62024CJ0219
TEISINGUMO TEISMO (dešimtoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. birželio 12 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 89/391/EEB – Priemonės, skirtos darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti – 5, 6 ir 9 straipsniai – Darbdaviams tenkančios pareigos – Direktyva 2000/54/EB – Darbuotojų apsauga nuo rizikos, susijusios su biologinių veiksnių poveikiu darbe – 14 straipsnio 3 dalis – Sveikatos priežiūra – Aprūpinimas veiksmingais skiepais – VII priedo 1 ir 2 dalys – Nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias darbdaviui leidžiama nustatyti darbuotojui pareigą skiepytis, jeigu jam kyla rizika, susijusi su biologinių veiksnių poveikiu – SARS-CoV-2 virusas“
Byloje C‑219/24
dėl Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija) 2024 m. kovo 12 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. kovo 22 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
A ir kt.
prieš
Tallinna linn
TEISINGUMO TEISMAS (dešimtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas D. Gratsias, teisėjai E. Regan (pranešėjas) ir B. Smulders,
generalinė advokatė L. Medina,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
A ir kt., atstovaujamų vandeadvokaadid J. Reilik-Bakhoff ir K. Sööt,
–
Estijos vyriausybės, atstovaujamos, M. Kriisa,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos E. Randvere, D. Recchia ir F. van Schaik,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1989 m. birželio 12 d. Tarybos direktyvos 89/391/EEB dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymo (OL L 183, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 349) 1 straipsnio 3 dalies, 6 straipsnio 1 dalies, 2 dalies a ir g punktų ir 9 straipsnio 1 dalies a ir b punktų, taip pat 2000 m. rugsėjo 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/54/EB dėl darbuotojų apsaugos nuo rizikos, susijusios su biologinių veiksnių poveikiu darbe (septintoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) (OL L 262, 2000, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 48 ir klaidų ištaisymas OL L 2023/90059), iš dalies pakeistos 2020 m. birželio 3 d. Komisijos direktyva (ES) 2020/739 (OL L 175, 2020, p. 11) (toliau – Direktyva 2000/54), 1 straipsnio 1 dalies, 3 straipsnio 1 ir 2 dalių, 14 straipsnio 3 dalies ir VII priedo 1 ir 2 dalių ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 3 straipsnio 1 dalies, 31 straipsnio 1 dalies bei 52 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
2
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant A ir kt., kurie yra operatyvinio personalo nariai, atsakingi už skubias intervencijas Tallinna Kiirabi (Talino greitosios pagalbos tarnyba, Estija), ginčą su Tallinna linn (Talino miestas) dėl nutrauktų jų darbo sutarčių, kai nepateikė skiepijimosi nuo SARS-CoV-2 viruso arba šių skiepų kontraindikacijų įrodymo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 89/391
3
Direktyvos 89/391 pirmoji konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:
„kadangi Sutarties 118a straipsnyje numatyta, kad Taryba direktyvomis nustato būtiniausius reikalavimus, skatinančius sąlygų, pirmiausia darbo aplinkos, gerinimą, kad būtų užtikrinta geresnė darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga“.
4
Šios direktyvos 1 straipsnyje „Tikslas“ numatyta:
„1.   Šios direktyvos paskirtis – nustatyti priemones, skatinančias gerinti darbuotojų saugą ir sveikatą darbe.
2.   Šiam tikslui šioje direktyvoje yra pateikti bendrieji principai dėl profesinės rizikos prevencijos, saugos ir sveikatos apsaugos, rizikos rūšių ir nelaimingus atsitikimus lemiančių veiksnių pašalinimo, informavimo, konsultavimo, proporcingo dalyvavimo pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) nacionalinę praktiką ir darbuotojų bei jų atstovų profesinio mokymo, taip pat bendrosios gairės dėl minėtų principų įgyvendinimo.
