62003CC0181_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Domstolen skal træffe afgørelse i en appelsag iværksat af Albert Nardone til prøvelse af dom afsagt den 26. februar 2003 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sagen Nardone mod Kommissionen (herefter »den appellerede dom«) (2), hvorved Retten frifandt Kommissionen for appellantens påstand om annullation af en afgørelse af 20. marts 2000 fra Kommissionen. I denne afgørelse afviste Kommissionen en ansøgning om invalidepension med den begrundelse, at appellanten ikke opfyldte betingelserne i artikel 13 i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«).
2. Denne sag synes at være enkel, men reelt rejser den ganske komplekse juridiske problemstillinger. Sagen berører bl.a. spørgsmål om erhvervssygdom forbundet med asbest, hvis særlige og følsomme karakter er blevet anerkendt i alle medlemsstater og af Fællesskabet selv (3) . Den afgørelse, som Domstolen træffer i denne appelsag, skal naturligvis tage hensyn til den særegne konkrete situation.
I – Appelsagens retlige og faktiske omstændigheder
3. Vedtægtens artikel 78, stk. 1, bestemmer: »I henhold til de i artikel 13-16 i bilag VIII fastsatte betingelser er den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstændig, og medfører, at den pågældende er ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, berettiget til invalidepension«. Stk. 2 bestemmer, at »[n]år invaliditeten skyldes en ulykke under udøvelsen eller i forbindelse med udøvelsen af tjenesten, erhvervssygdom eller en opofrende handling i offentlig interesse eller, at tjenestemanden har sat sit liv på spil for at redde menneskeliv, udgør invalidepensionen 70% af tjenestemandens grundløn«. Artikel 13 i bilag VIII til vedtægten bestemmer, at »[s]åfremt Invaliditetsudvalget anerkender, at en tjenestemand, der endnu ikke er fyldt 65 år i det tidsrum, hvor han erhverver pensionsrettigheder, er blevet varigt og totalt invalid og derfor ude af stand til at varetage en stilling inden for sin stillingsgruppe og af den grund må opgive at gøre tjeneste ved Fællesskaberne, har han, med forbehold af bestemmelserne i artikel 1, stk. 1, ovenfor, i den tid, han er utjenstdygtig, ret til den invalidepension, der omhandles i artikel 78 i vedtægten«.
4. Albert Nardone tiltrådte en stilling ved EKSF’s Høje Myndighed i 1963. I 1971 tiltrådte han en stilling ved Kommissionen som chef for låseværkstedet i underetagen og senere på mezzaninen i Berlaymont-bygningen i Bruxelles (Belgien). Han opsagde sin stilling i 1981, og han har hævdet, at hans helbredstilstand siden da ikke har tilladt ham at udøve nogen erhvervsaktivitet. Den 18. november 1999 indgav han en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, om tildeling af invalidepension på grund af erhvervssygdom. Appellanten redegjorde i sin ansøgning for sygdomme forbundet med en længerevarende udsættelse for asbest under udførelsen af hans arbejde i Kommissionen. Kommissionen afviste denne ansøgning ved afgørelse af 20. marts 2000 (herefter »den anfægtede afgørelse«).
5. Albert Nardone påklagede denne afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Da denne klage stiltiende blev afvist, anlagde han sag med påstand om annullation af den anfægtede afgørelse.
6. Kommissionen blev frifundet for denne påstand ved den appellerede dom. Retten udtalte – efter i denne doms præmis 14 at have fastslået, at sagen var rettet mod den anfægtede afgørelse og ikke mod afgørelsen af 26. oktober 1981, hvorved Kommissionen godtog sagsøgerens opsigelse – at sagen kunne antages til realitetsbehandling. Retten forkastede dog efter en realitetsbehandling alle de påberåbte anbringender til støtte for annullationen.
7. Indledningsvis anførte Retten, at der ikke var anledning til at udtale sig om anvendelsen af de af sagsøgeren påberåbte retsprincipper, da sagsøgeren ikke havde gjort en formalitetsindsigelse gældende mod de relevante vedtægtsbestemmelser. I denne forbindelse fastslog Retten ligeledes, at Kommissionen havde afvist ansøgningen om tildeling af invalidepension af grunde, som den kortfattet, men klart, havde redegjort for, og som vedrørte den omstændighed, at de retlige betingelser vedrørende sagsøgerens administrative situation, og ikke de medicinske, i vedtægten og i bilag VIII hertil åbenbart ikke var opfyldt. Under disse omstændigheder forkastede Retten det fremførte anbringende om magtfordrejning.
8. Retten fandt det imidlertid nødvendigt at efterprøve, om Kommissionen på korrekt vis havde anvendt de relevante bestemmelser i vedtægten i den anfægtede afgørelse. Retten konkluderede i denne forbindelse, at betingelserne for iværksættelse af en invaliditetsprocedure ikke var opfyldt. På den ene side fastslog Retten, at sagsøgeren, der havde sagt op i 1981 og indgivet sin ansøgning om invalidepension i 1999, ikke kunne opfylde betingelsen om, at kun den tjenestemand, der må opgive at gøre tjeneste, da han ikke er i stand til at varetage tjenesten på grund af invaliditet, kan være genstand for en invaliditetsprocedure. På den anden side er det ubestridt, at appellanten, da han sagde op i 1981, ikke var i stand til at opfylde den anden af betingelserne i vedtægten, hvorefter den pågældende tjenestemand skal være i gang med at erhverve pensionsrettigheder for at kunne opnå en iværksættelse af en invaliditetsprocedure.
9. Appellanten har til støtte for appellen påberåbt sig to anbringender om fejlagtig bedømmelse af de to betingelser, der ifølge Retten gav ret til, at invaliditetsproceduren blev iværksat.
10. Inden appellen behandles, er det væsentligt at bemærke, at tvisten vedrører afgørelsen om iværksættelse af invaliditetsproceduren og ikke den endelige afgørelse om tildeling af pension. Selv om vedtægten ikke formelt sondrer mellem disse to afgørelser, der er forbundne, er der særskilte betingelser for hver afgørelse. Vedtægten er udformet således, at afgørelsen om iværksættelse af proceduren er adskilt fra den afgørelse, der tildeler tjenestemanden invalidepensionen. Kommissionen beslutter først, at der skal nedsættes et invaliditetsudvalg, der fremkommer med en udtalelse, på grundlag af hvilken Kommissionen træffer afgørelse om tildeling af pension. Inden for denne ramme udgør henvendelsen til et specialudvalg, der er sammensat af medicinske eksperter, en forberedende foranstaltning, som normalt kræves inden for et kompleks område, der nødvendiggør videnskabelige vurderinger, hvis mål er at give den administrative myndighed mulighed for at træffe en afgørelse på fuldt oplyst grundlag (4) .
