62008CC0229
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
YVES BOT
föredraget den 3 september 2009 (
1
)
Mål C-229/08
Colin Wolf
mot
Stadt Frankfurt am Main
”Direktiv 2000/78/EG — Artikel 4.1 — Förbud mot åldersdiskriminering — Nationell bestämmelse enligt vilken 30 år är den högsta åldern för rekrytering till offentlig tjänst inom brandkåren — Mål som eftersträvas — Begreppet verkligt och avgörande yrkeskrav”
1.
Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Tyskland) vill genom förevarande begäran om förhandsavgörande i huvudsak få klarhet i om en nationell bestämmelse som fastställer en högsta åldersgräns på 30 år för att kunna anställas som brandman i räddningstjänstens brandstyrka kan anses utgöra en motiverad åtgärd i den mening som avses i artikel 6.1 i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet (
2
).
2.
Denna begäran har framställts i ett mål mellan Colin Wolf och Stadt Frankfurt am Main (staden Frankfurt am Main). Målet rör Stadt Frankfurt am Mains beslut att inte beakta Colin Wolfs ansökan om anställning som brandman i räddningstjänsten på den grunden att han överskridit åldersgränsen på 30 år.
3.
I detta förslag till avgörande kommer jag att redogöra för varför jag anser att den tyska bestämmelse vari det föreskrivs en sådan åldersgräns är motiverad enligt artiklarna 4.1 och 6.1 i direktiv 2000/78.
I — Tillämpliga bestämmelser
A — Direktiv 2000/78
4.
Av artikel 1 i direktiv 2000/78 framgår att syftet med direktivet är att fastställa en allmän ram för bekämpning av diskriminering i arbetslivet på grund av religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning, för att principen om likabehandling ska kunna genomföras i medlemsstaterna.
5.
I skäl 18 i direktivet anges att direktivet ”i synnerhet inte [får] leda till att försvarsmakten, polisen, kriminalvårdsmyndigheterna eller räddningstjänsten åläggs att anställa eller ge fortsatt anställning åt personer som inte har den förmåga som krävs för att utföra samtliga uppgifter som de kan åläggas att utföra med hänsyn till dessa myndigheters legitima krav på att vara funktionsdugliga”.
6.
I artikel 2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv avses med principen om likabehandling att det inte får förekomma någon direkt eller indirekt diskriminering på någon av de grunder som anges i artikel 1.
2.   Enligt punkt 1 skall:
a)
direkt diskriminering anses förekomma när en person på någon av de grunder som anges i artikel 1 behandlas mindre förmånligt än en annan person behandlas, har behandlats eller skulle ha behandlats i en jämförbar situation,
…”
7.
I artikel 3.1 a i direktiv 2000/78 preciseras följande:
”Inom ramen för gemenskapens befogenheter skall detta direktiv tillämpas på alla personer, såväl inom den offentliga som den privata sektorn, inklusive offentliga organ, i fråga om följande:
a)
Villkor för tillträde till anställning, till verksamhet som egenföretagare och till yrkesutövning, inklusive urvalskriterier och krav för anställning inom alla verksamhetsgrenar på alla nivåer i arbetslivet, inbegripet befordran.”
8.
Artikel 4.1 i direktivet har följande lydelse:
”Utan hinder av artikel 2.1 och 2.2 får medlemsstaterna föreskriva att sådan särbehandling som föranleds av en egenskap som har samband med någon av de grunder som anges i artikel 1 inte skall utgöra diskriminering, om denna egenskap utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav på grund av yrkesverksamhetens natur eller det sammanhang där den utförs, förutsatt att målet är legitimt och kravet proportionerligt.”
9.
I artikel 6.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Utan hinder av artikel 2.2 får medlemsstaterna föreskriva att särbehandling på grund av ålder inte skall utgöra diskriminering om särbehandlingen på ett objektivt och rimligt sätt inom ramen för nationell rätt kan motiveras av ett berättigat mål som rör särskilt sysselsättningspolitik, arbetsmarknad och yrkesutbildning, och sätten för att genomföra detta syfte är lämpliga och nödvändiga.
