62023CJ0019
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. lapkričio 11 d. (
*1
)
Turinys
I. Teisinis pagrindas
A. SESV
B. Ginčijama direktyva
II. Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
III. Dėl ieškinio
A. Dėl pagrindinio reikalavimo panaikinti ginčijamą direktyvą
1. Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo SESV 153 straipsnio 5 dalies pažeidimu ir piktnaudžiavimu pagal Sutartis Sąjungos teisės aktų leidėjui suteiktais įgaliojimais
a) Šalių argumentai
b) Teisingumo Teismo vertinimas
1) Dėl ginčijamos direktyvos tikslo ir turinio
2) Dėl ieškinio pirmojo pagrindo pirmos dalies, grindžiamos kompetencijos išimties „darbo užmokesčio“ srityje pažeidimu
i) Ginčijamos direktyvos 4 straipsnis
ii) Ginčijamos direktyvos 5 straipsnis
iii) Ginčijamos direktyvos 6 straipsnis
3) Dėl ieškinio pirmojo pagrindo antros dalies, grindžiamos kompetencijos išimties, susijusios su „teise jungtis į asociacijas“, nepaisymu
2. Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo tuo, kad ginčijama direktyva negalėjo būti priimta remiantis SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu
a) Šalių argumentai
b) Teisingumo Teismo vertinimas
B. Dėl subsidiariai pateikto reikalavimo panaikinti ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir (arba) 4 straipsnio 2 dalį
IV. Dėl bylinėjimosi išlaidų
„Ieškinys dėl panaikinimo – Direktyva (ES) 2022/2041 – Deramas minimalusis darbo užmokestis Europos Sąjungoje – SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktas – SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktas – Sutartimis Sąjungai suteiktos kompetencijos paisymas – SESV 153 straipsnio 5 dalis – Kompetencijos išimtys – Tiesioginė Sąjungos teisės įtaka nustatant darbo užmokestį Sąjungoje ir teisei jungtis į asociacijas – Dalinis panaikinimas – 5 straipsnio 1 dalis (ne visa), 2 dalis ir 3 dalies pabaiga“
Byloje C‑19/23
dėl 2023 m. sausio 18 d. pagal SESV 263 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo
Danijos Karalystė, iš pradžių atstovaujama M. Jespersen, J. F. Kronborg ir C. A.‑S. Maertens, vėliau – M. Jespersen, C. A.‑S. Maertens ir A. Skovsø Clausen,
ieškovė,
palaikoma
Švedijos Karalystės, iš pradžių atstovaujamos H. Eklinder, H. Shev ir O. Simonsson, vėliau – H. Eklinder ir O. Simonsson,
įstojusios į bylą šalies,
prieš
Europos Parlamentą, atstovaujamą W. D. Kuzmienko, U. Spliid, A. Tamás ir L. Visaggio,
atsakovą,
palaikomą
Vokietijos Federacinės Respublikos, iš pradžių atstovaujamos J. Möller ir A. Hoesch, vėliau – J. Möller,
Graikijos Respublikos, atstovaujamos V. Baroutas ir M. Tassopoulou,
Ispanijos Karalystės, atstovaujamos A. Gavela Llopis,
Prancūzijos Respublikos, iš pradžių atstovaujamos R. Bénard, J.‑L. Carré, B. Fodda ir T. Lechevallier, vėliau – B. Fodda ir T. Lechevallier,
Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, atstovaujamos A. Germeaux ir T. Schell, padedamų avocate V. Verdanet,
Europos Komisijos, iš pradžių atstovaujamos B.-R. Killmann ir C. Vang, vėliau – B.-R. Killmann,
įstojusių į bylą šalių,
Europos Sąjungos Tarybą, iš pradžių atstovaujamą A. F. Jensen, A. Norberg ir S. Scarpa Ferraglio, vėliau – A. Norberg ir S. Scarpa Ferraglio,
atsakovę,
palaikomą
Belgijos Karalystės, iš pradžių atstovaujamos C. Pochet, A. Van Baelen ir L. Van den Broeck, vėliau – C. Pochet,
Vokietijos Federacinės Respublikos, iš pradžių atstovaujamos J. Möller ir A. Hoesch, vėliau – J. Möller,
Graikijos Respublikos, atstovaujamos V. Baroutas ir M. Tassopoulou,
Ispanijos Karalystės, atstovaujamos A. Gavela Llopis,
Prancūzijos Respublikos, iš pradžių atstovaujamos R. Bénard, J.‑L. Carré, B. Fodda ir T. Lechevallier, vėliau – B. Fodda ir T. Lechevallier,
Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, atstovaujamos A. Germeaux ir T. Schell, padedamų avocate V. Verdanet,
Portugalijos Respublikos, atstovaujamos C. Alves, P. Barros da Costa, P. Estevão, S. Leite, A. Pimenta ir M. Sousa,
Europos Komisijos, iš pradžių atstovaujamos B.-R. Killmann ir C. Vang, vėliau – B.-R. Killmann,
įstojusių į bylą šalių,
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas T. von Danwitz, kolegijų pirmininkai F. Biltgen (pranešėjas), K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, J. Passer ir O. Spineanu-Matei, teisėjai S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, M. Gavalec ir Z. Csehi,
generalinis advokatas N. Emiliou,
posėdžio sekretorė M. Krausenboeck, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2024 m. rugsėjo 17d . posėdžiui,
susipažinęs su 2025 m. sausio 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Savo ieškiniu Danijos Karalystė pirmiausia prašo Teisingumo Teismo panaikinti visą 2022 m. spalio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą (ES) 2022/2041 dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje (OL L 275, 2022, p. 33; toliau – ginčijama direktyva), o nepatenkinus šio reikalavimo – panaikinti ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir (arba) 4 straipsnio 2 dalį.
I. Teisinis pagrindas
A. SESV
2
SESV Trečiosios dalies X antraštinėje dalyje „Socialinė politika“ yra SESV 151–161 straipsniai.
3
SESV 151 straipsnyje nustatyta:
„[Europos] Sąjunga ir valstybės narės, atsižvelgdamos į pagrindines socialines teises, nustatytas 1961 m. spalio 18 d. Turine pasirašytoje Europos socialinėje chartijoje ir 1989 m. Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijoje [(toliau – Socialinių teisių chartija)], mano, jog tikslinga didinti užimtumą, skatinti kurti geresnes gyvenimo bei darbo sąlygas, kad palaikant jų gerėjimą būtų galima siekti jų suderinimo, deramos socialinės apsaugos, administracijos ir darbuotojų dialogo, žmogiškųjų išteklių plėtotės siekiant nuolatinio didelio užimtumo ir kovojant su socialine atskirtimi.
Šiuo tikslu Sąjunga ir valstybės narės įgyvendina priemones, pagal kurias atsižvelgiama į įvairias nacionalinės patirties formas, ypač sutartinių santykių srityje, ir būtinumą išlaikyti Sąjungos ekonomikos konkurencingumą.
Jos tiki, kad tokia raida vyks ne tik dėl socialinių sistemų suderinimui palankaus vidaus rinkos veikimo, bet ir dėl Sutartyse numatytos tvarkos ir įstatymų bei kitų teisės aktų nuostatų suderinimo.“
4
SESV 152 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta:
„Sąjunga, atsižvelgdama į nacionalinių sistemų įvairovę, pripažįsta ir remia socialinių partnerių vaidmenį savo lygiu. Ji remia socialinių partnerių dialogą, kartu gerbdama jų savarankiškumą.“
5
SESV 153 straipsnyje numatyta:
„1.   Siekdama 151 straipsnyje keliamų tikslų, Sąjunga remia ir papildo valstybių narių veiklą šiose srityse:
<...>
b)
darbo sąlygų;
<...>
f)
atstovavimo darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų ir bendrų sprendimų kolektyvinio gynimo atsižvelgiant į šio straipsnio 5 dalį;
<...>
2.   Šiuo tikslu Europos Parlamentas ir [Europos Sąjungos] Taryba:
<...>
b)
atsižvelgdami į kiekvienoje valstybėje narėje esamas sąlygas ir technines taisykles, gali šio straipsnio 1 dalies a–i punktuose nurodytose srityse direktyvomis nustatyti būtiniausius laipsniško įgyvendinimo reikalavimus. Tokiose direktyvose vengiama nustatyti administracinius, finansinius ir teisinius apribojimus, galinčius varžyti mažųjų ir vidutinių įmonių kūrimą ir plėtojimą.
Europos Parlamentas ir Taryba, pasikonsultavę su [Europos] Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu [(EESRK)] ir [Europos] Regionų komitetu [(ERK)], sprendžia pagal įprastą teisėkūros procedūrą.
1 dalies c, d, f, ir g punktuose nurodytose srityse Taryba, pasikonsultavusi su Europos Parlamentu ir minėtais komitetais, vieningai sprendžia pagal specialią teisėkūros procedūrą.
<...>
5.   Šio straipsnio nuostatos netaikomos darbo užmokesčiui, teisei jungtis į asociacijas, teisei streikuoti arba teisei imtis lokautų.“
6
SESV 156 straipsnyje nustatyta:
„Siekdama 151 straipsnyje iškeltų tikslų ir nepažeisdama kitų Sutarčių nuostatų, [Europos] Komisija skatina valstybių narių bendradarbiavimą ir sudaro sąlygas derinti jų veikimą visose socialinės politikos srityse pagal šį skyrių, ypač reikalais, susijusiais su:
<...>
–
teise jungtis į asociacijas ir kolektyvines derybas tarp darbdavių ir darbuotojų.
<...>“
B. Ginčijama direktyva
7
Ginčijama direktyva buvo priimta remiantis SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktu, siejamu su SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu.
