62012CC0137_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Klausimas, kokia yra Sąjungos institucijų kompetencijos, susijusios su išorės veiksmais, apimtis, turi ne tik labai didelę praktinę reikšmę, bet taip pat yra konstitucinio pobūdžio(2) . Todėl nieko stebėtina, kad dėl šio klausimo dažnai kyla teisinių ginčų.
2. Nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismui reikia nuspręsti, ar sudarydama tarptautinės teisės susitarimą dėl tam tikrų audiovizualinių ir informacinės visuomenės paslaugų teikėjų apsaugos Europos Sąjunga turi vadovautis bendra prekybos politika, ar vidaus rinkos politika. Taip pat reikia teisingai vieną nuo kitos atskirti SESV 207 ir 114 straipsnių taikymo sritis. Be to, reikia nuspręsti, ar Sąjungos kompetencija sudaryti šį susitarimą yra išimtinė, kaip tai suprantama pagal SESV 2 straipsnio 1 dalį, aiškinamą kartu su 3 straipsniu, t. y. ar sudarydama susitarimą Sąjunga galėjo veikti viena, ar tik kartu su valstybėmis narėmis ir taip sudaryti mišraus pobūdžio susitarimą.
3. Šie klausimai kyla nagrinėjant Europos konvenciją dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos(3) (toliau – konvencija); ja siekiama nuo neteisėtos prieigos apsaugoti audiovizualines ir informacinės visuomenės paslaugas, kurios teikiamos už mokestį ir prie kurių prieiga yra kontroliuojama (kaip antai koduotos mokamos televizijos programos).
4. Taryba Sprendimu 2011/853/ES(4) (toliau – sprendimas) leido pasirašyti šią konvenciją. Komisija teigia, kad vadovaudamasi SESV 207 straipsniu Sąjunga būtų galėjusi konvenciją sudaryti viena pati, tačiau Taryba rėmėsi SESV 114 straipsniu(5), nes manė, kad konvencija yra Sąjungos ir jos valstybių narių mišraus pobūdžio susitarimas(6) .
5. Kuri nuomonė teisinga, be kita ko, priklauso ir nuo to, ar nagrinėjama konvencija apima Direktyvą 98/84/EB(7) (toliau – direktyva), kurioje įtvirtintos Sąjungos vidaus taisyklės dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos, ir kiek.
6. Teisingumo Teismo sprendimas šioje byloje turės lemiamos įtakos atskiriant Sąjungos ir jos valstybių narių išorės kompetencijas po Lisabonos sutarties įsigaliojimo. Be to, jis labai prisidės toliau plėtojant „AETR doktriną“(8) pagal dabar galiojančios SESV 3 straipsnio 2 dalį ir 216 straipsnio 1 dalį.
II – Teisinis pagrindas
7. ESV sutarties pirmos dalies („Principai“) I antraštinės dalies („Sąjungos kompetencijos kategorijos ir sritys“) 3 straipsnyje numatyta:
„1. Sąjunga turi išimtinę kompetenciją šiose srityse:
< … >
e) bendros prekybos politikos.
2. Sąjunga taip pat naudojasi išimtine kompetencija tarptautiniams susitarimams sudaryti, kai jų sudarymas yra numatytas Sąjungos įstatymo galią turinčiame akte arba yra būtinas, kad Sąjunga galėtų naudotis savo vidaus kompetencija, arba jei jų sudarymas gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį.“
8. ESV sutarties trečiosios dalies („Sąjungos politikos sritys ir vidaus veiksmai“) I antraštinės dalies („Vidaus rinka“) 26 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:
„Sąjunga, siekdama sukurti vidaus rinką ar užtikrinti jos veikimą, imasi priemonių pagal atitinkamas Sutarčių nuostatas.“
9. Be to, ESV sutarties trečiosios dalies VII antraštinės dalies trečiame skyriuje „Teisės aktų suderinimas“ esančio 114 straipsnio (ankstesnio EB sutarties 100a straipsnio) pirmoje pastraipoje numatyta:
„Išskyrus tuos atvejus, kai Sutartyse nustatyta kitaip, 26 straipsnyje iškeltiems tikslams pasiekti taikomos toliau dėstomos nuostatos. Europos Parlamentas ir Taryba, spręsdami pagal įprastą teisėkūros procedūrą, pasikonsultavę su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu, nustato priemones valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatoms, skirtoms vidaus rinkos sukūrimui ir veikimui, suderinti.“
10. Galiausiai atkreiptinas dėmesys į SESV 216 straipsnio 1 dalį, esančią SESV sutarties penktosios dalies („Sąjungos išorės veiksmai“) V antraštinėje dalyje („Tarptautiniai susitarimai“); joje numatyta
„Sąjunga gali sudaryti susitarimą su viena arba keliomis trečiosiomis šalimis arba tarptautinėmis organizacijomis, kai tai yra numatyta Sutartyse arba kai susitarimo sudarymas yra būtinas norint Sąjungos politikos sričių ribose pasiekti vieną iš Sutartyse nurodytų tikslų, arba kai jį numato Sąjungos teisiškai privalomas aktas, arba kai jis gali turėti poveikį bendroms taisyklėms ar keisti jų apimtį.“
III – Bylos aplinkybės
11. „Sąlygine prieiga grindžiamomis paslaugomis“, kurių apsauga nagrinėjama šioje byloje, iš esmės laikytinos televizijos programos, radijo programos ir informacinės visuomenės paslaugos, už kurių atsisiuntimą ar gavimą reikia susimokėti. Siekiant apsaugoti šias paslaugas nuo neteisėtos prieigos yra naudojamos techninės priemonės ir būdai, užtikrinantys „sąlyginę prieigą“, kaip antai užkoduojant programas, o joms priimti už užmokestį suteikiant dekoderius ar slaptažodžius.
12. Europos konvencija dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos yra tarptautinės teisės susitarimas, dėl kurio prieš daugiau nei 10 metų buvo susitarta Europos Taryboje, bendradarbiaujant su tuometine Europos bendrija.
13. Europos Tarybos ministrų komitetas konvenciją priėmė 2000 m. spalio 6 d. 2001 m. sausio 24 d. ji buvo pateikta pasirašyti ir įsigaliojo 2003 m. liepos 1 d.
14. Šiuo metu šios konvencijos susitariančiosios šalys yra penkios Europos Sąjungos valstybės narės: Bulgarijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Kipro Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Rumunija. Kroatija, kuri į Sąjungą įstos netrukus, t. y. 2013 m. liepos 1 d., taip pat ratifikavo konvenciją. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė konvenciją pasirašė, tačiau jos dar neratifikavo.
15. 2008 m. Komisija išreiškė nuomonę, kurioje pageidaujama, kad konvenciją ratifikuotų Europos bendrija, nes tai suteiktų „naują postūmį 47 Europos Tarybos valstybėms narėms imtis priemonių tarptautiniu mastu“. Pasitelkus konvenciją būtų sudaryta „galimybė gerokai praplėsti tarptautinį sąlyginės prieigos paslaugų apsaugos taikymą už Europos Sąjungos ribų“(9) .
16. 2010 m. gruodžio 15 d. Komisija, remdamasi SESV 207 straipsnio 4 dalimi, pasiūlė Tarybai pasirašyti(10) ir sudaryti(11) konvenciją.
17. 2011 m. lapkričio 29 d. Taryba priėmė ginčijamą Sprendimą 2011/853 dėl konvencijos pasirašymo Sąjungos vardu. Skirtingai nei Komisija, priimdama sprendimą Taryba rėmėsi ne SESV 207 straipsnio 4 dalimi, o SESV 114 straipsniu. Be to, priešingai nei Komisija, Taryba manė, kad konvencija turėtų buti pasirašoma ir Europos Sąjungos, ir jos valstybių narių(12), todėl ji būtų mišraus pobūdžio susitarimas.
18. Komisija laikėsi pozicijos, kad pagal SESV 3 straipsnį Sąjunga yra išimtinai atsakinga už konvencijos sudarymą ir kad SESV 207 straipsnis yra tinkamas teisinis pagrindas. Savo teisinę poziciją ji pateikė pastabose dėl Tarybos protokolo ir pasiliko teisę imtis bet kokių teisinių veiksmų(13) .
IV – Šalių argumentai ir procesas Teisingumo Teisme
19. 2012 m. kovo 12 d. Komisija pareiškė ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnio 2 dalį. Teisingumo Teismo kanceliarija jį gavo 2012 m. kovo 14 d.
20. Teisingumo Teismo pirmininkas 2012 m. rugpjūčio 6 d. nutartimi leido į bylą įstoti Europos Parlamentui palaikyti Komisijos reikalavimus, o Prancūzijos Respublikai, Nyderlandų Karalystei, Lenkijos Respublikai, Švedijos Karalystei ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei – Tarybos.
21. Komisija, palaikoma Parlamento, prašo:
– panaikinti 2011 m. lapkričio 29 d. Tarybos sprendimą 2011/853/ES ir
– priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
22. Taryba, palaikoma jos pusėje į bylą įstojusių šalių, prašo:
– atmesti ieškinį kaip nepagrįstą ir
– nurodyti Komisijai padengti bylinėjimosi išlaidas(14) .
23. Komisijos ieškinys Teisingumo Teisme buvo nagrinėjamas rašytinio proceso tvarka, o 2013 m. balandžio 30 d. surengtas teismo posėdis(15) .
