62003CC0386_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Genom förevarande mål skall domstolen ännu en gång granska en nationell åtgärd som införlivar rådets direktiv 96/67/EG av den 15 oktober 1996 om tillträde till marknaden för marktjänster på flygplatserna inom gemenskapen.(2)
2. Europeiska gemenskapernas kommission yrkar denna gång att domstolen skall fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 96/67 genom att vidta åtgärder som strider mot artiklarna 16 och 18 i nämnda direktiv.
3. Domstolen har nyligen haft tillfälle att uttala sig angående förenligheten mellan italienska bestämmelser och direktiv 96/67 i en dom av den 9 december 2004.(3) Domstolen fastslog i den domen bland annat att den skyldighet att överta personal som föreskrivs i dessa nationella bestämmelser, med avseende på nya tjänsteleverantörer som är nya aktörer på marknaden för marktjänster på en flygplats, strider mot direktiv 96/67.
4. Dessutom har domstolen redan, i ett mål av den 16 oktober 2003,(4) tolkat artikel 16.3 i detta direktiv. I detta mål framgår det särskilt att det ”inte är tillåtet att ledningsenheten vid en flygplats kräver att en leverantör av marktjänster, eller en användare som tillämpar egenhantering, för att få tillträde till marknaden för marktjänster vid flygplatsen skall betala en tillträdesavgift som motprestation för att vinstdrivande verksamhet möjliggörs, utöver den avgift som leverantören eller användaren betalar för att få tillgång till flygplatsens anläggningar”.
5. Inom ramen för förevarande mål skall domstolen, till komplettering av domarna i de båda ovannämnda målen, ange om en medlemsstat kan tillåta en flygplats ledningsenhet att ålägga tjänsteleverantörer som är nya aktörer på marknaden för marktjänster på en flygplats att inte enbart överta de arbetstagare som varit anställda av det företag som tidigare var verksamt på den aktuella marknaden utan att även ta del i finansieringen av de kostnader som uppkommer när en arbetstagare inte övertas, nämligen särskilt kostnader för uppsägningar.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
6. I direktiv 96/67 föreskrivs ett gradvis ökat tillträde till marknaden för marktjänster på flygplatserna inom gemenskapen.
7. I skäl 5 i direktivet anges följande: ”Att ge tillträde till marknaden för marktjänster är en åtgärd som bör bidra till lägre driftkostnader för flygbolagen och bättre service för användarna.”
8. Dessutom föreskrivs i skäl 9 i direktiv 96/67 att ”fritt tillträde till marknaden för marktjänster är förenligt med välfungerande flygplatser inom gemenskapen”.
9. I samband med att tillträde ges till marknaden har gemenskapslagstiftaren för det första föreskrivit att tillträdet till flygplatsens anläggningar, som måste säkerställas för de tjänsteleverantörer som har tillstånd att tillhandahålla marktjänster och de användare som har tillstånd att tillämpa egenhantering, ”bör … kunna vara förenat med att en avgift tas ut”.(5)
10. För det andra föreskrivs att ”befogenheten att garantera socialt skydd i adekvat omfattning för personalen i de företag som tillhandahåller marktjänster bör kvarstanna hos medlemsstaterna”.(6)
11. I artiklarna 16 och 18 i direktiv 96/67 utvecklas dessa två aspekter av gemenskapsrätten.
12. I artikel 16 i direktiv 96/67, som har rubriken ”Tillträde till anläggningarna”, föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att tjänsteleverantörerna respektive användarna som önskar tillämpa egenhantering skall garanteras tillträde till flygplatsanläggningarna, i den mån tillträde är nödvändigt för utövandet av deras verksamheter. Om flygplatsens ledningsenhet eller i förekommande fall den statliga myndigheten eller annan kontrollmyndighet uppställer villkor för tillträdet, skall dessa vara relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande.
…
3. När tillträdet till flygplatsens anläggningar är förenat med att en avgift tas ut, skall avgiften bestämmas på grunder som är relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande.”
13. I artikel 18 i direktiv 96/67, som har rubriken ”Socialt skyddsnät och miljövård”, föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i detta direktiv och med beaktande av gemenskapsrättens övriga bestämmelser kan medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de anställdas rättigheter skyddas samt att hänsyn tas till miljön.”
14. Eftersom denna bestämmelse blivit föremål för yttranden från båda parterna vill jag påpeka att det i artikel 1.1 i rådets direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter(7) föreskrivs följande:
”a) Detta direktiv skall tillämpas vid överlåtelse av ett företag, en verksamhet eller en del av ett företag eller en verksamhet till en annan arbetsgivare genom lagenlig överlåtelse eller fusion.
b) Med förbehåll för vad som sägs under a och i nedan följande bestämmelser i denna artikel, skall med överlåtelse enligt detta direktiv förstås överlåtelse av en ekonomisk enhet, som behåller sin identitet och varmed förstås en organiserad gruppering av tillgångar vars syfte är att bedriva ekonomisk verksamhet, vare sig denna utgör huvud- eller sidoverksamhet.”