II – Vurdering af anbringenderne i appelsagen
11. Det væsentligste spørgsmål, som denne appelsag rejser, er, hvorvidt en tjenestemand, der er offer for en erhvervssygdom, således at han ikke kan udøve nogen ny aktivitet, efter at han er ophørt med at gøre tjeneste, kan – på det tidspunkt hvor sygdommens årsager afsløres – gøre sin vedtægtsmæssige ret gældende til at modtage invalidepension. I denne sag forekommer retlige betragtninger at tale imod det. I den appellerede dom anlægges der – sådan forekommer det i det mindste – en streng anvendelse af vedtægtens bestemmelser. Herudover synes den at have støtte i en klar praksis fra Domstolen og Retten på området. Retten påberåbte sig til støtte for sin argumentation navnlig Domstolens dom af 17. maj 1984 i sagen Bähr mod Kommissionen (5) og sin dom af 3. juni 1999 i sagen Coussios mod Kommissionen (6), der følger de af Domstolen anvendte principper.
12. Denne sag har således et dobbelt aspekt. Der er tale om, at Domstolen både skal udtale sig om fortolkningen af Domstolens praksis og om anvendelsen af vedtægtens bestemmelser under så særegne omstændigheder som omstændighederne i denne sag. Sagen er vanskelig, da retspraksis og vedtægten ikke er blevet udarbejdet med henblik på sådanne omstændigheder (7) .
A – Det første anbringende i appelsagen
13. Appellanten har med sit første anbringende påberåbt sig en indbyrdes modstrid mellem den appellerede dom og Domstolens praksis. Det var med urette, at Retten ikke overvejede den mulighed, at han kunne få ret til, at invaliditetsproceduren blev iværksat på det tidspunkt, hvor anmodningen herom blev fremsat. Retten fejlfortolkede den af Domstolen opstillede betingelse på dette område.
14. Vedtægten fastlægger betingelserne for tildeling af invalidepension. Vedtægten undlader udtrykkeligt at opregne betingelserne for, at en invaliditetsprocedure kan iværksættes i henhold til artikel 78. Domstolen fastslog i dommen i sagen Bähr mod Kommissionen, da den udtalte sig om dette spørgsmål:
»Hvad sidstnævnte tilfælde angår, bør der gives Kommissionen medhold. Det følger nemlig af den utvetydige ordlyd af artikel 13 i bilag VIII, der i overensstemmelse med vedtægtens artikel 78 fastsætter betingelserne for opnåelse af ret til invalidepension, at kun den tjenestemand, der må opgive tjenesten, fordi han er ude af stand til at fortsætte denne på grund af sin invaliditet, kan være genstand for invaliditetsproceduren.
Det følger heraf, at en tjenestemand, der er udtrådt af tjenesten for flere år siden, og som rammes af en sygdom, som ville gøre ham ude af stand til at gøre tjeneste, såfremt han fortsat gjorde tjeneste, ikke kan gøre krav på iværksættelsen af invaliditetsproceduren alene under henvisning hertil« (8) .
15. I den appellerede doms præmis 31 og 32 støttede Retten sig udtrykkeligt til denne retspraksis. Det forekom derfor Retten ligefor at fastslå, at sagsøgeren, der havde sagt op i 1981 og indgivet sin ansøgning om invalidepension i 1999, var i den af Domstolen beskrevne faktiske situation. Retten udledte naturligvis heraf, at den første betingelse for tildeling ikke var opfyldt.
16. Det er faktisk ubestrideligt, at Albert Nardone indgav sin ansøgning efter, at han var ophørt med at gøre tjeneste. Følger det heraf, at Kommissionen skal antage, at han er i samme situation som en forhenværende tjenestemand, der rammes af en sygdom, som gør ham ude af stand til at gøre tjeneste, hvis han fortsat gjorde tjeneste? Retten synes med sin argumentation at anerkende, at det blotte forhold, at en ansøgning indgives efter tjenestens ophør, er til hinder for, at invaliditetsproceduren iværksættes.
17. Dette er imidlertid ikke den nøjagtige betydning af Domstolens praksis. Det forekommer mig, at Domstolen i dommen i sagen Bähr mod Kommissionen begrænsede sig til at udlede den betingelse, der giver ret til at iværksætte invaliditetsproceduren, af den betingelse for tildeling af pension, der findes i vedtægten. En invaliditetsprocedure kan kun iværksættes, hvis det er muligt at fastslå et samtidigt forløb mellem invaliditeten og tjenesten ved Kommissionen, hvoraf følger, at vedkommende er ude af stand til at gøre tjeneste. I det særlige tilfælde med en ansøgning om pension på grund af erhvervssygdom, er det ikke tilstrækkeligt med dette samtidige forløb; der skal desuden fastslås en årsagsforbindelse. Det skal godtgøres, at udøvelsen af tjenesten er den væsentligste eller afgørende årsag til, at sygdommen er opstået, eller at en eksisterende sygdom er forværret (9) . Det forekommer derfor åbenlyst, at påstanden om en »efterfølgende omstændighed«, der er opstået efter tjenesten og uden for tjenestestedet, og som dermed ikke har nogen forbindelse med tjenesten, ikke kan give anledning til at iværksætte invaliditetsproceduren. I de tilfælde, hvor forbindelsen mellem tjenesten og invaliditeten ikke kan fastslås, kan proceduren ikke iværksættes.
18. Anmodninger om procedurens iværksættelse, der er indgivet for sent, skal derfor forkastes, ikke så meget, fordi de er indgivet for sent, men fordi denne forsinkelse gør det usandsynligt, at der kan fastslås en årsagsforbindelse mellem den invaliderende sygdom og erhvervsaktiviteten. Det formodes nemlig, at en for sen anmodning henviser til en omstændighed, der ligger efter tjenesten, uden at der er nogen forbindelse med tjenesten. Da en sådan anmodning åbenbart ikke kan opfylde betingelsen for tildeling af invalidepension, anses den med rette for at være ubegrundet.
19. Det er imidlertid ikke en sådan »efterfølgende omstændighed«, appellanten har påberåbt sig i denne sag. Sagen støttes på »nye forhold«, der er opstået efter tjenestens ophør, for så vidt angår sygdommenes art. Jeg skal præcisere, at Kommissionen allerede i forbindelse med proceduren i vedtægtens artikel 73 om tildeling af godtgørelse ved invaliditet, der er forbundet med en erhvervssygdom, har anerkendt, at visse af de sygdomme, som appellanten er ramt af, er af erhvervsmæssig oprindelse (10) . Det er ganske vist ubestridt, at de to procedurer er adskilte, men det forhold, at der i henhold til artikel 73 er anerkendt en invaliditet, foregriber på ingen måde iværksættelsen af en invaliditetsprocedure i henhold til vedtægtens artikel 78 (11) . Denne anerkendelse er ikke desto mindre tilstrækkelig til at fastslå, at de påståede sygdomme ikke blot kan anses for forhold, der ligger efter tjenesten og er uden forbindelse hermed (12) . Når appellanten indgiver sin ansøgning i 1999, er det ikke, fordi han på dette tidspunkt lider af en ny sygdom, således som Rettens argumentation i den appellerede doms præmis 32 synes at antyde: Det skyldes, at den erhvervsmæssige art af de sygdomme, som appellanten længe har lidt af, først har kunnet diagnosticeres inden for de seneste år.
