GENERALINIO ADVOKATO
GERARAD HOGAN IŠVADA,
pateikta 2019 m. gegužės 8 d.(1)
Sujungtos bylos C‑105/18–C‑113/18
Asociación Española de la Industria Eléctrica (UNESA) (C‑105/18),
Energía de Galicia (Engasa) SA (C‑106/18),
Duerocanto SL (C‑107/18),
Corporación Acciona Hidráulica (Acciona) SLU (C‑108/18),
Associació de Productors i Usuaris d’Energia Elèctrica (C‑109/18),
José Manuel Burgos Pérez,
María del Amor Guinea Bueno (C‑110/18),
Endesa Generación SA (C‑111/18),
Asociación de Empresas de Energías Renovables (APPA) (C‑112/18),
Parc del Segre, S.A.,
Electra Irache, S.L.,
Genhidro Generación Hidroeléctrica, S.L.,
Hicenor, S.L.,
Hidroeléctrica Carrascosa, S.L.,
Hidroeléctrica del Carrión, S.L.,
Hidroeléctrica del Pisuerga, S.L.,
Hidroeléctrica Santa Marta, S.L.,
Hyanor, S.L.,
Promotora del Rec dels Quatre Pobles, S.A. (C‑113/18)
prieš
Administración General del Estado,
dalyvaujant:
Iberdrola Generación SAU,
Hidroeléctrica del Cantábrico, SA
(Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Principas „teršėjas moka“ – Paslaugų, susijusių su vandens naudojimu, išlaidų susigrąžinimas – Vidaus elektros energijos rinkos bendrosios taisyklės – Rinkliava už naudojimąsi vidaus vandenimis elektros energijai gaminti – Mokestis, taikomas tik hidroenergijos gamintojams, veikiantiems keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose – Draudžiama valstybės pagalba“
I.      Įvadas
1.        Šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl SESV 107 straipsnio ir 191 straipsnio 2 dalies, 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus(2), 9 straipsnio 1 dalies ir 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/72/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/54/EB(3), 3 straipsnio 1 ir 2 dalių išaiškinimo.
2.        Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant bylą tarp, viena vertus, kelių elektros gamybos bendrovių, turinčių koncesijas keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose hidrologiniam naudojimui, t. y. upių baseinuose, esančiuose daugiau nei vienoje Ispanijos Comunidad autónoma (autonominė sritis) ir, kita vertus, Administración General del Estado (Generalinė valstybės administracija, Ispanija), palaikomos Iberdrola Generación SAU ir Hidroeléctrica del Cantįbrico SA, dėl mokesčio už vidaus vandenų naudojimą gaminant elektros energiją keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose galiojimo.
3.        Šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą suteikia Teisingumo Teismui galimybę patikslinti principo „teršėjas moka“ taikymą, Direktyvos 2009/72 taikymo sritį ir valstybės pagalbos draudimo taikymą, kiek tai susiję su vidaus vandenų naudojimu elektros energijai gaminti. Be to, vienas iš pagrindinių šiuo prašymu keliamų klausimų yra, ar nediskriminavimo nuostatos, kaip numatyta Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalyje, gali būti taikomos tokio pobūdžio apmokestinimo priemonei, kuri buvo patvirtinta Ispanijos Karalystės 2012 m. Tačiau prieš svarstant šiuos klausimus pirmiausia reikia išdėstyti atitinkamas Sąjungos ir nacionalinės teisės nuostatas.
A.      Sąjungos teisė
1.      Direktyva 2000/60
4.        Direktyvos 2000/60 9 straipsnio „Sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimas“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės atsižvelgia į sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, įskaitant aplinkos apsaugos ir išteklių sąnaudas, susigrąžinimo principą pagal ekonominę analizę, atliktą vadovaujantis III priedu, ir visų pirma atsižvelgia į principą „teršėjas moka“.
Iki 2010 m. valstybės narės užtikrina:
–        kad vandens kainų politika pakankamai skatintų vartotojus naudoti vandenį efektyviai ir taip padėtų siekti šios direktyvos aplinkos apsaugos tikslų,
–        įvairiose vandens naudojimo srityse, kurių yra išskirta bent trys – pramonė, buitinis sektorius ir žemės ūkis, deramai būtų padengiamos sąnaudos, patirtos teikiant vandens paslaugas, remiantis pagal III priedą atlikta ekonomine analize ir visų pirma atsižvelgiant į principą „teršėjas moka“.
To siekdamos valstybės narės gali atsižvelgti į sąnaudų susigrąžinimo socialinį, ekologinį ir ekonominį poveikį, taip pat į paveikto regiono ar regionų geografines ir klimato sąlygas.“
2.      Direktyva 2009/72
5.        Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės, remdamosi savo institucine struktūra ir deramai laikydamosi subsidiarumo principo, užtikrina, kad, nedarant įtakos 2 daliai, elektros energijos įmonės būtų eksploatuojamos laikantis šios direktyvos principų siekiant sukurti konkurencingą, saugią ir aplinką tausojančią elektros energijos rinką, bei nediskriminuoja tų įmonių jų teisių ar įsipareigojimų požiūriu.“
B.      Nacionalinės teisės nuostatos
1.      Ispanijos Konstitucija
6.        Ispanijos Konstitucijos 149 straipsnyje dėl išimtinės valstybės jurisdikcijos numatyta:
„1. Valstybė turi išimtinę kompetenciją šiose srityse:
<…>
14. Bendrieji finansai ir valstybės skola;
<…>
22. Vandens išteklių ir vystymo teisės aktai, reguliavimas ir koncesijos, kai vandens srautų tėkmė kerta daugiau nei vieną autonominę sritį, ir leidimas hidroelektrinių, kai jų veikla daro poveikį kitoms autonominėms sritims, ar energijos transportavimo linijų, yra taikomi visoms autonominėms sritims;
<…>“
2.      Karaliaus dekretas Nr. 125/2007
7.        Real Decreto 125/2007, de 2 de febrero, por el que se fija el ámbito territorial de las demarcaciones hidrográficas(4) (2007 m. vasario 2 d. Karaliaus dekretas Nr. 125/2007, nustatantis upių baseinų rajonų teritorinę taikymo sritį) apibrėžia upių baseiną kaip teritoriją, sudarytą iš vieno ar daugiau upių besiribojančių rajonų ir su jais susijusių tarpinių vandenų, gruntinių vandenų ir pakrančių vandenų. Atsižvelgiant į geografinę baseino padėtį, Ispanijoje esama dviejų rūšių upių baseinų: keliose autonominėse srityse esantys upių baseinų rajonai ir vienos srities upių baseinų rajonai, kai jų teritorija apima tik vieną autonominę sritį.
3.      Įstatymas Nr. 15/2012
8.        Ley 15/2012, de 27 de diciembre, de medidas fiscales para la sostenibilidad energética(5) (2012 m. gruodžio 27 d. Įstatymas Nr. 15/2012 dėl fiskalinių priemonių energetikos tvarumui užtikrinti, toliau – Energijos mokesčio įstatymas) preambulėje numatyta:
„I.
Šio įstatymo tikslas – pritaikyti mokesčių sistemą prie efektyvesnio ir aplinką tausojančio naudojimo ir tvaraus vystymosi, vertybių, kuriomis grindžiama ši mokesčių reforma, ir kuri remiasi pagrindiniais principais, reglamentuojančiais mokesčių, energijos ir, žinoma, Europos Sąjungos aplinkos apsaugos politiką.
Šiandienos visuomenėje dėl didėjančio energijos gamybos ir vartojimo poveikio aplinkos tvarumui reikalinga norminimo ir reglamentavimo sistema, kuria visiems subjektams būtų užtikrinamas tinkamas energijos modelio veikimas, kuris taip pat padeda išsaugoti gamtos paveldą.
Šio įstatymo pagrindas yra Konstitucijos 45 straipsnis; tai nuostata, kuria aplinkos apsauga tampa viena iš pagrindinių socialinės ir ekonominės politikos principų. Taigi, viena iš šios mokesčių reformos esminių krypčių yra internalizuoti aplinkos apsaugos sąnaudas, susidariusias dėl elektros energijos gamybos ir panaudoto branduolinio kuro ar radioaktyviųjų atliekų saugojimo. Todėl [šis] įstatymas turėtų būti paskata pagerinti energijos vartojimo efektyvumo lygį, kartu užtikrinant geresnį gamtos išteklių valdymą, ir toliau stiprinti naują tvaraus vystymosi modelį tiek ekonominiu, tiek socialiniu požiūriu, taip pat aplinkos apsaugos požiūriu.
<…>
Šiuo tikslu minėtu įstatymu reglamentuojami trys nauji mokesčiai: mokestis už elektros energijos gamybos vertę, mokestis už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų, susidarančių gaminant branduolinę elektros energiją, gamybą ir mokestis už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų saugojimą centralizuotuose įrenginiuose; įvedamas mokestis už naudojimąsi vidaus vandenimis elektros energijai gaminti; iš dalies keičiami apmokestinimo tarifai už gamtines dujas ir anglis ir panaikinamas atleidimas nuo mokesčio už energetikos produktus, naudojamus elektros energijai gaminti ir šilumos ir elektros energijos bendrai gamybai.
<…>
V.
Galiausiai, šio įstatymo IV antraštinė dalis keičia Vandenų įstatymo, patvirtinto 2001 m. liepos 20 d. Karaliaus įstatyminiu dekretu Nr. 1/2001, nauja redakcija.
Visų pirma, ši antraštinė dalis reglamentuoja viešųjų vandens išteklių naudojimo ekonominę ir finansinę tvarką. Taigi nustatyta, kad kompetentingos viešojo administravimo institucijos, remdamosi sąnaudų padengimo principu ir atsižvelgdamos į ilgalaikes ekonomines prognozes, nustato atitinkamus mechanizmus, kuriais būtų galima išlaidas, susijusias su vandens valdymu, įskaitant aplinkosaugos ir išteklių sąnaudas, perleisti skirtingiems galutiniams naudotojams.
<…>
Visų pirma, Vandenų įstatymo naujos redakcijos 112 straipsnyje numatyta, kad mokestis už naudojimą taikomas tik viešųjų vandens išteklių valdymo, naudojimo ir eksploatavimo atvejais, kaip apibrėžta to paties įstatymo 2 straipsnio b ir c punktuose, t. y. natūralių nenutrūkstamų ar nutrūkstamų upės vagų, ežerų, tvenkinių ir paviršinių užtvankų naudojimui valstybinėse upių vagose. Taigi, vidaus vandenų naudojimas, kaip nurodyta Vandenų įstatymo naujos redakcijos 2 straipsnio a punkte, nepatenka į šio mokesčio apibrėžtį.
Ši tikrovė, kuri yra anomalija, atsižvelgiant į bendrąsias teisės normas, susijusias su viešojo sektoriaus turtu, išliko dėl istorinių priežasčių, nors šiuo metu ji neturi jokio ekonominio pagrindo, bent jau vertinant vien tik pramoninio naudojimo požiūriu ir rinkos sistemoje, kaip antai elektros energijos gamybos sistemoje.
Dabartinę bendrą Ispanijos vidaus vandenų kokybę būtina apsaugoti, siekiant apsaugoti vieną iš gamtinių išteklių, būtinų visuomenei. Šiuo atžvilgiu viešųjų vandenų kokybės politika turi būti sustiprinta. Šiuo tikslu būtina gauti išteklių, kuriuos turi užtikrinti tie, kas gauna naudos iš šių gamtinių išteklių asmeninio naudojimo ar naudojimo konkrečiai gaminant elektros energiją.
