61998CJ0187_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-187/98,
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent D. Gouloussis, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsøger,
mod
Den Hellenske Republik ved kommitteret I. Galani-Maragkoudaki, bistået af forskningsmedarbejder S. Vodina, begge Sekretariatet for EF-ret, Udenrigsministeriet, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg på Grækenlands Ambassade, 117, Val Sainte-Croix,
sagsøgt,
"angående en påstand om, at det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF - 143 EF), artikel 3 i Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder (EFT L 45, s. 19) og artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24), idet republikken ikke med tilbagevirkende kraft fra det tidspunkt, hvor de nævnte fællesskabsbestemmelser trådte i kraft i Grækenland, har ophævet regler, der i forbindelse med tildeling af familie- eller ægteskabstillæg til arbejdstagere, der tages i betragtning ved fastsættelsen af den løn, der giver ret til pension, opstiller særlige betingelser for gifte kvindelige arbejdstagere, som ikke gælder for gifte mandlige arbejdstagere,
har
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
sammensat af P.J.G. Kapteyn som fungerende formand for Sjette Afdeling og dommerne G. Hirsch og H. Ragnemalm (refererende dommer),
generaladvokat: N. Fennelly
justitssekretær: ekspeditionssekretær H.A. Rühl,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 19. maj 1999, hvorunder Kommissionen var repræsenteret af D. Gouloussis og den græske regering af s. Vodina og sekretær E.-M. Mamouna, Sekretariatet for EF-ret, Udenrigsministeriet, som befuldmægtiget,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 8. juli 1999,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. maj 1998 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af EF-traktatens artikel 169 (nu artikel 226 EF) anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF - 143 EF), artikel 3 i Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder (EFT L 45, s. 19) og artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24), idet republikken ikke med tilbagevirkende kraft fra det tidspunkt, hvor de nævnte fællesskabsbestemmelser trådte i kraft i Grækenland, har ophævet regler, der i forbindelse med tildeling af familie- eller ægteskabstillæg til arbejdstagere, der tages i betragtning ved fastsættelsen af den løn, der giver ret til pension, opstiller særlige betingelser for gifte kvindelige arbejdstagere, som ikke gælder for gifte mandlige arbejdstagere.
Relevante retsregler
Fællesskabsbestemmelser
2 I henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 75/117 indebærer princippet om lige løn til mænd og kvinder, at for samme arbejde eller for arbejde, som tillægges samme værdi, afskaffes enhver forskelsbehandling med hensyn til køn for så vidt angår alle lønelementer og lønvilkår.
3 Ifølge samme direktivs artikel 3 afskaffer medlemsstaterne sådan forskelsbehandling mellem mænd og kvinder, som følger af en administrativt eller ved lov fastsat bestemmelse, og som er i strid med ligelønsprincippet.
4 I direktivets artikel 4 hedder det, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til, at de bestemmelser i kollektive overenskomster, lønskalaer eller lønaftaler eller i individuelle arbejdskontrakter, der er i strid med ligelønsprincippet, anses for ugyldige, kan erklæres ugyldige eller ændres.
5 Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 lyder således:
»Princippet om ligebehandling indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte, under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, især for så vidt angår:
- anvendelsesområdet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse
- bidragspligt og beregning af bidrag
- beregningen af ydelserne, herunder ægtefælle- eller forsørgertillæg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne.«
Nationale bestemmelser
6 Artikel 4 i den græske grundlov, der trådte i kraft den 11. juni 1975, bestemmer i stk. 1, at de græske statsborgere er lige for loven, og i stk. 2 at de, hvad enten de er mænd eller kvinder, har samme rettigheder og samme forpligtelser.
7 I henhold til den græske grundlovs artikel 22, stk. 1, andet afsnit, har alle arbejdstagere ret til samme løn for arbejde af samme værdi uden forskelle på grundlag af køn eller andre kriterier.
8 Grundlovens artikel 116 lyder således:
»1. Gældende regler, der er i strid med artikel 4, stk. 2, forbliver i kraft, indtil de ophæves ved lov, senest den 31. december 1982.
