61974C0074(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI
FREMSAT DEN 21. MAJ 1976 (
1
)
Høje Ret.
Ved mellemafgørelse af 14. maj 1975 bestemte Domstolen under henvisning til, at undladelsen af at træffe overgangsforanstaltninger i forbindelse med afskaffelsen af ordningen med monetære udligningsbeløb kunne pådrage Fællesskabet ansvar, at Fællesskabet skulle erstatte Comptoir national technique agricole det tab, som dette firma som følge af forordning nr. 189/72 af 26. januar 1972, der afskaffede de nævnte udligningsbeløb, havde lidt ved eksport af 8000 tons rapsfrø til Algeriet, for hvilke der var fastsat restitutioner ved licenser af 6. januar 1972.
I mangel af enighed mellem parterne vedrørende fastsættelsen af erstatningsbeløbet påhviler det nu Domstolen at afgøre dette punkt. Den skade, som kan erstattes på grundlag af den nævnte dom, er begrænset til tabet ved, at en eventuel risiko for ændringer i valutakurserne er realiseret; dette synes sagsøgeren ikke ganske at have gjort sig klart ved begyndelsen af denne anden fase i sagen.
Sagsøgeren synes ikke at tage de grænser i betragtning, inden for hvilke Domstolens mellemafgørelse har antaget ansvar for Fællesskabet. Derfor vedbliver dette firma at gøre et erstatningskrav gældende svarende til de udligningsbeløb, som det ville have haft krav på, dersom Kommissionens forordning nr. 189/72 om afskaffelse ikke var blevet udstedt. Hvis fastlæggelsen af den skade, der kan erstattes, var så enkel og åbenbar, ville det bestemt ikke have været nødvendigt for Domstolen at afsige en mellemafgørelse, der alene var begrænset til det principielle spørgsmål, om ansvar bestod, og som henviste beregningen af den faktisk skete skade til et senere tidspunkt.
De forretningsdrivendes berettigede forventning, som Domstolens afgørelse af 14. maj 1975 i denne sag forudsatte, at Kommissionen ikke havde taget skyldigt hensyn til, vedrører den beskyttelse mod risikoen for kursændringer, som udligningsbeløbene i det mindste i praksis gav de forretningsdrivende og som de faktisk normalt stolede på. Det følger klart af Domstolens dom, at den skade, som Domstolen fandt skulle erstattes, for så vidt den konkret kan gøres op, er begrænset til tabet ved, at en sådan kursrisiko realiseres. Dersom den algeriske køber havde valgt at betale i dollar, var man under denne synsvinkel blevet tvunget til at undersøge, i hvilket omfang Kommissionen burde være dømt til at betale sagsøgeren forskellen mellem det beløb, der fremkommer efter en omregning til franske francs af de dollars, der var modtaget som betaling, og det beløb, der skulle være modtaget i stedet, hvis betalingen faktisk direkte var sket i franske francs, eftersom det netop er denne forskel baseret på dollarkursens udsving i forhold til dens officielle paritet, som ordningen med monetære udligningsbeløb tilsigtede at dække.
Som bekendt bestemtes det i kontrakten af 15. juni 1971, på grundlag af hvilken den eksport fandt sted, som der her er tale om, at betalingen skulle ske i dollar eller i franske francs efter købers valg. Det er imidlertid fremgået af de redegørelser, sagsøgeren har givet i løbet af denne sagens anden fase, at den algeriske køber effektuerede samtlige betalinger for de pågældende 8000 tons rapsfrø i franske franc. Hvad angår det beløb, som blev modtaget som betaling, blev risikoen for kursændringer derfor ikke realiseret.
Det skal ligeledes noteres, at på det tidspunkt, hvor det sagsøgende firma skulle levere de 8000 tons rapsfrø, der var omtalt i de attester på eksportrestitution, opnået den 16. januar 1972, var dets lagre i Bordeaux fulde, og at det derfor ikke var noget problem at levere, men at den nævnte mængde, dersom den ikke var blevet solgt i Algeriet, tværtimod måtte sælges til anden side eller i det mindste overgives til et interventionsorgan. Eftersom sagsøgeren er en sammenslutning af virksomheder, der blandt sine medlemmer tæller lagervirksomheder og producenter af olieholdige frø, er det forståeligt, at dette firma bestræbte sig på at eksportere flest mulige olieholdige frø dyrket i Fællesskabet. Det fremgår ikke, om firmaet, hvis det havde besluttet at opfylde sin forpligtelse ved at levere 8000 tons rapsfrø til Algeriet med produkter fra tredjelande, ville have opnået et gunstigere økonomisk resultat, når henses til de eksportrestitutioner, som det oppebar for de pågældende rapsfrø fra Fællesskabet. Også i betragtning heraf må det konkluderes, at sagsøgerens påstand om et erstatningsbeløb svarende til det monetære udligningsbeløb er uberettiget.
Det sagsøgende firma har imidlertid hævdet, at det måtte give indrømmelser for at få betaling i franske francs. Det anfører særligt, at det forudgående måtte frafalde de renter og godtgørelser, der ville påløbe ved forsinket betaling. Da forsinkelsen herefter virkelig indtrådte, gør sagsøgeren gældende, at det faktisk har lidt en skade, som derfor under disse omstændigheder står i forbindelse med den risiko for kursændringer, der var blevet fremkaldt ved afskaffelsen af de monetære udligningsbeløb.
