Foreløbig udgave
DOMSTOLENS DOM (Fjerde Afdeling)
21. maj 2026 (*)
» Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile og kommercielle sager – forordning (EU) nr. 655/2014 – procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område – betingelser for udstedelse – artikel 7, stk. 1 – akut behov – reel risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kravet uden udstedelsen af en sådan kendelse vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere – arten af denne risiko – omstændigheder, der kan godtgøre, at der består en sådan risiko – debitors tidligere handlinger – hindringer for inddrivelse i den medlemsstat, hvor den pågældende har bopæl – en medlemsstats lovgivning, hvorefter ethvert søgsmål vedrørende lovligheden af udbud af hasardspiltjenester fra denne medlemsstat, som er tilladt i henhold til dennes lovgivning, skal afvises, og hvorefter retterne i nævnte medlemsstat er forpligtet til at afvise anerkendelse og fuldbyrdelse af enhver udenlandsk retsafgørelse, der er truffet i forbindelse med et sådant søgsmål «
I sag C-198/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (den regionale domstol for civile sager i Wien, Østrig) ved afgørelse af 8. marts 2024, indgået til Domstolen den 12. marts 2024, i sagen
TQ
mod
Mr Green Limited,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, I. Jarukaitis, formanden for Første Afdeling, F. Biltgen, som fungerende dommer i Fjerde Afdeling, og dommerne N. Jääskinen (refererende dommer), R. Frendo og M. Bošnjak, som fungerende dommer i Fjerde Afdeling,
generaladvokat: N. Emiliou,
justitssekretær: fuldmægtig, E. Sartori,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 19. juni 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–        TQ ved Rechtsanwalt S.R. Thorstensen,
–        Mr Green Limited ved Rechtsanwalt C. Leitgeb,
–        den belgiske regering ved M. Jacobs og M. Van Regemorter, som befuldmægtigede, bistået af advocaten R. Verbeke og Ph.
Vlaemminck,
–        den maltesiske regering ved A. Buhagiar, som befuldmægtiget, bistået af abogado D. Sarmiento Ramírez-Escudero samt avukati D. Inguanez og K. Sammut,
–        Europa-Kommissionen ved S. Noë og L. Wildpanner, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 30. oktober 2025,
afsagt følgende
Dom
1        Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 655/2014 af 15. maj 2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område (EUT 2014, L 189, s. 59).
2        Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem TQ, der er en fysisk person med bopæl i Østrig, og Mr Green Limited, der er en udbyder af online hasardspil med hjemsted i Malta, vedrørende en
anmodning om en europæisk kendelse til sikring af denne udbyders bankindeståender.
Retsforskrifter
3        Følgende fremgår af 5., 11. og 14. betragtning til forordning nr. 655/2014:
»(5)      Der findes nationale procedurer for opnåelse af sikringsforanstaltninger som f.eks. kontosikringskendelser i alle medlemsstater, men der er stor forskel på, hvilke betingelser der gælder for iværksættelse af disse foranstaltninger, og hvor effektivt de gennemføres. Hertil kommer, at det kan vise sig besværligt at iværksætte sikringsforanstaltninger i sager med grænseoverskridende virkninger, især hvis kreditor ønsker at sikre flere konti i forskellige medlemsstater. Det forekommer derfor nødvendigt og hensigtsmæssigt at vedtage et bindende og umiddelbart gældende EU-retsinstrument, der indfører en ny [...] procedure [for Den Europæiske Union] i grænseoverskridende tilfælde, som gør det muligt effektivt og hurtigt at sikre midler på bankkonti.
[...]
(11)      Proceduren for en kontosikringskendelse bør kunne anvendes af en kreditor, der ønsker at sikre fuldbyrdelsen af en senere retsafgørelse i hovedsagen forud for anlæggelsen af hovedsagen eller på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen. Proceduren bør også kunne anvendes af en kreditor, som allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der kræver, at debitor betaler kreditors krav.
[...]
(14)      Betingelserne for udstedelse af en kontosikringskendelse bør sikre en passende balance mellem kreditors interesse i at opnå en kendelse og debitors interesse i at forhindre misbrug af kendelsen.
[...]
Derudover bør der stilles krav til kreditor i alle situationer, herunder når denne allerede har opnået en retsafgørelse, om i tilstrækkelig grad at godtgøre over for retten, at der er akut behov for retlig beskyttelse af dennes krav, og at fuldbyrdelse af en eksisterende eller fremtidig retsafgørelse uden en kendelse kan blive umulig eller væsentligt vanskeligere, fordi der består en reel risiko for, at debitor, inden kreditor er i stand til at få den eksisterende eller fremtidige retsafgørelse fuldbyrdet, kan have formøblet, skjult eller tilintetgjort sine aktiver eller have skilt sig af med dem til under værdien, i et usædvanligt omfang eller ved en usædvanlig handling.