3.   Ši direktyva nepažeidžia esamų ar būsimų nacionalinių ir Bendrijos nuostatų, palankesnių darbuotojų saugai ir sveikatai darbe apsaugoti.“
5
Minėtos direktyvos 3 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos reiškia:
<…>
d)
prevencija – visos priemonės, kurių imamasi arba ketinama imtis visuose įmonės darbo etapuose, kad būtų išvengta profesinės rizikos arba ji būtų sumažinta.“
6
Direktyvos 89/391 5 straipsnio „Bendrosios nuostatos“ 1 dalyje nurodyta:
„Darbdavio pareiga – užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatą visais su darbu susijusiais aspektais.“
7
Šios direktyvos 6 straipsnyje „Bendros darbdavių pareigos“ numatyta:
„1.   Atsižvelgdamas į atsakomybės sritis, darbdavys imasi priemonių, būtinų darbuotojų saugai ir sveikatai apsaugoti, įskaitant profesinės rizikos rūšių prevenciją, informavimą bei profesinį mokymą, taip pat būtiną organizavimą ir priemones.
Darbdavys atidžiai stebi, ar nereikia pakoreguoti šių priemonių atsižvelgiant į besikeičiančias aplinkybes ir siekį gerinti esamą padėtį.
2.   Darbdavys įgyvendina 1 dalies pirmoje pastraipoje paminėtas priemones, remdamasis toliau pateiktais bendraisiais prevencijos principais:
a)
rizikos rūšių vengimas;
b)
rizikos rūšių, kurių neįmanoma išvengti, įvertinimas;
<…>
g)
nuoseklios bendros prevencijos politikos, apimančios technologiją, darbo organizavimą, darbo sąlygas, socialinius santykius ir su darbo aplinka susijusių veiksnių poveikį, sukūrimas;
<…>“
8
Minėtos direktyvos 9 straipsnio „Įvairūs darbdavių įsipareigojimai“ 1 dalyje nustatyta:
„Darbdavys:
a)
pasirūpina rizikos darbuotojų saugai ir sveikatai rūšių, įskaitant tas, su kuriomis susiduria darbuotojų grupės, kurioms daro poveikį konkrečios rizikos rūšys, įvertinimu;
b)
priima sprendimus, kokių apsaugos priemonių reikia imtis ir, jeigu būtina, kokią apsaugos įrangą naudoti;
<…>“
9
Direktyvos 89/391 16 straipsnio „Atskiros direktyvos. Pakeitimai. Bendra šios direktyvos taikymo sritis“ 3 dalyje nurodyta:
„Šios direktyvos nuostatos visapusiškai taikomos visoms sritims, nurodytoms atskirose direktyvose, nepažeidžiant griežtesnių ir (arba) specialių nuostatų, pateiktų tose atskirose direktyvose.“
Direktyva 2000/54
10
Direktyvos 2000/54 8 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Reikėtų imtis prevencinių priemonių nuo biologinių veiksnių neapsaugotų darbuotojų sveikatai apsaugoti ir saugai užtikrinti.“
11
Šios direktyvos 1 straipsnyje „Tikslas“ numatyta:
„1.   Šios direktyvos tikslas – darbuotojų apsauga nuo jų sveikatai ir saugai dėl biologinių veiksnių poveikio darbe gresiančios ar galinčios grėsti rizikos, įskaitant šios rizikos prevenciją.
Joje nustatomos tam tikros būtiniausios šios srities nuostatos.
2.   Visos Direktyvos 89/391/EEB nuostatos taikomos visai šio straipsnio 1 dalyje nurodytai sričiai, nepažeidžiant griežtesnių ir (arba) specialių šios direktyvos nuostatų.
<…>“
12
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
a)
„biologiniai veiksniai“ – mikroorganizmai, įskaitant genetiškai modifikuotus, ląstelių kultūros bei žmogaus endoparazitai, galintys sukelti bet kokią infekciją, alergiją ar apsinuodijimą;
<…>
Pagal keliamos infekcijos rizikos laipsnį „biologiniai veiksniai“ skirstomi į keturias rizikos grupes:
<…>
3)
3 grupės biologinis veiksnys – medžiaga, kuri gali sukelti sunkias žmonių ligas ir būti labai pavojinga darbuotojams; kyla rizika, kad jos gali išplisti visuomenėje; tačiau paprastai yra veiksmingų profilaktikos priemonių arba ligos sėkmingai gydomos;
<…>“
13
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Taikymo sritis – rizikos nustatymas ir įvertinimas“ nurodyta:
„1.   Ši direktyva taikoma toms veiklos rūšims, kai darbuotojus veikia arba juos gali veikti dėl jų darbo susidarę biologiniai veiksniai.
