämiä muita vaatimuksia pidemmälle.
10.
LEC:n 400 §:ssä säädetään, että jos kannevaatimus voi perustua useisiin eri tosiseikkoihin tai oikeudellisiin perusteisiin, nämä on esitettävä kannekirjelmässä, jos ne ovat tiedossa tai niihin voidaan vedota kannetta nostettaessa. Niitä ei voida jättää esitettäväksi myöhemmässä prosessissa. Tähän säännökseen sisältyy lisäksi oikeusvoimaa koskevaa sääntelyä, jonka mukaan tosiseikat ja oikeudelliset perusteet, joihin riita-asiassa vedotaan, katsotaan esitetyiksi jo aikaisemmassa oikeudenkäynnissä, jos siinä olisi voitu vedota niihin.
III Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymys
11.
Soledad Duarte Hueros (jäljempänä Duarte) osti heinäkuussa 2004 Autociba SA -nimiseltä yritykseltä (jäljempänä Autociba) Citroën-merkkisen auton 14320 euron hintaan. Ajoneuvo oli ”C3 Pluriel 1_4l” -malli, jossa on kokoontaittuva katto, joten se on muunnettavissa avoautoksi. Ajoneuvo luovutettiin Duartelle ja rekisteröitiin elokuussa 2004.
12.
Luovutuksen jälkeen Duarte joutui viemään auton korjaamolle useita kertoja, koska katosta vuoti vettä sateella. Vikaa ei kyetty useista korjausyrityksistä (
7
) huolimatta poistamaan. Duarte vaati tästä syystä ensin uutta ajoneuvoa, mistä Autociba kieltäytyi. Lopulta Duarte nosti maaliskuussa 2011 Autocibaa ja ajoneuvon valmistajaa Automóviles Citroën España SA:ta (jäljempänä Citroën España) vastaan kanteen, jossa hän vaatii kaupan purkamista sekä kauppahinnan palauttamista.
13.
Kansallinen tuomioistuin esittää, että vaadittu kaupan purkaminen ei tule virheen vähäisyyden vuoksi lain nro 23/2003 nojalla kysymykseen. Duartella on oikeus vain kauppahinnan alennukseen. Hänelle ei voida kuitenkaan Espanjan prosessioikeuden mukaan myöntää hinnanalennusta, koska Duarte on vaatinut kanteessaan yksinomaan kaupan purkamista ja koko kauppahinnan palauttamista eikä (edes toissijaisesti) alennusta kauppahinnasta. Duartella ei ole myöskään mahdollisuutta vaatia alennusta myöhemmässä oikeudenkäynnissä. Tämän esteenä on LEC:n mukainen oikeusvoiman laajentaminen, sillä sen piiriin kuuluvat myös kaikki oikeudet, joihin olisi voitu vedota aikaisemmassa oikeudenkäynnissä mutta joihin ei vedottu.
14.
Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz on tästä syystä lykännyt asian käsittelyä 13.1.2012 tekemällään välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 24.1.2012, ja esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Jos kuluttaja vaatii tuomioistuimessa ainoastaan kaupan purkamista sen jälkeen, kun tavaraa ei ole saatettu sopimuksen mukaiseksi, koska sitä ei ole korjattu hänen toistuvista pyynnöistään huolimatta, eikä kaupan purkaminen ole lain mukaan mahdollista tavaran virheen vähäisyyden takia, voiko tuomioistuin myöntää viran puolesta kuluttajalle asianmukaisen hinnanalennuksen?”
15.
Unionin tuomioistuimen oikeudenkäynnissä ovat esittäneet kirjallisia ja suullisia huomautuksia Autociba, komissio ja Espanjan hallitus. Tämän lisäksi Duarte sekä Ranskan, Unkarin ja Puolan hallitukset ovat osallistuneet kirjalliseen käsittelyyn. Saksan hallitus on esittänyt ainoastaan suullisia huomautuksia.
IV Oikeudellinen arviointi
A Tutkittavaksi ottaminen
16.
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisesta on todettava, että unionin tuomioistuin on SEUT 267 artiklan nojalla toimivaltainen tulkitsemaan vain unionin oikeutta. Ennakkoratkaisukysymyksen sanamuoto ei koske kuitenkaan unionin oikeuden tulkintaa vaan se liittyy pikemminkin abstraktisti siihen, voiko kansallinen tuomioistuin määrätä viran puolesta hinnanalennuksesta.
17.
Ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien muiden toteamusten perusteella ymmärrän kuitenkin ennakkoratkaisukysymyksen Espanjan ja Puolan hallitusten tavoin siten, että kansallinen tuomioistuin haluaisi tietää, onko direktiiviä 1999/44 tulkittava siten, että tuomioistuimen on voitava määrätä hinnanalennuksesta viran puolesta, jos kuluttaja ei ole vaatinut sitä oikeudenkäynnissä mutta hänellä olisi ollut siihen direktiivin nojalla oikeus. Ennakkoratkaisukysymys on siten tämän muutetun sanamuodon perusteella otettava tutkittavaksi.
18.
Ennakkoratkaisukysymys on mielestäni muotoiltava uudelleen toisestakin syystä: kansallinen tuomioistuin tiedustelee, sallitaanko direktiivissä hinnan alentaminen viran puolesta eli voiko tuomioistuin alentaa hintaa viran puolesta. Jotta voitaisiin antaa tarkoituksenmukainen vastaus, on kuitenkin pikemminkin tutkittava, edellytetäänkö direktiivissä hinnan alentamista viran puolesta eli täytyykö kansallisen tuomioistuimen alentaa hintaa viran puolesta.
19.