Retten bør vurdere den dokumentation, som kreditor har forelagt til støtte for, at der består en sådan risiko.
Den kan f.eks. vedrøre debitors adfærd i forbindelse med kreditors krav eller i en tidligere tvist mellem parterne, debitors kredithistorie, arten af debitors aktiver og debitors eventuelle nylige foranstaltninger, der er truffet med hensyn til sine aktiver. Når retten vurderer dokumentationen, kan den tage hensyn til, at debitors hævninger på konti og tilfælde af udgifter til normal forretningsførelse eller til at dække familiens løbende udgifter ikke i sig selv er usædvanlige.
Det forhold, at debitor undlader at indfri eller anfægter kravet, eller at han har mere end en kreditor, bør ikke i sig selv betragtes som tilstrækkelig dokumentation til at berettige udstedelse af en kendelse.
Det forhold, at debitors økonomiske forhold er dårlige eller forværres, bør heller ikke i sig selv være en tilstrækkelig grund til at udstede en kendelse.
Retten kan dog tage hensyn til disse faktorer i den samlede vurdering af, om der består en risiko.«
4        Denne forordnings artikel 1 med overskriften »Genstand« fastsætter i stk. 1:
»Ved denne forordning indføres en EU-procedure, der gør det muligt for kreditor at opnå en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender (»kontosikringskendelse« eller »kendelse«), som forhindrer, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav skades ved, at der op til det i kendelsen fastsatte beløb overføres eller hæves midler, som besiddes af eller på vegne af debitor på en bankkonto i en medlemsstat.«
5        Forordningens artikel
7 med overskriften »Betingelser for udstedelse af en kontosikringskendelse« foreskriver i stk. 1:
»Retten udsteder en kontosikringskendelse, når kreditor har forelagt tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at der er akut behov for en beskyttelsesforanstaltning i form af en kontosikringskendelse, fordi der er reel risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav mod debitor uden en sådan foranstaltning vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere.«
6        Samme forordnings artikel
8 med overskriften »Anmodning om en kontosikringskendelse« fastsætter:
»1.      Anmodninger om en kontosikringskendelse indgives ved anvendelse af den formular, der er udarbejdet efter rådgivningsproceduren i artikel 52, stk. 2.
2.      Anmodningen skal indeholde følgende oplysninger:
[...]
j)      en beskrivelse af alle relevante forhold, der berettiger udstedelse af en kontosikringskendelse, jf. artikel 7, stk. 1.«
7        Artikel
17 i forordning nr. 655/2014 med overskriften »Afgørelse om en anmodning om en kontosikringskendelse« foreskriver følgende i stk. 1:
»Den ret, som har fået forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, undersøger, om betingelserne og kravene i denne forordning er opfyldt.«
8        Forordningens artikel
22 med overskriften »Anerkendelse og eksigibilitet« har følgende ordlyd:
»En kontosikringskendelse, der er udstedt i en medlemsstat i overensstemmelse med denne forordning, anerkendes i de andre medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure, og kan fuldbyrdes i en anden medlemsstat, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
9        TQ, der er bosiddende i Østrig, har fra denne medlemsstats område spillet online hasardspil udbudt af Mr Green, der er et selskab med hjemsted i Malta, og som har en maltesisk licens til onlinespil, men ikke den tilsvarende østrigske licens i henhold til Bundesgesetz zur Regelung des Glücksspielwesens (Glücksspielgesetz – GSpG) (forbundslov om regulering af hasardspil (lov om hasardspil – GSpG)) af 28. november 1989 (BGBl. I, 620/1989). I perioden fra den 3. januar 2017 til den 25. april 2019 led TQ tab på i alt 62 878 EUR.
10      TQ anlagde sag mod Mr Green ved Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (den regionale domstol for civile sager i Wien, Østrig), som er den forelæggende ret, med påstand om tilbagebetaling af de ovennævnte tab, idet TQ gjorde gældende, at eftersom Mr Green ikke var indehaver af en licens i henhold til denne forbundslov om hasardspil, var den underliggende spillekontrakt ugyldig, hvilket indebar en forpligtelse for dette selskab til at tilbagebetale ham de indsatser, som han havde tabt. Ved dom af 2. december 2021 tog denne ret TQ’s påstand til følge og pålagde Mr Green at tilbagebetale ham et samlet beløb på 62 878 EUR med tillæg af renter og omkostninger.
11      Mr Green iværksatte appel til prøvelse af denne dom ved Oberlandesgericht Wien (den regionale appeldomstol i Wien, Østrig), som forkastede appellen ved dom af 21. februar 2022. Dommen og appeldommen blev endelige og eksigible den 13. april 2022.