2. Undtagelser fra bestemmelserne i artikel 4, stk. 2, kan kun tillades ud fra tungtvejende hensyn i tilfælde, der særligt er fastsat ved lov.
3. Ministerielle bekendtgørelser og bestemmelser i kollektive overenskomster eller voldgiftsafgørelser, der vedrører løn for arbejde, og som er i strid med bestemmelserne i artikel 22, stk. 1, forbliver i kraft, indtil de ophæves, hvilket skal ske senest tre år efter grundlovens ikrafttræden.«
9 Artikel 4, stk. 5, i lov nr. 1414/1984 om anvendelse af princippet om ligebehandling af kønnene på arbejdsmarkedet bestemmer, at ægtefælle- og børnetillæg, der fastsættes for første gang eller ændres, fremover tildeles hver arbejdende ægtefælle eller forælder fuldt ud, uden hensyn til den pågældendes køn.
10 Det fremgår endvidere af denne lovs artikel 15, at bestemmelser i love, dekreter, kollektive overenskomster, voldgiftsafgørelser eller ministerielle bekendtgørelser, virksomheders eller bedrifters interne regulativer eller organisationsplaner, betingelser i individuelle kontrakter og bestemmelser, der regulerer udøvelsen af et selvstændigt erhverv, ophæves, såfremt de strider mod den nævnte lovs bestemmelser.
11 Lov nr. 1483/1984 om beskyttelse af og bistand til arbejdstagere med familiemæssige forpligtelser forbyder enhver forskelsbehandling på grundlag af køn for så vidt angår adgang til beskæftigelse, bevarelse af beskæftigelse og arbejdstageres forfremmelsesmuligheder.
12 Artikel 2, stk. 2, i lov nr. 46/1975, hvorved Grækenland gennemførte Den Internationale Arbejdsorganisations konvention nr. 100/1951, fastslår, at bestemmelser i kollektive overenskomster, individuelle kontrakter eller voldgiftsafgørelser, der på grundlag af kønnet fastsætter en mindre løn for et arbejde af samme værdi, er ugyldige.
13 Kommissionen har gjort gældende, at de fleste kollektive overenskomster i Grækenland indeholdt diskriminerende bestemmelser til skade for gifte kvindelige arbejdstagere for så vidt angår betingelserne for tildeling af familie- og ægteskabstillæg. Det fremgår eksempelvis af artikel 8, stk. 1, litra a), i vedtægten for personalet i Dimossia Epicheirissi Ilektrismou (det offentlige elektricitetsselskab, herefter »DEI«), at selskabets gifte kvindelige arbejdstagere kun havde ret til ægteskabstillæg, hvis deres ægtefælle ikke kunne forsørge sig selv, og til familietillæg, hvis forsørgerbyrden med hensyn til børnene hovedsagelig påhvilede moderen (særlig kollektiv overenskomst af 4.10.1973, erklæret bindende ved arbejdsministerens bekendtgørelse nr. 2842/442/1973 (FEK B 1274/25.10.1973) og stadfæstet ved lovdekret nr. 210/1974 (FEK A 364/7.12.1974)).
14 Ifølge Kommissionen blev denne forskelsbehandling ophævet med virkning fra den 1. oktober 1983, idet der siden da tildeles DEI's gifte kvindelige ansatte ægteskabstillæg i overensstemmelse med den særlige kollektive overenskomst af 27. september 1983 indgået mellem DEI's personales fællesrepræsentation og DEI (AYE 17692/1983, FEK B 657/18.11.1983). Disse regler har imidlertid ikke tilbagevirkende kraft.
15 Kommissionen har endvidere anført, at forskelsbehandlingen til skade for gifte kvindelige arbejdstagere er blevet ophævet ved den nationale almindelige kollektive overenskomst fra 1989, idet der siden da tildeles de pågældende ægteskabstillæg under samme betingelser og med samme beløb som det, der betales til gifte mandlige arbejdstagere, men at denne ligestilling kun har været gældende siden 1. januar 1989 og ikke har tilbagevirkende kraft.