8
Šios direktyvos 3, 7, 8, 12, 16, 18, 19, 22, 24, 25, 28 ir 29 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(3)
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos <...> (toliau – Chartija) 31 straipsnyje numatyta, kad kiekvienas darbuotojas turi teisę į saugias, jo sveikatą ir orumą atitinkančias darbo sąlygas. <...>
<...>
(7)
geresnės gyvenimo ir darbo sąlygos, kurios užtikrinamos, be kita ko, ir nustatant deramą ir teisingą minimalųjį darbo užmokestį, yra naudingos Sąjungos darbuotojams, įmonėms ir visuomenei bei ekonomikai apskritai ir yra būtinos siekiant užtikrinti teisingą, įtraukų ir tvarų ekonomikos augimą. Sprendžiant problemas dėl didelių minimaliojo darbo užmokesčio aprėpties ir deramumo skirtumų prisidedama prie sąžiningesnės Sąjungos darbo rinkos, užkertamas kelias nelygybei darbo užmokesčio ir socialinėje srityje, ji mažinama ir skatinama ekonominė bei socialinė pažanga ir aukštynkryptė konvergencija. <...>
(8)
nustačius deramą minimalųjį darbo užmokestį nacionalinės teisės aktais arba kolektyvinėmis derybomis, juo apsaugomos darbuotojų, ir ypač palankių sąlygų neturinčių darbuotojų, pajamos, padedama užtikrinti orų pragyvenimą visiems, kaip numatyta Tarptautinės darbo organizacijos (TDO) konvencijoje Nr. 131 (1970), kuria nustatomas minimalusis darbo užmokestis. Minimalusis darbo užmokestis, kuriuo užtikrinamas deramas gyvenimo lygis, taigi pasiekiama ir deramumo riba, gali prisidėti prie skurdo mažinimo nacionaliniu lygmeniu, padėti išlaikyti vidaus paklausą ir perkamąją galią, stiprinti paskatas dirbti, mažinti darbo užmokesčio skirtumus, vyrų ir moterų darbo užmokesčio skirtumą ir dirbančiųjų skurdą, taip pat apriboti pajamų mažėjimą ekonomikos nuosmukio laikotarpiu;
<...>
(12)
minimaliojo darbo užmokesčio apsauga egzistuoja visose valstybėse narėse, tačiau kai kuriose ta apsauga užtikrinama pagal teisės aktų arba administracines nuostatas ir kolektyvines sutartis, o kitose ta apsauga teikiama išimtinai pagal kolektyvines sutartis. Šios skirtingos valstybių narių tradicijos turėtų būti išlaikytos;
<...>
(16)
tvirtos kolektyvinės derybos, ypač sektorių ar tarpšakiniu lygmeniu, padeda užtikrinti deramo minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą, tačiau per pastaruosius dešimtmečius tradicinės kolektyvinių derybų struktūros nyko <...>. Be to, po 2008 m. finansų krizės kolektyvinėms deryboms, vykdomoms sektorių ar tarpšakiniu lygmenimis, kai kuriose valstybėse narėse buvo daromas spaudimas. Tačiau sektorių ir tarpšakinio lygmenų kolektyvinės derybos yra esminis veiksnys siekiant užtikrinti tinkamą minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą, todėl jas reikia skatinti ir stiprinti;
<...>
(18)
siekiant pagerinti gyvenimo ir darbo sąlygas, taip pat skatinti aukštynkryptę socialinę konvergenciją Sąjungoje, šia direktyva nustatomi būtiniausi Sąjungos lygmens reikalavimai ir procedūrinės pareigos, susijusios su teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumu, taip pat gerinamos darbuotojų galimybės veiksmingai naudotis minimaliojo darbo užmokesčio apsauga, kuri įtvirtinta teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio forma, jei tokia yra, arba numatyta kolektyvinėse sutartyse, kaip apibrėžta šios direktyvos tikslais. Šia direktyva taip pat skatinamos kolektyvinės derybos dėl darbo užmokesčio nustatymo;
(19)
pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį, šia direktyva nesiekiama nei suderinti minimaliojo darbo užmokesčio lygio visoje Sąjungoje, nei įdiegti vienodo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo mechanizmo. Ja neribojama valstybių narių laisvė įvesti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį arba skatinti kolektyvinių sutarčių teikiamą minimaliojo darbo užmokesčio apsaugą, laikantis kiekvienos valstybės narės nacionalinių įstatymų, praktikos bei ypatumų ir visapusiškai gerbiant nacionalinę kompetenciją ir socialinių partnerių teisę sudaryti susitarimus. Šia direktyva valstybėms narėms, kuriose darbo užmokesčio nustatymas užtikrinamas išimtinai kolektyvinėmis sutartimis, nenustatoma pareiga įvesti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį arba paskelbti apie kolektyvinių sutarčių visuotinį taikymą ir ji neturėtų būti interpretuojama kitaip. Be to, šia direktyva nenustatomas darbo užmokesčio dydis, nes tai priklauso socialinių partnerių teisei sudaryti susitarimus nacionaliniu lygmeniu ir pagal atitinkamą valstybių narių kompetenciją;
<...>
(22)
gerai veikiančios kolektyvinės derybos dėl darbo užmokesčio nustatymo yra svarbi priemonė siekiant užtikrinti, kad darbuotojai būtų apsaugoti tinkamu minimaliuoju darbo užmokesčiu, kuriuo garantuojamas deramas gyvenimo lygis. Valstybėse narėse, kuriose yra teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis, kolektyvinėmis derybomis remiami bendri darbo užmokesčio pokyčiai ir tuo būdu gerinamas minimaliojo darbo užmokesčio deramumas bei darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygos. Valstybėse narėse, kuriose minimaliojo darbo užmokesčio apsauga užtikrinama išimtinai kolektyvinėmis derybomis, jo lygį ir apsaugotų darbuotojų dalį tiesiogiai lemia kolektyvinių derybų sistemos veikimas ir kolektyvinių derybų aprėptis. Tvirtos ir gerai veikiančios kolektyvinės derybos ir plati sektorių ar tarpšakinių kolektyvinių sutarčių aprėptis didina minimaliojo darbo užmokesčio deramumą ir aprėptį;
<...>
(24)
atsižvelgiant į mažėjančią kolektyvinių derybų aprėptį, labai svarbu, kad valstybės narės skatintų kolektyvines derybas, sudarytų palankesnes sąlygas naudotis kolektyvinių derybų teise nustatant darbo užmokestį ir taip sustiprintų kolektyvinėse sutartyse numatytą darbo užmokesčio nustatymą, kad būtų pagerinta darbuotojų minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga. Valstybės narės ratifikavo TDO konvenciją Nr. 87 <...> dėl asociacijų laisvės ir teisės jungtis į organizacijas gynimo[, priimtą 1948 m. liepos 9 d. San Franciske] ir TDO konvenciją Nr. 98 <...> dėl teisės jungtis į organizacijas ir vesti kolektyvines derybas[, priimtą 1949 m. liepos 1 d. Ženevoje]. Teisė vesti kolektyvines derybas pripažįstama tose TDO konvencijose, TDO konvencijoje Nr. 151 dėl darbo santykių (viešosios paslaugos)[, priimtoje 1978 m. birželio 27 d. Ženevoje] ir TDO konvencijoje Nr. 154 <...> dėl kolektyvinių derybų, [priimtoje 1981 m. birželio 19 d. Ženevoje], taip pat [Europos] Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje[, pasirašytoje 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje] ir ESC. Chartijos 12 ir 28 straipsniais atitinkamai užtikrinama susirinkimų ir asociacijų laisvė bei kolektyvinių derybų ir kolektyvinių veiksmų teisė. Pagal Chartijos preambulę tos teisės dar kartą patvirtinamos, nes jos visų pirma išplaukia iš Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos ir Sąjungos ir Europos Tarybos priimtų socialinių chartijų. Valstybės narės, kai tinkama ir laikydamosi nacionalinės teisės aktų ir praktikos, turėtų imtis priemonių, kuriomis būtų skatinamos kolektyvinės derybos dėl darbo užmokesčio nustatymo. Tokios priemonės galėtų apimti, be kita ko, priemones, kuriomis palengvinamos profesinių sąjungų atstovų galimybės bendrauti su darbuotojais;
(25)
valstybėse narėse, kurių kolektyvinių derybų aprėptis didelė, paprastai yra mažai mažą darbo užmokestį gaunančių darbuotojų ir didelis minimalusis darbo užmokestis. <...> Kiekviena valstybė narė, kurioje kolektyvinių derybų aprėptis nesiekia 80 % ribos, turėtų nustatyti kolektyvinių derybų sąlygų sistemą ir parengti kolektyvinių derybų skatinimo veiksmų planą, kad būtų palaipsniui didinama kolektyvinių derybų aprėptis. Siekiant gerbti socialinių partnerių autonomiškumą, kuris apima jų teisę į kolektyvines derybas ir neapima jokių pareigų sudaryti kolektyvines sutartis, 80 % kolektyvinių derybų aprėpties riba turėtų būti laikoma tik rodikliu, dėl kurio atsiranda pareiga parengti veiksmų planą.
<...> Valstybių narių kolektyvinių derybų aprėpties rodikliai labai skiriasi dėl daugelio veiksnių, įskaitant nacionalines tradicijas ir praktiką bei jų istorines aplinkybes. Į tai turėtų būti atsižvelgiama analizuojant pažangą, susijusią su didesne kolektyvinių derybų aprėptimi, visų pirma kiek tai susiję su šioje direktyvoje numatytu veiksmų planu;
<...>
(28)
minimalusis darbo užmokestis laikomas deramu, jeigu jis yra teisingas atsižvelgiant į darbo užmokesčio pasiskirstymą atitinkamoje valstybėje narėje ir darbuotojams, dirbantiems pagal darbo visą darbo laiką sutartį, užtikrina deramą gyvenimo lygį. Teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumas nustatomas ir kiekvienos valstybės narės vertinamas atsižvelgiant į jos nacionalines socialines ir ekonomines sąlygas, įskaitant užimtumo augimą, konkurencingumą, taip pat regioninius ir sektorių pokyčius. To deramumo nustatymo tikslais, valstybės narės turėtų atsižvelgti į perkamąją galią, ilgalaikį nacionalinį našumo lygį ir jo pokyčius, taip pat į darbo užmokesčio lygį, darbo užmokesčio pasiskirstymą ir darbo užmokesčio augimą.
<...>
(29)
nedarant poveikio valstybių narių kompetencijai teisės aktais nustatyti minimalųjį darbo užmokestį ir numatyti galimas variacijas bei atskaitymus, svarbu vengti variacijų ir atskaitymų naudojimo plačiu mastu, nes jie gali daryti neigiamą poveikį minimaliojo darbo užmokesčio deramumui. <...>“
9
Ginčijamą direktyvą sudaro keturi skyriai. Šios direktyvos I skyrių „Bendrosios nuostatos“ sudaro 1–4 straipsniai. Šios direktyvos II skyriuje „Teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis“ yra 5–8 straipsniai. Šios direktyvos III skyrių „Horizontaliosios nuostatos“ sudaro 9–13 straipsniai. Šios direktyvos IV skyrių „Baigiamosios nuostatos“ sudaro 14–19 straipsniai.
10
Šios direktyvos 1 straipsnio „Dalykas“ 1–4 dalyse numatyta:
„1.   Siekiant geresnių gyvenimo ir darbo sąlygų Sąjungoje, visų pirma deramo darbuotojų minimaliojo darbo užmokesčio, kad būtų prisidedama prie aukštynkryptės socialinės konvergencijos ir lyčių lygybės [nelygybės darbo užmokesčio srityje mažinimo], šia direktyva nustatoma sistema, skirta:
a)
teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti siekiant deramų gyvenimo ir darbo sąlygų;
b)
kolektyvinėms deryboms dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinti;
c)
suteikti darbuotojams veiksmingesnes galimybes naudotis teisėmis į minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą, kai tai numatyta nacionalinės teisės aktuose ir (arba) kolektyvinėse sutartyse.
2.   Šia direktyva nedaromas poveikis visapusiškam socialinių partnerių autonomiškumo paisymui, taip pat jų teisei derėtis ir sudaryti kolektyvines sutartis.
3.   Pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį šia direktyva nedaromas poveikis valstybių narių kompetencijai nustatyti minimaliojo darbo užmokesčio dydį, taip pat jų pasirinkimui įvesti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, skatinti prieigą prie kolektyvinėse sutartyse numatytos minimaliojo darbo užmokesčio teikiamos apsaugos arba taikyti abi priemones.
4.   Taikant šią direktyvą visapusiškai laikomasi teisės į kolektyvines derybas. Nė viena šios direktyvos nuostata negali būti aiškinama kaip nustatanti pareigą bet kuriai valstybei narei:
a)
kurioje darbo užmokestis nustatomas išimtinai kolektyvinėmis sutartimis, įvesti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, arba
b)
paskelbti apie tam tikros kolektyvinės sutarties visuotinį taikymą.“
11
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Taikymo sritis“ numatyta, kad ji „taikoma visiems Sąjungos darbuotojams, dirbantiems pagal darbo sutartis ar palaikantiems darbo santykius, kaip apibrėžta pagal teisę, kolektyvines sutartis ar praktiką, galiojančias kiekvienoje valstybėje narėje, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką“.
12
Šios direktyvos 3 straipsnis „Terminų apibrėžtys“ suformuluotas taip:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1.
minimalusis darbo užmokestis – teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis nustatytas minimalus darbo užmokestis, kurį darbdavys, be kita ko, viešajame sektoriuje, privalo mokėti darbuotojams už per tam tikrą laikotarpį atliktą darbą;
2.
teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis – įstatymu ar kitomis privalomomis teisinėmis nuostatomis nustatytas minimalusis darbo užmokestis, išskyrus minimalųjį darbo užmokestį, nustatytą kolektyvinėmis sutartimis, kurios buvo paskelbtos visuotinai taikytinomis, tai paskelbusiai institucijai neturint jokios veiksmų laisvės dėl taikytinų nuostatų turinio;
3.
kolektyvinės derybos – visos derybos tarp darbdavio, darbdavių grupės arba vienos ar daugiau darbdavių organizacijų ir vienos ar daugiau profesinių sąjungų, vedamos laikantis kiekvienos valstybės narės nacionalinės teisės aktų ir praktikos, siekiant nustatyti darbo ir įdarbinimo sąlygas;
4.
kolektyvinė sutartis – socialinių partnerių, galinčių derėtis atitinkamai darbuotojų ir darbdavių vardu, sudaryta rašytinė sutartis dėl nuostatų, susijusių su darbo sąlygomis ir įdarbinimo sąlygomis, laikantis nacionalinės teisės ir praktikos, įskaitant kolektyvines sutartis, paskelbtas visuotinai taikytinomis;
5.
kolektyvinių derybų aprėptis – darbuotojų, kuriems taikoma kolektyvinė sutartis, dalis nacionaliniu lygmeniu, apskaičiuojama kaip santykis tarp darbuotojų, kuriems taikomos kolektyvinės sutartys, skaičiaus ir darbuotojų, kurių darbo sąlygos gali būti reglamentuojamos kolektyvinėmis sutartimis pagal nacionalinės teisės aktus ir praktiką, skaičiaus.“
13
Šios direktyvos 4 straipsnyje „Kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimas“ numatyta:
„1.   Siekdamos padidinti kolektyvinių derybų aprėptį ir palengvinti naudojimąsi teise į kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo, valstybės narės, laikydamosi nacionalinės teisės aktų ir praktikos, ir dalyvaujant socialiniams partneriams:
<...>
c)
prireikus imasi priemonių, kad būtų apsaugotas naudojimasis teise į kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo ir darbuotojai bei profesinių sąjungų atstovai būtų apsaugoti nuo veiksmų, kuriais jie diskriminuojami darbo santykių atžvilgiu dėl to, kad jie dalyvauja ar nori dalyvauti kolektyvinėse derybose dėl darbo užmokesčio nustatymo;
d)
siekiant skatinti kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo, prireikus imasi priemonių, kad apsaugotų profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, dalyvaujančias ar norinčias dalyvauti kolektyvinėse derybose, nuo bet kokių viena kitos arba viena kitos atstovų ar narių kišimosi į jų steigimą, veikimą ar administravimą veiksmų.