15. I artikel 3.1 första stycket i direktiv 2001/23 föreskrivs att ”[ö]verlåtarens rättigheter och skyldigheter på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som gäller vid tidpunkten för överlåtelsen … till följd av en sådan överlåtelse [skall] övergå på förvärvaren”.
B – Nationell rätt
16. I Tyskland har direktiv 96/67 huvudsakligen införlivats genom lagen av den 11 november 1997 om marktjänster på flygplatser (Gesetz über Bodenabfertigungsdienste auf Flughäfen)(8) samt genom förordningen av den 10 december 1997 om marktjänster på flygplatser (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen, nedan kallad BADV).(9)
17. I § 8.2 BADV, som har rubriken ”Villkor”, föreskrivs följande:
”2. Flygplatsens ledningsenhet kan kräva att en tjänsteleverantör eller en användare som tillämpar egenhantering övertar de arbetstagare som arbetar med sådan marktjänst som överlåtits till tjänsteleverantören. Dessa arbetstagare skall väljas ut på grundval av relevanta kriterier, särskilt utifrån den uppgift de utför. § 9.3 tredje meningen skall tillämpas utan hinder av § 613 i Bürgerliches Gesetzbuch.”(10)
18. I § 9 BADV, som har rubriken ”Tillträde”, föreskrivs följande:
”1. Flygplatsledningen och marktjänstleverantören eller den användare som tillämpar egenhantering skall ingå ett avtal om hur den nödvändiga och tillgängliga delen av flygplatsen och dess anläggningar får användas, om de avgifter som enligt förevarande förordning skall betalas till flygplatsledningen samt om de villkor som marktjänstleverantörerna och användarna som tillämpar egenhantering måste uppfylla enligt § 8.
2. Flygplatsledningen skall sörja för att de tjänsteleverantörer och användare som avses i förevarande förordning inte onödigt hindras tillträde till flygplatsens anläggningar i den mån detta är nödvändigt för att utöva deras verksamheter. Om flygplatsens ledningsenhet uppställer villkor för tillträdet, skall dessa vara relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande.
3. Flygplatsledningen får av tjänsteleverantören eller av den användare som tillämpar egenhantering ta ut en avgift för tillträdet till, tillhandahållandet av och nyttjandet av dess anläggningar. Denna avgift skall, efter samråd med användarkommittén, bestämmas på grunder som är relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande. Avgiften får, som en handelsavgift, i synnerhet bidra till flygplatsens självfinansiering. Vid bestämmandet av beloppet för denna avgift får flygplatsledningen upp till ett lämpligt belopp beakta de nödvändiga kostnader som uppstår vid övergången av marktjänster till tjänsteleverantörer eller användare som tillämpar egenhantering, särskilt kostnader som uppstår när arbetstagare inte övertas.”
II – Det administrativa förfarandet
19. Efter undersökning av de tyska bestämmelserna konstaterade kommissionen att artiklarna 16 och 18 i direktiv 96/67 felaktigt införlivats med tysk lagstiftning genom § 8.2 och § 9.3 BADV. Med anledning av detta sände kommissionen den 28 februari 2000 en formell underrättelse till den tyska regeringen.
20. I sitt svar av den 16 maj 2000 bestred den tyska regeringen det påstådda fördragsbrottet.
21. Kommissionen, som inte övertygades av detta svar, skickade i skrivelse av den 21 mars 2002 ett motiverat yttrande till den tyska regeringen i vilket den vidhöll sina anmärkningar.
22. Kommissionen, som inte godtog svaret på det motiverade yttrandet, väckte med stöd av artikel 226 EG förevarande talan genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 12 september 2003.
III – Talan
23. Inom ramen för denna talan har kommissionen yrkat att domstolen skall fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 96/67 genom att i § 8.2 och § 9.3 BADV besluta om åtgärder som inte är förenliga med artiklarna 16 och 18 i ovannämnda direktiv. Kommissionen yrkar också att medlemsstaten skall ersätta rättegångskostnaderna.
24. Kommissionen har anfört att Förbundsrepubliken Tyskland åsidosatt två artiklar i direktiv 96/67, nämligen artiklarna 16 och 18. Jag kommer först att behandla det åberopade åsidosättandet av artikel 18 i direktiv 96/67 och därefter det åberopade åsidosättandet av artikel 16.