Den administrative procedure
16 Efter at kvindelige ansatte i DEI og på et psykiatrisk hospital i Attika havde indgivet klager over Den Hellenske Republiks manglende overholdelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder, indhentede Kommissionen oplysninger om regler og administrativ praksis i Grækenland, der indførte eller opretholdt forskelsbehandling på grundlag af køn for så vidt angår tildeling af familie- eller ægteskabstillæg.
17 Da de græske myndigheder ikke besvarede Kommissionens begæring om oplysninger, besluttede Kommissionen at indlede en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik i medfør af traktatens artikel 169, og den sendte således den 9. november 1992 en åbningsskrivelse til Den Hellenske Republik, hvori denne blev opfordret til at fremsætte sine bemærkninger vedrørende den manglende overholdelse af ligelønsprincippet inden for en frist på to måneder.
18 Den Hellenske Republiks svar af 22. marts 1993, som udelukkende vedrørte den påståede forskelsbehandling som følge af vedtægten for DEI's personale, var ikke tilstrækkeligt for Kommissionen, som derfor den 19. juni 1995 sendte en begrundet udtalelse til Den Hellenske Republik, hvori denne blev anmodet om inden for en frist på to måneder fra meddelelsen af udtalelsen at råde bod på den påståede manglende overholdelse af de forpligtelser, der følger af traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 og 79/7.
19 Ved skrivelse af 6. oktober 1995 gjorde den græske regering gældende, at Kommissionens klagepunkter var uberettigede.
20 Da Kommissionen fandt, at Den Hellenske Republik ikke havde truffet de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme den begrundede udtalelse inden for den fastsatte frist, anlagde den nærværende sag.
Realiteten
21 Kommissionen kritiserer det forhold, at Den Hellenske Republik ikke med tilbagevirkende kraft har ophævet de bestemmelser i kollektive overenskomster og voldgiftsafgørelser mv., hvorefter tildeling af familie- og ægteskabstillæg til kvindelige arbejdstagere var undergivet betingelser, der ikke gælder for gifte mandlige arbejdstagere.
22 Kravet om opfyldelse af diskriminerende betingelser for tildeling af de nævnte tillæg fratager gifte kvindelige arbejdstagere en del af deres løn i den omhandlede periode og er uforenelig med traktatens artikel 119 og direktiv 75/117.
23 Endvidere tages der ifølge Kommissionen hensyn til de nævnte tillæg ved fastsættelsen af den pension, der betales af Idrima Kinonikon Asfalisseon (den almindelige socialforsikringsordning for arbejdstagere), og den manglende betaling af tillæggene har således afgørende betydning for beregningen af pensionen. En forskelsbehandling i så henseende strider mod direktiv 79/7, navnlig artikel 4, stk. 1.
24 Kommissionen har anført, at forskelsbehandlingen til skade for gifte kvindelige arbejdstagere for så vidt angår tildelingen af de omhandlede tillæg skal ophæves med virkning fra den 1. januar 1981, hvor traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 trådte i kraft i forhold til Den Hellenske Republik, og at forskelsbehandlingen for så vidt angår pensionerne skulle være ophævet med virkning fra den 23. december 1984, hvor direktiv 79/7 trådte i kraft.
25 Kommissionen har endvidere gjort gældende, at det fremgår af kendelse nr. 10/1976 afsagt af voldgiftsretten Defterovathmio Diikitiko Dietitiko Dikastirio, Athen (AYA 21378/4372/1976, FEK B 671/20.5.1976), sammenholdt med samme voldgiftsrets kendelse nr. 9/1978 (AYE 9200/17211/1978, FEK B 183/3.3.1978) og nr. 100/1979 (AYE 18925/1979, FEK B 1137/27.12.1979), som har virkning som national almindelig kollektiv overenskomst, at kvindelige arbejdstagere har ret til ægteskabstillæg, såfremt deres ægtefælle ikke arbejder og ikke er pensionist, hvorimod denne betingelse ikke gælder for mandlige arbejdstagere. Disse regler blev opretholdt indtil den 31. december 1988 ved de på hinanden følgende nationale almindelige kollektive overenskomster (e.y.s.s.e. fra 1988, AYE 10855/1988, FEK B 40/1.2.1988, e.y.s.s.e. fra 1989).