12      Da de ovennævnte beløb ikke blev tilbagebetalt, anmodede TQ den 13. februar 2024 Bezirksgericht Innere Stadt Wien (distriktsdomstolen for
Innere Stadt i Wien, Østrig) om en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender (herefter »kontosikringskendelsen«) i henhold til forordning nr. 655/2014 vedrørende det krav, som dommen af 2. december 2021 og appeldommen af 21. februar 2022 havde tilkendt ham, og som var rettet mod bankindeståender, som Mr Green ifølge TQ var indehaver af i Irland, Luxembourg, Malta og Sverige.
13      TQ gjorde for denne ret i det væsentlige gældende, at der med henblik på udstedelsen af denne kendelse skulle tages hensyn til den omstændighed, at Mr Green efter de østrigske domstoles afsigelse i januar 2021 af flere domme, der tillod tvangsfuldbyrdelse
over for
selskabet i sager anlagt af andre spillere med bopæl i Østrig og svarende til den, der gav anledning til dommen af 2. december 2021 afsagt af Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (den regionale domstol for civile sager i Wien), havde opsagt den kontrakt, som det havde indgået med Dimoco Europe GmbH (herefter »Dimoco«), en østrigsk betalingstjenesteudbyder, hos hvem selskabet havde et tilgodehavende, og som i sin egenskab af medskyldner havde betalt fordringerne på Mr Greens vegne indtil begyndelsen af februar 2021. Ifølge TQ var der følgelig en risiko for, at Mr Green ville handle på samme måde i de medlemsstater, der er nævnt i denne doms foregående præmis, med henblik på at unddrage sine aktiver fra sine kreditorer ved at overføre dem til Malta, hvor en lov siden juni 2023 har forbudt fuldbyrdelse af udenlandske afgørelser over for udbydere af hasardspil, der er indehavere af en maltesisk licens.
14      Ved dom af 15. februar 2024 forkastede Bezirksgericht Innere Stadt Wien (distriktsdomstolen for
Innere Stadt i Wien) TQ’s anmodning om en kontosikringskendelse med den begrundelse dels, at de begivenheder, der fandt sted i 2021, ikke gjorde det muligt at konkludere, at fuldbyrdelsen af TQ’s krav var blevet umulig eller væsentligt vanskeligere i 2024, dels at der ikke syntes at være tale om et akut behov, eftersom TQ først havde indgivet denne anmodning tre år efter opnåelsen af fuldbyrdelsesgrundlaget for Mr Greens betaling af det pågældende krav. Denne ret fandt endvidere med hensyn til TQ’s argumentation vedrørende den maltesiske lovgivning, at selv om det var korrekt, at de maltesiske retter i første instans afviste at fuldbyrde østrigske domme, var det ikke godtgjort, at de højere retsinstanser i denne medlemsstat ligeledes ville træffe afgørelse i denne retning.
15      TQ har ved den forelæggende ret iværksat appel til prøvelse af denne dom med påstand om, at dommen omgøres, således at TQ’s anmodning om, at der udstedes kontosikringskendelse vedrørende Mr Greens omhandlede bankindeståender, tages til følge.
16      I denne henseende har den forelæggende ret indledningsvis anført, at to betingelser ifølge dens fortolkning af artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 skal være opfyldt, for at kontosikringskendelsen kan udstedes, nemlig dels, at der er akut behov for denne sikring, dels at der er risiko for, at fuldbyrdelsen af de pågældende fordringer uden en sådan foranstaltning vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere. Ifølge den forelæggende ret skal eksistensen af en sådan risiko i overensstemmelse med 14. betragtning til denne forordning bevises ved en handling fra debitors side, som foretages kort tid før indgivelsen af anmodningen om sikring af de pågældende bankindeståender. Selv om de tvangsfuldbyrdelsesprocedurer, der blev indledt i Østrig mod Mr Green og Dimoco, efter opsigelsen af kontrakten mellem Mr Green og Dimoco ikke førte til noget, idet Mr Green nægtede at foretage betalinger på grundlag af østrigske afgørelser om tilbagebetaling af de pågældende krav, udgør denne opsigelse imidlertid ikke »nylige foranstaltninger« som omhandlet i denne 14. betragtning, eftersom TQ indgav sin anmodning om en kontosikringskendelse knapt over tre år efter den nævnte opsigelse og ikke påberåbte sig andre af Mr Greens handlinger som begrundelse for nødvendigheden af en sådan kendelse. Ifølge samme ret kan den manglende betaling af det pågældende krav desuden heller ikke udgøre »nylige foranstaltninger«, der kan tages i betragtning som omhandlet i 14. betragtning. Den forelæggende ret er således af den opfattelse, at der i mangel af et akut behov ikke er grundlag for at tillade sikring af debitors bankindeståender på grundlag af handlinger, som denne foretog for tre år eller længere siden.