2.   Imantis veiklos, kurios metu gali kilti sąlyčio su biologiniais veiksniais rizika, reikia nustatyti darbuotojų sąlyčio pobūdį, laipsnį ir trukmę, kad būtų galima įvertinti visą darbuotojų sveikatai ar saugai gresiančią riziką bei nustatyti priemones, kurių reikės imtis.
<…>“
14
Minėtos direktyvos 6 straipsnyje „Rizikos sumažinimas“ nustatyta:
„1.   Jei 3 straipsnyje paminėto įvertinimo rezultatai rodo darbuotojų sveikatai ar saugai gresiančią riziką, būtina imtis poveikio prevencijos priemonių.
2.   Jei, atsižvelgiant į veiklos pobūdį ir 3 straipsnyje paminėtą rizikos įvertinimą, to padaryti techniškai neįmanoma, poveikio rizika turi būti sumažinta iki tokio reikiamo minimalaus lygio, kad būtų tinkamai apsaugota tokių darbuotojų sveikata ir užtikrinta jų sauga <…>
<…>“
15
Tos pačios direktyvos 14 straipsnyje „Sveikatos priežiūra“ numatyta:
„1.   Valstybės narės, laikydamosi nacionalinių įstatymų ir (arba) praktikos, pasirengia tinkamai prižiūrėti darbuotojų, kuriems 3 straipsnyje paminėto įvertinimo rezultatai rodo sveikatai ir saugai gresiančią riziką, sveikatą.
<…>
3.   Atliekant 3 straipsnyje nurodytą įvertinimą, reikėtų nustatyti, kuriems darbuotojams gali prireikti specialių apsaugos priemonių.
Kai būtina, tie darbuotojai, kurie dar nėra atsparūs juos veikiantiems ar galintiems veikti biologiniams veiksniams, turi būti aprūpinti veiksmingais skiepais.
Aprūpindami skiepais darbdaviai turėtų atsižvelgti į VII priede pateiktą rekomenduojamą praktikos kodeksą.
<…>“
16
Direktyvos 2000/54 III priede „Bendrijos klasifikacija (2 straipsnio antra dalis ir 18 straipsnis)“ į antraštinę dalį „Virusai“ įtrauktas biologinis veiksnys „Sunkaus ūminio respiracinio sindromo koronavirusas 2 (SARS-CoV-2)“ priskirtas prie 3 grupės.
17
Šios direktyvos VII priedas „Rekomenduojamas skiepijimo praktikos kodeksas (14 straipsnio 3 dalis)“ išdėstytas taip:
„1.
Jei 3 straipsnio 2 dalyje paminėto įvertinimo rezultatai rodo darbuotojų sveikatai ir saugai dėl biologinių veiksnių, nuo kurių yra veiksmingų skiepų, poveikio gresiančią riziką, jų darbdaviai turėtų pasiūlyti jiems pasiskiepyti.
2.
Turėtų būti skiepijama pagal nacionalinius teisės aktus ir (arba) praktiką.
Darbuotojai turėtų būti informuojami apie skiepijimo ir neskiepijimo pranašumus bei trūkumus.
<…>“
Estijos teisė
18
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1999 m. birželio 16 d.Töötervishoiu ja tööohutuse seadus (Darbuotojų saugos ir sveikatos įstatymas; toliau – TTOS) (RT I 1999, 60, 616) 13 straipsnio „Darbdavio pareigos ir teisės“ 2 dalyje numatyta:
„Darbdavys gali nustatyti griežtesnius darbuotojų saugos ir sveikatos reikalavimus nei numatytieji įstatyme.“
19
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 2000 m. gegužės 5 d.Vabariigi Valitsuse määrus nr 144 „Bioloogilistest ohuteguritest mõjutatud töökeskkonna töötervishoiu ja tööohutuse nõuded“ (Vyriausybės nutarimas Nr. 144 „Darbuotojų saugos ir sveikatos reikalavimai biologinių veiksnių rizikos veikiamoje darbo aplinkoje“; toliau – Nutarimas dėl biologinių veiksnių rizikos) (RT I 2000, 38, 234), kuris buvo priimtas remiantis TTOS, 6 straipsnio „Rizikos sveikatai mažinimas“ 2 dalies 7 punkte nurodyta:
„<…> darbuotojų sveikatai kylanti rizika turi būti sumažinta iki mažiausio įmanomo lygio taikant šias priemones:
<…>
7) užtikrinti darbuotojams, kuriems kyla biologinių veiksnių rizika, galimybę skiepytis, jei egzistuoja veiksmingi skiepai“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
20
2020 m. sausio 30 d. Pasaulio sveikatos organizacija (PSO) paskelbė tarptautinio masto ekstremalią sanitarinę padėtį; taip buvo oficialiai paskelbta dėl viruso SARS-CoV-2 protrūkio kilusi COVID‑19 pandemijos pradžia.