26 Kommissionen har desuden anført, at det i punkt 10 a) i kendelse nr. 42/1981 afsagt af Defterovathmio Dietitiko Dikastirio, Piræus, vedrørende løn- og arbejdsvilkårene for personalet i statens sundhedsvæsen, offentlige institutioner og lokale myndigheder, som blev erklæret bindende ved arbejdsministerens bekendtgørelse nr. 16170/1981 (FEK B 472/11.8.1981), præciseres, at mindstegrundlønnen for gifte mandlige arbejdstagere forhøjes med ægteskabstillægget (svarende til 10% af grundlønnen), uanset om deres ægtefælle udøver lønnet virksomhed eller er pensionist, hvorimod der ikke i henhold til kendelsen skal tildeles familietillæg. Denne bestemmelse blev opretholdt og anvendt i det mindste indtil 1992.
27 Ifølge Kommissionen er det generelle forbud mod forskelsbehandling på grundlag af køn i den græske grundlov ikke tilstrækkeligt til at beskytte den pågældende ret i praksis, hvilket i øvrigt bevises af det forhold, at der i kollektive overenskomster findes bestemmelser, der strider mod det nævnte princip og har været gældende flere år efter grundlovens ikrafttræden.
28 For så vidt angår de nationale domstolsafgørelser, som den græske regering har påberåbt sig, har Kommissionen anført, at denne retspraksis viser, at fællesskabsbestemmelserne kun finder anvendelse for kvindelige arbejdstagere, der anlægger sag ved de græske domstole og får medhold.
29 Kommissionen har endelig gjort gældende, at det forhold, at der findes nationale eller fællesskabsretlige bestemmelser, der opstiller generelle principper, som borgerne kan påberåbe sig over for de nationale myndigheder ved den pågældende medlemsstats domstole, ikke er tilstrækkeligt til, at medlemsstatens lovgivning må anses for at være i overensstemmelse med fællesskabsretten, såfremt der findes særlige regler på det pågældende område, dvs. regler for forholdet mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, der indeholder en bestemmelse, som strider mod fællesskabsretten. Det er nødvendigt at ændre den pågældende bestemmelse i alle kollektive overenskomster eller andre regler, således at familietillæggene tildeles de gifte kvindelige arbejdstagere med tilbagevirkende kraft. Kommissionen har endvidere henvist til, at bestemmelserne i lov nr. 1414/1984 ikke har tilbagevirkende kraft.
30 Den græske regering har indledningsvis gjort gældende, at der har været tale om betydelige forsinkelser fra Kommissionens side i forbindelse med gennemførelsen af denne traktatbrudsprocedure. Selv om Kommissionen for første gang henvendte sig til de græske myndigheder den 30. september 1991, er stævningen dateret den 11. maj 1998.
31 Hvad angår realiteten har den græske regering for det første anført, at der i Grækenland er indført et sæt retsregler, der sikrer overholdelsen af princippet om lige løn til mænd og kvinder for arbejde, som tillægges samme værdi. Reglerne indebærer, at enhver klausul i arbejdskontrakter, der strider mod dette princip, er ugyldig, og at enhver arbejdstager kan anlægge sag ved de græske domstole med henblik på at kræve princippet overholdt.
32 Den græske regering har under henvisning til bl.a. artikel 22, stk. 1, og artikel 116, stk. 3, i den græske grundlov samt bestemmelserne i lov nr. 1414/1984 gjort gældende, at den retlige forpligtelse til at anvende traktatens artikel 119 fra den 1. januar 1981 er blevet opfyldt inden for rammerne af en retsorden, der allerede indeholdt princippet om ligebehandling af kønnene med hensyn til løn. Den græske regering har i denne forbindelse henvist til dommen af 21. maj 1985 i sagen Kommissionen mod Tyskland (sag 248/83, Sml. s. 1459), hvori Domstolen tog hensyn til de garantier, der følger af den tyske grundlov og retsikkerhedssystemet, og konkluderede, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke havde pligt til at træffe nye lovgivningsforanstaltninger til gennemførelse af Rådet direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (EFT L 39, s. 40).
