61983C0109
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT C. O. LENZ
FREMSAT DEN 4. JULI 1984 (
1
)
Indholdsfortegnelse
A — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
Det præjudicielle spørgsmål
Β — Vurdering
1. Det forelagte spørgsmål
2. Parternes argumenter
3. Kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne
a) grundlaget for fødevarehjælpen
b) fødevarehjælpens finansiering
c) Kommissionens beslutning af 10. september 1976
4. Medlemsstaternes kompetence i forbindelse med gennemførelsen af Fællesskabets fødevarehjælp
5. Kommissionens rolle
a) Kommissionens kontrolbeføjelser
b) den af Kommissionen foranledigede udsættelse af betalingerne
c) Kommissionens mulighed for at optræde som fuldmagtsgiver i forhold til ENR
C — Forslag til afgørelse
Høje Domstol.
I denne præjudicielle sag er Domstolen blevet anmodet om at fortolke en række fællesskabsbestemmelser om fødevarehjælp med henblik på en afklaring af de retsforhold, der består mellem Fællesskabet, de nationale interventionsorganer og de erhvervsdrivende i forbindelse med gennemførelsen af et fødevarehjælpeprogram.
A — De faktiske omstændigheder kan sammenfattes således:
I foråret 1976 udtrykte Rådet for De europæiske Fællesskaber sin hensigt til inden for rammerne af en fællesskabsaktion at yde 3750 tons afskallet, langkornet ris til republikken Niger i henhold til dets fødevarehjælpeprogram for 1975/1976.
Herefter vedtog Kommissionen den 10. september 1976 den til De italienske Republik rettede beslutning 76/748/EØF vedrørende hastelevering af afskallet, langkornet ris som fødevarehjælp til republikken Niger (EFT L 259, s. 22). Under hensyn til det øjeblikkelige behov for bistand fandt Kommissionen det nødvendigt, at leverancen gennemførtes efter indgåelse af en underhåndsaftale, hvorfor det i den nævnte beslutnings artikel 1 blev fastsat, at det italienske interventionsorgan Ente Nazionale Risi (herefter benævnt ENR) ved en underhåndsaftale på Fællesskabets marked skulle indkøbe 3750 tons afskallet, langkornet ris bestemt til republikken Niger.
ENR indgik en aftale med selskabet Eurico Srl, der som angivet i beslutningen omfattede køb og levering.
Efter at myndighederne i modtagerlandet havde kritiseret varens kvalitet, stillede ENR, efter anmodning fra Kommissionen, først betalingen af det samlede beløb på 1770000000 lire i bero, idet man dog senere foretog en acontobetaling, men kun på 1500000000 lire.
Selskabet Eurico anlagde herefter sag mod ENR ved Tribunale di Milano for at få organet dømt til at betale forskellen på 270000000 lire, opskrevet og med renter.
Ved dom af 19. juni 1980 afvistes sagen med den begrundelse, at kravet ikke kunne gøres gældende over for ENR. Retten anførte, at ENR havde handlet som fuldmægtig for Kommissionen. Ved at lade den førnævnte kommissionsbeslutning af 10. september 1976 indgå i kontraktsbetingelserne måtte ENR anses for at have handlet på Kommissionens vegne. Endvidere havde Kommissionen stedse grebet ind i aftalens opfyldelse og rettet påbud til ENR, der altid havde fulgt disse.
Selskabet Eurico ankede denne dom til Corte d'Appello di Milano og anlagde samtidig sag ved Tribunale di Milano mod Kommissionen med påstand om betaling af 283000000 lire, opskrevet og med renter.
I denne sag, der førte til den anmodning om præjudiciel afgørelse, som Domstolen behandler i dag, rejste Kommissionen nu indsigelse om, at kravet ikke kunne gøres gældende over for den. Den anførte, at dette kun kan ske over for den italienske stat og det statslige interventionsorgan ENR i deres egenskab af parter i aftalen, idet det ifølge de gældende fællesskabsretlige bestemmelser påhviler medlemsstaterne at sørge for alle de nødvendige foranstaltninger i forbindelse med gennemførelsen af EF's fødevarehjælp.
Den nævnte ret er af den opfattelse, at Kommissionen, og dermed Det europæiske økonomiske Fællesskab, jfr. EØF-traktatens artikel 211, kun er ansvarlig for opfyldelsen af de aftalemæssige forpligtelser som part i den pågældende købsaftale, såfremt det må antages, at ENR i forbindelse med indgåelsen af denne har handlet som fuldmægtig for Kommissionen.
Da Tribunale die Milano fandt det tvivlsomt, om der forelå en fuldmagt til ENR fra EF, udsatte den ved kendelse af 24. marts 1983 sagen og anmodede i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen om præjudicielt at afgøre, om den af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber trufne beslutning af 10. september 1976 (EFT L 247 af 23. 9. 1976) og de retsakter, som direkte og/eller forudsætningsvist er dens grundlag, indebærer, at Ente Nazionale Risi (det italienske interventionsorgan) herved har fået fuldmagt til i EF's navn at indgå en underhåndsaftale om indkøb af 3750 tons afskallet, langkornet ris til republikken Niger.
Β — Min stillingtagen til dette spørgsmål er følgende:
1.
Den forelæggende ret går med rette ud fra, at den principielt er kompetent til at afgøre, hvorvidt der i henhold til EØF-traktatens artikler 215, stk. 1, 183 og 211 måtte påhvile Fællesskabet et kontraktsmæssigt ansvar.
Der foreligger imidlertid kun et sådant ansvar, såfremt det må antages, at Kommissionen i forbindelse med indgåelsen af den omhandlede aftale har ladet ENR optræde som fuldmægtig. Som parterne i hovedsagen med rette har anført, kan Domstolen ikke præjudicielt afgøre, om ENR ifølge den italienske Codice civile har optrådt som fuldmætig for Kommissionen. Domstolen kan navnlig heller ikke afgøre, hvilke faktiske omstændigheder der skal lægges til grund, eller vurdere disse, da dette udelukkende tilkommer den forelæggende ret. Ifølge EF-traktatens artikel 177 har Domstolen kun kompetence til at afgøre spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten.
Herefter må det af retten i Milano forelagte spørgsmål forstås således, at det drejer sig om, hvorvidt det italienske interventionsorgan, der havde til opgave at varetage gennemførelsen af fællesskabsaktionen, i henhold til fællesskabsbestemmelserne om fødevarehjælp må antages at have indgået den pågældende aftale på Fællesskabets vegne.
2.
Den forelæggende ret og sagsøgeren i hovedsagen er af den opfattelse, at det i det væsentlige taler for at svare bekræftende på spørgsmålet, at fødevarehjælpen er udtryk for en opfyldelse af forpligtelser, der påhviler Fællesskabet i henhold til internationale aftaler. Forklaringen på den stilling, fødevarehjælpen indtager i forbindelse med Fællesskabets politik på markedet for ris, er efter den forelæggende rets opfattelse først og fremmest, at tilvejebringelsen af betydelige mængder ris kan påvirke det fælles marked for dette produkt. Det må derfor antages, at når der er tale om fødevarehjælp, sker de nationale interventionsorganers medvirken ved tilvejebringelsen af produkterne umiddelbart til fordel for EF, og ikke, som når Fællesskabet intervenerer på landbrugsområdet, for medlemsstaternes regning og i deres interesse. Endelig kan man ikke af bestemmelserne vedrørende fællesskabsfinansiering af udgifterne i forbindelse med fødevarehjælpen klart udlede, at interventionsorganerne i disse tilfælde ikke optræder på Fællesskabets vegne.
Heroverfor har sagsøgte i hovedsagen gjort gældende, at fødevarehjælpspolitikken, i hvert fald på det pågældende tidspunkt, var snævert forbundet med den fælles landbrugspoltik. Med dette udgangspunkt og på grundlag, dels af en analyse af de vigtigste principper, der ligger til grund for den fælles politik på markederne for landbrugsprodukter og for ansvarsfordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, dels af en gennemgang af Domstolen praksis på området, konkluderer sagsøgte i hovedsagen, at gennemføresien af fællesskabsbestemmelser vedrørende fødevare-hjælpspolitikken er et spørgsmål, der udelukkende henhører under de hertil udpegede nationale organer. Herefter kan ENR ikke ifølge den kompetencefordeling, der gælder i henhold til fællesskabsretten, anses for at have handlet på Kommissionens vegne ved indgåelsen af aftalen med sagsøgeren i hovedsagen.