17      Den forelæggende ret ønsker dernæst oplyst, om den ændring, der blev foretaget den 12. juni 2023 af den maltesiske lov om hasardspil (herefter »ændringen af den maltesiske lov om hasardspil«), som indførte en artikel
56 A (herefter »artikel 56 A«), hvorefter ethvert søgsmål mod udbydere af hasardspil, der er indehavere af en maltesisk licens, er forbudt som værende i strid med den offentlige orden, og hvorefter retterne i Malta skal afslå enhver anerkendelse og/eller fuldbyrdelse i denne medlemsstat af en udenlandsk dom og/eller en udenlandsk afgørelse, der er truffet som følge af et sådant søgsmål, er relevant i forbindelse med vurderingen af de betingelser, der er fastsat i artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014.
18      I denne forbindelse er den forelæggende ret for det første af den opfattelse, at artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, henset til dens ordlyd, kan forstås således, at den »reelle risiko« for, at fuldbyrdelsen af krav i mangel af sikring vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere, ikke alene afhænger af debitors handlinger, men ligeledes kan følge af tredjemands adfærd. Ændringen af den maltesiske lov om hasardspil kan således have betydning i hovedsagen, eftersom den i kraft af sin ordlyd er i strid med artikel
22 i forordning nr. 655/2014 og derfor skal tages i betragtning som en hindring for fuldbyrdelsen af TQ’s krav i Malta.
19      For det andet tillægger 14. betragtning til forordning nr. 655/2014 afvejningen af kreditors og debitors interesser afgørende betydning og henviser med henblik på den pågældende risiko til en adfærd, som kan tilskrives debitor, idet tredjemands handlinger ikke nævnes. Eftersom hverken kreditor eller debitor har haft indflydelse på vedtagelsen af ændringen af den maltesiske lov om hasardspil, er den forelæggende ret således i tvivl om, hvorvidt det er muligt at tage hensyn til den maltesiske lovgivers adfærd i forbindelse med tvisten i hovedsagen.
20      Endelig har østrigske sagsøgere ifølge den forelæggende ret i sammenlignelige situationer forsøgt at få fuldbyrdet domme afsagt til deres fordel i Malta i sager vedrørende hasardspil, og Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling), Malta) har afvist at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål om, hvorvidt ændringen af den maltesiske lov om hasardspil er i strid med EU-retten. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at det er umuligt at afgøre, om de således afsagte afgørelser har fået retskraft, eller om fuldbyrdelsen af østrigske domme i sager vedrørende hasardspil er blevet afslået i Malta ved retskraftige afgørelser.
21      Under disse omstændigheder har Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (den regionale domstol for civile sager i Wien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal bestemmelsen i artikel 7, stk. 1, i [forordning nr. 655/2014] fortolkes således, at der ikke skal tages hensyn til handlinger fra debitors side, som ligger tre år eller længere tilbage i tiden, og/eller hindringer for fuldbyrdelsen af afgørelsen i debitors medlemsstat?«
Om anmodningerne om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del
22      Ved dokumenter indleveret til Domstolens Justitskontor henholdsvis den 21. og 24. november 2025 har den maltesiske regering og Mr Green anmodet om, at retsforhandlingernes mundtlige del genåbnes i henhold til artikel 83 i Domstolens procesreglement.
23      Til støtte for sin anmodning har Mr Green i det væsentlige gjort gældende, at generaladvokaten i punkt 66 i forslaget til afgørelse har givet en urigtig fremstilling af dette selskabs standpunkt for så vidt angår dets angivelige hensigt om at påberåbe sig artikel
56 A med henblik på at modsætte sig fuldbyrdelsen af de omhandlede afgørelser i Malta.
24      Den maltesiske regering har til støtte for sin anmodning gjort gældende, at generaladvokatens forslag til afgørelse indeholder flere unøjagtigheder for så vidt angår de maltesiske retters anvendelse af artikel
56 A og den omstændighed, at denne bestemmelse gør det muligt at »skjule« skyldnerens midler for kreditor.
25      Det bemærkes i denne henseende dels, at generaladvokaten i medfør af artikel 252, stk. 2, TEUF fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt skal fremsætte begrundede forslag til afgørelse af de sager, som i henhold til statutten for Den Europæiske Unions Domstol kræver generaladvokatens medvirken. Domstolen er hverken bundet af disse forslag til afgørelse eller af den begrundelse, hvorpå generaladvokaten har støttet disse (jf. i denne retning dom af 18.12.2025, Storstockholms Lokaltrafik, C-422/24, EU:C:2025:980, præmis 21, og af 29.1.2026, Keladis I og Keladis II, C-72/24 og C-73/24, EU:C:2026:51, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
26      Dels er der hverken
i statutten for Den Europæiske Unions Domstol eller i procesreglementet fastsat en mulighed for, at parterne eller de berørte, der er omfattet af statuttens artikel 23, kan afgive indlæg som svar på det af generaladvokaten fremsatte forslag til afgørelse. En parts eller en berørts uenighed med generaladvokatens forslag til afgørelse, uanset hvilke spørgsmål der undersøges heri, kan følgelig ikke i sig selv udgøre et forhold, som kan begrunde genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del (jf. i denne retning dom af 18.12.2025, Storstockholms Lokaltrafik, C-422/24, EU:C:2025:980, præmis 22, og af 29.1.2026, Keladis I og Keladis II, C-72/24 og C-73/24, EU:C:2026:51, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
27      Det følger heraf, at for så vidt som den maltesiske regering og Mr Green med deres respektive anmodninger om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del forsøger at afgive bemærkninger til det synspunkt, som generaladvokaten har givet udtryk for i sit forslag til afgørelse, og præcisere visse faktiske omstændigheder, skal disse anmodninger forkastes.
