62000CC0251_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa (Portugal) har enligt artikel 234 EG begärt förhandsavgörande av ett antal frågor som har uppkommit inom ramen för en tvist angående importtullar avseende färgtelevisionsapparater från Turkiet.
I - Tillämpliga bestämmelser
A - Associeringsavtalet EEG-Turkiet och tilläggsprotokollet
2. Förevarande mål rör sålunda avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet (nedan kallat associeringsavtalet), undertecknat i Ankara av Republiken Turkiet å ena sidan och EEG:s medlemsstater och gemenskapen å andra sidan (nedan kallade avtalsparterna). Associeringsavtalet godkändes genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963 om ingående av ett associeringsavtal mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet och trädde i kraft den 1 december 1964.
3. Syftet med avtalet är enligt artikel 2 att främja ett fortgående och balanserat stärkande av handeln och de ekonomiska förbindelserna mellan de avtalsslutande parterna. Avtalet omfattar en förberedande fas, en övergångsfas och en slutfas.
4. I artiklarna 22 och 23 föreskrivs att det skall bildas ett associeringsråd bestående av dels medlemmar av medlemsstaternas regeringar samt av medlemmar av gemenskapens råd och kommission, dels medlemmar av den turkiska regeringen, vilket har befogenhet att fatta beslut enhälligt för att genomföra associeringsavtalets mål. Enligt artikel 25 är detta råd behörigt att på talan av någon av avtalsparterna avgöra tvister om associeringsavtalets tillämpning eller tolkning eller att hänskjuta tvisten till domstolen.
5. För att fastställa villkoren, tillvägagångssätten och takten för att genomföra den övergångsfas som föreskrivs i associeringsavtalet undertecknade avtalsparterna den 23 november 1970 i Bryssel ett tilläggsprotokoll, som godkändes genom rådets förordning (EEG) nr 2760/72 av den 19 december 1972 om ingående av det tilläggsprotokoll och det finansiella protokoll som undertecknades den 23 november 1970 och som är bifogade till avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, samt om de åtgärder som måste vidtas för deras genomförande. Bestämmelserna i protokollet var tillämpliga fram till den 31 december 1995, då den slutfas som föreskrivs i associeringsavtalet inträdde.
6. Enligt artikel 3.1 i tilläggsprotokollet gäller dess bestämmelser om avskaffande av tullar och kvantitativa restriktioner (nedan kallade förmånsbestämmelserna) "även för de varor som är framställda i gemenskapen eller Turkiet och vid vars tillverkning sådana varor från tredje land har använts som inte har släppts för fri omsättning i gemenskapen eller Turkiet". Emellertid föreskrivs att förmånsbestämmelserna endast skall tillämpas på sådana varor under förutsättning att den exporterande staten tar ut en utjämningsavgift.
7. Den 29 december 1972 antog associeringsrådet beslut 5/72 om metoderna för administrativt samarbete vid tillämpningen av artiklarna 2 och 3 i tilläggsprotokollet till Ankara-avtalet. Enligt artikel 1 i beslutet skall förmånsbestämmelserna tillämpas mot uppvisande av ett intyg som tullmyndigheterna i Republiken Turkiet eller i någon av medlemsstaterna skall utfärda på begäran av exportören. För varor som transporteras direkt från Turkiet till en medlemsstat rör det sig om certifikatet för varors rörlighet, A.TR.1 (nedan kallat A.TR.1-certifikatet).
8. Enligt artikel 4.2 i nämnda beslut kan A.TR.1-certifikatet "endast viseras om det kan komma att utgöra ett sådant intyg för tillämpning av förmånsbestämmelserna som avses i tilläggsprotokollet".
B - Gemenskapsbestämmelserna om tullskulders uppkomst, avstående från uppbörd i efterhand, återbetalning eller eftergift av tull
9. I artikel 2.1 i rådets förordning (EEG) nr 2144/87 av den 13 juli 1987 om tullskuld föreskrivs följande.
"En tullskuld vid import uppkommer genom
a) en importtullpliktig varas övergång till fri omsättning ..."
10. I artikel 2.1 i rådets förordning (EEG) nr 1031/88 av den 18 april 1988 om fastställande av betalningsskyldiga för tullskulder anges följande.
"I fall där en tullskuld har uppkommit enligt artikel 2.1 a ... i förordning (EEG) nr 2144/87 skall den person i vars namn deklarationen eller annan handling med samma rättsliga innebörd har gjorts betala skulden."
11. I artikel 2.1 i rådets förordning (EEG) nr 1697/79 av den 24 juli 1979 om uppbörd i efterhand av import- eller exporttullar som inte har utkrävts av gäldenären, för varor som hänförts till ett tullförfarande som medför skyldighet att betala sådana tullar, föreskrivs följande.
"Om de behöriga myndigheterna finner att hela eller en del av det belopp avseende importtullar ... som enligt lag skall betalas ... inte har krävts in av gäldenären, skall de vidta åtgärder för att uppbära de ej inkrävda tullarna."
12. I artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 anges villkoren för avstående från att uppbära tullbelopp i efterhand på följande sätt:
"De behöriga myndigheterna får avstå från att i efterhand uppbära [importtullar] som inte har utkrävts på grund av ett misstag från de behöriga myndigheternas sida som gäldenären inte rimligen kunde ha upptäckt, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen ..."
13. I artikel 13.1 i rådets förordning nr 1430/79 av den 2 juli 1979 om återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 3069/86 av den 7 oktober 1986, fastställs villkoren för eftergift av tullar. I artikeln föreskrivs följande:
"Importtullar får ... efterges i särskilda situationer ..., till följd av omständigheter under vilka varken bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen i fråga ..."
14. Förordningarna nr 1697/79 och nr 1430/79 har upphävts genom rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (nedan kallad tullkodexen), som trädde i kraft den 22 oktober 1992 och som tillämpas sedan den 1 januari 1994 (artiklarna 251 och 253).
15. Artikel 201 i tullkodexen har följande lydelse:
"1. En tullskuld vid import uppkommer när
a) tullpliktiga varor övergår till fri omsättning, eller
b) tullpliktiga varor hänförs till förfarandet för temporär import med partiell befrielse från importtullar.
2. ...
3. Gäldenären utgörs av deklaranten. Vid indirekt ombudskap skall den person för vars räkning tulldeklarationen görs också vara gäldenär. Om en tulldeklaration för ett av de förfaranden som anges i punkt 1 upprättats på grundval av upplysningar som leder till att de lagenliga tullarna helt eller delvis inte uppbärs, kan de personer som har lämnat de för upprättandet av deklarationen behövliga upplysningarna och som visste eller rimligen borde ha vetat att dessa upplysningar var felaktiga, också anses vara gäldenärer enligt gällande nationella bestämmelser."
16. Kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för tullkodexen för gemenskapen blev tillämplig samma dag som tullkodexen, det vill säga den 1 januari 1994. Förfarandet för uppbörd i efterhand av tullar regleras genom artikel 868 och följande artiklar. Förfarandet för eftergift av tullar regleras genom artikel 877 och följande artiklar. Enligt artikel 878.1 skall en särskild ansökan om eftergift av tullar göras av den berörde. Enligt artikel 13.2 i förordning nr 1430/79, i dess lydelse enligt förordning nr 3069/86, skall denna ansökan göras inom tolv månader från den dag då tullmyndigheten bokförde tullarna. Denna frist återges i artikel 239.2 i tullkodexen.
II - De faktiska omständigheterna och tolkningsfrågorna
17. Enligt beslutet om hänskjutande är följande omständigheter "ostridiga med avseende på denna begäran om förhandsavgörande".
18. Sökanden i målet vid den nationella domstolen, Ilumitrónica - Iluminação e Electrónica Lda (nedan kallad Ilumitrónica) deklarerade importen av ett parti färgtelevisionsapparater hos de portugisiska tullmyndigheterna i ett dokument av den 20 juli 1992. Varorna åtföljdes av ett A.TR.1-certifikat och i anledning härav tillämpades förmånsbestämmelserna i enlighet med associeringsavtalet och tilläggsprotokollet, såsom Republiken Portugal godkänt dem genom förordning nr 3/92 av den 21 januari 1992.
19. Den 19 juli 1995 krävde svaranden vid den nationella domstolen att Ilumitrónica på grund av denna import skulle betala tull till ett belopp om 7 534 264 PTE.
20. Denna betalningsanmaning hade upprättats på grundval av uppgifter som kommissionen lämnat till de portugisiska tullmyndigheterna, enligt vilka varorna inte uppfyllde villkoren för att förmånsbehandling skulle kunna beviljas. Efter klagomål från gemenskapsproducenter inledde kommissionen ett förfarande för granskning, varefter den drog slutsatsen att de färgtelevisionsapparater som tillverkats i Turkiet bestod av komponenter som härrör från tredje land och som varken har befunnit sig i fri omsättning i Turkiet, eller har blivit föremål för någon utjämningsavgift vid exporten till gemenskapen.
21. Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa, som var osäker på tolkningen av de tillämpliga gemenskapsbestämmelserna, beslöt den 13 mars 2000 att vilandeförklara målet och att till domstolen ställa följande fem frågor:
"1. Är det berättigat att begära betalning av en tullskuld av importörer som, i god tro och med iakttagande av normal omsorg, under flera år sammanställt sina tulldeklarationer utan att känna till de oegentligheter som både de turkiska myndigheterna och gemenskapens myndigheter känt till?
2. Kan den turkiska staten vara betalningsskyldig för tullskulden, för att de turkiska myndigheterna kände till att innehållet i ATR-certifikaten, som de godkände, var felaktigt?
3. Är kommissionen skyldig att underrätta gemenskapsoperatörerna om dess tjänstemän har misstänkt eller känt till det agerande från de turkiska myndigheternas sida som nämns i fråga 2?
4. Kan ett åsidosättande av denna eventuella skyldighet medföra att tulldeklaranterna, som under flera år handlat i god tro vid avgivandet av deklarationerna, undgår ansvar?
5. Är kommissionen, och efter kommissionens rekommendation de portugisiska tullmyndigheternas, beslut att vidta en uppbörd i efterhand av importtullar, utan att dessförinnan genomföra det förfarande som föreskrivs i artiklarna 22 och 25 i associeringsavtalet EEG/Turkiet (undertecknat i Bryssel den 23 november 1970), giltigt?"
Inledande anmärkningar
22. Den hänskjutande domstolen har fastställt att föremålet för talan är dels tolkningen av artikel 201.3 i tullkodexen, dels bedömningen av kommissionsbeslutets giltighet.
23. Då den andra punkten omfattas av den femte frågan skall jag således undersöka den i samband med bedömningen av denna fråga.
24. Vad avser den första punkten skall det, så som för övrigt de flesta deltagande parterna har gjort, noteras att denna bestämmelse av tidsmässiga skäl inte är tillämplig på den omtvistade importen som deklarerats den 20 juli 1992, det vill säga före den dag då tullkodexen trädde i kraft. Den aktuella bestämmelsen är emellertid en materiell regel och kan följaktligen inte tillämpas på import som skett innan den trätt i kraft.
25. Det skall dessutom, i likhet med kommissionen, påpekas att den fråga om gäldenär för tullskulden, som denna bestämmelse avser, inte är relevant för detta mål. Den person som har att betala tullskulden är - med stöd av såväl denna bestämmelse som för övrigt artikel 2.1 i förordning nr 1031/88, som föregick den och som är tillämplig av tidsmässiga skäl - i vart fall den person i vars namn importdeklarationen har gjorts.
26. Den omständigheten att denna person har handlat i god tro och i efterhand utkrävts tullar som den inte trodde sig behöva betala, kan inte påverka dess egenskap av gäldenär.
27. Frågan huruvida sådana omständigheter som här är i fråga kan innebära att denna person inte behöver betala de tullar som utkrävs, regleras av bestämmelserna om uppbörd i efterhand. Dessa omständigheter kan med tillämpning av bestämmelserna i fråga eventuellt inverka på det slutgiltiga uttaget av tullar. De kan däremot inte påverka det förhållandet att en gäldenär utpekas genom tullagstiftningen.
28. De frågor som den hänskjutande domstolen har ställt - vari för övrigt artikel 201.3 i tullkodexen inte återfinns - skall således tolkas så, att de avser lagstiftningen om uppbörd i efterhand.
29. Det finns anledning att i detta avseende samtidigt behandla den tredje och den fjärde frågan, vilka båda avser kommissionens eventuella skyldighet att underrätta de berörda aktörerna.
III - Den första frågan
30. Med denna fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida de omständigheterna att både kommissionen och de turkiska myndigheterna kände till den oegentlighet som aktören kritiserats för, medan aktören som var i god tro och normalt aktsam inte kände till den, och att oegentligheten pågick under många år kan medföra att uppbörd i efterhand av importtullar är rättsstridig.
31. Den portugisiska, den nederländska och den franska regeringen samt kommissionen är eniga om att de omständigheter som den hänskjutande domstolen har beskrivit inte påverkar gäldenärens identitet eller omfattningen av hans skyldighet.