20. Retten anerkendte ganske vist, at det kan være relevant at sondre mellem tidspunktet for anmodningen om procedurens iværksættelse og tidspunktet for sygdommens opståen. Retten gjorde det dog i den appellerede doms præmis 35-42 ved at tilslutte sig den forudsætning, som Domstolen opstillede i dommen i sagen Bähr mod Kommissionen. Det fremgår imidlertid, at denne dom blev afsagt under helt andre omstændigheder end omstændighederne i den foreliggende appelsag. Herudover er Domstolens argumentation i den sag snævert forbundet med de konkrete omstændigheder. Der er således grundlag for at spørge, om de ændrede omstændigheder ikke burde have ført til, at Retten forkastede denne argumentation.
21. I sagen Bähr mod Kommissionen blev der påberåbt to særskilte forhold, nemlig et forhold, der lå samtidigt med tjenesten, og et andet, der lå efter tjenesten, og som gjorde tjenestemanden ude af stand til at gøre tjeneste. Det er således passende at spørge, om der var en forbindelse mellem de to forhold. Hvis det havde kunnet fastslås, at den anden infarkt, der fremkaldte uarbejdsdygtigheden, lå i fortsættelse af den første, som var uadskilleligt forbundet med tjenesten, havde det kunnet fastslås, at der var årsagsforbindelse mellem uarbejdsdygtigheden og tjenesten. Det ville således have været logisk at anerkende muligheden for at iværksætte invaliditetsproceduren. I så fald ville den fortsatte forbindelse mellem de to sygdomme have gjort det muligt at fastslå en årsagsforbindelse mellem invaliditeten og tjenesten.
22. Påberåbelsen af et sådant »fortsat forhold« kunne ifølge generaladvokat Verloren van Themaat berettige en undtagelse fra vedtægtens regel om, at der kun kan tildeles invalidepension, hvis den pågældende tjenestemand må opgive tjenesten ved Fællesskaberne. Generaladvokaten konkluderede således, at hvis der kunne godtgøres at være årsagsforbindelse mellem den første og den anden infarkt, og hvis der ikke var forløbet for lang tid mellem de to infarkter, ville det måske ikke have været rimeligt at drage så strenge følger af en tilfældig sætning i en bestemmelse, der findes i et bilag (»og af den grund må opgive at gøre tjeneste ved Fællesskaberne«) (13) . På baggrund af dette forslag til afgørelse besluttede Domstolen at tage hensyn til den særlige situation. Domstolen tillod i dommen en undtagelse fra reglen om, at administrationen ikke er forpligtet til af egen drift at fastslå invaliditetens årsag (14) . Domstolen fandt således, at »såfremt det godtgøres, at den invaliditet, der i sidste ende har ramt tjenestemanden, står i direkte og umiddelbar forbindelse med helbredstilstanden ved dennes udtræden af tjenesten«, så »påhvilede det Kommissionen at undersøge, om sagsøgerens helbredstilstand på det tidspunkt, da denne anmodede om at udtræde af tjenesten, var sådan, at han ville have kunnet fortsætte tjenesten, såfremt han ikke selv ønskede at udtræde af Kommissionens tjeneste« (15) . Da Kommissionen ikke havde opfyldt denne forpligtelse, kunne det fastslås, at dens beslutning om ikke at indkalde invaliditetsudvalget var ulovlig.
23. Selv om Retten i den appellerede doms præmis 36 anerkendte, at »omstændighederne i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Bähr mod Kommissionen, er meget anderledes end omstændighederne i denne sag«, valgte den at anvende den samme analyse i den sag, som den skulle træffe afgørelse i: nemlig den, der består i at efterprøve, om Kommissionen havde en forpligtelse til at indkalde invaliditetsudvalget på tidspunktet for sagsøgerens opsigelse. Retten blev derfor ledt til at antage, at det manglende kendskab, som Kommissionen og sagsøgeren havde til sagsøgerens reelle helbredstilstand i 1981 på tidspunktet for sagsøgerens opsigelse, fritog Kommissionen for enhver forpligtelse til at indkalde invaliditetsudvalget.
24. Denne konklusion er overraskende. Det er åbenlyst, at Albert Nardone ikke befandt sig i en situation, der kan sammenlignes med Paul Bährs. Albert Nardone har påberåbt sig et »alvorligt og vedvarende forhold«, således som Retten har udtalt i den appellerede doms præmis 41, en velidentificeret sygdom, hvis følger i visse tilfælde var forventelige. Paul Bähr påberåbte sig erhvervssygdomme, hvis reelle art først viste sig senere. Mens Paul Bähr har støttet sig til et vedvarende forhold, man fra starten havde kendskab til, påberåbte Albert Nardone sig et nyt forhold, der først opstod efter de sygdomsforhold, som var forbundet med tjenesten. I den foreliggende sag kunne man ikke med sikkerhed i 1981 antage, at der ville opstå en invaliditet, som var direkte og umiddelbart forbundet med appellantens helbredstilstand på det tidspunkt, han ophørte med at gøre tjeneste. Det følger imidlertid ikke heraf, at der ikke er en sådan forbindelse, men i tilfælde af en sygdom, hvis art og følger først viser sig efter en vis forholdsvis lang latenstid, kan denne forbindelse først fastslås senere. I så fald kan oplysningerne om den reelle karakter af den sygdom, som tjenestemanden lider af, først fremkomme efter, at de invaliderende sygdomme er udbrudt.
25. Der skal sondres mellem sygdommens opståen, det vil sige det tidspunkt, den er pådraget, og dens tilkendegivelse, det vil sige det tidspunkt, hvor alle følgerne gør sig gældende, og hvor årsagen hertil kommer til den pågældendes kendskab. Det skal i denne sag erindres, at appellanten under tjenesten ikke havde kendskab til asbesten og følgerne af at være udsat for dette produkt. Han var derfor ikke på tidspunktet for tjenestens ophør i stand til at fastslå en forbindelse mellem denne udsættelse og de sygdomme, der allerede dengang syntes at påvirke ham.
26. Under disse omstændigheder er det problem, som den foreliggende sag rejser, ikke det samme som i sagen Bähr mod Kommissionen. Spørgsmålet i denne sag er ikke, om Kommissionen tilsidesatte en af sine forpligtelser, idet den ikke af egen drift indkaldte invaliditetsudvalget på det tidspunkt, hvor
appellanten meddelte, at han ønskede at ophøre med at gøre tjeneste. På den ene side udtalte Retten i den appellerede doms præmis 14, at afgørelsen af 26. oktober 1981, hvorved Kommissionen accepterede sagsøgerens opsigelse, ikke var anfægtet i denne sag. På den anden side er det ubestridt, at enhver fejlagtig undladelse fra Kommissionens side i denne henseende – hvis en sådan var godtgjort – henhører under området for Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold og ikke under ansvaret for at tildele en invalidepension. Det eneste problem i denne sag er således, hvorvidt proceduren fortsat kan iværksættes på det tidspunkt, hvor
sygdommen anerkendes.