A – Åsidosättandet av artikel 18 i direktiv 96/67
1. Parternas argumentation
25. Kommissionen har inledningsvis betonat att de allmänna skyddsåtgärder som medlemsstaterna vidtar efter införlivandet av direktiv 2001/23 också omfattar marktjänstsektorn. I direktivet föreskrivs därför att när tillträdet till marknaden enligt direktiv 96/67 leder till en företags- eller verksamhetsöverlåtelse i enlighet med artikel 1.1 b i direktiv 2001/23, övergår överlåtarens rättigheter och skyldigheter på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som gäller vid tidpunkten för överlåtelsen till följd av en sådan överlåtelse på förvärvaren.
26. Mot bakgrund av detta har kommissionen påpekat att den med sin talan vill få konstaterat att åtgärderna i § 8.2 och § 9.3 BADV, i de fall som inte omfattas av direktiv 2001/23, får diskriminerande följder för flygplatsens ledningsenhet och övriga tjänsteleverantörer och användare som tillämpar egenhantering. Dessa åtgärder utgör således hinder för de sistnämndas tillträde till marknaden, samtidigt som konkurrensen snedvrids mellan dessa två kategorier.
27. De nationella bestämmelserna gör det nämligen möjligt för flygplatsens ledningsenhet att, på de nya aktörerna på marknaden, helt eller i varje fall delvis, övervältra de kostnader som uppstår när arbetstagare inte längre kan anställas på grund av att marknadsandelar förloras när marknaden görs tillgänglig, vilket i sin tur leder till ökade kostnader för tillträde till marknaden för dessa nya aktörer. Av de nämnda bestämmelsernas lydelse framgår tydligt att denna rätt att övervältra kostnader enbart tillkommer flygplatsens ledningsenhet medan andra tjänsteleverantörer och användare som tillämpar egenhantering, som förlorat marknadsandelar till följd av det ökade marknadstillträdet, inte kan utöva samma rätt och således får stå för helheten av de sociala kostnader som uppkommer till följd av verksamhetsförlusterna.
28. Kommissionen har dessutom hävdat att effekten av § 8.2 BADV är en implicit skyldighet för de nya aktörerna på marknaden för marktjänst på flygplatser att överta personal, något som inte medges i artikel 18 i direktiv 96/67.
29. Slutligen har kommissionen betonat att det system som införts genom de tyska bestämmelserna gynnar de ekonomiska intressena hos flygplatsens ledningsenhet framför arbetstagarnas sociala skyddsnät.
30. Den tyska regeringen har till svar på dessa argument hävdat att direktivets syfte iakttas i de nationella bestämmelserna, eftersom marknaden för marktjänster gradvis öppnas på ett konkurrensmässigt jämlikt sätt samtidigt som hänsyn tas till den särskilda situation som flygplatsers ledningsenheter befinner sig i som före detta statliga företag.
31. Den tyska regeringen har vidare hävdat att det genom § 8.2 BADV skapas ett förfarande, baserat på ett förhandlingssystem mellan den tidigare ledningsenheten för flygplatsen oc h den nya aktören, vars syfte är att, i möjligaste mån, bevara arbetskontrakten vid övergången av verksamheten.
32. Enligt den tyska regeringen avses med § 8.2 jämförd med § 9.3 BADV att uppnå jämvikt mellan arbetstagarskyddet och syftet med det ökade tillträdet, det vill säga mellan flygplatsens ledningsenhets, löntagarnas och de nya marknadsaktörernas intressen. Den tyska regeringen har vidare påstått att flygplatsens ledningsenhet skulle missgynnas av konkurrensen från de nya tjänsteleverantörerna om den ensam skulle behöva stå för de kostnader som uppstår genom att dessa inte övertar arbetstagare.
33. Dessutom föreskrivs i § 8.2 BADV endast att den nye konkurrenten och flygplatsens ledningsenhet träffar överenskommelse om övertagande av arbetstagare och inte att dessa skall övertas, vilket var fallet i Italien i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien. Denna dom, åberopad av kommissionen, är således inte tillämplig i förevarande mål.
34. Den tyska regeringen har även hävdat att det i de nationella bestämmelserna endast är i andra hand som det föreskrivs att flygplatsens ledningsenhet på ett rimligt och proportionerligt sätt och enligt relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande kriterier kan fördela de sociala kostnader mellan marknadsaktörerna som uppstår genom att marknaden görs tillgänglig och genom att personal inte övertas.
35. De ifrågasatta bestämmelserna i BADV utgör dessutom inte hinder för tillträde till marknaden på ett diskriminerande sätt eftersom kostnaderna som uppstår genom att arbetstagare inte övertas fördelar sig jämnt mellan samtliga tjänsteleverantörer.