V – Direktyvos 98/84 ir konvencijos reikšmingos nuostatos
24. Nagrinėjamai bylai suprasti yra svarbios toliau nurodytos Direktyvos 98/84 ir konvencijos nuostatos.
A – Direktyvos 98/84 nuostatos
25. Direktyvos 98/84 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ nurodyta, kad direktyva siekiama „suderinti valstybių narių nuostatas dėl priemonių prieš neteisėtas priemones, kuriomis galima be leidimo prisijungti prie apsaugotųjų paslaugų“.
26. Direktyvos 98/84 2 straipsnyje nustatyta daug sąvokų apibrėžimų. „Šioje direktyvoje:
a) „apsaugotoji paslauga“ ‐ tai bet kuri iš toliau minimų paslaugų, kurios grindžiamos sąlygine prieiga ir už jų teikimą yra mokama:
– televizijos programų transliavimas, kaip apibrėžta Direktyvos 89/552/EEB 1a straipsnyje,
– radijo programų transliavimas, t. y. visuomenei priimti skirtų radijo programų perdavimas laidais ar radijo bangomis, įskaitant perdavimą per palydovą,
– informacinės visuomenės paslaugos, kaip tai numatyta 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugas teikimo tvarką < ... >, 1 straipsnio antroje dalyje,
ar sąlyginės prieigos teikimas pirmiau minėtoms paslaugoms, laikant, kad pats sąlyginės prieigos teikimas yra paslauga;
b) „sąlyginė prieiga“ – tai bet kokia techninė priemonė ir (arba) susitarimas, kada apsaugotosios paslaugos gavimas suprantama forma padaromas priklausomu [priklausomas] nuo išankstinio individualaus leidimo;
< … >
e) „neteisėta priemonė“ – tai bet koks įrenginys ar programinė įranga, sukurta ar pritaikyta tam, kad būtų galima suprantama forma gauti apsaugotąją paslaugą be paslaugos teikėjo leidimo;
< … > “
27. Pagal Direktyvos 98/84 4 straipsnį („Neteisėta veikla“):
„Savo teritorijose valstybės narės uždraudžia tokią veiklą:
a) neteisėtų priemonių gamybą, importą, platinimą, pardavimą, nuomą ar valdymą komerciniais tikslais;
b) neteisėtų priemonių montavimą, aptarnavimą ar keitimą komerciniais tikslais;
c) komercinių komunikacijos priemonių naudojimą neteisėtoms priemonėms reklamuoti.“
28. Galiausiai Direktyvos 98/84 5 straipsnyje „Sankcijos ir teisės gynimo priemonės“ nustatyta:
„1. Sankcijos turi būti veiksmingos, atgrasančios ir atitinkančios galimą neteisėta veikla padaryto poveikio dydį.
2. Valstybės narės imasi reikiamų priemonių užtikrinti, kad apsaugotųjų paslaugų teikėjams, kurių interesus yra paveikusi valstybių narių teritorijoje vykdoma šios direktyvos 4 straipsnyje paminėta neteisėta veikla, būtų prieinamos atitinkamos teisės gynimo priemonės, įskaitant galimybę pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo ir pasiekti, kad teismas uždraustų atsakovui atlikti tam tikrus veiksmus ar taikytų kitokią prevencinę priemonę ir – prireikus – galimybę reikalauti pašalinti neteisėtas priemones iš komercinių kanalų.“
B – Europos konvencija dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos
29. Konvencijos I skirsnyje „Bendrosios nuostatos“ esančiame 1 straipsnyje „Dalykas ir tikslas“ numatyta:
„Ši Konvencija susijusi su transliavimo ir informacinės visuomenės paslaugomis, kurios teikiamos už mokestį ir kurios grindžiamos sąlygine prieiga arba yra sąlyginės prieigos paslaugos. Šia Konvencija siekiama įvairią veiklą, kuria be leidimo suteikiama prieiga prie apsaugotųjų paslaugų, Šalių teritorijoje pripažinti neteisėta ir suderinti šios srities Šalių teisės aktus.“
30. Konvencijos II skirsnio „Neteisėta veikla“ 4 straipsnyje nustatyti neteisėtos veiklos apibrėžimai iš esmės atitinka Direktyvos 98/87 4 straipsnyje įtvirtintus apibrėžimus.
31. Be to, konvencijos III skirsnyje „Sankcijos ir teisių gynimo priemonės“ nustatyta:
„ 5 straipsnis
Sankcijos už neteisėtą veiklą
Šalys nustato priemones, kad už 4 straipsnyje nurodytą neteisėtą veiklą būtų baudžiama taikant baudžiamąsias, administracines ar kitokias sankcijas. Šios priemonės turi būti veiksmingos, atgrasančios ir proporcingos galimam neteisėtos veiklos poveikiui.
6 straipsnis
Konfiskavimo priemonės
Šalys imasi tinkamų priemonių, kurių gali prireikti, kad būtų galima sulaikyti ir konfiskuoti neteisėtas priemones arba skatinimo, rinkodaros ar reklaminę medžiagą, naudojamą nusikalstamai veikai vykdyti, taip pat konfiskuoti iš neteisėtos veiklos gautą pelną ar finansines pajamas.
7 straipsnis
Civilinis procesas
Šalys imasi reikiamų priemonių užtikrinti, kad apsaugotųjų paslaugų teikėjai, kurių interesams kenkia 4 straipsnyje nurodyta neteisėta veikla, galėtų pasinaudoti atitinkamomis teisių gynimo priemonėmis, įskaitant galimybę pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo ir pasiekti, kad būtų pritaikytas uždraudimas ar kitokia prevencinė priemonė ir atitinkamais atvejais galimybę reikalauti pašalinti neteisėtas priemones iš prekybos grandinės.“
32. Konvencijos IV skirsnio „Įgyvendinimas ir pakeitimai“ 8 straipsnyje „Tarptautinis bendradarbiavimas“ nustatyta:
„Šalys įsipareigoja viena kitai padėti įgyvendinti šią Konvenciją. Laikydamosi atitinkamų tarptautinių dokumentų, reglamentuojančių tarptautinį bendradarbiavimą baudžiamojoje arba administracinėje srityje, nuostatų ir nacionalinių įstatymų, Šalys kuo glaudžiau tarpusavyje bendradarbiauja atliekant tyrimus ir teismo bylose, susijusiose su baudžiamaisiais ar administraciniais teisės pažeidimais, nustatytais pagal šią Konvenciją.“
33. Galiausiai reikia atsižvelgti į konvencijos IV skirsnyje „Įgyvendinimas ir pakeitimai“ esančio 11 straipsnio „Ryšys su kitomis konvencijomis ir susitarimais“ 4 dalį, kurioje numatyta:
„Šalys, kurios yra Europos bendrijos narės, tarpusavio santykiuose [bendraudamos] taiko Bendrijos taisykles ir todėl netaiko šia Konvencija nustatytų taisyklių, išskyrus atvejus, jeigu nėra atitinkamą dalyką reglamentuojančių Bendrijos taisyklių.“
VI – Teisinis vertinimas
34. Anot Komisijos, ginčijamas sprendimas neteisėtas dėl dviejų priežasčių. Pirma, Komisija mano, kad priimdama sprendimą Taryba rėmėsi ne tuo teisiniu pagrindu (pirmasis ieškinio pagrindas, šiuo klausimu žr. A poskyrį). Antra, ji teigia, kad Sąjunga yra išimtinai atsakinga už konvencijos sudarymą ir turi teisę viena pati nuspręsti, kuris iš minėtų dviejų teisinių pagrindų tinkamesnis (antrasis ieškinio pagrindas, šiuo klausimu žr. B poskyrį). Komisija daro prielaidą, jog Taryba dirbtinai siekia padaryti susitarimą mišraus pobūdžio tam, kad tarptautiniu lygiu valstybės narės galėtų veikti kartu su Sąjunga.
A – Teisingo teisinio pagrindo pasirinkimas ginčijamam sprendimui (pirmasis ieškinio pagrindas)
35. Pirmajame ieškinio pagrinde Tarybai priekaištaujama, kad ji padarė teisinę klaidą, kai pasirinko ginčijamo sprendimo teisinį pagrindą. Anot Komisijos ir Parlamento, Sąjungos kompetencija pasirašyti konvenciją kyla iš SESV 207 straipsnio, o ne iš SESV 114 straipsnio, kaip nurodo Taryba ir ją palaikančios valstybės narės.
36. Šioje byloje ginčijamasi tik dėl materialinio teisinio pagrindo, kuris Sąjungai reikalingas Konvencijai pasirašyti, pasirinkimo. Kaip aiškiai nurodyta ginčijamame sprendime(16), bylos šalys sutaria dėl SESV 218 straipsnio 5 dalies taikymo procedūriniu požiūriu .
37. Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo pasirinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė ir prie kurių priskiriami teisės akto tikslas ir turinys(17) .
38. Ginčijamu sprendimu iš esmės siekiama dviejų tikslų. Pirma, būtų išplėstas Europos vidaus rinkoje taikomų Direktyvos 98/84 nuostatų dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos taikymas už Sąjungos ribų(18) . Antra, nustatydamos už pažeidimus taikomas sankcijas ir teisių gynimo būdus konvencijos šalys taip pat turėtų numatyti tam tikrų objektų sulaikymą ir konfiskavimą (konvencijos 6 straipsnis)(19) .