32. Den nederländska regeringen har tillagt att det, under förutsättning att den första frågan skall förstås så att den avser villkoren för uppbörd i efterhand, skall noteras att en oegentlighet som gemenskapens myndigheter känner till i princip inte kan betecknas som ett misstag. Uppbörd i efterhand skall således genomföras. Om frågan avser uppbörd eller återbetalning av tullar behöver den inte besvaras, eftersom beslutet inte utvisar att en ansökan därom har lämnats.
33. Hur skall dessa olika argument bedömas?
34. Det skall först erinras om att det framgår av domstolens rättspraxis att trots att det i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 föreskrivs att de nationella myndigheterna "får" underlåta uppbörd i efterhand har gäldenären rätt att, så snart de villkor som anges i denna bestämmelse är uppfyllda, kräva att uppbörd skall underlåtas.
35. Det är tre villkor som skall uppfyllas samtidigt, nämligen att tull inte har uttagits på grund av misstag från de behöriga myndigheternas sida, att gäldenären som har handlat i god tro inte har haft möjlighet att upptäcka misstaget och att alla gällande bestämmelser avseende tulldeklaration har följts.
36. Även om det i enlighet med rättspraxis ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera om dessa tre villkor, med hänsyn till de aktuella omständigheterna, är uppfyllda skall följande anmärkningar emellertid göras.
37. Uttrycket misstag från de behöriga myndigheternas sida, som utgör det första villkoret, skall tolkas mot bakgrund av syftet med artikel 5.2 i förordning nr 1697/79. Det framgår av fast rättspraxis att denna bestämmelse har till syfte att skydda gäldenärens berättigade förväntningar.
38. För att de behöriga myndigheternas beteende skall kunna ge upphov till berättigade förväntningar måste vissa villkor vara uppfyllda. Enligt domstolen "framgår [det] av själva lydelsen av artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 att gäldenärens berättigade förväntningar är förtjänta av det skydd som föreskrivs i denna artikel enbart om det är de behöriga myndigheterna själva som har skapat grunden för de berättigade förväntningarna. Således är det endast de misstag som kan hänföras till de behöriga myndigheternas aktiva handlande som kan ge rätt till att ett förfarande för uppbörd i efterhand av tull inte skall inledas". Enbart ett avstående eller en underlåtelse från myndighetens sida kan däremot i princip inte anses som ett sådant ställningstagande av denna att det kan skapa berättigade förväntningar hos importören.
39. Det är således fråga om att avgöra om de "behöriga myndigheterna" i förevarande fall har gjort ett "misstag" i den mening som avses i den rättspraxis som nämnts ovan.
40. Det skall i detta avseende erinras om att enligt rättspraxis följer det av "bristen på en tydlig och uttömmande definition av begreppet 'behöriga myndigheter' ... i förordning nr 1697/79 ... att inte endast de myndigheter som är behöriga att inleda ett uppbördsförfarande utan varje myndighet som inom ramen för sina befogenheter tillhandahåller uppgifter som beaktas vid uppbörd av tull och som på så sätt kan inge gäldenären berättigade förväntningar skall anses som en 'behörig myndighet' i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79. Domstolen har fastställt att detta bland annat gäller tullmyndigheterna i den exporterande medlemsstaten, vilka ingriper med anledning av tulldeklarationen".
41. I domen i målet Kaufring m.fl. mot kommissionen, som gällde eftergift eller återbetalning av tullar på TV-apparater som från Turkiet importerades till andra medlemsstater i Europeiska unionen, ansåg förstainstansrätten med hänvisning till ovannämnda rättspraxis att de turkiska tullmyndigheter som har utfärdat de A.TR.1-certifikat som ligger till grund för den tullfria importen är "behöriga myndigheter" i den mening som avses i denna förordning och att detsamma gäller de centrala tullmyndigheterna i Turkiet. Jag delar detta synsätt, då det här är fråga om ett associeringsavtal som (genom tilläggsprotokollet till detta) i stor utsträckning återger ordalydelsen i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen.
42. Det skall dock genast noteras att det härav inte följer att Republiken Turkiet i alla avseenden befinner sig i exakt samma situation som den som en medlemsstat i gemenskapen numera befinner sig i.
43. Vad sålunda avser beviset att en vara har rätt att omfattas av det system för förmånsbestämmelser som inrättats genom associeringsavtalet förklaras i sista skälet till associeringsrådets beslut 5/72 att "det bör fastställas metoder som motsvarar dem som gemenskapen har använt fram till slutet av den övergångsperiod som anges i artikel 8 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen".
44. I artikel 4.2 i detta beslut föreskrivs att "A.TR.1-certifikatet för varors rörlighet endast kan komma i fråga i fall då det kan utgöra ett sådant intyg för tillämpning av förmånsbestämmelserna som avses i tilläggsprotokollet". Det framgår av denna bestämmelse att de turkiska tullmyndigheterna har att för varje vara kontrollera om den kan omfattas av A.TR.1-certifikatet.
45. Enligt min mening följer härav även att dessa myndigheter begår ett misstag i den mening som avses i förordning nr 1697/79, om de avser att tillämpa bestämmelserna om ett certifikat, trots att varan inte kan omfattas av förmånsbehandlingen.
46. Kommissionen, som i likhet med övriga parter som har framfört sina synpunkter inte har hänvisat till denna bestämmelse, har däremot hävdat att de behöriga turkiska myndigheterna inte har begått något "aktivt misstag", eftersom dessa myndigheter vilseletts av exportörerna.
47. Kommissionen har i detta sammanhang hänvisat till domen i det ovannämnda målet Faroe Seafood m.fl. Domstolen har i punkt 92 i den domen fastställt att villkoren enligt artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 inte är uppfyllda när "de behöriga myndigheterna förleds att begå ett misstag - i synnerhet avseende varornas ursprung - på grund av exportörens felaktiga deklarationer, vilkas giltighet det inte ankommer på dessa myndigheter att kontrollera eller bedöma. I ett sådant fall är det gäldenären som bär risken för att en kommersiell handling visar sig felaktig vid en senare kontroll".