I sådan särbehandling kan i synnerhet följande inbegripas:
a)
Införande av särskilda villkor för tillträde till anställning och till yrkesutbildning, anställnings- och arbetsvillkor, inbegripet villkor för avskedande och löner, för ungdomar och äldre arbetstagare samt underhållsskyldiga personer i syfte att främja deras anställbarhet eller att skydda dem.
b)
Fastställande av minimivillkor avseende ålder, yrkeserfarenhet eller anställningstid för tillträde till anställningen eller för vissa förmåner förknippade med anställningen.
c)
Fastställande av en högsta åldersgräns för rekrytering, grundat på den utbildning som krävs för tjänsten i fråga eller på att det krävs en rimligt lång anställningsperiod innan personen i fråga skall pensioneras.”
10.
Artikel 17 i direktiv 2000/78 har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall bestämma vilka sanktioner som skall tillämpas på överträdelser av de nationella bestämmelser som antas i enlighet med detta direktiv och vidta alla åtgärder som behövs för deras genomförande. Sanktionerna, som kan bestå av skadestånd till den utsatta personen, skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande....”
B — Den nationella lagstiftningen
1. Lagstiftningen i delstaten Hessen
11.
I 3 § första stycket punkt 1 i delstaten Hessens förordning avseende karriären för brandmän som är yrkesverksamma i räddningstjänstens brandstyrka (Hessische Feuerwehrlaufbahnverordnung) av den 21 december 1994 (
3
), föreskrivs att endast den som är högst 30 år kan anställas som brandman i en sådan styrka.
12.
194 och 197 §§ i delstaten Hessens lag om offentlig anställning (Hessisches Beamtengesetz) av den 21 mars 1962 (
4
), har följande lydelse:
”194 § – Pensionsålder
1)   Pensionsåldern för en polistjänsteman infaller vid utgången av den månad under vilken han fyller 60 år (åldersgräns).
2)   I tjänstens intresse och på polistjänstemannens begäran kan pensionsåldern förlängas för en tidsbegränsad period som högst får uppgå till ett år vid varje förlängning. Pensionsåldern kan dock som mest förlängas till 62 år.
…
197 § – Rättslig ställning
1)   Bestämmelserna i 187 § och 192–194 §§ tillämpas på motsvarande sätt på brandmän som är yrkesverksamma i räddningstjänstens brandstyrka.
…”
2. Den federala lagstiftningen
13.
I 4 och 14 §§ i lagen om pensioner för tjänstemän och federala och regionala domare (Gesetz über die Versorgung der Beamten und Richter in Bund und Ländern) av den 24 augusti 1976 (
5
), i deras lydelse vid tiden för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, föreskrivs följande:
”4 § – Villkor för och beräkning av rätt till pension
1)   Rätt till pension föreligger endast under förutsättning att en tjänsteman
1.
har arbetat i minst fem år
…
14 § – Pensionens storlek
1)   För varje anställningsår som ger rätt till pension uppgår pensionen till 1,79375 procent av erhållna pensionsgrundande ersättningar (5 §). Pensionen kan emellertid inte överstiga totalt 71,75 procent av dessa ersättningar.
…
4)   Pensionen uppgår till minst 35 procent av erhållna pensionsgrundande ersättningar (5 §).
…”
14.
Genom allmänna likabehandlingslagen (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz), av den 14 augusti 2006 (
6
), har direktiv 2000/78 införlivats.
15.
15 § AGG har följande lydelse:
”15 § – Skadestånd
1)   En arbetsgivare som överträder diskrimineringsförbudet är skyldig att ersätta den skada som uppkommit. Detta gäller dock endast om arbetsgivaren bär ansvaret för överträdelsen.
2)   Arbetstagaren kan begära skälig ekonomisk ersättning vid ideell skada. En arbetstagare som inte erhåller en viss tjänst och som inte skulle ha erhålllit tjänsten om rekryteringen hade skett utan att diskriminering förekommit har som mest rätt till ersättning motsvarande tre månadslöner.