27. Reglen om, at proceduren ikke kan iværksættes, medmindre der er anmodet herom inden tjenestens ophør, er imidlertid rimelig i tilfælde af »ulykker« forbundet med tjenesten. Dette var tilfældet i den situation, som Retten skulle tage stilling til i sagen Coussios mod Kommissionen. Hvis Retten i et sådant tilfælde forkaster en sag anlagt til prøvelse af et afslag på tildeling af invalidepension, er det, fordi det var muligt for sagsøgeren at indgive sin ansøgning, mens han stadig er i tjeneste (16) . Samme regel finder også anvendelse i tilfælde af et »vedvarende forhold« med forudsigelige følger og en direkte og umiddelbar forbindelse med tjenestemandens helbredstilstand på det tidspunkt, hvor han forlod tjenesten, på betingelse af at det skaber en forpligtelse for Kommissionen til i rette tid at indkalde invaliditetsudvalget. Dette kan udledes af dommen i sagen Bähr mod Kommissionen. Denne regel gælder imidlertid ikke længere under særlige omstændigheder som omstændighederne i denne sag.
28. Hvis det i et sådant tilfælde kræves, at Kommissionen eller tjenestemanden skal indgive ansøgningen, inden tjenestemanden forlader tjenesten, indebærer det nemlig, at der fastsættes en betingelse, som er umulig at opfylde . Dette betyder, at denne procedure ikke er til rådighed for tjenestemænd, der lider af sygdomme af den art, som hævdes at foreligge i hovedsagen. Inden de ophører med at gøre tjeneste, forhindrer det ukendskab, som disse tjenestemænd kan have med hensyn til deres situation, dem i at gøre deres pensionsrettigheder gældende. Efter de er ophørt med at gøre tjeneste, indebærer Kommissionens systematiske afvisning af at indkalde invaliditetsudvalget, at de fratages enhver mulighed for at genetablere deres faktiske situation.
29. Et sådant resultat er utilsigtet. Man kan ikke heraf drage slutninger, således som Retten gjorde det i den appellerede doms præmis 41, om betydningen for appellantens helbred af det støv, han har indåndet, og som han ikke selv havde kendskab til i 1981, og som han ikke fik kendskab til før i 1992. Hvis man følger denne argumentation, skulle appellanten – for at få ret til, at invaliditetsproceduren blev iværksat – have godtaget at forblive i Kommissionens tjeneste, så længe sygdommen ikke var anerkendt, selv om han ikke længere var i stand til at gøre tjeneste. Samme argument indebærer reelt, at appellanten pålægges en dobbelt sanktion: Han straffes for sin fratræden før tiden af helbredsårsager, og det gøres under alle omstændigheder umuligt for ham at kræve sine pensionsrettigheder. Det er vanskeligt at kritisere appellanten for ikke at have et kendskab til sygdommen, som han ikke kunne have. Det manglende kendskab til sygdommen, som begge parter befandt sig i under tjenesten, kan ikke omdannes til en sanktion for den ene af parterne. Uden at det skal foregribe den påståede invaliditets realitet, er det vanskeligt at forstå, at appellanten under sådanne omstændigheder skal fratages muligheden for at få undersøgt sin sag.
30. Jeg konkluderer på denne baggrund, at Retten begik en retlig fejl, da den på fejlagtig vis fortolkede Domstolens praksis uden at tage hensyn til de anderledes omstændigheder, hvorunder denne praksis blev fastlagt, og hvorunder den skal anvendes. Det følger heraf, at det første anbringende i appelsagen skal tages til følge.
B – Det andet anbringende i appelsagen
31. Appellanten har med det andet anbringende anfægtet den måde, hvorpå Retten har anvendt artikel 13 i bilag VIII til vedtægten. Appellanten er ligeledes af den opfattelse, at Retten med urette fastslog, at han ikke på ansøgningstidspunktet var i gang med at erhverve pensionsrettigheder.
32. I den appellerede doms præmis 33 bemærkede Retten nemlig, at ifølge artikel 13 i bilag VIII til vedtægten skal den tjenestemand, der ansøger om invalidepension, være i gang med at erhverve pensionsrettigheder på det tidspunkt, hvor invalideudvalget anerkender, at han er blevet varigt og totalt invalid. Appellanten er imidlertid af den opfattelse, at der skal tages hensyn til den delvise invaliditet, der er anerkendt i henhold til vedtægtens artikel 73. Dette er tilstrækkeligt til at fastslå, at hans administrative situation skal revideres, navnlig således at hans pensionsrettigheder på nuværende tidspunkt genåbnes.
33. Dette argument er uden relevans. Der er ikke tvivl om, at de i artikel 13 i bilag VIII til vedtægten omhandlede »pensionsrettigheder« er alderspension (17) . Som Kommissionen har anført, tages de i vedtægtens artikel 73 omhandlede ydelser imidlertid ikke i betragtning ved den beregning af alderspension, som er omhandlet i artikel 2 og 3 i nævnte bilag. Det følger heraf, at retten til disse ydelser ikke gør det muligt at antage, at appellanten var i gang med at erhverve pensionsrettigheder på det tidspunkt, hvor han indgav sin ansøgning om invalidepension.
34. Det skal imidlertid i forbindelse med behandlingen af dette anbringende undersøges, om Retten havde ret i, at »betingelsen« i artikel 13 i bilag VIII skal anses for en betingelse, der hindrer iværksættelsen af en invaliditetsprocedure i denne sag.
35. Vedtægtens artikel 78 underlægger klart tildelingen af pension betingelserne i artikel 13-16 i bilag VIII til vedtægten. Den nøjagtige rækkevidde af bestemmelsen i artikel 13 om, at tjenestemanden kun kan anerkendes at være blevet invalid i den periode, hvor han erhverver pensionsrettigheder, skal derfor fastlægges. Baggrunden for denne bestemmelse er åbenbar: Den har til formål at undgå enhver sammenlægning af pensionsordningerne. Det har forekommet lovgiver rimeligt at antage, at en forhenværende tjenestemand, der allerede får udbetalt pension i form af alderspension, ikke skal kunne modtage en anden pension, hvis eneste formål netop er at udgøre en erstatning for en indtægt, hvis der er behov herfor. Under disse omstændigheder skal den omtvistede bestemmelse i artikel 13 blot forstås som en indskrænkning af den personkreds, der kan opnå invalidepension. Kommissionen har i øvrigt under andre omstændigheder anerkendt, at når den væsentligste betingelse i vedtægten for tildeling af en invalidepension var opfyldt, uden at der var risiko for sammenlægning af pensioner, så var der ingen grund til at henholde sig til ordlyden af artikel 13 i bilag VIII til vedtægten (18) . I samme retning har Corte costituzionale (Italien) udtalt, at man ikke kan fratage arbejdstagere retten til en invalidepension, selv om ansøgningen er indgivet efter den lovfastsatte pensionsalder, da der findes tilfælde, hvor arbejdstagerne endnu ikke modtager en alderspension (19) .