3.
Ved vurderingen af disse argumenter må det allerførst fastslås, at spørgsmålet om kompetencefordelingen mellem rent fælleskabsretligt anliggende, som de privatretlige regler i medlemsstaterne er uden betydning for. Af den fællesskabsretlige kompetencefordeling, som jeg vil undersøge i det følgende, følger en tilsvarende fordeling af det kontraktretlige ansvar mellem Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne.
a)
EØF-traktaten indeholder ingen bestemmelser, der udtrykkeligt regulerer spørgsmålet om Fællesskabets kompetence i forbindelse med fødevarehjælps-politikken. En række forhold, såsom Fællesskabets kompetence med hensyn til landbrugspolitikken, handelspolitikken og det til udviklingspoltikken knyttede spørgsmål om de oversøiske lande og territoriers associering (EØF-traktatens fjerde del) samt de i forbindelse hermed senere indgåede aftaler, taler imidlertid for, at Fællesskabet i forbindelse med fødevarehjælpen har en vis kompetence ved siden af medlemsstaternes.
I denne forbindelse indeholdt allerede den oprindeligt gældende rådsforordning nr. 359/67/EØF af 25. juli 1967 om den fælles markedsordning for ris (EFT 1967, s. 174) i den i henhold til forordning nr. 668/75 (EFT L 72, s. 18) gældende affattelse en bestemmelse vedrørende tilvejebringelse af ris med henblik på fødevarehjælp. Også den nugældende rådsforordning nr. 1418/76 af 21. juni 1976 om den fælles markedsordning for ris (EFT L 166, s. 1 — herefter benævnt rismarkedsforordningen) bestemmer i sin artikel 25 bl.a., at tilvejebringelsen af ris med henblik på fødevarehjælp skal ske gennem opkøb på Fællesskabets marked eller ved anvendelse af ris, som interventionsorganerne har oplagret. Ifølge bestemmelsens stk. 2 fastsættes kriterierne for, hvorledes risen skal tilvejebringes, navnlig kriterierne for opkøb på Fællesskabets marked og for anvendelsen af ris, som interventionsorganerne ligger inde med, af Rådet på forslag af Kommissionen.
Rådet har med hjemmel i denne bestemmelse udstedt forordning nr. 2750/75 af 29. oktober 1975 om fastsættelse af kriterier for tilvejebringelse af korn til fødevarehjælp (EFT L 281, s. 89 — herefter benævnt tilvejebringelsesforordningen). Som det fremgår af anden betragtning til forordningen, er meningen og formålet med denne bl.a. at undgå, at kornmarkedet forstyrres ved inddragelse af korn til fødevarehjælp. Ifølge artikel 4 skal de opkøb, der i henhold til forordningen foretages inden for Fællesskabet af interventionsorganerne, ske ved licitation. Endelig bestemmes det i forordningens artikel 6, at Kommissionen, når der er tale om en fællesskabsforanstaltning, efter en undersøgelse af markedssituationen og ifølge den i rismarkedsforordningen omhandlede fremgangsmåde skal fastsætte betingelserne for, hvorledes risen skal tilvejebringes. I henhold til artikel 7, stk. 4, kan Kommissionen, så snart der er taget beslutning om en nødforanstaltning fra Fællesskabets side, træffe afgørelse om, hvilken medlemsstat, der skal varetage gennemførelsen af denne foranstaltning.
Da Rådet var af den opfattelse, at den i denne forordning omhandlede licitations-procedure ikke i alle tilfælde tilgodeser ønsket om smidighed og hurtighed, åbnede det ved forordning nr. 696/76 (forordning af 25. 3. 1976 om afvigelse fra forordning (EØF) nr. 2750/75 for så vidt angår fremgangsmåder for tilvejebringelse af korn til fødevarehjælp. EFT L 83, s. 8) mulighed for, at der i visse særlige tilfælde benyttes en anden fremgangsmåde end licitation.
Kommissionen gjorde ved den omhandlede beslutning af 10. september 1976 brug af denne mulighed.
Det fremgår efter min opfattelse klart af disse retsakter, der ligger til grund for den omhandlede beslutning, og som udelukkende hviler på traktatens bestemmelser om landbrug, at Fællesskabets fødevarehjælp, for så vidt der herved tænkes på selve tilvejebringelsen af korn, på det pågældende tidspunkt var et led i den fælles landbrugspolitik.
For så vidt angår gennemførelsen af denne fødevarehjælpspolitik, forklarer de endvidere, hvorfor Fællesskabet i mangel af egne organer, der kan varetage gennemførelsen, har benyttet sig af de statslige interventionsorganer til dette formål. Selv når disse interventionsorganer gennemfører fællesskabsretten umiddelbart og på en »direkte måde«, dvs. uden medvirken fra andre myndigheder i medlemsstaten, er og bliver de på dette område statslige forvaltningsmyndigheder, der ikke på Kommissionens vegne udfører et hverv, denne har givet dem, men som derimod handler på den pågældende medlemsstats vegne.
Dette kommer også, og ikke mindst, til udtryk i de italienske retsakter, hvorved der gives ENR status som interventionsorgan (Decreto ministeriale af 22. 10. 1964 og Decreto ministeriale af 27. 10. 1967), og hvoraf det fremgår, at ENR som interventionsorgan ved gennemførelsen af de i rismarkedsforordningen omhandlede opgaver handler på den italienske stats regning, i dens interesse og under dens tilsyn.
Endelig tages der i Domstolens praksis vedrørende ansvar uden for kontraktsforhold i forbindelse med landbrugspolitikken, der ved analogi må finde anvendelse i det foreliggende tilfælde, hensyn til denne kompetencefordeling. Som det klart fremgår af Domstolens faste praksis (jfr. navnlig sag 12/79 og sag 217/81 (
2
)), er formålet med den i EØF-traktatens artikler 178 og 215 indeholdte adgang til at anlægge erstatningssøgsmål ikke at muliggøre en prøvelse ved Domstolen af hensigtsmæssigheden af beslutninger truffet af nationale interventionsorganer, som er blevet pålagt at gennemføre bestemte foranstaltninger i forbindelse med den fælles landbrugspolitik. Domstolen har således altid anset den virksomhed, som interventionsorganerne udøver i forbindelse med den fælles landbrugspolitik, som et administrativt anliggende, medlemsstaterne varetager under anvendelse af fællesskabsretten, og som det tilkommer de nationale domstole at udøve en kontrol med.
Det kan da heller ikke være anderledes, så længe det er de nationale interventionsorganer, der som et led i de opgaver, de skal varetage i forbindelse med fællesskabets fødevarehjælp, indgår de nødvendige aftaler med de erhvervsdrivende. Heller ikke på dette område udfører de på Kommissionens vegne et hverv, som denne har pålagt dem, idet de tværtimod handler på vegne af den medlemsstat, hvis myndighed de er.
b)
Endelig er der også ved det /celles finansieringssystem taget hensyn til denne kompetencefordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Det fremgår også klart af dette system, der er snævert forbundet med finansieringssystemet for den fælles landbrugspolitik, at ENR i forbindelse med gennemførelsen af den omhandlede kommissionsbeslutning ikke ifølge fællesskabsretten kan anses for at have handlet på Kommissionens vegne.