39. Akivaizdu, kad norint pasiekti šiuos tikslus reikėtų, be kita ko, suderinti konvencijos šalių teisės aktus (konvencijos 1 straipsnis). Tačiau bylos šalys nesutaria, ar, Sąjungos požiūriu, iš esmės siekiama tokio suderinimo, kuris padėtų kurti Europos vidaus rinką ir pagerintų jos veikimą, todėl turėtų būti remiamasi SESV 114 straipsniu (šiuo klausimu žr. 1 poskyrį), ar vis dėlto siekiama tokio suderinimo, kuris iš esmės būtų susijęs su užsienio prekybos santykiais tarp Sąjungos ir trečiųjų šalių, todėl derinti reikėtų remiantis SESV 207 straipsniu (šiuo klausimu žr. 2 poskyrį).
1. Dėl SESV 114 straipsnio, kaip materialaus teisinio pagrindo, tinkamumo
40. Visų pirma reikia patikrinti, ar pasirašant konvenciją, kaip priemonę vidaus rinkai kurti, galima remtis SESV 114 straipsniu, kaip ginčijamame sprendime preziumavo Taryba.
– Griežtos paralelės tarp vidaus ir išorės kompetencijos nebuvimas
41. Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad SESV 114 straipsnis laikytinas teisinga norma, nustatančia kompetenciją pasirašyti konvenciją, ne vien todėl, kad Sąjunga šiuo teisiniu pagrindu rėmėsi savo viduje priimdama direktyvą, t. y. Direktyvą 98/84. Priešingai, nei, kaip atrodo, mano Lenkija, sudarant tarptautinį susitarimą nėra būtina remtis tuo pačiu teisiniu pagrindu, kokiu remtasi priimant įstatymo galią turintį teisės aktą, kuriuo Sąjungos viduje reglamentuojamas iš esmės tas pats dalykas. Toks griežtas vidaus ir išorės veiksmų teisinių pagrindų sugretinimas nebūdingas sutartims.
42. Sutarčių sistemoje veikiau atskiriamos Sąjungos vidaus ir išorės kompetencijos sritys. Įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, Sąjungos išorės kompetencija sutartyse yra aiškiau apibrėžta ir susisteminta, kaip, be kita ko, matyti iš naujai priimtų SESV 216 straipsnio 1 dalies bei 3 straipsnio 2 dalies nuostatų.
– SESV 114 straipsnis nėra išorės veiksmų teisinis pagrindas
43. Ypač didelių abejonių kelia SESV 114 straipsnio naudojimas kaip teisinio pagrindo, Sąjungai sudarant tarptautinę konvenciją. SESV 114 straipsnio 1 dalis yra suformuluota plačiai ir pagal antrą jos sakinį apskritai leidžiama nustatyti „priemones“, viena iš kurių teoriškai galėtų būti ir tarptautinių konvencijų sudarymas. Tačiau toks aiškinimas prieštarautų SESV 114 straipsnio tikslui. Šia nuostata siekiama SESV 26 straipsnyje nustatytų tikslų, susijusių su vidaus rinkos sukūrimu ir jos veikimo užtikrinimu. Ji turėtų Parlamentui ir Tarybai sudaryti galimybę imtis veiksmų Sąjungos viduje (20) . Tai matyti iš SESV 114 straipsnio vietos sutarties struktūroje. Ši nuostata yra trečiojoje ESV sutarties dalyje, kurioje reglamentuojami „Sąjungos politikos sritys ir vidaus veiksmai“, o „Sąjungos išorės veiksmai“ reglamentuojami penktojoje ESV sutarties dalyje esančiomis specialiosiomis nuostatomis.
44. Reikia pripažinti, kad Sąjungos išorės kompetencija gali atsirasti vykdant vidaus politiką, be kita ko, kai reikia įgyvendinti vieną iš Sutartyse nustatytų tikslų, šiuo atveju sukurti vidaus rinką ir užtikrinti jos veikimą, kaip numatyta SESV 26 straipsnio 1 dalyje. Tačiau tokia išorės kompetencija kyla ne iš SESV 114 straipsnio, kaip teigia Taryba ir jos pusėje į bylą įstojusios šalys, bet iš SESV 216 straipsnio 1 dalies, kuria, įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, buvo kodifikuota ankstesnė teismo praktika(21) .
45. Dėl šios priežasties laikytina, kad bet kuriuo atveju Taryba padarė teisinę klaidą, nes kaip teisinį pagrindą konvencijai pasirašyti naudojo SESV 114 straipsnį, o ne SESV 216 straipsnio 1 dalį (ir nenaudojo šios net papildomai).
46. Tačiau vien ši teisinė klaida galėtų būti laikoma tik formalia klaida, kuri pati savaime negali būti pagrindas pripažinti ginčijamą sprendimą negaliojančiu(22) . Todėl reikia išsiaiškinti, ar konvencijos pasirašymas pagal savo turinį
gali būti laikomas vidaus rinkos sukūrimo priemone, kaip tai suprantama pagal SESV 114 straipsnio 1 dalį kartu su 26 straipsnio 1 dalimi ir kaip pabrėžtinai teigia Taryba ir ją palaikančios valstybės narės.
– Konvencija siekiama išorinio, o ne vidinio suderinimo
47. Iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti, kad konvencija siekiama Sąjungos viduje suderinti teisės aktus vidaus rinkoje. Pagal konvencijos 1 straipsnį ja „siekiama < ... > suderinti < ... > Šalių teisės aktus“. Gali atrodyti, kad konvencija taip pat siekiama priemonių, kurios, be kita ko, labai dažnai priimamos Sąjungos viduje, siekiant sukurti vidaus rinką ir užtikrinti jos veikimą.
48. Tačiau panagrinėjus atidžiau matyti, kad Sąjunga konvenciją sudarė ne siekdama sukurti ar sustiprinti vidaus rinką sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos srityje, o tam, kad Sąjungos viduje jau galiojantys šios srities teisės aktai taip pat galiotų už vidaus rinkos ribų esančiose trečiosiose šalyse, kuriose sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinė apsauga dar turi spragų(23) . Tai yra „pasirašius Konvenciją būtų lengviau išplėsti į Direktyvos 98/84/EB nuostatas panašių nuostatų taikymą už Sąjungos ribų ir nustatyti sąlygine prieiga grindžiamoms paslaugoms taikomą teisės aktą, kuris būtų taikomas visame Europos žemyne“(24) .
49. Taip siekiama ne tiek suderinti teisės aktus Europos vidaus rinkoje, kiek veikiau „eksportuoti“ Sąjungos vidaus acquis į trečiąsias šalis. Kitaip tariant, konvencijos pasirašymas laikytinas ne suderinimo Sąjungos viduje priemone, bet veikiau indėliu į „išorės suderinimą“ esant santykiams su trečiosiomis šalimis.
– Dėl konvencijos 11 straipsnio 4 dalyje esančios atskyrimo nuostatos
50. Toks įspūdis susidaro žvelgiant į konvencijos 11 straipsnio 4 dalyje nustatytą atskyrimo nuostatą. Pagal ją susitariančiosios šalys, kurios yra Europos bendrijos narės, esant tarpusavio santykiams taiko ne konvenciją, o „Bendrijos taisykles“.
51. Priešingai, nei teigia Taryba, tokia atskyrimo nuostata yra svarbi vertinant kompetenciją sudaryti tarptautinį susitarimą(25) .
52. Nagrinėjamu atveju konvencijos 11 straipsnio 4 dalis reiškia, kad daugelis konvencijos nuostatų nebus taikomos Sąjungos viduje, nes jau galioja „Bendrijos taisyklės“, įtvirtintos Direktyvoje 98/84, kurios pagal savo turinį atitinka konvenciją(26) . Taip teigia ne tik Prancūzija.
53. Tokiomis aplinkybėmis Sąjungos sudaryta konvencija iš esmės negali būti laikoma valstybių narių teisės aktų suderinimo priemone Europos vidaus rinkoje.
54. Reikia pripažinti, jog konvencijos 11 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad Europos Sąjungos valstybės narės esant tarpusavio santykiams turi taikyti konvencijos nuostatas tiek, kiek atitinkamo dalyko nereglamentuoja „Bendrijos taisyklės“. Kaip nurodo Taryba, tai taikytina tik „konfiskavimo priemonėms“ pagal konvencijos 6 straipsnį (t. y. tam tikriems objektų sulaikyti ir konfiskuoti) bei tarptautiniam bendradarbiavimui pagal konvencijos 8 straipsnį, kiek jis susijęs su konfiskavimo priemonėmis pagal 6 straipsnį. Tik dėl šių klausimų Direktyvoje 98/84 nėra specialių normų.
55. Kiek tai susiję su konfiskavimo priemonėmis ir su jomis susijusiu valstybių narių tarpusavio bendradarbiavimu, pažymėtina, kad sudaryta Sąjungos konvencija neabejotinai turės tam tikros įtakos Europos vidaus rinkai ir papildys arba patikslins joje jau galiojančias „Bendrijos taisykles“, įtvirtintas Direktyvoje 98/84.
56. Tačiau būtų sudėtinga tvirtinti, kad konfiskavimo priemonės ir su jomis susijęs tarptautinis bendradarbiavimas laikytini konvencijos pagrindiniu dalyku. Todėl to, kad konvencijos 6 ir 8 straipsniuose įtvirtintos papildomos normos, nepakanka, kad pasirašydama konvenciją Sąjunga galėtų remtis SESV 114 straipsniu, aiškinamu kartu su 216 straipsnio 1 dalimi, kaip priemone vidaus rinkai sukurti. Parenkant Sąjungos teisės akto teisinį pagrindą reikia orientuotis į jo reglamentavimo esmę(27) . Šiuo atveju, kaip jau minėta(28), esmę sudaro ne
Europos vidaus rinkos sukūrimas ar jos veikimo užtikrinimas.
