62018CJ0210
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
2019 m. liepos 10 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Transportas – Bendra Europos geležinkelių erdvė – Direktyva 2012/34/ES – 3 straipsnis – Sąvoka „geležinkelių infrastruktūra“ – II priedas – Minimalios prieigos paslaugos – Peronų naudojimo įtraukimas“
Byloje C‑210/18
dėl Schienen-Control Kommission (Geležinkelių kontrolės komisija, Austrija) 2018 m. vasario 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2018 m. kovo 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
WESTbahn Management GmbH
prieš
ÖBB-Infrastruktur AG
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas F. Biltgen, teisėjai J. Malenovský ir L. S. Rossi (pranešėja),
generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2019 m. sausio 17 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
WESTbahn Management GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt R. Schender,
–
ÖBB-Infrastruktur AG, atstovaujamos Rechtsanwalt K. Retter,
–
Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas, I. Cohen ir A.‑L. Desjonquères,
–
Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos G. Braun ir J. Hottiaux,
susipažinęs su 2019 m. kovo 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2012 m. lapkričio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/34/ES, kuria sukuriama bendra Europos geležinkelių erdvė (OL L 343, 2012, p. 32), II priedo išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant WESTbahn Management GmbH ir ÖBB‑Infrastruktur AG ginčą dėl mokesčių, kurių pastaroji įmonė reikalauja už tai, kad WESTbahn Management naudoja peronus geležinkelio stotyse, teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EEB) Nr. 2598/70
3
1970 m. gruodžio 18 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2598/70, nustatančio įvairių sąskaitų formų pozicijų, nurodytų 1970 m. birželio 4 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1108/70 I priede, turinį (OL L 278, 1970, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 54), 1 priedo A dalyje buvo numatyta:
„Geležinkelio infrastruktūrą sudaro šie objektai, jei jie yra geležinkelio sankasos dalis, įskaitant privažiuojamuosius kelius, tačiau neįskaitant geležinkelio remonto dirbtuvėse, depuose ar lokomotyvų stovynėse nutiestų atšakų, privačių atšakų ar privažiuojamųjų kelių:
<…>
–
<…> keleivinės ir prekinės platformos [peronai ir prekių platformos];
<…>“
Direktyva 91/440/EEB
4
1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/440/EEB dėl Bendrijos geležinkelių plėtros (OL L 237, 1991, p. 25; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 341) 3 straipsnyje buvo nurodyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
–
„geležinkelio infrastruktūra“ – tai visi punktai [objektai], išvardyti [Reglamento Nr. 2598/70] <…> [1 priedo A dalyje];
<…>“
Direktyva 2001/14/EB
5
2001 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/14/EB dėl geležinkelių infrastruktūros pajėgumų paskirstymo, mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra ėmimo ir saugos sertifikavimo (OL L 75, 2001, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 404) II priedas buvo išdėstytas taip.
„Geležinkelio įmonėms suteiktinos paslaugos
1.
Minimalų prieigos paketą sudaro:
a)
prašymų skirti infrastruktūros pajėgumų tvarkymas;
b)
teisė naudotis paskirtais pajėgumais;
c)
naudojimasis kelio iešmais ir atšakomis;
d)
traukinių eismo valdymas, įskaitant signalizaciją, reguliavimą, traukinių eismo tvarkymą bei informacijos apie traukinių judėjimą perdavimas ir teikimas;
e)
visa kita informacija, reikalinga norint pradėti teikti arba teikti tam tikrą paslaugą, kuriai buvo skirti infrastruktūros pajėgumai.
2.