36. Det vil være ufornuftigt at udstrække rækkevidden af bestemmelsen i artikel 13 i bilag VIII til vedtægten længere end reglen om, at der ikke må ske sammenlægning. Det skal erindres, at denne bestemmelse findes i bilag VIII til vedtægten, der vedrører »pensionsordning«. Henvisningen i vedtægtens artikel 78 til denne bestemmelse skal derfor ikke fortolkes således, at der fastlægges en ny betingelse, der føjes til de væsentlige betingelser for opnåelse af ret til invalidepension, som er fastsat i vedtægten, men således at der blot opstilles en retningslinje for iværksættelsen af en ret, der er garanteret i vedtægten. Nævnte artikel 13 har i denne henseende karakter af en simpel undtagelse. Selv om det antages, at betingelserne for tildeling af invalidepension er opfyldt, kan pensionen ikke udbetales, hvis den pågældende tjenestemand allerede modtager ydelser fra alderspensionsordningen.
37. Under alle omstændigheder kan artikel 13 i bilag VIII til vedtægten ikke have til formål at begrænse vedtægtens artikel 78. Domstolen har allerede udtalt, at en bestemmelse i et bilag ikke efter sin art kan begrænse den effektive virkning af den hovedbestemmelse, som den knytter sig til (20) . I en anden sammenhæng har Domstolen udtalt, at frister i et bilag ikke er bindende, men udgør et led i god forvaltningsskik (21) . Denne retspraksis finder anvendelse i den foreliggende sag. Det er derfor min opfattelse, at nævnte bilag VIII ikke lovligt kan udgøre en hindring, som ophæver retten til pension, når det er fastslået, at vedtægtens betingelse for tildeling kan være opfyldt. Den eneste væsentlige betingelse for tildeling af pension i henhold til vedtægtens artikel 78 er imidlertid, at der kan fastslås en årsagsforbindelse mellem en varig og total invaliditet og tjenesten.
38. I det foreliggende tilfælde er det anerkendt, at appellanten ikke er i en situation, hvor der er sket sammenlægning af pensionsordninger. Appellanten har uden tvivl haft ret til udtrædelsespenge i henhold til artikel 12 i bilag VIII til vedtægten på det tidspunkt, han udtrådte af tjenesten. Det skal herudover nævnes, at denne ydelse ikke svarer til en invalidepension, som han under alle omstændigheder – af de allerede anførte årsager – ikke var i stand til at ansøge om i 1981.
39. Vedtægtens artikel 13 har kun en begrænset væsentlig rækkevidde, der har form af en undtagelse. Dens væsentligste formål er at fastslå de processuelle betingelser for at opnå ret til en invalidepension. Den præciserer i denne henseende, at invalidepensionen kun kan tildeles ved en særlig procedure, hvor det anerkendes, at tjenestemanden er ude af stand til at varetage tjenesten. Inden for rammerne af denne procedure fremgår det klart af nævnte artikel 13, at alene invaliditetsudvalget har kompetence til at vurdere den medicinske tilstand (22) .
40. Det kan heraf udledes, at proceduren efter sin art skal kunne sikre den reelle beskyttelse af en ret, der er garanteret i vedtægten. En ret kan ikke udøves, medmindre der er et middel til at beskytte den ( Ubi jus, ibi remedium ). Dette er den anden baggrund for procedurereglerne: De har ikke blot til formål at fastlægge de faktiske omstændigheder, der gør det muligt at belyse afgørelsen; de tjener ligeledes til at give garantier for beskyttelse, det vil sige muligheden for, at rettighedshavere kan have en ret og gøre den gældende.
41. Under disse omstændigheder er det naturligt generelt
at antage, at anerkendelsen af invaliditeten kronologisk skal svare til den periode, hvorunder der er gjort tjeneste. Denne processuelle ordning er i overensstemmelse med god forvaltningsskik. På den ene side er det åbenlyst, at årsagsforbindelsen er lettere at fastslå, når proceduren er iværksat under tjenestetiden. På den anden side kan udøvelsen af denne rettighed ikke stå åben på ubestemt tid. Dette kræver retssikkerheden og beskyttelsen af den almene interesse.
42. Man skal imidlertid sikre sig, at retten til at opnå invalidepension kan udøves. Man kan ikke anerkende, at den er fuldstændigt udtømt, allerede inden den har kunnet iværksættes. Det er imidlertid den uundgåelige konsekvens af den af Retten fulgte argumentation. Ved i et sådant tilfælde at forbyde, at invaliditetsudvalget indkaldes uden for tjenestetiden, gøres det helt umuligt at udøve den ret, der tillægges i vedtægten (23) . Dette er grunden til, at jeg ikke mener, at denne processuelle ordning kan fastholdes i en situation som den i denne sag, når sygdommen, der er brudt ud og har tilkendegivet sig under tjenesten, og som skaber en fuldstændig uarbejdsdygtighed, kun kan anerkendes efter tjenestetiden.
43. Betingelsen om »det tidsrum, hvor [tjenestemanden] erhverver pensionsrettigheder«, er ikke anset for afgørende, når for eksempel uventede forsinkelser, der ikke kan tilregnes tjenestemanden, forpligter invaliditetsudvalget til at mødes mere end seks år efter, at ansøgningen om at gå på invalidepension er indgivet, selv om ansøgningen er indgivet under tjenesten (24) . Det vil være ulogisk og uretfærdigt ikke at anerkende en forskel mellem ansøgningens behandling og sygdommens opståen i de tilfælde, hvor årsagsforbindelsen først med sikkerhed kan fastslås under en latenstid efter tjenestens ophør. Dette betyder ikke, at fristen for at indkalde invaliditetsudvalget skal stå åben uendeligt. Der findes dog en rimelig frist, der regnes fra anerkendelsen af sygdommen og dens erhvervsmæssige karakter, der giver mulighed for at ansøge om en sådan pension. Hvis der foretages en anden bedømmelse, vil det indebære, at udøvelsen af en individuel ret gøres afhængig af administrationens gode vilje, og at der skabes ulige situationer mellem tjenestemænd, der har de samme rettigheder, på grundlag af deres sygdom.
44. Det er derfor min opfattelse, at betingelserne i vedtægtens bilag VIII under omstændigheder som i denne sag ikke skal fortolkes således, at appellanten fratages sin ret til at anmode om iværksættelse af en invaliditetsprocedure på grundlag af erhvervssygdom.
45. Retten begik en retlig fejl, idet den på denne fejlagtige måde fortolkede vedtægtens bestemmelser under de konkrete omstændigheder i sagen. Det følger heraf, at det andet anbringende i appelsagen ligeledes skal tages til følge.
