61971J0006
I sag 6/71
angående en anmodning, som i medfør af EØF-traktatens artikel 177 er indgivet til Domstolen af Bundesfinanzhof for i en sag, der verserer for nævnte ret mellem
RHEINMÜHLEN DÜSSELDORF, Düsseldorf-Holthausen,
og
EINFUHR- UND VORRATSSTELLE FÜR GETREIDE UND FUTTERMITTEL, Frankfurt-am-Main,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende:
—
fortolkningen af artikel 20, stk. 2, første led i Rådets forordning nr. 19 af 4. april 1972»om gradvis oprettelse af en fælles markedsordning for korn« (JO af 20. 4. 1962, s. 933 ff);
—
gyldigheden af Kommissionens forordning (EØF) nr. 162/64 af 29. oktober 1964 om »begrænsning med virkning indtil 31. marts 1965 af det maksimale restitutionsbeløb, som gælder for eksport til medlemsstaterne af visse produkter forarbejdet på grundlag af korn eller ris« (JO af 31. 10. 1964, s. 2739 ff);
—
eventuelt fortolkningen af Kommissionens forordning (EØF) nr. 164/64 af 29. oktober 1964 om »fastsættelse af nærmere regler for tildeling af restitution for eksport til tredjelande af produkter forarbejdet på grundlag af korn eller ris« (JO af 31. 10. 1964, s. 2743 ff),
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene J. Mertens de Wilmars og H. Kutscher, dommerne A. M. Donner, A. Trabucchi, R. Monaco og P. Pescatore,
generaladvokat: A. Dutheillet de Lamothe
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Præmisser
1.
Ved kendelse af 15. december 1970, indgået til Domstolens justitskontor den 3. marts 1971, har Bundesfinanzhof stillet Domstolen en række spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets forordning nr. 19 og Kommissionens forordning nr. 164/64/EØF samt vedrørende gyldigheden af Kommissionens forordning nr. 162/64/EØF.
Vedrørende det første spørgsmål
2.
Med det første spørgsmål anmodes Domstolen om at fortolke begrebet »eksport til tredjelande« i artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 19 og navnlig afgrænse det i forhold til begrebet »eksport med en anden medlemsstat som bestemmelsessted«, der anvendes i artikel 19, stk. 2, litra a) i samme forordning;
navnlig anmodes Domstolen om at udtale, om der ved fortolkningen af det første begreb skal tages hensyn til visse kriterier, der er opregnet i spørgsmålet, eller lægges vægt på andre kriterier, som Domstolen skal fastlægge.
3.
1)
I kornsektoren udgjorde de nævnte bestemmelser, da de omtvistede handels-transaktioner fandt sted, den grundlæggende ordning for den restitution, som kunne tildeles dels ved »eksport med en anden medlemsstat som bestemmelsessted«, dels ved »eksport til tredjelande«;
tvistens genstand er, om visse eksportforretninger, som sagsøgeren i hovedsagen (herefter benævnt sagsøgeren) gennemførte, gik til tredjelande — og følgelig åbnede ret til en restitution, der var fastsat med henblik herpå — eller om de gik til en anden medlemsstat, hvad sagsøgte i hovedsagen (herefter benævnt sagsøgte) mener.
4.
2)
Forordning nr. 19 og de retsakter, der er vedtaget til dens gennemførelse, har undergivet restitutionen for samhandelen inden for Fællesskabet og restitutionen for samhandelen med tredjelande forskellige betingelser med hensyn til tildeling og størrelse;
dette fremgår navnlig af en sammenholdelse af stykke 2 i artikel 19 i forordning nr. 19 med stykke 2 i samme forordnings artikel 20 samt af en sammenligning mellem forordning nr. 162/64 og forordning nr. 164/64;
den således foretagne sondring mellem de to restitutionsordninger er tilstrækkelig som påvisning af, at sondringen mellem eksport til tredjelande og eksport til medlemsstaterne har fællesskabsretlig betydning, således at medlemsstaterne ikke havde et frit skøn ved dens iværksættelse.
5.
Efter ordlyden af henholdsvis artikel 20 og artikel 19 i forordning nr. 19 »kan« en restitution imidlertid tildeles ved eksport »til tredjelande« eller »med en medlemsstat som bestemmelsessted«;
medlemsstaterne kunne derfor frit bestemme, om de overhovedet ville tildele en restitution, hvilket a fortiori indebar muligheden for at føje nye betingelser til dem, der gjaldt for tildelingen af restitutioner i medfør af fællesskabsforordningerne;
6.
uanset efter hvilke kriterier eksporten til tredjelande i forordning nr. 19's forstand skulle afgrænses, udgjorde opfyldelsen af disse kriterier følgelig blot en nødvendig, men ikke en tilstrækkelig betingelse for ydelsen af restitutioner;
eksporten til tredjelande i forordning nr. 19's forstand, kunne derfor ikke gøres gældende mod en medlemsstat for at tvinge den til at anvende den mulighed, som nævnte forordning hjemlede den.
7.