Prieigą prie infrastruktūros objektų ir paslaugų teikimą sudaro:
<…>
c)
keleivių stotys, jų pastatai ir kiti objektai;
<…>“
Direktyva 2012/34
6
Direktyvos 2012/34 3, 7, 8, 26 ir 65 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(3)
geležinkelių sistemos veiksmingumas turėtų būti pagerintas, norint kad ji taptų konkurencingos rinkos dalimi, atsižvelgiant į geležinkelių transporto ypatumus;
<…>
(7)
laisvės teikti paslaugas principas turėtų būti taikomas geležinkelių transporto sektoriui, atsižvelgiant į specifinius šio sektoriaus bruožus;
(8)
norint paskatinti geležinkelių paslaugų valdymo konkurenciją siekiant gerinti sąlygas ir vartotojams teikiamas paslaugas, valstybėms narėms turėtų tekti bendra atsakomybė už tinkamos geležinkelių infrastruktūros plėtojimą;
<…>
(26)
siekiant užtikrinti sąžiningą geležinkelio įmonių konkurenciją ir garantuoti visišką skaidrumą ir galimybę nediskriminuojant gauti ir teikti paslaugas, transporto paslaugų teikimas turėtų būti atskirtas nuo paslaugų įrenginių eksploatavimo. <…>
<…>
(65)
Pageidautina nustatyti tas infrastruktūros paslaugų sudedamąsias dalis, kurios yra svarbios tam, kad operatorius galėtų teikti paslaugas ir kurios turėtų būti suteikiamos už minimalų prieigos prie infrastruktūros mokestį.“
7
Šios direktyvos 3 straipsnio „Terminų apibrėžtys“ 3 straipsnio 1–3 punktuose numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1)
geležinkelio įmonė – pagal šią direktyvą licencijuota valstybinė arba privati įmonė, kurios pagrindinė veikla – teikti krovinių ir (arba) keleivių vežimo geležinkeliais paslaugas tuo atveju, kai ta įmonė užtikrina trauką; šis terminas taip pat apima tik trauką teikiančias įmones;
2)
infrastruktūros valdytojas – įstaiga ar įmonė, atsakinga visų pirma už geležinkelių infrastruktūros sukūrimą, valdymą ir priežiūrą, įskaitant eismo valdymą, traukinių kontrolę ir valdymą bei signalizaciją; tinklo arba tinklo dalies infrastruktūros valdytojo funkcijos gali būti pavestos kelioms įstaigoms ar įmonėms;
3)
geležinkelių infrastruktūra – objektai, išvardyti I priede.“
8
Minėtos direktyvos 13 straipsnio „Prieigos prie paslaugų sąlygos“ 13 straipsnio 1, 2 ir 4 dalyse nurodyta:
„1.   Infrastruktūros valdytojai teikia visoms geležinkelio įmonėms nediskriminuojant II priedo 1 punkte nustatytą minimalų prieigos paketą.
2.   Paslaugų įrenginių operatoriai be diskriminacijos suteikia visoms geležinkelio įmonėms prieigą (įskaitant prieigą prie kelių) prie II priedo 2 punkte nurodytų įrenginių ir šiuose įrenginiuose teikiamų paslaugų.
<…>
4.   Į geležinkelio įmonių pateiktus prieigos prie paslaugų įrenginių, nurodytų II priedo 2 punkte, ir juose teikiamų paslaugų prašymus atsakoma per pagrįstą laikotarpį, kurį nustato 55 straipsnyje nurodyta reguliavimo institucija. Tokie prašymai gali būti atmesti, tik jei jiems yra perspektyvių alternatyvų teikti atitinkamas krovinių arba keleivių vežimo paslaugas tuo pačiu arba alternatyviu maršrutu ekonomiškai priimtinomis sąlygomis. <…>“
9
Tos pačios direktyvos 31 straipsnio „Apmokestinimo principai“ 3 ir 7 dalyse nustatyta:
„3.   Nedarant poveikio šio straipsnio 4 ar 5 daliai arba 32 straipsniui, už minimalų prieigos paketą ir prieigą prie infrastruktūros, jungiančios paslaugų įrenginius, nustatomi mokesčiai turi būti lygūs išlaidoms, kurios tiesiogiai patiriamos dėl traukinių eksploatavimo [tiesioginėms suteiktos vežimo geležinkeliais paslaugos išlaidoms].
<…>
7.   Mokestis, imamas už II priedo 2 punkte nurodytos prieigos prie paslaugų įrenginių ir tokiuose įrenginiuose teikiamas paslaugas, negali būti didesnis už jų teikimo išlaidas, pridėjus pagrįstą pelną.“
10
Direktyvos 2012/34 I priedas „Geležinkelių infrastruktūros objektų sąrašas“ išdėstytas taip:
„Geležinkelių infrastruktūrą sudaro šie objektai, jei jie yra geležinkelio sankasos dalis, įskaitant privažiuojamuosius kelius, tačiau neįskaitant geležinkelio remonto dirbtuvėse, depuose ar riedmenų parke nutiestų atšakų, privačių atšakų ar privažiuojamųjų kelių:
<…>
–
<…> peronai ir prekių platformos, įskaitant keleivių stotyse ir krovinių terminaluose <…>,
<…>“
11
Šios direktyvos II priedas, kuriame pateiktas „Geležinkelio įmonėms teiktin[ų] paslaug[ų] (nurodyt[ų] 13 straipsnyje)“ sąrašas, suformuluotas taip:
„1.   Minimalų prieigos paketą sudaro:
<…>
c)
naudojimasis geležinkelių infrastruktūra, be kita ko, kelio iešmais ir atšakomis;
<…>.
