62018TO0293
BENDROJO TEISMO NUTARTIS (ketvirtoji kolegija)
2020 m. sausio 30 d. (
*1
)
„Ieškinys dėl panaikinimo – Bendra žuvininkystės politika – Paryžiaus sutartis dėl Špicbergeno salyno (Norvegija) – Galimybės žvejoti snieginius krabus aplink Svalbardo žvejybos zoną (Norvegija) – Reglamentas (ES) 2017/127 – Sąjungoje registruoti laivai, kuriems leista žvejoti – Latvijos laivo sulaikymas – SESV 265 straipsnis – Raginimas imtis veiksmų – Komisijos pozicijos pareiškimas – Aktas, nesukeliantis privalomų teisinių padarinių – Nepriimtinumas“
Byloje T‑293/18
Latvijos Respublika, atstovaujama V. Soņeca,
ieškovė,
prieš
Europos Komisiją, atstovaujamą A. Bouquet, E. Paasivirta, I. Naglis ir A. Sauka,
atsakovę,
dėl pagal SESV 263 straipsnį pateikto prašymo panaikinti 2018 m. kovo 12 d. Komisijos raštą, kuriame ši institucija išreiškė poziciją dėl raginimo imtis veiksmų, kurį remdamasi SESV 265 straipsniu Latvijos Respublika jai išsiuntė 2017 m. gruodžio 22 d., iš esmės siekdama, kad Komisija imtųsi priemonių, susijusių su žvejybos teisių ir Europos Sąjungos interesų gynyba Svalbardo (Norvegija) žvejybos zonoje, ir nurodyti Komisijai šiuo atžvilgiu priimti poziciją, dėl kurios Latvijos Respublikai nekiltų neigiamų teisinių padarinių,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
kurį per pasitarimus sudarė pirmininkas H. Kanninen, teisėjai J. Schwarcz ir C. Iliopoulos (pranešėjas),
kancleris E. Coulon,
priima šią
Nutartį
Ginčo aplinkybės
1
2017 m. gruodžio 22 d. raštu (jį Europos Komisija gavo 2018 m. sausio 12 d.) Latvijos Respublika, remdamasi SESV 265 straipsniu, paprašė Komisijos imtis veiksmų – t. y. imtis priemonių, susijusių su žvejybos teisių ir Europos Sąjungos interesų gynyba Svalbardo žvejybos zonoje Norvegijoje (toliau – raginimas imtis veiksmų). Ji ragino Komisiją imtis būtent šių priemonių:
–
per pirmąjį ketvirtį (iki 2018 m. kovo 31 d.) surengti oficialias derybas su Norvegijos Karalyste ir jose dalyvauti, kad būtų užtikrinta, jog Svalbardo žvejybos zonoje bus paisoma Sąjungos žvejybos teisių ir Sąjungos laivai, kuriems pagal Sąjungos teisę numatyta galimybė Svalbardo žvejybos zonoje žvejoti snieginius krabus, galės naudotis savo teisėmis,
–
jeigu nebus įmanoma iki 2018 m. kovo 31 d. užtikrinti Sąjungos žvejybos teisių Svalbardo žvejybos zonoje, pradėti tarptautinį teismo procesą prieš Norvegijos Karalystę.
2
2018 m. kovo 12 d. raštu Komisija atsakė į raginimą imtis veiksmų ir pateikė savo poziciją dėl tariamo neveikimo, kaip tai suprantama pagal SESV 265 straipsnį, ir dėl konkrečių Latvijos Respublikos prašomų dviejų priemonių (toliau – ginčijamas raštas).
3
Pirmąją Latvijos Respublikos siūlomą priemonę – surengti derybas su Norvegijos Karalyste ir jose dalyvauti, kad iki 2018 m. kovo 31 d. būtų užtikrinta, jog Svalbardo žvejybos zonoje bus paisoma Sąjungos žvejybos teisių, Komisija netiesiogiai atmetė, kai iš esmės nurodė, jog ji ir toliau dalyvaus derybose, bet nenustatys galutinės šių derybų pabaigos datos. Komisija nurodė:
„53. Nepaisant aklavietės, kurioje šiuo metu atsidūrė derybos su [Norvegijos Karalyste], Komisija toliau stengsis kartu su Norvegijos institucijomis rasti šio ginčo sprendimą ne konfrontuodama, o palaikydama konstruktyvų dialogą. Tuo pat metu atsižvelgdama į svarbius su žvejyba nesusijusius klausimus, Komisija sieks užtikrinti, kad bet koks rastas sprendimas atitiktų Sąjungos poziciją Svalbardo klausimu.