48. Det skall dock erinras om att det i domen i det ovannämnda målet Faroe Seafood m.fl. även finns en punkt 95, som har följande lydelse:
"När exportören däremot har deklarerat att varorna är av färöiskt ursprung och därvid förlitat sig på att de behöriga myndigheterna på Färöarna faktiskt kände till alla de sakförhållanden som måste föreligga för att tullbestämmelserna i fråga skulle kunna tillämpas, och när dessa myndigheter trots denna kännedom inte gjorde någon som helst invändning vad gäller de uppgifter som förekom i exportörens deklarationer och således grundade sitt intygande av varornas färöiska ursprung på en felaktig tolkning av ursprungsbestämmelserna, finns det anledning att anse att det är till följd av ett misstag från de behöriga myndigheternas sida vid den inledande tillämpningen av bestämmelserna i fråga som tull inte har uttagits vid importen av varorna ..."
49. Detta resonemang kan säkert i tillämpliga delar överföras på målet vid den nationella domstolen.
50. Kommissionen har därefter, utan att åberopa några omständigheter till stöd för att den exportör som Ilumitrónica vänt sig till har vilselett de turkiska myndigheterna, hänvisat till ett beslut, med beteckningen REM 14/96, som kommissionen på de tyska myndigheternas begäran fattade i ett mål om återbetalning av importtullar i ett sammanhang som liknar det i förevarande fall. I beslutet angav kommissionen att det var exportörens oriktiga förklaring som hade misslett de turkiska myndigheterna, vilka följaktligen inte kunde anklagas för att ha begått något aktivt misstag.
51. Det skall emellertid noteras att förstainstansrätten upphävde detta beslut i domen i det ovannämnda målet Kaufring m.fl. mot kommissionen. Förstainstansrätten fann att endast den omständigheten att exportörerna har intygat att förutsättningarna för att utfärda certifikaten är uppfyllda inte i sig utgör ett bevis för att de turkiska tullmyndigheter som har utfärdat certifikaten har vilseletts. Då förstainstansrätten i detta avseende grundat sig på punkt 95 i domen i det ovannämnda målet Faroe Seafood m.fl. instämmer jag i denna uppfattning.
52. Slutligen har målet vid den nationella domstolen ytterligare ett mycket viktigt inslag som inte fanns i det ovannämnda målet Faroe Seafood m.fl. Såsom den franska regeringen har påpekat har de turkiska myndigheterna nämligen först år 1994, det vill säga långt efter den omtvistade importen, infört bestämmelser enligt vilka en utjämningsavgift skall tas ut i enlighet med vad som krävs av associeringsrådets tillämpliga beslut. De turkiska myndigheterna kan således inte ha varit ovetande om att någon avgift inte kunde ha uttagits för komponenterna i de TV-apparater som målet gäller.
53. De turkiska tullmyndigheterna kan inte heller ha trott att eventuella komponenter med ursprung i tredje land redan hade övergått till fri omsättning i Turkiet, eftersom detta inte kunnat ske utan deras kännedom.
54. Det kan visserligen tänkas att exportören i förevarande fall har vilselett de turkiska myndigheterna i fråga om ursprunget av komponenterna i de aktuella TV-apparaterna. Det kan emellertid anmärkas att Turkiet, såsom den franska regeringen har påpekat, hade inrättat ett särskilt exportfrämjande program, enligt vilket import av komponenter med ursprung i tredje land kunde ske tullfritt under förutsättning att dessa komponenter skulle ingå i produkter som sedan exporterades till gemenskapen eller tredje land, självfallet utan att någon exportavgift togs ut.
55. De turkiska myndigheterna synes således inte endast rent allmänt ha känt till att det fanns ett handelsflöde innebärande import av komponenter med ursprung i tredje land för montering i varor avsedda för export till gemenskapen. De synes dessutom ha uppmuntrat dessa transaktioner. Det är därför föga troligt att en viss exportör skulle ha ansett det vara nödvändigt att vilseleda myndigheterna beträffande ursprunget av komponenterna i hans TV-apparater, särskilt som den gällande turkiska lagstiftningen inte föreskrev något uttag av avgift.
56. Av vad ovan anförts följer att man, för att avgöra om det i förevarande fall har begåtts något misstag i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79, inte endast som kommissionen kan hänvisa till möjligheten att exportörens felaktiga deklarationer har kunnat vilseleda de turkiska myndigheterna. Det ankommer på den nationella domstolen att - såsom förstainstansrätten har gjort och såsom den franska regeringen har föreslagit - beakta hela förloppet av de turkiska myndigheternas genomförande av associeringsrådets beslut.
57. Det kan i förbigående noteras att den hänskjutande domstolen förefaller dela den franska regeringens bedömning, eftersom den i den första och den andra frågan har hänvisat till den omständigheten att de turkiska myndigheterna kände till att certifikaten var oegentliga.
58. Något bör också sägas angående den nederländska regeringens argument att denna omständighet utesluter att det kan ha begåtts ett misstag från de behöriga myndigheternas sida.
59. Det är riktigt att ett handlande med full kännedom om sakernas tillstånd i strikt mening inte kan betecknas som ett "misstag", eftersom aktören inte misstar sig. Det vore dock paradoxalt att tolka förordning nr 1697/79 så, att ett "misstag" som begåtts avsiktligt inte ger någon rätt att avstå från att uppbära tullbelopp i efterhand. Det är nämligen viktigt att komma ihåg det med förordningen eftersträvade målet, vilket är skyddet för berättigade förväntningar. En aktör kan med säkerhet förlita sig på att de behöriga myndigheterna inte medvetet överträder förordningen.
60. Det framgår av det ovan anförda att en oegentlighet som de behöriga myndigheterna (i vid mening) i exportlandet inte endast kände till, utan till och med uppmuntrade, skall anses utgöra ett sådant till de behöriga myndigheternas aktiva handlande hänförligt misstag, som kan ge rätt till underlåtelse av uppbörd i efterhand av tullar som avses i domarna i de ovannämnda målen Faroe Seafood m.fl. (punkt 91) och Mecanarte (punkt 23).
61. Ytterligare ett villkor skall dock vara uppfyllt, nämligen att "gäldenären skall ha handlat i god tro, det vill säga han skall inte rimligen ha kunnat upptäcka det misstag de behöriga myndigheterna har begått". För att bedöma om så är fallet i detta mål skall den hänskjutande domstolen beakta misstagets exakta art, gäldenärens yrkeserfarenhet och aktsamhet och den aktuella lagstiftningens komplexa karaktär.
62. Det skall i detta avseende erinras om att enligt rättspraxis bedöms misstagets art bland annat med hänsyn till den tid under vilken myndigheterna har vidhållit sitt misstag. Såsom den franska regeringen har påpekat har de omtvistade certifikaten utfärdats under tjugo års tid.
63. Det är dessutom värt att notera att lagstiftningen i fråga, som den franska regeringen och kommissionen ingående har beskrivit, objektivt sett kan betecknas som komplicerad.