2.   Prieiga, įskaitant kelių prieigą, suteikiama prie šių paslaugų įrenginių, jei jie yra, ir šiuose įrenginiuose teikiamų paslaugų:
a)
keleivių stotys, jų pastatai ir kiti įrenginiai, įskaitant kelionių informacijos iškabinimo ir tinkamas bilietų įsigijimo paslaugų vietas;
<…>“
Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai
12
ÖBB‑Infrastruktur yra „infrastruktūros valdytojas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2012/34 3 straipsnio 2 punktą, ir valdo didžiausią Austrijos geležinkelių tinklo dalį.
13
WESTbahn Management, kuri yra „geležinkelio įmonė“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 punktą, prašo ÖBB-Infrastruktur leisti traukiniams sustoti Austrijos geležinkelių tinklo stotyse.
14
Manydama, kad mokestis, kurio ÖBB‑Infrastruktur reikalauja už naudojimąsi šiomis geležinkelio stotimis, yra per didelis, WESTbahn Management pateikė Schienen‑Control Kommission (Geležinkelių kontrolės komisija, Austrija), kaip Austrijos geležinkelių sektoriaus reguliavimo institucijai, skundą dėl šio mokesčio teisėtumo.
15
Pagrindinės bylos šalys nesutaria dėl to, ar naudojimasis peronais priskiriamas prie minimalaus prieigos paketo, visų pirma prie naudojimosi geležinkelių infrastruktūra, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2012/34 II priedo 1 punkto c papunktį, ar prie prieigos prie paslaugų įrenginių, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos II priedo 2 punkto a papunktį.
16
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, šis aspektas yra lemiamas siekiant nustatyti leistinas už peronų naudojimą reikalaujamo mokesčio sumas. Iš tiesų už minimalų prieigos paketą nustatomi mokesčiai, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2012/34 31 straipsnio 3 dalį, turi būti lygūs tiesioginėms suteiktos vežimo geležinkeliais paslaugos išlaidoms. Vis dėlto pagal šios direktyvos 31 straipsnio 7 dalį mokesčiai, mokėtini už minėtos direktyvos II priedo 2 punkte nurodytos prieigos prie paslaugų įrenginių, negali būti didesni už jų teikimo išlaidas, pridėjus pagrįstą pelną.
17
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog remiantis pažodiniu reikšmingų Direktyvos 2012/34 nuostatų aiškinimu pirmenybė teikiama aiškinimui, kad naudojimasis peronais priskiriamas prie minimalaus prieigos paketo, visų pirma prie naudojimosi geležinkelių infrastruktūra, numatyto Direktyvos 2012/34 II priedo 1 punkto c papunktyje. Iš tiesų pagal šią nuostatą minimalia prieigos paslauga laikomas „naudojimasis geležinkelių infrastruktūra“, kurią, remiantis šios direktyvos I priedo antra įtrauka, be kita ko, sudaro „peronai <…>, įskaitant keleivių stotyse“.
18
Vis dėlto būtų kitaip, jeigu būtų vadovaujamasi sisteminiu Direktyvos 2012/34 aiškinimu, pagal kurį peronai būtų priskiriami prie kategorijos, kuriai priklauso „keleivių stotys, jų pastatai ir kiti įrenginiai“, kaip paslaugų įrenginiai, kaip jie suprantami pagal šios direktyvos II priedo 2 punkto a papunktį, taigi nepatektų į minėtos direktyvos II priedo 1 punkte apibrėžtą minimalų prieigos paketą.
19
Be to, iki įsigaliojant Direktyvai 2012/34, Direktyvoje 2001/14 buvo II priedas, analogiškas Direktyvos 2012/34 II priedui. Tačiau, priešingai nuo pastarojo priedo, Direktyvos 2001/14 II priede naudojimasis geležinkelių infrastruktūra nebuvo nurodytas kaip minimali prieigos paslauga, todėl, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, buvo akivaizdu, kad „peronai“ turėjo būti priskirti prie Direktyvos 2001/14 II priedo 2 punkto c papunktyje nurodytos kategorijos, kuriai priklauso „keleivių stotys, jų pastatai ir kiti objektai“. Taigi tas teismas laikosi nuomonės, kad jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs pakeisti naudojimosi peronais apmokestinimo principą, jis tai būtų nurodęs Direktyvos 2012/34 konstatuojamosiose dalyse, juo labiau kad toks pakeitimas turėtų didelių finansinių pasekmių.