3)   Om kollektivavtal föreligger är arbetsgivaren skadeståndsskyldig endast om arbetsgivaren agerat uppsåtligen eller grovt oaktsamt.
…”
II — Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
16.
Genom en skrivelse som inkom till räddningstjänstens ledning i Stadt Frankfurt am Main den 4 oktober 2006, ansökte Colin Wolf om anställning som brandman i räddningstjänstens brandstyrka.
17.
Stadt Frankfurt am Main meddelade den 13 november 2006 Colin Wolf att nästa anställningsperiod skulle börja den . Detta datum blev emellertid framflyttat till den, medan urvalsförfarandet skulle äga rum i augusti 2007.
18.
Genom skrivelse av den 28 februari 2007 meddelade Stadt Frankfurt am Main Colin Wolf att hans ansökan inte kunde beaktas på grund av att han överskred åldersgränsen på 30 år.
19.
Den 12 april 2007 begärde Colin Wolf skadestånd av Stadt Frankfurt am Main och åberopade 21 § AGG. Det begärda skadeståndsbeloppet motsvarade tre gånger den månadslön som han skulle ha erhållit om han hade anställts.
20.
Efter det att denna begäran hade avslagits genom beslut av den 4 maj 2007, som vidhölls vid omprövning den, väckte Colin Wolf talan vid Verwaltungsgericht Frankfurt am Main och yrkade att dessa beslut skulle upphävas och att Stadt Frankfurt am Main skulle förpliktas att betala skadestånd.
21.
Colin Wolf gjorde vid nämnda domstol gällande att FeuerwLVO strider mot AGG.
22.
Den hänskjutande domstolen ansåg att det var oklart om den tyska lagstiftningen var förenlig med artiklarna 6 och 17 i direktiv 2000/78. Den beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa följande tio tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Har den nationella lagstiftaren alltid ett stort utrymme för eget skön när denna vill använda sig av sitt handlingsutrymme enligt artikel 6.1 i direktiv 2000/78, eller begränsas detta handlingsutrymme till vad som är nödvändigt, när det är fråga om att fastställa en högsta åldersgräns för anställning, med hänsyn till syftet att brandmännen ska arbeta en viss tid innan de går i pension i enlighet med artikel 6.1. andra stycket c i direktiv 2000/78?
2)
Innebär kravet på en rimligt lång anställningsperiod i artikel 6.1 andra stycket c i direktiv 2000/78 en konkretisering av lämpligheten av de i artikel 6.1 första stycket i direktiv 2000/78 nämnda sätten för att verkställa syftet, och därmed en inskränkning av tillämpningsområdet för denna allmänt utformade bestämmelse?
3)
a)
Utgör det ett berättigat mål, i den mening som avses i artikel 6.1 första stycket i direktiv 2000/78, att en arbetsgivare inför en högsta åldersgräns för anställning av brandmän för att säkerställa att dessa tjänstgör under så lång tid som möjligt?
b)
Har ett sådant mål genomförts på ett olämpligt sätt om det leder till att brandmän arbetar längre än de 5 år som krävs för att de ska ha rätt till lagstadgad minimipension vid förtidspensionering?
c)
Har ett sådant mål genomförts på ett olämpligt sätt först om det leder till att brandmän arbetar längre än vad som krävs för att rent matematiskt tjäna in den lagstadgade minimipensionen vid förtidspensionering, för närvarande 19,51 år?
4)
a)
Utgör det ett berättigat mål, i den mening som avses i artikel 6.1 första stycket i direktiv 2000/78, att så långt möjligt begränsa antalet brandmän som anställs genom krav på en så låg högsta åldersgräns för anställning som möjligt, för att hålla ner kostnaderna för individuella förmåner, exempelvis vid olycksfall och sjukdom (även för familjemedlemmar)?
b)
Vilken betydelse har den omständigheten att kostnaderna totalt sett skulle kunna öka vid anställning av äldre brandmän genom att kostnaderna för individuella förmåner, exempelvis vid olycksfall och sjukdom (även för familjemedlemmar) med stigande ålder är högre än för yngre brandmän?
c)
Måste det föreligga säkra prognoser eller säker statistik på detta område eller räcker allmänna sannolikhetsantaganden?