– Dėl minėto konvencijos poveikio vidaus rinkai
57. Nepaisant konvencijos 6 ir 8 straipsnių, gali atsitikti taip, kad su konvencija susijęs vienodos, visame Europos žemyne galiojančios teisės, reglamentuojančios sąlygine prieiga grindžiamas paslaugas, sukūrimas galiausiai galėtų teigiamai paveikti tokių paslaugų teikimą Sąjungos viduje, t. y. Europos vidaus rinkoje. Juk užkirtus kelią neteisėtai veiklai, susijusiai su sąlygine prieiga grindžiamomis paslaugomis, galėtų pagerėti tokių paslaugų teikimo teisinės bei ekonominės sąlygos ir Sąjungos viduje.
58. Tačiau toks bendras teigiamas konvencijos poveikis vidaus rinkai yra netiesioginio pobūdžio. Tai yra tik grįžtamasis konvencijos poveikis. Tokio poveikio nepakanka, kad Sąjungos konvencijos pasirašymas būtų laikytinas priemone vidaus rinkai sukurti ar jos veikimui užtikrinti, kaip numatyta SESV 114 straipsnyje (siejamame su SESV 216 straipsnio 1 dalimi). Juk tokiomis priemonėmis turi būti iš tiesų siekiama gerinti vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo sąlygas(29) ir jos turi turėti tiesioginę įtaką vidaus rinkos veikimui(30) . Šiuo atveju taip nėra.
– Dėl tariamo vienodų teisinių sąlygų sukūrimo („level playing field“)
59. Taip pat atmestinas Tarybos argumentas, kad konvencija siekiama sukurti vidaus rinką, nes ja mažinami nacionalinių teisės sistemų, skirtų vienodoms teisinėms sąlygoms sukurti („level playing field“), skirtumai.
60. Pagal SESV 114 straipsnį suderinimo priemonės gali būti naudojamos siekiant panaikinti teisinius skirtumus tarp valstybių narių, kai tokie skirtumai pažeidžia pagrindines laisves ir taip tiesiogiai daro įtaką vidaus rinkos veikimui(31) . Tačiau turi būti nuolat siekiama panaikinti teisinius skirtumus tarp valstybių narių
Europos Sąjungoje, o ne tarp Europos Sąjungos valstybių narių ir trečiųjų šalių. Nagrinėjamu atveju, kaip minėta, konvencija pirmiausia siekiama ne vidinio, o iš esmės išorinio suderinimo(32) .
– Tarpinė išvada
61. Taigi konstatuotina, kad Sąjungai pasirašant konvenciją vidaus rinkos sukūrimas ir jos veikimas nebuvo
svarbiausi dalykai. Todėl Taryba klaidingai pasirinko SESV 114 straipsnį kaip ginčijamo sprendimo teisinį pagrindą.
2. Dėl SESV 207 straipsnio tinkamumo kaip teisinio pagrindo
62. Kadangi iš to, kas minėta(33), matyti, jog SESV 114 straipsnis yra neteisingas ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas, reikia išnagrinėti, ar šį sprendimą būtų buvę galima pagrįsti bendros prekybos politika, kaip nurodo Komisija ir Parlamentas.
63. SESV 207 straipsnio 1 dalyje aiškiai nustatyta, kad bendra prekybos politika neapsiriboja vien prekyba prekėmis, bet apima ir prekybą paslaugomis. Pagal SESV 207 straipsnio 4 dalį Taryba turi teisę sudaryti su prekybos politika susijusius susitarimus, kurių dalykas gali būti ir prekyba audiovizualinėmis paslaugomis.
– Pagal SESV 207 straipsnį apskritai nedraudžiamos suderinimo priemonės
64. Prieštaraudamos dėl SESV 207 straipsnio taikymo, Taryba ir jos pusėje į bylą įstojusios šalys pirmiausia nurodo, kad konvencijos dalykas ir tikslas yra ne Sąjungos užsienio prekybos santykių reguliavimas, o kaip matyti iš konvencijos 1 straipsnio, tik nacionalinės teisės aktų suderinimas sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginių paslaugų srityje.
65. Tokie argumentai nėra įtikinami.
66. Pagal bendrą prekybos politiką nacionalinės teisės aktų suderinimo priemonės nėra draudžiamos. Pagal SESV 207 straipsnio 6 dalį bendroje prekybos politikoje draudžiama derinti valstybių narių teisės aktus, „kai tokio suderinimo nereikalaujama Sutartyse“. Tačiau a contrario iš to matyti, kad visais kitais atvejais Sąjungos kompetencijos vykdymas bendroje prekybos politikoje gali lemti teisės aktų suderinimą. Tai pripažino ir Taryba nagrinėjant bylą Teisingumo Teisme.
67. SESV 207 straipsnis gali būti priemonių teisinis pagrindas, kai jomis siekiama ne valstybių narių teisės aktų suderinimo Sąjungos viduje (vidinis suderinimas), bet ketinama esant išoriniams santykiams prisidėti prie Sąjungos ir trečiųjų šalių galiojančių teisės aktų suderinimo (išorinis suderinimas), kaip yra nagrinėjamu atveju. Daugelyje pastarųjų metų prekybos susitarimų siekiama tokio suderinimo. Tokiuose susitarimuose numatyta sukurti vienodus, tam tikrais atvejais minimalius standartus, taip pat teisinius konkrečių produktų, darbų ar sektorių standartus, siekiant palengvinti tarpusavio prekybą(34) .
– Vienodos sąlygos palengvina prekybą paslaugomis
68. Taryba ir ją palaikančios šalys nesutinka, kad nacionalinės teisės suderinimas, kurio siekiama konvencijos 1 straipsniu, turi prekybos politikos pobūdį, kaip jis suprantamas pagal SESV 207 straipsnį.
69. Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisės aktas priskirtinas kompetencijai, susijusiai su bendra prekybos politika pagal SESV 207 straipsnį, tik jeigu jis susijęs su tarptautine prekyba prekėmis ar paslaugomis, nes daugiausia skirtas prekybai skatinti, palengvinti ar reglamentuoti ir daro tiesioginį ir nedelsiamą
poveikį prekybai atitinkamais produktais(35) .
70. Taryba ir ją palaikančios šalys teisingai teigia, kad tik vienoje konvencijos vietoje, t. y. jos 4 straipsnio b punkte, nustatyta taisyklė, kuri yra aiškiai susijusi su prekyba ir kurioje numatytas neteisėtų priemonių importavimo komerciniais tikslais draudimas.
71. Tačiau, priešingai, nei mano Taryba ir ją palaikančios valstybės narės, tai nereiškia, kad likusios konvencijos nuostatos nedaro poveikio prekybai tarp Sąjungos ir trečiųjų šalių. Kaip teisingai pastebėjo Komisija, konvencija siekiama palengvinti paslaugų teikimą sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų srityje kaip tik tarp Sąjungos ir trečiųjų šalių.
72. Konvencija yra jos šalių bendros sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų apsaugos politikos dalis(36) . Kaip minėta, konvencija turi išplėsti Sąjungos viduje galiojančių apsaugos standartų minėtoms paslaugoms taikymą trečiosiose šalyse, kad būtų galima sukurti visame Europos žemyne galiojančią sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų teisę(37) .
73. Taip visoje Europoje – ir Europos vidaus rinkoje, ir už jos ribų – sukuriamos vienodos minėtų paslaugų teisinės sąlygos („level playing field“).
74. Viena vertus, tada bendrovėms, kurių buveinė yra Europos Sąjungoje, bus lengviau teikti sąlygine prieiga grindžiamas paslaugas ir sąlyginės prieigos paslaugas už Europos vidaus rinkos ribų esančiose, bet Europos Tarybai priklausančiose valstybėse. Kita vertus, bendrovėms ir asmenims, kurių buveinė yra Europos Tarybos valstybėse, bus sunkiau neteisėtai prisijungiant trukdyti ar daryti tokių paslaugų teikimą mažiau patrauklų. Jei visame Europos žemyne su pažeidimais bus kovojama vadovaujantis vienodais teisiniais standartais, tokių pažeidimų iniciatoriams bus sunkiau rasti „prieglobstį“ Europoje kaip, atrodo, iki šiol buvo tam tikrose už Europos Sąjungos ribų esančiose Europos Tarybos valstybėse(38) .
75. Taigi konvencija ne tik palengvina bendrovėms, kurių buveinė yra Europos vidaus rinkoje, teisėtai teikti paslaugas trečiosiose šalyse; ja taip pat siekiama veiksmingiau nei iki šiol kovoti su šių paslaugų atžvilgiu vykdoma neteisėta veikla (vadinamuoju „piratavimu“), kurios šaltinis yra trečiosiose šalyse.
76. Taip būtų panaikintos skirtingų nacionalinės teisės sistemų nulemtos prekybos kliūtys tarp Sąjungos ir trečiųjų šalių. Tai, kad turimos omenyje prekybos kliūtys veikiau susijusios su nagrinėjamų paslaugų teisine apsauga (kuri iki šiol buvo nepakankama) daugelyje trečiųjų šalių, o ne su pačių šių paslaugų teikimu, priešingai, nei teigia Švedija, nereiškia, kad draudžiama remtis SESV 207 straipsniu. Nes prekybos kliūtys, atsirandančios dėl prekių ar paslaugų teisinės apsaugos stokos, taip pat patenka į šiuolaikinės prekybos politikos taikymo sritį, todėl gali būti priemonių pagal SESV 207 straipsnį dalykas(39) .