20
Šiomis aplinkybėmis Schienen‑Control Kommission (Geležinkelių kontrolės komisija, Austrija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [2012/34] II priedo 2 punkto a papunktis aiškintinas taip, kad jame nurodyta kategorija „keleivių stotys, jų pastatai ir kiti įrenginiai“ apima geležinkelių infrastruktūros objektus „peronus“, paminėtus šios direktyvos I priedo antroje įtraukoje?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
Ar Direktyvos [2012/34] II priedo 1 punkto c papunktis aiškintinas taip, kad jame nurodyta kategorija „naudojimasis geležinkelių infrastruktūra“ apima naudojimąsi peronais, paminėtais šios direktyvos I priedo antroje įtraukoje?“
Dėl prejudicinių klausimų
21
Dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2012/34 II priedas turi būti aiškinamas taip, kad šios direktyvos I priede nurodyti „peronai“ yra geležinkelių infrastruktūros objektas, naudojimasis kuriuo priskiriamas prie minimalaus prieigos paketo pagal minėto II priedo 1 punkto c papunktį, ar paslaugų įrenginys, kaip jis suprantamas pagal to paties II priedo 2 punkto a papunktį.
22
Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, būtina priminti, kad aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (2010 m. spalio 7 d. Sprendimo Lassal, C‑162/09, EU:C:2010:592, 49 punktas ir 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimo Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 37 punktas).
23
Šiuo aspektu reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2012/34 3 straipsnio 3 punkte geležinkelių infrastruktūra apibrėžta kaip visi šios direktyvos I priede nurodyti objektai.
24
Pagal šį priedą geležinkelių infrastruktūrą, be kita ko, sudaro „peronai ir prekių platformos, įskaitant keleivių stotyse ir krovinių terminaluose“.
25
Taigi, jeigu peronai yra geležinkelių infrastruktūros dalis, neišvengiamai darytina išvada, kad, remiantis tos pačios direktyvos II priedo 1 punkto c papunkčiu, naudojimasis jais priskiriamas prie „naudojimosi geležinkelių infrastruktūra“.
26
Taigi, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš pačios šių Direktyvos 2012/34 nuostatų formuluotės matyti, kad naudojimasis peronais priskiriamas prie minimalaus prieigos paketo, apibrėžto šios direktyvos II priedo 1 punkte.
27
Tokį aiškinimą patvirtina tiek reikšmingų Direktyvos 2012/34 nuostatų istorinės aplinkybės, tiek ja siekiami tikslai.
28
Kalbant apie minėtų nuostatų istorines aplinkybes, pirmiausia reikia priminti, kad „peronai“ buvo įtraukti į geležinkelių infrastruktūros apibrėžtį dar prieš priimant Direktyvą 2012/34. Iš tiesų Direktyvos 91/440 3 straipsnio trečioje įtraukoje „geležinkeli[ų] infrastruktūra“ buvo apibrėžta darant nuorodą į visus objektus, nurodytus Reglamento Nr. 2598/70 1 priedo A dalyje; kaip vieni iš šių objektų buvo numatyti „peronai“.
29
Kadangi galiojant Direktyvos 2001/14 II priedui „naudojimasis geležinkelių infrastruktūra“ nebuvo numatytas kaip viena iš minimalių prieigos paslaugų, naudojimasis peronais galėjo būti priskirtas prie prieigos prie „keleivių stočių, jų pastat[ų] ir kit[ų] objekt[ų]“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/14 2 punkto c papunktį.
30
Vis dėlto, kadangi Direktyvos 2012/34 II priedo 1 punkte Sąjungos teisės aktų leidėjas prie minimalių prieigos paslaugų pridėjo „naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra“, reikia konstatuoti, kad naudojimasis šiais peronais dabar priskiriamas prie šių paslaugų.