2.   Be to, kiekviena valstybė narė, kurioje kolektyvinių derybų aprėpties lygis yra mažesnis nei 80 % riba, pasikonsultavusi su socialiniais partneriais, teisės aktais arba susitarimais su jais nustato sistemą, kuria sudaromos [tinkamos] sąlygos kolektyvinėms deryboms. Tokia valstybė narė taip pat parengia kolektyvinių derybų skatinimo veiksmų planą. Valstybė narė tokį veiksmų planą parengia pasikonsultavusi su socialiniais partneriais arba su jais susitarusi, arba socialinių partnerių bendru prašymu – jiems tarpusavyje susitarus. Veiksmų plane nustatomas aiškus tvarkaraštis ir konkrečios priemonės, kaip palaipsniui didinti kolektyvinių derybų aprėptį, visapusiškai atsižvelgiant į socialinių partnerių autonomiškumą. Valstybė narė savo veiksmų planą reguliariai peržiūri ir prireikus atnaujina. Kai valstybė narė savo veiksmų planą atnaujina, ji tai daro pasikonsultavusi su socialiniais partneriais arba su jais susitarusi, arba socialinių partnerių bendru prašymu – jiems tarpusavyje susitarus. Bet kuriuo atveju toks veiksmų planas peržiūrimas bent kartą per penkerius metus. Veiksmų planas ir visi jo papildymai ir patikslinimai skelbiami viešai ir apie juos pranešama Europos Komisijai.“
14
Ginčijamos direktyvos 5 straipsnis „Deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo teisės aktais procedūra“ suformuluotas taip:
„1.   Valstybės narės, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatomas teisės aktais, nustato būtinas tokio minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo procedūras. Nustatant ir atnaujinant minimalųjį darbo užmokestį remiamasi kriterijais, nustatytais siekiant padėti skatinti deramumą, užtikrinti deramą gyvenimo lygį, sumažinti dirbančiųjų skurdą, taip pat skatinti socialinę sanglaudą ir aukštynkryptę socialinę konvergenciją bei mažinti vyrų ir moterų darbo užmokesčio skirtumą. Valstybės narės tuos kriterijus apibrėžia pagal savo nacionalinę praktiką atitinkamuose nacionalinės teisės aktuose, savo kompetentingų įstaigų sprendimuose arba trišaliuose susitarimuose. Kriterijai nustatomi aiškiai. Valstybės narės gali spręsti dėl tų kriterijų santykinės svarbos, įskaitant 2 dalyje nurodytus elementus, atsižvelgdamos į savo nacionalines socialines ir ekonomines sąlygas.
2.   1 dalyje nurodyti nacionaliniai kriterijai turi apimti bent šiuos elementus:
a)
teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio perkamąją galią, atsižvelgiant į pragyvenimo išlaidas;
b)
bendrą darbo užmokesčio lygį ir jo pasiskirstymą;
c)
darbo užmokesčio augimo greitį;
d)
ilgalaikius nacionalinius našumo lygius ir pokyčius.
3.   Nedarant poveikio šiame straipsnyje nustatytoms pareigoms, valstybės narės gali papildomai taikyti automatinį teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio indeksavimo koregavimo mechanizmą, grindžiamą tinkamais kriterijais ir laikantis nacionalinės teisės aktų ir praktikos, su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja.
4.   Vertindamos teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumą, valstybės narės remiasi įprastai naudojamomis orientacinėmis pamatinėmis vertėmis. Tuo tikslu jos gali naudoti tarptautiniu lygmeniu paprastai naudojamas orientacines pamatines vertes, pvz., 60 % bruto darbo užmokesčio medianos ir 50 % bruto vidutinio darbo užmokesčio, ir (arba) nacionaliniu lygmeniu naudojamas orientacines pamatines vertes.
5.   Valstybės narės užtikrina, kad teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis būtų reguliariai ir laiku atnaujinamas – bent kas dvejus metus, o valstybėse narėse, kurios taiko 3 dalyje nurodytą automatinio indeksavimo mechanizmą – bent kas ketverius metus.
6.   Kiekviena valstybė narė paskiria arba įsteigia vieną ar kelias patariamąsias įstaigas, kurios konsultuoja kompetentingas institucijas su nustatytuoju minimaliuoju darbo užmokesčiu susijusiais klausimais, ir sudaro sąlygas toms įstaigoms veikti.“
15
Šios direktyvos 6 straipsnyje „Variacijos ir atskaitymai“ nurodyta:
„1.   Kai valstybės narės leidžia taikyti skirtingus teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio tarifus konkrečioms darbuotojų grupėms arba daryti atskaitymus, dėl kurių darbuotojams mokamas atlyginimas tampa mažesnis už atitinkamą teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, jos užtikrina, kad tomis variacijomis ir atskaitymais būtų paisoma nediskriminavimo ir proporcingumo principų ir kad pagal pastarąjį principą būtų siekiama pagrįsto teisėto tikslo.
2.   Nė viena šios direktyvos nuostata negali būti aiškinama kaip nustatanti valstybėms narėms pareigą taikyti minimaliojo darbo užmokesčio variacijas ar atskaitymus.“
16
Šios direktyvos 7 ir 8 straipsniai pavadinti atitinkamai „Socialinių partnerių dalyvavimas nustatant ir atnaujinant teisės aktais nustatomą minimalųjį darbo užmokestį“ ir „Veiksmingos darbuotojų galimybės gauti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį“.
17
Tos pačios direktyvos 9–11 straipsniai atitinkamai pavadinti „Viešieji pirkimai“, „Stebėsena ir duomenų rinkimas“ ir „Informacija apie minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą“.
18
Ginčijamos direktyvos 12 straipsnyje „Teisė į teisių gynimą ir apsaugą nuo priešiško elgesio ar pasekmių“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad, nedarant poveikio konkrečioms teisių gynimo ir ginčų sprendimo formoms, numatytoms, kai taikytina, kolektyvinėse sutartyse, darbuotojai, įskaitant tuos, kurių darbo santykiai baigėsi, galėtų veiksmingai, laiku ir nešališkai spręsti ginčus ir turėtų teisę į teisių gynimą, jei pažeidžiamos teisės, susijusios su teisės aktais nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu arba su minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga, kai tokios teisės numatytos nacionalinės teisės aktuose arba kolektyvinėse sutartyse.
2.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių siekdamos apsaugoti darbuotojus ir darbuotojų atstovus, įskaitant tuos, kurie yra profesinių sąjungų nariai, nuo bet kokio darbdavio priešiško elgesio ir bet kokių neigiamų pasekmių, kylančių dėl darbdaviui pateikto skundo arba bet kokio proceso, pradėto pažeidimų atveju siekiant užtikrinti, kad būtų paisoma teisių, susijusių su minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga, kai tokios teisės numatytos nacionalinės teisės aktuose arba kolektyvinėse sutartyse.“
19
Šios direktyvos 13 straipsnyje „Sankcijos“ numatyta:
„Valstybės narės nustato taisykles dėl sankcijų, taikytinų pažeidus teises ir pareigas, patenkančias į šios direktyvos taikymo sritį, jei tos teisės ir pareigos numatytos nacionalinės teisės aktuose arba kolektyvinėse sutartyse. Valstybėse narėse, kuriose nėra teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio, tos taisyklės gali apimti nuorodą į kompensaciją ir (arba) sutartines nuobaudas, numatytas, kai taikytina, kolektyvinių sutarčių vykdymo užtikrinimo taisyklėse, arba ta nuoroda apsiriboti. Numatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos.“
20
Šios direktyvos 16 straipsnio „Draudimas bloginti sąlygas ir palankesnės nuostatos“ 1 dalyje nustatyta:
„Ši direktyva negali būti tinkamas pagrindas sumažinti bendrą apsaugos lygį, kuris darbuotojams jau užtikrinamas valstybėse narėse, visų pirma sumažinant ar panaikinant minimalųjį darbo užmokestį.“
II. Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
21
Danijos Karalystė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą direktyvą,
–
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir (arba) 4 straipsnio 2 dalį ir
–
priteisti iš Parlamento ir Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
22
Parlamentas Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį ir
–
priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
23
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti pagrindinį reikalavimą kaip nepagrįstą,
–
atmesti subsidiariai pateiktą reikalavimą kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus šio reikalavimo, kaip nepagrįstą ir
–
priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
24
2023 m. balandžio 26 d. ir gegužės 25 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimais atitinkamai Belgijos Karalystei ir Portugalijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
25
2023 m. gegužės 8 d. ir gegužės 26 d., birželio 5 d. ir birželio 7 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimais atitinkamai Komisijai, Ispanijos Karalystei, Vokietijos Federacinei Respublikai, Graikijos Respublikai, Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei ir Prancūzijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Parlamento ir Tarybos reikalavimų.
26
2023 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu Švedijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Danijos Karalystės reikalavimų.
III. Dėl ieškinio
27
Savo ieškiniu Danijos Karalystė, palaikoma Švedijos Karalystės, pirmiausia prašo panaikinti visą ginčijamą direktyvą, o nepatenkinus šio reikalavimo – panaikinti šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir (arba) 4 straipsnio 2 dalį.
28
Grįsdama savo pagrindinį reikalavimą Danijos Karalystė nurodo du pagrindus: pirmasis grindžiamas SESV 153 straipsnio 5 dalies pažeidimu ir piktnaudžiavimu pagal Sutartis Sąjungos teisės aktų leidėjui suteiktais įgaliojimais, o antrasis – negalėjimu priimti ginčijamos direktyvos remiantis SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu, nes šia direktyva siekiama kelių skirtingų tikslų.
29
Grįsdama subsidiariai pateiktą reikalavimą Danijos Karalystė nurodo vienintelį ieškinio pagrindą, grindžiamą tuo, kad priimdami ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį Parlamentas ir Taryba pažeidė kompetencijos suteikimo principą ir veikė pažeisdami SESV 153 straipsnio 5 dalį.
A. Dėl pagrindinio reikalavimo panaikinti ginčijamą direktyvą
1.
Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo SESV 153 straipsnio 5 dalies pažeidimu ir piktnaudžiavimu pagal Sutartis Sąjungos teisės aktų leidėjui suteiktais įgaliojimais
a)
Šalių argumentai
30
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje Danijos Karalystė teigia, kad ginčijama direktyva, atsižvelgiant į kartu vertinamus jos dalyką, joje nustatytą sistemą ir pasekmes, reiškia tiesioginę Sąjungos teisės įtaką darbo užmokesčio nustatymui valstybėse narėse, pažeidžiant SESV 153 straipsnio 5 dalį ir šiame straipsnyje numatytą Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos pasidalijimą.
31
Visų pirma, ginčijama direktyva siekiama reglamentuoti minimalųjį darbo užmokestį. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją minimalusis darbo užmokestis yra svarbiausias SESV 153 straipsnio 5 dalyje nurodytas aspektas. Be to, pagal šioje direktyvoje nustatytą sistemą valstybės narės turi įgyvendinti įvairias procedūras ir patvirtinti priemones, kuriomis aiškiai siekiama daryti poveikį minimaliajam darbo užmokesčio lygiui Sąjungoje ir taip užtikrinti jo deramumą. Galiausiai minėta direktyva akivaizdžiai siekiama daryti poveikį darbo užmokesčio lygiui valstybėse narėse – jį padidinti.
32
Šią analizę pagrindžia kelios nuostatos.
33
Iš ginčijamos direktyvos 1 straipsnio 1 dalies matyti, kad ja siekiama geresnių gyvenimo ir darbo sąlygų Sąjungoje, visų pirma deramo darbuotojų minimaliojo darbo užmokesčio. Tai reiškia, kad šios direktyvos nuostatos daro poveikį darbo užmokesčio dydžiui valstybėse narėse ir lemia jo padidėjimą, o tai irgi sutampa su Komisijos ketinimais. Šioje nuostatoje numatyta sistema tam užtikrinti apima šios direktyvos 4 straipsnyje nustatytas priemones, kuriomis siekiama padidinti kolektyvinių derybų aprėptį, ir jos 5 ir 6 straipsnių priemones, skirtas užtikrinti, kad teisės aktuose būtų nustatytas deramas minimalusis darbo užmokestis.
34
Pirma, ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatytos tiek priemonės, panašios į „programines deklaracijas“, tiek valstybių narių patvirtintos priemonės.
35
Be to, ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės, kuriose kolektyvinių derybų aprėpties lygis yra mažesnis nei 80 % riba, teisės aktuose arba susitarimuose su socialiniais partneriais nustatytų sistemą, kuria sudaromos sąlygos skatinti kolektyvines derybas, ir parengtų kolektyvinių derybų skatinimo veiksmų planą. Ši sistema, kuria sudaromos „[tinkamos] sąlygos“ kolektyvinėms deryboms, turėtų būti teisiškai privaloma valstybėje narėje, bent jau atitinkamiems partneriams.
36
Jei kolektyvinių derybų aprėptis valstybėje narėje mažesnė nei 80 % riba, tai gali turėti įtakos teisinei sistemai, kuri šiuo metu taikoma socialiniams partneriams vykdant kolektyvines derybas, visų pirma darbo užmokesčio srityje. Valstybės narės, kuriose kolektyvinių derybų aprėptis nesiekia šios ribos, turėtų patvirtinti priemones ir parengti veiksmų planą, kuriuo būtų veiksmingai skatinamos kolektyvinės derybos. Taigi šios valstybės narės turėtų kištis į sritis, kurios, kaip Danijoje, priklauso socialinių partnerių kompetencijai.
37
Vadinasi, ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta tiesioginė Sąjungos teisės įtaka tam, kas yra „Danijos modelio esmė“; pagal šį modelį tik socialiniai partneriai gali visiškai savarankiškai derėtis ir nustatyti darbo užmokesčio dydį.
38
Antra, ginčijamos direktyvos 5 straipsnis, kuriame įtvirtinta deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo teisės aktais procedūra, faktiškai reiškia Sąjungos teisės įtaką darbo užmokesčio nustatymui valstybėse narėse, nepaisant to, kad nėra tiksliai apibrėžta, kas yra „deramas“ teisės aktuose nustatytas minimalusis darbo užmokestis, leidžiantis pasiekti „deramą gyvenimo lygį“, ir kad šiame straipsnyje nenumatyta konkretaus lygio, kurio nepasiekus teisės aktuose nustatytas minimalusis darbo užmokestis gali būti laikomas nederamu.