28      Ganske vist kan Domstolen i henhold til artikel 83 i sit procesreglement til enhver tid, efter at have hørt generaladvokaten, ved kendelse bestemme, at retsforhandlingernes mundtlige del skal genåbnes, navnlig hvis den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller såfremt en part, efter at denne del af retsforhandlingerne er afsluttet, er fremkommet med nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er af afgørende betydning for Domstolens afgørelse, eller såfremt sagen bør afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af parterne eller de berørte, som er omfattet af artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
29      Imidlertid er Domstolen i det foreliggende tilfælde af den opfattelse, at den efter afslutningen af retsforhandlingernes skriftlige del og efter den mundtlige forhandling, der er afholdt for den, råder over alle de oplysninger, der er nødvendige for at træffe afgørelse om anmodningen om præjudiciel afgørelse. Desuden udgør de forhold, som den maltesiske regering og Mr Green har påberåbt sig til støtte for deres respektive anmodninger om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del, ikke nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er af afgørende betydning for den afgørelse, som Domstolen skal træffe i den foreliggende sag.
30      Hvad nærmere bestemt angår de forhold af faktuel karakter indeholdt i denne doms præmis
23 og 24, bemærkes, at det ikke tilkommer Domstolen at afgøre, om de hævdede faktiske omstændigheder er påvist, men alene at foretage en fortolkning af de relevante EU-retlige bestemmelser. Det fremgår nemlig af Domstolens praksis, at den nationale ret forelægger spørgsmål om EU-rettens fortolkning på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge, og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve (jf. i denne retning dom af 4.10.2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Forsøg på adgang til personoplysninger lagret på en mobiltelefon), C-548/21, EU:C:2024:830, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
31      På denne baggrund finder Domstolen efter at have hørt generaladvokaten, at det er ufornødent at anordne en genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del.
Om det præjudicielle spørgsmål
32      Med sit eneste spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 skal fortolkes således, at en national domstol, der har fået forelagt en anmodning om kontosikringskendelse, med henblik på at afgøre, om der er akut behov for at udstede denne kendelse, kan tage hensyn dels til debitors adfærd, der har fundet sted flere år før indgivelsen af denne anmodning, dels til den omstændighed, at der i den medlemsstat, hvor debitor er etableret, findes en lov, der kan hindre fuldbyrdelsen af det pågældende krav.
33      I henhold til artikel
1 i forordning nr. 655/2014 indfører denne forordning en EU-procedure, der gør det muligt for kreditor at opnå en kontosikringskendelse, der forhindrer, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav skades ved, at der op til det i kendelsen fastsatte beløb overføres eller hæves midler, som besiddes af eller på vegne af debitor på en bankkonto i en medlemsstat. Den nævnte kendelse er et alternativ for kreditor til de sikrende retsmidler i den nationale lovgivning.
34      I overensstemmelse med denne forordnings artikel 17, stk. 1, undersøger den ret, som har fået forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, om betingelserne og kravene i nævnte forordning er opfyldt.
35      Betingelserne for udstedelse af en kontosikringskendelse er fastsat i artikel 7 i forordning nr. 655/2014.
36      I henhold til artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 udsteder retten en kontosikringskendelse, når kreditor har forelagt tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at der er akut behov for en beskyttelsesforanstaltning i form af en kontosikringskendelse, fordi der er reel risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav mod debitor uden en sådan foranstaltning vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere.
37      Som Domstolen har fastslået, fastsætter artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, at kreditor for at opnå udstedelse af en kontosikringskendelse i henhold til denne bestemmelse kun skal godtgøre,
at der er et akut behov for foranstaltningen på grund af en overhængende risiko for den efterfølgende fuldbyrdelse af den pågældendes krav
(jf. i denne retning dom af 7.11.2019, K.H.K.
(Sikring af bankindeståender),
C-555/18, EU:C:2019:937, præmis 40, og af 20.4.2023, Starkinvest, C-291/21, EU:C:2023:299, præmis 50).