54. Paskutinėje verbalinėje notoje [Norvegijos Karalystė] raginama atnaujinti dialogą su Sąjunga ir kaip ne kartą anksčiau pasiekti abiem pusėms naudingą susitarimą, leisiantį Sąjungos žvejybos laivams atnaujinti žvejybą regione. Iš [Norvegijos Karalystės] reakcijų aišku, kad šiuo metu mažai tikėtina, jog pavyks greitai rasti sprendimą, ir kad reikia imtis atsargumo priemonių, siekiant išvengti nesutarimų paaštrėjimo, kuris pakenktų strateginiams interesams, palaikant santykius su [Norvegijos Karalyste] ir Arkties regione.“
4
Dėl antrosios Latvijos Respublikos siūlomos priemonės – po 2018 m. kovo 31 d. pradėti tarptautinį teismo procesą prieš Norvegijos Karalystę – Komisija iš esmės nurodė, kad ji negali to daryti, nes yra procedūrinių kliūčių. Komisija konkrečiau pažymėjo:
„55. Dėl [raginime imtis veiksmų] išdėstyto pasiūlymo pradėti tarptautinį teismo procesą prieš [Norvegijos Karalystę], neaptariant esminių argumentų, reikia pažymėti, kad yra akivaizdžių procedūrinių kliūčių, į kurias neatsižvelgta [raginant imtis veiksmų].
56. Pirma, 1920 m. Paryžiaus sutartyje nėra ginčų sprendimo mechanizmo. Jungtinių Tautų konvencijoje dėl jūrų teisės (UNCLOS) numatyti ginčų sprendimo mechanizmai netaikytini, nes ginčas kilo ne dėl UNCLOS, o dėl 1920 m. Paryžiaus sutarties aiškinimo ir taikymo.
57. Antra, tarptautinis arbitražas galimas tik sudarius susitarimą su [Norvegijos Karalyste], o tai, atsižvelgiant į vyraujančias aplinkybes, šiuo metu labai mažai tikėtina.
58. Trečia, vienintelis numatytas ginčų sprendimo mechanizmas, kuriuo būtų galima pasinaudoti, yra Tarptautinis Teisingumo Teismas. Tačiau Europos Sąjunga neturi teisės tame Teisme pareikšti ieškinio. Be to, nors 1920 m. Paryžiaus sutartyje dalyvauja kelios valstybės narės, pati Europos Sąjunga nėra šios sutarties šalis. Vis dėlto Sąjunga turi išimtinę kompetenciją jūrų biologinių išteklių apsaugos srityje.
59. Bet kuriuo atveju pradėjus daugiašales tarptautines procedūras gali kilti svarbių padarinių. Paryžiaus sutartį sudariusios 46 susitariančiosios šalys skirtingai aiškina šios sutarties nuostatas. Tokie veiksmai gali neigiamai paveikti ir dvišalius Sąjungos ir [Norvegijos Karalystės] santykius su žvejyba nesusijusiose srityse.
60. Galiausiai egzistuoja bendrasis taikaus tarptautinės teisės ginčų sprendimo principas, bet nei Europos Sąjungos teisėje, nei tarptautinėje teisėje nenumatyta pareig[os] inicijuoti teismo procesą; tarptautinėje teisėje numatyta įvairių ginčo sprendimo būdų, [kurie] ne visi yra teisminiai.“
5
Galiausiai dėl tariamo savo neveikimo, kaip tai suprantama pagal SESV 265 straipsnį, Komisija padarė tokią išvadą:
„61.   <…> Komisija nevengė imtis veiksmų pagal savo įgaliojimus, atvirkščiai, ji buvo aktyvi ir toliau veikia. Vykdydama savo misiją Komisija renkasi tinkamiausius būdus ir priemones, kad būtų apsaugotos Sąjungos teisės ir interesai, susiję su žvejyba Svalbardo zonoje, įskaitant derybas ir kitas priemones nesutarimams su [Norvegijos Karalyste] spręsti. Ji taip pat atsižvelgia į Sąjungos ir [Norvegijos Karalystės] santykius ir į Paryžiaus sutarties dugiašališkumą.
62.   Komisija mano, kad ji padarė viską, ką galėjo, kad dėl snieginių krabų žvejybos kilusį nesutarimą su [Norvegijos Karalyste] išspręstų abiem pusėms tinkamu būdu, neaštrindama konflikto. Kaip matyti iš to, kas išdėstyta, šios bylos medžiagą ji nagrinėjo įvairiais būdais ir lygmenimis, taip pat tiesiogiai su Norvegijos Karalyste, Taryboje arba su [Latvijos Respublika].
63.   Svalbardo klausimas susijęs ne vien su žvejybos interesais, tad kiekvienu etapu svarbu atsižvelgti į pavojų pakenkti kitoms sritims. Komisija, kuri atstovauja Europos Sąjungai kaip vienintelė trečiųjų šalių tarpininkė žvejybos klausimais, glaudžiai bendradarbiavo su Taryba ir valstybėmis narėmis visais proceso etapais. Rengiant ir įgyvendinant kiekvieną etapą buvo konsultuojamasi su visomis valstybėmis narėmis Tarybos lygmeniu ir jos buvo reguliariai informuojamos.“
Procesas ir šalių reikalavimai
6
2018 m. gegužės 10 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį Latvijos Respublikos pareikštą ieškinį.
7
2018 m. rugpjūčio 16 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai Ispanijos Karalystė pateikė dokumentą, jame prašė leisti įstoti į bylą palaikyti Latvijos Respublikos reikalavimų.
8
2018 m. rugpjūčio 24 d. Komisija pateikė Bendrojo Teismo kanceliarijai dokumentą, juo pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 130 straipsnio 1 dalį pareiškė nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
9
2018 m. spalio 17 d. Latvijos Respublika pateikė Bendrojo Teismo kanceliarijai pastabas dėl Komisijos pareikšto nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo.