Som det fremgår af bestemmelserne i forordning nr. 19 og af betragtningerne hertil, var de i forordningen fastsatte restitutioner bestemt til at udligne prisforskellene mellem de pågældende markeder;
følgelig forudsatte begrebet »eksport til tredjelande« i denne forordnings forstand, at varen blev handlet på markedet i et tredjeland, altså i det mindste blev bragt i fri omsætning dér;
uden at tilsidesætte forordning nr. 19 kunne en medlemsstat imidlertid supplere denne fællesskabsretlige minimumsbetingelse med pligten til at godtgøre, at varen blev »udnyttet eller brugt, forarbejdet eller omdannet« i bestemmelseslandet.
8.
Hvad angår de bevismidler, hvormed det kunne godtgøres, at der forelå eksport til et tredjeland, tilkom det medlemsstaterne selvstændigt at fastsætte regler herfor, forudsat at de ikke godtog utilstrækkelige indicier;
9.
det er ikke muligt udtømmende at angive de indicier, der kan anses for tilstrækkelige, idet spørgsmålet om det enkelte indiciums relevans i høj grad afhænger af sagens omstændigheder og navnlig af helheden af de foreliggende indicier;
det må imidlertid fastslås, at de nationale myndigheder ikke, uden ligefrem åbent at opfordre til misbrug, kunne nøjes med, som betingelse for at antage »eksport til tredjelande«, at konstatere, at varen ikke var ledsaget af et DD4-certifikat, eller at den ikke var bragt direkte fra én medlemsstat til en anden (spørgsmålets anden mulighed, litra a) og b));
10.
hvad angår DD4-certifikatet, hvis formål i øvrigt ifølge Kommissionens beslutning af 17. juli 1962 var at godtgøre oprindelsen af det importerede produkt og ikke bestemmelsesstedet for det eksporterede produkt, er det blevet hævdet, at medlemsstaternes importører var interesserede i at blive omfattet af Fællesskabets importafgift, der var mindre end importafgiften for tredjelande, og at de følgelig kun gav afkald på udstedelsen af DD4-certifikatet, hvis de blot havde til hensigt at optræde som speditører, idet varen var bestemt til et tredjeland;
denne argumentation er fejlagtig, eftersom det ikke kan udelukkes, at det tab, som importøren lider ved anvendelsen af den for tredjelande gældende importafgift, i visse tilfælde for en stor del kunne dækkes af eksportørens mulighed for, takket være »tredjelands-restitutionen«, at benytte priser, der var mere fordelagtige end dem, som han kunne have benyttet, såfremt han ikke havde fået tildelt restitutionen;
11.
med hensyn til kriteriet indirekte forsendelse er det tilstrækkeligt som eksempel at anføre tilfældet med produkter, som eksporteres fra Tyskland til Italien eller vice versa, og som typisk forsendes via Østrig eller Schweiz, uden at denne omstændighed, der er en følge af de pågældende staters geografiske placering, kan give en sådan transaktion karakter af eksport til et tredjeland.
Vedrørende det andet spørgsmål
12.
Bundesfinanzhof's andet spørgsmål er, om Kommissionens forordning nr. 162/64 er ugyldig, idet den vilkårligt begrænsede de restitutioner, der kunne tildeles i samhandelen inden for Fællesskabet, til visse procenter af størrelsen af de restitutioner, som fulgte af anvendelsen af forordning nr. 141/64, skønt forordning nr. 164/64 ikke indeholdt lignende begrænsninger for de restitutioner, som kunne tildeles i samhandelen med tredjelande.
13.
Det følger af spørgsmålets affattelse og af forelæggelseskendelsens grunde, at ulovligheden af forordning nr. 162/64 kunne skyldes, enten at der herved var indført en forskelsbehandling til skade for samhandelen mellem medlemsstaterne eller at forordningen tilsidesatte princippet om fællesskabspræferencen.
14.
1)
Reglen om ikke-forskeisbehandling er kun krænket, dersom fællesskabslovgiveren bevisligt har behandlet ensartede forhold forskelligt;
om restitutionerne i samhandelen inden for Fællesskabet og »tredjelandsrestitutionerne« kan sammenlignes, må afgøres i lyset af målsætningen for Fællesskabets landbrugsordning.
15.
I medfør af traktatens artikel 3, litra d) indebærer Fællesskabets virke »indførelse af en fælles politik på landbrugsområdet«, som medlemsstaterne »udvikler … gradvis i løbet af overgangsperioden« og »fastlægger … senest ved udløbet af denne periode« i medfør af traktatens artikel 40, som med henblik herpå forudser »en fælles ordning af markederne«;
i overensstemmelse med disse mål indførtes der med forordning nr. 19, som titlen siger, en »gradvis oprettelse af en fælles markedsordning for korn«;
16.
den gradvise afvikling af restitutionerne i samhandelen inden for Fællesskabet var i fuld samklang med den »gradvise oprettelse« af en ordning som den nævnte, hvilket ikke kan hævdes for så vidt angår eksporten til tredjelande;
da de to former for restitution således ikke kan sammenlignes, er den nedsættelse af det maksimale restitutionsbeløb i samhandelen inden for Fællesskabet, der er sket ved forordning nr. 162/64, ikke diskriminerende.