38      Som generaladvokaten ligeledes har fremhævet i punkt 49 i forslaget til afgørelse, fremgår det nemlig klart af ordlyden af denne artikel
7, stk. 1, at denne fastsætter en forpligtelse for kreditor til at godtgøre, at der er »akut behov« for at udstede en kontosikringskendelse, idet et sådant »akut behov«
er kendetegnet ved, at der er »reel risiko« for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kravet uden en sådan foranstaltning vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere. Det akutte behov for at udstede en sådan kendelse og denne »reelle risiko« udgør således to uadskillelige aspekter af én og samme betingelse og ikke to særskilte betingelser.
39      Følgelig skal artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 fortolkes således, at der er akut behov for udstedelse af en kontosikringskendelse, når der er en reel risiko for, at fuldbyrdelsen af kravet på det tidspunkt, hvor kreditor er i stand til at opnå fuldbyrdelse af en eksisterende eller fremtidig afgørelse, uden en sådan kendelse vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere.
40      Det følger af det ovenstående, at relevansen af de omstændigheder, som den forelæggende ret har henvist til i sit præjudicielle spørgsmål, skal vurderes i forhold til betingelsen om et akut behov med hensyn til nødvendigheden af at udstede en kontosikringskendelse, der er kendetegnet ved, at der er en sådan reel risiko. I denne henseende skal begrebet »reel risiko« som omhandlet i artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 fastlægges, og det skal nærmere bestemt undersøges, hvilke omstændigheder den ret, der har modtaget en anmodning om en kontosikringskendelse, kan tage i betragtning med henblik på at efterprøve, om denne betingelse er opfyldt.
41      Ifølge fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse tages hensyn til såvel dennes ordlyd som den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. i denne retning dom af 17.11.1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, præmis 12, af 18.12.2025, E. (Modregning i krav), C-481/24, EU:C:2025:996, præmis 29, og af 22. januar 2026, NOVIS, C-18/24, EU:C:2026:33, præmis 49).
42      Hvad for det første angår begrebet »reel risiko« som omhandlet i artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 og navnlig ordlyden af denne bestemmelse skal det i denne henseende fastslås, at det klart fremgår af denne ordlyd og navnlig af anvendelsen af adjektivet »reel«, at dette begreb skal fortolkes således, at det omfatter en konkret og aktuel risiko på det tidspunkt, hvor anmodningen om sikring indgives, og således ikke blot en potentiel eller eventuel risiko.
43      Hvad angår den sammenhæng, hvori denne artikel
7, stk. 1, indgår, bemærkes, at 14. betragtning til forordning nr. 655/2014 indeholder nærmere angivelser med hensyn til rækkevidden af det nævnte begreb.
44      Det fremgår i denne henseende i det væsentlige af tredje afsnit i denne 14. betragtning, at kreditor for at overbevise den ret, for hvilken anmodningen er forelagt, om, at der er akut behov for retlig beskyttelse af dennes krav, skal godtgøre, at der består en reel risiko for, at debitor, inden kreditor er i stand til at få retsafgørelsen fuldbyrdet, kan have formøblet, skjult eller tilintetgjort sine aktiver eller have skilt sig af med dem til under værdien, i et usædvanligt omfang eller ved en usædvanlig handling. I fjerde afsnit i nævnte betragtning tilføjes, at det forhold, at debitor har mere end én kreditor, eller det forhold, at debitors økonomiske forhold er dårlige eller forværres, ikke i sig selv er tilstrækkelige grunde til at udstede en kontosikringskendelse.
45      På grundlag af en samlet læsning af denne 14. betragtnings tredje og fjerde afsnit skal »reel risiko« som omhandlet i artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 forstås som en risiko, der udspringer af en forsætlig handling fra debitors side og navnlig ved, at denne træffer foranstaltninger, såsom formøbling, skjulning, tilintetgørelse eller afhændelse under værdien af sine aktiver, med henblik på at unddrage sig betalingen af sin gæld, og ikke som enhver anden trussel mod fuldbyrdelsen af det pågældende krav, som ikke er resultatet af en sådan handling fra debitors side.
46      Denne fortolkning understøttes af forarbejderne til forordning nr. 655/2014 og navnlig af forslaget til
Europa-Parlamentets og Rådets forordning om indførelse af en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område (COM(2011) 445 final). Det fremgår nemlig af disse forarbejder, at EU-lovgiver ikke valgte den bredere formulering af den såkaldte »periculum in mora«-betingelse vedrørende risikoen for vanskeligheder med at fuldbyrde det pågældende krav, som omfatter alle de tilfælde, hvor der blot er risiko for en formindskelse af debitors formue.