36. Den tyska regeringen har medgett att den ifrågasatta bestämmelsen går utöver de förhållanden som omfattas av direktiv 2001/23. Förhållandet att flygplatsens ledningsenhet endast överför en viss procentandel av marktjänstverksamheten kan utesluta att det är fråga om överlåtelse av ekonomiska enheter i den mening som avses i detta direktiv, såvida det inte handlar om en organiserad sammansättning av personer och komponenter som gör det möjligt att bedriva kommersiell verksamhet i syfte att uppnå ett visst mål.
2. Bedömning
37. Inledningsvis kan jag konstatera att parterna är eniga om att de tyska bestämmelserna i § 8.2 och § 9.3 BADV går utöver tillämpningsområdet i direktiv 2001/23 och således endast kan bedömas mot bakgrund av de relevanta bestämmelserna i direktiv 96/67.(11)
38. Jag anser att kommissionens första anmärkning angående Förbundsrepubliken Tysklands åsidosättande av artikel 18 i direktiv 96/67 är välgrundad. För att komma fram till detta bör man undersöka de stora dragen i vad domstolen fastslagit i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien.
39. I denna fördragsbrottstalan kritiserade kommissionen den Italienska staten för att, vid all verksamhetsöverlåtelse inom sektorn för marktjänstleverantörer, ha förpliktat den nya tjänsteleverantören att överta arbetstagare från de tidigare i proportion till den andel av trafiken eller verksamheten som övertagits.
40. För att bedöma påståendena i denna talan betonade(12) domstolen att medlemsstaternas befogenhet att garantera det sociala skyddet i adekvat omfattning för arbetstagare på företag som tillhandahåller marktjänst ”inte ger någon obegränsad rätt att lagstifta, utan måste utövas så att den inte berövar direktiv 96/67 dess ändamålsenliga verkan eller undergräver syftet med direktivet”. Domstolen framhöll också att direktivet nämligen syftar ”till att säkerställa att tillträde ges till marknaden för marktjänster, vilket – enligt skäl 5 i samma direktiv – bör bidra till bland annat lägre driftkostnader för flygbolagen”.(13)
41. Domstolen ansåg att den tolkningen, att skyldigheten för de nya tjänsteleverantörerna på marknaden för marktjänst att överta personal från den tidigare leverantören faller inom ramen för artikel 18 i direktiv 96/67, dock ”skulle … göra det alltför svårt för nya tjänsteleverantörer att ta sig in” på denna marknad. Den rationella användningen av flygplatsernas infrastruktur liksom minskningen av användarnas kostnader för de tillhörande tjänsterna skulle därmed äventyras.(14)
42. Domstolen ansåg även att ”de berörda företagens skyldighet … att återanställa den tidigare tjänsteleverantörens personal missgynnar … nya potentiella konkurrenter i förhållande till redan etablerade företag och äventyrar öppnandet av marknaderna för marktjänster, vilket förtar direktiv 96/67 dess ändamålsenliga verkan”.(15) Härav följer, enligt domstolen, ”att den omtvistade bestämmelsen undergräver syftet med direktivet, det vill säga att öppna marknaderna i fråga och skapa gynnsamma villkor för konkurrens inom gemenskapen på detta område”.(16) Domstolen borde följaktligen anse att en sådan bestämmelse inte är förenlig med direktiv 96/67.
43. Kan domstolens resonemang, vad gäller en nationell åtgärd enligt vilken nya aktörer på marknaden för marktjänster åläggs att överta arbetstagare, tillämpas för att bedöma huruvida den tyska bestämmelsen i BADV är förenlig med direktiv 96/67? Jag anser att denna fråga kan besvaras jakande när det, för det första, handlar om § 8.2 i nämnda nationella bestämmelse.
44. Även om skyldigheten att överta arbetstagare är mindre påfallande i den tyska bestämmelsen än vad som var fallet i det italienska systemet, framträder den dock tydligt vid närmare undersökning av de tyska bestämmelserna.
45. Jag är, med beaktande av dessa bestämmelsers lydelse, inte övertygad om det argument som den tyska regeringens anfört till sitt försvar, nämligen att nya aktörer på marknaden för marktjänst endast har en skyldighet att komma överens med flygplatsens ledningsenhet om övertagande av arbetstagare. Mot bakgrund av detta vill jag påminna om att det i § 8.2 BADV uttryckligen föreskrivs att ”flygplatsens ledningsenhet kan kräva
att en tjänsteleverantör eller en användare som tillämpar egenhantering övertar de arbetstagare som arbetar med sådan marktjänst som överlåtits till tjänsteleverantören”.(17)
46. Enligt min mening råder det följaktligen inte något tvivel om att denna bestämmelse uttryckligen och allmänt sett möjliggör, det vill säga utöver det särskilda fallet då ett företag överlåts i den mening som avses i artikel 1 i direktiv 2001/23, för flygplatsens ledningsenhet att tvinga
en tjänsteleverantör eller en användare som tillämpar egenhantering att överta de arbetstagare som arbetar med sådan marktjänst som överlåtits till tjänsteleverantören.