17.
2)
Hvad angår grundsætningen om fællesskabspræferencen, er det korrekt, at det i 9. betragtning til forordning nr. 19 hedder, at »den ordning, som skal indføres, skal gøre det muligt til fordel for medlemsstaterne at opretholde den præference, som følger af traktatens gennemførelse«;
det fremgår imidlertid af konteksten, at dette mål, under hensyn til markedsforholdene på det pågældende tidspunkt, i det væsentlige vedrørte importtransaktionerne;
den nævnte betragtning var ikke til hinder for, at eksporten med andre medlemsstater som bestemmelsessted under disse omstændigheder blev underlagt lignende eller mindre fordelagtige betingelser end dem, som gjaldt for eksporten til tredjelande.
18.
Prøvelsen af det af Bundesfinanzhof stillede spørgsmål har således intet frembragt, der kan anfægte gyldigheden af forordning nr. 162/64.
Vedrørende det tredje spørgsmål
19.
Bundesfinanzhof's tredje spørgsmål lyder: »Skal begrebet eksport til tredjelande efter betydningen i Kommissionens forordning nr. 164/64/EØF af 29. 10. 1964 (JO 1964, s. 2743) — når henses til den begrænsning, der ved forordning nr. 162/64/EØF er gjort i størrelsen af den restitution, som gælder i samhandelen mellem medlemsstater, samt til formålet med dette middel (beskyttelse af samhandelen inden for Fællesskabet og af de importerende medlemsstaters markeder mod prisforvridninger) — forstås på anden måde end i de i spørgsmål 1) nævnte tilfælde« — det vil sige på anden måde end i forordning nr. 19 — »navnlig mere snævert, og skal det afgrænses strengere end i disse tilfælde i forhold til begrebet eksport til en medlemsstat?«
20.
Artikel 1, stk. 1 i forordning nr. 164/64 taler om »samhandel med tredjelande«, idet den fastsætter regler for den restitution, som i denne samhandel »kan tildeles ved eksport af de produkter, som er omtalt i forordning nr. 141/64/EØF«;
udtrykket »samhandel med tredjelande« er således anvendt som synonym for udtrykket »eksport til tredjelande«, der i øvrigt findes i titlen til forordning nr. 164/64.
21.
Denne forordning, som kun finder anvendelse på »tredjelands-restitutionerne« skal fortolkes i lyset af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 19, der udgør dens væsentligste grundlag og er den rangmæssigt overlegen;
22.
selv om denne bestemmelse foreskriver vedtagelsen af gennemførelsesforanstaltninger med hensyn til betingelserne for tildeling af restitutionen og til fastsættelsen af dens beløb, er der imidlertid intet i bestemmelsen, der gør det muligt at antage, at ophavsmændene til de nævnte foranstaltninger havde adgang til end ikke i begrænset omfang at tillægge udtrykket »eksport til tredjelande« en anden betydning end den, som er anvendt i nævnte artikel 20;
selv om en sådan adgang måtte antages at have bestået, er det i øvrigt en kendsgerning, at den aldrig er blevet anvendt;
23.
denne konklusion bestyrkes af, at »eksport med en anden medlemsstat som bestemmelsessted« overhovedet ikke er blevet defineret i nogen af de regler, der er vedtaget på grundlag af forordning nr. 19, og hvori udtrykket forefindes;
24.
det må følgelig antages, at det pågældende udtryk har den samme betydning i forordning nr. 164/64 som i forordning nr. 19.
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, der ved kendelse af 15. december 1970 er forelagt den af Bundesfinanzhof i Forbundsrepublikken Tyskland, for ret:
Vedrørende det første spørgsmål
1.
Udtrykket »eksport til tredjelande« som det skal forstås i artikel 20 i Rådets forordning nr. 19 af 4. april 1962, forudsatte i det mindste, at varen var blevet eller blev bragt i fri omsætning i et tredjeland.
2.
Medlemsstaterne kunne desuden frit kræve, at varen i denne stat blev udnyttet eller brugt, forarbejdet eller omdannet, eller var bestemt hertil.
3.
Det tilkom medlemsstaterne selvstændigt at fastsætte regler for de bevismidler, hvormed det kunne godtgøres, at der forelå eksport til et tredjeland, forudsat at de ikke godtog utilstrækkelige indicier, navnlig den blotte omstændighed, at varen ikke var ledsaget af et DD4-certifikat, eller at den ikke var bragt direkte fra én medlemsstat til en anden.
Vedrørende det andet spørgsmål
Prøvelsen af det af Bundesfinanzhof stillede spørgsmål har intet frembagt, der kan anfægte gyldigheden af Kommissionenes forordning nr. 162/64/EØF af 29. oktober 1964.
Vedrørende det tredje spørgsmål
Udtrykket »samhandel med tredjelande«, der anvendes i Kommissionen forordning nr. 164/64/EØF af 29. oktober 1964, har i denne forordning samme rækkevide som udtrykket »eksport til tredjelande« efter betydningen i artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 19.
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 27. oktober 1971.
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident