61996CC0151_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I den foreliggende traktatbrudssag har Kommissionen gjort gaeldende, at Irland har overtraadt EF-traktatens artikel 6, 48, 52 og 58 samt artikel 7 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstageres ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér (1) og artikel 7 i Raadets direktiv 75/34/EOEF af 17. december 1974 om retten for statsborgere i en medlemsstat til at blive boende paa en anden medlemsstats omraade efter dér at have udoevet selvstaendig erhvervsvirksomhed (2). Kommissionen stoetter dette klagepunkt paa, at Irland har opretholdt love og administrativt fastsatte bestemmelser, som begraenser retten til at faa andre fartoejer end fiskerfartoejer optaget i det irske skibsregister til fartoejer, som helt eller delvis ejes af regeringen, en minister, en irsk statsborger eller en juridisk person efter irsk ret.
2 De relevante bestemmelser i irsk ret findes i Mercantile Marine Act (1955) (lov om handelsflaaden). Ifoelge lovens section 9 anerkendes foelgende fartoejer i princippet (3) som »irske fartoejer«, som dermed er berettiget til at foere irsk flag: fartoejer, der ejes af staten; fartoejer, der fuldt ud ejes af personer, der er statsborgere i Irland, eller juridiske personer efter irsk ret (4), og som ikke er registreret i henhold til et andet lands ret, og endelig andre fartoejer, som er registreret eller anses for at vaere registreret i medfoer af denne lov. Lovens section 16 bestemmer, at medmindre andet bestemmes i section 19 (5), opfyldes betingelserne for at kunne eje et registret fartoej eller en andel heri kun af den irske regering, irske ministre, irske statsborgere og juridiske personer efter irsk ret.
3 Disse bestemmelser gjaldt oprindelig baade for handelsskibe og fiskerfartoejer og for skibe, som ikke tjener til udoevelse af oekonomisk virksomhed, men til fritidsbrug. Under den administrative procedure i henhold til EF-traktatens artikel 169 vedtog Irland Fisheries (Amendment) Act 1994 (aendringsloven vedroerende fiskeri). Kommissionen naaede til den opfattelse, at der i de nye bestemmelser for fiskerfartoejer var taget hensyn til de klagepunkter, den havde fremsat. Den af Kommissionen anlagte sag omfatter derfor kun de ovenfor naevnte irske lovbestemmelser i det omfang, hvori de vedroerer handelsskibe og skibe, som ikke tjener til udoevelse af oekonomisk virksomhed, men til fritidsbrug.
4 Det fremgaar af sagens akter, at Kommissionen foerst har fremsat klagepunktet om, at de irske bestemmelser er i strid med artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/34, i den begrundede udtalelse. Efter min opfattelse giver denne omstaendighed ikke anledning til at saette spoergsmaalstegn ved sagens antagelse til realitetsbehandling. Det fremgik tydeligt af de forudgaaende skrivelser fra Kommissionen, hvorved der blev givet Irland lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger, at Kommissionen var af den opfattelse, at de paagaeldende irske bestemmelser ikke var forenelige med bestemmelserne i traktaten om den frie bevaegelighed. Baade forordning nr. 1251/70 og direktiv 75/34 er imidlertid retsakter, der henhoerer under den afledte faellesskabsret, og som skal tjene til virkeliggoerelsen af den frie bevaegelighed. Det kan derfor ikke antages, at den omstaendighed, at disse to retsakter er blevet naevnt for sent, har beroert den paagaeldende medlemsstats rettigheder. Irland har da heller ikke gjort indsigelse mod sagens antagelse til realitetsbehandling.
5 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt der skal gives Kommissionen medhold i soegsmaalet, mener jeg at kunne fatte mig i korthed. Af de af Kommissionen anfoerte domme, som er afsagt af Domstolen den 25. juli 1991 i Factortame-sagen (6), den 4. oktober 1991 i sagen Kommissionen mod Irland (7) og i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (8) og endelig den 7. marts 1996 i sagen Kommissionen mod Frankrig (9), fremgaar det nemlig uden videre, at de af Kommissionen fremsatte klagepunkter er velbegrundede. For forenklingens skyld vil jeg her noejes med at citere de relevante afsnit i den sidstnaevnte dom. Denne sag drejede sig om franske bestemmelser, hvorefter retten til registrering af skibe i det nationale skibsregister var begraenset til skibe, som for mere end halvdelens vedkommende ejedes af fysiske personer med fransk statsborgerskab, af juridiske personer med hjemsted i Frankrig eller - forenklet udtrykt - som til en vis grad kontrolleredes af franske statsborgere (10).
6 Med hensyn til skibe, der anvendes til udoevelse af oekonomisk virksomhed, anfoerte Domstolen foelgende:
»13 Domstolen har herom allerede udtalt, at det almindelige, principielle forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, som opstilles i EOEF-traktatens artikel 7, er gennemfoert ved traktatens artikel 52 for det af denne artikel saerligt regulerede omraade, og at enhver forskrift, som er uforenelig med denne bestemmelse, derfor ogsaa er uforenelig med traktatens artikel 7 (jf. dom i ovennaevnte sag Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, praemis 18). EOEF-traktatens artikel 7 er blevet til EF-traktatens artikel 6.
14 I dommen i ovennaevnte sag Factortame m.fl. udtalte Domstolen, at enhver medlemsstat under udoevelsen af sin kompetence til at fastsaette betingelserne for at tildele et skib sin 'nationalitet' skal overholde forbuddet mod forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere paa grundlag af deres nationalitet (praemis 29), og at traktatens artikel 52 er til hinder for en betingelse, hvorefter fysiske personer, som er ejere eller befragtere af et skib, og - saafremt der er tale om et selskab - selskabsdeltagere og bestyrelsesmedlemmer skal have en bestemt nationalitet (praemis 30).
...
17 Heraf foelger, at den franske lovgivning, der forbeholder retten til at indregistrere et skib i det franske skibsregister og til at foere fransk flag til skibe, der for mere end halvdelens vedkommende tilhoerer fysiske personer af fransk nationalitet, strider mod EF-traktatens artikel 6 og 52. Det samme gaelder betingelsen om, at kapitalen hos visse juridiske personer, der ejer skibe, efter et bestemt forholdstal skal kontrolleres af franske statsborgere samt betingelsen om, at kontrollen eller driften reelt skal udoeves af franske statsborgere.
...
19 Endelig er den franske lovgivning i strid med traktatens artikel 52 og 58, i det omfang den stiller krav om, at juridiske personer, der ejer skibe, skal have hovedsaede paa fransk omraade, og i det omfang lovgivningen derfor udelukker indregistrering eller drift af et skib fra en sekundaer etablering som f.eks. et agentur, en filial eller et datterselskab.«
7 Med hensyn til skibe, der ikke anvendes til udoevelse af oekonomisk virksomhed, udtalte Domstolen:
»21 I den henseende bemaerkes, at faellesskabsretten garanterer enhver statsborger fra en medlemsstat saavel retten til at rejse ind i en anden medlemsstat for dér at udoeve loennet beskaeftigelse eller selvstaendig virksomhed samt retten til at bo dér efter at have udoevet en saadan virksomhed. Imidlertid er adgangen til fritidsaktiviteter i denne medlemsstat en naturlig foelge af retten til fri bevaegelighed.
22 Det foelger heraf, at en saadan statsborgers indregistrering i vaertslandet af et fritidsfartoej henhoerer under bestemmelserne i faellesskabsretten vedroerende den frie bevaegelighed.
23 Derfor er den franske lovgivning, hvorefter kun franske statsborgere har ret til i Frankrig at indregistrere et fritidsfartoej, som de ejer for mere end halvdelens vedkommende, i strid med traktatens artikel 6, 48 og 52 samt artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/34«.
8 I svarskriftet har den irske regering - som Kommissionen med rette har anfoert i replikken - indroemmet, at de af Kommissionen fremsatte klagepunkter er velbegrundede. Den sagsoegte medlemsstat har ganske vist samtidig gjort gaeldende, at fysiske personer eller selskaber fra andre medlemsstater har samme rettigheder som irske statsborgere, hvad adgangen til irske havne angaar. Den eneste forskel er, at de ikke kan lade deres skibe indfoere i det irske skibsregister. Som Kommissionen med rette har anfoert i replikken, kan der ikke gives Irland medhold i dette argument. Allerede i Factortame-dommen forkastede Domstolen et tilsvarende argument i forbindelse med droeftelsen af EF-traktatens artikel 52 under henvisning til denne bestemmelses ordlyd, hvorefter etableringsfriheden for statsborgere i andre medlemsstater indebaerer, at de har »adgang til at optage og udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed ... paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere« (11). Det samme gaelder for de andre bestemmelser, som Kommissionen stoetter den foreliggende sag paa.
9 Den omstaendighed, at den irske regering i svarskriftet har udtrykt haab om, at den lovgivning, der var noedvendig for at tilpasse de nationale bestemmelser til faellesskabsretten, ville blive vedtaget inden for en overskuelig tid, viser, at Irland nu vil opfylde sine faellesskabsretlige forpligtelser, men kan dog ikke have nogen indflydelse paa afgoerelsen af den foreliggende sag.
10 Jeg skal derfor foreslaa, at det fastslaas, at Irland ikke har overholdt de forpligtelser, der paahviler det i henhold til EF-traktatens artikel 6, 48, 52 og 58 samt artikel 7 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstageres ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér og artikel 7 i Raadets direktiv 75/34/EOEF af 17. december 1974 om retten for statsborgere i en medlemsstat til at blive boende paa en anden medlemsstats omraade efter dér at have udoevet selvstaendig erhvervsvirksomhed, idet det har opretholdt love og administrativt fastsatte bestemmelser, som begraenser retten til at faa andre fartoejer end fiskerfartoejer optaget i det irske skibsregister til fartoejer, som helt eller delvis ejes af regeringen, en minister, en irsk statsborger eller en juridisk person efter irsk ret. Desuden skal jeg foreslaa, at det paalaegges Irland at betale sagens omkostninger.
(1) - EFT 1970 II, s. 348. Forordningens artikel 7 har foelgende ordlyd: »Retten til ligebehandling som fastsat i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 gaelder ogsaa for personer, som omfattes af denne ordning.«
(2) - EFT 1975 L 14, s. 10. Direktivets artikel 7 lyder saaledes: »Medlemsstaterne opretholder for personer, der er omfattet af retten til at blive boende, den ret til ligebehandling, som er fastslaaet ved Raadets direktiver om ophaevelse af begraensninger i etableringsfriheden paa grundlag af afsnit III i den almindelige plan, som foreskriver denne ophaevelse.«
(3) - Ifoelge section 9 gaelder dette, »medmindre andet bestemmes i denne lovs section 18(3)«. Denne bestemmelse er uden betydning for de faktiske omstaendigheder i denne sag.
(4) - Ved en »juridisk person efter irsk ret« (»Irish body corporate«) forstaas efter definitionen i lovens section 2(1) en juridisk person, som er oprettet i henhold til irsk lovgivning, og som har sin hovedvirksomhed (»principal place of business«) i Irland.
(5) - Section 19 bemyndiger den irske regering til paa grundlag af gensidighedsprincippet at tillade undtagelser til fordel for statsborgere og juridiske personer i en anden stat. Som Kommissionen med rette har anfoert, uden at det er blevet imoedegaaet af den sagsoegte medlemsstat, er denne bestemmelse uden betydning for afgoerelsen i den foreliggende sag.
(6) - Sag C-221/89, Sml. I, s. 3905.
(7) - Sag C-93/89, Sml. I, s. 4569.
(8) - Sag C-246/89, Sml. I, s. 4585.
(9) - Sag C-334/94, Sml. I, s. 1307.
(10) - Jf. vedroerende de naermere betingelser ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig (fodnote 9), praemis 3.
(11) - A.st. (jf. fodnote 5), praemis 25.