47. Följaktligen borde, i enlighet med domstolens dom i målet kommissionen mot Italien, en sådan nationell bestämmelse anses oförenlig med artikel 18 i direktiv 96/67. När flygplatsens ledningsenhet genomför en sådan bestämmelse riskerar den enligt min uppfattning att göra det alltför svårt för nya tjänsteleverantörer att få tillträde till den berörda marknaden för marktjänster, missgynna den nya potentiella konkurrensen jämfört med de redan etablerade företagen samt slutligen att äventyra tillträdet till marknaden för marktjänst, vilket skulle skada den positiva effekten av direktiv 96/67.
48. Om man skall kunna förstå den tyska bestämmelsen i förhållande till artikel 18 i direktiv 96/67, såsom kommissionen gör, måste det poängteras att den förstnämnda omfattar två aspekter: för det första, som vi har sett, möjligheten för flygplatsens ledningsenhet att kräva att en tjänsteleverantör eller en användare som tillämpar egenhantering, övertar de arbetstagare som arbetar med sådan marktjänst som överlåtits till tjänsteleverantören och, för det andra, möjligheten enligt § 9.3 BADV för samma ledningsenhet att ”upp till ett lämpligt belopp beakta de nödvändiga kostnader som uppstår vid övergången av marktjänster till tjänsteleverantörer eller användare som tillämpar egenhantering, särskilt kostnader som uppstår när arbetstagare inte övertas”.
49. De båda delarna av den tyska bestämmelsen är sammanlänkade. Vid jämförelse mellan § 8.2 och § 9.3 sista meningen BADV framgår att, för det fall en eller flera tjänsteleverantörer eller användare som tillämpar egenhantering skulle vägra att överta de arbetstagare som arbetar med sådan marktjänst som överlåtits till dem, har flygplatsens ledningsenhet fortfarande möjlighet att fördela de kostnader som uppstår genom att arbetstagare inte övertas mellan aktörerna på den berörda marknaden. Flygplatsens ledningsenhet behöver således inte själv bära dessa sociala kostnader som uppstått genom det ökade tillträdet till marknaden för marktjänst.
50. Av denna anledning anser jag att möjligheten som ges flygplatsens ledningsenhet i § 9.3 BADV snarare syftar till att gynna dennas ekonomiska intressen än att skydda arbetstagarna. Enligt min mening åsidosätts artikel 18 i direktiv 96/67 genom denna tyska bestämmelse.
51. Visserligen anser den tyska regeringen att § 9.3 BADV borde bedömas som om den hade effekten att stimulera de nya aktörerna på marknaden att förhandla med flygplatsens ledningsenhet om villkoren för att överta verksamheten i arbetstagarnas intresse.(18) Jag anser emellertid inte att en sådan analys motsäger analysen att den tyska bestämmelsen i första hand har till syfte att skydda flygplatsens ledningsenhets ekonomiska intressen. Dessutom anser jag att den effekt bestämmelsen får på skyddet för arbetstagaren är alltför slumpartad och indirekt för att man skall kunna tala om ett korrekt införlivande av artikel 18 i direktiv 96/67, som syftar till ”nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de anställdas rättigheter skyddas”.
52. Med andra ord anser jag att § 9.3 BADV inte uppfyller nödvändighetskriteriet som är uppställt i denna bestämmelse i direktiv 96/67. Möjligheten enligt den tyska bestämmelsen för flygplatsens ledningsenhet att mellan de berörda marknadsaktörerna fördela kostnader som uppstår genom att arbetstagare inte övertas kan inte anses utgöra en åtgärd ägnad att skydda arbetstagarens rättigheter. Enligt min uppfattning är den ifrågasatta tyska bestämmelsen i varje fall inte nödvändig för att säkerställa skyddet för arbetstagarens rättigheter.
53. Följaktligen anser jag att även denna andra del av den tyska bestämmelsen strider mot artikel 18 i direktiv 96/67.
54. Kommissionens första anmärkning måste således enligt min mening anses välgrundad.
B – Huruvida artikel 16 i direktiv 96/67 har åsidosatts
1. Parternas argument
55. Kommissionen anser att § 9.3 BADV inte heller står i överensstämmelse med artikel 16.3 i direktiv 96/67. Den avgift som kan tas ut av marktjänstleverantörerna och användarna som tillämpar egenhantering borde, i enlighet med denna artikel i direktivet, vara bestämd på grunder som är relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande.