5)
a)
Utgör det ett berättigat mål, i den mening som avses i artikel 6.1 första stycket i direktiv 2000/78, att en arbetsgivare vill använda sig av en högsta åldersgräns för anställning för att säkerställa en ”jämn åldersfördelning i den aktuella tjänstekarriären”?
b)
Vilka krav måste eventuella överväganden om utformningen av en sådan åldersfördelning uppfylla för att anses befogade (rimlighet och nödvändighet)?
6)
Utgör det ett berättigat övervägande, i den mening som avses i artikel 6.1 första stycket i direktiv 2000/78, att en arbetsgivare hänvisar till att det generellt är möjligt att uppfylla de formella antagningsvillkoren till en utbildning för tjänst med medelhög tjänstegrad vid brandkåren, genom en motsvarande skolutbildning och en yrkesutbildning innan den högsta åldersgränsen för anställning har uppnåtts?
7)
Enligt vilka kriterier ska det bedömas om kravet på en minsta anställningsperiod innan personen i fråga ska pensioneras är rimligt eller nödvändigt?
a)
Är kravet på en minsta anställningsperiod befogat enbart som motprestation för den utbildning som arbetsgivaren bekostar (kvalifikation för tjänst som brandman i räddningstjänstens brandstyrka) för att säkerställa en rimlig efterföljande anställningsperiod hos denna arbetsgivare, så att brandmännen på detta sätt gradvis arbetar av utbildningskostnaderna?
b)
Hur lång får den anställningsperiod som följer på utbildningsperioden högst vara? Får den överstiga fem år och i så fall under vilka förutsättningar?
c)
Kan det, oberoende av svaret på fråga 7 a, anses rimligt eller nödvändigt med en minsta anställningsperiod på grund av att den förväntade aktiva anställningsperioden för brandmän, vilkas pension finansieras uteslutande av arbetsgivaren, från det att anställningen börjar till den presumerade pensioneringen måste räcka för att tjäna in den lagstadgade minimipensionen genom en anställningsperiod på för närvarande 19,51 år?
d)
Är det omvänt befogat att neka anställning enligt artikel 6.1 i direktiv 2000/78 först om personen skulle anställas vid en ålder som leder till att minimipension skulle utbetalas vid den presumerade pensioneringen även om den vid tidpunkten för pensioneringen ännu inte tjänats in?
8)
a)
Ska den lagstadgade pensionsåldern med efterföljande uppbärande av pension, eller den statistiska genomsnittspensionsåldern för en särskild tjänstemanna- eller yrkesgrupp, ligga till grund för bedömningen av pensionsålder enligt artikel 6.1 andra stycket c i direktiv 2000/78?
b)
I vilken omfattning måste det tas hänsyn till att den normala pensionsåldern för enskilda brandmän i förekommande fall kan förskjutas med upp till två år? Leder denna omständighet till en höjning av den högsta åldersgränsen för anställning i motsvarande omfattning?
9)
Får introduktionsutbildning under anställning tillgodoräknas vid beräkningen av den minsta anställningsperioden enligt artikel 6.1 i direktiv 2000/78? Är det härvidlag av betydelse om utbildningstiden tillgodoräknas till fullo som pensionsberättigande anställningsperiod eller ska den dras av från den minsta anställningsperiod som en arbetsgivare får kräva enligt artikel 6.1 andra stycket c i direktiv 2000/78?
10)
Är bestämmelserna i 15 § punkt 1 sista meningen och punkt 3 [AGG] förenliga med artikel 17 i direktiv 2000/78?”
III — Bedömning
23.
Jag anser att de nio första frågorna ska prövas tillsammans. Med dessa frågor vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i om det är möjligt att med stöd av artikel 6.1 i direktiv 2000/78 motivera en nationell bestämmelse vari det föreskrivs en högsta åldersgräns på 30 år för anställning som brandman i räddningstjänstens brandstyrka.
24.