39
Pagal ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi numatyti būtinas teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo procedūras, grindžiamas teisiškai privalomais kriterijais, tarp kurių yra šio straipsnio 2 dalies a–d punktuose nurodyti elementai. Atsižvelgiant į šių elementų apimtį, šios direktyvos 5 straipsnis valstybėms narėms gali nepalikti realios laisvės nustatyti papildomus kriterijus, net jeigu jos gali laisvai nuspręsti dėl esamų kriterijų santykinės svarbos. Bet kuriuo atveju tai, kad numatydamos ir atnaujindamos teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį valstybės narės privalo įtraukti šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje nurodytus kriterijus, reiškia Sąjungos teisės įtaką darbo užmokesčio nustatymui valstybėse narėse. Be to, šią analizę patvirtina tos pačios direktyvos 5 straipsnio 3 dalis, pagal kurią draudžiama taikyti automatinį indeksavimo mechanizmą, dėl kurio „teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis [sumažėja]“, ir jos 5 straipsnio 5 dalis, pagal kurią teisės aktuose nustatytas minimalusis darbo užmokestis turi būti reguliariai ir laiku atnaujinamas bent kas dvejus arba kas ketverius metus.
40
Taigi ginčijamos direktyvos 5 straipsnyje faktiškai reikalaujama taikyti minimalius kriterijus ir remtis orientacinėmis pamatinėmis vertėmis, tiesiogiai susijusiomis su valstybėse narėse teisės aktuose nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu ir tiesiogiai skirtomis šiam darbo užmokesčiui didinti.
41
Trečia, ginčijamos direktyvos 6 straipsnyje, atsižvelgiant į jo turinį, ribojama valstybių narių galimybė numatyti teisės aktuose nustatytam minimaliajam darbo užmokesčiui taikytinas variacijas ir atskaitymus, o tai rodo, kad labai apribota valstybių narių autonomija dėl teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio, taigi daromas tiesioginis poveikis darbo užmokesčio nustatymui. Valstybės narės, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatytas teisės aktuose ir kurios ketina leisti taikyti skirtingus darbo užmokesčio tarifus konkrečioms darbuotojų grupėms, faktiškai turi laikytis proporcingumo principo ir tokį diferencijavimą pateisinti „teisėtu tikslu“.
42
Taigi ginčijamos direktyvos 4–6 straipsniuose įtvirtinta bendra sistema turi tiesioginį ir nedelsiant atsirandantį ryšį su darbo užmokesčiu, o taip pažeidžiama SESV 153 straipsnio 5 dalis.
43
Danijos Karalystė taip pat tvirtina, kad Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusi su SESV 153 straipsnio 5 dalies aiškinimu, nėra lemiama vertinant, ar ginčijama direktyva lemia tiesioginę Sąjungos teisės įtaką nustatant darbo užmokestį valstybėse narėse.
44
Pirmojo pagrindo antroje dalyje Danijos Karalystė tvirtina, kad ginčijama direktyva reglamentuojamos sritys, kurias apima sąvoka „teisė jungtis į asociacijas“, ir taip nepaisoma SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtintos kompetencijos išimties, susijusios su teise jungtis į asociacijas.
45
Danijos Karalystė teigia, kad SESV 153 straipsnio 5 dalimi siekiama išsaugoti socialinių partnerių sutartinę autonomiją nuo galimo kišimosi. Taigi priemonės, susijusios su teise jungtis į asociacijas, pagal SESV 153 straipsnio 1 dalį gali būti patvirtintos tik tiek, kiek tiesiogiai nepaveikiamos šią teisę reglamentuojančios nacionalinės teisės nuostatos. Atsižvelgiant į šio 153 straipsnio 5 dalyje vartojamos sąvokos „teisė jungtis į asociacijas“ reikšmę Socialinių teisių chartijoje, ši sąvoka turi būti suprantama kaip reiškianti kiekvieno darbuotojo ir kiekvieno darbdavio teisę prisijungti prie organizacijos ar profesinės sąjungos arba prie jos neprisijungti ir laisvai dalyvauti kolektyvinėse derybose.
46
Atsižvelgdama į tai, Danijos Karalystė mano: kadangi pagal ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą valstybės narės privalo imtis priemonių, kad apsaugotų profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, dalyvaujančias kolektyvinėse derybose, nuo bet kokio kišimosi į jų steigimą, veikimą ar administravimą, ši nuostata reiškia tiesioginę Sąjungos teisės įtaką „teisei jungtis į asociacijas“, ir taip nepaisoma SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtintos kompetencijos išimties šioje srityje.
47
Be to, Danijos Karalystė teigia, kad ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 2 dalis taip pat turi įtakos narystės profesinėje sąjungoje ar organizacijoje teisiniam pagrindui, todėl yra susijusi su pačia teisės jungtis į asociacijas, pagal kurią veikia Danijos socialiniai partneriai, esme. Tam, kad šioje nuostatoje numatyta pareiga galėtų turėti kokį nors poveikį, ja būtinai turi būti siekiama, kad kolektyvinė sutartis būtų taikoma didesniam darbuotojų skaičiui, jiems prisijungiant prie profesinės sąjungos.
48
Parlamentas, Taryba, Komisija ir palaikyti institucijų atsakovių reikalavimų į bylą įstojusios valstybės narės dėl ieškinio pirmojo pagrindo pirmos dalies teigia, kad ginčijama direktyva, kurios vienintelis tikslas – pagerinti darbo sąlygas taikant priemones, susijusias su deramu minimaliuoju darbo užmokesčiu ir jo skatinimu bei kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimu, galėjo būti priimta visiškai laikantis SESV 153 straipsnio 5 dalies.
49
Ginčijamoje direktyvoje nustatant minimalius reikalavimus Sąjungos lygmeniu tik apibrėžiamos procedūrinės pareigos, susijusios su teisės aktuose nustatyto deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymu, ir skatinamos derybos dėl šio darbo užmokesčio nustatymo. Taigi šioje direktyvoje numatytos procedūrinės pareigos imtis priemonių, o ne pareigos pasiekti rezultatą, visapusiškai paisant socialinių partnerių autonomijos ir skirtingų darbo užmokesčio nustatymo sistemų valstybėse narėse. Šioje direktyvoje nenustatyta konkrečių darbo užmokesčio lygių ar sudedamųjų dalių, kuriuos valstybės narės privalo suderinti ir užtikrinti, todėl ja negalima tiesiogiai nustatyti darbo užmokesčio Sąjungoje.
50
Dėl ieškinio pirmojo pagrindo antros dalies Parlamentas, Taryba, Komisija ir palaikyti institucijų atsakovių reikalavimų į bylą įstojusios valstybės narės tvirtina, kad, nors teisė jungtis į asociacijas yra išankstinė teisės į kolektyvines derybas sąlyga, vis dėlto šios dvi teisės yra skirtingos.
51
Nagrinėjamu atveju ginčijamoje direktyvoje, konkrečiai kalbant, jos 4 straipsnyje, nenustatyta jokių taisyklių dėl teisės jungtis į asociacijas. Šia direktyva tik sukuriama sistema, skirta naudojimuisi teise į kolektyvines derybas palengvinti, nenustatant pareigos dėl narystės profesinėse sąjungose ar asociacijose arba dėl pasitraukimo iš šių profesinių sąjungų ar asociacijų arba jų likvidavimo. Joje taip pat nenustatyta sąlygų dėl minėtų profesinių sąjungų ar asociacijų veikimo ir nesikišama į jų veiklą.
b)
Teisingumo Teismo vertinimas
52
Pagal ESS 4 straipsnio 1 dalyje ir 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintą kompetencijos suteikimo principą Sąjunga veikia tik neperžengdama ribų kompetencijos, kurią, siekiant Sutartyse nustatytų tikslų, jai šiose Sutartyse suteikė valstybės narės, o visa pagal Sutartis Sąjungai nepriskirta kompetencija priklauso valstybėms narėms.
53
Priimdamas ginčijamą direktyvą Sąjungos teisės aktų leidėjas rėmėsi SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktu ir 153 straipsnio 1 dalies b punktu, pagal kuriuos Parlamentui ir Tarybai suteikiami įgaliojimai direktyvomis nustatyti būtiniausius reikalavimus „darbo sąlygų“ srityje.
54
Vis dėlto SESV 153 straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad šio straipsnio nuostatos „netaikomos darbo užmokesčiui, teisei jungtis į asociacijas, teisei streikuoti arba teisei imtis lokautų“. Taigi šio straipsnio 1–4 dalių nuostatos negali būti naudojamos kaip teisinis pagrindas apeiti šio 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtintą aiškią kompetencijos išimtį (pagal analogiją žr. 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo Vokietija / Parlamentas ir Taryba, C‑376/98, EU:C:2000:544, 79 punktą).
55
Taigi reikia patikrinti, ar priimdamas ginčijamą direktyvą, kaip pagrindu remdamasis SESV 153 straipsnio 1 ir 2 dalimis, Sąjungos teisės aktų leidėjas pažeidė šio straipsnio 5 dalyje nurodytas kompetencijos išimtis, susijusias su „darbo užmokesčiu“ ir „teise jungtis į asociacijas“, ir taip nepaisė pagal Sutartis Sąjungai suteiktos kompetencijos.
56
Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė, kaip antai šio akto tikslu ir turiniu (1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė / Taryba, C‑84/94, EU:C:1996:431, 25 punktas ir 2020 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Vengrija / Parlamentas ir Taryba, C‑620/18, EU:C:2020:1001, 38 punktas). Būtent atsižvelgiant į šiuo objektyvius kriterijus reikia išnagrinėti, ar Sąjungos aktas visiškai ar iš dalies nepatenka į Sutartyse numatytą Sąjungos kompetencijos sritį.
1) Dėl ginčijamos direktyvos tikslo ir turinio
57
Pirma, dėl ginčijamos direktyvos tikslo pažymėtina, kad, kaip matyti iš jos 1 straipsnio 1 dalies, ja siekiama geresnių gyvenimo ir darbo sąlygų Sąjungoje, visų pirma deramo darbuotojų minimaliojo darbo užmokesčio, kad būtų prisidedama prie aukštynkryptės socialinės konvergencijos ir darbo užmokesčio skirtumų mažinimo.
58
Šios direktyvos 7 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „geresnės gyvenimo ir darbo sąlygos, kurios užtikrinamos, be kita ko, ir nustatant deramą ir teisingą minimalųjį darbo užmokestį, yra naudingos Sąjungos darbuotojams, įmonėms ir visuomenei, taip pat ekonomikai apskritai ir yra būtinos siekiant užtikrinti teisingą, įtraukų ir tvarų ekonomikos augimą“. Šioje konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad „[s]prendžiant problemas dėl didelių minimaliojo darbo užmokesčio aprėpties ir deramumo skirtumų prisidedama prie sąžiningesnės Sąjungos darbo rinkos, užkertamas kelias nelygybei darbo užmokesčio ir socialinėje srityje, ji mažinama ir skatinama ekonominė bei socialinė pažanga ir aukštynkryptė konvergencija“. Šios direktyvos 8 konstatuojamojoje dalyje priduriama, kad, „nustačius deramą minimalųjį darbo užmokestį nacionalinės teisės aktais arba kolektyvinėmis derybomis, juo apsaugomos darbuotojų, ir ypač palankių sąlygų neturinčių darbuotojų, pajamos, padedama užtikrinti orų pragyvenimą visiems“.
59
Antra, dėl ginčijamos direktyvos turinio pažymėtina, kad joje yra 19 straipsnių. Šios direktyvos 1 ir 2 straipsniuose atitinkamai apibrėžtas jos dalykas ir taikymo sritis, o 3 straipsnyje pateiktos suderintos sąvokų „minimalusis darbo užmokestis“, „teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis“, „kolektyvinės derybos“, „kolektyvinė sutartis“ ir „kolektyvinių derybų aprėptis“ apibrėžtys.
60
Siekiant šio sprendimo 57 ir 58 punktuose nurodytų tikslų, ginčijama direktyva, kaip nurodyta jos 1 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su jos 18 konstatuojamąja dalimi, nustatoma sistema, kurią sudaro trys pagrindinės sritys, nurodytos 1 straipsnio 1 dalies a–c punktuose. Pirmoji sritis susijusi su teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumo užtikrinimu siekiant deramų gyvenimo ir darbo sąlygų. Antroji sritis – kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimas. Galiausiai trečioji sritis – veiksmingesnių galimybių naudotis teisėmis į minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą suteikimas darbuotojams, kai tokios teisės numatytos nacionalinės teisės aktuose ir (arba) kolektyvinėse sutartyse.