56. Kommissionen har i detta hänseende hävdat att kommissionens ståndpunkt, att en avgift som uppburits i enlighet med artikel 16.3 i direktiv 96/67 endast kan vara relevant och objektiv om den grundar sig på kostnader som ersatts av flygplatsens ledningsenhet för att säkerställa tillgången till flygplatsens anläggningar för andra tjänsteleverantörer och användare som tillämpar egenhantering (inklusive en rimlig vinst), bekräftas av domen i det ovannämnda målet Flughafen Hannover-Langenhagen. Följaktligen finns inte de kostnader som flygplatsens ledningsenhet skall stå för, på grund av att arbetstagare inte övertas, med bland de kostnader som kan komma att beaktas vid fastställandet av de avgifter som avses i artikel 16.3 i direktiv 96/67.
57. Den tyska regeringen hävdar däremot att den av kommissionen ifrågasatta nationella rätten inte kan strida mot den ovannämnda artikeln i direktiv 96/67, eftersom det handlar om en artikel som reglerar rätten för flygplatsens ledningsenhet att som motprestation för tillgång till flygplatsens anläggningar ta ut en viss avgift. § 9.3 BADV kan emellertid inte anses reglera tillgången till flygplatsens anläggningar utan skall i stället fungera som incitament för de nya aktörerna på marknaden att förhandla fram villkor med flygplatsens ledningsenhet för övertagande av verksamheten i arbetstagarnas intresse.
58. Dessutom anser den tyska regeringen att avgiftens belopp i den mening som avses i artikel 16.3 i direktiv 96/67 inte skall begränsas till att endast täcka kostnader för flygplatsens anläggningar. Eftersom en viss vinstmarginal är tillåten, finns det så mycket starkare skäl att tillåta att de kostnader sprids som uppstår genom att arbetstagare inte övertas.
2. Bedömning
59. Kommissionens anmärkning att Förbundsrepubliken Tyskland åsidosatt artikel 16.3 i direktiv 96/67 är enligt min mening välgrundad.
60. Det bör först erinras om att domstolen i domen i det ovannämnda målet Flughafen Hannover-Langenhagen ansåg att det enligt direktiv 96/67, och i synnerhet artikel 16.3 i detta direktiv, ”inte är tillåtet att ledningsenheten vid en flygplats begär att en leverantör av marktjänster, eller en användare som tillämpar egenhantering, för att få tillträde till marknaden för marktjänster vid flygplatsen, skall betala en tillträdesavgift som motprestation för att vinstdrivande verksamhet möjliggörs, utöver den avgift som leverantören eller användaren betalar för att få tillträde till flygplatsens anläggningar”. Domstolen anförde likaledes att ”[l]edningsenheten har rätt att ta ut en avgift för nyttjande av flygplatsens anläggningar, som kan bestämmas med beaktande av att ledningsenheten har ett vinstintresse. Denna avgift skall fastställas i enlighet med de kriterier som anges i artikel 16.3 i direktivet.”
61. För att komma fram till denna slutsats framhöll domstolen följande: Domstolen drog ur lydelsen av artikel 16.3 i direktiv 96/67 först och främst slutsatsen att flygplatsens ledningsenhet har rätt att ta ut en avgift som motprestation för att tillträde ges till flygplatsens ”anläggningar”. Enligt domstolen framgår det ”dock tydligt att hänvisningen till anläggningar avser den infrastruktur och utrustning som flygplatsen tillhandahåller”.(19)
62. Domstolen fann för det andra att ”[m]öjligheten för ledningsenheten vid en flygplats att ta ut en tillträdesavgift utöver en avgift för nyttjandet av flygplatsanläggningarna skulle inte underlätta tillträdet till marknaden i fråga och skulle dessutom direkt stå i strid med syftet att minska flygbolagens driftkostnader och i vissa fall till och med medföra ökade driftkostnader”.(20)
63. Domstolen menade för det tredje att ”[e]n bedömning av direktivets systematik vederlägger … argument[et] att gemenskapslagstiftarens avsikt var att tillåta uttaget av en tillträdesavgift som motprestation för de ytterligare kostnader som öppnandet av marknaden för marktjänster medför för flygplatsföretagen, i syfte att säkerställa självfinansieringen av dessa företag”.(21)
64. I fråga om möjligheten för flygplatsens ledningsenhet att göra en vinst, ansåg domstolen slutligen att artikel 16.3 i direktiv 96/67 ”inte [utgör] något hinder för att avgiften fastställs på ett sådant sätt att flygplatsens ledningsenhet inte bara kan täcka kostnaderna för att tillhandahålla och underhålla flygplatsanläggningarna utan även erhålla en vinstmarginal”.(22)
65. De olika argument som domstolen använt för att tolka artikel 16.3 i direktiv 96/67 borde enligt min mening till stor del kunna tillämpas i förevarande mål.