47      Den fortolkning af artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, der fremgår af denne doms præmis 45, understøttes ligeledes af formålene med denne forordning, hvormed det ikke alene tilsigtes at indføre en EU-procedure, som kreditor har adgang til som et alternativ til de sikrende retsmidler i den nationale lovgivning, og som ved hjælp af et bindende og umiddelbart gældende sæt bestemmelser gør det muligt effektivt og hurtigt at sikre midler på de pågældende bankkonti, men også at sikre en passende balance mellem kreditors og debitors interesser (jf. i denne retning dom af 7.11.2019, K.H.K.
(Sikring af bankindeståender),
C-555/18, EU:C:2019:937, præmis 31 og 32, og af 20.4.2023, Starkinvest, C-291/21, EU:C:2023:299, præmis 49 og 50).
48      Henset til den potentielt negative indvirkning, som en kontosikringskendelse kan have på debitors formue og navnlig på dennes mulighed for frit at disponere herover, vil en fortolkning af artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, hvorefter enhver trussel mod fuldbyrdelsen af kravet udgør en »reel risiko« som omhandlet i denne bestemmelse, nemlig kunne skade den balance, der er omhandlet i denne doms foregående præmis.
49      Hvad angår de forhold, der kan godtgøre, at der foreligger en »reel risiko« som defineret i denne doms præmis 42 og 45, skal det indledningsvis bemærkes, at artikel
8, stk. 2, litra j), i forordning nr. 655/2014, der regulerer anmodningen om en kontosikringskendelse, fastsætter, at det tilkommer kreditor at forelægge den ret, for hvilken anmodningen er forelagt, en beskrivelse af alle de relevante forhold, der berettiger udstedelse af en sådan kendelse.
50      I denne henseende indeholder fjerde afsnit i 14. betragtning til forordning nr. 655/2014 en liste over forhold, som kreditor kan påberåbe sig for at begrunde udstedelsen af en kontosikringskendelse, og som den ret, for hvilken anmodningen er forelagt, kan tage hensyn til i forbindelse med vurderingen af, om der består en »reel risiko« som omhandlet i denne forordnings artikel
7, stk. 1.
51      Denne liste omfatter debitors adfærd i forbindelse med kreditors krav
eller i en tidligere tvist mellem parterne, debitors kredithistorie, arten af debitors aktiver og debitors eventuelle nylige foranstaltninger, der er truffet med hensyn til vedkommendes aktiver. Desuden indeholder denne 14. betragtning en række andre forhold, som også kan tages i betragtning af den ret, for hvilken anmodningen er forelagt, selv om de ikke i sig selv bør anses for at være tilstrækkelige til at begrunde udstedelsen af en kontosikringskendelse.
52      Henset til de formål, der forfølges med forordning nr. 655/2014, således som det er anført i denne doms præmis 47, skal det desuden på den ene side fastslås, at med henblik på at sikre overholdelsen af en passende balance mellem kreditors og debitors interesser og den effektive virkning af artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 kan det krævede bevisniveau ikke forstås således, at det er så højt, at kreditor er forpligtet til at føre bevis for debitors hensigt om at unddrage sig betaling af kravet, eftersom et sådant krav i praksis ofte vil være vanskeligt at løfte.
53      På den anden side skal kreditors anmodning om udstedelse af en sådan kendelse være baseret på konkrete indicier, der kan godtgøre, at der er en sandsynlighed for, at debitor, hvis kendelsen ikke udstedes, kan have formøblet, skjult eller tilintetgjort sine aktiver eller have skilt sig af med dem til under værdien på det tidspunkt, hvor fuldbyrdelsen finder sted.
54      Det fremgår derfor såvel af ordlyden af artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 som af den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, og af det formål, der forfølges med denne forordning, at den ret, der har fået forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, kan foretage en samlet vurdering af de forhold, som kreditor har påberåbt sig, herunder i givet fald de faktorer, der er nævnt i denne doms præmis 51, med henblik på at afgøre, om der på grundlag af disse forhold, hvis kontosikringskendelsen ikke udstedes, består en »reel risiko« for, at debitor,
inden kreditor er i stand til at få den eksisterende eller fremtidige retsafgørelse fuldbyrdet, kan træffe foranstaltninger, såsom formøbling, skjulning, tilintetgørelse eller afhændelse under værdien af sine aktiver, som ville umuliggøre eller i det mindste gøre fuldbyrdelsen af kravet væsentligt vanskeligere.
55      Henset til det ovenstående tilkommer det den forelæggende ret, som er enekompetent til at træffe afgørelse om de faktiske omstændigheder, at foretage en samlet vurdering af de forhold, som TQ har påberåbt sig til støtte for sin anmodning om en kontosikringskendelse, og at afgøre, om disse forhold udgør tilstrækkelige indicier for, at der foreligger en sådan »reel risiko«.