Den fælles finansiering af udgifterne i forbindelse med fødevarehjælpen er siden den 1. januar 1975 sket på grundlag af Rådets forordning nr. 2681/74 af 21. oktober 1974 (EFT L 288, s. 1 — herefter benævnt finansieringsforordningen). De midler til finansiering af fødevarehjælpen, som Fællesskabet skal udrede, overføres til medlemsstaterne og henhører, jfr. forordningens artikel 2, dels under Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), garantisektionen, dels under afsnit 9 (kapitlet »Udgifter til Fødevarehjælp« i Fællesskabernes almindelige budget. Ifølge forordningens artikel 3, stk. 1, skal medlemsstaterne udpege de tjenestegrene og organer, som de bemyndiger til at betale de i forordningen omhandlede udgifter. I henhold til denne bestemmelses stk. 2 træffer Kommissionen beslutning om regelmæssigt og efter anmodning fra de pågældende medlemsstater at yde disse forskud, ligesom Kommissionen foretager en revision af medlemsstaternes regnskaber, begge dele efter høring af den komité, der er nedsat i medfør af artikel 11 i Rådets forordning nr. 729/70 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196). Endelig skal den medlemsstat, der har anmodet om forskud, ifølge artikel 3, stk. 3, i den til gennemførelse af finansieringsforordningen udstedte kommissionsforordning nr. 249/77 af 2. februar 1977 (EFT L 34, s. 21) betale licitationskøberens eller den pågældende kontraktmodtagers ydelse.
Ifølge finansieringsforordningens artikel 4 finder bestemmelserne i artiklerne 8 og 9 i forordning nr. 729/70 om finansiering af den fælles landbrugspolitik tilsvarende anvendelse for udgifterne i forbindelse med finansieringen af fødevarehjælpen. Herefter skal medlemsstaterne i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser træffe de nødvendige foranstaltninger for 1. at sikre sig, at de af Fonden finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemført, og at dette er sket på behørig måde, 2. at forhindre og forfølge uregelmæssigheder samt 3. at gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser. Medlemsstaterne skal underrette Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet med henblik herpå, især om det stadium, administration- eller retssagerne befinder sig på. Det fremgår af artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 729/70, at Fællesskabet, såfremt de pågældende beløb ikke tilbagebetales fuldt ud, bærer de finansielle følger af uregelmæssighederne eller forsømmelserne, for så vidt det ikke drejer sig om sådanne, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan gøres ansvarlige for.
c)
Når henses til denne kompetencefordeling, var det derfor logisk, at Kommissionens beslutning af 10. september 1976, hvorved der blev truffet beslutning om at gennemføre den omhandlede fødevare-hjælpsforanstaltning, ifølge sin artikel 6 var rettet til Den italienske Republik og ikke til ENR. Som den forelæggende ret med rette har anført, følger det heraf, at beslutningen i henhold til EØF-traktatens artikel 189, stk. 4., kun var bindende for Den italienske Republik og ikke for det ligeledes i beslutningen nævnte interventionsorgan ENR. Det var naturligt at angive det statslige interventionsorgan, der skulle varetage gennemførelsen af fødevarehjælpsforanstaltningen, idet dette organ såvel ifølge fællesskabsretten som efter italiensk ret — således som den forelæggende ret fastslår (forelæggelseskendelsens s. 6) — var beføjet til på den italienske stats vegne at indkøbe de pågældende produkter, og idet der i øvrigt på grund af foranstaltningens hastende karakter måtte handles hurtigt.
4.
Det fremgår klart af de nævnte bestemmelser, at det i første række er medlemsstaterne, der er ansvarlige for, at de midler, som Fællesskabet stiller til rådighed for at finansiere Fællesskabets fødevarehjælp, bliver anvendt forskriftsmæssigt. Det må derfor også som udgangspunkt være medlemsstaterne, i givet fald gennem deres interventionsorganer, der i overensstemmelse med den nationale rets regler herom skal forlange en nedsættelse af salgsprisen, såfremt den pågældende aftale ikke er blevet behørigt opfyldt. Som det fremgår af Domstolens faste praksis (jfr. navnlig sagerne 99/74, 101/78 og 133/79 (
3
)), må søgsmål, selv om der er tale om handlinger, som interventionsorganerne foretager inden for rammerne af deres selvstændige beføjelser, anlægges ved de nationale domstole mod medlemsstaterne eller i givet fald deres interventionsorganer. Hvis man antog, at det pågældende lu-av i forbindelse med sådanne sager også ville kunne gøres gældende over for Kommissionen, ville dette være ensbetydende med, at Fællesskabet — i strid med selve ordlyden af de pågældende fællesskabsretlige bestemmelser og meningen og formålet med den fællesskabsretlige ordning vedrørende tilvejebringelse og finansiering — i stedet for de kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat ville kunne hæfte for beløb, der angiveligt skyldes i henhold til en aftale.