10
2019 m. gegužės 10 d. Bendrasis Teismas (ketvirtoji kolegija), taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, uždavė pagrindinėms šalims klausimus, kad šios į juos atsakytų raštu. Šalys į šiuos klausimus atsakė per nustatytą terminą.
11
Ieškinyje Latvijos Respublika prašo Bendrojo Teismo:
–
panaikinti ginčijamą raštą ir įpareigoti Komisiją šiuo klausimu priimti poziciją, dėl kurios nekiltų jai nepalankių teisinių padarinių,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
12
Pateikusi nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą Komisija iš esmės prašo Bendrojo Teismo:
–
atmesti ieškinį kaip akivaizdžiai nepriimtiną,
–
priteisti iš Latvijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas,
–
jei nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas būtų atmestas, nustatyti naują tolesnių veiksmų byloje terminą, kaip tai numatyta Procedūros reglamento 130 straipsnio 8 dalyje.
13
Pastabose dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo Latvijos Respublika prašo Bendrojo Teismo:
–
atmesti nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą,
–
tęsti bylos nagrinėjimą iš esmės.
Dėl teisės
14
Pagal Procedūros reglamento 130 straipsnio 1 ir 7 dalis, jeigu atsakovas prašo, Bendrasis Teismas gali priimti sprendimą dėl nepriimtinumo, nepradėjęs bylos nagrinėti iš esmės.
15
Kadangi nagrinėjamu atveju Komisija paprašė priimti sprendimą dėl nepriimtinumo, manydamas, kad bylos medžiagoje yra pakankamai informacijos, Bendrasis Teismas nusprendžia išnagrinėti šį prašymą, netęsdamas proceso.
16
Pateikdama nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą Komisija nurodo du nepriimtinumo pagrindus: pirma, kad ginčijamas raštas nėra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį, nes jis nesukelia jokių teisinių padarinių, dėl kurių pasikeistų Latvijos Respublikos teisinė padėtis, ir, antra, Bendrasis Teismas neturi kompetencijos ją įpareigoti priimti poziciją, dėl kurios nekiltų Latvijos Respublikai nepalankių teisinių padarinių.
17
Ieškinyje ir pastabose dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo Latvijos Respublika teigia, kad jos ieškinys priimtinas, nes ginčijamas raštas yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį. Tačiau ji nepateikia jokio argumento dėl antrojo nepriimtinumo pagrindo.
18
Bendrasis Teismas mano, kad pirmiausia reikia įvertinti, ar ginčijamas raštas yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį.
19
Šiuo klausimu Latvijos Respublika iš esmės nurodo, kad ginčijamame rašte pateikta Komisijos pozicija jai turi teisinių padarinių: kadangi Komisija kelis kartus nurodė, kad ji galėjo naudotis žvejybos teisėmis, bet neišsprendė su Norvegijos Karalyste susiklosčiusios situacijos, susidarė tokia padėtis, kai ji negalėjo pasinaudoti savo teisėmis pagal Sąjungos teisės aktus, t. y. 2017 m. sausio 20 d. Tarybos reglamentą (ES) 2017/127, kuriuo 2017 metams nustatomos tam tikrų žuvų išteklių ir žuvų išteklių grupių žvejybos galimybės, taikomos Sąjungos vandenyse žvejojantiems laivams ir kai kuriuose Sąjungai nepriklausančiuose vandenyse žvejojantiems Sąjungos žvejybos laivams (OL L 24, 2017, p. 1), ir 2018 m. sausio 23 d. Tarybos reglamentą (ES) 2018/120, kuriuo 2018 metams nustatomos tam tikrų žuvų išteklių ir žuvų išteklių grupių žvejybos galimybės, taikomos Sąjungos vandenyse žvejojantiems laivams ir kai kuriuose Sąjungai nepriklausančiuose vandenyse žvejojantiems Sąjungos žvejybos laivams, ir iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) 2017/127, (OL L 27, 2018, p. 1). Tačiau valstybė narė neturėtų patirti neigiamų padarinių (pavyzdžiui, laivo sulaikymo), naudodamasi teisėmis, turimomis pagal Sąjungos teisę. Tokia išvada matyti iš aplinkybės, kad ginčijamame rašte Komisija dar kartą pabrėžė, jog Latvijos Respublika galėjo naudotis žvejybos teisėmis.
20
Pirmiausia reikia pažymėti, kad ginčijamame rašte Komisija išdėstė poziciją dėl raginimo imtis veiksmų, kurį Latvijos Respublika jai pateikė pagal SESV 265 straipsnį, ir padarė išvadą, kad nebuvo neveikimo, kaip tai suprantama pagal SESV 265 straipsnį. Komisija konkrečiai nurodė, kad nepažeidė pareigos imtis veiksmų, kad ji ėmėsi veiksmų ir toliau tai daro.