Den hänskjutande domstolen har i sin begäran om förhandsavgörande åberopat olika mål som skulle kunna ge stöd för en särbehandling på grund av ålder i 3 § första stycket punkt 1 FeuerLVO. En sådan särbehandling är i princip förbjuden enligt artikel 2.2 a i direktiv 2000/78. Det framstår enligt min mening inte som nödvändigt att granska alla dessa mål för att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar.
25.
Mot bakgrund av de precisa och utförliga svar som den tyska regeringen har lämnat på domstolens frågor under förfarandet, bör enligt min mening prövningen av förevarande begäran om förhandsavgörande vara inriktad på det som utgör huvudsyftet med åldersgränsen på 30 år, det vill säga att åstadkomma en jämn åldersfördelning för att säkerställa att räddningstjänstens brandstyrka är funktionsduglig och kan utföra sina uppgifter på ett bra sätt.
26.
Av de förklaringar som den tyska regeringen har lämnat framgår att brandmän i räddningstjänstens brandstyrkor utför utryckningar. Till skillnad från räddningsledare och brandbefäl kännetecknas de nämnda brandmännens arbetsuppgifter i huvudsak av deras fysiskt krävande art.
27.
De olika områden inom vilka brandmän i räddningstjänstens brandstyrka är verksamma omfattar att bekämpa bränder, rädda människor i nöd, utföra olika uppgifter som hänger samman med miljöskydd och avhjälpa skador som uppkommit på grund av oväder, rädda djur och tillfångata farliga djur samt att utföra uppgifter som rör underhåll, såsom skötsel och kontroll av skyddsutrustning och utryckningsfordon.
28.
Var och en av dessa arbetsuppgifter ställer olika krav på fysisk kapacitet. För att utföra de två första arbetsuppgifterna som består i att släcka bränder och rädda människor i nöd måste brandmän i räddningstjänstens brandstyrka uppfylla utomordentligt höga krav på fysisk kapacitet. Det ska i detta avseende noteras att enbart skyddsdräkten väger ungefär 30 kilo.
29.
Till följd av dessa krav på fysisk kapacitet är de som utför dessa arbetsuppgifter mellan 30 år och högst 50 år gamla. Till följd av att människans fysiska kapacitet minskar med stigande ålder finns det nästan inga brandmän som bekämpar bränder och räddar människor i nöd efter det att de har uppnått en ålder på mellan 45 och 50 år.
30.
De brandmän som har passerat denna ålder tilldelas därför andra arbetsuppgifter inom räddningstjänsten, vilka inte är lika fysiskt krävande.
31.
När man på detta sätt sätter åldersgränsen på högst 30 år för att kunna anställas som brandman i räddningstjänstens brandstyrka i sitt sammanhang framgår bakgrunden till denna gräns tydligt. Det handlar om att säkerställa att dessa brandmän på ett riktigt sätt kan utföra de uppgifter som ställer utomordentligt höga krav på fysisk kapacitet och att de kan göra detta under en rimligt lång tid. Om man beaktar att det utöver åldersgränsen på 30 år tillkommer en utbildningstid på två år, är det möjligt för en brandman i räddningstjänstens brandstyrka att under 18 år (om man utgår från 50 år) eller 13 år (om man utgår från 45 år) utföra de arbetsuppgifter som ställer särskilt höga krav på fysisk kapacitet.
32.
En välorganiserad kår av brandmän i räddningstjänstens brandstyrka förutsätter att det finns yngre brandmän som kan ersätta de äldre brandmännen och utföra de mest fysiskt krävande arbetsuppgifterna när de äldre brandmännen tilldelas mindre fysiskt krävande arbetsuppgifter. De yngre brandmännen måste kunna ersätta de äldre under en rimligt lång tid. Mot denna bakgrund är åldersgränsen på 30 år för att bli anställd vid brandkåren med aktuell grad förståelig. Den gör det nämligen möjligt att kompensera förflyttningen av personal från mer fysiskt krävande till mindre fysiskt krävande arbetsuppgifter genom anställning av unga brandmän som är lämpade för att utföra arbetsuppgifter såsom att släcka bränder och rädda människor i nöd under en tillräckligt lång tid.
33.