64. Det var nämligen inte tillräckligt att aktören kände till artiklarna 2 och 3 i tilläggsprotokollet om förmånsbestämmelserna. Han måste även vara underrättad om innehållet i associeringsrådets beslut 2/72 och 3/72 om tillämpningen av dessa bestämmelser, vari bland annat utjämningsavgiftens nivå fastställs. Såsom den franska regeringen - utan att bli motsagd av kommissionen - har påpekat har dessa två beslut aldrig offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.
65. Det var därför inte heller möjligt för aktörerna att eventuellt kontrollera huruvida den turkiska lagstiftningen var förenlig med dessa beslut.
66. Det kan förvisso hävdas att en omsorgsfull aktör skulle ha märkt att den turkiska lagstiftningen inte innehöll några bestämmelser om uttag av en utjämningsavgift. Med hänsyn till att besluten 2/72 och 3/72 inte hade offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning kan det inte anses att en sådan aktör borde ha känt till att en procentsats hade fastställts för denna avgift. För aktören kunde således avsaknaden av tillämpliga bestämmelser tyda på att denna procentsats ännu inte fastställts.
67. Såsom den franska regeringen har anmärkt förefaller det vara svårt att kritisera en ekonomisk aktör för att han inte känt till att de turkiska myndigheterna åsidosatt sina skyldigheter, eftersom det för kommissionen, vars uppgift det var att säkerställa att avtalet genomfördes korrekt och vilken hade alla erforderliga medel för detta, har tagit nästan tjugo år att fastställa att Republiken Turkiet inte har följt tilläggsprotokollet.
68. Vad gäller detta villkor kan man således dra slutsatsen att gäldenären, om inte annat visas, har handlat i god tro, det vill säga att han inte rimligen har kunnat avslöja det misstag som de behöriga myndigheterna har begått, om en del av de gällande bestämmelserna inte har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och inte har införlivats i det associerade landets lagstiftning.
69. Det framgår inte av handlingarna att det tredje villkoret, det vill säga att samtliga gällande bestämmelser om tulldeklaration skall följas, skulle vara omtvistat i förevarande fall.
70. En sista anmärkning måste göras. De flesta som deltagit i förfarandet har gjort gällande att även om det antas att villkoren enligt artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 är uppfyllda, utgör det förevarande fallet under alla omständigheter en "särskild situation" i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79. Härav följer att en eftergift eller återbetalning av tullar är motiverad.
71. Det är sant att domstolen i domen i målet Hewlett-Packard France har fastställt att "artikel 13 i förordning nr 1430/79 och artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 eftersträvar samma mål, nämligen att begränsa betalningen i efterhand av import- eller exporttullar till sådana fall där en sådan betalning är berättigad och förenlig med en grundläggande princip som exempelvis principen om skydd för berättigade förväntningar. I detta perspektiv svarar villkoret i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 om möjligheten av att upptäcka felet mot villkoret i artikel 13 i förordning nr 1430/79 om felaktigheter eller uppenbar försummelse, så att villkoren i denna bestämmelse i förordning nr 1430/79 skall bedömas mot bakgrund av villkoren i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79".
72. Att de två bestämmelserna eftersträvar samma mål hindrar dock inte att de har olika räckvidd.
73. Det framgår nämligen av domstolens fasta rättspraxis att artikel 14 i förordning nr 1430/79 är en allmän skälighetsklausul, avsedd att förhindra att en ekonomisk aktör i en särskild situation åsamkas en skada som skulle ha förhindrats om denna situation inte förelegat. Syftet med artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 är däremot mer begränsat, även om skälighetsöverväganden enligt min mening även ligger bakom denna bestämmelse. Syftet med denna bestämmelse är att säkerställa att en bestämd princip, den om berättigade förväntningar, iakttas under vissa omständigheter, nämligen i fall av misstag från myndighetens sida.
74. Det är därför logiskt att domstolen i domen i det ovannämnda målet Hewlett-Packard France fastställde att en situation som inte utgör ett "misstag av de behöriga myndigheterna själva" i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 ändock kunde omfattas av begreppet "särskilda situationer" i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79.
75. Man kan således fråga sig huruvida domstolen, för det fall den skulle anse att villkoren för att underlåta uppbörd inte är uppfyllda i förevarande fall, skall pröva frågan huruvida artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 är tillämplig.
76. Det måste dock, som den nederländska regeringen och kommissionen gjort, konstateras att någon ansökan om eftergift eller återbetalning inte har lämnats in. Det följer dock både av artikel 239.2 i tullkodexen och av artikel 905.1 i förordning nr 2454/93 att eftergift eller återbetalning beviljas först efter ansökan till tullmyndigheten. Det är således inte nödvändigt att avgöra frågan huruvida villkoren för en eftergift eller en återbetalning är uppfyllda i förevarande fall.
77. Av ovanstående skäl föreslås att domstolen skall besvara den första frågan på följande sätt:
"Det föreligger 'misstag från de behöriga myndigheternas sida' i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 när de behöriga myndigheterna i exportlandet medvetet och systematiskt har viserat A.TR.1-certifikat avseende varor innehållande komponenter som inte varit föremål för fri omsättning i exportlandet och beträffande vilka någon utjämningsavgift inte tagits ut.
Om inte annat visas har gäldenären rimligen inte kunnat upptäcka detta misstag då en del av de tillämpliga bestämmelserna inte hade offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och inte hade genomförts i exportlandets lagstiftning."
IV - Den andra frågan
78. Denna fråga, genom vilken den hänskjutande domstolen önskar få klarhet i huruvida det är möjligt att göra den turkiska staten ansvarig för betalningen av tullskulden, kan tolkas på två sätt.
79. Frågan kan för det första avse fastställandet av en gäldenär för tullskulden i de fall då de turkiska myndigheterna kan kritiseras för ett felaktigt handlande. Den kan för det andra avse den mer allmänna frågan om dessa myndigheters ansvar för sitt handlande.
80. Dessa två aspekter av frågan skall undersökas i tur och ordning.
81. Vad avser den första aspekten måste det allra först konstateras att även om det antas att de turkiska myndigheterna har begått ett fel, har det ingen inverkan på fastställandet av gäldenär för tullskulden.
82. Såsom den nederländska regeringen dessutom har påpekat anses enligt artikel 2 i förordning nr 1031/88, som var tillämplig vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna, deklaranten vara betalningsskyldig. I förordningen anges ett antal fall i vilka en annan person kan anses vara betalningsskyldig, exempelvis när varor införs olagligt i gemenskapens tullområde (artikel 3) eller vid undandragande från tullövervakning av importtullpliktiga varor (artikel 4).