Todėl šio pakeitimo tikslas yra taikyti naują mokestį už viešuosius išteklius, kaip nurodyta to paties įstatymo 2 straipsnio a punkte, t. y. už vidaus vandenų naudojimą arba plėtojimą hidroenergijos eksploatavimo tikslais.“
9.        Įstatymo Nr. 15/2012 29 straipsnyje visų pirma įterpiamas Real Decreto Legislativo 1/2001, de 20 de julio, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Aguas(6) (2001 m. liepos 20 d. Karaliaus įstatyminis dekretas 1/2001, kuriuo patvirtinama Vandenų įstatymo nauja redakcija) naujas 112bis straipsnis.
10.      Įstatyme Nr. 15/2012 taip pat yra keletas „papildomų nuostatų“, kuriose numatyta:
„Pirmoji papildoma nuostata. Įvykiai, dėl kurių atsiranda mokestinė prievolė, reglamentuojama pagal šį įstatymą, renkama autonominėje srityje.
1. Tiek, kiek renkami šiame įstatyme nustatyti mokesčiai už apmokestinamus įvykius autonominėse srityse ir dėl to sumažėja jų pajamos, taikomos rugsėjo 22 d. Organinio įstatymo Nr. 8/1980 dėl autonominių sričių finansavimo 6.2 straipsnio nuostatos.
2. Pirmesnio skirsnio nuostatos taikomos tik tiems autonominėse srityse renkamiems mokesčiams, kurie nustatyti iki 2012 m. rugsėjo 28 d. patvirtintu įstatymu.
Antroji papildoma nuostata. Elektros energijos sistemos išlaidas.
Kiekvienais metais pagal valstybės bendrųjų finansų įstatymus skiriamas finansavimas elektros energijos sistemos sąnaudoms padengti, kaip numatyta Ley 54/1997, de 27 de noviembre, del Sector Eléctrico [(1997 m. lapkričio 27 d. Įstatymas Nr. 54/1997 dėl elektros energijos sektoriaus)] 16 straipsnyje, lygus šių dėmenų sumai:
a) prognozuojamų metinių sumų, surinktų valstybėje dėl rinkliavų ir išlaidų, įtrauktų į šį įstatymą;
b) prognozuojamų pajamų, gautų pardavus šiltnamio efektą sukeliančių dujų taršos leidimus, ši tarša negali viršyti 500 milijonų EUR.“
4.      Karaliaus įstatyminis dekretas Nr. 1/2001
11.      Real Decreto Legislativo 1/2001, de 20 de julio, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Aguas (2001 m. liepos 20 d. Karaliaus dekretas Nr. 1/2001, kuriuo patvirtinama Vandenų įstatymo nauja redakcija) 2 straipsnyje „Viešųjų vandens išteklių apibrėžtis“ nustatyta:
„Valstybės viešieji vandens ištekliai, išskyrus šiame įstatyme aiškiai numatytas išimtis, yra:
a) vidaus vandenys – tiek atsinaujinantys paviršiaus, tiek požeminiai, nepaisant atsinaujinimo laiko;
b) natūralios, nenutrūkstamos ar nutrūkstamos upės vagos;
c) ežerų, tvenkinių ir paviršinių užtvankų upių vagos;
<…>“
12.      Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1/2001 su pakeitimais, padarytais Energijos mokesčio įstatymu, 112 straipsnyje „Rinkliava už išteklių, kuriuos sudaro viešieji vandens ištekliai, naudojimą“ numatyta:
„1. Už viešųjų vandenų išteklių turto užėmimą, naudojimą ir plėtrą, kaip numatyta šio įstatymo 2 straipsnio b ir c punktuose, pagal kuriuos reikalaujama koncesija ar administracinis leidimas, upės baseino administravimo institucijai turi būti mokamas mokestis, vadinamas rinkliava už viešųjų vandenų išteklių naudojimą, kurio tikslas yra minėtų išteklių apsauga ir gerinimas. Vandens koncesininkai atleidžiami nuo mokesčio už viešosios žemės, reikalingos koncesijai, užėmimą ar naudojimą.
<…>
4. Rinkliavos bazę nustato upės baseino administravimo institucija, remdamasi šiomis prielaidomis:
a)      jei užimama žemė, sudaranti viešųjų vandens išteklių dalį, pagal užimtos žemės vertę, atsižvelgiant į gretimos žemės rinkos vertę;
b)      jei naudojami viešųjų vandenų ištekliai, atsižvelgiant į tokio naudojimo vertę ar iš jo gaunamą naudą;
c)      jei naudojamas turtas, sudarytas iš viešųjų vandenų išteklių, atsižvelgiant į sunaudotų medžiagų vertę arba iš tokio naudojimo gaunamą naudą.
<…>“
13.      Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1/2001 112bis straipsnyje „Rinkliava už vidaus vandenų naudojimą elektros energijai gaminti“, kaip nustatyta Įstatymu Nr. 15/2012, numatyta: pagal Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1/2001 112 straipsnį „Mokestis už prekių naudojimą viešojo vandens srityje“:
„1. Viešųjų išteklių, kaip nurodyta šio įstatymo 2 straipsnio a punkte, naudojimas ir eksploatavimas elektros energijai gaminti elektrinės terminaluose apmokestinamas mokesčiu, vadinamu rinkliava už vidaus vandenų naudojimą elektros energijai gaminti, siekiant saugoti ir gerinti viešuosius vandens išteklius.
2. Rinkliavos mokėjimo momentas – hidroenergijos koncesijos suteikimas ir metinis taikymas; reikalaujama suma turi atitikti tos koncesijos arba leidimo sąlygose nurodytus laikotarpius.
3. Mokestį moka koncesininkai arba tam tikrais atvejais jų teisių perėmėjai.
4. Rinkliavos bazę nustato upės baseino administravimo institucija; apmokestinamoji vertė atitinka pagamintos ir elektrinės terminaluose įvertintos kiekvienų mokestinių metų hidroenergijos ekonominę vertę, kurią gauna koncesininkas naudodamas ir eksploatuodamas viešuosius vandens išteklius.
5. Metinis mokesčio tarifas yra 22 % apmokestinamosios vertės, o visa suma gaunama apmokestinamajai vertei pritaikius mokesčio tarifą.
<…>
8. Rinkliavą administruoja ir renka kompetentinga upės baseino administravimo institucija arba valstybinė mokesčių administravimo institucija pagal susitarimą su ja.
<…>“
5.      Karaliaus dekretas Nr. 198/2015
14.      Real Decreto 198/2015, de 23 de marzo, por el que se desarrolla el artículo 112bis del texto refundido de la Ley de Aguas y se regula el canon por utilización de las aguas continentales para la producción de energía eléctrica en las demarcaciones intercomunitarias(7) (2015 m. kovo 23 d. Karaliaus dekretas Nr. 198/2015, kuriuo įgyvendinamas naujos redakcijos Vandenų įstatymo 112bis straipsnis ir reglamentuojamas mokestis už vidaus vandenų naudojimą elektros energijai gaminti keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose) preambulėje numatyta:
„<…> Šis karaliaus dekretas priimtas pagal gruodžio 27 d. Įstatymo Nr. 15/2012 antrąją ir trečiąją baigiamąsias nuostatas. Viena vertus, pagal antrąją baigiamąją nuostatą Ispanijos Konstitucijos 149.1.22.ª straipsnis nustatomas teisiniu pagrindu dėl įgaliojimų, kuriuo valstybei suteikiami įgaliojimai dėl teisėkūros, reglamentavimo ir suteikimo koncesijų dėl vandens išteklių ir vandens naudojimo būdų, kai vandens išteklių vieta yra daugiau nei vienoje autonominėje srityje. Kita vertus, trečioji baigiamoji nuostata suteikia teisę vyriausybei, atsižvelgiant į jos įgaliojimus, priimti būtinas reguliavimo nuostatas dėl šio įstatymo plėtojimo ir taikymo. <…>“
15.      Karaliaus dekreto Nr. 198/2015 1 straipsnyje „Rinkliava už naudojimąsi vidaus vandenimis elektros energijai gaminti ir taikymo sritis“ numatyta:
„Už viešųjų vandenų išteklių turto naudojimą ir eksploatavimą, kaip nurodyta naujos redakcijos Vandenų įstatymo 2 straipsnio a punkte, elektros energijai gaminti, matuojant pagal kintamas jėgainės sąnaudas, taikomas mokestis, vadinamas rinkliava už vidaus vandenų naudojimą elektros energijai gaminti, kuriuo siekiama apsaugoti ir pagerinti viešuosius vandens išteklius.
Ši rinkliava taikoma tik keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose.“
16.      Karaliaus dekreto Nr. 198/2015 12 straipsnyje „Pajamos iš surinktų mokesčių“ nurodyta:
„1. Surinktų pajamų sumos mokamos upės baseino administravimo institucijai pagal Vandenų įstatymo naujos redakcijos 112bis straipsnį, patvirtintą liepos 20 d. Karaliaus įstatyminiu dekretu 1/2001. Šiuo tikslu turi būti atsižvelgta į liepos 29 d. Karaliaus dekreto Nr. 927/1988, kuriuo patvirtinami viešųjų vandenų administravimo institucijos nuostatai, 59d, 63.3 ir 67 straipsnių nuostatas.
<…>
3.      2 % grynųjų surenkamų pajamų laikoma upės baseino administravimo institucijos pajamomis.
4.      98 % grynųjų surenkamų pajamų sumos mokama į valstybės iždą. Iš bendrojo valstybės biudžeto skiriama bent jau suma, lygi sumai, kuri numatyta veiksmams siekiant apsaugoti ir gerinti viešuosius vandens išteklius, pagal 14 straipsnio nuostatas. Šiuo tikslu kiekvienais metais bendrajame valstybės biudžete numatomi investiciniai projektai, užtikrinantys viešųjų vandens išteklių apsaugą ir gerinimą.
<…>“
17.      Šio įstatymo 13 straipsnyje „Viešųjų išteklių apsaugos garantijos“ numatyta:
„Siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi aplinkosaugos tikslų, nustatytų Vandens pagrindų direktyvoje, ir, kaip numatyta Vandenų įstatymo naujos redakcijos 98 ir paskesniuose straipsniuose, laikantis išlaidų atlyginimo principo, nustatyto Vandenų įstatymo naujos redakcijos 111bis straipsnyje, iš bendrojo valstybės biudžeto skiriama bent jau suma, lygi 4 skirsnio 12 straipsnyje numatytai sumai, vadovaujantis 14 straipsnyje nustatyta suma, veiksmams, skirtiems viešųjų vandens išteklių vandens telkinių, kuriems daro įtaką hidroenergijos veikla, apsaugai ir pagerinimui.“
II.    Faktinės aplinkybės
18.      Pareiškėjai pagrindinėje byloje administracinės teisenos tvarka Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) apskundė Karaliaus dekretą Nr. 198/2015, kuriuo įgyvendinamas naujos redakcijos Vandenų įstatymo 112bis straipsnis, prašydami jį panaikinti. Pareiškėjai savo skunde ginčija Įstatymo Nr. 15/2012 29 straipsnio, pagal kurį Karaliaus įstatyminiame dekrete Nr. 1/2001 numatytas 112a straipsnis, galiojimą.
III. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
19.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl šių teisėkūros priemonių suderinamumo su, pirma, principu „teršėjas moka“, nustatytu SESV 191 straipsnio 2 dalyje, sukonkretintu Direktyvoje 2000/60, antra, su nediskriminavimo principu, įtvirtintu Direktyvos 2009/72 3 straipsnyje, ir, trečia, su valstybės pagalbos draudimu, nustatytu SESV 107 straipsnyje(8).