III – Analyse af appellen
46. I henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Domstolen kan Domstolen, hvis den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse. I denne sag kan de af Retten begåede fejl let oprettes. Det vil derfor være hensigtsmæssigt, at Domstolen træffer endelig afgørelse om de anbringender i sagen, som Retten forkastede i de dele af den appellerede dom, der ophæves.
47. Appellanten har med de forskellige anbringender gjort gældende, at en invalidepension under omstændighederne i sagen kan tildeles en tidligere tjenestemand, uanset at han har opsagt sin stilling.
48. Det skal bemærkes, at vedtægten underlægger tildelingen af en invalidepension forbundet med en erhvervssygdom to særskilte betingelser: en forpligtelse til at afbryde tjenesten, uden at formen for denne afbrydelse er præciseret, og en formelt korrekt anerkendelse fra et særudvalg af en varig og total invaliditet. Der skal ved anvendelsen og fortolkningen af disse betingelser findes en balance mellem dels beskyttelsen af tjenestemænds vedtægtsmæssige rettigheder, dels kravene til retssikkerheden og beskyttelsen af Fællesskabets (navnlig økonomiske) interesser. En sådan balance kræver, at der fastsættes grænser for muligheden for at iværksætte invaliditetsprocedurer.
49. Under alle omstændigheder tilkommer det Kommissionen ud fra den enkelte sags omstændigheder at vurdere betingelserne for en sådan balance. Men det henhører under Domstolens kompetence at efterprøve, om Kommissionen har holdt sig inden for »rimelige grænser« og ikke har anvendt sin beføjelse »åbenbart fejlagtigt« (25) . Det tilkommer navnlig Domstolen at efterprøve, at Kommissionen ved sine afgørelser ikke har bragt garantierne i vedtægten, de rettigheder, der er beskyttet ved Fællesskabets retsorden og principperne for god forvaltningsskik, i fare.
50. Det er generelt uden tvivl i overensstemmelse med vedtægten og disse principper at begrænse retten til at iværksætte en procedure til en anmodning, som tjenestemanden indgiver, inden han ophører med at gøre tjeneste. Under de omstændigheder, der følger af anerkendelsen af sygdomme, der er forbundet med asbest, forekommer det mig dog nødvendigt at overveje, om anmodningen kan antages, selv om den er indgivet efter tjenesteperioden. Der er efter min opfattelse to argumenter, der støtter en sådan løsning.
51. For det første stiller disse tjenestemænds situation spørgsmålstegn ved den grundlæggende ret til adgang til sociale ydelser, der sikrer en beskyttelse i tilfælde af sygdom, arbejdsulykker, afhængighed eller alderdom samt arbejdsløshed. Denne ret følger af artikel 12 i den europæiske socialpagt af 1961 og punkt 10 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder af 1989, som artikel 136 EF udtrykkeligt henviser til. Retten er nu også beskyttet ved artikel 34 i EU’s charter om grundlæggende rettigheder (26) . Selv om charteret endnu ikke er juridisk bindende, må man anerkende, at det tjener som indikator og målestok for de rettigheder, der garanteres i Fællesskabets retsorden (27) . Vedtægtens artikel 78 har netop til formål at give en sådan beskyttelse inden for rammerne af Fællesskabets personaleret.
52. Der findes i medlemsstaternes interne retsordener en bemærkelsesværdig praksis fra Corte costituzionale, hvorefter en lov, der bestemmer, at invalidepension ikke kan opnås, når ansøgningen herom indgives efter den lovfastsatte pensionsalder, er i strid med den italienske forfatnings artikel 38, der beskytter arbejdstageres ret til at råde over subsistensmidler i tilfælde af sygdom (28) . I samme retning fastsætter de nationale lovgivninger generelt en forældelsesfrist, der gør det muligt at ansøge om invalidepension, efter at vedkommende er ophørt med at arbejde. Det findes endda – på området for invaliditet forbundet med asbest – særlige lovbestemmelser om genåbning af ret til ydelser og pension, der ellers er tildelt (29) .
53. Gyldigheden af vedtægten kan uden tvivl ikke anfægtes i denne sag. Det forhold, at der findes en ret til beskyttelse i tilfælde af invaliditet, må dog smitte af på den måde, hvorpå bestemmelserne skal fortolkes. Der er ingen tvivl om, at princippet om overensstemmende fortolkning skal finde anvendelse her (30) . Dette princip betyder, at bestemmelserne om retningslinjerne for invalidepensionsordningen skal fortolkes på den måde, der er mest muligt i overensstemmelse med den vedtægtsbestemmelse, som de skal sætte i værk, og de grundlæggende rettigheder, der er beskyttet ved Fællesskabets retsorden (31) . Det følger heraf, at Kommissionen skal behandle anmodninger om at indkalde invaliditetsudvalget under hensyntagen til det formål, der forfølges med vedtægtens artikel 78, som er at garantere en ret til en anden indkomst i form af en invalidepension, såfremt der er behov herfor (32) . Det fremgår imidlertid, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse foretog en fortolkning af procedureretningslinjerne, som gør det umuligt at udøve den ret, som vedtægten giver. Kommissionen begik en fejl ved fortolkningen af vedtægtens bestemmelser, idet den nægtede at indkalde invaliditetsudvalget på det tidspunkt, hvor anmodningen blev indgivet.
54. For det andet har fællesskabsinstitutionerne en omsorgspligt, der tvinger dem til med omhu at undersøge borgernes sager, som de forelægges. Det fremgår af Domstolens praksis, at »[b]egrebet administrationens omsorgspligt […] er udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og embedsmændene i offentlig tjeneste. Denne balance betyder især, at myndigheden ved afgørelsen om en tjenestemands situation tager alle de forhold i betragtning, som kan antages at være bestemmende for dens afgørelse, og hermed tager hensyn ikke blot til tjenestens interesse, men også til vedkommende tjenestemands interesse« (33) . Det følger heraf, at Kommissionen navnlig har pligt til at medvirke til at fastlægge den ansattes reelle situation (34) . I denne sag har administrationen ikke taget hensyn til sagens konkrete omstændigheder ved behandlingen af sagen. Det skal fastslås, at den anfægtede afgørelse hverken nævner den omstændighed, der er forbundet med at have været udsat for en betydelig mængde asbeststøv, som appellanten påberåbte sig i sin ansøgning, eller den forbindelse, der er mellem den fastslåede invaliditet og hans helbredstilstand på det tidspunkt, hvor han forlod tjenesten, således som det fremgår af den lægejournal, der var bilagt ansøgningen. Kommissionen besluttede på grundlag af journalens omtale af en invaliditet, der fandtes på »nuværende tidspunkt«, at konkludere, at de i vedtægten opstillede betingelser ikke kunne opfyldes.