Autociba, Citroën España ja Ministerio Fiscal (
8
) epäilevät ennakkoratkaisupyynnön tutkimisedellytysten täyttymistä myös sillä perusteella, että Espanjan lainsäätäjä on pannut direktiivin täytäntöön kansallisessa oikeudessa, mistä syystä nyt käsiteltävä asia koskee yksinomaan kansalliseen oikeuteen liittyviä kysymyksiä. Niiden mielestä unionin tuomioistuin ei ole tästä syystä toimivaltainen tulkitsemaan niitä.
20.
Tämä ei pidä kuitenkaan paikkaansa, vaan tämä perustelu on pikemminkin ristiriidassa unionin oikeuden yhdenmukaisen tulkinnan kanssa. Se, että direktiivi on pantu täytäntöön kansallisessa oikeudessa, ei tietenkään muuta millään tavoin sitä, että säännökset perustuvat viime kädessä unionin oikeuden sääntelyyn. Unionin oikeuden yhdenmukaisuuden säilyttämiseksi on siis niiden tulkinnan kannalta edelleen ratkaisevaa, miten perustana olevaa direktiiviä on tulkittava. Vain unionin tuomioistuin on toimivaltainen tulkitsemaan sitä. Ennakkoratkaisupyyntö on siis myös tällä perusteella otettava tutkittavaksi.
21.
Autociba vetoaa lopuksi siihen, että oikeus hinnanalennukseen ja kaupan purkamiseen on vanhentunut ja että ennakkoratkaisupyyntöä ei pidä siitä syystä tutkia. Siitä, milloin direktiivistä johtuvat oikeudet vanhenevat, säädetään lähtökohtaisesti kansallisessa oikeudessa, jossa on kuitenkin otettava huomioon direktiivin 5 artiklan 1 kohdasta ilmenevä 2 vuoden vähimmäisaika vanhentumiselle. Yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia, onko tämä aika tosiasiallisesti kulunut. Tämän lisäksi ennakkoratkaisumenettelyn yhteydessä on asiaa käsittelevän kansallisen tuomioistuimen tehtävänä arvioida ennakkoratkaisun tarpeellisuus tuomion antamisen kannalta. Kun kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on näin ollen lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin. (
9
) Kansallinen tuomioistuin ei ole esittänyt unionin tuomioistuimelle kysymystä 5 artiklan 1 kohdan tulkinnasta, mistä syystä tämän ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä ei pidä tarkastella sitä, ovatko Duarten oikeudet mahdollisesti vanhentuneet, eikä sillä ole merkitystä ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen kannalta.
B Direktiivin 1999/44 tulkinta
22.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee, edellytetäänkö direktiivissä 1999/44, että tuomioistuin alentaa virheellisen tavaran kauppahintaa viran puolesta, jos kuluttaja on vaatinut tuomioistuimessa ainoastaan kaupan purkamista, johon hänellä ei kuitenkaan ole oikeutta.
23.
Ennakkoratkaisukysymyksen taustalla on Espanjan siviiliprosessioikeuden rakenne. Duarte on vaatinut kanteessaan yksinomaan kaupan purkamista ja koko kauppahinnan palauttamista, mihin hänellä ei ole virheen vähäisyyden vuoksi oikeutta, kun otetaan huomioon lain nro 23/2003 7 §:n toinen virke ja sitä vastaava direktiivin 3 artiklan 6 kohta. Hänelle kuuluu kiistatta oikeus lain nro 23/2003 7 §:n 1 momentissa (joka vastaa direktiivin 3 artiklan 5 kohtaa) tarkoitettuun kauppahinnan alennukseen. Hän ei ole kuitenkaan vaatinut alennusta kannekirjelmässään. Kansallinen tuomioistuin toteaa, että se ei tästä syystä Espanjan oikeudessa voimassa olevan tuomioistuimen sidonnaisuutta kanteeseen koskevan periaatteen (
10
) perusteella saa määrätä kaupan purkamisen sijasta ainoastaan hinnanalennuksesta. Tuomioistuin on sidottu kuluttajan konkreettiseen vaatimukseen. (
11
) Kanteen muuttaminen ei ole Espanjan prosessioikeuden mukaan myöskään mahdollista. Ensimmäisen oikeudenkäynnin oikeusvoiman laajentamisen vuoksi myöskään hinnanalennusta koskevan uuden kanteen nostaminen ei ole LEC:n 400 §:n mukaan mahdollista. Kansallinen tuomioistuin esittää tästä syystä kysymyksen siitä, onko tällainen lopputulos direktiivin 1999/44 mukainen.
24.
Kuten Espanjan hallitus perustellusti esittää, on näin ollen erotettava toisistaan kaksi kysymystä: ensinnäkin se, mitä oikeuksia Duartella on direktiivin nojalla, ja toiseksi se, miten olemassa olevaan oikeuteen voidaan vedota prosessuaalisesti. Koska Duartella on kansallisen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan kiistatta oikeus kauppahinnan alennukseen ja kansallinen tuomioistuin on myös todennut, että oikeus kaupan purkamiseen ei tule kysymykseen, nyt käsiteltävä asia koskee vain jälkimmäistä seikkaa eli sitä, miten Duarte voi vaatia hänelle kuuluvaa oikeutta tuomioistuimessa.
25.
Direktiivin 1999/44 tarkoituksena on sen johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen mukaan korkeatasoisen kuluttajasuojan toteuttaminen. (
12
) Virheellisen ja siten sopimuksen vastaisen tavaran luovutuksen varalta direktiivin 3 artiklaan sisältyy tästä syystä lukuisia oikeuksia kuluttajalle. Direktiivissä ei ole kuitenkaan säännöksiä siitä, miten näihin oikeuksiin vedotaan tuomioistuimessa. (
13
)
26.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yksityisillä oikeussubjekteilla direktiivin 1999/44 perusteella olevat oikeudet. (
14
) Jäsenvaltioiden on kuitenkin otettava siinä yhteydessä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet huomioon. (
15
)
27.