77. Priešingai, nei teigia Taryba ir jos pusėje į bylą įstojusios šalys, minėtų paslaugų teisinės apsaugos gerinimas tikrai nėra antraeilės ar netiesioginės svarbos tarptautinei prekybai dalykas. Kuo vienodesnės ir patikimesnės teisinės sąlygos daugelyje sričių veikiau turi esminę svarbą tarptautinei prekybai, ypač tada, kai tai susiję su sudėtingomis arba daug kainuojančiomis prekėmis ar paslaugomis, kurioms pagaminti ar platinti reikia daug intelektinės nuosavybės ir kūrybinių pastangų.
78. Būtent taip ir yra šioje byloje nagrinėjamu audiovizualinių ir informacinės visuomenės paslaugų atveju. Konvencijos preambulėje aiškiai numatyta, kad neteisėta prieiga kelia grėsmę subjektų, teikiančių transliavimo ir informacinės visuomenės paslaugas, ekonominiam gyvybingumui, todėl gali turėti įtakos visuomenei siūlomų programų ir paslaugų įvairovei(40) .
79. Taigi negalima neigti, kad pagal konvenciją vykdomas Europos vidaus rinkoje galiojančių standartų eksportas į trečiąsias šalis, esančias Europoje, Sąjungos požiūriu laikytinas prekybos politikos priemone.
– SESV 207 straipsniu galima remtis ir tada, kai daroma nedidelė įtaka teisiniam bendradarbiavimui civilinėje ir baudžiamojoje teisėje
80. Taryba ir kai kurios jos pusėje į bylą įstojusios šalys – Švedija ir Lenkija – teigia, kad konvencijos 6 ir 8 straipsniuose nustatytos su konfiskavimo priemonėmis ir tarptautiniu bendradarbiavimu susijusios priemonės pagal savo turinį yra priskirtinos ne prie bendros prekybos politikos, o prie teisinio bendradarbiavimo ir laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, todėl pasirašant konvenciją negalima remtis SESV 207 straipsniu.
81. Toks prieštaravimas nėra įtikinamas.
82. Konfiskavimo priemonės ir su jomis susijęs tarptautinis bendradarbiavimas galėtų būti priskirti prie su teisiniu bendradarbiavimu civilinėje ir baudžiamojoje teisėje susijusios politikos srities. Tačiau konfiskavimo priemonės ir su jomis susijęs tarptautinis bendradarbiavimas, kaip jau minėta(41), nėra pagrindinis konvencijos dalykas. Pagrindis konvencijos dalykas yra susijęs su prekybos politikos sritimi, todėl konvencijos pasirašymas turi būti išimtinai grindžiamas SESV 207 straipsniu(42) . Taigi, nėra pagrindo remtis kitais teisiniais pagrindais, kaip antai SESV 83 straipsnio 2 dalimi.
83. Protokoluose Nr. 21(43) ir Nr. 22(44) dėl ES sutarties ir ESV sutarties taip pat neabejojama dėl tokios išvados. Abiejuose šiuose protokoluose numatytos taisyklės dėl Jungtinės Karalystės, Airijos ir Danijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, kuriose šioms trims valstybėms narėms numatytos tam tikros specialios teisės.
84. Šių specialių taisyklių taikymo sritis yra išimtinai laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė. Todėl šias taisyklių taikymo išimtis reikia aiškinti siaurai. Protokolų Nr. 21 ir Nr. 22 dalykas ir tikslas nėra leisti Jungtinei Karalystei, Airijai ir Danijai savo nuožiūra nuspręsti, ar dalyvauti taikant Sąjungos institucijų patvirtintas priemones ir jomis privalomai vadovautis kitose Sąjungos teisės taikymo srityse, pirmiausia susijusiose su bendra prekybos politika (arba ir su vidaus rinka)(45) .
85. Remiantis protokolais Nr. 21 ir Nr. 22 negalima nukrypti nuo visuotinai pripažintų taisyklių dėl teisingo Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo pasirinkimo. Prie šių bendra sutarčių sistema galiausiai grindžiamų taisyklių pirmiausia priskirtina tai, kad, pasirenkant Sąjungos teisės akto teisinį pagrindą, reikia orientuotis į jo esmę net tada, kai jame papildomai numatytos nuostatos galbūt susijusios su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve(46) .
86. Protokoluose Nr. 21 ir Nr. 22 numatyti procedūriniai ypatumai(47) taip pat netaikytini kitose Sąjungos teisės srityse, kaip antai laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje. Iš tiesų ne procedūros lemia teisės akto teisinio pagrindo pasirinkimą, o teisinis pagrindas lemia procedūras, kurių reikia laikytis jį priimant(48) .
87. Taigi teisės akto, kuris pagal savo esmę priskirtinas prie bendros prekybos politikos, atveju Jungtinė Karalystė, Airija ir Danija negali remtis savo išskirtinėmis teisėmis pagal Protokolus Nr. 21 ir Nr. 22, todėl priimdama tokį teisės aktą Taryba neprivalo atsižvelgti į šias išskirtines teises net ir šio teisės akto tam tikrų aspektų ar dalių atžvilgiu.
3. Tarpinė išvada
88. Apibendrinant galima pasakyti, kad teisingas ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas būtų buvęs SESV 207 straipsnis, o ne SESV 114 straipsnis. SESV 207 straipsniu galima remtis pasirašant visą konvenciją Sąjungos vardu. Todėl pirmasis Komisijos ieškinio pagrindas pagrįstas.
B – Išimtinė Sąjungos kompetencija sudaryti konvenciją (antrasis ieškinio pagrindas)
89. Antrajame ieškinio pagrinde Komisija ginčija Tarybos teisinę poziciją, kad konvenciją, kaip mišraus pobūdžio susitarimą, turėtų „pasirašyti ir Europos Sąjunga, ir jos valstybės narės“(49) . Anot Komisijos ir Parlamento, toks požiūris pažeistų Sąjungos išimtinę kompetenciją sudaryti konvenciją. Taryba ir ją palaikančios valstybės narės laikosi priešingos pozicijos.
1. Išankstinis klausimas: Ar antrasis ieškinio pagrindas nėra niekinis („inopérant“)?
90. Per teismo posėdį Taryba teigė, kad antrasis Komisijos ieškinio pagrindas yra netinkamas (prancūzų k. „inopérant“). Anot Tarybos, ginčijamame sprendime reglamentuojamas tik konvencijos pasirašymas Sąjungos vardu ir tikrai nėra reikalaujama, kad ne tik Sąjunga, bet ir valstybės narės privalėtų ar galėtų būti konvencijos šalys. Remdamasi tuo, Taryba daro išvadą, kad antrasis Komisijos ieškinio pagrindas, net jei būtų pagrįstas, negalėtų lemti ginčijamo sprendimo pripažinimo negaliojančiu.
91. Toks prieštaravimas yra nepagrįstas.
92. Ginčijamo sprendimo dėstomojoje dalyje leidžiama tik pasirašyti konvenciją Sąjungos vardu (žr. to sprendimo 1 straipsnį). Tačiau atsižvelgiant į tai, ar konvenciją išimtinai turi pasirašyti tik Sąjunga, ar – kaip mišrų susitarimą – ir Sąjunga, ir jos valstybės narės, šis leidimas turėtų visai kitą teisinę ir praktinę reikšmę.
93. Nagrinėjamu atveju Taryba ginčijamo sprendimo preambulėje aiškiai suformulavo savo teisinę poziciją, kad konvencijos 6 straipsnis ir dalis 8 straipsnio nepriklauso Sąjungos išorės kompetencijai, todėl konvenciją reikia pasirašyti kaip mišrų susitarimą(50) . Tai reiškia, kad vidinis Sąjungos leidimas pasirašyti konvenciją, įtvirtintas ginčijamo Tarybos sprendimo 1 straipsnyje, neapima konvencijos 6 ir 8 straipsnių, todėl reikia, kad konvenciją pasirašytų ne tik Sąjunga, bet ir visos jos valstybės narės(51) .
94. Antrajame ieškinio pagrinde taip pat iš esmės klausiama, ar ginčijamas sprendimas yra teisėtas, nes Taryba suteikė leidimą, kurio nepakanka. Tai susiję su teisiniu klausimu, kurį Teisingumo Teismas gali patikrinti nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo. Jei paaiškėtų, kad konvencija patenka į išimtinę Sąjungos kompetenciją, ginčijamas Sprendimas turėtų būti pripažintas negaliojančiu, nes Taryba suteikė leidimą, kurio apimties ir galiojimo srities nepakanka tam, kas teisiškai būtų buvę reikalinga.