20.      Dėl šio mokesčio atitikties principui „teršėjas moka“ prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, nepaisant to, kad Energijos mokesčių įstatymas pateisina šį mokestį aplinkos apsaugos motyvais, t. y. viešųjų vandens išteklių apsauga ir gerinimu, šio mokesčio struktūra rodo, kad juo iš tikrųjų siekiama vien ekonominio tikslo – padengti elektros tinklų finansinį deficitą. Be to, atrodo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, šio tikslo siekiama nenuosekliai ir netolygiai. Pirma, šis mokestis pagrįstas pagamintos energijos verte, kuri apskaičiuojama atsižvelgiant į pajamas, gautas iš energijos, patenkančios į elektros energijos tinklą, o ne į naudojamo vandens kiekį. Antra, šio mokesčio tarifas yra 22 %, o tarifas dėl kitų natūralių upės vagų valdymo, naudojimo ir eksploatavimo yra tik 5 %. Trečia, 98 % surinktų sumų yra mokama į bendrąjį Ispanijos valstybės biudžetą, todėl tai gali sudaryti elektros sistemos papildomas pajamas. Jei Karaliaus dekreto tekste nurodyta, kad iš bendrojo valstybės biudžeto skiriama bent 98 % šių pajamų, gautų iš to mokesčio, priemonėms, siekiant saugoti ir gerinti viešuosius vandens išteklius, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad tokios sumos nebuvo numatytos 2016 m. bendrajame valstybės biudžete, o visos pajamos, gautos iš šio mokesčio, buvo skirtos elektros energijos sistemos deficitui. Taigi, priešingai, nei reikalaujama pagal Direktyvos 2000/60 9 straipsnio 1 dalį, šiuo mokesčiu nebuvo atsižvelgiama į sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimo principą.
21.      Kalbant apie mokesčio suderinamumą su nediskriminavimo principu, įtvirtintu Direktyvos 2009/72 3 straipsnyje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad mokestis už naudojimąsi vidaus vandenimis taikomas tik hidroenergijos gamintojams, išskyrus elektros energijos gamintojus, naudojančius kitą technologiją. Be to, jis taikomas tik gamintojams, turintiems administracinių koncesijų ne vienoje, o keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose.
22.      Dėl valstybės pagalbos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad dėl šio mokesčio asimetrinio pobūdžio nevienodas požiūris taikant šį mokestį galėtų reikšti valstybės pagalbą tiems, kuriems šis mokestis netaikomas.
23.      Šiomis aplinkybėmis Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylų C‑105/18–C‑108/18 ir C‑110/18–C‑113/18 nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar aplinkos apsaugos principas „teršėjas moka“, numatytas SESV 191 straipsnio 2 dalyje, ir Direktyvos 2000/60 9 straipsnio 1 dalis, kuria nustatomas sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimo principas, taip pat atitinkamas vandens naudojimo sričių ekonominis subalansavimas, turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiama nustatyti mokestį už vidaus vandenų naudojimą energijai gaminti, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriuo neskatinama tausiai naudoti vandenį, nenustatomi viešųjų vandens išteklių išsaugojimo ir apsaugos mechanizmai ir kurio dydis visiškai nesusijęs su galima žala viešiesiems vandens ištekliams ir visas dėmesys skiriamas tik tam, kiek pajamų gali gauti gamintojai?
2. Ar toks mokestis, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis už vandens išteklių naudojimą, taikomas tik hidroenergijos gamintojams, vykdantiems veiklą keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose, bet ne gamintojams, turintiems koncesijas vienoje autonominėje srityje esančiuose upių baseinų rajonuose, ir gamintojams, naudojantiems hidroenergijos technologiją, bet ne kitas technologijas naudojantiems energijos gamintojams, yra suderinamas su Direktyvos 2009/72 dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių 3 straipsnio 1 dalyje nustatytu įmonių nediskriminavimo principu?
3. Ar SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad mokestis už vandens išteklių naudojimą, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, taikomas hidroenergijos gamintojų, vykdančių veiklą keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose, nenaudai, yra draudžiama valstybės pagalba, nes taip diegiama asimetriška mokesčių sistema tos pačios technologijos atžvilgiu, priklausomai nuo to, kur yra elektrinė, ir mokestis netaikomas energijos gamintojams, naudojantiems kitus šaltinius?“
24.      Byloje C‑109/18 pirmieji du prejudiciniai klausimai yra iš esmės tapatūs dviem pirmiesiems klausimams bylose, nurodytose pirmesniame punkte. Tik trečiasis prejudicinis klausimas suformuluotas taip:
„3. Ar SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tai, jog mokestis už vandens išteklių naudojimą netaikomas hidroenergijos gamybai, vykdomai vienoje autonominėje srityje esančiuose upių baseinuose, ir kitam vandens išteklių naudojimui (kuris lemia išeikvojimą) ir taikomas tik naudojimui elektros energijai gaminti, yra draudžiama valstybės pagalba?“
25.      Rašytines pastabas pateikė Asociación Española de la Industria Eléctrica (UNESA), Corporación Acciona Hidráulica (Acciona) SLU, Associació de Productors i Usuaris d’Energia Elèctrica,      Endesa Generación SA, Asociación de Empresas de Energías Renovables (APPA), Iberdrola Generación SAU, Ispanijos ir Vokietijos vyriausybės ir Europos Komisija. Be to, visos šios šalys, išskyrus Vokietijos vyriausybę, buvo išklausytos per 2018 m. vasario 28 d. posėdį.
IV.    Analizė
A.      Dėl pirmojo klausimo. Principas „teršėjas moka“
26.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar aplinkos apsaugos principas „teršėjas moka“, numatytas SESV 191 straipsnio 2 dalyje ir Direktyvos 2000/60 9 straipsnio 1 dalyje, kuria nustatomas sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimo principas, taip pat atitinkamas vandens naudojimo sričių ekonominis subalansavimas, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama nustatyti mokestį už vidaus vandenų naudojimą energijai gaminti, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
27.      Prieš vertinant, ar pagal vieną iš šių dviejų nuostatų draudžiamas toks mokestis, būtina nustatyti, ar viena iš jų gali būti remiamasi nacionaliniame teisme.
28.      Dėl SESV 191 straipsnio 2 dalies, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kadangi ši nuostata, kurioje įtvirtintas principas „teršėjas moka“, susijusi su Sąjungos veiksmais, ja negali remtis privatūs asmenys, siekdami, kad nebūtų taikomas nacionalinės teisės aktas(9).
29.      Vis dėlto Teisingumo Teismas konstatavo, kad tokie asmenys gali remtis nuostata, kuria įgyvendinamas šis principas konkrečioje srityje, su sąlyga, kad ši nuostata gali būti taikoma tiesiogiai(10). Tačiau, nors Direktyvos 2000/60 9 straipsnio 1 dalyje sukonkretinamas principas „teršėjas moka“ vandens valdymo srityje, ši nuostata negali būti tiesiogiai remiamasi nacionaliniame teisme, nes dėl priežasčių, kurios netrukus bus išdėstytos, nemanau, kad ši nuostata yra tiesioginio veikimo. Iš tikrųjų, jeigu pagal Direktyvos 2000/60 9 straipsnio 1 dalį reikalaujama, kad visais atvejais valstybės narės atsižvelgtų į sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimo principą, įskaitant aplinkos apsaugos ir išteklių sąnaudas, visų pirma pagal principą „teršėjas moka“(11), ši pareiga nereiškia, kad jiems suteikiama ypatinga apsauga ar teisė.
30.      Tai patvirtina ir 9 straipsnio 1 dalies formuluotė, kuriai labai trūksta aiškumo, tikslumo ir besąlygiškumo, reikalingo bet kokiai tiesioginio veikimo doktrinai, kad ji būtų taikoma. Taigi 9 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje tik nurodyta, kad valstybės narės „atsižvelgia“ į sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimo principą nenurodant, kaip konkrečiai tai bus daroma.
31.      Tiesa, antroje pastraipoje nustatytos konkrečios pareigos valstybėms narėms iki 2010 m. pasiekti tam tikrus tikslus. Tačiau vėlgi, formuluotė, vartojama net šiame kontekste („<…> [i]ki 2010 m. valstybės narės užtikrina, kad vandens kainų politika pakankamai skatintų vartotojus naudoti vandenį efektyviai <…>“), neužtikrina tikslumo, būtino tiesioginio veikimo doktrinai(12). Galima kelti klausimą, kaip nacionalinis teismas galėtų įvertinti, atsižvelgdamas į įprastinius teisės principus byloje dėl asmens paduoto skundo dėl tam tikro mokesčio, ar valstybės narės užtikrino, kad vartotojai būtų „pakankamai“ skatinami naudoti vandenį „efektyviai“?
32.      Ar laikomasi 9 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos, gali būti vertinama tik atsižvelgiant į visus teisės aktus, reglamentuojančius vandens kainas. Iš tikrųjų 9 straipsnio 1 dalyje nenurodoma, kad kiekvienas mokestis ar rinkliava už vandenį mokami proporcingai sunaudotam vandeniui, o nurodoma tik tai, kad valstybės narės privalo užtikrinti, kad apskritai jų vandens kainodaros politika būtų užtikrinamos tinkamos paskatos. Siekiant įvertinti, ar valstybė narė įvykdė šiame straipsnyje numatytus reikalavimus, turi būti atsižvelgiama į visus mokesčius ar rinkliavas, kuriuos moka vandens naudotojai, o ne tik į vieną iš jų konkrečiomis aplinkybėmis.
33.      Todėl siūlau į pirmąjį klausimą atsakyti taip, kad nei SESV 191 straipsnio 2 dalis, nei 9 straipsnio 1 dalis nėra tiesioginio veikimo, todėl nė viena iš šių nuostatų negali būti remiamasi nacionaliniame teisme, siekiant užginčyti tam tikrą mokestį už vidaus vandenų naudojimą energijos gamybai.
B.      Dėl antrojo klausimo. Nediskriminavimo principas
34.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar toks mokestis, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, taikomas tik įmonėms, turinčioms koncesijas keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose gaminti elektros energiją, bet ne įmonėms, turinčioms koncesijas vienoje autonominėje srityje esančiuose upių baseinų rajonuose, ir ne kitas technologijas naudojantiems energijos gamintojams, yra suderinamas su Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalyje nustatytu įmonių nediskriminavimo principu.
35.      Kaip jau minėjau savo išvadoje sujungtose bylose C‑80/18–C‑83/18 UNESA ir kt. / Administración General del Estado
(ji taip pat buvo pateikta šį rytą), manau, kad Direktyvos 2009/72 taikymo sritis apsiriboja elektros energijos gamyba, perdavimu, skirstymu ir tiekimu, neatsižvelgiant į šios nuostatos bendro pobūdžio formuluotę. Tai išplaukia iš aplinkybės, kad, pirma, sąvoka „gamyba“ turėtų būti suprantama, kaip galima spręsti iš Direktyvos 2009/72 7 ir 8 straipsnių, kaip nurodanti tik naujų elektros energijos gamybos pajėgumų įrengimą, ir, antra, direktyva buvo priimta remiantis vien EB 95 straipsniu (dabar – SESV 114 straipsnis), kurio antroje dalyje numatyta, kad šis straipsnis negali būti naudojamas patvirtinant ES mokesčių priemones.
36.      Be to, mokesčių derinimo problema yra pakankamai reikšminga. Iš tikrųjų, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją bendrasis nediskriminavimo principas (speciali šios sąvokos prasmė ir reikšmė Sąjungos teisėje) taikomas tik Sąjungos teisės taikymo srityje(13). Taigi, jei ši direktyva būtų suprantama kaip užtikrinanti šio principo taikymą mokesčiams, taikomiems elektros energijos rinkoje, ji turi būti laikoma derinimo priemone.