83. I samtliga situationer är gäldenären en "person" i den mening som avses i förordning nr 1031/88 i vars artikel 1 detta begrepp definieras. Det skall vara fråga om antingen en fysisk person eller en juridisk person, eller eventuellt en förening av personer.
84. Jag delar den nederländska regeringens bedömning att det är uppenbart att detta begrepp inte kan omfatta organisationer i ett tredje land. Enligt internationell rätt ges gemenskapen nämligen inte möjlighet att genom förordningar ensidigt bestämma deras ansvar.
85. Det skall slutligen erinras om att det redan ovan konstaterats att de turkiska myndigheterna i förevarande fall var att anse som "behöriga myndigheter" i den mening som avses i förordning nr 1697/79, vilket med nödvändighet innebär att de inte kan vara gäldenärer även för tullskulden.
86. Härav följer att svaret på frågan, oavsett vilket det är, inte har någon inverkan på identiteten av den som är skyldig att betala tullskulden och följaktligen inte heller på de portugisiska myndigheternas möjlighet att genomföra en uppbörd i efterhand.
87. Vad avser den andra aspekt som den hänskjutande domstolens fråga kan avse, påverkar gäldenärens eventuella möjlighet att vända sig mot den som han anser vara ansvarig för hans skada inte möjligheten för myndigheterna att genomföra uppbörd i efterhand.
88. Härav följer att frågan tolkad på det viset skulle sakna betydelse för målet vid den nationella domstolen, eftersom ett eventuellt ansvar för de turkiska myndigheterna under alla omständigheter inte har någon inverkan på möjligheten att gentemot den som är skyldig att betala tullskulden genomföra uppbörd i efterhand. Det skulle således sakna skäl att besvara den andra frågan.
89. Det kan i andra hand anmärkas att möjligheten att aktualisera de turkiska myndigheternas ansvar inte följer av gemenskapens tullagstiftning, antingen det är fråga om förordning nr 1031/88 eller artikel 201.3 i tullkodexen, som den hänskjutande domstolen, såsom framgått, har hänvisat till, och som den portugisiska regeringen har analyserat. Som jag har anfört ovan kan i denna lagstiftning inte regleras vilket ansvar organen i ett tredje land skall ha.
90. Möjligheten att få ersättning med stöd av turkisk lagstiftning är en annan fråga som domstolen uppenbarligen inte är behörig att pröva.
91. Det skall slutligen påpekas att de avtalsslutande parternas möjlighet att utnyttja det förfarandet för tvistelösning som avses i artikel 25 i associeringsavtalet visserligen skulle göra det möjligt att pröva frågan huruvida Republiken Turkiet har ett ansvar gentemot de övriga parterna till associeringsavtalet. Denna möjlighet skulle dock inte alls påverka frågan om vem som med tillämpning av gemenskapens tullagstiftning skall utses till gäldenär.
92. Av ovan angivna skäl föreslår jag att domstolen skall besvara den andra frågan enligt följande:
"De turkiska myndigheternas handlande i ett fall som det förevarande inverkar inte på frågan om vem som skall anses vara gäldenär för tullskulden."
V - Den tredje och den fjärde frågan
93. Med dessa frågor vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få fastställt huruvida kommissionen har en skyldighet att underrätta gemenskapens aktörer när den hyser misstankar beträffande ett A.TR.1-certifikats riktighet och huruvida åsidosättandet av denna skyldighet kan leda till att deklaranten inte skall vara ansvarig.
94. Den nederländska regeringen har med åberopande av förstainstansrättens rättspraxis hävdat att kommissionen har skyldighet att i god tid vidta effektiva kontrollåtgärder för att möta de problem som den konstaterar i importsystemet. Enligt den nederländska regeringen bör kommissionen på grund av en allmän skyldighet se till att gemenskapsrätten tillämpas korrekt och allmänt underrätta de berörda aktörerna, om den konstaterar eller misstänker att det föreligger problem vid tillämpningen av importsystemet. Om de berörda aktörerna inte upptäcker problemen i tid kommer de enligt den nederländska regeringen att utsättas för betydande finansiella risker.
95. Den nederländska regeringen har slutligen konstaterat att det förhållandet att kommissionen eventuellt inte iakttar sina skyldigheter ingår i kategorin "särskilda situationer" i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 och motiverar således en eftergift eller en återbetalning av tullarna. Den nederländska regeringen har såsom framgått dock medgivit att det förefaller som om någon sådan ansökan (i den meningen) inte har gjorts i förevarande fall.
96. Den portugisiska regeringen och kommissionen har bestridit att det finns någon sådan skyldighet för kommissionen. Denna har särskilt funnit stöd i domen i målet De Haan Beheer, av vilken det analogiskt framgår att även om kommissionen var underrättad om att det eventuellt förelåg ett bedrägeri eller en oegentlighet med avseende på ATR-certifikaten hade den på intet sätt någon skyldighet att underrätta importörerna om att de på grund av detta bedrägeri eller denna oegentlighet kunde bli skyldiga att betala tullarna, även om den berörde importören hade handlat i god tro.
97. Kommissionen har i andra hand medgivit att artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 skall tillämpas i de fall denna skyldighet åsidosätts, och samtidigt erinrat om att en sådan ansökan inte föreligger i detta fall.
98. Det skall emellertid erinras om att den hänskjutande domstolens frågor skall sättas in i sammanhanget med uppbörd i efterhand. Det förhållandet att det eventuellt föreligger en skyldighet för kommissionen är under alla omständigheter endast av betydelse i detta sammanhang om åsidosättandet av skyldigheten kan betecknas som ett "misstag" i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79.
99. Den hänskjutande domstolen förefaller således att med dessa två frågor söka få fastställt huruvida det förhållandet att kommissionen inte har underrättat gemenskapens aktörer utgör ett sådant "misstag från de behöriga myndigheternas sida".
100. Kommissionen har i detta avseende påpekat att domstolen i domen i det ovannämnda målet De Haan Beheer har fastställt att "det förhållandet att tullmyndigheterna i undersökningens intresse medvetet underlåter att underrätta den huvudansvarige om ett eventuellt bedrägeri, i vilket han själv inte är inblandad", inte utgör "ett misstag från de behöriga myndigheternas sida" i den mening som avses i denna bestämmelse.
101. Det var dock fråga om en annan situation än i det förevarande fallet, eftersom tullmyndigheternas tystnad motiverades av den pågående undersökningen, medan kommissionens passivitet i detta mål inte hade samma orsak.