2. Antrojo ieškinio pagrindo turinio vertinimas
95. Jei Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti konvenciją, antrasis ieškinio pagrindas tenkintinas.
96. Tokia išimtinė kompetencija, viena vertus, galėtų kilti iš SESV 3 straipsnio 1 dalies e punkto (šiuo klausimu žr. a poskyrį), kita vertus, iš SESV 3 straipsnio 2 dalies (šiuo klausimu žr. b poskyrį). Jei tokia kompetencija egzistuoja, valstybės narės negali turėti paralelinės kompetencijos(52) . Išimtinė Sąjungos kompetencija reiškia bendrą draudimą valstybėms narėms imtis veiksmų (SESV 2 straipsnio 1 dalies antroji sakinio dalis). Todėl taip pat draudžiamas valstybių narių, kaip tarptautinio susitarimo šalių, bet koks savanoriškas dalyvavimas kartu su Sąjunga(53) . Veikdamos savo vardu tarptautiniu lygiu greta Sąjungos, valstybės narės gali paveikti derybų rezultatą ir sukelti abejonių dėl išimtinės Sąjungos išorinės kompetencijos.
a) Išimtinė kompetencija pagal SESV 3 straipsnio 1 dalies e punktą
97. Kaip jau minėta(54), visa konvencija turi būti grindžiama SESV 207 straipsniu ir patenka į bendros prekybos politikos sritį. Todėl Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti konvenciją (SESV 3 straipsnis 1 dalis e punktas).
98. Vien dėl šios priežasties turėtų būti tenkinamas Komisijos antrasis ieškinio pagrindas.
b) Alternatyviai: išimtinė kompetencija pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį
99. Lieka alternatyviai išnagrinėti, ar Sąjunga neturėtų išimtinės kompetencijos sudaryti konvenciją ir tada, jei Teisingumo Teismas konvenciją, priešingai, nei siūlau, ne priskirtų prie bendros prekybos politikos (SESV 207 straipsnis), o traktuotų kaip vidaus rinkai sukurti skirtą suderinimo priemonę (SESV 114 straipsnis). Komisija ir Parlamentas teigia, kad tokia išimtinė kompetencija kiltų iš SESV 3 straipsnio 2 dalies, tačiau Taryba ir ją palaikančios valstybės narės atkakliai teigia, kad netenkinamos išankstinės šios normos taikymo sąlygos.
i) Išankstinės pastabos
100. Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į SESV 3 straipsnio 2 dalies trečią alternatyvą, pagal kurią Sąjunga turi išimtinę kompetenciją tarptautiniams susitarimams sudaryti, „jei jų sudarymas gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį“. SESV 3 straipsnio 2 dalyje vartojamu žodžiu „gali“ pabrėžiama, kad poveikis bendroms taisyklėms ar jų taikymo srities pakeitimas nebūtinai turi faktiškai egzistuoti, veikiau pakanka to, kad tarptautinė konvencija gali sukelti tokį poveikį, t. y. turi egzistuoti konkretus
pavojus, kad konvencija yra susijusi su poveikiu bendroms taisyklėms ar jų taikymo srities pakeitimu.
101. Pirmiausia reikia pažymėti, kad bendrų taisyklių pažeidimo pavojaus nėra ne tik todėl, kad tarptautinio susitarimo nuostatų ir Sąjungos vidaus taisyklių turinys, kaip ir šiuo atveju(55), iš esmės sutampa(56) . Sąjungos teisės aktų leidėjo diskrecija sumažėja vien dėl turinio sutapimo, kai prisiimami tarptautiniai įsipareigojimai trečiųjų šalių atžvilgiu. Nieko nekeičia ir konvencijos 11 straipsnio 4 dalyje esanti atskyrimo nuostata; tokia nuostata netgi gali būti traktuojama kaip bendrų taisyklių pažeidimo pavojaus požymis(57) .
102. Todėl ir Taryba nagrinėjamu atveju nurodo, kad bendrų taisyklių pažeidimo pavojus, kaip jis suprantamas pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį, ir dėl to atsirandanti išimtinė Sąjungos kompetencija egzistuoja ten, kur konvencija iš esmės sutampa su Direktyva 98/84. Visų pirma tai susiję su sąvokų apibrėžimais, nustatančiais, kas yra „apsaugotoji paslauga“, „sąlyginė prieiga“, „sąlyginės prieigos priemonė“ ir „neteisėta priemonė“(58) . Tas pats galioja nustatant veiksmus, kurie turėtų būti uždrausti kaip neteisėti(59) .
103. Tačiau proceso dalyviai visiškai nesutaria, ar tokia išimtinė Sąjungos kompetencija susitarimams sudaryti pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį galioja ir konfiskavimo priemonių pagal konvencijos 6 straipsnį atžvilgiu, ir tarptautinio bendradarbiavimo pagal konvencijos 8 straipsnį, kiek jis susijęs su konfiskavimo priemonėmis, atžvilgiu. Anot Tarybos, kaip tik dėl šių abiejų punktų konvencija laikytina mišraus pobūdžio susitarimu(60) .
104. Todėl reikia išnagrinėti, pirma, ar iš konvencijos 6 ir 8 straipsnių kyla konkretus Direktyvos 98/84 5 straipsnio 1 dalies pažeidimo pavojus (šiuo klausimu žr. ii poskyrį), ir, antra, ar konvencija nėra reglamentuojama sritis, kuri gana išsamiai jau reglamentuota Bendrijos teisės aktais (šiuo klausimu žr. iii poskyrį).
ii) Nėra pavojaus, kad konvencijos 6 ir 8 straipsniais bus pažeista direktyvos 5 straipsnio 1 dalis
105. Anot Komisijos ir Parlamento, konvencijos 6 straipsnyje numatytos konfiskavimo priemonės laikytinos sankcijomis, kurios jau yra numatytos Direktyvos 98/84 5 straipsnio 1 dalyje. Todėl šiai konvencijos daliai taip pat taikytina SESV 3 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtinė Sąjungos kompetencija.
106. Šis argumentas nepagrįstas.
107. Kaip įtikinamai nurodė Taryba ir ją palaikančios valstybės narės, Direktyvos 98/84 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta tik labai bendra ir elementari valstybių narių pareiga nustatyti sankcijas, kurios „turi būti veiksmingos, atgrasančios ir atitinkančios galimą neteisėta veikla padaryto poveikio dydį“. Taigi valstybėms narėms palikta didelė diskrecija nustatyti tinkamas sankcijas savo nacionalinėse teisinėse sistemose. Tai gali
apimti daiktų sulaikymą ir konfiskavimą(61), tačiau pagal direktyvą tai nėra privaloma (62) .
108. Šiuo atveju valstybės narės tik kartu imasi priemonių, kad įgyvendintų Direktyvos 98/84 5 straipsnio 1 dalyje nustatytą jų pareigą numatyti veiksmingas, atgrasančias ir proporcingas sankcijas, kai jos vienos arba dalyvaujant trečiosioms šalims sudaro tarptautinį susitarimą, kuriame nustatomos privalomos konfiskavimo priemonės, kaip numatyta konvencijos 6 straipsnyje. Taigi valstybės narės paprasčiausia naudojasi diskrecija, kuri joms suteikta pagal Sąjungos teisę, ir taip prisideda prie Direktyvos 98/84 tikslų įgyvendinimo.
109. Šiomis aplinkybėmis neaišku, kaip konvencijos 6 ir 8 straipsniai galėtų paveikti Direktyvos 98/84 5 straipsnio 1 dalies nuostatą dėl sankcijų ar pakeisti jos taikymo sritį.
iii) Sritis, kuri gana išsamiai jau sureguliuota Bendrijos teisės aktais
110. Tačiau net jei nėra pavojaus konvencijos 6 ir 8 straipsniais pažeisti Direktyvos 98/84 5 straipsnio 1 dalies, pati konvencija gali patekti į išimtinės Sąjungos kompetencijos sritį. Remiantis nuosistovėjusia teismo praktika(63), išimtinė Sąjungos kompetencija sudaryti susitarimus pripažįstama tada, kai yra susijusi su sritimi, kuri gana išsamiai jau sureguliuota Bendrijos teisės aktais.
– Ankstesnės teismo praktikos, susijusios su SESV 3 straipsnio 2 dalimi, reikšmė
111. Taryba ir kai kurios šalys, įstojusios į bylą jos pusėje, teigia, kad ši teismo praktika po Lisabonos sutarties įsigaliojimo nebėra reikšminga, nes pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį išimtinė Sąjungos kompetencija išorės veiksmų srityje buvo susiaurinta. Tačiau šis argumentas atmestinas. Nėra jokių įrodymų, kad Lisabonos sutarties autoriai būtų norėję nustatyti tokį apribojimą. Be to, per žodinį nagrinėjimą Teisingumo Teisme, man paprašius, Taryba nepagrindė savo teiginio konkrečiais įrodymais – pavyzdžiui, susijusiais su Europos konvento parengiamaisiais darbais dėl Sutarties dėl Konstitucijos Europai arba su Lisabonos sutarties parengiamaisiais darbais.
112. Manau, kad SESV 3 straipsnio 2 dalies trečioje alternatyvoje yra kodifikuota ankstesnė Teisingumo Teismo praktika dėl išimtinės Sąjungos kompetencijos pagal „AETR doktriną“(64) . Tam aiškiai pritarė ir Prancūzija per žodinį nagrinėjimą Teisingumo Teisme.
113. Todėl aiškinant ir taikant SESV 3 straipsnio 2 dalies trečią alternatyvą reikėtų vadovautis ankstesne teismo praktika. Tam, kad egzistuotų išimtinė Sąjungos kompetencija sudaryti tarptautinę konvenciją pagal SESV 3 straipsnio 2 dalies trečią alternatyvą pakanka, kad tai būtų sritis, kuri gana išsamiai jau būtų sureguliuota Bendrijos teisės aktais.
– Pagal Protokolą Nr. 25 nedraudžiama taikyti ankstesnės teismo praktikos
114. Prieštaravimų taip pat nekyla iš ES sutarties ir SESV protokolo Nr. 25(65), kuriame nustatyta, kad Sąjungos kompetencija apima „tik tuos aspektus, kurie reglamentuojami atitinkamu Sąjungos teisės aktu, bet neapima visos srities“.