66. I detta sammanhang bör det påpekas att syftet med den av kommissionen ifrågasatta tyska bestämmelsen, nämligen § 9.3 BADV, är att fastställa reglerna om avgifter som flygplatsens ledningsenhet har befogenhet att avkräva tjänsteleverantörer och användare som tillämpar egenhantering ”för tillträdet till, tillhandahållandet av och nyttjandet av dess anläggningar”.
67. I nämnda bestämmelse föreskrivs alltså i andra meningen att denna avgift skall ”bestämmas på grunder som är relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande”. Detta är i högsta grad förenligt med vad som föreskrivs i artikel 16.3 i direktiv 96/67, nämligen att ”[n]är tillträdet till flygplatsens anläggningar är förenat med att en avgift tas ut, skall avgiften bestämmas på grunder som är relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande”.
68. Det som jag däremot finner anledning att kritisera, vad gäller vilka befogenheter som ges i artikel 16.3 i direktiv 96/67, såsom den tolkats av domstolen, är föreskriften att det i beräkningen av den avgift som, enligt § 9.3 BADV, utgör en motprestation för tillträdet till, tillhandahållandet av och nyttjandet av flygplatsens anläggningar, kan ingå en del som syftar till att ersätta kostnader som uppstår genom att arbetstagare inte övertas.
69. Det faktum att detta extra avsnitt över huvud taget förekommer utvisar att den avgift som föreskrivs enligt tysk lag går utöver den ram som gemenskapslagstiftaren satt, nämligen att avgiften uteslutande
skall vara en motprestation för tillträdet till flygplatsens anläggningar för tjänsteleverantörer eller användare som tillämpar egenhantering.
70. Den tyska regeringen försöker emellertid stödja sig på domstolens resonemang, enligt vilket flygplatsens ledningsenhet har befogenhet att räkna med en viss vinstmarginal vid bestämmandet av avgiften för tillträdet till anläggningarna, och dra slutsatsen att den haft så mycket starkare skäl att inkludera kostnader som uppstår när arbetstagare inte övertas.
71. Enligt min uppfattning är det felaktigt att ge domstolens dom denna betydelse. Jag menar att domstolen endast ville visa att den omständigheten att flygplatserna inte har rätt att ta ut en avgift för tillträde till marknaden inte innebär att de är skyldiga att avstå från en vinst på de ekonomiska prestationer de tillhandahåller. Domstolen ansåg dessutom att det motsvarar kravet i artikel 16.3 i direktiv 96/67, nämligen att avgiften skall ”bestämmas på grunder som är relevanta, objektiva, genomblickbara och icke-diskriminerande”, om en viss skälig vinstmarginal inkluderas i avgiften för tillträdet till anläggningarna.
72. Jag delar härvid generaladvokaten Mischos förslag till avgörande i det ovannämnda målet Flughafen Hannover-Langenhagen. I detta förklarade han sig övertygad om att det krävs att ersättningsbeloppet följer ”relevanta grunder” och att detta belopp således måste ”hänga samman med flygplatsens kostnader för att ställa anläggningarna till förfogande, vilket den måste garantera leverantörerna av marktjänster och användarna som tillämpar egenhantering”.(23)
73. Således kan det konstateras att kostnader som uppstår genom att arbetstagare inte övertas på inget sätt är förbundna med flygplatsens kostnader för att göra sina anläggningar tillgängliga. Enligt min mening innebär det därför ett åsidosättande av kravet på relevanta grunder i artikel 16.3 i direktiv 96/67 att inbegripa sådana kostnader i avgiftsbeloppet för detta tillgängliggörande.
74. För att kunna garantera att avgiften i fråga verkligen utgör en motprestation för tillträdet till flygplatsens anläggningar såsom föreskrivs i artikel 16.3 i det ovannämnda direktivet, är det absolut nödvändigt att efterkomma kravet på relevanta grunder vid bestämmandet av denna avgift. Att däremot inbegripa en kostnad i detta belopp som inte har samband med de kostnader flygplatsens ledningsenhet har för att göra sina anläggningar tillgängliga(24), skulle kunna leda till att denna avgift blir en förtäckt avgift för tillträdet till marknaden, något som strider mot denna artikel i direktivet såsom den tolkats av domstolen i domen i det ovannämnda målet Flughafen Hannover-Langenhagen.