Kuten Ranskan hallitus esittää, velvollisuus hinnan alentamiseen viran puolesta tulee tässä tapauksessa kysymykseen vain, jos tämä on mahdollista jo kansallisen oikeuden perusteella tai jos se on välttämätöntä unionin oikeuden täyden tehokkuuden takaamiseksi. Koska Espanjan prosessioikeudessa ei säädetä hinnan alentamisesta viran puolesta, kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, on pohdittava, onko tämä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden mukaista.
1. Vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden noudattaminen
28.
Vastaavuusperiaatteen mukaan konkreettiset menettelysäännöt, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat oikeudet, eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia. (
16
) Nyt käsiteltävässä tapauksessa ei ole havaittavissa, että vastaavuusperiaatetta olisi loukattu. Espanjan prosessioikeuden asianomaisia säännöksiä sovelletaan riippumatta siitä, onko kanteen kohteena unionin oikeuteen perustuva vaatimus vai kansalliseen oikeuteen perustuva vaatimus.
29.
Tehokkuusperiaatteen mukaan kansallisella menettelysäännöllä ei saa tehdä unionin oikeudessa annettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi. (
17
) Siinä yhteydessä on otettava huomioon säännöksen asema menettelyn kokonaisuudessa, oikeudenkäyntimenettelyn kulku ja menettelyn erityispiirteet eri kansallisissa viranomaisissa (
18
) sekä mahdollisesti kansallisen oikeussuojajärjestelmän perustana olevat periaatteet, joita ovat esimerkiksi puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate ja oikeudenkäynnin moitteettoman kulun periaate. (
19
)
30.
Tässä yhteydessä on otettava huomioon ensinnäkin se, että Duarte olisi voinut lähtökohtaisesti vaatia kauppahinnan alennusta kanneteitse. (
20
) Hinnanalennusta koskeva vaatimus olisi voitu esittää myös toissijaisesti kaupan purkamista koskeneen vaatimuksen ohella. Espanjan hallitus on vastannut tiedusteluun, että toissijaisesti esitettyyn vaatimukseen ei olisi liittynyt kantajalle mitään haittoja, kuten esimerkiksi suurempia oikeudenkäyntikuluja. Espanjan prosessioikeudessa ei siis lähtökohtaisesti suljeta pois mahdollisuutta vedota direktiivistä johtuviin oikeuksiin tuomioistuimessa. Jokainen kuluttaja voi pikemminkin nostaa kanteen kaikkien direktiivistä johtuvien oikeuksiensa ajamiseksi, joten direktiiviin perustuvien oikeuksien käyttäminen on mahdollista.
31.
Espanjan prosessioikeuden rakenne johtaa mielestäni kuitenkin siihen, että tämän oikeuden käyttäminen on liian vaikeaa.
32.
Lähtökohtaisesti ei voida tosin vastustaa sitä, että tuomioistuin on sidottu kantajan konkreettiseen vaatimukseen. Tämä edellyttää, että kantaja esittää asianmukaisen vaatimuksen, jos hän haluaa menestyä oikeudenkäynnissä. Tämä sääntely ilmaisee sekä Espanjan prosessioikeudessa että monien muidenkin jäsenvaltioiden prosessisäännöksissä voimassa olevan määräämisperiaatteen, jonka mukaan asianosaiset määräävät prosessista ja aloitevalta oikeudenkäynnissä kuuluu heille. Tämän periaatteen tarkoituksena on puolustautumisoikeuksien suojaaminen ja prosessin asianmukaisen kulun varmistaminen erityisesti siten, että sitä varjellaan viivästyksiltä, joita uuden väitteen tutkimiseen liittyy. (
21
) Unionin tuomioistuin on jo moneen kertaan vahvistanut, että määräämisperiaate sopii sinänsä yhteen tehokkuusperiaatteen kanssa. (
22
) Lähtökohtaisesti kuluttajalta voidaan siten odottaa, että hän vaatii itselleen kuuluvia oikeuksia tuomioistuimessa ja esittää tältä osin asianmukaisen kannevaatimuksen, tarvittaessa myös toissijaisesti. Tämä pätee erityisesti silloin, jos kyseessä on asianajajan avustuksella käytävä prosessi, kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa.
33.
Espanjan prosessioikeus on kuitenkin rakenteeltaan sellainen, että kerran tehty prosessuaalinen virhe eli virheellisen kannevaatimuksen jättäminen tai toissijaisen kannevaatimuksen esittämisen laiminlyöminen johtaa siihen, että mahdollisuus direktiivistä tosiasiallisesti johtuvan oikeuden vaatimiseen on ainiaaksi menetetty. Tämä lopputulos on varsin dramaattinen ja ankara, kun otetaan huomioon erityisesti se, että direktiivillä pyritään myötävaikuttamaan korkeatasoisen kuluttajasuojan toteuttamiseen, ja se vaikuttaa minusta suhteettomalta, kun otetaan myös vastaavilla säännöksillä tavoiteltu päämäärä huomioon.
34.