31
Be to, aplinkybė, kad priimdamas Direktyvą 2012/34 teisės aktų leidėjas jos I priede nurodė, kad geležinkelių infrastruktūrą, be kita ko, sudaro peronai, „įskaitant keleivių stotyse“, atspindi norą atskirti, viena vertus, peronus ir, kita vertus, keleivių stotis ir tik šios stotys yra „paslaugų įrenginiai“, kaip jie suprantami pagal minėtos direktyvos II priedo 2 punkto a papunktį.
32
Taip pat, remiantis tuo, jog šis II priedas visiškai nebuvo pakeistas 2016 m. gruodžio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/2370, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2012/34/ES, kiek tai susiję su keleivių vežimo geležinkeliais valstybės viduje paslaugų rinkos atvėrimu ir geležinkelių infrastruktūros valdymu (OL L 352, 2016, p. 1), galima daryti išvadą, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo išplėsti minimalaus prieigos paketo apimtį, siekdamas į šį paketą įtraukti peronus kaip geležinkelių infrastruktūrą sudarantį objektą.
33
Galiausiai, kaip pabrėžia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Direktyva 2012/34 atliktas minimalaus prieigos paketo apimties išplėtimas, siekiant į jį įtraukti naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra, nebuvo konkrečiai pagrįstas šios direktyvos konstatuojamosiose dalyse. Tačiau tai negali kliudyti minėtos direktyvos II priedą aiškinti taip, kad naudojimasis peronais priskiriamas prie minimalios prieigos paslaugų, kaip tai suprantama pagal šį priedą, nes suformuotoje jurisprudencijoje jau yra išaiškinta, kad jeigu iš visuotinai taikomo akto galima nustatyti institucijos siekiamo tikslo esmę, būtų neproporcinga reikalauti konkrečiai nurodyti įvairių techninių pasirinkimų motyvus (2018 m. vasario 7 d. Sprendimo American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, 76 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
34
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkimas suderinamas su Direktyvos 2012/34 tikslų siekimu.
35
Visų pirma iš šios direktyvos 3, 7, 8 ir 26 konstatuojamųjų dalių matyti, jog ja siekiama pagerinti geležinkelių sistemos veiksmingumą, norint, kad ji taptų konkurencingos rinkos dalimi, be kita ko, skatinant sąžiningą geležinkelių paslaugų valdymo konkurenciją ir užtikrinant laisvės teikti paslaugas principo taikymą geležinkelių transporto sektoriui.
36
Būtent šiuo tikslu Direktyvoje 2012/34, remiantis jos 65 konstatuojamąja dalimi, apibrėžiamos infrastruktūros paslaugų sudedamosios dalys, kurios yra svarbios tam, kad operatorius galėtų teikti paslaugas, ir kurios turėtų būti suteikiamos už minimalų prieigos prie infrastruktūros mokestį.
37
Prieigos sąlygų ir apmokestinimo reglamentavimas, skirtas minimaliam prieigos paketui, be kita ko, atsižvelgiant į tokių minimalių prieigos paslaugų didelę svarbą, yra itin palankus geležinkelio įmonėms, kurioms infrastruktūros valdytojai privalo teikti šias paslaugas. Direktyvos 2012/34 13 straipsnio 1 dalyje ir 31 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad infrastruktūros valdytojai privalo visoms geležinkelio įmonėms nediskriminuojant teikti minimalų prieigos paketą už mokestį, lygų tiesioginėms suteiktos vežimo geležinkeliais paslaugos išlaidoms.
38
Vis dėlto, remiantis šios direktyvos 13 straipsnio 2 ir 4 dalimis ir 31 straipsnio 7 dalimi, prieiga prie minėtos direktyvos II priedo 2 punkte nurodytų paslaugų įrenginių gali būti nesuteikta, tik jeigu yra perspektyvių alternatyvų, ir mokestis, imamas už šią prieigą, negali būti didesnis už teikimo išlaidas, pridėjus pagrįstą pelną.
39
Darytina išvada, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkimas prie minimalaus prieigos paketo pridėti naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra, taigi įskaitant peronus, skatina geležinkelio įmonių patekimo į rinką sąlygas ir dėl to atitinka minėtos direktyvos tikslus.
40
Taigi, Direktyvos 2012/34 II priedo 1 punkto c papunkčio formuluotę aiškinant siaurai, šia direktyva atliktas ankstesnių teisės aktų pakeitimas, siekiant į minimalų prieigos paketą įtraukti naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra, taptų visiškai neveiksmingas.