33 Den græske regering har endvidere gjort gældende, at de græske domstole i flere afgørelser har fastslået, at retsregler og kollektive overenskomster, der indfører forskelsbehandling på grundlag af køn for så vidt angår tildeling af familietillæg, er i strid med såvel den græske grundlov som traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 (jf. f.eks. dom 3/1995 fra kassationsdomstolen Arios Pagos Athinon).
34 Den græske regering har i øvrigt anført, at det ved dom 1947/1983 fra underretten Monomeles Protodikio, Athen, blev fastslået, at en kvindelig arbejdstager havde ret til ydelser med tilbagevirkende kraft.
35 Hvad angår familietillæggene har den græske regering gjort gældende, at spørgsmålet om disse tillægs retlige kvalifikation endnu ikke er blevet afgjort af de græske domstole, der endnu er i tvivl om, hvorvidt tillæggene skal tildeles manden eller kvinden, eller om de skal betales fuldt ud til begge ægtefæller.
36 Såfremt det måtte blive fastslået, at familietillæggene falder ind under begrebet løn i traktatens artikel 119's forstand, vil det være forbundet med overordentlig store økonomiske og sociale omkostninger for Den Hellenske Republik at skulle betale tillæggene fuldt ud til begge ægtefæller, og republikken ville i givet fald være nødsaget til at kræve af arbejdsgiverne og arbejdstagerne, at de betaler arbejdsgiverbidrag og bidrag til social sikring for de forudgående år, hvilket ville være særligt urimeligt og stride mod proportionalitetsprincippet.
37 Den græske regering har endelig anført, at det ikke altid er muligt gennem ved lov fastsatte forbud eller forskrifter at dæmme op for den adfærd, arbejdsmarkedets parter udviser, eller den pression, der udøves af bestemte grupper, og eventuelt forhindre, at arbejdsmarkedets parters aftalefrihed fører til, at der opretholdes regler og former for praksis, der ikke er i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne og forfatningen. Regeringen har under retsmødet gjort gældende, at de omtvistede bestemmelser vedrører et område, hvor staten ikke kan gribe ind. De kollektive overenskomster gøres ganske vist bindende ved ministerielle bekendtgørelser, men arbejdsministeren har ikke kompetence til at ændre bestemmelserne i overenskomsterne, og endnu mindre med tilbagevirkende kraft.
38 For så vidt angår varigheden af den administrative procedure, skal det indledningsvis blot bemærkes, at traktatens artikel 169, som fastslået af Domstolen i dom af 16. maj 1991 i sagen Kommissionen mod Nederlandene (sag C-96/89, Sml. I, s. 2461, præmis 15), finder anvendelse, uden at Kommissionen behøver at iagttage en bestemt frist.
39 Ganske vist kan den omstændighed, at den administrative procedure i henhold til artikel 169 strækker sig over usædvanligt lang tid, i visse situationer gøre det vanskeligere for den pågældende stat at tilbagevise Kommissionens argumentation, og dermed indebære en tilsidesættelse af den pågældende stats ret til kontradiktion (dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene, præmis 16). I den foreliggende sag må det imidlertid - uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om den administrative procedure strakte sig over usædvanligt lang tid - konstateres, at den græske regering ikke har godtgjort, at procedurens usædvanlige varighed har haft indflydelse på, hvorledes regeringen har tilrettelagt sit forsvar.
40 For så vidt angår realiteten bemærkes for det første, at begrebet løn i traktatens artikel 119, stk. 2's forstand omfatter samtlige ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, i penge eller naturalier (jf. bl.a. dom af 9.2.1999, sag C-167/97, Seymour-Smith og Perez, Sml. I, s. 623, præmis 23).