61
Kiek tai susiję su pirmąja sritimi, ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatomas teisės aktuose, turi numatyti būtinas tokio minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo procedūras, grindžiamas kriterijais, užtikrinančiais jų deramumą, o jo 2 dalyje numatyti kriterijai, į kuriuos valstybės narės privalo atsižvelgti. Šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje aiškiai patvirtinama valstybių narių galimybė taikyti automatinį teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio indeksavimo mechanizmą, laikantis joje nustatytų pareigų ir sąlygų. Be to, šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad teisės aktuose nustatyto deramo minimaliojo darbo užmokesčio vertinimas turi būti grindžiamas orientacinėmis pamatinėmis vertėmis. Taip pat pažymėtina, kad šios direktyvos 5 straipsnio 5 ir 6 dalyse atitinkamai kalbama apie teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio atnaujinimo dažnumą ir patariamųjų įstaigų, kurios konsultuoja kompetentingas institucijas su teisės aktuose nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu susijusiais klausimais, paskyrimą ar įsteigimą.
62
Ginčijamos direktyvos 6–8 straipsniuose atitinkamai reglamentuojamos nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio variacijos ir atskaitymai, socialinių partnerių dalyvavimas nustatant ir atnaujinant šį darbo užmokestį ir veiksmingos darbuotojų galimybės jį gauti.
63
Dėl antrosios srities pažymėtina, kad, siekiant padidinti kolektyvinių derybų aprėptį ir palengvinti naudojimąsi teise į kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo, ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės prireikus imasi c ir d punktuose nurodytų priemonių, kad apsaugotų darbuotojus ir profesinių sąjungų atstovus, taip pat profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, kai jie dalyvauja arba nori dalyvauti tokiose kolektyvinėse derybose.
64
Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį valstybės narės, kuriose kolektyvinių derybų aprėpties lygis yra mažesnis nei 80 % riba, pasikonsultavusios su socialiniais partneriais, teisės aktuose arba susitarimuose su jais turi nustatyti sistemą, kuria sudaromos sąlygos kolektyvinėms deryboms, ir parengti veiksmų planą su aiškiu tvarkaraščiu ir konkrečiomis priemonėmis, kaip laipsniškai didinti kolektyvinių derybų aprėptį, ir kuris turi būti reguliariai peržiūrimas ir prireikus atnaujinamas. Iš šios direktyvos 16 ir 22 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas šiuo klausimu rėmėsi prielaida, jog didelė kolektyvinių derybų aprėptis yra susijusi su minimaliojo darbo užmokesčio deramumu.
65
Dėl trečiosios srities pažymėtina, kad šios direktyvos 9–13 straipsniuose numatytos horizontaliosios nuostatos, susijusios su viešaisiais pirkimais, stebėsena ir duomenų rinkimu, informacija apie minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą, teise į teisių gynimą ir apsaugą nuo priešiško elgesio ar neigiamų pasekmių, taip pat sankcijų sistema.
66
Šiomis aplinkybėmis išnagrinėjus ginčijamos direktyvos tikslą ir turinį matyti, kad joje, be kita ko, nustatyta deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo sistema, siekiant pagerinti gyvenimo ir darbo sąlygas Sąjungoje. Taigi iš pirmo žvilgsnio ši direktyva susijusi su vienu ar keliais SESV 153 straipsnio 1 dalyje išvardytais klausimais, tarp kurių yra šios dalies b punkte nurodytos „darbo sąlygos“, tačiau ji susijusi ir su „darbo užmokesčio“ sritimi, o tai galėtų patekti į SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytą kompetencijos išimtį, susijusią su „darbo užmokesčiu“.
2) Dėl ieškinio pirmojo pagrindo pirmos dalies, grindžiamos kompetencijos išimties „darbo užmokesčio“ srityje pažeidimu
67
Atsižvelgiant į šio sprendimo 52–56 punktuose pateiktą analizę, primintina, kad Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, jog SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtinta išimtis, susijusi su „darbo užmokesčiu“, grindžiama tuo, kad nacionaliniu lygmeniu darbo užmokesčio dydžio nustatymas priskiriamas socialinių partnerių sutartinei autonomijai ir valstybių narių kompetencijai šioje srityje. Šiomis aplinkybėmis buvo nuspręsta, kad galiojančioje Sąjungos teisėje tikslinga nederinti darbo užmokesčio dydžio pagal SESV 151 ir paskesnius straipsnius (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, 40 ir 46 punktus ir 2022 m. liepos 7 d. Sprendimo Coca-Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 ir C‑258/21, EU:C:2022:529, 47 punktą).
68
Taigi šią išimtį reikia suprasti kaip apimančią priemones, kurios – kaip antai visų ar kai kurių darbo užmokestį sudarančių sudedamųjų dalių ir (arba) jų lygio suvienodinimas valstybėse narėse ar minimalaus darbo užmokesčio įvedimas Sąjungos lygmeniu – reiškia tiesioginę Sąjungos teisės įtaką nustatant darbo užmokestį Sąjungoje. Vis dėlto ji negali apimti visų kokį nors ryšį su darbo užmokesčiu turinčių klausimų, nes dėl to kai kurios iš SESV 153 straipsnio 1 dalyje numatytų sričių prarastų didelę savo esmės dalį (2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, 124 ir 125 punktai ir 2022 m. vasario 24 d. Sprendimo Glavna direktsia Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto, C‑262/20, EU:C:2022:117, 30 punktas).
69
Kaip nurodė Danijos Karalystė ir Švedijos Karalystė, bylose, kuriose buvo priimti šio sprendimo pirmesniame punkte nurodyti sprendimai, Teisingumo Teismo prašyta išnagrinėti Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos atskyrimą SESV 153 straipsnyje nurodytose srityse, kiek tai susiję su aktais, kuriuose reglamentuojamas ne darbo užmokestis, o kitos darbo sąlygos, arba kuriais siekiama kito tikslo ir kurių nuostatos gali turėti tam tikrą poveikį nustatant darbo užmokestį. Vis dėlto tuose sprendimuose Teisingumo Teismas šio straipsnio 5 dalyje numatytos išimties, susijusios su „darbo užmokesčiu“, taikymo sritį aiškino bendrai, neatsižvelgdamas į daugiau ar mažiau glaudų aktų, kurių išaiškinimo buvo prašoma, ryšį su darbo užmokesčio klausimu.
70
Taigi, atsižvelgiant į teisinio saugumo, aiškumo ir tęstinumo reikalavimus taikant kriterijus, pagal kuriuos nustatomas Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos pasidalijimas, šio sprendimo 68 punkte nurodytu „tiesioginės Sąjungos teisės įtakos nustatant darbo užmokestį Sąjungoje“ kriterijumi turi būti vadovaujamasi nagrinėjant, ar laikomasi SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos kompetencijos išimties „darbo užmokesčio“ srityje, neatsižvelgiant į daugiau ar mažiau glaudų nagrinėjamos priemonės ryšį su „darbo užmokesčio“ sritimi. Tai reiškia, kad negalima laikyti, jog Sąjunga automatiškai neturi kompetencijos, kai šis aktas susijęs su šia sritimi.
71
Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjui būtų daug sudėtingiau siekti SESV 151 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatytų socialinės politikos tikslų ir apskritai įgyvendinti integracijos Sąjungoje socialinį aspektą, jeigu jis negalėtų priimti priemonių, praktiškai teigiamai paveikiančių darbo užmokesčio dydį, net jeigu jis šiuo tikslu veiktų visapusiškai atsižvelgdamas į valstybių narių nacionalinės praktikos įvairovę ir socialinių partnerių autonomiją, kaip numatyta SESV 151 straipsnio antroje pastraipoje ir SESV 152 straipsnio pirmoje pastraipoje.
72
Ši išvada juo labiau taikytina „darbo sąlygoms“ – vienai iš sričių, kuriose pagal SESV 153 straipsnio 1 dalį Sąjungai suteikiama kompetencija remti ir papildyti valstybių narių veiksmus ir kurių taikymo sritis iš dalies sutampa su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties dėl „darbo užmokesčio“ taikymo sritimi, nes darbo užmokestis yra neatsiejama darbo sąlygų dalis (šiuo klausimu žr. 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Delahaye, C‑425/02, EU:C:2004:706, 33 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Gavieiro ir Iglesias Torres, C‑444/09 ir C‑456/09, EU:C:2010:819, 58 punktą).
73
Be to, Parlamento nurodyta aplinkybė, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, remdamasis SESV 153 straipsnyje nurodytais teisiniais pagrindais, jau turėjo priimti kitus aktus dėl darbo užmokesčio, neturi reikšmės vertinant, ar ginčijama direktyva galėjo būti teisėtai priimta remiantis šiame straipsnyje nurodytu teisiniu pagrindu, nepažeidžiant šio straipsnio 5 dalyje numatytos kompetencijos išimties „darbo užmokesčio“ srityje. Pagal jurisprudenciją teisės akto teisinis pagrindas turi būti nustatomas atsižvelgiant būtent į to akto tikslą ir turinį, o ne į teisinį pagrindą, kuriuo remiantis priimti kiti Sąjungos teisės aktai, tam tikrais atvejais turintys panašių savybių (šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 28 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba, C‑187/93, EU:C:1994:265, 28 punktą ir 2015 m. vasario 12 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba, C‑48/14, EU:C:2015:91, 30 punktą).
74
Tokiomis aplinkybėmis, net jei iš šio sprendimo 57–66 punktuose pateikto nagrinėjimo matyti, kad ginčijama direktyva yra susijusi su darbo užmokesčiu ir gali daryti poveikį jo dydžiui, vien dėl šių aplinkybių negalima automatiškai daryti išvados, kad priimdamas šią direktyvą Sąjungos teisės aktų leidėjas pažeidė SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytą kompetencijos išimtį, susijusią su „darbo užmokesčiu“.
75
Taip pat reikia patikrinti, ar ginčijamos direktyvos 4–6 straipsniai, kuriuos iš esmės kritikuoja Danijos Karalystė ir Švedijos Karalystė, reiškia tiesioginę Sąjungos teisės įtaką nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
i) Ginčijamos direktyvos 4 straipsnis
76
Kaip nurodo Danijos Karalystė ir Švedijos Karalystė, ginčijamos direktyvos 4 straipsnyje nustatyti tam tikri reikalavimai, suformuluoti tiek bendrais bruožais, tiek konkrečiau – kad reikalaujama patvirtinti konkrečias priemones, kurių turi būti imtasi siekiant skatinti kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo. Konkrečiai kalbant, šio straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės, kuriose kolektyvinių derybų aprėptis nesiekia 80 % ribos, pasikonsultavusios su socialiniais partneriais „teisės aktuose“ arba „susitarimuose“ su šiais partneriais nustatytų sistemą, kuria būtų sudaromos sąlygos kolektyvinėms deryboms. Šios valstybės narės taip pat turi parengti „veiksmų planą“, kuriame būtų nustatytas aiškus tvarkaraštis ir „konkrečios priemonės“, kaip laipsniškai didinti kolektyvinių derybų aprėptį; šį planą jos turi paskelbti viešai ir pranešti apie jį Komisijai. Be to, pažymėtina, kad šioje nuostatoje nurodytų sąvokų „kolektyvinės derybos“, „kolektyvinė sutartis“ ir „kolektyvinių derybų aprėptis“ apibrėžtys yra suderintos, jos pateiktos šios direktyvos 3 straipsnio 3–5 punktuose.
77
Nors ginčijamos direktyvos 4 straipsnyje įtvirtinta tam tikra valstybės kišimosi į kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo tvarką forma, iš jo nuostatų nematyti, kad Sąjungos teisė turi tiesioginę įtaką nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
78
Viena vertus, šiuo 4 straipsniu nesikišama į valstybių narių pasirinkimą, kaip nustatyti darbo užmokestį, t. y. teisės aktuose, kolektyvinėmis derybomis arba derinant šiuos abu būdus. Be to, ginčijamos direktyvos 12 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „[š]ios skirtingos valstybių narių tradicijos turėtų būti išlaikytos“.
79
Kita vertus, 4 straipsnyje nereglamentuojamas kolektyvinių derybų turinys ir nenurodyti jų rezultatai. Kaip tvirtina Parlamentas ir Taryba, 4 straipsnyje numatytos įvairios priemonės reiškia ne valstybių narių pareigą pasiekti rezultatą, o veikiau pareigą imtis priemonių. Ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybės narės turi ne pasiekti šioje nuostatoje numatytą 80 % kolektyvinių derybų aprėpties ribą, bet sukurti „sistemą“, kuria būtų sudaromos palankios sąlygos kolektyvinėms deryboms, ir parengti joms skatinti skirtą veiksmų planą. Be to, šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant į ginčijamos direktyvos 25 konstatuojamąją dalį, kurioje šiuo klausimu nurodyta, kad „80 % kolektyvinių derybų aprėpties riba turėtų būti laikoma tik rodikliu, dėl kurio atsiranda pareiga parengti veiksmų planą“, ir kad analizuojant pažangą, padarytą siekiant didesnės kolektyvinių derybų aprėpties, visų pirma kiek tai susiję su šioje direktyvoje numatytu veiksmų planu, reikia atsižvelgti į tai, kad „[v]alstybių narių kolektyvinių derybų aprėpties rodikliai labai skiriasi dėl daugelio veiksnių, įskaitant nacionalines tradicijas ir praktiką bei jų istorines aplinkybes“.
80
Taigi tai, kad valstybėje narėje nepasiekta šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje nurodyta 80 % kolektyvinių derybų aprėpties riba, savaime nereiškia, kad ši valstybė narė nesilaikė jai tenkančios pareigos.