5.
Tilbage står kort at undersøge, om Kommissionens optræden i forbindelse med gennemførelsen af aftalen har været af en sådan art, at det må antages at få betydning for ansvarsfordelingen mellem fællesskabsinstitutionerne og den pågældende medlemsstat, således som sagsøgeren i hovedsagen hævder.
Efter sagsøgerens opfattelse må Kommissionen ved direkte at gribe ind i kontrollen med de pågældende produkter og ved også at gribe ind i afviklingen af betalingerne antages at have tilkendegivet sin vilje til direkte og i alle henseender at påtage sig ansvaret for den af ENR indgåede aftale.
a)
Hvad angår kontrollen med produkterne, må jeg imidlertid bemærke, at det fremgår af artikel 9 i forordning nr. 729/70, der ifølge finansieringsforordningens artikel 4 finder analog anvendelse, at ikke alene medlemsstaterne, men også Kommissionen kan gennemføre de kontrolforanstaltninger, som den skønner formålstjenlige i forbindelse med administrationen af fællesskabsfinansieringen. De tjenestemænd, der er bemyndiget af Kommissionen til at foretage undersøgelser på stedet, kan ifølge denne bestemmelses stk. 2 navnlig undersøge, om den administrative praksis er i overensstemmelse med Fællesskabets regler, om de nødvendige bilag er til stede og stemmer overens med de af Fonden finansierede foranstaltninger, samt under hvilke omstændigheder disse foranstaltninger gennemføres og kontrolleres.
En sådan ret til kontrol må anses for rimelig, ikke mindst i betragtning af, at Fællesskabet ved revisionen af medlemsstaternes regnskaber i forbindelse med finansieringen af fødevarehjælpen kun skal sikre sig, at gennemførelsen af føde-varehjælpsforanstaltningerne er sket i overensstemmelse med de gældende fællesskabsbestemmelser. Som Domstolen har fastslået i sin dom i sag 819/79 (
4
), er formålet med en beslutning fra Kommissionen om afslutning af regnskaber over udgifter finansieret gennem EUGFL at konstatere, at udgifterne er blevet afholdt af de nationale myndigheder i overensstemmelse med de gældende fællesskabsbestemmelser. Som Domstolen understregede i denne sag, kan en udgift, såfremt denne forudsætning ikke er opfyldt, principielt ikke pålægges EUGFL.
Den omstændighed, at Kommissionen ikke som foreskrevet i artikel 9, stk. 2, andet afsnit, underrettede Den italienske Republik, før den gennemførte kontrollen, ændrer ikke noget ved de beføjelser, den havde til at gennemføre sådanne kontrolforanstaltninger. I betragtning af den påskrift, der ifølge den omhandlede beslutning skulle anbringes på sækkene, »Riz — Don de la Communauté économique européenne à la République du Niger«, var det særdeles naturligt, at de kompetente myndigheder i modtagerlandet i første række beklagede sig til Kommissionen over risens kvalitet. Ikke mindst i betragtning af, at det var nødvendigt at handle hurtigt, kan det heller ikke bebrejdes Kommissionen, der i første række var den, der havde de nødvendige midler til at gennemføre kontrolforanstaltningerne, at den straks skred til handling. I denne forbindelse må det endvidere ikke mindst tages i betragtning, at det ikke alene var i dens egen, men også i den italienske stats interesse, at Kommissionen sikrede sig et bevismateriale, idet eventuelle uregelmæssigheder i forbindelse med gennemførelsen af kommissionsbeslutningen af 10. september 1976 efter regnskabsafslutningen ville blive tilregnet den italienske stat.