Sagsøgte har udtrykt tvivl om eksistensen, eller i det mindste beviset for årsagssammenhæng mellem sagsøgerens nævnte opgivelse og betalingen i franske francs og således også mellem det pågældende tab og afskaffelsen af de monetære udligningsbeløb.
Det fremgår af afhøringen af det sagsøgende firmas repræsentanter, at dets algeriske kontraktspartner, stillet over for dets tilbud om forudgående opgivelse af de eventuelle morarenter for den forsinkelse, hvormed betalingerne fra Algeriet sædvanligvis fremkom, ikke havde påtaget sig nogen præcis forpligtelse til at erlægge betalingen i franske francs, men udelukkende skulle have udtrykt sin gode vilje til at gøre, hvad der var muligt i så henseende. Den algeriske købers valgret med hensyn til den valuta, der skulle betales i, ophørte således først på tidspunktet for overførslen af det beløb, sagsøgeren havde til gode. Da alle betalingerne var erlagt, gik sagsøgeren efter en brevveksling med den algeriske køber ind på at annullere alle sine debetposter, bl.a. vedrørende de renter, der var påløbet som følge af den forsinkede betaling. I denne brevveksling findes der for øvrigt ingen antydning af, at denne opgivelse stod i forbindelse med betalingen i franske francs. Der findes derfor intet bevis, der gør det muligt med sikkerhed at fastslå, at Kommissionens handlemåde som hævdet er den eneste og direkte årsag til den byrde, som sagsøgeren eventuelt måtte bære som følge af sin opgivelse af rentekravet.
Det sagsøgende firma har gjort gældende, at allerede den omstændighed, at det af Domstolen er blevet opfordret til at sende en repræsentant for at forklare, hvorledes forholdet til den algeriske importør var forløbet, viser, at man fra først af har anerkendt dets forklaringers troværdighed, særlig hvad angår årsagssammenhængen mellem dets opgivelse af morarenterne og den algeriske kundes valg af franske francs som betaling. Sagsøgeren påberåber sig desuden princippet om frihed i valget af bevismidler, der er almindeligt anerkendt i handelssager.
Men Domstolen har ved sit ønske om at få sagen oplyst bestemt ikke givet afkald på en bevisbedømmelse, som retten og erfaringen byder; jeg kan ikke indse, at den frihed, som dommeren har fået med hensyn til bevis i handelssager, kan føre til tilsidesættelse af det normale kriterium, hvorefter de forklaringer, som kun én af sagens parter — hvor respektabel han end er — afgiver til støtte for sine egne anbringender, ikke alene er tilstrækkelige.
Det er bestemt rimeligt at formode, at sagsøgeren har givet afkald på en rettighed i forventning om at få noget til gengæld; det er lige så vel tænkeligt, at den algeriske virksomheds betaling i franske francs var motiveret af forventningen om en tilsvarende fordel fra medkontrahentens side.
Tages der imidlertid hensyn til, at sådanne forsinkelser var sædvanlige, hvilket for øvrigt ikke skyldtes køberens forhold men den algeriske bank, gennem hvilken betalingerne obligatorisk skulle ske, at sagsøger ved indtaling af sit rentekrav i praksis stødte på en række vanskeligheder (således som det er blevet forklaret af virksomhedens tekniske direktør under afhøringen), og tages der endelig hensyn til, at det var i sagsøgerens interesse at opretholde et godt forhold til denne vigtige algeriske kunde, kan det nævnte renteafkald let forklares, uden at det er nødvendigt at betragte den som det eneste eller væsentligste modstykke til valget af franske francs for betalingerne fra Algeriet.
I mellemafgørelsen statuerede Domstolen udtrykkeligt, at den beskyttelse, som sagsøgeren i medfør af sin berettigede forventning gør krav på, er begrænset til ikke at lide tab som følge af afskaffelsen af udligningsbeløbene. Netop disse tab skulle bevises på grundlag af en klart etableret årsagsforbindelse. Men årsagerne til begivenhederne i det praktiske handelsliv kan i mangel af udtrykkelige erklæringer eller præcise aftaler ikke altid blotlægges ved en fortolkning, der udsondrer de forskellige interesser, som enten umiddelbart eller under indtryk af fremtidige forretningsforbindelser har spillet en rolle.
I den foreliggende sammenhæng kan det derfor ikke antages, at det sagsøgende firma har bevist, at skaden, dvs. det ikke-udbetalte beløb i morarenter, var en særlig byrde, som det måtte pådrage sig til gengæld for betalingen i franske francs i stedet for i dollar. Dette bekræftedes da også af den omstændighed, at det ikke ses, at sagsøgeren nogensinde har modtaget en tilsvarende kompensation for de tidligere forsinkelser, der efter dets egne forklaringer nærmest var det normale og derfor kunne forudses på grund af den sædvanlige arbejdsgang i den algeriske bank, der som den eneste var kompetent til at foretage betalinger til udlandet.
Af disse grunde bliver min konklusion, at Domstolen ikke bør tage sagsøgerens erstatningskrav til følge.
Under hensyn til, at Kommissionen har udvist en adfærd, der kunne pådrage det ansvar, således som Domstolen statuerede i den tidligere dom afsagt i denne sag, er jeg af den opfattelse, at sagsomkostningerne, uanset at sagsøgerens påstand ikke tages til følge, bør bæres ligeligt af parterne.
(
1
) – Oversat fra italiensk.