21
Pagal suformuotą jurisprudenciją institucijos atsisakymas imtis veiksmų, kaip to reikalaujama ieškovės raginime, yra pozicijos pareiškimas, kuriuo užbaigiamas neveikimas (žr. 2005 m. gegužės 4 d. Nutarties Holcim (France) / Komisija, T‑86/03, EU:T:2005:157, 36 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2016 m. liepos 21 d. Sprendimo Nutria / Komisija, T‑832/14, nepaskelbtas Rink., EU:T:2016:428, 44 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Reikia pridurti, kad iš suformuotos jurisprudencijos matyti, jog institucijos atsisakymas imtis veiksmų, kurių reikalaujama raginime imtis veiksmų, kaip tai suprantama pagal SESV 265 straipsnį, gali būti aktas, kurį galima ginčyti, kaip jis suprantamas pagal SESV 263 straipsnį (žr. 2005 m. gegužės 4 d. Nutarties Holcim (France) / Komisija, T‑86/03, EU:T:2005:157, 36 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2016 m. liepos 21 d. Sprendimo Nutria / Komisija, T‑832/14, nepaskelbtas Rink., EU:T:2016:428, 44 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Todėl tai, kad Latvijos Respublika negali pareikšti ieškinio dėl neveikimo, nedaro poveikio ieškinio dėl panaikinimo priimtinumui. Iš tiesų ginčijamas raštas gali būti aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, jei tenkinamos tokio ieškinio pareiškimo sąlygos (šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 5 d. Nutarties Química Atlântica / Komisija, T‑71/09, nepaskelbta Rink., EU:T:2010:1, 32 punktą).
22
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad aktais, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, kaip jie suprantami pagal SESV 263 straipsnį, yra bet kokios Sąjungos institucijų priimtos nuostatos, neatsižvelgiant į jų formą, kuriomis siekiama sukelti privalomų teisinių padarinių (žr. 2017 m. spalio 25 d. Sprendimo Slovakija / Komisija, C‑593/15 P ir C‑594/15 P, EU:C:2017:800, 46 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2018 m. vasario 20 d. Sprendimo Belgija / Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, 31 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
23
Vis dėlto SESV 263 straipsnyje numatyta teisminė kontrolė netaikoma aktams, kurie nesukelia privalomų teisinių padarinių, kaip antai parengiamiesiems dokumentams, sprendimą patvirtinantiems aktams ir jo vykdymo aktams, paprastoms rekomendacijoms ir nuomonėms, taip pat iš principo vidaus aktams (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Reynolds Tobacco ir kt. / Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, 55 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2012 m. gegužės 14 d. Nutarties Sepracor Pharmaceuticals (Ireland) / Komisija, C‑477/11 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2012:292, 52 punktą). Vien informacinio pobūdžio aktas negali nei paveikti adresato interesų, nei pakeisti jo teisinės padėties, palyginti su padėtimi, buvusia iki minėto akto gavimo (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 4 d. Nutarties Suomija / Komisija, C‑457/06 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2007:582, 36 punktą). Taigi vien to, kad raštą adresatui atsakydama į šio prašymą išsiuntė Sąjungos institucija, nepakanka, kad būtų galima jį laikyti sprendimu, dėl kurio panaikinimo galima pareikšti ieškinį (žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Vokietija / Komisija, T‑314/04 ir T‑414/04, nepaskelbtas Rink., EU:T:2006:399, 37 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Taip pat iš Sąjungos institucijos gautas raštu išdėstytas nuomonės pareiškimas ar paprastas pranešimas apie ketinimą negali būti sprendimas, dėl kurio panaikinimo galima pareikšti ieškinį, nes juo negalima ir nesiekiama sukelti teisinių padarinių (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 9 d. Nutarties Suomija / Komisija, T‑177/05, nepaskelbta Rink., EU:T:2006:1, 30 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
24
Tam, kad būtų nustatyta, ar ginčijamas aktas sukelia tokių padarinių, reikia įvertinti jo esmę. Šie padariniai turi būti vertinami remiantis objektyviais kriterijais, pavyzdžiui, to akto turiniu, prireikus atsižvelgiant į jo priėmimo aplinkybes ir jį priėmusios institucijos įgaliojimus (žr. 2017 m. spalio 25 d. Sprendimo Slovakija / Komisija, C‑593/15 P ir C‑594/15 P, EU:C:2017:800, 47 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2018 m. vasario 20 d. Sprendimo Belgija / Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
25
Galiausiai, kai Komisijos aktas yra neigiamas, jis turi būti vertinamas atsižvelgiant į prašymo, į kurį jis atsako, pobūdį (1992 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Buckl ir kt. / Komisija, C‑15/91 ir C‑108/91, EU:C:1992:454, 22 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2018 m. spalio 9 d. Sprendimo Multiconnect / Komisija, T‑884/16, nepaskelbtas Rink., EU:T:2018:665, 45 punktą). Konkrečiai kalbant, atsisakymas yra aktas, dėl kurio panaikinimo gali būti pareikštas ieškinys, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, jei pagal šią nuostatą būtų galima skųsti aktą, kurį institucija atsisakė priimti (žr. 1996 m. spalio 22 d. Sprendimo Salt Union / Komisija, T‑330/94, EU:T:1996:154, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
26
Šiuo atveju tam, kad ginčijamas raštas būtų laikomas aktu, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį, jis turi sukelti privalomų teisinių padarinių. Pagal šio sprendimo 24 punkte nurodytą jurisprudenciją siekiant patikrinti, ar ginčijamas raštas sukelia tokių padarinių, reikia įvertinti jo esmę, kad būtų galima nustatyti, ar jis sukelia teisiškai privalomų padarinių Latvijos Respublikai, atsižvelgiant į objektyvius kriterijus, kaip antai jo formuluotę, turinį, kontekstą ir autoriaus ketinimą, turint mintyje Komisijos įgaliojimus biologinių jūrų išteklių apsaugos pagal bendrą žuvininkystės politiką srityje.