55. Der var under sådanne omstændigheder intet, der forhindrede – tværtimod tydede alt på, at det skulle være muligt – at invaliditetsproceduren blev iværksat på grundlag af den endelige anerkendelse af sygdommens art og virkninger. I dette tilfælde er lovkravene om retssikkerhed og hensynene til den almene interesse opfyldt, hvis ansøgningen indgives inden for en »rimelig frist« efter datoen for den første lægelige anerkendelse af sygdommen (35) .
56. Subsidiært fortjener et sidste spørgsmål at blive behandlet. Skal det antages, at Kommissionen med rette fratog appellanten retten til at ansøge om invalidepension med den begrundelse, der er gjort gældende af Kommissionen under retsmødet, at appellanten havde andre subsistensmidler, navnlig på grund af den sygeforsikring, der er garanteret ved vedtægtens artikel 73 (36), og et andet retsmiddel, nemlig et erstatningssøgsmål anlagt i henhold til traktatens artikel 236 (37) ? Begge led af dette argument skal forkastes. For det første fremgår det af fast retspraksis, at et beløb, der opnås i henhold til vedtægtens artikel 73, anses for at være en godtgørelse, der hverken svarer til eller er uforenelig med en pension, der tildeles i henhold til vedtægtens artikel 78 (38) . For det andet bør det være klart, at tildelingen af en invaliditetsydelse ikke skal ligestilles – hverken hvad angår dens genstand eller dens virkninger – med en erstatning. På den ene side forudsætter en erstatning, at Kommissionen har begået en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af fællesskabsretten. På den anden side har Domstolen udtalt, at en erstatning, der opnås i henhold til den i vedtægten forudsatte forsikringsordning, i princippet ikke kan udelukke tildeling af erstatning i henhold til det fællesskabsretlige erstatningsansvar. Domstolen anerkendte i dom af 8. oktober 1986 i sagen Leussink m.fl. mod Kommissionen i princippet tjenestemandens og hans ydelsesberettigede pårørendes ret til at »kræve supplerende erstatning, når institutionen ifølge almindelige retsregler er ansvarlig for ulykken, og ydelserne efter tjenestemandsvedtægtens ordning ikke er tilstrækkelige til at sikre fuld erstatning for den lidte skade« (39) . I praksis udelukker Domstolen kun, at dette princip kan føre til to gange erstatning for den samme skade (40) .
57. Det følger af ovenstående betragtninger, at den anfægtede afgørelse indeholder en åbenbar fejlfortolkning af de relevante bestemmelser i vedtægten. Kommissionens afgørelse skal derfor annulleres, for så vidt den nægter at iværksætte en invaliditetsprocedure i henhold til vedtægtens artikel 78, selv om appellanten har anmodet herom.
IV – Forslag til afgørelse
58. På baggrund af ovenstående er det min opfattelse, at anbringenderne i appelsagen skal tages til følge, og at Domstolen derfor bør ophæve den dom, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 26. februar 2003, Nardone mod Kommissionen (sag T-59/01).
59. Endvidere foreslår jeg Domstolen at træffe afgørelse vedrørende realiteten og:
– annullere Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers afgørelse af 20. marts 2000 om tildeling af invalidepension til appellanten
– pålægge Kommissionen at betale sagens omkostninger i begge instanser.
(1) .
(2)
–	Sag T-59/01, Sml.Pers. I-A_.s. 55, og II, s. 323.
(3)
–	Jf. navnlig Rådets direktiv 84/477/EØF af 19.9.1983 om beskyttelse af arbejdstagere mod farerne ved under arbejdet at være udsat for asbest (andet særdirektiv i henhold til artikel 8 i direktiv 80/1107/EØF) (EFT L 263, s. 25), som ændret ved Rådets direktiv 91/382/EØF af 25.6.1991 (EFT L 206, s. 16), Rådets direktiv 98/24/EF af 7.4.1998 om beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet mod risici i forbindelse med kemiske agenser (fjortende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (EFT L 131, s. 11) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/18/EF af 27.3.2003 (EFT L 97, s. 48). Jf. generelt om dette spørgsmål E. Bothwell: »The Abestos Problem and the European Economic Community«, Columbia Journal of Transnational Law, 1993, s. 205.
(4)
–	Vedrørende invaliditetsudvalget, jf. artikel 7-9 i bilag II til vedtægten. Vedrørende den vurdering, som det nævnte udvalg skal foretage ved undersøgelsen af ansøgerens sag, jf. navnlig dom af 21.5.1981, sag 156/80, Morbelli mod Kommissionen, Sml. s. 1357. Vedrørende kompetencefordelingen mellem det nævnte udvalg og administrationen, jf. navnlig dom af 21.1.1987, sag 76/84, Rienzi mod Kommissionen, Sml. s. 315, præmis 8-12.
(5)
–	Sag 12/83, Sml. s. 2155.
(6)
–	Sag T-295/97, Sml.Pers. I-A, s. 103, og II, s. 577.
(7)
–	»Neque leges senatus consulta ita scribi possunt, ut omnes casus qui quandoque inciderint comprehendantur«. Ingen lov kan skrives på en sådan måde, at alle tilfælde, der kan opstå, er dækket (Justinian, Digeste, I.3, 3-10).
(8)
– Anført i fodnote 5, præmis 12 og 13.
(9)
–	Generaladvokat Roemers forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til dom af 13.7.1972, sag 29/71, Velozzi mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 133, org.ref.: Rec. s. 513. Jf. i denne retning også dom af 4.10.1991, sag C-185/90 P, Kommissionen mod Gill, Sml. I, s. 4779, præmis 17, hvori Domstolen derimod fastslog, at tjenestemanden er forpligtet til at bevise, at der er årsagsforbindelse mellem sygdommen eller dens forværring og tjenesten ved Fællesskaberne, for at godtgøre, at der er tale om en erhvervssygdom i henhold til vedtægtens artikel 78, stk. 2.
(10)
–	Dette fremgår klart af Rettens dom af 15.12.1999, sag T-27/98, Nardone mod Kommissionen, Sml.Pers. I-A, s. 267, og II, s. 1293, præmis 11, der udtaler sig om en afgørelse fra Kommissionen vedrørende vedtægtens artikel 73, hvori anerkendes de samme faktiske omstændigheder som i denne sag. Det skal erindres, at sygdomme, der er forbundet med udsættelse for asbest, såsom asbestose og lungehindekræft, findes på listen i Kommissionens henstilling af 19.9.2003 om den europæiske liste over erhvervssygdomme (EFT L 238, s. 28).
(11)
–	Det bestemmes i artikel 25 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber, »at det forhold, at der i medfør af vedtægtens artikel 73 og denne ordning er anerkendt en vedvarende, total eller delvis invaliditet, foregriber på ingen måde anvendelsen af vedtægtens artikel 78 eller omvendt«. Jf. i denne retning dom af 24.10.1996, sag C-76/95, Kommissionen mod Royale belge, Sml. I, s. 5501, præmis 86.