81
Reikia pridurti, kad ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 2 dalis suformuluota taip, kad būtų visiškai užtikrinta socialinių partnerių autonomija. Pagal šią nuostatą valstybės narės, kurioms ji taikoma, privalo įtraukti socialinius partnerius į šioje nuostatoje nurodytos sistemos, kuria būtų sudarytos palankios sąlygos kolektyvinėms deryboms, kūrimą, nesvarbu, ar ši „sistema“ nustatoma teisės aktuose, ar susitarimuose, taip pat į joje nurodyto veiksmų plano rengimą, atnaujinimą ir peržiūrą. Be to, šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad ja „nedaromas poveikis visapusiškam socialinių partnerių autonomiškumo paisymui, taip pat jų teisei derėtis ir sudaryti kolektyvines sutartis“, o 1 straipsnio 4 dalyje – kad „taikant šią direktyvą visapusiškai laikomasi teisės į kolektyvines derybas“.
82
Ginčijamos direktyvos 4 straipsnis turi būti aiškinamas kartu su jos 19 konstatuojamąja dalimi, kurioje nurodyta, kad šia direktyva neribojama valstybių narių laisvė, be kita ko, skatinti kolektyvinių sutarčių teikiamą minimaliojo darbo užmokesčio apsaugą, „laikantis kiekvienos valstybės narės nacionalinių įstatymų, praktikos bei ypatumų ir visapusiškai gerbiant nacionalinę kompetenciją ir socialinių partnerių teisę sudaryti susitarimus“.
83
Vadinasi, šiame 4 straipsnyje paisoma plačios diskrecijos, kuria naudojasi socialiniai partneriai, derėdamiesi dėl kolektyvinių sutarčių ir jas sudarydami.
84
Be to, ginčijamos direktyvos 4 straipsnis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į SESV 152 straipsnį, kuris buvo įterptas Lisabonos sutartimi ir kurio pirmoje pastraipoje aiškiai įtvirtinta pagarba socialinių partnerių autonomijai. Taigi šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalis negali būti aiškinama kaip įpareigojanti valstybes nares nustatyti, kad profesinėms sąjungoms turi priklausyti daugiau darbuotojų. Kaip aiškiai nurodyta šios direktyvos 1 straipsnio 4 dalyje, ji negali būti aiškinama kaip reiškianti, kad valstybės narės privalo paskelbti kolektyvinę sutartį visuotinai taikoma.
85
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamos direktyvos 4 straipsnis nereiškia tiesioginės Sąjungos teisės įtakos nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
ii) Ginčijamos direktyvos 5 straipsnis
86
Pirmiausia pažymėtina, kad ginčijamos direktyvos 5 straipsnis „Deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo teisės aktais procedūra“, kaip matyti iš jo 1 dalies, taikomas toms valstybėms narėms, kuriose egzistuoja teisės aktuose nustatytas minimalusis darbo užmokestis. Šios direktyvos 1 straipsnio 4 dalies a punkte, siejamame su jos 19 konstatuojamąja dalimi, numatyta, kad jokia šios direktyvos nuostata negali būti aiškinama kaip įpareigojanti bet kurią valstybę narę, kurioje darbo užmokestis nustatomas kolektyvinėmis sutartimis, įvesti teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį. Todėl, kaip pripažįsta Danijos Karalystė ir Švedijos Karalystė, šios direktyvos 5 straipsnyje paisoma valstybių narių kompetencijos pasirinkti darbo užmokesčio nustatymo modelį.
87
Vis dėlto svarbu išsiaiškinti, ar konkrečios šio straipsnio nuostatos reiškia tiesioginę Sąjungos teisės įtaką nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
88
Pirma, dėl ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pažymėtina, kad šios nuostatos pirmame ir antrame sakiniuose reikalaujama, kad valstybės narės, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatytas teisės aktuose, numatytų „būtinas tokio minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo procedūras“. Be to, šios procedūros turi būti grindžiamos „aiškiai“ nustatytais kriterijais, „nustatytais siekiant padėti skatinti [minimaliojo darbo užmokesčio] deramumą, užtikrinti deramą gyvenimo lygį, sumažinti dirbančiųjų skurdą, taip pat skatinti socialinę sanglaudą ir aukštynkryptę socialinę konvergenciją bei mažinti vyrų ir moterų darbo užmokesčio skirtumą“.
89
Vis dėlto, kaip Teisingumo Teisme teisingai tvirtina Parlamentas, Taryba ir Prancūzijos Respublika, teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio „deramumo“ sąvoka neapibrėžta nei ginčijamos direktyvos 5 straipsnyje, nei jokioje kitoje jos nuostatoje. Priešingai, atsižvelgiant į šioje direktyvoje vartojamą plačią formuluotę, jos 5 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms paliekama plati diskrecija apibrėžti šią sąvoką ir nustatyti konkrečią jos apimtį. Teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumas veikiau yra orientacinė vertė, kurios valstybės narės turėtų siekti nustatydamos ir atnaujindamos teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį. Tokį aiškinimą patvirtina tiek šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies trečias sakinys, kuriame, siekiant apibrėžti šios dalies antrame sakinyje nurodytus kriterijus, pateikiama nuoroda į valstybių narių nacionalinę praktiką, jų kompetentingų įstaigų sprendimus ir trišalius susitarimus, tiek šios dalies penktas sakinys, pagal kurį valstybėms narėms leidžiama nuspręsti dėl šių kriterijų santykinės svarbos, atsižvelgiant į jų nacionalines socialines ir ekonomines sąlygas.
90
Taigi, atsižvelgiant į šioje nuostatoje pateiktą aiškią nuorodą, be kita ko, į nacionalinėje teisėje įtvirtintą nacionalinę praktiką, teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio „deramumo“ sąvoka negali būti laikoma autonomiška Sąjungos teisės sąvoka (šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 35 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją); dėl to Parlamentas ir Taryba taip pat sutaria.
91
Be to, ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje reglamentuojama teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo „tvarka“ – pagal šią nuostatą atitinkamos valstybės narės turi nustatyti procedūras, grindžiamas kriterijais, kuriuos jos turi nustatyti nacionaliniu lygmeniu taip, kad jie padėtų skatinti šio darbo užmokesčio deramumą ir jo atnaujinimą, ir kurių santykinę svarbą jos gali nustatyti pačios. Taigi šia nuostata, suformuluota bendrais bruožais ir pagrįsta procedūriniu požiūriu, darbuotojams nesuteikiama nei teisės į atitinkamą teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, nei teisės į tokio darbo užmokesčio atnaujinimą, būdingų Sąjungos teisei. Tokį šios nuostatos aiškinimą patvirtina šios direktyvos 12 ir 13 straipsniai, pagal kuriuos galimybė pasinaudoti numatytomis teisių gynimo priemonėmis, jei pažeidžiamos „teisės, susijusios su teisės aktais nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu arba su minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga“, priklauso nuo to, ar tokios teisės numatytos nacionalinėje teisėje arba kolektyvinėse sutartyse (pagal pirmąjį iš šių straipsnių), ir reikalaujama, kad valstybės narės nustatytų sankcijų sistemą, taikytiną pažeidus „teises ir pareigas, patenkančias į šios direktyvos taikymo sritį“, „jei tos teisės ir pareigos numatytos nacionalinės teisės aktuose arba kolektyvinėse sutartyse“ (pagal antrąjį iš šių straipsnių).
92
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalis nėra tiesioginė Sąjungos teisės įtaka nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
93
Reikia pridurti, kad, atsižvelgiant į SESV 153 straipsnio 5 dalyje nustatytą su „darbo užmokesčiu“ susijusią kompetencijos išimtį, teisė į „deramą“ arba „teisingą“ teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, kuri yra būdinga Sąjungos teisei, juo labiau negali būti kildinama iš tarpusavyje siejamų ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies ir Chartijos 31 straipsnio 1 dalies. Pagal Chartijos 51 straipsnio 2 dalį ji neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungai suteiktų įgaliojimų ribų, nesukuria Sąjungai naujų įgaliojimų ar užduočių ir nepakeičia nustatytųjų Sutartyse.
94
Antra, ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a–d punktuose išvardyti keturi elementai, t. y. atitinkamai „teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio perkamoji galia, atsižvelgiant į pragyvenimo išlaidas“, „bendras darbo užmokesčio lygis ir jo pasiskirstymas“, „darbo užmokesčio augimo greitis“ ir „ilgalaikiai nacionalinio našumo lygiai ir pokyčiai“, kuriuos bent jau turi apimti šio straipsnio 1 dalyje nurodyti nacionaliniai kriterijai.
95
Kaip matyti iš 5 straipsnio 2 dalyje vartojamo žodžio „bent“, šis sąrašas nėra baigtinis, nes valstybės narės gali įtraukti kitus elementus. Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 89 punkte, iš ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies trečio sakinio matyti, kad valstybės narės šioje antrojoje nuostatoje nurodytus nacionalinius kriterijus apibrėžia atsižvelgdamos, be kita ko, į savo nacionalinę praktiką, o iš šios dalies penkto sakinio matyti, kad valstybės narės taip pat gali nuspręsti dėl įvairių nacionalinių kriterijų, įskaitant 5 straipsnio 2 dalyje nurodytus elementus, santykinės svarbos. Be to, būtent kiekvienoje valstybėje narėje vyraujančios socialinės ir ekonominės sąlygos yra atskaitos taškas šiems įvairiems nacionaliniams kriterijams. Vis dėlto, kaip teisingai nurodo Danijos Karalystė, 5 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės, kuriose egzistuoja teisės aktuose nustatytas minimalusis darbo užmokestis, užtikrintų, kad šie kriterijai apimtų bent keturis joje išvardytus elementus. Reikalaudamas naudoti šiuos elementus nustatant ir atnaujinant teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį Sąjungos teisės aktų leidėjas įtvirtino reikalavimą, susijusį su šio darbo užmokesčio sudedamosiomis dalimis, o tai turi tiesioginės įtakos šio darbo užmokesčio dydžiui, ir, priešingai, nei nurodyta ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies paskutiniame sakinyje, ši įtaka daroma nepriklausomai nuo šių elementų svarbos nacionaliniu lygmeniu, suteikiamos atsižvelgiant į valstybėse narėse vyraujančias socialines ir ekonomines sąlygas.
96
Taigi ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 2 dalis reiškia dalies šio darbo užmokesčio sudedamųjų dalių suderinimą ir atitinkamai tiesioginę Sąjungos teisės įtaką nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
97
Trečia, dėl ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 3 dalies pažymėtina, kad, nors pagal šią nuostatą valstybėms narėms leidžiama taikyti tik automatinį minimaliojo darbo užmokesčio indeksavimo mechanizmą ir dėl tinkamų kriterijų, kuriais turi būti grindžiamas šis mechanizmas, daroma nuoroda į nacionalinę teisę ir praktiką, vis dėlto jos paskutiniame sakinyje numatyta, kad valstybės narės gali taikyti automatinį indeksavimo mechanizmą tik su „sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja“.
98
Vadinasi, ši nuostata – tiek, kiek joje įtvirtinta teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio lygio valstybėse narėse, taikančiose automatinį šio darbo užmokesčio indeksavimo mechanizmą, nemažėjimo sąlyga, – reiškia, kaip teisingai teigia Danijos Karalystė, tiesioginę Sąjungos teisės įtaką nustatant minimalųjį darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
99
Ketvirta, ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad vertindamos teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumą valstybės narės gali remtis tarptautiniu lygmeniu įprastai naudojamomis „orientacinėmis pamatinėmis vertėmis“, pavyzdžiui, 60 % bruto darbo užmokesčio mediana ir (arba) nacionaliniu lygmeniu naudojamomis orientacinėmis pamatinėmis vertėmis. Kaip iš esmės teigia Vokietijos Federacinė Respublika, šios orientacinės pamatinės vertės skiriasi nuo šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje nurodytų elementų, į kuriuos reikia atsižvelgti kaip į kriterijų per nacionalinio teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo procedūras, tuo, kad jos yra tik orientaciniai parametrai, skirti teisės aktais nustatyto minimalaus darbo užmokesčio deramumui įvertinti, ir juos, be to, valstybės narės gali laisvai pasirinkti. Valstybės narės gali naudoti arba nacionaliniu lygmeniu taikomas orientacines pamatines vertes, arba tarptautiniu lygmeniu taikomas orientacines pamatines vertes, arba jų derinį. Taigi šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje nenustatyta privalomų elementų, kiek tai susiję su teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio dydžiu, ir nesuderintos visos ar kai kurios šio darbo užmokesčio sudedamosios dalys, todėl ši nuostata nereiškia tiesioginės Sąjungos teisės įtakos nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
100
Penkta, ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 5 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės reguliariai ir laiku atnaujintų teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį – bent kas dvejus metus, o valstybėse narėse, kurios taiko automatinio indeksavimo mechanizmą, jis turi būti atnaujinamas bent kas ketverius metus; šios direktyvos 5 straipsnio 6 dalyje reikalaujama, kad jos įsteigtų vieną ar daugiau patariamųjų įstaigų, kurios konsultuotų kompetentingas institucijas su teisės aktuose nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu susijusiais klausimais. Šiose dalyse tik numatyta teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo procedūrinė tvarka, bet neįtvirtinta jokių esminių valstybių narių pareigų, susijusių su teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio dydžiu ar visų arba kai kurių tokio minimaliojo darbo užmokesčio sudedamųjų dalių suderinimu. Taigi, priešingai, nei teigia Danijos Karalystė, 5 straipsnio 5 ir 6 dalys nereiškia tiesioginės Sąjungos teisės įtakos nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
101
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 2 dalis ir 3 dalyje esanti frazė „su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja“ reiškia tiesioginę Sąjungos teisės įtaką nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją, todėl šiomis nuostatomis pažeidžiama SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtinta su „darbo užmokesčiu“ susijusi kompetencijos išimtis.
iii) Ginčijamos direktyvos 6 straipsnis
102
Ginčijamos direktyvos 6 straipsnio „Variacijos ir atskaitymai“ 1 dalyje numatyta, kad tais atvejais, kai valstybės narės leidžia taikyti skirtingus teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio tarifus konkrečioms darbuotojų grupėms arba daryti atskaitymus, dėl kurių darbuotojams mokamas atlyginimas tampa mažesnis už atitinkamą teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, jos turi užtikrinti, kad būtų paisoma nediskriminavimo ir proporcingumo principų ir kad būtų siekiama teisėto tikslo. Šio 6 straipsnio 2 dalyje taip pat nurodyta, kad nė viena šios direktyvos nuostata negali būti aiškinama kaip nustatanti valstybėms narėms pareigą taikyti minimaliojo darbo užmokesčio variacijas ar atskaitymus. Šios nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į šios direktyvos 29 konstatuojamąją dalį, kurioje nurodyta, kad svarbu vengti variacijų ir atskaitymų naudojimo „plačiu mastu“, nes jie gali daryti neigiamą poveikį minimaliojo darbo užmokesčio deramumui.