56      I det foreliggende tilfælde er den forelæggende ret i tvivl om relevansen af handlinger, som debitor har udført flere år før indgivelsen af anmodningen om en kontosikringskendelse, og navnlig af debitors opsigelse af sit forretningsforhold til en betalingstjenesteudbyder, der handlede på dennes vegne som medskyldner i den medlemsstat, hvor kreditor har bopæl, samt af en ændring af en lov i den medlemsstat, hvor debitor er etableret, som kan hindre fuldbyrdelsen af kravet.
57      Hvad angår det første af disse forhold bemærkes i første række, at den ret, for hvilken sagen er indbragt, således som det fremgår af denne doms præmis
51 og 54, kan tage hensyn til debitors tidligere adfærd i forbindelse med den samlede vurdering, som den skal foretage for at vurdere behovet for en hurtig udstedelse af en kontosikringskendelse. Desuden er der intet i forordning nr. 655/2014, der tyder på, at relevansen af denne adfærd nødvendigvis afhænger af det tidspunkt, hvor den blev udvist. Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 70 i forslaget til afgørelse, pålægger denne forordning desuden ikke en kreditor en forpligtelse til at indgive sin anmodning netop på det tidspunkt, hvor den angivelige risiko for fuldbyrdelsen af dennes krav opstår, med henblik på at opnå udstedelse af en sådan kendelse. Med henblik herpå er det nemlig relevant at vide, om denne risiko fortsat består på tidspunktet for indgivelsen af denne anmodning.
58      I anden række bemærkes, således som generaladvokaten har anført i punkt 68 i forslaget til afgørelse, at for selskaber, der opererer online med begrænsede eller ingen aktiver uden for deres etableringsmedlemsstat, kan et tilgodehavende, som de har hos en betalingsudbyder, være ét af de få aktiver, i hvilke kreditor kan gøre udlæg for at fuldbyrde sit krav. Opsigelsen af kontrakten med en sådan udbyder kan derfor udgøre et indicium for en bredere strategi fra den pågældende debitors side, der består i at unddrage sig betaling af sin gæld i den pågældende medlemsstat eller i det mindste at gøre fuldbyrdelsen af disse krav vanskeligere.
59      Hvad for det andet angår ændringen af den maltesiske lov om hasardspil, som ifølge kreditor kan være til hinder for fuldbyrdelsen af dennes krav, navnlig for så vidt som lovændringen forpligter retterne i den medlemsstat, hvor debitor er etableret, til at afvise at anerkende retskraften på dennes område, af udenlandske retsafgørelser, såsom den, der pålægger debitor at betale det pågældende krav, skal det bemærkes, at artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, således som det fremgår af denne doms præmis 45, ikke omhandler en hvilken som helst trussel for fuldbyrdelsen af et krav, men en reel risiko vedrørende debitors hensigt om at unddrage sig betalingen heraf. Under alle omstændigheder skal denne risiko være konkret og aktuel på tidspunktet for indgivelsen af anmodningen om en kontosikringskendelse.
60      Det følger heraf, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 65 i forslaget til afgørelse, at kreditors blotte påberåbelse af en national lovgivning som den, der er beskrevet i denne doms foregående præmis, ikke er tilstrækkelig til at bevise, at der foreligger en »reel risiko« som omhandlet i denne artikel
7, stk. 1. Denne konstatering gælder så meget desto mere for så vidt angår vurderingen af, om det er nødvendigt at udstede en kontosikringskendelse vedrørende debitors bankindeståender i andre medlemsstater end den, der har indført denne lovgivning.
61      En ret, som har fået forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse i henhold til artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, kan imidlertid, når den foretager en samlet vurdering af de relevante forhold, som kreditor har påberåbt sig, tage hensyn til en national lovgivning som den, der er nævnt i denne doms præmis 59, som kontekstuelt element, der gør det muligt at vurdere rækkevidden af debitors handlinger med henblik på at fastslå, om den pågældende har til hensigt at unddrage sig betalingen af det pågældende krav.
62      Det følger af det ovenstående, at artikel
7, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 skal fortolkes således, at en national domstol, der har fået forelagt en anmodning om en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender, med henblik på at afgøre, om der er akut behov for at udstede denne kendelse, kan tage hensyn dels til debitors adfærd, der har fundet sted flere år før indgivelsen af denne anmodning, dels til den omstændighed, at der i den medlemsstat, hvor debitor er etableret, findes en lov, der kan hindre fuldbyrdelsen af det pågældende krav.
Sagsomkostninger
63      Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:
Artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 655/2014 af 15. maj 2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område
skal fortolkes således, at
en national domstol, der har fået forelagt en anmodning om en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender, med henblik på at afgøre, om der er akut behov for at udstede denne kendelse, kan tage hensyn dels til debitors adfærd, der har fundet sted flere år før indgivelsen af denne anmodning, dels til den omstændighed, at der i den medlemsstat, hvor debitor er etableret, findes en lov, der kan hindre fuldbyrdelsen af det pågældende krav.
Underskrifter
*      Processprog: tysk.