61993CJ0154_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved beslutning truffet den 15. februar 1993, indgaaet til Domstolen den 14. april s.aa., har Frankrigs Conseil d' État i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 7 i Raadets direktiv 78/686/EOEF af 25. juli 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 233, s. 1).
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en sag, som Abdullah Tawil-Albertini, der er fransk statsborger, har anlagt mod den franske socialminister til anfaegtelse af ministerens afslag paa at meddele ham autorisation til at virke som tandlaege i Frankrig.
3 Direktiv 78/686 omhandler gensidig anerkendelse medlemsstaterne imellem af de af medlemsstaterne udstedte eksamensbeviser, der er udtoemmende opregnet i direktivets artikel 3. Reglerne om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlaege findes i Raadets direktiv 78/687/EOEF af 25. juli 1978 (EFT L 233, s. 10). Ifoelge artikel 2 i direktiv 78/686 anerkendes de eksamensbeviser, der er udstedt i en medlemsstat, og som opfylder mindstekravene til teoretisk og praktisk uddannelse i direktiv 78/687, uden videre i de oevrige medlemsstater.
4 Artikel 7, stk. 1, i direktiv 78/686 indeholder en bestemmelse om eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der er erhvervet i en medlemsstat foer indfoerelsen af denne ordning, og lyder:
"Hver medlemsstat anerkender som tilstraekkeligt bevis for de af medlemsstaternes statsborgere, hvis eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser ikke opfylder de mindstekrav til uddannelse, der er fastsat i artikel 1 i direktiv 78/687/EOEF, de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger, der er udstedt af disse medlemsstater foer ivaerksaettelsen af direktiv 78/687/EOEF, ledsaget af en attestation, som bekraefter, at disse statsborgere faktisk og retmaessigt har udoevet de paagaeldende former for virksomhed i mindst tre paa hinanden foelgende aar i loebet af de fem aar, der gaar forud for attestationens udstedelse."
5 Artikel 1, stk. 4, i direktiv 78/687 indeholder om eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der er erhvervet i et tredjeland, foelgende bestemmelse:
"Dette direktiv beroerer ikke paa nogen maade medlemsstaternes mulighed for paa deres eget omraade og i henhold til deres lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser, som ikke er erhvervet i en medlemsstat, adgang til at optage og udoeve virksomhed som tandlaege."
6 Ifoelge artikel L 356-1 og L 356-2 i code de santé publique, hvorved direktiv 78/686 er gennemfoert i Frankrig, kan virksomhed som tandlaege i Frankrig udoeves af statsborgere i en af Faellesskabets medlemsstater, der er i besiddelse af et af en af disse medlemsstater udstedt eksamensbevis.
7 Tawil-Albertini erhvervede i 1968 i Beirut, Libanon, eksamensbevis for tandlaegeuddannelse. Den 20. juli 1979, dvs. foer ikrafttraedelsen af direktiv 78/686, meddelte den belgiske minister for uddannelse og fransk kultur ham anerkendelse af dette libanesiske eksamensbevis som ligestillet med det belgiske "diplôme légal belge de licencié en science dentaire" (belgisk tandlaegeeksamen), hvilket gjorde det muligt for ham at virke som tandlaege i Belgien. I december 1980 blev der meddelt ham autorisation som tandlaege i Det Forenede Kongerige og i februar 1986 i Irland. Sagens akter indeholder intet om, paa hvilket grundlag autorisationerne i de to sidstnaevnte lande blev meddelt.
8 Tawil-Albertini ansoegte under henvisning til, at hans eksamensbevis var blevet anerkendt som ligestillet i en anden medlemsstat, den franske socialminister om autorisation paa grundlag af bestemmelserne i direktiv 78/686, hvis regler havde vaeret gaeldende i Frankrig siden 1980, med henblik paa at kunne virke som tandlaege paa denne stats omraade. Hans ansoegning blev afslaaet ved afgoerelse af 2. maj 1986.
9 Ved dom af 28. oktober 1987 har Tribunal administratif de Paris afsagt frifindelsesdom i det annullationssoegsmaal, Tawil-Albertini havde anlagt til anfaegtelse af denne afgoerelse, med den begrundelse, at Tawil-Albertini ikke kunne paaberaabe sig et i Belgien udstedt eksamensbevis for tandlaegeuddannelse, men alene anerkendelsen af hans libanesiske eksamensbevis som ligestillet med et saadant eksamensbevis.
10 Tawil-Albertini indankede denne afgoerelse for Frankrigs Conseil d' État og gjorde herved gaeldende, at han i medfoer af artikel 7 i direktiv 78/686 havde ret til at virke som tandlaege i Frankrig. Frankrigs Conseil d' État fastslog, at sagens afgoerelse afhang af fortolkningen af denne bestemmelse, og udsatte derfor sagen og anmodede Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af,
"om det med artikel 7 i direktiv 78/686/EOEF har vaeret hensigten fra direktivets anvendelsesomraade at undtage kvalifikationsbeviser, der er erhvervet paa aekvivalensgrundlag, og som saaledes ikke vedroerer en i en af Faellesskabets medlemsstater gennemfoert tandlaegeuddannelse".
11 Det bemaerkes, at artikel 2 i direktiv 78/686 omhandler gensidig anerkendelse medlemsstaterne imellem af de af medlemsstaterne udstedte eksamensbeviser for tandlaeger, der er udtoemmende opregnet i direktivets artikel 3. Den omstaendighed, at denne anerkendelse sker uden videre, beror paa, at der samtidig ved direktiv 78/687 er givet regler om de mindstekrav, som tandlaegeuddannelsen skal opfylde i de forskellige stater i Faellesskabet. Den gensidige anerkendelse ifoelge direktiv 78/686 af de eksamensbeviser for tandlaeger, der er udstedt af medlemsstaterne, er saaledes baseret paa den sikkerhed, som foelger af anvendelsen af de mindstekrav til uddannelse, som blev indfoert ved direktiv 78/687.
12 I forbindelse med tredjelande kan der imidlertid kun tilvejebringes en saadan samordning af lovgivningerne om uddannelsen ved overenskomster mellem de beroerte stater. Medlemsstaterne har nemlig i henhold til artikel 1, stk. 4, i direktiv 78/687 bevaret retten til paa deres eget omraade og i henhold til deres lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser, der er erhvervet i et tredjeland, adgang til at optage og udoeve virksomhed som tandlaege.
13 Heraf foelger, at en medlemsstats anerkendelse af et eksamensbevis, der er udstedt i et tredjeland, ikke forpligter de oevrige medlemsstater.
14 Naevnte artikel 7 drejer sig kun om de eksamensbeviser, der er udstedt af medlemsstaterne.
15 Det forelagte spoergsmaal skal derfor besvares saaledes, at medlemsstaterne ikke efter artikel 7 i direktiv 78/686 er forpligtet til at anerkende eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der ikke vedroerer en tandlaegeuddannelse i en af Faellesskabets medlemsstater.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
16 De udgifter, der er afholdt af den franske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Frankrigs Conseil d' État ved beslutning af 15. februar 1993, for ret:
Medlemsstaterne er ikke ifoelge artikel 7 i Raadets direktiv 78/686/EOEF af 25. juli 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, forpligtet til at anerkende eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der ikke vedroerer en tandlaegeuddannelse i en af Faellesskabets medlemsstater.