37.      Šiuo atveju reikia pažymėti, kad, kadangi Sąjunga neturi kompetencijos pagal SESV 114 straipsnį nustatyti tokią mokesčių priemonę, jeigu 3 straipsnio 1 dalis būtų taikoma nustatant nacionalinę apmokestinimo priemonę, pagal apibrėžtį ji būtų neteisėta. Todėl būtina šią nuostatą aiškinti siauriau, nei galbūt priešingu atveju gali būti suprantama atsižvelgiant į jos bendro pobūdžio formuluotę. Taigi ši direktyva turi būti laikoma neturinčia poveikio taikyti ES nediskriminavimo principą nacionalinėms apmokestinimo priemonėms. Bet kokia kita išvada reikštų, kad, mano nuomone, SESV 115 straipsnis turėtų būti direktyvos teisinis pagrindas, todėl turėtų būti priimtas vieningu Tarybos sprendimu.
38.      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, privalau padaryti išvadą, kad nacionalinė mokesčių priemonė nepatenka į Direktyvos 2009/72 taikymo sritį.
1.      Subsidiariai – diskriminavimo klausimas
39.      Vis dėlto tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nepritartų tokiam aiškinimui ir darytų išvadą, kad 3 straipsnio 1 dalis iš tikrųjų yra taikoma mokesčiams, siūlau subsidiariai išnagrinėti, ar ši nuostata turi būti aiškinama kaip draudžianti tokį mokestį, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje. Toliau šioje išvadoje atitinkamai bus daroma prielaida – kitaip, nei manau, – kad Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalis iš tikrųjų taikoma tokio pobūdžio mokesčių priemonėms.
40.      Šiuo klausimu reikia priminti, kad nagrinėdamas prašymus priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos taikyti sutarčių arba ES teisės aktų konkrečiu atveju arba nuspręsti dėl nacionalinės teisės nuostatos galiojimo ar aiškinimo, kaip būtų galima tai daryti pagal SESV 258 straipsnį. Galiausiai nacionalinis teismas, kuris vienintelis kompetentingas vertinti pagrindinės bylos faktines aplinkybes ir aiškinti nacionalinės teisės aktus, turi nuspręsti dėl ginčijamos nacionalinės priemonės galiojimo. Tačiau nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas nacionaliniam teismui turi pateikti naudingus atsakymus, taigi jis turi kompetenciją, remdamasis pagrindinės bylos medžiaga ir jam pateiktomis pastabomis, pateikti gaires, kurios leistų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui priimti sprendimą(14).
41.      Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs dėl direktyvos dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių(15), šios direktyvos nuostatos, kuriose daroma nuoroda į nediskriminavimo principą, „yra ypatinga bendro lygybės principo išraiška“(16). Todėl iš principo Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusi su bendruoju lygybės principu, turėtų būti laikoma reikšminga aiškinant 3 straipsnio 1 dalį.
42.      Pagal vienodo požiūrio principą panašios situacijos neturi būti vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jeigu toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas(17).
a)      Situacijos, vertinamos kaip panašios
43.      Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, skirtingas situacijas apibūdinančius elementus ir jų panašumą reikia apibrėžti ir įvertinti atsižvelgiant į Sąjungos teisę, iš principo atsižvelgiant į nuostatos, dėl kurios atsiranda galima diskriminacija, paskirtį ir tikslą(18).
44.      Vis dėlto tokioje situacijoje, kai bendrasis vienodo požiūrio principas nėra ginčijamas, bet ginčijama nuostata, kuria patvirtinamas šis principas, kyla klausimas, ar dviejų situacijų panašumas turėtų būti vertinamas atsižvelgiant ne į šia nuostata siekiamą tikslą, bet į nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų esminius objektus ir poveikį.
45.      Mano nuomone, atsakymas į šį klausimą priklauso nuo to, kaip vienodo požiūrio principas atsispindi nuostatoje, nurodančioje šio principo esmę. Jei nuostatoje aiškiai numatyta, kad dviejų kategorijų asmenys turi būti vertinami vienodai, nacionaliniai teismai turėtų atsižvelgti į tai, kad jų padėtis yra panaši(19). Tačiau, jeigu ES teisės aktuose tik nurodoma, kad valstybės narės neturi diskriminuoti asmenų, kurie yra tokioje pačioje situacijoje, tos valstybės narės neprivalo laikytis požiūrio į visus asmenis, kaip priklausančius tai pačiai kategorijai, bet turėtų užtikrinti, kad, naudodamosi savo normatyviniais įgaliojimais, jos nesukuria savavališko skirstymo ir, be to, kad išlaikoma vienodo požiūrio esmė(20).
46.      Šiuo atveju, kadangi 3 straipsnio 1 dalyje nenumatyta, kad visi elektros energijos gamintojai turi būti vertinami vienodai, bet numatyta, kad „[v]alstybės narės <…> nediskriminuoja [elektros energijos] įmonių jų teisių ar įsipareigojimų požiūriu“, situacijų panašumas iš tikrųjų turėtų būti nustatomas atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktus ir siekiamą tikslą.
47.      Įstatymo Nr. 15/2012 preambulėje nurodoma, kad mokesčiu už naudojimąsi vidaus vandenimis elektros energijai gaminti siekiama dviejų tikslų, būtent:
–        išplėsti esamos rinkliavos, nustatytos Vandenų įstatymo 112 straipsnyje ir mokėtinos už tam tikrų viešųjų vandens išteklių naudojimą ir eksploatavimą, kai vidaus vandenims pirmiau nebuvo taikoma ši rinkliava, taikymo sritį;
–        stiprinti viešųjų vandenų apsaugą gaunant išteklių iš tų, kurie gauna naudos iš savo asmeninio naudojimo arba specialios paskirties naudojimo, ir perkelti „išlaidas paslaugų, susijusių su vandens valdymu, įskaitant aplinkosaugos ir išteklių sąnaudas, skirtingiems galutiniams naudotojams“.
48.      Dėl šio pirmojo tikslo, kadangi mokesčio bazė ir mokesčio tarifas, nustatyti Vandenų įstatymo 112 straipsnyje, skiriasi nuo tų, kurie nurodyti jo 112bis straipsnyje, gana akivaizdu, kad šio įstatymo preambulėje nurodytas pirmasis tikslas negali būti laikomas vienu iš tikslų, kurio iš tikrųjų siekiama šiuo straipsniu. Atitinkamai į šį tikslą neturėtų būti atsižvelgiama nustatant nagrinėjamų situacijų panašumą.
49.      Dėl antrojo tikslo, atsižvelgiant į pastarąjį tikslą, visi viešųjų vandenų naudotojai turi būti laikomi esančiais tokioje pačioje padėtyje. Iš tikrųjų, nors Įstatymo Nr. 15/2012 preambulėje nurodyta, kad mokesčio taikymo sritis apsiriboja tik elektros energijos gamyba, konkretus tikslas, kurio siekiama šiuo mokesčiu, t. y. stiprinti viešųjų vandenų apsaugą perkeliant paslaugų, susijusių su vandens valdymu, išlaidas galutiniam naudotojui, faktiškai apima visus vidaus vandenų naudotojus.
50.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pareiškė rimtų abejonių dėl to, ar šis teisės aktuose nustatytas tikslas iš tikrųjų yra tikras. Jis siūlo, kad mokesčio už naudojimąsi vidaus vandenimis elektros energijai gaminti tikslas gali būti tik didinti pajamas finansų sistemos elektros energijos sektoriuje, siekiant kompensuoti tarifo deficitą, atsirandantį dėl skirtumo tarp pajamų, kurias Ispanijos elektros energijos bendrovės gauna iš vartotojų, ir elektros energijos tiekimo sąnaudų, pripažįstamų nacionalinės teisės aktais, kurių atlyginimą garantuoja Ispanijos valstybė. Šio požiūrio jis laikosi dėl šių priežasčių:
–        mokesčio tarifas yra 22 % sukuriamos vertės, nors tarifas dėl kitų natūralių vandens vagų valdymo, naudojimo ir eksploatavimo yra tik 5 %;
–        nagrinėjamo mokesčio bazė yra pagrįsta pagamintos elektros energijos verte, o ne sunaudoto vandens kiekiu;
–        nors Karaliaus dekrete nurodyta, kad iš bendrojo valstybės biudžeto skiriama bent 98 % pajamų, gautų iš to mokesčio, priemonėms, siekiant saugoti ir gerinti viešuosius vandens išteklius, tokių sumų nebuvo numatyta 2016 m. bendrajame valstybės biudžete, o visos pajamos, gautos pagal šį mokestį, buvo skirtos elektros energijos sistemos deficitui.
51.      Pareiškėjai taip pat išreiškė susirūpinimą dėl tikrojo šio tikslo pobūdžio, nes šio mokesčio taikymas reiškia, kad hidroenergija apmokestinama dvigubai, palyginti su kitais elektros energijos šaltiniais, įskaitant tuos, kurie laikomi labiau teršiančiais aplinką.
52.      Tačiau atrodo neabejotina, kad pagrindinis šio mokesčio tikslas yra didinti valstybės biudžeto pajamas, gaunamas iš elektros energijos sektoriaus. Tačiau galima sutikti, kad hidroenergijos gamyba kelia klausimų, susijusių su nacionalinių išteklių naudojimu, ir tai gali pateisinti šiek tiek skirtingą šio sektoriaus vertinimą apmokestinimo tikslais.
53.      Iš tikrųjų mokesčio už vidaus vandenų naudojimą konkretesnis tikslas yra ne apsaugoti aplinką apskritai, bet stiprinti viešųjų vandenų apsaugą ir perkelti išlaidas paslaugų, susijusių su vandens valdymu, įvairiems galutiniams naudotojams(21). Todėl tai, kad šio mokesčio tarifas yra didesnis nei kitų natūralių upės vagų naudojimo atveju, nebūtinai prieštarauja nacionalinės teisės aktais siekiamam tikslui, t. y. perkelti vartotojams išlaidas už vandens paslaugas, nes ne visi vandens naudotojai daro tokį patį poveikį pastariesiems(22).
54.      Kalbant apie antrąją aplinkybę, nurodytą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, nors šis konkretus mokestinis pagrindas gali atrodyti neįprastas, reikėtų priminti, kad elektros energijos gamyba naudojant hidroelektrinių technologijas reiškia tam tikrą ryšį tarp sunaudoto vandens kiekio ir pagamintos elektros energijos. Iš tikrųjų, šis kiekis nustatomas pagal vandens srauto kiekį ir aukštį nuo turbinų jėgainėje iki vandens paviršiaus, susidariusį dėl užtvankos(23). Todėl tai, kad mokesčio bazė pagrįsta pagamintos elektros energijos kiekiu, o ne su suvartojamo vandens kiekiu, neatrodo, kad prieštarautų tikslui perkelti paslaugų, susijusių su vandens valdymu, išlaidas galutiniams naudotojams.
55.      Kalbant apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą trečiąją aplinkybę, t. y. argumentą, kad 98 % pajamų, gautų iš mokesčių už vidaus vandenis, nebuvo skirta siekiant apsaugoti ir gerinti viešuosius vandens išteklius 2016 m. biudžete(24), pažymėtina, jog iš tiesų tikslai, kurių siekiama šiuo mokesčiu, t. y. stiprinti viešųjų vandenų apsaugą ir perkelti išlaidas paslaugų, susijusių su vandens valdymu, įvairiems galutiniams naudotojams, leidžia manyti, kad bent dalis surinktų sumų, atitinkančių vandens naudojimo sąnaudas, skiriama siekiant išlaikyti ir pagerinti įrenginius(25).
56.      Tačiau, jei 2016 m. tokiu būdu nėra skiriama lėšų iš pajamų, gautų iš mokesčio už naudojimąsi vidaus vandenimis, to nepakanka siekiant įrodyti, kad šiuo mokesčiu nėra siekiama tokio tikslo. Iš tikrųjų, net jei tokios aplinkybės buvo nustatytos, jei jos apsiriboja konkrečiais metais, neįmanoma nustatyti, ar nurodytas tikslas nėra tikras ir ar problema susijusi tik su 2016 m. biudžetu.