102. Skall denna underlåtenhet att vidta åtgärder ändå anses som ett "misstag" i den mening som avses i förordning nr 1697/79?
103. Det skall i detta avseende erinras om att syftet med denna bestämmelse är skyddet för berättigade förväntningar. Det framgår dock av ovannämnda rättspraxis att det för att myndigheternas handlande skall skapa berättigade förväntningar skall vara fråga om ett aktivt misstag. Det förhållandet att myndigheterna inte vidtar åtgärder kan således inte skapa förväntningar, ens när denna passivitet, såsom i förevarande fall, vid första anblicken synes vara särskilt anmärkningsvärd.
104. Det skall för övrigt noteras att i åtskilliga fall där domstolen inte har ansett att det förelåg ett "misstag", eller ens en "särskild situation", hade den behöriga myndigheten bifallit aktörens begäran och därefter ändrat ställningstagande i förekommande fall på grund av resultaten av en senare kontroll.
105. Om detta första godtagande av den behöriga myndigheten följaktligen inte utgör ett "misstag" är det a fortiori svårt att förstå hur myndighetens tystnad kan betecknas på samma sätt.
106. Det skall dessutom påpekas att myndigheternas tystnad, såsom det ovannämnda målet De Haan Beheer visar, kan motiveras av berättigade hänsynstaganden, som exempelvis en pågående undersökning.
107. Härav följer att inte ens aktörer i god tro kan anse att det förhållandet att kommissionen inte har underrättat dem innebär att den garanterar att det inte finns något problem som kan påverka transaktionerna i fråga.
108. Det kan således fastställas att det faktum att kommissionen inte har underrättat de berörda aktörerna, även de som är i god tro, inte kan utgöra ett "misstag från de behöriga myndigheternas sida" i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79.
109. Av vad som sagts beträffande den första frågan följer däremot att den hänskjutande domstolen skall bedöma huruvida de turkiska myndigheternas misstag kunde upptäckas av aktören. Det är i detta sammanhang tydligt att kommissionens tystnad är av betydelse, eftersom aktörerna - om kommissionen hade underrättat dem, vilket inte är fallet - inte längre kunde påstå att misstaget var sådant att det inte kunde upptäckas.
110. För fullständighetens skull skall ytterligare två anmärkningar göras.
111. För det första är det inte nödvändigt att undersöka frågan huruvida kommissionens underlåtenhet att handla utgör en sådan "särskild situation" som ger möjlighet till återbetalning eller eftergift av importtullar, eftersom någon ansökan om detta, som redan påpekats ovan, inte synes ha gjorts.
112. För det andra innebär inte det förhållandet att kommissionens passivitet inte utgör något aktivt misstag i den mening som avses i förordning nr 1697/79 att dess handlande står utom allt klander. Frågan om kommissionens eventuella ansvar för den skada som eventuellt orsakats aktörerna lämnas följaktligen öppen.
113. Enligt artikel 211 EG ankommer det nämligen på kommissionen att övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten, däribland associeringsavtalet och de beslut som fattats med stöd av detta. Kommissionen hade således bland annat att säkerställa att de turkiska myndigheterna tillämpade de aktuella bestämmelserna på ett korrekt sätt, något som den uppenbarligen inte har gjort, eftersom det tog nästan tjugo år innan kommissionen vidtog några åtgärder mot problemen avseende tillämpningen av tilläggsprotokollet.
114. Det skall i detta sammanhang erinras om att förstainstansrätten i domen i det ovannämnda målet Kaufring m.fl. mot kommissionen, punkt 268, uttalade att kommissionen "har åsidosatt sin skyldighet att iaktta aktsamhet genom att inte så snart som möjligt upplysa gemenskapens importörer (inklusive sökandena) om de potentiella risker som de löpte då de importerade färgtelevisionsapparater från Turkiet".
115. Förstainstansrätten kom dock till denna slutsats vid bedömningen av huruvida det i det där anhängiggjorda målet förelåg en "särskild situation" i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79. Domstolen har, såsom framgått, fastställt att detta begrepp kan innefatta situationer som inte omfattas av kategorin "misstag" i den mening som avses i förordning nr 1697/79.
116. Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslås att domstolen skall lämna följande svar på den tredje och den fjärde frågan:
"Det förhållandet att kommissionen, när den haft misstankar eller kännedom om de turkiska myndigheternas förfarande, inte har underrättat de berörda aktörerna kan inte anses utgöra ett 'misstag från de behöriga myndigheternas sida' i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 och påverkar således inte villkoren för att avstå från uppbörd i efterhand. En aktör som har underrättats kan däremot inte hänvisa till att de behöriga myndigheternas misstag är sådant att det inte kan upptäckas."
VI - Den femte frågan
117. Den hänskjutande domstolen önskar få klarhet i huruvida kommissionens beslut samt de portugisiska myndigheternas beslut "som fattats på rekommendation av kommissionen", att vidta uppbörd i efterhand utan att dessförinnan inleda förfarandet enligt artiklarna 22 och 23 i associeringsavtalet är giltiga mot bakgrund av associeringsavtalet.
118. Den franska och den nederländska regeringen samt kommissionen har påpekat att det här inte är fråga om ett "beslut av kommissionen". Den hänskjutande domstolen har för övrigt inte lämnat någon upplysning som gör att det kan fastställas vilket beslut frågan avser.
119. Den portugisiska regeringen anser att kommissionen handlat inom ramen för den ömsesidiga hjälpen enligt rådets förordning (EEG) nr 1468/81 av den 19 maj 1981.
120. Det framgår av ordalydelsen av den femte frågan att den har ett dubbelt syfte. Den avser dels "kommissionens beslut", dels de nationella myndigheternas beslut.
121. Vad avser det första beslutet har kommissionen med fog anmärkt att det a priori knappast kan handla om annat än ett beslut om att underlåta uppbörd i efterhand eller om eftergift eller återbetalning av tullar. Kommissionen har emellertid påpekat att den i företaget Ilumitrónicas fall inte fattat något sådant beslut.
122. Det kan mycket riktigt noteras att ingen sådan rättsakt omnämns i tolkningsfrågan. Den hänskjutande domstolen har nämligen endast hänvisat till kommissionens "rekommendation", och "uppgifter som lämnats av kommissionen", utan att lämna mer ingående uppgifter.