Till stöd för sina förklaringar har den tyska regeringen åberopat forskningsrön inom arbetsmedicin och idrottsmedicin. Enligt denna regering har målet att säkerställa en rimligt lång anställningsperiod för anställda med arbetsuppgifter som ställer särskilt höga krav på fysisk kapacitet och för vilka den medicinska och biologiska åldersgränsen ligger någonstans mellan 45 och 50 år stöd i vederlagda medicinska och biologiska data. Enligt denna forskning leder ökad ålder till försämringar av hjärt- och kärlsystemet, minskad lungkapacitet, begränsningar i muskulaturen och till att människokroppen blir mindre uthållig. Det är emellertid precis dessa fysiska funktioner som har en avgörande betydelse i arbetet som brandman i räddningstjänstens brandstyrka.
34.
Dessutom beskrivs i samma forskningsresultat ett fenomen av förtida åldrande som inträffar när arbetstagare är utsatta för svåra arbetsförhållanden. Brandmän i räddningstjänstens brandstyrka är utsatta för en besvärlig fysisk arbetsmiljö (till exempel värme, fuktighet och oljud), där det ställs särskilda fysiska krav (till exempel att lyfta och bära tunga bördor och att arbeta i en onaturlig arbetsställning) och där de är föremål för nattarbete och skiftarbete. Dessa omständigheter kan samtliga påskynda åldrandet bland anställda i denna yrkesgrupp. Detta fenomen betonar enligt min uppfattning nödvändigheten av att säkerställa att det tillförs unga brandmän som kan utföra de svåraste arbetsuppgifterna under en tillräckligt lång period och ersätta de brandmän som inte längre är i stånd att utföra dessa uppgifter.
35.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreligger det enligt min mening inte någon tvekan om att en åldersgräns på 30 år för att kunna anställas som brandman i räddningstjänstens brandstyrka är motiverad såväl enligt artikel 4.1 i direktiv 2000/78 som enligt artikel 6.1 i direktivet.
36.
När det först gäller artikel 4.1 i direktiv 2000/78 kan det erinras om lydelsen av densamma, enligt vilken ”[medlemsstaterna] utan hinder av artikel 2.1 och 2.2 får föreskriva att sådan särbehandling som föranleds av en egenskap som har samband med någon av de grunder som anges i artikel 1 inte skall utgöra diskriminering, om denna egenskap utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav på grund av yrkesverksamhetens natur eller det sammanhang där den utförs, förutsatt att målet är legitimt och kravet proportionerligt”.
37.
Jag har emellertid konstaterat att flera av de områden där brandmän i räddningstjänstens brandstyrka är verksamma är sådana att det, liksom avseende de förhållanden som råder när brandmännen utför sina huvudsakliga arbetsuppgifter, ställs utomordentligt höga krav på fysisk kapacitet. Eftersom nämnda fysiska kapacitet är föremål för en naturlig minskning med stigande ålder utgör åldern enligt min mening en egenskap som är olösligt sammanbunden med ett gott utförande av de mest fysiskt krävande inslagen i denna yrkesverksamhet. Därför kan en åldersgräns på 30 år enligt min uppfattning anses utgöra ett verkligt och avgörande yrkeskrav för att säkerställa räddningstjänstens funktionsduglighet.
38.
Att ett sådant mål är legitimt framgår tydligt av skäl 18 i direktiv 2000/78. I detta skäl preciseras att direktivet ”inte [får] leda till att försvarsmakten, polisen, kriminalvårdsmyndigheterna eller räddningstjänsten åläggs att anställa eller ge fortsatt anställning åt personer som inte har den förmåga som krävs för att utföra samtliga uppgifter som de kan åläggas att utföra med hänsyn till dessa organs legitima krav på att vara funktionsdugliga”. (
7
) Ett sådant krav är dessutom proportionerligt, vilket framgår av de förklaringar som den tyska regeringen har lämnat. Kravet går nämligen inte utöver vad som är nödvändigt för att brandmän i räddningstjänstens brandstyrka ska kunna utföra sina fysiskt mest krävande uppdrag på ett riktigt sätt under en tillräckligt lång tid.
39.