41 Familie- og ægteskabstillæg som de i nærværende sag omhandlede falder således ind under det pågældende begreb, hvorfor diskriminerende betingelser for tildelingen af sådanne tillæg er i strid med traktatens artikel 119 og direktiv 75/117.
42 Desuden fastslår artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 i relation til social sikring, at der ikke må ske forskelsbehandling på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte, under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, især for så vidt angår anvendelsesområdet for de sociale sikringsordninger samt betingelserne for adgang til disse.
43 Som det med rette er gjort gældende af Kommissionen, har diskriminerende betingelser for tildelingen af familie- og ægteskabstillæg også betydning for de pensioner, der fremover vil skulle betales til arbejdstagerne. En forskelsbehandling i så henseende strider mod artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7.
44 I det foreliggende tilfælde indebærer de kollektive overenskomster og voldgiftsafgørelser, hvorefter familie- og ægteskabstillæggene udelukkende tildeles gifte mandlige arbejdstagere, en direkte forskelsbehandling på grundlag af køn i strid med traktatens artikel 119 og artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7.
45 For det andet bemærkes med hensyn til de vanskeligheder, der efter det af den græske regering anførte er forbundet med at sikre, at ligebehandlingsprincippet overholdes i forbindelse med tildelingen af familietillæggene, at en medlemsstat ifølge Domstolens praksis ikke kan påberåbe sig praktiske eller administrative vanskeligheder til støtte for, at forpligtelser og frister, der er fastsat i fællesskabsdirektiver, ikke overholdes. Det samme gælder finansielle vanskeligheder, som medlemsstaterne har pligt til at overvinde ved at træffe passende foranstaltninger (jf. i samme retning dom af 5.7.1990, sag C-42/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2821, præmis 24).
46 For det tredje bemærkes med hensyn til de græske kollektive overenskomsters retlige status og arbejdsmarkedets parters aftalefrihed i forbindelse med indgåelse af sådanne overenskomster, at medlemsstaterne i henhold til retspraksis som udgangspunkt kan overlade gennemførelsen af ligelønsprincippet til arbejdsmarkedets parter (dom af 30.1.1985, sag 143/83, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 427, præmis 8).
47 Denne mulighed fritager imidlertid ikke medlemsstaterne fra forpligtelsen til ved egnede administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser at sikre, at alle Fællesskabets arbejdstagere i fuld udstrækning kan nyde godt af direktivets beskyttelse. En sådan sikring skal ydes i ethvert tilfælde, hvor en effektiv beskyttelse ikke er sikret på anden måde, uanset årsagen hertil, herunder når de pågældende arbejdstagere ikke er organiserede, når det pågældende område ikke er dækket af kollektive overenskomster, eller når en sådan overenskomst ikke sikrer ligelønsprincippet i dettes fulde udstrækning (dommen i sagen Kommissionen mod Danmark, præmis 8).
48 I det foreliggende tilfælde er det hverken i de omhandlede kollektive overenskomster og voldgiftsafgørelser eller i lov nr. 1414/1984 og 1483/1984 bestemt, at de diskriminerende betingelser for gifte kvindelige arbejdstagere er ophævet med tilbagevirkende kraft. De nævnte arbejdstagere er derfor i den omhandlede periode blevet frataget en del af deres løn. Det forhold, at de pågældende arbejdstagere ikke har fået udbetalt de tillæg, de havde krav på, har desuden fortsat konsekvenser for beregningen af deres pensioner.
49 Der erindres i denne forbindelse om, at medlemsstaterne i medfør af artikel 3 i direktiv 75/117 har pligt til at afskaffe forskelsbehandling mellem mænd og kvinder, som følger af en administrativt eller ved lov fastsat bestemmelse og er i strid med ligelønsprincippet, og de skal i henhold til direktivets artikel 4 træffe de nødvendige foranstaltninger til, at de bestemmelser i kollektive overenskomster, der er i strid med ligelønsprincippet, kan erklæres ugyldige eller ændres.