75. Generellt sett framgår det av ordalydelsen i direktiv 96/67, i likhet med vad generaladvokaten Mischo framhåller i sitt ovannämnda förslag till avgörande, att gemenskapslagstiftaren inte ansett att ”beviljandet av tillträde till marknaden är ett ansvar som läggs på flygplatserna, för vilket dessa således har rätt till ersättning från leverantörerna av marktjänster”.(25) Till stöd för detta påstående vill jag till exempel erinra om att gemenskapslagstiftaren enligt lydelsen i skäl 9 i det ovannämnda direktivet utgick från att ”fritt tillträde till marknaden för marktjänster är förenligt med välfungerande flygplatser inom gemenskapen”.
76. Slutligen anser jag att befogenheten för flygplatsens ledningsenhet att vid bestämmandet av avgiften för tillträde till flygplatsens anläggningar enligt artikel 16.3 i direktiv 96/67, utöver kostnader i samband med användning av flygplatsens anläggningar, dessutom kräva att andra kostnader beaktas som har anknytning till övertagande av marktjänstverksamhet av tjänsteleverantörer eller av användare som tillämpar egenhantering, såsom kostnader för att arbetstagare inte övertagits, strider mot syftet att sänka flygbolagens driftkostnader, såsom detta formuleras av gemenskapslagstiftaren i skäl 5 i det ovannämnda direktivet.
IV – Förslag till avgörande
77. Mot bakgrund av det som framkommit ovan föreslår jag att domstolen skall
1) fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 96/67/EG av den 15 oktober 1996 om tillträde till marknaden för marktjänster på flygplatserna inom gemenskapen och särskilt artiklarna 18 och 16.3 i detta, genom att
– i § 8.2 i förordningen av den 10 december 1997 om marktjänster på flygplatser (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen) ge flygplatsens ledningsenhet befogenheten att kräva att en tjänsteleverantör eller en användare som tillämpar egenhantering skall överta de arbetstagare som arbetar med sådan marktjänst som överlåtits till tjänsteleverantören, och
– genom att i § 9.3 i nämnda nationella förordning föreskriva att flygplatsens ledningsenhet har befogenhet att vid bestämmandet av avgiften för tillträdet till, tillhandahållandet av och nyttjandet av dess anläggningar beakta de nödvändiga kostnader som uppstår vid övergången av marktjänster till tjänsteleverantörer eller användare som tillämpar egenhantering, särskilt kostnader som uppstår när arbetstagare inte övertas,
2) förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	EGT L 272, s. 36.
(3)
–	Dom av den 9 december 2004 i mål C-460/02, kommissionen mot Italien (REG 2004, s. I‑0000). Se även mitt förslag till avgörande i detta mål.
(4)
–	Dom av den 16 oktober 2003 i mål C-363/01, Flughafen Hannover-Langenhagen (REG 2003, s. I-11893).
(5)
–	Se skäl 25.
(6)
–	Se skäl 24.
(7)
–	EGT L 82, s. 16.
(8)
–	BGBl. 1997 I, s. 2694.
(9)
–	BGBl. 1997 I, s. 2885.
(10)
– Jag vill här påpeka att Bürgerliches Gesetzbuch (den tyska civilrättslagen) har till uppgift att införliva direktiv 2001/23.
(11)
–	Det är viktigt att hålla i minnet, som kommissionen påpekat, att när ökat tillträdet till marknaden såsom åsyftas i direktiv 96/67, leder till överlåtelsen av ett företag eller en verksamhet i enlighet med artikel 1.1 b i direktiv 2001/23, skall överlåtarens rättigheter och skyldigheter på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som gäller vid tidpunkten för överlåtelsen till följd av en sådan överlåtelse, enligt artikel 3.1 första stycket i det senare direktivet, övergå på förvärvaren. Följaktligen är arbetstagarens rättigheter inom marktjänstsektorn i första hand garanterade av de tillämpliga bestämmelserna i direktiv 2001/23 så snart som en överlåtelse faller inom dess tillämpningsområde.
(12)
–	I enlighet med punkt 33 i mitt förslag till avgörande i detta mål.
(13)
–	Dom i målet kommissionen mot Italien (ovan fotnot 3), punkt 32.
(14)
–	Ibidem, punkt 33.
(15)
–	Ibidem, punkt 34.
(16)
–	Ibidem, punkt 35.
(17)
–	Min kursivering.
(18)
–		Dupliken, punkt 15.
(19)
–	Se punkterna 39 och 40.
(20)  –	Punkt 44.
(21)
–	Punkt 47.
(22)
–	Punkt 56.
(23)
–	Punkt 24.
(24)
–	Denna kostnad kan bland annat motsvara avgifter för underhåll av anläggningarna.
(25)
–	Punkt 49.