27
Dėl ginčijamo rašto formuluotės ir turinio reikia pažymėti, kad ginčijamą raštą sudaro lydraštis ir priedas „Europos Komisijos pozicija dėl Latvijos Respublikos raginimo imtis veiksmų pagal SESV 265 straipsnį“ (toliau – pozicija dėl raginimo imtis veiksmų). Be to, reikia konstatuoti, kad vienoje pozicijos dėl raginimo imtis veiksmų dalyje (1–52 punktuose) aprašomas tarptautinės teisės kontekstas, kuriame 1920 m. vasario 9 d. Paryžiuje sudaryta sutartis dėl Špicbergeno (toliau – Paryžiaus sutartis), ir pagrindiniai veiksmai, kurių Komisija ėmėsi dėl Norvegijos Karalystės, o kitoje šio teksto dalyje, t. y. 53–64 punktuose, kurie perteikti lydraštyje (pacituoti šio sprendimo 3 ir 4 punktuose), išdėstyta Komisijos pozicija dėl raginimo imtis veiksmų. Reikia patikrinti, ar šiose ginčijamo rašto dalyse yra elementų, galinčių sukelti privalomų teisinių padarinių Latvijos Respublikai.
28
Pirma, dėl dalių „Įžanga“ ir „Preliminarios pastabos ir teisė“ (atitinkamai pozicijos dėl raginimo imtis veiksmų 1–5 ir 6–17 punktai) reikia pažymėti, kad šiose dalyse Komisija suformulavo preliminarias pastabas ir nurodė taikytinas teisės nuostatas. Pagal šio sprendimo 23 punkte nurodytą jurisprudenciją jų negalima laikyti sukeliančiomis teisinių padarinių.
29
Antra, dalyje „Nesutarimas snieginių krabų Svalbarde klausimu: pagrindiniai veiksmai, kurių iki šiol ėmėsi Komisija“ (pozicijos dėl raginimo imtis veiksmų 18–52 punktai) Komisija išsamiai aprašo Sąjungos poziciją dėl Paryžiaus sutarties aiškinimo, kurį pateikia valstybės narės, tos sutarties šalys, susirašinėjimą su Latvijos Respublika po to, kai ši prisijungė prie Paryžiaus sutarties 2016 m. birželio 13 d., ir įvairius veiksmus, kurių ėmėsi Komisija. Šiuo klausimu Komisija daro išvadą, kad „negalima visų šių veiksmų suprasti taip, [kad ji] leido Latvijos laivams užsiimti šia žvejyba ir prisiėmė su Norvegijos teisės aktų nesilaikymu susijusią teisinę riziką“. Be to, Komisija konstatuoja, kad, nepaisant šių įspėjimų, laivu Senator imtasi snieginių krabų žvejybos Svalbardo žvejybos zonoje ir šis laivas buvo sulaikytas dėl to, kad žvejota be aiškaus Norvegijos Karalystės sutikimo ir pažeidžiant 2014 m. gruodžio 19 d. Norvegijos Karalystės reglamentą Nr. 1836. Paskui Komisija aprašo įvairius veiksmus, kurių imtasi po laivo arešto.
30
Taigi ši pozicijos dėl raginimo imtis veiksmų dalis iš esmės yra aprašomoji ir savaime negali sukelti teisinių padarinių, darančių neigiamą poveikį Latvijos Respublikos interesams.
31
Šios išvados negali paneigti Latvijos Respublikos argumentas, kad Komisija kelis kartus nurodė, jog Latvijos Respublika galėjo naudotis žvejybos teisėmis, nors ji neišsprendė su Norvegijos Karalyste susiklosčiusios situacijos, ir susidarė tokia padėtis, kai Latvijos Respublika negalėjo pasinaudoti savo teisėmis pagal Sąjungos teisės aktus.