57.      Kalbant apie pareiškėjų argumentą, kad hidroenergijai taikomi mokesčiai, kurie yra gerokai didesni, nei taikomi elektros energijai, pagamintai kitais būdais, įskaitant tuos, kurie paprastai laikomi labiau teršiantys aplinką, pažymėtina, jog iš tiesų dėl tokios aplinkybės, jei nurodytos tiksliai, kyla abejonių dėl Ispanijos aplinkos apsaugos politikos. Tačiau reikėtų dar kartą priminti, kad tikslas, kurio siekiama ginčijamu mokesčiu, yra ne apsaugoti aplinką apskritai, bet stiprinti viešųjų vandenų apsaugą ir perkelti išlaidas paslaugų, susijusių su vandens valdymu, skirtingiems galutiniams naudotojams. Šiam tikslui neprieštarauja tai, kad mokesčio norma yra didesnė hidroenergijai nei už pagamintą elektros energiją kitais būdais.
58.      Tai rodo, kad iš argumentų, kuriuos pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir pareiškėjai, nėra akivaizdu, kad įstatymo preambulėje nurodytas antrasis tikslas nėra tikrasis teisės aktuose nustatytas tikslas. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamo įstatymo tikslas iš tikrųjų yra susijęs su tikslu stiprinti viešųjų vandenų apsaugą ir perkelti išlaidas paslaugų, susijusių su vandens valdymu, įvairiems galutiniams naudotojams.
b)      Skirtingo požiūrio buvimas
59.      Jeigu būtų laikomasi nacionalinės teisės aktuose nustatyto tikslo, tuomet visi vidaus vandenų naudotojai būtų laikomi esančiais tokioje pačioje padėtyje, siekiant nustatyti, ar egzistuoja skirtingas požiūris. Įvedant mokestį, kuris taikomas tik už vandens naudojimą elektros energijai gaminti, tokiu teisės aktu sukuriamas skirtingas požiūris tarp šių ir kitų vidaus vandenų naudotojų.
60.      Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonės dėl nacionalinės teisės aktais siekiamų tikslų pasitvirtintų, šiuo teisės aktu taip pat būtų sukurtas skirtingas požiūris, tačiau ne tarp tų, kurie naudoja vandenį elektros energijai gaminti, ir tų, kurie naudoti jį kitais tikslais, o tarp hidroenergijos gamintojų ir kitų elektros energijos gamintojų. Iš tikrųjų, jei mokesčio už vidaus vandenų naudojimą tikslas yra didinti finansų sistemos pajamas elektros energijos sektoriuje, visi energijos gamintojai turėtų būti laikomi esančiais panašioje padėtyje, nes deficitas atsiranda dėl skirtumo tarp pajamų, kurias Ispanijos elektros energijos bendrovės gauna iš vartotojų, ir elektros energijos tiekimo sąnaudų, pripažįstamų nacionalinės teisės aktais.
c)      Pateisinimas
61.      Kai yra skirtingas dviejų kitais aspektais panašių situacijų vertinimas, vienodo požiūrio principas nėra pažeidžiamas, jeigu šis skirtingas vertinimas yra tinkamai pateisinamas(26). Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją taip yra tuo atveju, jei skirtingas vertinimas yra pateisinamas objektyvia priežastimi, jei skirtingas vertinimas yra proporcingas šiai priežasčiai ir jei nacionalinės teisės aktų leidėjas nuosekliai atsižvelgia į šią priežastį(27).
62.      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir šalys nurodo tris galimus pateisinimus, t. y.:
–        gamtinių išteklių apsauga;
–        poreikis užtikrinti lygiavertį apmokestinimo lygį tarp gamintojų, palyginti su kitų kategorijų elektros energijos gamintojais, kuriems taikomi kiti mokesčiai, ir
–        kompetencijos pasidalijimas tarp valstybės ir autonominių sričių Ispanijoje.
63.      Dėl gamtos išteklių apsaugos, kadangi hidroenergijos gamybos poveikis vidaus vandenims apima naudojimąsi aplinkos ištekliais, kuriuos Ispanija nori išsaugoti, toks tikslas galėtų pateisinti skirtingą požiūrį į hidroenergijos gamintojus ir kitus viešųjų vandenų naudotojus(28) su sąlyga, kad toks skirtumas yra veiksmingai susijęs ir proporcingas tų metodų konkrečiam poveikiui aplinkai ir kad į šią priežastį atsižvelgiama nuosekliai. Net jei šiuos klausimus iš esmės turi patikrinti ir įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vis dėlto nemanau, kaip toks tikslas galėtų pateisinti hidroenergijos gamintojų skirtingą vertinimą, priklausomai nuo to, ar jų turimos koncesijos yra susijusios su įvairių regionų autonominių sričių Ispanijoje vienoje ar keliose autonominėse srityse esančių baseinų rajonais. Taigi iš to matyti, kad šis konkretus paaiškinimas negali pateisinti skirtingo vertinimo, kaip aprašyta pirmiau.
64.      Tie patys argumentai taikomi ir būtinybei užtikrinti, kad būtų iš esmės panašus elektros energijos gamintojų apmokestinimo lygis. Iš tikrųjų, nors šis tikslas galėtų būti laikomas teisėtu, jo siekimas gali būti vertinamas tik kaip nuoseklus ir proporcingas, jei būtų atsižvelgta į sumą, kurią jau moka kiekvienas elektros energijos gamintojas, tiesiogiai arba netiesiogiai, siekiant nustatyti mokėtiną mokestį pagal 112bis straipsnį, tačiau neatrodo, kad taip būtų šiuo atveju. Iš tikrųjų neatrodo, kad mokesčio, mokėtino pagal 112bis straipsnį, apskaičiavimas yra vienaip ar kitaip susijęs su elektros energijos gamintojų jau sumokėtų mokesčių suma, nors dar kartą šį klausimą turi įvertinti ir patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
65.      Per posėdį Ispanijos vyriausybė nurodė, kad šį skirtumą būtų galima paaiškinti skirtumu tarp upės vagų, atsižvelgiant į tai, ar jos eina per daugiau nei vieną autonominę sritį. Vis tiek manau, kad toks paaiškinimas nėra labai įtikinamas. Be to, upės vagos srautas priklauso ir nuo kitų veiksnių, ne tik nuo jos ilgio, o Karaliaus dekreto Nr. 198/2015, kuriuo buvo sukurtas šis atskyrimas, preambulėje nėra nuostatų, nurodančių tokį pateisinimą.
66.      Galiausiai, kalbant apie valstybės ir autonominių sričių Ispanijoje kompetencijų pasidalijimą, jei toks tikslas turi būti laikomas objektyvia priežastimi, pagrindinės bylos šalys nesutaria dėl to, ar Ispanijos Konstitucijoje faktiškai įtvirtinta išimtinė kompetencija nustatyti mokestį arba nuspręsti dėl rinkliavos, mokėtinos už naudojimąsi vienoje srityje esančiais baseinais kiekvienai autonominei sričiai, dydžio(29). Pareiškėjai tvirtina, kad pagal Konstitucijos 149 straipsnio 2 dalies 14 punktą valstybė turi bendrąją jurisdikciją mokesčių srityje, nors Ispanijos vyriausybė teigia, kad iš Konstitucijos 149 straipsnio 1 dalies 22 punkto a contrario galima daryti išvadą, kad valstybė neturi jurisdikcijos nustatyti mokesčio ar rinkliavos(30) už privatų naudojimąsi vidaus vandenimis, įtekančiais į vienos autonominės srities teritoriją.
67.      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, pirma, loginiu požiūriu negalima daryti išvados iš išimtinio pobūdžio valstybės turimos kompetencijos organizuoti ir teikti koncesijas, susijusias tik su keliose autonominėse srityse esančiu upių baseinų rajonu, kad tos sritys neturi kompetencijos apmokestinti elektros energiją, pagamintą vienoje srityje esančiuose upių baseinų rajonuose, nes tokia kompetencija gali būti taikoma bendrai. Antra, iš Įstatymo Nr. 15/2012 „pirmosios papildomos nuostatos“ matyti, kad iš pradžių nacionalinės teisės aktų leidėjas manė, kad jis turėjo kompetenciją kištis į autonominių sričių mokesčių įgaliojimus.
68.      Vis dėlto primintina, kad kai Teisingumo Teismo prašoma priimti prejudicinį sprendimą, jo pareiga yra išaiškinti nacionaliniam teismui Sąjungos teisės normų taikymo sritį, kad šis teismas galėtų jas teisingai taikyti savo nagrinėjamos bylos aplinkybėms, o ne pačiam jas taikyti, taip pat ir dėl to, kad jis nebūtinai turi visus šiam tikslui būtinus duomenis(31). Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar Ispanijos Konstituciją reikia aiškinti taip, kad pagal ją sritis turėjo įgaliojimus taikyti nagrinėjamą mokestį keliose srityse esančiuose upių baseinų rajonuose ar kad jų neturėjo.
69.      Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonės dėl nacionalinės teisės aktais siekiamo tikslo tikrumo pasitvirtintų, nors ir atsižvelgiant į aplinkybę, kad hidroenergijos elektros gamyba susijusi su kitais klausimais nei kitų rūšių elektros energijos gamyba dėl gamtos išteklių, kurie tokiai gamybai reikalingi, naudojimo, tai neturi nustelbti aplinkybės, kad akivaizdus skirtingas požiūris į įvairių rūšių elektros energijos gamintojus mokesčių tikslais reiškia lygybės ir nediskriminavimo principą iš esmės. Todėl nekyla abejonių dėl to, kad skirtingą požiūrį į įvairių rūšių elektros energijos gamintojus mokesčių tikslais reikia objektyviai pateisinti. Tai galbūt ypač svarbu atsižvelgiant į labai skirtingą hidroenergijos gamintojų mokestinį vertinimą, palyginti su kitais elektros energijos gamintojais(32).
70.      Todėl apibendrinant šiuo klausimu galima teigti, jog, kadangi manau, kad 3 straipsnio 1 dalis nėra taikoma nacionalinėms apmokestinimo priemonėms, siūlau Teisingumo Teismui atsakyti į antrąjį klausimą taip, kad nediskriminavimo principas, taikomas operatoriams, kaip numatyta Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalyje, nėra taikomas tokiam mokesčiui, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris turi įtakos įmonėms, turinčioms koncesiją keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose gaminti elektros energiją, bet ne operatoriams, turintiems koncesiją vienoje autonominėje srityje esančiuose upių baseinų rajonuose gaminti elektros energiją, ir ne kitas technologijas naudojantiems energijos gamintojams.
71.      Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nepritartų mano nuomonei dėl Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalies taikymo srities, atsakyti į šį klausimą norėčiau papildomai nurodydamas, kad šią nuostatą reikia aiškinti taip, kad pagal ją iš principo nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pavyzdžiui, pagrindinėje byloje nagrinėjamos apmokestinimo priemonės, su sąlyga, kad skirtingas mokestinis požiūris į skirtingus elektros energijos gamintojus yra objektyviai pateisinamas, kaip ką tik minėjau. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar tikslas, kurio siekiama pagrindinėje byloje nagrinėjamu įstatymu, iš tikrųjų yra pagrįstas susirūpinimu dėl viešųjų išteklių naudojimo ir, konkrečiau tariant, ar labai skirtingą įvairių rūšių elektros energijos gamintojų mokestinį vertinimą būtų galima objektyviai pateisinti.
C.      Dėl trečiojo klausimo. Valstybės pagalba
72.      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 107 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad mokesčio už vidaus vandenų naudojimą netaikymas įmonėms, turinčioms koncesiją keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose gaminti elektros energiją, yra draudžiama valstybės pagalba.