Ensinnäkin Espanjan oikeudessa, sellaisena kuin kansallinen tuomioistuin sen esittää, on näet omaksuttu varsin suppea näkemys sidonnaisuutta vaatimukseen koskevan kysymyksen osalta, koska ainoastaan konkreettisesti esitetty vaatimus otetaan huomioon. Oikeusvoiman laajentamisen osalta vallitsee kuitenkin toisaalta erittäin laaja tulkinta, jonka mukaan se käsittää myös kaikki vaatimukset, jotka kuluttaja olisi voinut esittää, jolloin uuden kanteen nostaminen ei tule kysymykseen. Jo tämä johtaa kuluttajan kannalta kohtuuttomaan rasitteeseen.
35.
Toiseksi säännöksillä ylitetään se, mikä on tarpeen niillä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi. Sidonnaisuudella konkreettiseen kannevaatimukseen pyritään suojelemaan vastaajan puolustautumisoikeuksia ja edistämään oikeusriidan ratkaisemista. Kun vastaajan puolustautumisoikeuksien suojeleminen olisi kuitenkin mahdollista vielä myöhemmässäkin menettelyn vaiheessa esimerkiksi siten, että vastaajalle annetaan tilaisuus ottaa kantaa muutettuun kannevaatimukseen, kantajalla ei ole myöhemmin enää mahdollisuutta saada oikeussuojaa, koska oikeusvoimavaikutus estää sen. LEC:n säännöksillä edistetään kiistatta oikeusriidan ratkaisemista. Nyt käsiteltävässä tapauksessa ei ole tosin havaittavissa, että menettelyä olisi merkittävästi viivästetty. Hinnanalennusta koskeva kysymys koskee pikemminkin samaa tosiseikastoa ja samoja asianosaisia kuin kaupan purkaminen, joten olisi mahdollista turvautua siihenastisen prosessin tuloksiin. Enintään vähäinen oikeudenkäynnin viivästymisen vaara ei ole oikeassa suhteessa dramaattiseen toimenpiteeseen, jolla kuluttaja jätetään kokonaan oikeussuojamahdollisuuksien ulkopuolelle.
36.
Lisättäköön vielä, että juuri tosiseikkoja koskevien kysymysten osalta, kuten esimerkiksi virheen vähäisyyden vuoksi, kannevaatimuksen menestys riippuu usein näytön arvioimisesta oikeudenkäynnissä, eikä se ole vielä ennakoitavissa ennen kanteen nostamista. Nyt käsiteltävä asia ilmentää tätä: Duarte on vaatinut kaupan purkamista, koska asiantuntijalausunnoissa oli todettu, ettei virhe ole vähäinen. Toimivaltainen tuomioistuin on päätynyt näyttöä arvioidessaan kuitenkin toiseen lopputulokseen. Kuluttajan pitäisi siten aina esittää kanteessa ainakin toissijaisesti myös kaikki kysymykseen tulevat vaatimukset täyttääkseen Espanjan prosessioikeuden vaatimukset, sellaisina kuin niitä ennakkoratkaisupyynnössä kuvataan. Ainoastaan siten hän pystyisi prosessin kuluessa tapahtuvien mahdollisten muutosten varalta varmistamaan, että hän voi vedota konkreettiseen tapaukseen liittyviin direktiivistä johtuviin oikeuksiinsa. Tämä vaikeuttaa kohtuuttomasti oikeuksiin vetoamista, kun otetaan toissijaisen vaatimuksen laiminlyönnin perusteella uhkaavat seuraukset huomioon, ja se on tehokkuusperiaatteen vastaista.
2. Tehokkuusperiaatteen loukkaamisen seuraukset
37.
On siis pohdittava, miten tehokkuusperiaate voidaan ottaa huomioon nyt käsiteltävässä asiassa. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että jos kyse on tehokkuusperiaatteen loukkaamisesta, ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on tulkittava kansallisia säännöksiä niin pitkälle kuin mahdollista siten, että ne mahdollistavat sen tavoitteen toteutumisen, joka koskee tehokkaan oikeussuojan takaamista yksityisille oikeussubjekteille unionin oikeuden perusteella kuuluvien oikeuksien osalta. (
23
) Mikäli tämä ei ole mahdollista, sen on jätettävä omasta aloitteestaan soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä, eli nyt käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevia kansallisia menettelysäännöksiä, jossa säädetään tiukasta sidonnaisuudesta kannevaatimukseen. (
24
)
38.
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on siten tutkittava, voidaanko kansallista prosessioikeutta tulkitsemalla löytää toimenpiteitä, joilla on mahdollista varmistaa kuluttajan tehokas oikeussuoja ja panna hänen direktiiviin perustuva oikeutensa vielä täytäntöön, vaikka hänen aikanaan esittämänsä kannevaatimus oli virheellinen.
39.
Siinä yhteydessä on otettava kuitenkin jäsenvaltioiden prosessiautonomia huomioon. Kansallista oikeutta tulkittaessa on otettava huomioon kunkin jäsenvaltion sääntelyn taustalla olevat arvovalinnat. Espanjan prosessioikeuden säännöksen tarkoituksena on muun muassa suojella toisen asianosaisen puolustautumisoikeuksia sekä edistää oikeusriidan lopullista ratkaisua. Tästä syystä ei ole tarpeen, että kuluttajalla on rajattomat mahdollisuudet muuttaa kannevaatimustaan mielensä mukaan tai nostaa uusi kanne. Tämä ei sopisi yhteen vastapuolen puolustautumisoikeuksien kanssa. Pikemminkin riittää, jos hänelle annetaan mahdollisuus reagoida oikeudenkäynnissä mahdollisesti tapahtuviin muutoksiin, kuten esimerkiksi näytön arvioinnin lopputulokseen, ainakin kerran. Sillä ei vaaranneta myöskään oikeusriidan lopullista ratkaisemista.