41
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2012/34 II priedas turi būti aiškinamas taip, kad šios direktyvos I priede nurodyti „peronai“ yra geležinkelių infrastruktūros objektas, naudojimasis kuriuo priskiriamas prie minimalaus prieigos paketo pagal minėto II priedo 1 punkto c papunktį.
Dėl šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo
42
Savo rašytinėse pastabose ÖBB‑Infrastruktur Teisingumo Teismo prašo apriboti šio sprendimo poveikį laiko atžvilgiu, jeigu Direktyvos 2012/34 II priedas būtų išaiškintas taip, kad naudojimasis peronais yra priskiriamas prie minimalaus prieigos paketo, kaip tai suprantama pagal minėto priedo 1 punkto c papunktį.
43
Grįsdama savo prašymą ÖBB‑Infrastruktur pabrėžia, viena vertus, sunkių ekonominių pasekmių atsiradimo riziką dėl jos su geležinkelių transporto įmonėmis sąžiningai sudarytų sutarčių dalinio nutraukimo ir, kita vertus, tai, jog valstybės narės ir Europos Komisija prisidėjo prie to, kad kiltų objektyvių abejonių dėl nuostatų, kurios yra prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalykas, apimties.
44
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės normos išaiškinimas, kurį Teisingumo Teismas pateikia įgyvendindamas pagal SESV 267 straipsnį jam suteiktus įgaliojimus, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo įsigaliojimo momento. Remiantis tuo, darytina išvada, kad taip išaiškintą normą teismas gali ir turi taikyti net teisiniams santykiams, atsiradusiems ir susiklosčiusiems prieš priimant sprendimą, kuriame išnagrinėtas prašymas dėl išaiškinimo, jei, be to, yra įvykdytos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį, susijusį su minėtos normos taikymu (2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Skanska Industrial Solutions ir kt., C‑724/17, EU:C:2019:204, 55 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
45
Taigi Teisingumo Teismui tik išimtiniais atvejais, taikant bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisinės sistemos dalis, gali tekti apriboti suinteresuotųjų asmenų galimybę remtis jo išaiškinta norma, ginčijant sąžiningumu grindžiamus teisinius santykius. Kad būtų galima nuspręsti dėl tokio apribojimo, turi būti tenkinami du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir didelių sunkumų rizika (2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Skanska Industrial Solutions ir kt., C‑724/17, EU:C:2019:204, 56 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
46
Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismas taikė šį sprendimą tik labai konkrečiomis aplinkybėmis, be kita ko, kai grėsė sunkių ekonominių pasekmių atsiradimo rizika, ypač dėl daugelio teisinių santykių, pradėtų veikiant sąžiningai, remiantis pagrįstai galiojančiais teisės aktais, paaiškėjus, kad asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos Sąjungos teisės neatitinkančius veiksmus atliko dėl objektyvaus ir didelio netikrumo dėl Sąjungos teisės normų turinio, o netikrumo atsiradimo priežastis galėjo būti net kitų valstybių narių ar Komisijos elgesys (2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Skanska Industrial Solutions ir kt., C‑724/17, EU:C:2019:204, 57 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
47
Nagrinėjamu atveju pakanka konstatuoti, kad, kaip savo išvados 75 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, ÖBB‑Infrastruktur tik tvirtina, kad jeigu naudojimasis peronais turėtų būti priskirtas prie minimalių prieigos paslaugų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2012/34 II priedo 1 punkto c papunktį, tai sukeltų pasekmių jos su geležinkelio įmonėmis sąžiningai sukurtiems teisiniams santykiams, dėl kurių nutraukimo jai tektų pernelyg didelė ekonominė našta. Tačiau, kadangi ÖBB‑Infrastruktur nepateikė Teisingumo Teismui jokių konkrečių duomenų dėl atitinkamų teisinių santykių skaičiaus ar tokios ekonominės naštos pobūdžio ir dydžio, tokio argumento negali pakakti siekiant įrodyti, kad yra išimtinių aplinkybių, pateisinančių šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimą.
48
Taigi nereikia apriboti šio poveikio laiko atžvilgiu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
49
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
2012 m. lapkričio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/34/ES, kuria sukuriama bendra Europos geležinkelių erdvė, II priedas turi būti aiškinamas taip, kad šios direktyvos I priede nurodyti „peronai“ yra geležinkelių infrastruktūros objektas, naudojimasis kuriuo priskiriamas prie minimalaus prieigos paketo pagal minėto II priedo 1 punkto c papunktį.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.