103
Šiuo aspektu pažymėtina, kad ginčijamos direktyvos 6 straipsnyje valstybėms narėms paliekama teisė pasirinkti, ar taikyti teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio variacijas ir atskaitymus, dėl kurių darbuotojams mokamas darbo užmokestis tampa mažesnis už atitinkamą teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį. Be to, ginčijamos direktyvos 6 straipsnis, kuriame tik reikalaujama, kad valstybės narės laikytųsi nediskriminavimo ir proporcingumo principų, kai leidžia taikyti skirtingus teisės aktuose nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio tarifus konkrečioms darbuotojų grupėms arba daryti atskaitymus, dėl kurių mokamas darbo užmokestis tampa mažesnis už atitinkamą teisės aktuose nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, nereiškia tiesioginės Sąjungos teisės įtakos nustatant darbo užmokestį Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
104
Vadinasi, ieškinio pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia tenkinti tiek, kiek ji susijusi su ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 2 dalimi, taigi ir su šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies penktame sakinyje esančia fraze „įskaitant 2 dalyje nurodytus elementus“, taip pat su šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje esančia fraze „su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja“. Likusi pirmojo pagrindo pirmos dalies dalis turi būti atmesta.
3) Dėl ieškinio pirmojo pagrindo antros dalies, grindžiamos kompetencijos išimties, susijusios su „teise jungtis į asociacijas“, nepaisymu
105
SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad šio straipsnio nuostatos netaikomos, be kita ko, „teisei jungtis į asociacijas“.
106
Nors SESV 153 straipsnio 5 dalyje nurodyta sąvoka „teisė jungtis į asociacijas“ šioje Sutartyje nėra apibrėžta, pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į šios nuostatos formuluotę ir ja siekiamus tikslus, bet ir į jos kontekstą bei Sąjungos teisės nuostatų visumą; šios teisės nuostatos genezė taip pat gali suteikti svarbios informacijos ją aiškinant (šiuo klausimu žr. 2018 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Wightman ir kt., C‑621/18, EU:C:2018:999, 47 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2024 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Komisija / Čekijos Respublika (Teisė būti kandidatu ir narystė politinėje partijoje), C‑808/21, EU:C:2024:962, 91 punktą).
107
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis SESV 153 straipsnio 5 dalimi, šio straipsnio 1–4 dalyse Sąjungai suteikta kompetencija socialinės politikos srityje neapima keturių aspektų: „darbo užmokesčio“, „teisės jungtis į asociacijas“, „teisės streikuoti“ ir „teisės imtis lokautų“; kaip išvados 67 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šie aspektai yra tarpusavyje susiję, nes visi jie bent iš dalies siejami su socialinių partnerių prerogatyvomis. Reikia pridurti, kad, kaip matyti iš SESV 152 straipsnio pirmos pastraipos, konkrečioje socialinės politikos srityje socialinių partnerių vaidmens skatinimas ir jų dialogo palengvinimas, gerbiant jų savarankiškumą, yra vienas iš SESV trečiosios dalies X antraštinės dalies tikslų (šiuo klausimu žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo EPSU / Komisija, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, 60 ir 61 punktus). Galima daryti išvadą, kad su „teise jungtis į asociacijas“ susijusia išimtimi, kaip ir su „darbo užmokesčiu“ susijusia išimtimi, pirmiausia siekiama išsaugoti socialinių partnerių savarankiškumą nacionaliniu lygmeniu (pagal analogiją žr. 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, 40 punktą ir 2022 m. liepos 7 d. Sprendimo Coca-Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 ir C‑258/21, EU:C:2022:529, 47 punktą).
108
Dėl teisės laisvai dalyvauti kolektyvinėse derybose ir SESV 153 straipsnio 5 dalyje nurodytos „teisės jungtis į asociacijas“ santykio reikia konstatuoti, kad pirmoji teisė nėra aiškiai nurodyta tarp sričių, kuriose SESV 153 straipsnyje Sąjungai suteikiama derinimo kompetencija siekiant SESV 151 straipsnyje nurodytų tikslų. Be to, kaip teisingai nurodo Danijos Karalystė, tarp šių teisių yra ryšys, nes teisė jungtis į asociacijas yra būtina teisės į kolektyvines derybas įgyvendinimo sąlyga. Vis dėlto iš to negalima daryti išvados, kad teisė laisvai dalyvauti kolektyvinėse derybose, kaip neatsiejamas „teisės jungtis į asociacijas“ elementas, pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį pati savaime nepatenka į Sąjungos kompetenciją.
109
Pirmiausia pažymėtina, kad SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte Sąjungos teisės aktų leidėjui aiškiai suteikiami įgaliojimai patvirtinti priemones, susijusias su „atstovavimu darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų ir bendrų sprendimų kolektyviniu gynimu“. Ši nuostata suformuluota taip, kad jos taikymo sritis yra pakankamai plati, kad apimtų priemones, reglamentuojančias teisę į kolektyvines derybas, nepaisant SESV 153 straipsnio 5 dalyje nustatytos išimties, susijusios su teise jungtis į asociacijas.
110
Be to, kadangi SESV 156 straipsnio pirmos pastraipos septintoje įtraukoje sąvokos „teisė jungtis į asociacijas“ ir „kolektyvinės derybos tarp darbdavių ir darbuotojų“ vartojamos greta, galima daryti išvadą, kad šio straipsnio ir apskritai SESV trečiosios dalies X antraštinės dalies nuostatomis Sutarčių autoriai ketino atskirti sritis, kurias apima kiekviena iš šių dviejų sąvokų.
111
Galiausiai Socialinių teisių chartijoje ir Europos socialinėje chartijoje, kaip SESV 151 straipsnio pirmoje pastraipoje aiškiai įvardytuose dokumentuose, taip pat Chartijoje, teisė jungtis į asociacijas ir teisė į kolektyvines derybas aptariamos atskirai.
112
Kalbant konkrečiau apie Chartiją, pažymėtina, kad jos 12 straipsnyje numatyta teisė jungtis į asociacijas visų pirma reiškia kiekvieno asmens „teisę steigti profesines sąjungas ir stoti į jas ginti savo interesų“. Ši teisė taip pat apima teisę nesteigti organizacijos, įskaitant profesinę sąjungą, ir į ją nestoti. Ji taip pat apima asociacijos galimybę vykdyti savo veiklą ir veikti be nepagrįsto valstybės kišimosi (šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Werhof, C‑499/04, EU:C:2006:168, 33 punktą ir 2020 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Asociacijų skaidrumas), C‑78/18, EU:C:2020:476, 113 punktą).
113
Be to, Chartijos 28 straipsnyje numatyta teisė į kolektyvines derybas apima visų pirma darbuotojų ir darbdavių arba atitinkamų jų organizacijų teisę „derėtis ir atitinkamu lygiu sudaryti kolektyvinius susitarimus“.
114
Neabejotina, kad, kaip teigia Danijos Karalystė, SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata kildinama iš Susitarimo dėl socialinės politikos, kurį sudarė Europos bendrijos valstybės narės, išskyrus Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę (OL C 191, 1992, p. 91), pridėto prie Protokolo dėl socialinės politikos (Nr. 14), kuris pats yra EB sutarties priedas, 2 straipsnio 6 dalies, taigi ji buvo priimta anksčiau nei Chartija. Vis dėlto Danijos Karalystės argumento, kad Sutarčių autoriai SESV 153 straipsnio 5 dalimi ketino nesuteikti Sąjungai kompetencijos laisvo dalyvavimo kolektyvinėse derybose, kaip neatsiejamo teisės jungtis į asociacijas elemento, klausimais, negalima pagrįsti nei Chartija, nei Europos socialinės chartijos ir Socialinių teisių chartijos nuostatomis, kurios savo ruožtu buvo priimtos anksčiau nei Susitarimas dėl socialinės politikos. Europos socialinės chartijos 5 ir 6 straipsniuose bei Socialinių teisių chartijos 11 ir 12 straipsniuose teisė jungtis į asociacijas ir teisė į kolektyvines derybas taip pat traktuojamos kaip atskiros teisės.
115
Taigi SESV 153 straipsnio 5 dalyje vartojama sąvoka „teisė jungtis į asociacijas“ turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia darbuotojų ir darbdavių laisvę steigti organizacijas, įskaitant profesines sąjungas, arba jas panaikinti, stoti į jas arba nestoti, tačiau neapima priemonių, reglamentuojančių teisę į kolektyvines derybas tarp darbdavių ir darbuotojų.
116
Dėl teisinio kriterijaus, taikytino tikrinant atitiktį SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytai išimčiai, susijusiai su „teise jungtis į asociacijas“, konstatuotina, kad, kaip išvados 107 punkte nurodė ir generalinis advokatas, kompetencijos išimtis „teisės jungtis į asociacijas“, kaip ji apibrėžta pirmesniame šio sprendimo punkte, klausimais apima ne visas priemones, susijusias su teise jungtis į asociacijas, o tik tas, kurios reiškia Sąjungos teisės tiesioginę įtaką šiai teisei arba naudojimąsi ja. Tačiau ši išimtis netaikoma priemonėms, kurios, nors ir susijusios su teise jungtis į asociacijas, tiesiogiai nereglamentuoja šios teisės, o reglamentuoja teisę į kolektyvines derybas.
117
Taigi, priešingai, nei teigia Danijos Karalystė, vien tai, kad ginčijamos direktyvos 4 straipsnis gali būti susijęs su klausimais, kurie patenka į teisės į kolektyvines derybas taikymo sritį, neleidžia daryti išvados, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas veikė nepaisydamas SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos kompetencijos išimties, susijusios su teise jungtis į asociacijas. Vis dėlto reikia patikrinti, ar ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punkto ir 4 straipsnio 2 dalies nuostatos, konkrečiai nurodytos Danijos Karalystės argumentuose, reiškia Sąjungos teisės „tiesioginę įtaką“ teisei jungtis į asociacijas.
118
Pirma, pažymėtina, kad nors Danijos Karalystės argumentai nėra konkrečiai susiję su ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies c punktu, šia nuostata siekiama apsaugoti naudojimąsi teise į kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo, taip pat darbuotojus ir jų atstovus nuo diskriminacijos darbo santykiuose dėl to, kad jie dalyvauja ar nori dalyvauti kolektyvinėse derybose dėl darbo užmokesčio nustatymo. Ši nuostata reglamentuoja ne darbuotojų ir darbdavių laisves steigti organizacijas, įskaitant profesines sąjungas, ar jas panaikinti, stoti į jas arba nestoti, bet reglamentuoja su teise į kolektyvines derybas susijusius klausimus.
119
Be to, šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktu siekiama apsaugoti profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, dalyvaujančias ar norinčias dalyvauti kolektyvinėse derybose, nuo bet kokių viena kitos arba viena kitos atstovų ar narių kišimosi į jų steigimą, veikimą ar administravimą veiksmų. Pagal šias nuostatas valstybės narės turi „prireikus [imtis] priemonių“ šiems tikslams pasiekti. Apsauga, kurią šia nuostata siekiama suteikti nuo įtakos, yra susijusi su profesinių sąjungų ir darbdavių organizacijų „steigimu“, „veikimu“ ir „administravimu“, kurie priskiriami prie teisės jungtis į asociacijas tiek teigiamu, tiek neigiamu aspektais, t. y. teisės steigti ir organizuoti organizacijas, įskaitant profesines sąjungas.
120
SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos kompetencijos išimties „teisės jungtis į asociacijas“ klausimais paisymas reiškia, kad nei ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktu, nei priemonėmis, kurių valstybės narės ėmėsi siekdamos perkelti šią nuostatą į savo nacionalinę teisę, neturi būti tiesiogiai kišamasi į asociacijų steigimą, veikimą ir administravimą.
121
Iš paties ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punkto teksto matyti, kad jis susijęs su teise jungtis į asociacijas, tačiau juo siekiama skatinti teisę laisvai dalyvauti kolektyvinėse derybose.