40.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ehdottaa kauppahinnan alentamista viran puolesta. Se on kiistatta yksi mahdollisuus varmistaa kuluttajien oikeuksien suojeleminen. Tämä tosin johtaisi myös siihen, että määräämisperiaatetta rajoitettaisiin voimakkaasti ja heikennettäisiin siten yhtä jäsenvaltioiden keskeisistä prosessiperiaatteista. Jos ei olisi tarpeen esittää konkreettista vaatimusta, kuluttaja voisi käyttäytyä oikeudenkäynnissä passiivisesti ja odottaa, että tuomioistuin määrää hänelle sen, mihin hänellä on asiallisesti oikeus. Tällä ylitetään se, mikä on kuluttajan suojelemiseksi välttämätöntä.
41.
Direktiivissä ei näet edellytetä sitä, että kuluttajalle annetaan hänelle 3 artiklan mukaan kuuluvat oikeudet ilman hänen myötävaikutustaan. Mikäli tätä olisi haluttu, direktiiviin olisi otettu vastaavat säännökset. Direktiivissä säädetään ensinnäkin, kuten Puolan hallitus perustellusti esittää, että kuluttaja voi päättää, mitä direktiivistä johtuvia oikeuksia hän haluaa vaatia (ks. direktiivin 3 artiklan 2 ja 5 kohta). Toiseksi siinä on lähtökohtana, että kuluttajan pitää voida käyttää normaalia oikeussuojatietä vedotakseen oikeuksiinsa (mutta hänen on myös toimittava näin, jos hän haluaa vedota oikeuksiinsa), mahdollisesti jopa sillä edellytyksellä, että kuluttaja noudattaa tiettyjä ilmoittamista koskevia määräaikoja. (
25
) Enempää ei edellytä myöskään tehokasta oikeussuojaa koskeva vaatimus. (
26
) Se edellyttää vain sitä, että kuluttaja voi vaatia oikeuksiaan. Tämä viittaa kuitenkin jo siihen, että hänen täytyy se myös tehdä. Direktiiviin ei siis sisälly yleistä velvollisuutta hinnan alentamiseen viran puolesta.
42.
Hinnan alentamista koskeva velvoite ei ilmene myöskään direktiiviin 1993/13 (
27
) liittyvästä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, kuten komissio esittää. Toisin kuin komissio, katson näet, ettei tämä oikeuskäytäntö ole sovellettavissa nyt käsiteltävässä tapauksessa.
43.
Nämä kaksi direktiiviä ovat tosin siinä mielessä samanlaisia, että molemmat koskevat kuluttajansuojaa oikeustoimissa ja niillä halutaan saavuttaa korkea kuluttajansuojan taso. Koska niiden sääntelyn tavoitteet ovat kuitenkin erilaisia, ne eivät ole sillä tavoin vertailukelpoisia, että kohtuuttomia ehtoja koskevaan direktiiviin liittyvää unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä voitaisiin soveltaa tässä yhteydessä.
44.
Kun näet direktiivillä 1993/13 pyritään tasoittamaan heikompaa asemaa, jossa kuluttaja on tehdessään sopimuksen elinkeinonharjoittajan kanssa, direktiivi 1999/44 liittyy jo tehdyn sopimuksen täytäntöönpanoon. Nämä kaksi tilannetta ovat hyvin erilaisia.
45.
Sopimuksentekohetkellä vallitseva epätasapaino voidaan näet poistaa vain kolmannen osapuolen puuttumisella asiaan. (
28
) Kuluttaja ei kykene yleensä arvioimaan, onko ehto kohtuuton vai ei. Jos häneltä odotettaisiin tätä tietämystä ja annettaisiin hänen tehtäväkseen vedota ehdon mitättömyyteen, direktiivin täytäntöönpano vaarannettaisiin. (
29
)
46.
Elinkeinonharjoittajat on lisäksi saatava pidättäytymään kohtuuttomien ehtojen käyttämisestä. Direktiivi 1993/13 voi täyttää tämän pelotetehtävän vain silloin, jos pyrkimys käyttää kohtuuttomia ehtoja ei ole elinkeinonharjoittajan kannalta ”kannattavaa”. Tämä voidaan jälleen varmistaa vain sillä, että jokin kolmas osapuoli puuttuu asiaan. Muussa tapauksessa olisi elinkeinonharjoittajan kannalta edullisempaa käyttää kohtuuttomia ehtoja siinä toivossa, että kuluttaja ei tiedä kohtuuttomia ehtoja koskevasta direktiivistä johtuvia oikeuksiaan eikä vetoa niihin oikeudenkäynnin aikana, jolloin kohtuuttomat ehdot olisivat viime kädessä kuitenkin sovellettavissa. Direktiivin 1993/13 tehokasta vaikutusta siis heikennettäisiin ilman kolmannen osapuolen puuttumista asiaan.
47.
Tilanne on kuitenkin toisenlainen direktiivin 1999/44 yhteydessä. Ensinnäkin viran puolesta toimimisella ei ole tavoiteltua pelotevaikutusta sopimuksen täytäntöönpanon yhteydessä. Useimmissa tapauksissa sopimuksen virheellinen täytäntöönpano ei nimittäin riipu sopimuspuolten tahdosta, etenkään silloin, jos sopimuspuoli ei ole kauppatavaran valmistaja, ei vaikuta millään tavoin sen laatuun tai ei yleensä tiedä virheestä, jos se ei ole ilmeinen.
48.