50 Det forhold, at den græske regering ikke deltager i forhandlingerne om de kollektive overenskomster, kan ikke fritage den for forpligtelsen til at vedtage de supplerende bestemmelser, der er nødvendige for at sikre, at fællesskabsbestemmelserne overholdes.
51 Hvad endelig angår den garanti for ligeberettigelse, som græske statsborgere har i henhold til den græske grundlov, bemærkes, at den græske regering ikke kan unddrage sig forpligtelsen til at tilpasse sin nationale lovgivning til fællesskabsretten under påberåbelse af, at grundlovens bestemmelser på området er umiddelbart anvendelige.
52 Domstolen har ganske vist tidligere udtalt, at den tyske grundlovs klare bestemmelser om ligebehandling af mænd og kvinder, om forbud mod forskelsbehandling på grund af køn og om lige adgang til ansættelse i det offentliges tjeneste for alle tyske statsborgere, som umiddelbart finder anvendelse, sammen med muligheden for domstolskontrol, må anses for en tilstrækkelig garanti for inden for forvaltningen at gennemføre det i direktiv 76/207 fastsatte princip om ligebehandling. Domstolen fandt, at Tyskland allerede ved direktiv 76/207's ikrafttræden havde opfyldt direktivets mål, for så vidt angår offentligretlige tjenesteforhold og den frie adgang til selvstændige erhverv for alle tyske statsborgere, således at det ikke var nødvendigt at udstede nye retsforskrifter til gennemførelse af direktivet (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, præmis 18 og 19).
53 Som generaladvokaten med rette har anført i punkt 27 og 28 i forslaget til afgørelse, er de to sagers retlige baggrund imidlertid radikalt forskellig. I sagen Kommissionen mod Tyskland havde Kommissionen således end ikke forsøgt at godtgøre, at der retligt eller faktisk skete forskelsbehandling af tyske offentligt ansatte på grundlag af køn, og det var ubestridt, at Tyskland allerede ved direktiv 76/207's ikrafttræden i denne medlemsstat havde opfyldt direktivets mål for så vidt angår offentligretlige tjenesteforhold. I nærværende sag fremgår det derimod af denne doms præmis 48, at de diskriminerende betingelser for tildelingen af familie- og ægteskabstillæggene fortsat har konsekvenser for gifte kvindelige arbejdstageres løn og for beregningen af deres pensioner.
54 Selv om bestemmelserne i den græske grundlov er umiddelbart anvendelige, opfylder de særlige græske regler på området ikke de betingelser, der er opstillet i Domstolens praksis, hvorefter hensynet til retssikkerheden og retsbeskyttelsen kræver en utvetydig formulering, der sætter de berørte personer i stand til på tilstrækkelig klar og tydelig måde at kende deres rettigheder og forpligtelser, og domstolene i stand til at sikre iagttagelsen heraf (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Danmark, præmis 10).
55 Det må herefter fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 119, artikel 3 i Rådets direktiv 75/117 og artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7, idet republikken ikke med tilbagevirkende kraft fra det tidspunkt, hvor de nævnte fællesskabsbestemmelser trådte i kraft i Grækenland, har ophævet regler, der i forbindelse med tildeling af familie- eller ægteskabstillæg til arbejdstagere, der tages i betragtning ved fastsættelsen af den løn, der giver ret til pension, opstiller særlige betingelser for gifte kvindelige arbejdstagere, som ikke gælder for gifte mandlige arbejdstagere.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
56 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Den Hellenske Republik har tabt sagen og bør derfor pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF - 143 EF), artikel 3 i Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder og artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring, idet republikken ikke med tilbagevirkende kraft fra det tidspunkt, hvor de nævnte fællesskabsbestemmelser trådte i kraft i Grækenland, har ophævet regler, der i forbindelse med tildeling af familie- eller ægteskabstillæg til arbejdstagere, der tages i betragtning ved fastsættelsen af den løn, der giver ret til pension, opstiller særlige betingelser for gifte kvindelige arbejdstagere, som ikke gælder for gifte mandlige arbejdstagere.
2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.