Av det anförda följer enligt min mening att en högsta åldersgräns på 30 år för anställning som brandman i räddningstjänstens brandstyrka är motiverad enligt artikel 4.1 i direktiv 2000/78.
40.
Det kan därefter vad avser artikel 6.1 i direktiv 2000/78 erinras om ordalydelsen av denna bestämmelse, enligt vilken ”särbehandling på grund av ålder inte skall utgöra diskriminering om särbehandlingen på ett objektivt och rimligt sätt inom ramen för nationell rätt kan motiveras av ett berättigat mål som rör särskilt sysselsättningspolitik, arbetsmarknad och yrkesutbildning, och sätten för att genomföra detta syfte är lämpliga och nödvändiga”.
41.
De mål som kan anses vara ”berättigade” i den mening som avses i artikel 6.1 i direktiv 2000/78, och som därför kan motivera att undantag görs från principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder, är socialpolitiska mål, som rör till exempel sysselsättningspolitik, arbetsmarknad och yrkesutbildning (
8
).
42.
Enligt min mening utgör målet att åstadkomma en jämn åldersfördelning för att säkerställa att räddningstjänstens brandstyrka är funktionsduglig och kan utföra sina uppgifter på ett bra sätt ett sådant sysselsättningspolitiskt mål som är ”berättigat” enligt artikel 6.1 i direktiv 2000/78. Målet att åstadkomma en jämn åldersfördelning inom räddningstjänstens brandstyrka kan i själva verket ses som en del av dess sysselsättningspolitik. De parametrar enligt vilka denna sysselsättningspolitik bestäms, utgör en följd av räddningstjänstens uppgifter, vilka tillgodoser ett tvingande allmänintresse.
43.
Såvitt avser frågan huruvida sätten för att genomföra detta syfte är ”lämpliga och nödvändiga” i den mening som avses i denna artikel, kan det erinras om att medlemsstaterna obestridligen förfogar över ett stort utrymme för skön i valet av åtgärder för att genomföra dessa syften inom området för social- och arbetsmarknadspolitik (
9
).
44.
Skäl 18 i direktiv 2000/78 medför att detta område för skön är än större när det är fråga om att fastställa en sysselsättningspolitik för polisen, kriminalvårdsmyndigheterna eller räddningstjänsten.
45.
Under dessa förhållanden och med beaktande av de uppgifter rörande sammanhanget som framgår av de förklaringar som den tyska regeringen lämnat och som jag tidigare har redogjort för, gör jag följande bedömning. 3 § första stycket punkt 1 FeuerwLVO, vari det föreskrivs en åldersgräns på högst 30 år för att kunna anställas som brandman i räddningstjänstens brandstyrka, går inte utöver vad som är lämpligt och nödvändigt för att åstadkomma en jämn åldersfördelning som gör det möjligt att säkerställa att räddningstjänsten är funktionsduglig och kan utföra sina uppgifter på ett bra sätt.
46.
Slutligen saknas det anledning att besvara den tionde frågan, som rör följderna av en överträdelse av förbudet mot åldersdiskriminering vid tillämpning av direktiv 2000/78, eftersom det i förevarande mål inte föreligger någon sådan överträdelse.
IV — Förslag till avgörande
47.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen slår fast följande:
Artiklarna 2.2 a, 4.1 och 6.1 i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet ska tolkas på så sätt att de inte utgör hinder för en nationell bestämmelse såsom den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, vari det föreskrivs en högsta åldersgräns på 30 år för att kunna anställas som brandman i räddningstjänstens brandstyrka.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	EGT L 303, s. 16.
(
3
)	Nedan kallad FeuerwLVO.
(
4
)	GVBl. I, s. 26.
(
5
)	BGBl. I, s. 3839.
(
6
)	BGBl. 2006 I, s. 1897, nedan kallad AGG.
(
7
)	Min kursivering.
(
8
)	Dom av den 18 juni 2009 i mål C-88/07, Hütter (REG 2009, s. I-5325), punkt 41 och där angiven rättspraxis.
(
9
)	Ibidem, punkt 45 och där angiven rättspraxis.