Kuluttaja ei ole myöskään sopimuksen täytäntöönpanon yhteydessä yhtä heikossa asemassa. Se, onko kauppatavara sovittua laatua, on nimittäin kuluttajan helposti havaittavissa, toisin kuin ehdon kohtuuttomuus. Tämän osoittaa myös nyt käsiteltävä asia, jossa nimenomaan kuluttaja vetoaa oikeuksiinsa tuomioistuimessa. Tuomioissa, joita on annettu kohtuuttomia ehtoja koskevasta direktiivistä, on sitä vastoin ollut pääsääntöisesti kyseessä elinkeinonharjoittaja, joka on vedonnut kohtuuttomasta ehdosta johtuviin oikeuksiinsa. Viran puolesta toimiminen ei siten vahvistaisi kuluttajansuojaa vaan tarjoaisi pikemminkin kuluttajalle vielä yhden menettelyllisen keinon vastustaa elinkeinonharjoittajan vaatimuksia. Myöskään direktiiviä 1993/13 koskeva oikeuskäytäntö ei siten johda siihen, että direktiivin 1999/44 yhteydessä olisi voimassa viran puolesta myönnettävää hinnanalennusta koskeva velvoite.
49.
Tästä syystä tehokkuusperiaatteen suojelemiseksi riittää mielestäni, jos kansallista prosessioikeutta voidaan tulkita ja soveltaa siten, että sillä annetaan kuluttajalle väline, jonka avulla hän voi itse vedota oikeuksiinsa. Tässä tulee kysymykseen esimerkiksi mahdollisuus kanteen muuttamiseen mahdollisesti toimivaltaisen tuomioistuimen tätä koskevan ohjeen perusteella siltä osin kuin kansallisessa oikeudessa säädetään tästä.
50.
On myös mahdollista tulkita kannevaatimusta siten, että prosessuaalinen hinnanalennusvaatimus sisältyi kaupan purkamista koskeneeseen vaatimukseen. Tässä yhteydessä ei ole kuitenkaan kyse siitä, sisältyykö direktiivin 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisen vaihtoehdon mukainen hinnanalennusta koskeva aineellinen oikeus direktiivin 3 artiklan 5 kohdan toisen vaihtoehdon mukaiseen kaupan purkamista koskevaan oikeuteen. Tämä olisi unionin oikeuden tulkintaa koskeva kysymys, jota kansallinen tuomioistuin ei ole esittänyt. Kyse on pikemminkin siitä, sisältääkö kaupan purkamista koskeva prosessuaalinen vaatimus hinnanalennusta koskevan vaatimuksen ”toissijaisena”. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, voidaanko prosessuaalista vaatimusta tulkita direktiivin valossa tällä tavoin, sillä vain se on toimivaltainen tulkitsemaan kansallista prosessioikeutta. Espanjan hallituksen antamien tietojen perusteella mikään ei kuitenkaan viittaa siihen, että Espanjan prosessioikeus estäisi tällaisen tulkinnan. (
30
) Espanjan hallitus on päinvastoin esittänyt, että LEC:n vastaavia säännöksiä on tulkittava siten, että myös hinnanalennus sisältyy kaupan purkamista koskevaan vaatimukseen.
51.
Toinen mahdollisuus olisi tulkita oikeusvoiman laajentamista koskevaa kansallista säännöstä siten, että se ymmärrettäisiin suppeasti tai laajasti, kuten tehdään silloin, kun kyse on sidonnaisuudesta konkreettiseen vaatimukseen ja periaatteesta, joka koskee tuomioistuimen sidonnaisuutta kanteeseen.
52.
Jos mikään näistä toimenpiteistä ei kuitenkaan tule kysymykseen, voitaisiin ajatella viran puolesta myönnettävää hinnanalennusta viimeisenä keinona. Direktiivi ei näet missään tapauksessa estä tällaista menettelyä. Sen johdanto-osan ensimmäisestä ja viidennestä perustelukappaleesta pikemminkin ilmenee, että sillä tavoitellulla korkealla kuluttajansuojan tasolla pyritään vain kuluttajien oikeuksien vähimmäistasoon. Direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa annetaan sen vuoksi jäsenvaltioille vapaus antaa tai pitää voimassa tiukempia säännöksiä, jotta ne voisivat varmistaa kuluttajansuojan korkeamman tason. (
31
) Siltä osin kuin jäsenvaltion prosessioikeudessa säädetään hinnan alentamisesta viran puolesta tai kansallinen tuomioistuin soveltaa kansallista oikeutta tällä tavoin, tämä sopii siis yhteen direktiivin kanssa.
53.
Riippumatta siitä, minkä toimenpiteen kansallinen tuomioistuin valitsee, on otettava huomioon kaksi asiaa: mitään toimenpidettä ei saa ensinnäkään toteuttaa kantajan tahdon vastaisesti. Oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan sisältää myös toimivallan olla vaatimatta oikeuksiaan. Tästä syystä on selvitettävä kuluttajan todellinen tahto. Nyt käsiteltävässä asiassa tämä ei näytä aiheuttavan ongelmia, koska Duarte haluaisi nyt vaatia kauppahinnan alentamista. Toiseksi vastaajan puolustautumisoikeuksia ei saa jättää huomiotta. Vastaajalle on siis joka tapauksessa annettava ainakin tilaisuus lausua asianomaisesta kysymyksestä vielä kerran tai mahdollisesti esittää vielä oma vaatimus.
Välipäätelmä
54.
Kaiken kaikkiaan on todettava, että direktiiviin ei sisälly velvollisuutta viran puolesta tehtävään hinnan alentamiseen. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin toteutettava asianmukaisia toimenpiteitä, jotka antavat kuluttajalle mahdollisuuden korjata virheellinen kannevaatimus, jos hän ei voi muussa tapauksessa vaatia enää lainkaan direktiivistä johtuvia oikeuksiaan. Kaikkien toteutettavien toimenpiteiden yhteydessä on suojeltava toisen asianosaisen puolustautumisoikeuksia.