73.      Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, norint nacionalinę priemonę kvalifikuoti kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, reikia, kad būtų įvykdytos visos toliau nurodomos sąlygos:
–        tai turi būti valstybės arba iš valstybinių išteklių suteikta pagalba;
–        tokia priemonė turi galėti paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą;
–        dėl jos turi arba gali būti iškraipyta konkurencija;
–        priemonė turi suteikti pranašumą jos gavėjui(33).
1.      Pirmosios trys sąlygos: iš valstybinių išteklių suteikta pagalba, kuri gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir dėl to turi arba gali būti iškraipyta konkurencija
74.      Atsižvelgiant į Ispanijos apmokestinimo priemonių pobūdį, akivaizdu, kad šios sąlygos gali būti laikomos įvykdytomis. Priėjau prie šios išvados dėl toliau nurodytų priežasčių.
75.      Pirma, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad priemonė, kuria viešosios valdžios institucijos tam tikroms įmonėms taikė ypatingą mokestinę tvarką, nors ir nėra valstybės išteklių perdavimas, tačiau dėl jos šios įmonės atsiduria palankesnėje finansinėje padėtyje nei kiti apmokestinamieji asmenys, yra atitinkamos valstybės pagalba(34).
76.      Antra, priemonė gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, kai tokia prekyba, net hipotetinė, reiškiasi vykdant atitinkamą ekonominę veiklą. Visų pirma Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad kai valstybės narės suteikta pagalba sustiprina tam tikrų įmonių padėtį, palyginti su kitomis Sąjungos vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, manytina, kad pagalba turėjo įtakos šiai prekybai. Todėl nebūtina, kad įmonės pagalbos gavėjos pačios dalyvautų Sąjungos vidaus prekyboje. Kiekvienu atveju, kai valstybė narė įmonėms suteikia pagalbą, veiklos mastai valstybės viduje gali būti išlaikyti arba išaugti, ir dėl to kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių galimybė patekti į šios valstybės narės rinką gali sumažėti(35). Todėl praktikoje tai reiškia, kad, išskyrus ypatingas aplinkybes, tik tuomet, kai nacionalinės rinkos nėra atviros konkurencijai ir gavėjai veikia išskirtinai pagal šią sistemą, ši priemonė gali būti laikoma nedarančia poveikio Sąjungos vidaus prekybai(36).
77.      Trečia, iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos išplaukia, kad pagalba, kuria siekiama atleisti įmonę nuo išlaidų, kurių ji paprastai patirtų tvarkydama einamuosius reikalus ar vykdydama įprastą veiklą, iš esmės iškraipo konkurencijos sąlygas(37). Pagal šią sąlygą reikalaujama ne nustatyti, kad tokia pagalba turi faktinį poveikį prekybai tarp valstybių narių ir kad konkurencija faktiškai yra iškraipyta, o tik įvertinti, ar tokia pagalba gali daryti poveikį tokiai prekybai ar iškraipyti konkurenciją. Todėl nacionalinės priemonės, skirtos tam, kad įmonė būtų atleista nuo išlaidų, kurių ji paprastai patirtų tvarkydama einamuosius reikalus ar vykdydama įprastą veiklą, suteikia įmonei dirbtinę finansinę paramą, kuri iš esmės iškreipia konkurenciją tuose sektoriuose, kuriuose ji teikiama(38).
78.      Šioje byloje nagrinėjama priemonė, kurią sudaro elektros, gaminamos kitu būdu nei keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose, neapmokestinimas yra speciali apmokestinimo tvarka, pagal kurią tokiu būdu gaminamos elektros energijos gamintojai yra palankesnėje finansinėje padėtyje. Tai, savo ruožtu, gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, nes elektros energijos rinka yra atvira konkurencijai ir, be to, šie gamintojai yra atleidžiami nuo mokesčio, kurį jie priešingu atveju turėtų mokėti. Todėl trys pirmosios sąlygos turi būti laikomos patenkintomis.
2.      Ketvirtoji sąlyga: dėl atrankinio pobūdžio naudos buvimo
79.      Remiantis suformuota jurisprudencija, bendrai visiems ūkio subjektams taikoma priemone suteikiama nauda nėra valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnį(39). Todėl tam, kad mokestis būtų klasifikuojamas kaip atrankinio pobūdžio privalumas, turi būti taikomas trijų pakopų kriterijus. Šis kriterijus buvo neseniai Teisingumo Teismo dar kartą patvirtintas Sprendime A‑Brauerei; jis suformuluotas taip(40):
–        pirma, reikia apibrėžti tam tikroje valstybėje narėje taikomą bendrą arba „įprastą“ mokesčių sistemą;
–        antra, būtina įrodyti, kad nagrinėjama mokesčių priemonė yra minėtos bendros sistemos išimtis, nes pagal ją diferencijuojami ūkio subjektai, kurių faktinė ir teisinė padėtis, atsižvelgiant į bendrąja sistema siekiamą tikslą, yra panaši(41);
–        trečia, reikia išnagrinėti, ar šis skirtumas yra pagrįstas.
a)      Referencinio pagrindo nustatymas
80.      Dėl referencinio pagrindo materialinio apribojimo 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimo A‑Brauerei (C‑374/17, EU:C:2018:1024) 37 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad jis turi būti nustatytas atsižvelgiant ne į tikslą, kurio siekiama nagrinėjama priemone, bet veikiau į mokesčio tikslą, nuo kurio nagrinėjama priemone yra nukrypstama(42). Be to, reikia atsižvelgti į visas taisykles, susijusias su šiuo klausimu, o ne tik į mokestį, nuo kurio nagrinėjama priemonė nukrypsta(43).
81.      Šiuo atveju, nors mokesčio, taikomo už vidaus vandenų naudojimą, tikslas – stiprinti viešųjų vandenų apsaugą ir perkelti išlaidas paslaugų, susijusių su vandens valdymu, įvairiems galutiniams naudotojams, tai nepaneigia fakto, kad galimos valstybės pagalbos dalykas vis dėlto yra bendros elektros energijos apmokestinimo taisyklės(44). Iš tikrųjų mokesčio pagrindas yra pagamintos elektros energijos kiekis, ir poveikis konkurencijai bus juntamas elektros energijos gamybos rinkoje(45). Todėl referencinį pagrindą materialiniu požiūriu sudaro visos nacionalinės mokesčių nuostatos, susijusios su elektros energijos gamyba.
82.      Dėl referencinio pagrindo teritorinių ribų nustatymo Sprendime ANGED Teisingumo Teismas nusprendė, kad referencinį pagrindą „vertinant, ar priemonė yra atrankinė, nebūtinai turi apibrėžti atitinkamos valstybės teritorijos ribos – [tas pagrindas] gali būti nustatytas ir pagal teritoriją, kurioje regiono ar vietos valdžios institucija įgyvendina konstitucijos ar teisės aktų jai suteiktą kompetenciją. Taip yra tuomet, kai tokia valdžios institucija turi tokį teisinį ir faktinį statusą, dėl kurio ji yra pakankamai nepriklausoma nuo valstybės narės centrinės vyriausybės tam, kad, patvirtindama priemones, būtent ji, o ne centrinė vyriausybė vaidintų pagrindinį vaidmenį apibrėžiant politinę ir ekonominę įmonių veiklos aplinką(46).“
83.      Savo ruožtu, manau, kad nacionalinis kompetencijų pasidalijimas yra svarbus tik nustatant referencinį pagrindą, kai priemonė, kuri gali būti laikoma valstybės pagalba, buvo patvirtinta regiono arba vietos valdžios institucijos, o ne kaip šiuo atveju, kai iš tikrųjų ši priemonė buvo patvirtinta valstybės, ir jei ji, galima sakyti, slepiasi už savo teisės normų dėl kompetencijos pasidalijimo, siekdama pateisinti tos priemonės teritorinės taikymo srities apribojimą. Esant tokiai situacijai, kompetencijos pasidalijimas turi būti nagrinėjamas kaip pateisinimas, tačiau ne kaip veiksnys apibrėžiant teritorinių ribų nustatymo referencinį pagrindą.
84.      Šioje byloje, kadangi priemonė, kuri, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, gali būti laikoma valstybės pagalba, yra Ispanijos valstybės neapmokestinimas hidroenergijos elektros gamintojų, išskyrus atvejus, jei jie naudoja keliose srityse esančio upių baseino vandenis, referencinio pagrindo teritorinių ribų nustatymas apima visą Ispanijos Karalystės teritoriją.
85.      Iš to išplaukia, kad referencinis pagrindas yra materialiniu požiūriu visos teisės normos, susijusios su elektros energijos apmokestinimu, ir kad teritoriniu požiūriu ši sistema yra susijusi su visa Ispanijos teritorija.
b)      Tikrinimas, ar esama atrankinių nukrypti leidžiančių nuostatų atsižvelgiant į referencinio pagrindo tikslą
86.      Kitas kriterijaus elementas yra išnagrinėti, ar šiuo mokesčiu palaikomos „tam tikros įmonės arba tam tikrų prekių gamyba“, palyginti su kitomis toje pačioje rinkoje veikiančiomis įmonėmis; jis turi būti taikomas atsižvelgiant į referencinio pagrindo tikslą(47). Šį kriterijų ne visada lengva taikyti, nes didžioji dalis mokesčių neturi kitų tikslų nei papildyti valstybės biudžetą.
87.      Tačiau išnagrinėjus naujausią jurisprudenciją akivaizdu, kad tik tada, kai referenciniu pagrindu siekiama konkretaus tikslo, Teisingumo Teismas naudoja jį nustatyti, ar egzistuoja atrankinis atleidimo nuo mokesčio ar kitas panašus diferencijuotas apmokestinimas arba nukrypti nuo bendrųjų mokesčių teisės aktų leidžiančios nuostatos(48). Kai apmokestinimo priemonėmis nesiekiama jokio kito tikslo, kaip tik finansuoti valstybės biudžetą, vis dėlto Teisingumo Teismas, kai kada vartodamas sąvoką „tikslas“, nustato tą pagrindą atsižvelgdamas į jo dalyką(49).
88.      Todėl manau, kad kriterijaus taikymo antrasis etapas tiesiog reiškia išvadą dėl atrankinio pobūdžio išimties ar leidžiančios nukrypti nuostatos buvimo dėl to, kad nagrinėjama mokestinė priemonė taikoma tik daliai prekių ar paslaugų, patenkančių į referencinės mokesčių sistemos taikymo sritį.
89.      Pagrindinėje byloje pakankamai akivaizdu, kad, atsižvelgiant į elektros energijos gamybai taikytinus mokesčius, nacionalinės teisės aktais sukuriama atskirtis tarp hidroenergijos elektros gamybos, naudojant kelioms sritims priklausantį upių baseiną, ir kitais būdais gaminamos elektros energijos arba gaminamos naudojant vienoje autonominėse srityje esančius upių baseinų rajonus.
90.      Tačiau atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė jokios informacijos apie mokesčius, reglamentuojančius elektros energijos gamybą, naudojant šiuos kitus būdus arba naudojant vienoje autonominėse srityje esančius upių baseinų rajonus, visų pirma tuos, kurie Ispanijoje nustatomi autonominių sričių, jeigu, kaip nurodžiau pirmiau, norint įvertinti, ar konkretus atleidimas nuo mokesčio yra atrankinis, reikia taikyti holistinį požiūrį į bendras taikytinas mokesčių taisykles. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė Sprendime Portugalija / Komisija(50),  „[į]prastas apmokestinimo tarifas yra geografinėje srityje, kurios pagrindu vertinama, galiojantis tarifas“. Panašiai Sprendime A‑Brauerei Teisingumo Teismas konstatavo, kad „<…> nacionalinę mokestinę priemonę kvalifikuojant kaip „atrankinio pobūdžio“, [būtina] įrodyti, kad nagrinėjama mokestinė priemonė yra minėtos bendros sistemos išimtis <…>(51)“.