115. Kaip matyti iš Protokolo Nr. 25 formuluotės, šis protokolas yra susijęs tik su Sąjungos pasidalijamąja kompetencija, kaip numatyta SESV 2 straipsnio 2 dalyje, o ne su jos išimtinės kompetencijos, kaip numatyta SESV 2 straipsnio 1 dalyje, apimtimi. Juo labiau nėra įrodymų, kad šiuo protokolu Lisabonos sutarties autoriai norėjo tiesiogiai ar netiesiogiai apriboti išimtinės Sąjungos kompetencijos, kaip numatyta SESV 3 straipsnio 2 dalies trečioje alternatyvoje, apimtį. Tokį apribojimą, be kita ko, paneigia ir tai, kad Protokole Nr. 25 nėra nurodos į SESV 3 straipsnio 2 dalį.
116. Be to, pažymėtina, kad išimtinė kompetencija pagal SESV 3 straipsnio 2 dalies trečią alternatyvą priklauso visų pirma ne tik nuo bendrų taisyklių konkrečioje srityje buvimo ar nebuvimo, bet ir nuo pavojaus pažeisti šias bendras taisykles arba pakeisti jų taikymo sritį. Toks pavojus gali atsirasti, kai tarptautinėje konvencijoje yra nuostatų, glaudžiai susijusių su Bendrijos taisyklėmis konkrečioje srityje, kuri gana išsamiai yra sureguliuota Europos Sąjungos teisės aktais. Tarptautinė konvencija tokias Bendrijos nuostatas gali neigiamai paveikti netgi tada, kai Bendrijos nuostatos ir tarptautinė konvencija reglamentuoja ne visiškai vienodus „aspektus“ (kaip tai numatyta Protokole Nr. 25).
117. Šiomis aplinkybėmis teismo praktikoje išplėtotas taikymo srities kriterijus, kuris gana išsamiai jau įtvirtintas Bendrijos nuostatose, įsigaliojus Lisabonos sutarčiai neprarado savo reikšmės nustatant išimtinę Sąjungos kompetenciją sudaryti susitarimus, kaip numatyta SESV 3 straipsnio 2 dalies trečioje alternatyvoje.
– Srities, kuri gana išsamiai jau sureguliuota Bendrijos teisės aktais, buvimas
118. Telieka išnagrinėti, ar šiuo atveju konvencija reglamentuojama sritis yra gana išsamiai sureguliuota Bendrijos nuostatomis. Reikia analizuoti ne tik nagrinėjamų taisyklių apimtį, bet ir jų pobūdį bei turinį. Be to, svarbu atsižvelgti ne tik į dabartinę Sąjungos teisės padėtį atitinkamoje srityje, bet ir į jos raidos perspektyvas, jeigu jas galima numatyti atliekant šią analizę(66) .
119. Konvencija reguliuojama sritis yra sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinė apsauga.
120. Šią sritį Sąjungos teisės aktų leidėjas Sąjungos viduje gana išsamiai suderino priėmęs Direktyvą 98/84. Jis ne tik nustatė būtiniausius standartus, bet ir visiškai suderino daugelį minėtos srities aspektų. Visų pirma jis įvedė visoje Sąjungoje vienodus sąvokų apibrėžimus (direktyvos 2 straipsnis) ir Sąjungos mastu sureguliavo, kokia veikla vidaus rinkoje turi būti uždrausta (direktyvos 4 straipsnis). Be to, tikrai yra bendra sankcijų ir teisių gynimo priemonių Bendrijos sistema (direktyvos 5 straipsnis).
121. Tai, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 98/84 5 straipsnio 1 dalyje paliko didelę diskreciją pasirinkti sankcijas, nekliudo pripažinti, kad visa
sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos sritis yra gana išsamiai sureguliuota Bendrijos teisės aktais.
122. Taigi šiuo požiūriu tenkinamos SESV 3 straipsnio 2 dalies trečios alternatyvos sąlygos, kaip jos patikslintos teismo praktikoje(67) .
123. Todėl pagal SESV 3 straipsnio 2 dalies trečią alternatyvą Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti konvenciją, nes konvencija reguliuojama sritis, kuri gana išsamiai jau sureguliuota Bendrijos nuostatomis. Todėl antrasis Komisijos ieškinio pagrindas taip pat pagrįstas.
C – Apibendrinimas
124. Taigi abu Komisijos ieškinio pagrindai yra pagrįsti ir pagal bet kurį vieną iš jų yra pagrindas panaikinti ginčijamą sprendimą (SESV 263 straipsnio 1 ir 2 dalys kartu su SESV 264 straipsnio 1 dalimi).
D – Ginčijamo sprendimo padarinių pripažinimas galutiniais
125. Jei Teisingumo Teismas panaikins ginčijamą sprendimą, jis pagal SESV 264 straipsnio 2 dalį turės pripažinti, kad sprendimo poveikis išliks, kol bus priimtas naujas, tinkamai pagrįstas sprendimas. Taip būtų išvengta bet kokių abejonių tarptautiniu lygmeniu dėl asmenų, įgaliotų Sąjungos vardu pasirašyti konvenciją, įgaliojimų, jau įvykusio pasirašymo teisiniai padariniai negalėtų būti ginčijami ir tai nesukeltų kliūčių ratifikavimo procesui.
126. Be to, atsižvelgiant į valstybių narių pareigą lojaliai bendradarbiauti su Sąjunga (SESV 4 straipsnio 3 dalis), jos privalo nesiimti jokių priemonių, kurios gali prieštarauti išimtinei Sąjungos kompetencijai(68) . O tai reiškia, kad tos valstybės narės, kurios konvencijos dar nepasirašė, privalo jos nepasirašyti, o tos valstybės narės, kurios jau pasirašė, privalo jos neratifikuoti.
VII – Išlaidos
127. Pagal 2012 m. rugsėjo 25 d. Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi pagal mano pasiūlytą sprendinį Taryba pralaimėjo bylą, o Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, Taryba turi jas padengti. Prancūzija, Nyderlandai, Lenkija, Švedija, Jungtinė Karalystė ir Europos Parlamentas, kaip įstojusios į bylą šalys, padengia savo bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį.
VIII – Išvada
128. Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui:
1. Panaikinti 2011 m. lapkričio 29 d. Tarybos sprendimą 2011/853/ES.
2. Pripažinti, kad panaikinto sprendimo poveikis išliks, kol bus priimtas naujas, tinkamai pagrįstas sprendimas.
3. Nurodyti, kad Europos Sąjungos Taryba padengia savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
4. Nurodyti, kad Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Lenkijos Respublika, Švedijos Karalystė, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė bei Europos Parlamentas padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  ‑	Žr. 2001 m. gruodžio 6 d. Nuomonę 2/00 (Rink. p. I‑9713, 5 punktas), 2009 m. lapkričio 30 d. Nuomonę 1/08 (Rink. p. I‑11129, 110 punktas) ir 2009 m. spalio 1 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą
(C‑370/07, Rink. p. I‑8917, 47 punktas).
(3)  ‑	OL L 336, 2011, p. 2 (Europos Tarybos paskelbta CETS Nr. 178).
(4)  ‑	2011 m. lapkričio 29 d. Tarybos sprendimas 2011/853/ES dėl Europos konvencijos dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos pasirašymo Sąjungos vardu (OL L 336, p. 1).
(5)  ‑	Šalys sutaria, kad ginčijamo sprendimo atveju taip pat reikėjo remtis SESV 218 straipsnio 5 dalimi, kaip procesiniu teisiniu pagrindu.
(6)  ‑	Ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamoji dalis.
(7)  –	1998 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/84/EB dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos (OL L 320, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 147).
(8)  –	AETR doktrina pradėta formuoti 1971 m. kovo 31 d. Sprendimu Komisija prieš Tarybą
(„AETR“, 22/70, Rink. p. 263, 15–19 punktai); aktualiausias jos apibendrinimas pateikiamas 2006 m. vasario 7 d. Nuomonėje 1/03 (Rink. p. I‑1145, 114–133 punktai).
(9)  ‑	Komisijos ataskaita Tarybai, Europos Parlamentui, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui – Antroji ataskaita dėl Direktyvos 98/84/EB, KOM (2008) 593 galutinis, pateikta 2008 m. rugsėjo 30 d. (žr. jos 4.2.4 punktą).
(10)  –	Tarybos sprendimo dėl Europos konvencijos dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos pasirašymo pasiūlymas, KOM (2010) 753 galutinis.
(11)  –	Tarybos sprendimo dėl Europos konvencijos dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos sudarymo pasiūlymas, KOM (2010) 755 galutinis.
(12)  –	Ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamoji dalis.
(13)  –	Protokolas 3128. 2011 m. lapkričio 28 ir 29 d. Europos Sąjungos Tarybos posėdis Briuselyje (darbotvarkės 11 punktas su priedais).
(14)  –	Lenkija ir Švedija neprašo priteisti bylinėjimosi išlaidų.
(15)  –	Nyderlandai ir Lenkija nedalyvavo teismo posėdyje.
(16)  –	Žr. ginčijamo Sprendimo preambulės pirmąjį motyvą.
(17)  –	1991 m. birželio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą
(C‑300/89, Rink. p. I‑2867, 10 punktas), 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimas Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 182 punktas) ir 2012 m. liepos 19 d. Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą
(C‑130/10, 42 punktas).