32
Tiesa, pozicijos dėl raginimo imtis veiksmų 20 punkte Komisija tvirtino, kad „pagal suformuotą [Sąjungos] poziciją dėl [Paryžiaus sutarties] aiškinimo valstybės narės, sutarties šalys, turi teisę į vienodą prieigą prie jūros rajonuose aplink Svalbardą esančių išteklių, įskaitant dugno gyvūnų rūšis, kaip antai snieginius krabus, salyno kontinentiniame šelfe“. Vis dėlto, kitaip, nei teigia Latvijos Respublika, šio sakinio negalima aiškinti kaip skatinimo naudotis Sąjungos teisės aktais suteiktomis žvejybos teisėmis. Pirma, pozicijos dėl raginimo imtis veiksmų 25 punkte Komisija pabrėžia, kad Reglamente Nr. 2017/127 yra išnaša, kurioje teigiama, kad „Sąjungai skirtų žvejybos galimybių Svalbardo zonoje paskirstymas neturi poveikio [Paryžiaus sutartyje] nustatytoms teisėms ir pareigoms“, ir primena, kad „Sąjungos teisės nuostata negali savaime būti privaloma ir (arba) nustatyti įpareigojimus trečiosioms šalims“. Antra, iš bylos medžiagos matyti, kad Komisija kelis kartus priminė valstybėms narėms, tarp jų ir Latvijos Respublikai, kad teisinė ir praktinė žvejybos Svalbardo zonoje situacija yra neaiški, ir prašė informuoti tokią veiklą numačiusius nacionalinius ūkio subjektus apie atsiradusią riziką.
33
Trečia, dalyje „Veiksmai, kurių reikia imtis“ (pozicijos dėl raginimo imtis veiksmų 53–64 punktuose, perteiktuose lydraštyje ir pacituotuose šio sprendimo 3 ir 4 punktuose) išdėstyta Komisijos pozicija dėl raginimo imtis veiksmų. Reikia nustatyti, kokių teisinių padarinių gali kilti dėl šios dalies. Kitaip tariant, reikia išnagrinėti, ar dėl ketinimo nesiimti tokių veiksmų, kokių nori Latvijos Respublika, ginčijamas raštas gali būti aktas, dėl kurio panaikinimo galima pareikšti ieškinį (šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 22 d. Nutarties Makhteshim-Agan Holding ir kt. / Komisija, C‑69/09 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2010:37, 39 ir 40 punktus).
34
Pirma, dėl pirmojo Latvijos Respublikos reikalavimo – tęsti derybas su Norvegijos Karalyste iki 2018 m. kovo 31 d. galutinio termino – reikia konstatuoti, kad ginčijamame rašte Komisija netiesiogiai nurodė, jog ji toliau dalyvaus derybose, bet nenustatys galutinio termino. Komisija pažymėjo, kad paskutinėje 2018 m. kovo 1 d. verbalinėje notoje ji paragino Norvegijos Karalystę atnaujinti dialogą su Sąjunga, kad būtų pasiektas abi puses tenkinantis susitarimas, leisiantis Sąjungos žvejybos laivams atnaujinti žvejybą regione, bet taip pat pripažino, kad šiuo metu mažai tikėtina, jog pavyks greitai rasti sprendimą (žr. šio sprendimo 3 punktą).
35
Pagal šio sprendimo 25 punkte nurodytą jurisprudenciją, kai Komisijos aktas yra neigiamas, jis turi būti vertinamas atsižvelgiant į prašymo, į kurį juo atsakoma, pobūdį. Šiuo atveju reikia pripažinti, kad iš esmės atsisakyta priimti tokį aktą, kuriuo būtų nustatytas derybų su Norvegijos Karalyste pabaigos terminas. Raginime imtis veiksmų Latvijos Respublika nenurodė, kaip Komisija galėtų nustatyti derybų su Norvegijos Respublika tęsimo pabaigos terminą. Vis dėlto rašytinėse pastabose ji patikslino, kad Komisija turėjo parengti prašymą pateikti rekomendacijas (t. y. neoficialų dokumentą) dėl Sąjungos pozicijos ir paprašyti Europos Sąjungos Tarybos suteikti jai įgaliojimus pradėti oficialias derybas pagal SESV 218 straipsnį.
36
Siekiant nustatyti, ar tokie aktai galėjo sukelti privalomų teisinių padarinių, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, reikia išnagrinėti, kokiomis aplinkybėmis jie būtų buvę priimti.
37
Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad pagal SESV 38 straipsnio 1 dalį Sąjunga yra kompetentinga nustatyti ir įgyvendinti bendrą žuvininkystės politiką. Be to, pagal SESV 3 straipsnio 1 dalies d punktą Sąjunga turi išimtinę kompetenciją biologinių jūrų išteklių apsaugos pagal bendrą žuvininkystės politiką srityje, o likusioje žuvininkystės srityje pagal SESV 4 straipsnio 2 dalies d punktą Sąjunga dalijasi kompetencija su valstybėmis narėmis. Atsižvelgdama į šį kompetencijos pasidalijimą įgyvendinant bendrą žuvininkystės politiką, Komisija pirmiausia turi veikti pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį, pagal kurią ji remia bendruosius Sąjungos interesus, imasi atitinkamos iniciatyvos šiuo tikslu ir užtikrina Sąjungos atstovavimą išorės santykiuose. Toliau Komisija turi bendradarbiauti su Taryba pagal ESS 13 straipsnio 2 dalį, kurioje reikalaujama, kad kiekviena institucija veiktų neviršydama Sutartyse jai suteiktų įgaliojimų ir kad „institucijos lojaliai tarpusavyje bendradarbia[tų]“. Galiausiai remdamasi ESS 4 straipsnyje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu Komisija turi atsižvelgti į valstybės narės dvišaliu pagrindu išreikštą susirūpinimą.