123. Det är sant att begreppet beslut inte rör rättsaktens form utan dess innehåll. En rättsakt med beteckningen "rekommendation" kan således mycket väl endast ha formen av en rekommendation fast den i själva verket på grund av sitt innehåll utgör ett beslut som kan få rättsverkningar. De av den hänskjutande domstolen använda orden utesluter således inte med nödvändighet att det skulle föreligga ett beslut i förevarande fall.
124. Det är likaså troligt att när medlemsstaternas tullmyndigheter mottar ett meddelande från kommissionen om en oegentlighet och om åtgärder som skall vidtas för att oegentligheten skall upphöra, genomför de som regel dessa åtgärder.
125. Icke desto mindre har den hänskjutande domstolen inte hänvisat till något beslut från kommissionen själv (i motsats till de "uppgifter" som lämnats av kommissionens tjänstemän) som är tvingande och vars giltighet inverkar på målet vid den nationella domstolen. Domstolen kan följaktligen inte uttala sig om den första aspekten av frågan.
126. Vad avser den andra aspekten har den portugisiska regeringen anfört att de nationella myndigheterna endast har handlat i enlighet med sina skyldigheter genom en strikt tillämpning av den gemenskapsrättsliga tullagstiftningen.
127. Det måste dock påpekas att även om det antas att de nationella myndigheterna har handlat i enlighet med förordning nr 1468/81, som de hänvisat till, följer därav inte med nödvändighet att de därigenom har fullgjort samtliga sina skyldigheter.
128. Självfallet ankommer det också på de nationella myndigheterna att följa de relevanta bestämmelserna i associeringsavtalet. Det skall således undersökas huruvida det - såsom den hänskjutande domstolen har frågat - enligt dessa krävs att de portugisiska myndigheterna skall inleda förfarandet enligt artiklarna 22 och 25 i associeringsavtalet innan de vidtar uppbörd i efterhand.
129. Det skall genast anmärkas att frågan är densamma, oavsett om det gäller de nationella myndigheternas eller kommissionens handlande.
130. I artikel 22 i associeringsavtalet fastställs associeringsrådets befogenheter. Förfarandet för anhängiggörande av associeringsavtalet återfinns i artikel 25 i avtalet. Som kommissionen med fog har påpekat föreskrivs emellertid i denna artikel att "varje avtalsslutande part får anhängiggöra alla tvister om tillämpningen eller tolkningen av avtalet vid associeringsrådet".
131. Det är således obestridligen fråga om en möjlighet. Av denna bestämmelse följer ingen skyldighet att anhängiggöra mål vid associeringsrådet ens i ett fall som det förevarande där de portugisiska myndigheterna har inlett uppbörd i efterhand av tullar på importerade varor under villkor som fastställts i samband med genomförandet av associeringsavtalet.
132. Denna slutsats vinner stöd av domstolens rättspraxis. Det framgår nämligen av domen i det ovannämnda målet Pascoal & Filhos att även när det finns ett system för att lösa tvister mellan parter i ett associeringsavtal kan myndigheterna i importstaten alltid vidta uppbörd i efterhand på grundval endast av resultaten av kontrollen, utan att tvingas utnyttja nämnda system.
133. Som kommissionen har påpekat var det mycket riktigt exportlandets myndigheter som utförde kontrollen i det målet, medan det i förevarande mål var kommissionen som med stöd av tillämplig gemenskapslagstiftning utförde kontrollen i efterhand.
134. Jag delar dock kommissionens synpunkt att det saknas skäl att anse annat än att dessa båda fall för detta resonemang är likvärdiga. Detta gäller så mycket mer som kontrollen i efterhand i exportstaten i det ovannämnda målet Pascoal & Filhos utfördes i samarbete med kommissionen. Det är nämligen svårt att se att möjligheten för myndigheterna i importstaten att vidta uppbörd i efterhand utan att utnyttja regleringen om tvister, efter en kontroll i efterhand måste vara avhängig av i vilken omfattning kommissionen samt myndigheterna i exportstaten var delaktiga vid utförandet av denna kontroll.
135. Det skall dessutom påpekas att artikel 25 i associeringsavtalet avser tvistelösning mellan avtalsparterna. En sådan tvist förefaller dock inte ha förelegat i detta mål. Det framgår nämligen av kommissionens beskrivning av sina kontakter med de turkiska myndigheterna, sedan dessa slutligen kunnat etableras, och av de turkiska myndigheternas reaktioner på resultatet av kommissionens undersökningar, att det inte förelåg någon oenighet vare sig beträffande kommissionens slutsatser eller beträffande de åtgärder som vidtagits för att säkerställa uppbörden av tullarna i fråga.
136. Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslås att domstolen skall besvara den femte frågan enligt följande:
"Av artiklarna 22 och 25 i associeringsavtalet EEG-Turkiet följer ingen skyldighet för de nationella tullmyndigheter, som handlar på kommissionens rekommendation eller, i förekommande fall för kommissionen att använda det i dessa artiklar föreskrivna förfarandet före en uppbörd i efterhand av importtullar."
Förslag till avgörande
137. Av ovan anförda skäl föreslås att domstolen skall besvara frågorna från Tribunal Tributário de Primeira Instãncia de Lisboa på följande sätt:
Den första frågan
"Det föreligger 'misstag från de behöriga myndigheternas sida' i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 när de behöriga myndigheterna i exportlandet medvetet och systematiskt har viserat A.TR.1-certifikat avseende varor innehållande komponenter som inte varit föremål för fri omsättning i exportlandet och beträffande vilka någon utjämningsavgift inte tagits ut.
Om inte annat visas har gäldenären rimligen inte kunnat upptäcka detta misstag då en del av de tillämpliga bestämmelserna inte hade offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och inte hade genomförts i exportlandets lagstiftning."
Den andra frågan
"De turkiska myndigheternas handlande i ett fall som det förevarande inverkar inte på frågan om vem som skall anses vara gäldenär för tullskulden."
Den tredje och den fjärde frågan
"Det förhållandet att kommissionen, när den haft misstankar eller kännedom om de turkiska myndigheternas förfarande, inte har underrättat de berörda aktörerna kan inte anses utgöra ett 'misstag från de behöriga myndigheternas sida' i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 och påverkar således inte villkoren för att avstå från uppbörd i efterhand. En aktör som har underrättats kan däremot inte hänvisa till att de behöriga myndigheternas misstag är sådant att det inte kan upptäckas."
Den femte frågan
"Av artiklarna 22 och 25 i associeringsavtalet EEG-Turkiet följer ingen skyldighet för de nationella tullmyndigheter, som handlar på kommissionens rekommendation eller, i förekommande fall för kommissionen, att använda det i dessa artiklar föreskrivna förfarandet före en uppbörd i efterhand av importtullar."