(18)  –	Ginčijamo sprendimo 5 konstatuojamoji dalis.
(19)  –	Žr. ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamąją dalį.
(20)  –	Tuo pačiu klausimu dėl SESV 48 straipsnio žr. 2013 m. kovo 21 d. mano išvadą byloje Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
(C‑431/11, ypač 47 ir 48 punktai).
(21)  –	Žr. 1977 m. balandžio 26 d. Nuomonę 1/76 (Rink. p. 741, ypač 3–7 punktai), 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonę 1/94 (Rink. p. I‑5267, 85, 88 ir 89 punktai), 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimą Komisija prieš Daniją
(C‑467/98, Rink. p.  I‑9519, 57 punktas) ir Nuomonę 1/03 (minėtą 8 išnašoje, 115 punktas).
(22)  –	1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą
(165/87, Rink. p. 5545, 18–21 punktai), 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Ispanija ir Suomija prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑184/02 ir C‑223/02, Rink. p. I‑7789, 42–44 punktai) ir 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Swedish Match
(C‑210/03, Rink. p. I‑11893, 44 punktas); taip pat žr. mano 2005 m. gegužės 26 d. išvadą byloje Komisija prieš Tarybą
(C‑94/03, Rink. p. I‑1, 53 punktas) ir 2013 m. kovo 21 d. išvadą byloje Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
(C‑431/11, 79–81 punktai).
(23)  –	Aiškinamosios ataskaitos dėl konvencijos (galima rasti prancūzų ir anglų kalbomis Europos Tarybos sutarčių biuro svetainėje adresu: http://www.conventions.coe.int, meniu punktas Europos sutartys STE (ETS) Nr. 178) 9–11 punktai.
(24)  –	Ginčijamo sprendimo 5 konstatuojamoji dalis.
(25)  –	Nuomonė 1/03 (minėta 8 išnašoje, 130 punktas); taip pat žr. Sprendimą Komisija prieš Daniją
(minėtas 21 išnašoje, 101 punktas).
(26)  –	Dėl konvencijos nuostatų atitikties direktyvos nuostatoms žr. ginčijamo sprendimo 3 ir 5 konstatuojamąsias dalis.
(27)  –	Jeigu nagrinėjant priemonę matyti, kad ja siekiama dvigubo tikslo arba ji turi dvi sudedamąsias dalis ir jei viena iš jų laikytina pagrindine, o kita tik papildoma, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu pagrindu – tuo, kurio reikalauja tikslas arba pagrindinė ar dominuojanti sudedamoji dalis (2008 m. lapkričio 6 d. Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą
(C‑155/07, Rink. p. I‑8103, 35 punktas) ir 2008 m. lapkričio 6 d. Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą (C‑130/10, minėtas 17 išnašoje, 43 punktas); taip pat žr. 1993 m. kovo 17 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą
(C‑155/91, Rink. p. I‑939, 19 ir 21 punktai).
(28)  –	Žr. šios išvados 49 punktą.
(29)  –	2010 m. birželio 8 d. Sprendimas Vodafone ir kt.
(C‑58/08, Rink. k. I‑4999, 32 punktas); taip pat žr. 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimą British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
(C‑491/01, Rink. k. I‑11453, 60 punktas) ir 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑217/04, Rink. p. I‑3771, 42 punktas).
(30)  –	Sprendimas Vodafone ir kt.
(minėtas 29 išnašoje, 32 punkto pabaiga); taip pat žr. 2005 m. liepos 12 d. Sprendimą Alliance for Natural Health ir kt.
(C‑154/04 ir C‑155/04, Rink. k. I‑6451, 28 punktas) ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑380/03, Rink. p. I‑11573, 37 punktas).
(31)  –	Taip pat žr. teismo praktiką, nurodytą 30 išnašoje.
(32)  –	Žr. šios išvados 49 punktą.
(33)  –	Žr. šios išvados 40–61 punktus.
(34)  –	Taip yra Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) sutartyje dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS susitarimas, OL L 336, p. 214); ypač žr. šio susitarimo II dalį.
(35)  –	2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą
(C-281/01, Rink. p. I‑12049, 40 punkto pabaiga ir 41 punkto pabaiga), 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimas Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia ir ERSA
(C‑347/03, Rink. p. I‑3785, 75 punktas) ir 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimas Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑411/06, Rink. p. I‑7585, 71 punktas).
(36)  –	Konvencijos 7 konstatuojamoji dalis.
(37)  –	Ginčijamo sprendimo 5 konstatuojamoji dalis.
(38)  –	Kaip nurodo Komisija abiejų savo pasiūlymų dėl Tarybos sprendimų (minėti 10 ir 11 išnašose) 9 punkte, daug Europos valstybių, nepriklausančių Europos Sąjungai, gali tapti paslaugų, grindžiamų sąlygine prieiga, piratavimo priemonių tobulinimo ir platinimo prieglobsčiu, nes jų teisinėje sistemoje nenumatyta sankcijų už šią labai specifinę piratavimo veiklą.
(39)  –	Taip pat žr. TRIPS susitarimą, ypač jo II dalį.
(40)  –	Konvencijos 6 konstatuojamoji dalis; taip pat žr. minėtos ataskaitos dėl konvencijos 2 ir 3 punktus.
(41)  –	Žr. šios išvados 56 punktą.
(42)  –	Šiuo klausimu žr. šios išvados 22 punkte nurodytą teismų praktiką.
(43)  –	Protokolas dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės.
(44)  –	Protokolas dėl Danijos pozicijos.
(45)  –	Žr. mano išvadą byloje Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
(C‑431/11, minėta 22 išnašoje, 73 ir 74 punktai).
(46)  –	Šiuo klausimu žr. šios išvados 27 punkte nurodytą teismo praktiką.
(47)  –	Pagal Protokolą Nr. 21 reikalingas aiškus Jungtinės Karalystės ir Airijos „opt-in“ (pasirinkimas dalyvauti), o pagal Protokolą Nr. 22 reikalingas Danijos pareiškimas dėl ketinimo Sąjungos priemonę perkelti į nacionalinę teisę.
(48)  –	Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą
(C‑130/10, minėtas 17 išnašoje, 80 punktas).
(49)  – Ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamoji dalis.
(50)  –	Ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamoji dalis.
(51)  –	Nepaisant to, pagal tarptautinę teisę gali atsitikti taip, kad Sąjunga ir jos valstybės narės atitinkamai yra saistomos visos konvencijos, įskaitant tas jos dalis, kurios nepatenka į Sąjungos vidaus kompetenciją.
(52)  –	1975 m. lapkričio 11 d. Nuomonė 1/75 (Rink. p. 1355, 1363 ir 1364) ir 1993 m. kovo 19 d. Nuomonė 2/91 (Rink. p. I‑1061, 8 punktas).
(53)  –	Šiuo klausimu žr. mano 2009 m. kovo 26 d. išvadą byloje Komisija prieš Tarybą
(„Vietnamas“, C‑13/07, 53 punktas).
(54)  ‑	Žr. mano argumentus dėl pirmojo ieškinio pagrindo šios išvados 35–88 punktuose.
(55)  –	Ginčijamo sprendimo preambulėje Taryba pabrėžia, kad konvencijos nuostatos yra „beveik identiškos“ direktyvai (3 konstatuojamoji dalis) arba bent „panašios“ (5 konstatuojamoji dalis).
(56)  –	Nuomonė 2/91 (minėta 52 išnašoje, 26 punktas) ir Sprendimas Komisija prieš Daniją
(minėtas 21 išnašoje, 82 punktas).
(57)  –	8 išnašoje minėtos Nuomonės 1/03 130 punktas.
(58)  –	Žr. direktyvos 2 straipsnį ir konvencijos 2 straipsnį.
(59)  –	Žr. direktyvos 4 straipsnį ir konvencijos 4 straipsnį.
(60)  –	Šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamąją dalį.
(61)  –	1992 m. lapkričio 24 d. Sprendimas Poulsen ir Diva Navigation
(C‑286/90, Rink. p. I‑6019, 31 punktas); panašiai nurodyta 1997 m. vasario 27 d. Sprendime Ebony Maritime ir Loten Navigation
(C‑177/95, Rink. p. I‑1111, 32 ir 33 punktai).
(62)  –	Taip pat žr. Direktyvos 98/84 23 konstatuojamąją dalį, kur neteisėtų priemonių konfiskavimas laikomas tik viena iš „kitų sankcijų“ kategorijų, kurios pagal direktyvą lieka „neapribotos“.
(63)  –	Nuomonė 2/91 (minėta 52 išnašoje, 25 ir 26 punktai), Sprendimas Komisija prieš Daniją
(minėtas 21 išnašoje, 81 ir 82 punktai) ir Nuomonė 1/03 (minėta 8 išnašoje, 126 punktas).
(64)  –	Šiuo klausimu žr. 8 išnašoje nurodytą teismo praktiką.
(65)  –	Protokolas dėl kompetencijos pasidalijimo.
(66)  –	Nuomonė 1/03 (minėta 8 išnašoje, 126 punktas).
(67)  –	Taip pat žr. 63 išnašoje pateiktas nuorodas.
(68)  –	Šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 2 d. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑266/03, Rink. p. I‑4805, 57?67 punktai, taip pat 41?43 punktai) ir 2005 m. liepos 14 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją
(C‑433/03, Rink. p. I‑6985, 60?73 punktai, taip pat 43?45 punktai).