(12)
–	Domstolen udtalte i denne retning, at der »er [...] ingen gyldig grund til at antage, at begrebet »erhvervssygdom« må have et forskelligt indhold, alt efter om der er tale om ret til invalidepension på grund af en erhvervssygdom i henhold til vedtægtens artikel 78 eller om dækning af risikoen for erhvervssygdomme i henhold til vedtægtens artikel 73« (dommen i sagen Kommissionen mod Gill, anført i fodnote 9, præmis 14).
(13)
–	Forslag til afgørelse i sagen Bähr mod Kommissionen, anført i fodnote 5.
(14)
–	Denne regel fremgår klart af dom af 12.1.1983, sag 257/81, K. mod Rådet, S ml. s. 1, præmis 12.
(15)
–	Dommen i sagen Bähr mod Kommissionen, der er nævnt i fodnote 5, præmis 15 og 16. Min fremhævelse.
(16)
–	Det skal præciseres, at sagsøgeren i nævnte sag havde indgivet en anmeldelse til Kommissionen vedrørende en ulykke, der fandt sted den 26.10.1993, mens han endnu gjorde tjeneste, i henhold til hvilken han modtog en godtgørelse efter vedtægtens artikel 73. Det er imidlertid først efter afgørelsen om at yde denne godtgørelse, at han indgav ansøgning om invalidepension i henhold til vedtægtens artikel 78, der støttedes på de samme forhold, selv om den først blev indgivet næsten fire år efter, at han forlod tjenesten.
(17)
–	Det skal i denne retning bemærkes, at den nye vedtægt for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, der findes i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 af 22.3.2004 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (EUT L 124, s. 1), kvalificerer de ydelser, der udbetales i henhold til artikel 78, som »invaliditetsydelse« og ikke længere som »invalidepension«. Derimod er der ingen ændringer i bilag VIII, som har overskriften »Pensionsordning«.
(18)
–	I sit svar i den sag, der gav anledning til Rettens dom af 12.6.2002, sag T-9/01, Becker mod Revisionsretten, Sml.Pers. I-A, s. 79, og II, s. 379, præciserede Kommissionen, at i tilfælde af en tjenestemand, der har tjenestefrihed af personlige årsager i henhold til vedtægtens artikel 40, stk. 3, var Kommissionen villig til at iværksætte en invaliditetsprocedure, selv om tjenestemanden ikke var i gang med at erhverve nye rettigheder til alderspension. Grunden hertil er, at den pågældende tjenestemand i dette tilfælde ikke er i samme situation som en »forhenværende tjenestemand«, der får alderspension. Ifølge Kommissionen skal vedtægtens bestemmelser i dette særtilfælde gå forud for bestemmelsen i artikel 13 i bilag VIII til vedtægten.
(19)
–	Dom af 25.3.1988, nr. 436, der er gengivet i Giurisprudenza Costituzionale, 1988, s. 1978.
(20)
–	Jf. i denne retning dom af 8.3.2001, sag C-215/99, Jauch, Sml. I, s.1901, præmis 20-22, og forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber i samme sag, punkt 62 og 63.
(21)
–	Dom af 27.11.2001, sag C-270/99 P, Z mod Parlamentet, Sml. I, s. 9197, præmis 21.
(22)
–	Dommen i sagen K. mod Rådet, anført i fodnote 14, præmis 11.
(23)
–	Jf. i denne retning punkt 26 i dette forslag til afgørelse.
(24)
–	Dette var bl.a. tilfældet i Rettens dom af 6.4.1990, sag T-43/89, Gill mod Kommissionen, Sml. II, s. 173, præmis 7.
(25)
–	Dom af 3.4.2003, sag C-277/01 P, Parlamentet mod Samper, Sml. I, s. 3019, præmis 35.
(26)
–	EFT 2000 C 364, s. 1.
(27)
–	Jf. i denne retning punkt 28 i generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til dom af 26.6.2001, sag C-173/99, BECTU, Sml. I, s. 4881, samt punkt 82 og 83 i generaladvokat Légers forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til dom af 6.12.2001, sag C-353/99 P, Rådet mod Hautala, Sml. I, s. 9565.
(28)
–	Den i fodnote 19 anførte afgørelse.
(29)
–	I Frankrig bestemmer lov 98-1194 af 23.12.1998 om finansiering af den sociale sikring for 1999, som ændret ved lov 2001-1246 (JORF af 26.12.2001, s. 20552), således i artikel 40, at der kan ske genåbning af ret til sociale sikringsydelser og godtgørelser til fordel for ofre for en sygdom, der er forbundet med asbest, uden at der kan gøres forældelse gældende mod dem.
(30)
–	Der er tale om et af de mest specifikke fortolkningsprincipper i Fællesskabets retspraksis (jf. f.eks. dom af 10.9.1996, sag C-61/94, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3989, præmis 52).
(31)
–	Jf. analogt dom af 29.6.1995, sag C-135/93, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1651, præmis 37.
(32)
–	Vedrørende formålet med vedtægtens artikel 78, jf. Rettens dom af 27.6.2000, sag T-47/97, Plug mod Kommissionen, Sml.Pers. I-A, s. 119, og II, s. 527, præmis 73.
(33)
–	Dom af 29.6.1994, sag C-298/93 P, Klinke mod Domstolen, Sml. I, s. 3009, præmis 38.
(34)
–	Jf. ligeledes vedtægtens artikel 24, der fastlægger, at Fællesskaberne har en forpligtelse til at yde deres ansatte bistand.
(35)
–	Begrebet »rimelig frist« findes allerede i den ordning om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber, der er vedtaget i henhold til vedtægtens artikel 73. Artikel 17, stk. 1, i denne ordning bestemmer, at »den tjenestemand, der anmoder om, at denne ordning skal finde anvendelse på ham på grund af erhvervssygdom, skal udfærdige en anmeldelse til administrationen i den institution, som han tilhører, inden en rimelig frist, regnet fra sygdommens udbrud eller datoen for den første lægelige konstatering heraf. Denne anmeldelse kan indgives af tjenestemanden eller den forhenværende tjenestemand, hvis den påståede erhvervssygdom kommer til udbrud efter hans endelige udtræden af tjenesten«. Et tilsvarende begreb kendes fra Domstolens praksis, hvor Domstolen har taget stilling til problemer med ubestemte frister i traktaten (jf. f.eks. dom af 11.12.1973, sag 120/73, Lorenz, Sml. s. 1471, præmis 4).
(36)
–	Jf. herved dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, anført i fodnote 10.
(37)
–	Appellanten har anlagt en sådan sag ved Retten (sag T-57/99, Nardone mod Kommissionen). Denne sag er imidlertid udsat på de afgørelser, som Kommissionen skal træffe efter dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, anført i fodnote 10.
(38)
–	Jf. navnlig dommen i sagen K. mod Rådet, anført i fodnote 14, præmis 10.
(39)
–	Forenede sager 169/83 og 136/84, Sml. s. 2801, præmis 13.
(40)
–	Dom af 9.9.1999, sag C-257/98 P, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. I, s.  5251, præmis 21.