C Virheen vähäisyys
55.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on todennut, että kaupan purkaminen ei tule kysymykseen sen vuoksi, että ajoneuvossa on vain vähäinen virhe. Muutamat osapuolet ovat kyseenalaistaneet tämän toteamuksen.
56.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ei ole kuitenkaan esittänyt kysymystä käsitteen ”vähäinen virhe” sisältävän direktiivin 3 artiklan 6 kohdan tulkinnasta. On yksin kansallisen tuomioistuimen tehtävänä todeta tosiseikat ja tehdä ratkaisu siitä, mitä kysymyksiä unionin tuomioistuimelle esitetään.
57.
Koska virheen vähäisyyttä koskeva kysymys on kuitenkin unionin oikeuden tulkintaa koskeva kysymys, annan tästä huolimatta seuraavan neuvon: unionin tuomioistuin ei ole antanut tähän mennessä ratkaisua direktiivin 3 artiklan 6 kohdan käsitteen ”vähäinen” tulkinnasta. Muut eurooppalaiset tuomioistuimet, erityisesti myös ylimmät tuomioistuimet, (
32
) ovat vastaavanlaisilta vaikuttavissa tapauksissa todenneet, ettei veden vuotamista ajoneuvon sisälle voida pitää vähäisenä virheenä. (
33
) Sillä, että ajoneuvoa voidaan vuodoista huolimatta edelleen käyttää kulkuneuvona, minkä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esitti ennakkoratkaisupyynnössään näkemyksensä perusteluksi, ei ole ollut näissä tuomioissa merkitystä. Olisi siten ollut unionin oikeuden yhdenmukaisuuden vuoksi hyödyllistä ja Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajozissa vireillä olevan oikeusriidan ratkaisemisen kannalta varmasti myös tarpeen, jos tämä olisi esittänyt kysymyksen myös virheen vähäisyydestä ja pyytänyt siten unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua myös 3 artiklan 6 kohdan tulkinnasta.
V Ratkaisuehdotus
58.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Direktiiviä 1999/44 on tulkittava siten, että siinä edellytetään, että jos kuluttaja vaatii tuomioistuimessa ainoastaan kaupan purkamista, mutta tämä ei ole sallittua, koska tavaran virhe on vähäinen, kansallisen tuomioistuimen on toteutettava asianmukainen toimenpide, jotta kuluttajalla on mahdollisuus vedota direktiivistä johtuviin oikeuksiinsa. Kansallisen oikeuden perusteella on ratkaistava, millä prosessuaalisella toimenpiteellä tämä voidaan saavuttaa. Siinä yhteydessä on otettava kuitenkin huomioon toisen asianosaisen puolustautumisoikeudet.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: saksa.
(
2
)	Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/44/EY (EYVL L 171, s. 12; jäljempänä direktiivi 1999/44 tai direktiivi).
(
3
)	Vrt. kahden muun direktiiviä 1999/44 koskevan ennakkoratkaisupyynnön osalta yhdistetyt asiat C-65/09 ja C-87/09, Weber ja Putz, tuomio 16.6.2011 (Kok., s. I-5257) ja asia C-404/06, Quelle, tuomio 17.4.2008 (Kok., s. I-2685).
(
4
)	BOE (Boletín Oficial del Estado) nro 165, 11.7.2003, s. 27160.
(
5
)	Tämä säädös tosin kumottiin 16.11.2007 annetulla kuninkaan asetuksella 1/2007 (Real Decreto Legislativo 1/2007), jolla hyväksyttiin uudelleenlaadittu versio kuluttajien ja käyttäjien suojaa koskevasta yleisestä laista ja muita täydentäviä lakeja (BOE nro 287, 30.11.2007, s. 49181), mutta sitä sovelletaan edelleen nyt käsiteltävässä asiassa, koska uusi sääntely tuli voimaan vasta 1.12.2007 eli ajoneuvon ostamisen jälkeen.
(
6
)	Siviiliprosessista 7.1.2000 annettu laki nro 1/2000 (BOE nro 7, 8.1.2000, s. 575).
(
7
)	Auto oli ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjen tietojen perusteella marraskuusta 2005 heinäkuuhun 2008 vähintään viisi kertaa korjaamolla.
(
8
)	Yleisen syyttäjän virasto.
(
9
)	Asia C-409/06, Winner Wetten, tuomio 8.9.2010 (Kok., s. I-8015, 36 kohta) ja asia C-115/08, ČEZ, tuomio 27.10.2009 (Kok., s. I-10265, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
10
)	Ks. LEC:n 218 §.
(
11
)	Ks. LEC:n 216 §.
(
12
)	Ks. tästä edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Quelle, tuomion 36 kohta.
(
13
)	Kuten Unkarin hallitus perustellusti esittää, tilanne on toinen esimerkiksi kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 1993/13/ETY (EYVL L 95, s. 29) osalta, sillä sen 7 artiklan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi.
(
14
)	Ks. yhdistetyt asiat C-317/08-C-320/08, Alassini, tuomio 18.3.2010 (Kok., s. I-2213, 47 kohta); asia C-268/06, Impact, tuomio 15.4.2008 (Kok., s. I-2483, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); asia C-432/05, Unibet, tuomio 13.3.2007 (Kok., s. I-2271, 39 kohta); asia C-168/05, Mostaza Claro, tuomio 26.10.2006 (Kok., s. I-10421, 24 kohta); asia 33/76, Rewe, tuomio 16.12.1976 (Kok., s. 1989, Kok. Ep. III, s. 271, 5 kohta) ja asia 45/76, Comet, tuomio 16.12.1976 (Kok., s. 2043, 13 kohta).