38
Kiek tai susiję su derybomis dėl žvejybos Svalbardo zonoje, šalys sutaria, kad Komisija nepradėjo oficialių derybų su Norvegijos Karalyste, todėl nesiėmė veiksmų pagal SESV 218 straipsnį, kuris tarptautinių sutarčių sudarymo srityje yra autonominė ir bendra konstitucinio pobūdžio norma, nes pagal ją Sąjungos institucijoms suteikiama konkreti kompetencija (šiuo klausimu žr. 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo Prancūzija / KomisijaC‑327/91, EU:C:1994:305, 28 punktą). Vadinasi, Komisija imasi bendradarbiavimo ir nesutarimų sprendimo klausimų ir siūlo galimus sprendimus, taip pat apibrėžia derybų sąlygas, vadovaudamasi šio sprendimo 37 punkte nurodytu lojalaus bendradarbiavimo principu. Per šias derybas Komisija konsultuojasi su Taryba ir, kiek tai susiję su bendravimu, kurį Sąjungos vardu ji užtikrina su Norvegijos Karalyste, su valstybėmis narėmis, kurios, kaip Tarybos narės, išreiškia savo požiūrį. Konkrečiau kalbant, reikia pažymėti, kad bendradarbiaudama su Taryba Komisija parengia Sąjungos poziciją ir, kaip atstovė išorės santykiuose ir Sutarčių sergėtoja (pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį), pateikia šią poziciją Norvegijos Karalystei. Kad apgintų Sąjungos poziciją ir interesus, ji siunčia verbalines notas, kurios paprastai yra derinamos su valstybėmis narėmis ir Tarybos darbo grupe „Žuvininkystės vidaus ir išorės politika“.
39
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, neoficialus Komisijos dokumentas dėl Sąjungos pozicijos, kuriame būtų nustatytas galutinis derybų terminas, arba Tarybai pateiktas Komisijos prašymas, kad ji suteiktų įgaliojimus pradėti oficialias derybas pagal SESV 218 straipsnį, nėra aktai, galintys turėti privalomų teisinių padarinių.
40
Iš tiesų tokie aktai nėra automatiškai priimami, nes Komisija neprivalo patenkinti bet kurio valstybės narės prašymo. Konkrečiau kalbant, reikia pažymėti, kad iš šio sprendimo 37 ir 38 punktuose aprašytų institucijų veikimo sąlygų matyti, jog vadovaudamasi ESS 4 straipsnyje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu Komisija turi atsižvelgti į bet kokį valstybės narės dvišaliu pagrindu pateiktą pasiūlymą. Vis dėlto šis principas jokiu būdu neįpareigoja Komisijos įgyvendinti valstybės narės pasiūlymo, kol jam nepritarta plačiau Taryboje. Šiuo klausimu reikia atmesti Latvijos Respublikos argumentą, kurį pateikdama ji teigia: ES sutartyje nenustatyta, kiek valstybių narių turi paraginti Komisiją imtis veiksmų, kad ši privalėtų jų imtis šiose derybose, todėl Komisija turi imtis veiksmų, gavusi ir tik vienos valstybės narės raginimą.
41
Siekiant išsamumo reikia konstatuoti: jei su Norvegijos Karalyste derantis dėl žvejybos teisių Svalbardo zonoje būtų pasiektas konsensusas dėl tarptautinio susitarimo sudarymo, pagal SESV 263 straipsnį Teisingumo Teisme būtų galima ginčyti tik Tarybos sprendimą pasirašyti ir sudaryti tokį susitarimą.
42
Taigi šios bylos aplinkybėmis galimas prašymas priimti neoficialų dokumentą dėl Sąjungos pozicijos arba prašymo suteikti įgaliojimus pradėti oficialias derybas pateikimas Tarybai nėra aktai, galintys sukelti privalomų teisinių padarinių, galinčių turėti įtakos Latvijos Respublikos interesams.
43
Šios išvados negali paneigti Latvijos Respublikos argumentai, pirma, kad Tarybos reglamentuose, kuriuose nustatomos žvejybos galimybės 2017–2019 m., buvo ir vis dar yra numatytos kelių valstybių narių žvejybos laivų galimybės žvejoti snieginius krabus Svalbardo zonoje ir, antra, dėl išimtinės Sąjungos kompetencijos Latvijos Respublika neturėjo jokios teisių apsaugos priemonės Sąjungos žvejybos teisių įgyvendinimo srityje, kuria galėtų naudotis savo interesams apsaugoti.
44
Viena vertus, kaip teisingai teigia Komisija ir pripažįsta Latvijos Respublika, Sąjungos teisėje nėra jokios rašytinės taisyklės, kuri įpareigotų Komisiją spręsti nesutarimus su Norvegijos Karalyste. Taigi vykstant deryboms Komisija negali įsipareigoti pasiekti rezultatą, nepaisant to, kad ji turi užtikrinti Sąjungos bendrąjį interesą.