91.      Šiomis aplinkybėmis ir nesant ypatingos svarbos informacijos, leidžiančios atlikti visapusišką vertinimą, Teisingumo Teismas tiesiog negali pats įvertinti, ar gamintojai, naudojantys kitą techniką arba keliose autonominėse srityse esančio upių baseino rajono vandenį, yra palankesnėje padėtyje nei gamintojai, naudojantys vienoje srityje esančio upių baseino rajono vandenį. Nors atrodo, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą galima numanyti, kad vienos autonominės srities upių baseino rajono gamintojai iš tikrųjų turi didelį mokesčių pranašumą, palyginti su kelių autonominių sričių baseino gamintojais, tai galiausiai turi įvertinti ir patikrinti nacionalinis teismas.
92.      Be to, nesu visiškai įsitikinęs, kad valstybės pagalbos sąvoka gali būti taikoma tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje. Iš tikrųjų, tokiu atveju tariamas pranašumas priklauso visiems elektros energijos gamintojams, išskyrus tuos, kuriems taikomi mokesčiai, o tai reiškia, kad tai sukuriama paties referencinio pagrindo. Kitaip tariant, tai, kas tokiomis aplinkybėmis yra atrankinio pobūdžio, yra ne privalumas, o trūkumas(52).
93.      Tačiau, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad valstybės pagalbos sąvoka gali būti taikoma esant tokiai situacijai, reikia atsižvelgti į tai, kad, kaip matyti iš Įstatymo Nr. 15/2012 pirmosios papildomos nuostatos, mokestis už vidaus vandenų naudojimą visų pirma turėjo būti taikomas visiems upių baseinams – tiek priklausantiems kelioms sritims, tiek vienai sričiai. Atrodo, tik priėmus Dekreto Nr. 198/2015 1 straipsnį šio mokesčio taikymas apsiribojo keliose autonominėse srityse esančiais upių baseinų rajonais.
94.      Jei taip yra iš tikrųjų, 1 straipsnis gali būti vertinamas kaip priemonė, leidžianti nukrypti nuo referencinio pagrindo, įtvirtinto Įstatyme Nr. 15/2012, kuriuo Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1/2001 112bis straipsnyje nustatomas mokestis už vidaus vandenų naudojimą, ir tokia leidžianti nukrypti nuostata turi būti laikoma atrankine, kaip nurodyta Sprendime A‑Brauerei, nes jos taikymas priklauso nuo jos taikymo sąlygų. Todėl būtina išnagrinėti galimus pateisinimus, kurie gali būti priimti dėl šios apmokestinimo priemonės.
95.      Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, sąvoka „valstybės pagalba“ nereiškia priemonių, kurias taikant diferencijuojamos įmonės, kurių faktinė ir teisinė padėtis, atsižvelgiant į aptariama teisės sistema siekiamą tikslą, yra panaši ir kurios dėl tos priežasties a priori nėra atrankinės, jeigu valstybei narei pavyksta įrodyti, kad toks diferencijavimas yra pagrįstas dėl to, kad jį lemia sistemos, kuriai esant jis taikomas, pobūdis arba sandara(53).
96.      Šiuo klausimu, taip pat remiantis jurisprudencija, turi būti daromas skirtumas tarp, viena vertus, konkrečios mokesčių sistemos tikslų, kurie jai nebūdingi, ir, kita vertus, pačiai mokesčių sistemai būdingų mechanizmų, kurie yra būtini siekiant šių tikslų. Todėl iš esmės tik tikslas, būdingas pačiai mokesčių sistemai, gali pateisinti atrankinę mokesčių priemonę(54).
97.      Tačiau šioje byloje šalys nepateikė jokių įrodymų, kurie leistų manyti, jog dėl elektros energijos apmokestinimo teisės normų pobūdžio arba bendros struktūros reikalaujama, kad vienoje ir keliose srityse esantiems upių baseinų rajonams būtų taikomos skirtingos sąlygos.
3.      Dėl galimybės pateisinti valstybės pagalbos taikymą
98.      Reikėtų pabrėžti, kad pirmiau minėta jurisprudencija yra susijusi su mokesčių priemonės atrankinio pobūdžio pateisinimu. Todėl pateisinamų aplinkybių šiuo atžvilgiu nebuvimas neužkerta kelio valstybių narių galimybei, kai tik nustatoma, jog išpildytos SESV 107 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytos keturios sąlygos, kad priemonė laikoma valstybės pagalba, pateisinti jos patvirtinimą. Iš tikrųjų, iš pačios SESV 107 straipsnio 2 ir 3 dalių formuluotės matyti, kad tam tikra pagalba, taikoma valstybės narės, tam tikromis sąlygomis gali būti pateisinama.
99.      Tarp pateisinimų, kuriuos Teisingumo Teismas jau pripažino, yra aplinkos apsauga(55). Iš tikrųjų toks tikslas negali pateisinti skirtingo požiūrio į hidroenergijos gamintojus, atsižvelgiant į tai, ar jie turi koncesiją vienos ar kelių sričių baseinuose.
100. Toks skirtumas vis dėlto galėtų būti pateisinamas Ispanijoje vyraujančiu kompetencijų pasidalijimu tarp valstybės ir valstybės narės autonominių sričių(56). Iš tikrųjų, kompetencijos paskirstymui yra taikoma apsauga, nustatyta pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį, pagal kurią Sąjunga privalo gerbti valstybių narių nacionalinį savitumą, neatsiejamą nuo pagrindinių politinių ir konstitucinių jų struktūrų, įskaitant regioninę ir vietos savivaldą(57).
101. Žinoma, iš tiesų valstybės narės vidaus konstitucinė struktūra apskritai negali būti naudojama siekiant pateisinti tai, kas priešingu atveju būtų Sąjungos teisės pažeidimas. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo Sprendime Portugalija / Komisija(58), iš to, kad tam tikras mokestinis pranašumas apsiriboja valstybės teritorijos dalimi, „negalima daryti išvados“, kad tokia priemonė „yra taikoma pasirinktinai [SESV 107 straipsnio 1 dalies] prasme tik dėl to, kad taikoma tik vienoje valstybės narės geografinėje zonoje“.
102. Nors remiantis šiuo motyvu gali būti manoma, kad regioniniai mokesčiai ir valstybės pagalba reiškia ypatingą atvejį – beveik sui generis visoje Sąjungos teisėje, būtina pažymėti, kad, jei ES teisės aktuose būtų numatyta kitaip, tai reikštų, kad valstybės narės nebegali suteikti išimtinės kompetencijos mokesčių srityje regioniniams subjektams ir vietos valdžios institucijoms. Tai taip pat reikštų, kad bet kokios mokesčių priemonės, apimančias tik dalį teritorijos, atsižvelgiant į valstybės narės vidaus struktūrą, ipso facto yra tam tikros formos valstybės pagalba asmenims ir subjektams, kurie įsikūrę tame regione, palyginti su asmenimis ir subjektais, įsikūrusiais kitoje valstybėje narėje.
103. Taigi, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieitų prie išvados, kad pagal nacionalinę konstituciją valstybė nėra įgaliojama patvirtinti mokesčių priemonių arba reikalauti sumokėti rinkliavą už veiklos vykdymą vienoje srityje esančiame upių baseinų rajone (nei kaip išimtinė, nei subsidiarinė, nei papildoma kompetencija), ši aplinkybė galėtų pateisinti tai, kad elektros energijos gamintojams, turintiems koncesiją vykdyti veiklą vienai autonominei sričiai priklausančiame upių baseine, netaikomas minėtas mokestis, todėl Karaliaus dekreto Nr. 198/2005 1 straipsnis nėra valstybės pagalba.
104. Atvirkščiai, išskyrus atvejus, kai nustatytas kitas pateisinimas atsižvelgiant į SESV 107 straipsnio 2 ir 3 dalis, Karaliaus dekreto Nr. 198/2015 1 straipsnis turėtų būti laikomas valstybės pagalba, nes pagal jį elektros energijos gamintojai, turintys koncesiją vykdyti veiklą vienai autonominei sričiai priklausančiame baseine, atleidžiami nuo mokesčių už naudojimąsi vidaus vandenimis.
105. Todėl siūlau į trečiąjį klausimą atsakyti, kad SESV 107 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad mokesčio už naudojimąsi vidaus vandenimis netaikymas įmonėms, turinčioms koncesiją vienos autonominės srities esančiuose upių baseinų rajonuose gaminti elektros energiją, yra draudžiama valstybės pagalba, išskyrus tuos atvejus, kai nustatoma, kad atitinkama valstybė narė neturi kompetencijos mokesčių klausimais, taip pat kompetencijos spręsti dėl rinkliavų, mokamų už koncesijos vykdyti veiklą tokiuose vienoje autonominėje srityje esančiuose upių baseinų rajonuose suteikimą, dydžio.
Išvada
106. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) pateiktus klausimus atsakyti taip:
1. Nei SESV 191 straipsnio 2 dalis, nei 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus, 9 straipsnio 1 dalis nėra tiesioginio veikimo, todėl nė viena iš šių nuostatų negali būti remiamasi nacionaliniame teisme, siekiant užginčyti tam tikrą mokestį už vidaus vandenų naudojimą energijos gamybai.
2. 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/72/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/54/EB, 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma tokiam mokesčiui, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurį turi mokėti įmonės, turinčios koncesiją keliose autonominėse srityse esančiuose upių baseinų rajonuose gaminti elektros energiją, bet ne operatoriams vienoje autonominėje srityje esančiuose upių baseinų rajonuose gaminti elektros energiją ir ne kitas technologijas naudojantiems energijos gamintojams.
Subsidiariai
Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją iš principo nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamos apmokestinimo priemonės, tiek, kiek šie teisės aktai susiję su viešųjų vandenų apsaugos stiprinimu, gaunant išteklius iš tų, kurie turi naudos iš šių išteklių asmeninio naudojimo arba specialios paskirties naudojimo, ir su išlaidų perkėlimu paslaugų, susijusių su vandens valdymu, įskaitant aplinkosaugos ir išteklių sąnaudas, įvairiems galutiniams naudotojams, jei nacionalinė konstitucija turi būti aiškinama taip, kad ši valstybė narė neturėjo teisės išplėsti šios priemonės taikymo srities vienai autonominei sričiai priklausančiame upių baseino rajone. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai iš tikrųjų yra susiję su tais tikslais.
3. SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad mokesčio už naudojimąsi vidaus vandenimis netaikymas įmonėms, turinčioms koncesiją vienoje autonominėje srityje esančiuose upių baseinų rajonuose gaminti elektros energiją, yra draudžiama valstybės pagalba, išskyrus tuos atvejus, kai nustatoma, kad atitinkama valstybė narė neturi kompetencijos mokesčių klausimais, taip pat kompetencijos spręsti dėl rinkliavų, mokamų už koncesijos vykdyti veiklą tokiuose vienoje autonominėje srityje esančiuose upių baseinų rajonuose suteikimą, dydžio.
1      Originalo kalba: anglų.
2      OL L 327, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 275.
3      OL L 211, 2009, p. 55.
4      BOE, Nr. 30, 2007 m. vasario 3 d., p. 5118.
5      BOE, Nr. 312, 2012 m. gruodžio 28 d., p. 88081.
6      BOE, Nr. 176, 2001 m. liepos 24 d., p. 14276.
7      BOE, Nr. 72, 2015 m. kovo 25 d., p. 25674.
8      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad jei Energijos mokesčio įstatymo 29 straipsnis būtų nesuderinamas su Sąjungos teise, dėl to būtų panaikintas Karaliaus dekretas Nr. 198/2015, kuriuo įvedamas ginčijamas mokestis.
9      2010 m. kovo 9 d. Sprendimas ERG ir kt. (C‑379/08 ir C‑380/08, EU:C:2010:127, 38 ir 39 punktai) ir 2015 m. kovo 4 d. Sprendimas Fipa Group ir kt. (C‑534/13, EU:C:2015:140, 40 punktas).