(
15
)	Ks. asia C-177/10, Rosado Santana, tuomio 8.9.2011 (Kok., s. I-7907, 89 kohta); asia C-40/08, Asturcom Telecomunicaciones, tuomio 6.10.2009 (Kok., s. I-9579, 38 kohta); yhdistetyt asiat C-222/05-C-225/05, van der Weerd ym., tuomio 7.6.2007 (Kok., s. I-4233, 28 kohta); edellä alaviitteessä 14 mainittu asia Mostaza Claro, tuomion 24 kohta; asia C-78/98, Preston ym., tuomio 16.5.2000 (Kok., s. I-3201, 31 kohta) ja yhdistetyt asiat C-430/93 ja C-431/93, van Schijndel ja van Veen, tuomio 14.12.1995 (Kok., s. I-4705, 17 kohta).
(
16
)	Ks. esim. edellä alaviitteessä 14 mainittu asia Impact, tuomion 44 kohta; alaviitteessä 15 mainitut yhdistetyt asiat van der Weerd ym., tuomion 28 kohta; asia C-312/93, Peterbroeck, tuomio 14.12.1995 (Kok., s. I-4599, 12 kohta) ja edellä alaviitteessä 14 mainittu asia Rewe, tuomion 5 kohta).
(
17
)	Ks. edellä alaviitteessä 15 mainitut yhdistetyt asiat van Schijndel ja van Veen, tuomion 19 kohta.
(
18
)	Ks. edellä alaviitteessä 15 mainitut yhdistetyt asiat van Schijndel ja van Veen, tuomion 19 kohta.
(
19
)	Ks. edellä alaviitteessä 15 mainittu asia Asturcom Telecomunicaciones, tuomion 39 kohta; asia C-2/08, Fallimento Olimpiclub, tuomio 3.9.2009 (Kok., s. I-7501, 27 kohta) ja edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Peterbroeck, tuomion 14 kohta.
(
20
)	Ks. tältä osin jälleen LEC:n 216 §, jossa säädetään, että tuomioistuinten on ratkaistava asiat asianosaisten esittämien tosiseikkojen, todisteiden ja vaatimusten perusteella.
(
21
)	Ks. asia C-227/08, Martín Martín, tuomio 17.12.2009 (Kok., s. I-11939, 20 kohta) sekä edellä alaviitteessä 15 mainitut yhdistetyt asiat van der Weerd ym., tuomion 35 kohta, ja van Schijndel ja van Veen, tuomion 21 kohta.
(
22
)	Ks. edellä alaviitteessä 15 mainitut yhdistetyt asiat van der Weerd ym., tuomion 36 ja 41 kohta, ja van Schijndel ja van Veen, tuomion 22 kohta.
(
23
)	Ks. edellä alaviitteessä 14 mainitut asiat Impact, tuomion 54 kohta, ja Unibet, tuomion 44 kohta.
(
24
)	Ks. asia C-396/09, Interedil, tuomio 20.10.2011 (Kok., s. I-9915, 38 kohta) ja asia C-173/09, Elchinov, tuomio 5.10.2010 (Kok., s. I-8889, 31 kohta).
(
25
)	Ks. direktiivin 5 artiklan 2 kohta, jossa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää, että kuluttajan on voidakseen käyttää oikeuksiaan ilmoitettava myyjälle virheestä kahden kuukauden kuluessa siitä, kun hän havaitsi kyseisen virheen.
(
26
)	Ks. tässä yhteydessä myös asia C-215/08, Fritz, tuomio 15.4.2010 (Kok., s. I-2497, 44 kohta) ja asia C-489/07, Messner, tuomio 3.9.2009 (Kok., s. I-7315, 25 kohta), joissa unionin tuomioistuin totesi, ettei kuluttajansuojakaan ole absoluuttinen periaate ja ettei kyseisten direktiivien tarkoituksena ole antaa kuluttajalle oikeuksia, jotka ylittävät sen, mikä on tarpeen kulloinkin tavoiteltavien päämäärien saavuttamiseksi.
(
27
)	Mainittu edellä alaviitteessä 13.
(
28
)	Ks. yhdistetyt asiat C-240/98-C-244/98, Océano Grupo Editorial, tuomio 27.6.2000 (Kok., s. I-4941, 27 ja 29 kohta).
(
29
)	Ks. edellä alaviitteessä 28 mainitut yhdistetyt asiat Océano Grupo Editorial, tuomion 26 kohta.
(
30
)	Myös komissio esittää kannanotossaan tällaisen näkemyksen. Se viittaa siinä yhteydessä Espanjan Tribunal Supremon 27.9.2011 antamaan tuomioon, STS 7744/2011, s. 14 ja 15, jossa tämä lievensi LEC:n 218 §:ssä olevaa tuomioistuimen sidonnaisuutta kanteeseen koskevaa periaatetta iura novit curia -periaatteen nojalla.
(
31
)	Ks. vastaavasti myös direktiivin johdanto-osan 24 perustelukappale.
(
32
)	Ks. esim. Saksan Bundesgerichtshofin 5.11.2008 antama tuomio, VIII ZR 166/07.
(
33
)	Duarten ajoneuvon virheen täsmällisestä laajuudesta ei ole käytettävissä riittäviä tietoja, mistä syystä eri tapausten taustalla olevien tosiseikkojen todellista vertailukelpoisuutta ei voida tässä yhteydessä arvioida. Tämä ei kuitenkaan koske virheen arviointia koskevia oikeudellisia perusteluja.