45
Kita vertus, tiesa, kad pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį Komisija privalo prižiūrėti Sąjungos teisės taikymą kontroliuojant Europos Sąjungos Teisingumo Teismui, bet, nesant susitarimo, sudaryto pagal ESS ir SESV, šios užduoties negalima, kaip tai daro Latvijos Respublika, aiškinti kaip įpareigojančios Komisiją užtikrinti, kad Sąjungos teisę teisingai taikytų trečioji šalis, juo labiau kai skiriasi pareigų, kuriomis remiamasi šios trečiosios šalies atžvilgiu, apimties aiškinimas. Komisija iš tiesų negali patenkinti Latvijos Respublikos reikalavimų, imdamasi veiksmų pagal ESS 17 straipsnį. Tik pagal teisiškai privalomą tarptautinį susitarimą, sudarytą pagal SESV 218 straipsnį, Komisija galėtų veiksmingai apsaugoti žvejybos teises. Iš tiesų, kad siekdama apsaugoti Sąjungos žvejybos teises, kaip tai suprantama pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį, Komisija galėtų surengti oficialias derybas su Norvegijos Karalyste ir juose dalyvauti, reikalingas atitinkamas Tarybos sprendimas.
46
Antra, atsakydama dėl antrojo Latvijos Respublikos reikalavimo – nuo 2018 m. balandžio 1 d. pradėti tarptautinį teismo procesą prieš Norvegijos Karalystę – Komisija nurodė kelias procedūrines kliūtis ir iš esmės nusprendė, kad negali įgyvendinti Latvijos Respublikos pasiūlymo.
47
Kaip ir dėl pirmojo reikalavimo, pažymėtina: kai Komisijos aktas yra neigiamas, jis turi būti vertinamas atsižvelgiant į prašymo, į kurį juo atsakoma, pobūdį. Todėl reikia išnagrinėti, ar sprendimą pradėti tokį teismo procesą prieš Norvegijos Karalystę būtų galima ginčyti, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį.
48
Šiuo klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad, nesant nuostatų, įpareigojančių Komisiją išspręsti nesutarimus su Norvegijos Karalyste, pareiškiant šiai valstybei ieškinį, negalima manyti, kad Komisija privalėjo spręsti nesutarimus vienos valstybės narės siūlomu būdu (šiuo klausimu žr. 2012 m. liepos 12 d. Nutarties Mugraby / Taryba ir Komisija, C‑581/11 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2012:466, 68–70 punktus).
49
Be to, bet kuriuo atveju reikia pripažinti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją sprendimas pradėti teismo procesą, net jeigu tai yra būtina priemonė, kad būtų priimtas teismo sprendimas, galintis pakeisti teisinę padėtį, savaime nekeičia šios teisinės padėties (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑191/95, EU:C:1998:441, 47 punktą ir 2003 m. sausio 15 d. Sprendimo Philip Morris International / KomisijaT‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 ir T‑272/01, EU:T:2003:6, 79 punktą). Be to, ši išvada taikoma ne tik tuo atveju, kai pareiškiamas ieškinys Europos Sąjungos Teisingumo Teisme, bet ir tuomet, kai jis pareiškiamas valstybių narių ir trečiųjų šalių nacionaliniuose teismuose (2003 m. sausio 15 d. Sprendimo Philip Morris International / Komisija, T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 ir T‑272/01, EU:T:2003:6, 93 punktas), ir nėra jokios priežasties manyti, kad turėtų būti padaryta kita išvada, kai siekiama pareikšti ieškinį tarptautiniame teisme.
50
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad negalima pripažinti, jog ginčijamas raštas yra teisiškai privalomas Latvijos Respublikai, todėl tai nėra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį.
51
Vadinasi, reikia pritarti Komisijos pateiktam nepriimtinumu grindžiamam prieštaravimui ir atmesti ieškinį kaip nepriimtiną; nėra reikalo spręsti, ar priimtinas Latvijos Respublikos reikalavimas, kad Bendrasis Teismas nurodytų Komisijai priimti tokią poziciją dėl raginimo imtis veiksmų, dėl kurios nekiltų jai nepalankių teisinių padarinių. Be to, nebereikia priimti sprendimo dėl Ispanijos Karalystės pateikto prašymo leisti įstoti į bylą pagal Procedūros reglamento 142 straipsnio 2 dalį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
52
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Latvijos Respublika pralaimėjo bylą, be savo bylinėjimosi išlaidų, ji turi padengti Komisijos bylinėjimosi išlaidas, išskyrus išlaidas, susijusias su prašymu leisti įstoti į bylą.
53
Pagal Procedūros reglamento 144 straipsnio 10 dalį, kadangi procesas pagrindinėje byloje užbaigiamas prieš priimant sprendimą dėl prašymo leisti įstoti į bylą, Ispanijos Karalystė, Latvijos Respublika ir Komisija kiekviena padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su prašymu leisti įstoti į bylą.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nutaria:
1.
Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2.
Nėra reikalo nutarti dėl Ispanijos Karalystės prašymo leisti įstoti į bylą.
3.
Latvijos Respublika turi padengti savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas, išskyrus išlaidas, susijusias su prašymu leisti įstoti į bylą.
4.
Ispanijos Karalystė, Latvijos Respublika ir Komisija kiekviena padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su prašymu leisti įstoti į bylą.
Priimta 2020 m. sausio 30 d. Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Pirmininkas
H. Kanninen
(
*1
)	Proceso kalba: latvių.