122
Taigi ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktas nepažeidžia valstybių narių kompetencijos patvirtinti priemones, tiesiogiai reglamentuojančias teisę jungtis į asociacijas. Šią išvadą patvirtina tai, kad, kaip matyti iš šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje pateiktos nuorodos į „nacionalinės teisės aktus“ bei „nacionalinę praktiką“ ir iš šios dalies d punkte vartojamo žodžio „prireikus“, valstybės narės neprivalo imtis „priemonių“ pagal d punktą ir bet kuriuo atveju turi tai daryti tik tiek, kiek tai leidžia jų nacionalinė teisė ir praktika. Taip pat svarbu nurodyti, kad nustatytų priemonių turinys šiomis nuostatomis nesuderinamas. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 84 punkto, šio 4 straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į SESV 152 straipsnio pirmą pastraipą, kurioje nuo Lisabonos sutarties įsigaliojimo aiškiai įtvirtinta pagarba socialinių partnerių savarankiškumui.
123
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktas nereiškia tiesioginės Sąjungos teisės įtakos teisei jungtis į asociacijas.
124
Antra, dėl ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies atitikties SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytai su teise jungtis į asociacijas susijusiai išimčiai Danijos Karalystė tvirtina, kad 4 straipsnio 2 dalis taip pat reiškia įtaką teisei jungtis į profesines sąjungas, nes šioje nuostatoje nurodytas tikslas padidinti darbuotojų, kuriems taikoma kolektyvinė sutartis, skaičių gali būti pasiektas tik didinant darbuotojų narystės profesinėse sąjungose lygį.
125
Vis dėlto su tokiu argumentu negalima sutikti. Kaip matyti iš šio sprendimo 84 punkto, ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 2 dalis negali būti aiškinama taip, kad ji įpareigotų valstybes nares užtikrinti, kad kuo didesnis darbuotojų skaičius privalomai įstotų į profesines sąjungas.
126
Vadinasi, ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 2 dalis nereiškia tiesioginės Sąjungos teisės įtakos teisei jungtis į asociacijas.
127
Taigi ieškinio pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
128
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinio pirmasis pagrindas turi būti tenkinamas tiek, kiek jis susijęs su ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 2 dalimi ir atitinkamai su šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies penktame sakinyje esančia fraze „įskaitant 2 dalyje nurodytus elementus“, taip pat su šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje esančia fraze „su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja“, o likusią šio pagrindo dalį reikia atmesti.
2.
Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo tuo, kad ginčijama direktyva negalėjo būti priimta remiantis SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu
a)
Šalių argumentai
129
Pateikdama ieškinio antrąjį pagrindą Danijos Karalystė, palaikoma Švedijos Karalystės, teigia, kad net darant prielaidą, jog ginčijama direktyva nepažeidžia SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytų kompetencijos išimčių „darbo užmokesčio“ ir „teisės jungtis į asociacijas“ srityse, Parlamentas ir Taryba negalėjo jos teisėtai priimti pagal SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktą, laikydamiesi SESV 153 straipsnio 2 dalyje nustatytos sprendimų priėmimo šioje srityje procedūros.
130
Ginčijama direktyva siekiama dviejų vienodai svarbių tikslų, nes ja siekiama reglamentuoti ne tik „darbo sąlygas“, minimas SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkte, bet ir „atstovavimą darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų <...> kolektyvinį gynimą“, nurodytą SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte. Šie teisiniai pagrindai suponuoja skirtingos teisėkūros procedūros taikymą ir šios procedūros yra nesuderinamos. Dėl SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte nurodytos srities klausimų Taryboje turi būti balsuojama vieningai, o SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkte reikalaujama kvalifikuotosios balsų daugumos Taryboje.
131
Parlamentas, Taryba, Komisija ir valstybės narės, įstojusios į bylą palaikyti institucijų atsakovių reikalavimų, nesutinka su Danijos Karalystės argumentu, pateiktu antrajame ieškinio pagrinde.
b)
Teisingumo Teismo vertinimas
132
Kaip priminta šio sprendimo 56 punkte, pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo pasirinkimas turi būti grindžiamas objektyviais veiksniais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė, kaip antai šio akto tikslu ir turiniu. Jeigu išnagrinėjus Sąjungos teisės aktą matyti, kad juo siekiama kelių tikslų arba jis turi kelias sudedamąsias dalis, ir jeigu vieną iš šių tikslų arba vieną iš šių dalių galima išskirti kaip pagrindinį (‑ę) arba svarbiausią, o kiti tikslai ar kitos sudedamosios dalys yra tik papildomi (‑os) arba jų taikymo sritis labai ribota, teisės aktas turi būti grindžiamas tuo teisiniu pagrindu, kuris atitinka šį pagrindinį tikslą arba pagrindinę sudedamąją dalį. Tik išimties tvarka Sąjungos aktas turi būti grindžiamas keliais teisiniais pagrindais, t. y. tuomet, kai šiuo aktu vienu metu siekiama kelių tikslų arba jis turi kelias neatsiejamas sudedamąsias dalis ir nė vienas iš tikslų ar nė viena iš sudedamųjų dalių nėra papildoma kitų tikslų ar dalių atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2012 m. liepos 19 d. SprendimoParlamentas / Taryba, C‑130/10, EU:C:2012:472, 43 ir 44 punktus ir 2018 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija / Taryba (Antarkties SJR), C‑626/15 ir C‑659/16, EU:C:2018:925, 77 ir 78 punktus).
133
Vis dėlto dvigubu teisiniu pagrindu negalima remtis, kai numatytos teisės aktų priėmimo procedūros pagal kiekvieną iš tokių pagrindų tarpusavyje yra nesuderinamos (1991 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑300/89, EU:C:1991:244, 21 punktas ir 2017 m. liepos 26 d. Nuomonės 1/15 (ES ir Kanados susitarimas dėl PNR), EU:C:2017:592, 78 punktas).
134
Dėl SESV 153 straipsnio 1 dalies b ir f punktų atitinkamų taikymo sričių pažymėtina, kad iš šio sprendimo 72 ir 109 punktuose išdėstytų argumentų matyti, kad SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktas, kuriame kalbama apie „darbo sąlygas“, gali apimti priemones, susijusias su minimalaus darbo užmokesčio deramumo didinimu ir kartu gyvenimo bei darbo sąlygų gerinimu Sąjungoje, o SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktas, kuriame kalbama apie „atstovavimą darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų ir bendrų sprendimų kolektyvinį gynimą“, gali apimti priemones, susijusias su kolektyvinių derybų skatinimu, su sąlyga, kad taip patvirtintos priemonės atitinka SESV 153 straipsnio 5 dalį.
135
Nors pagal SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktą Parlamentas ir Taryba „būtiniausius reikalavimus“ gali nustatyti abiejose srityse, pirmuoju atveju jie veikia pagal įprastą teisėkūros procedūrą, kai Taryba sprendžia kvalifikuotąja balsų dauguma, o antruoju atveju – pagal specialią teisėkūros procedūrą, pagal kurią Taryboje reikalaujama balsuoti vieningai.
136
Nagrinėjamu atveju, kiek tai susiję su pagrindinėmis ginčijamos direktyvos nuostatomis, įtvirtintomis jos 4–8 straipsniuose, pažymėtina, kad šios direktyvos 4 straipsnyje, kaip matyti iš šio sprendimo 63 ir 64 punktų, numatytos priemonės, susijusios su kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimu. Tokios priemonės neabejotinai gali patekti į SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte nurodytą „atstovavimo darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų ir bendrų sprendimų kolektyvinio gynimo“ sritį. Vis dėlto, kaip išvados 119 punkte iš esmės nurodė generalinis advokatas, reikia atsižvelgti į šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su jos 16 ir 22 konstatuojamosiomis dalimis, įtvirtintą ryšį tarp kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimo ir pagrindinio šios direktyvos tikslo – geresnių gyvenimo ir darbo sąlygų Sąjungoje, ypač deramo darbuotojų minimaliojo darbo užmokesčio. Tokiomis aplinkybėmis šios direktyvos 4 straipsnis yra tik priemonė pagrindiniam šios direktyvos tikslui pasiekti, o ne savarankiškas ir atskiras jos tikslas ar sudedamoji dalis. Taigi šis 4 straipsnis taip pat patenka į SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytą „darbo sąlygų“ sritį. Bet kuriuo atveju šis 4 straipsnis yra daugių daugiausia atskiras „atstovavimo darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų ir bendrų sprendimų kolektyvinio gynimo“ srities tikslas ar sudedamoji dalis, kuris (‑i) yra tik papildomas (‑a), palyginti su pagrindiniu tikslu ar pagrindine sudedamąja dalimi, priskiriamais prie „darbo sąlygų“ srities.
137
Iš pirmojo pagrindo analizės matyti, kad ginčijamoje direktyvoje yra viena nuostata ir dvi frazės, kurios pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį nepriklauso Sąjungos kompetencijai, t. y. 5 straipsnio 2 dalis ir atitinkamai 5 straipsnio 1 dalies penktame sakinyje esanti frazė „įskaitant 2 dalyje nurodytus elementus“, taip pat šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje esanti frazė „su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja“. Taigi ši nuostata ir šios dvi frazės nepatenka į Sąjungos teisėkūros įgaliojimus SESV 153 straipsnio 1 dalies b ir f punktuose nurodytose srityse.
138
Galiausiai, kaip matyti iš šio sprendimo 57 ir 66 punktų, kitose ginčijamos direktyvos 5 straipsnio nuostatose ir jos 6–8 straipsniuose numatytos priemonės, nustatančios deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo sistemą, siekiant pagerinti gyvenimo ir darbo sąlygas Sąjungoje. Todėl šios nuostatos patenka į SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytą „darbo sąlygų“ sritį.
139
Iš visų pirma išdėstytų argumentų matyti, kad, atsižvelgiant į pagrindines ginčijamos direktyvos nuostatas, kurias sudaro jos 4–8 straipsniai, ši direktyva patenka į SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkte, o ne į SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte nurodytą kompetencijos sritį.
140
Šiomis aplinkybėmis antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
141
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Danijos Karalystės pagrindinis reikalavimas yra iš dalies pagrįstas tiek, kiek juo prašoma panaikinti ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 2 dalį ir jos 5 straipsnio 3 dalyje esančią frazę „su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja“, nes šios nuostatos priklauso sritims, kurios pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį nepriskiriamos Sąjungos kompetencijai. Panaikinus 5 straipsnio 2 dalį, panaikinama ir šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies penktame sakinyje esanti frazė „įskaitant 2 dalyje nurodytus elementus“.
B. Dėl subsidiariai pateikto reikalavimo panaikinti ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir (arba) 4 straipsnio 2 dalį
142
Vienintelis Danijos Karalystės nurodytas ieškinio pagrindas, kuriuo ji grindžia savo subsidiariai pateiktą reikalavimą, pateiktas dėl ginčijamos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punkto ir (arba) 4 straipsnio 2 dalies ir yra grindžiamas tais pačiais argumentais kaip ir pirmasis ieškinio pagrindas, pateiktas pagrindiniam reikalavimui pagrįsti. Kadangi šie argumentai buvo atmesti išnagrinėjus pirmąjį pagrindą, šį vienintelį pagrindą bet kuriuo atveju taip pat reikia atmesti kaip nepagrįstą ir nėra būtinybės spręsti dėl jo priimtinumo, todėl subsidiariai pateiktą reikalavimą reikia atmesti.
143
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia panaikinti ginčijamos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies penktame sakinyje esančią frazę „įskaitant 2 dalyje nurodytus elementus“, šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalį ir šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje esančią frazę „su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja“. Likusią ieškinio dalį reikia atmesti.
IV. Dėl bylinėjimosi išlaidų
144
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
145
Procedūros reglamento 138 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Tačiau Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad, be savo bylinėjimosi išlaidų, šalis padengia dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų, jeigu tai pateisinama atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.
146
Kadangi šioje byloje dalis Danijos Karalystės reikalavimų buvo atmesta, iš jos turi būti priteista du trečdaliai Parlamento ir Tarybos patirtų bylinėjimosi išlaidų ir ji turi padengti du trečdalius savo bylinėjimosi išlaidų. Iš Parlamento ir Tarybos priteisiama trečdalis Danijos Karalystės patirtų bylinėjimosi išlaidų ir jie padengia trečdalį savo bylinėjimosi išlaidų.
147
Pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį Belgijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, Portugalijos Respublika, Švedijos Karalystė ir Komisija, kaip įstojusios į bylą šalys, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2022 m. spalio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2022/2041 dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje 5 straipsnio 1 dalies penktame sakinyje esančią frazę „įskaitant 2 dalyje nurodytus elementus“, šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalį ir šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje esančią frazę „su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja“.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Iš Danijos Karalystės priteisiami du trečdaliai Europos Parlamento ir Europos Sąjungos Tarybos patirtų bylinėjimosi išlaidų ir ji turi padengti du trečdalius savo bylinėjimosi išlaidų.
4.
Iš Europos Parlamento ir Europos Sąjungos Tarybos priteisiamas trečdalis Danijos Karalystės patirtų bylinėjimosi išlaidų ir jie padengia trečdalį savo bylinėjimosi išlaidų.
5.
Belgijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, Portugalijos Respublika, Švedijos Karalystė ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: danų.