10      2015 m. kovo 4 d. Sprendimo Fipa Group ir kt.
(C‑534/13, EU:C:2015:140, 42 punktas).
11      Šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Vodoopskrba i odvodnja (C‑686/15, EU:C:2016:927, 20 ir 21 punktai).
12      Pagal analogiją žr. 2018 m. spalio 17 d. Sprendimą Klohn (C‑167/17, EU:C:2018:833, 29 punktas).
13      Šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 11 d. Sprendimą Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456, 56 punktas).
14      2018 m. gruodžio 6 d. Sprendimas Montag (C‑480/17, EU:C:2018:987, 34 punktas).
15      2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/54/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinanti Direktyvą 96/92/EB (OL L 176, 2003, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 2 t., p. 211).
16      Žr. 2016 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, 79 punktas).
17      2017 m. kovo 7 d. Sprendimas RPO (C‑390/15, EU:C:2017:174, 41 punktas).
18      2019 m. sausio 22 d. Sprendimas Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, 42 punktas). Taip pat, be kita ko, žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimą O (C‑432/14, EU:C:2015:643, 32 punktas) ir 2018 m. birželio 26 d. Sprendimą MB (Lyties keitimas ir senatvės pensija) (C‑451/16, EU:C:2018:492, 42 punktas).
19      Šiuo klausimu žr. 2018 m. birželio 5 d. Sprendimą Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393, 50 punktas).
20      Šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Finanzamt Linz (C‑66/14, EU:C:2015:661, 26 ir 31 punktai).
21      Kalbant apie aplinkybę, kad mokestis taikomas tik hidraulinės elektros energijos gamintojams, kaip matyti iš Įstatymo Nr. 15/2012 preambulės formuluotės, tikslas, kurio siekiama šiuo mokesčiu, nėra užtikrinti savo išlaidų, susijusių su vandens valdymo paslaugomis, perkėlimo įvairiems galutiniams naudotojams. Todėl pakanka, kad šis mokestis padeda siekti šio tikslo.
22      Šiuo klausimu taip pat norėčiau pabrėžti, kad, priešingai nei kiti elektros energijos gamintojai, kurie perka žaliavas (naftos, dujų, anglių, urano) iš privataus sektoriaus, hidroenergijos gamintojai remiasi viešaisiais ištekliais elektros energijai gaminti. Todėl suma, sumokėta už naudojimąsi šiais viešaisiais ištekliais, turėtų būti laikoma iš dalies mokestis, o iš dalies – koncesijos mokestis už naudojimąsi viešaisiais ištekliais, nes pagal SESV 107 straipsnį valstybės narės negali iškraipyti konkurencijos leisdamos tam tikriems gamintojams naudotis valstybės ištekliais nemokamai.
23      Šaltinis: http://www.waterencyclopedia.com/Ge-Hy/Hydroelectric-Power.html#ixzz5g4zOuRDg.
24      Tai neprieštarauja Įstatymo Nr. 15/2012 antrajai papildomai nuostatai. Iš tikrųjų joje nenumatyta, kad surinkta mokesčio suma turi būti naudojama siekiant kompensuoti elektros energijos tinklo deficitą, bet numatyta, kad suma, lygi šioms sumoms, bus naudojama biudžete šiam tikslui.
25      Iš tikrųjų, nors kai kurios vandens naudojimo sąnaudos, ypač tos, kurios susijusios su baseino sutvirtinimu, atitinkamos valstybės narės jau yra padengtos, kitos (pvz., susijusios su įrenginio priežiūra arba kranto erozija) bus patiriamos per visą baseino naudojimo laikotarpį.
26      Šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 47 punktas).
27      Šiuo klausimu žr., pvz., 2014 m. gegužės 22 d. Sprendimą Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, 43 punktas).
28      Be to, gali būti vertinama, kad nacionalinis įstatymų leidėjas siekia tokio tikslo nuosekliai ir sistemingai tik jei kiekvienos kategorijos viešojo vandens naudotojai buvo apmokestinti pagal teisės normas, kuriomis atsižvelgiama į atitinkamą jų vandens naudojimą.
29      Iš tikrųjų, išimtis, numatyta Karaliaus dekreto Nr. 198/2015 1 straipsnyje, taikoma visoms sritims, neatsižvelgiant į jų statusą.
30      Kadangi kompetencija priimti mokestį ir nustatyti rinkliavą nebūtinai buvo suteikta tai pačiai institucijai, abu atvejus reikėtų išnagrinėti.
31      Žr., pvz., 2007 m. birželio 21 d. Sprendimą Omni Metal Service (C‑259/05, EU:C:2007:363, 15 punktas).
32      Ar toks skirtingas mokestinis vertinimas gali būti objektyviai pateisinamas atsižvelgiant į būtinai valstybėms narėms tokiais atvejais taikomą diskreciją ir konkrečius klausimus, susijusius su gamtinių išteklių naudojimu, galiausiai turi vertinti nacionalinis teismas.
33      Šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Komisija / World Duty Free Group ir kt (C‑20/15 P ir C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 53 punktas) ir 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimą A‑Brauerei (C‑374/17, EU:C:2018:1024, 19 punktas).
34      Šiuo klausimu žr. 2014 m. spalio 9 d. Sprendimą Ministerio de Defensa ir Navantia (C‑522/13, EU:C:2014:2262, 48 punktas). Iš tikrųjų, tokiu atveju, jei nusprendžiama neįtraukti tam tikrų asmenų į mokesčio, kurį jie būtų turėję sumokėti atsižvelgiant į siekiamą tikslą, taikymo sritį, galėtų būti laikoma, kad valstybė atsisakė mokesčio išteklių.
35      Šiuo klausimu žr. 2015 m. sausio 14 d. Sprendimą Eventech (C‑518/13, EU:C:2015:9, 66–68 punktai).
36      Šiuo klausimu žr. 2016 m. spalio 26 d. Sprendimą Orange / Komisija (C‑211/15 P, EU:C:2016:798, 64–66 punktai).
37      Šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Komisija / Ispanija ir kt. (C‑128/16 P, EU:C:2018:5911, 34 punktas).
38      Taip pat šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Vokietija / Komisija (C‑156/98, EU:C:2000:467, 30 punktas) ir 2000 m. spalio 5 d. Sprendimą Vokietija / Komisija (C‑288/96, EU:C:2000:537, 77 ir 78 punktai). Todėl aplinkybė, kad tik 7,2 % baseinų, naudojamų elektros energijai gaminti, galėtų būti laikomi srities vidaus baseinais, nereiškia, kad elektros energijos, gaminamos kitu būdu nei naudojant kelioms sritims priklausančius baseinus, neapmokestinimas negali daryti poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ar iškraipyti konkurencijos.
39      2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimas Komisija ir Ispanija / Gibraltaro vyriausybė ir Jungtinė Karalystė (C‑106/09 P ir C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 73 ir 74 punktai).
40      Šiuo klausimu žr. 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimą A‑Brauerei (C‑374/17, EU:C:2018:1024, 36 ir 38 punktai).
41      Be kita ko, žr. 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą ANGED (C‑234/16 ir C‑235/16, EU:C:2018:281, 32 punktas).
42      Siekiant išlaikyti kriterijų kaip tikslą, kurio siekiama nagrinėjama priemone, tai prieštarautų suformuotai jurisprudencijai, pagal kurią valstybės intervencijos priežastys ir tikslai iš principo yra nesvarbūs, siekiant nustatyti, ar priemonė yra valstybės pagalba. Svarbus yra jų poveikis konkrečiai rinkai. Šiuo klausimu žr. 1974 m. liepos 2 d. Sprendimą Italija / Komisija (173/73, EU:C:1974:71, 13 punktas). Vis dėlto tikslai gali būti svarbūs norint įvertinti, ar valstybės pagalba gali būti pateisinama. Be to, toks požiūris padėtų sumažinti draudimą taikyti valstybės pagalbą nuosekliai tikrinant suteiktas išimtis, nes tai atitinka nediskriminavimo principą, – pagal SESV 107 straipsnį valstybės pagalbos kontrolės tikslas yra neleisti, kad valstybės pagalba iškraipytų konkurenciją.
43      2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimas Komisija ir Ispanija / Gibraltaro vyriausybė ir Jungtinė Karalystė (C‑106/09 P ir C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 93 punktas).
44      Žr. Ispanijos valstybės tarybos pateiktą Nuomonę Nr. 928/2014, patvirtintą 2014 m. spalio 9 d., dėl Karaliaus dekreto Nr. 198/2015, kurioje pabrėžiama, kad šis dekretas „turės poveikį elektros energijos rinkai“.
45      Vis dėlto gali kilti klausimas, ar referencinį pagrindą sudaro tik mokesčiai, reglamentuojantys hidraulinės elektros energijos gamybą, ar visi mokesčiai, susiję su elektros energijos gamyba. Tačiau, kadangi hidroenergijos gamyba yra ne atskira rinka, manau, kad referencinį pagrindą būtinai sudaro visi mokesčiai, susiję su elektros energijos gamyba.
46      2018 m. balandžio 26 d. Sprendimas ANGED (C‑236/16, EU:C:2018:291, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
47      Žr., pvz., 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Komisija / World Duty Free Group ir kt. (C‑20/15 P ir C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 57 punktas).
48      Žr., pvz., 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą ANGED (C‑236/16, EU:C:2018:291, 40 punktas).
49      Žr., pvz., 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimą A‑Brauerei (C‑374/17, EU:C:2018:1024, 39 punktas). Toje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad atskaitos sistemos tikslas buvo „apmokestinti visus nekilnojamojo turto objekto teisių turėtojo pasikeitimus (Rechtsträgerwechsel) arba, kitaip tariant, apmokestinti visus nuosavybės teisės į fizinio ar juridinio asmens nekilnojamojo turto objekto perleidimo kitam fiziniam ar juridiniam asmeniui atvejus, kaip tai suprantama pagal civilinę teisę“, nes tai yra priemonės, kuriomis siekiama, kad teisės normų tikslas būtų pasiektas, t. y. padidinti Vokietijos valstybės išteklius.
50      2006 m. rugsėjo 6 d. sprendimas (C‑88/03, EU:C:2006:511, 56 punktas).
51      2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimas A-Brauerei (C‑374/17, EU:C:2018:1024, 36 punktas).
52      Iš tikrųjų, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, atrankinio pranašumo buvimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į referencinę grupę. Pvz., 2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendime Portugalija / Komisija (C‑88/03, EU:C:2006:511, 56 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad „[į]prastas apmokestinimo tarifas yra geografinėje srityje, kurios pagrindu vertinama, galiojantis tarifas“. 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendime A‑Brauerei (C‑374/17, EU:C:2018:1024, 36 punktas) Teisingumo Teismas konstatavo, kad „<…> nacionalinę mokestinę priemonę kvalifikuojant kaip „atrankinio pobūdžio“, [būtina] įrodyti, kad nagrinėjama mokestinė priemonė yra minėtos bendros sistemos išimtis <…>“
53      Žr., pvz., 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimą A‑Brauerei (C‑374/17, EU:C:2018:1024, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
54      Žr., pvz., 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą ANGED (C‑236/16, EU:C:2018:291, 31 punktas).
55      Žr., pvz., 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą ANGED (C‑236/16, EU:C:2018:291, 49 ir 50 punktai).
56      Šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Portugalija / Komisija (C‑88/03, EU:C:2006:511, 60 punktas) ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą UGT‑Rioja ir kt. (C‑428/06–C‑434/06, EU:C:2008:488, 141 punktas).
57      2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Remondis (C‑51/15, EU:C:2016:985, 40 punktas).
58      2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Portugalija / Komisija (C‑88/03, EU:C:2006:511, 60 punktas).