b)
Det er også i denne sammenhæng, Kommissionens pålæg til ENR og Den italienske Republik om at stille betalingerne i bero må ses. Da det er klart, at ansvaret for gennemførelsen af fællesskabsbestemmelserne vedrørende fødevarehjælp i form af ris påhviler de hertil udpegede nationale organer, var Kommissionen ikke beføjet til at give instruktioner vedrørende betalingernes afvikling. Som i sagerne Sucrimex (
5
) og Interagra (
6
) må det derfor også i det foreliggende tilfælde antages, at den kun kunne tilkendegive sin opfattelse, som de nationale organer imidlertid ikke var bundet af. Som Domstolen har understreget i de nævnte sager, må sådanne instruktioner derfor ses som et led i det interne samarbejde mellem Kommissionen og de nationale organer, der har til opgave at gennemføre de fællesskabsretlige regler på området. Man kan ikke af et sådant samarbejde udlede, at ENR efter fællesskabsretten må anses for at have handlet på Kommissionens vegne.
c)
For at tage et sidste argument op, som sagsøgte har fremført, er det netop karakteristisk for et fuldmagtsforhold, at fuldmagtsgiveren altid har mulighed for selv at indgå de retshandler, som han har overladt det til fuldmægtigen at indgå på sine vegne. Denne forudsætning er i det foreliggende tilfælde ikke opfyldt, for så vidt Kommissionen, således som jeg har påvist, på grund af den efter fællesskabsretten herskende kompetencefordeling ikke selv kunne udføre det hverv, som den ved til Den italienske Republik rettede beslutning havde overdraget til ENR.
C — Sammenfattende skal jeg foreslå, at Domstolen giver følgende svar på det forelagte spørgsmål :
Nationale — i det foreliggende tilfælde italienske — privatretlige bestemmelser vedrørende fuldmagtsforhold er uden betydning for fastlæggelsen af det retsforhold, der består mellem Kommissionen og ENR i anledning af den i medfør af Kommissionens beslutning 76/748/EØF af 10. september 1976 indgående underhåndsaftale om indkøb af 3750 tons afskallet, langkornet ris, der var bestemt til republikken Niger, idet dette spørgsmål må afgøres på grundlag af fællesskabsrettens regler vedrørende kompetencefordelingen mellem institutionerne og myndighederne i Fællesskabet og i medlemsstaterne. ENR har i henhold til disse regler handlet inden for rammerne af den selvstændige kompetence, dette interventionsorgan er tillagt.
(
1
) – Oversat fra tysk.
(
2
) – Dom af 12. 12. 1979 i sag 12/79 — Hans-Otto Wagner GmbH Agrarhandel KG mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber —, Sml. 1979, s. 3657; Dom af 10. 6. 1982 i sag 217/81 — Compagnie Interagra SA mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber —, Sml. 1982, s. 2233.
(
3
) – Dom af 26. 11. 1975 i sag 99/74 — Société des grands Moulins des Antilles mod Kommissionen for Dc europœiske Fællesskaber —, Sml. 1975, s. 1531; Dom af 13. 2. 1979 i sag 101/78 — Granaria BV mod Hoofdproduktschap voor Akkcrbouwprodukten —, Sml. 1979, s. 623; Dom af 27. 3. 1980 i sag 133/79 — Sucrimex SA og Westzucker GmbH mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber —, Sml. 1980, s. 1299.
(
4
) – Dom af 14. 1. 1981 i sag 819/79 — Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1981, s. 21.
(
5
) – Dom af 26. 11. 1975 i sag 99/74 — Société des grands Moulins des Antilles mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber —, Sml. 1975, s. 1531; Dom af 13. 2. 1979 i sag 101/78 — Granaria BV mod Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten —, Sml. 1979, s. 623; Dom af 27. 3. 1980 i sag 133/79 — Sucrimex SA og Westzucker GmbH mod Kommissionen for De europæiske Fælleskaber —, Sml. 1980, s. 1299.
(
6
) – Dom af 12. 12. 1979 i sag 12/79 — Hans-Otto Wagner GmbH Agrarhandel KG mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber —, Sml. 1979, s. 3657; Dom af 10. 6. 1982 i sag 217/81 — Compagnie Interagra SA mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber—, Sml. 1982, s. 2233.