21
2021 m. kovo 4 d. Talino miestas patvirtino rizikos darbo aplinkoje vertinimą, su juo susijusiame veiksmų plane, be kita ko, buvo numatytas darbuotojų skiepijimas, siekiant sumažinti riziką užsikrėsti pavojinga užkrečiama liga, kaip virusu SARS-CoV-2, ir sumažinti su užsikrėtimu susijusią riziką.
22
2021 m. balandžio 16 d. Talino miestas iš dalies pakeitė greitosios pagalbos tarnybos personalo pareigybių aprašus ir kaip darbo sąlygą nustatė pareigą skiepytis nuo pavojingų užkrečiamų ligų. Jis nustatė ieškovams pagrindinėje byloje terminą, per kurį jie turi pateikti, nelygu atvejis, skiepijimosi nuo SARS-CoV-2 viruso arba kontraindikacijos dėl skiepijimosi įrodymą, ir įspėjo, kad, nepateikus tokių įrodymų, jų darbo sutartys gali būti nutrauktos.
23
Kadangi ieškovai pagrindinėje byloje nepateikė tokių įrodymų, Talino miestas 2021 m. liepos mėn. išimties tvarka nutraukė jų darbo sutartis motyvuodamas tuo, kad greitosios pagalbos darbuotojų profesijos specifika pateisina tokį darbą dirbančių asmenų skiepijimą ir kad, nesant kitų pakankamų priemonių pacientų, kitų darbuotojų ir paties atitinkamo darbuotojo sveikatai apsaugoti, dirbti gelbėjimo tarnyboje gali tik skiepyti asmenys.
24
2022 m. rugsėjo 29 d. sprendimu Harju Maakohus (Harju pirmosios instancijos teismas, Estija), į kurį ieškovai pagrindinėje byloje kreipėsi ginčydami jų darbo sutarčių nutraukimą ir reikalaudami iš Talino miesto kompensacijos už neteisėtą sutarčių nutraukimą, iš dalies patenkino jų ieškinį. Tas teismas nusprendė, kad šis nutraukimas niekinis, nes Talino miestas negalėjo vienašališkai nustatyti pareigos skiepytis, nesant įstatymo ar vykdomosios valdžios nutarimo, leidžiančio tai padaryti. Todėl jis priteisė iš Talino miesto sumokėti kompensaciją, nors ir mažesnę, nei reikalavo ieškovai pagrindinėje byloje.
25
Ieškovai pagrindinėje byloje ir Talino miestas apskundė šį sprendimą Tallinna Ringkonnakohus (Talino apeliacinis teismas, Estija), o jis 2023 m. gegužės 26 d. priėmė sprendimą, kuriame, iš dalies panaikindamas Harju Maakohus (Harju pirmosios instancijos teismas) sprendimą dėl kompensacijos dydžio, pripažino, kad Talino miestas negalėjo vienašališkai nustatyti pareigos skiepytis, ir šiuo klausimu konkrečiai nurodė, kad nei TTOS 13 straipsnio 2 dalyje, nei Nutarimo dėl biologinių veiksnių rizikos 6 straipsnio 2 dalies 7 punkte jam nesuteikiama teisė nustatyti tokią pareigą.
26
Talino miestas dėl šios sprendimo padavė kasacinį skundą Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
27
Šis teismas mano, kad siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje reikia, be kita ko, atsakyti į klausimą, ar Talino miestas galėjo iš ieškovų pagrindinėje byloje reikalauti pasiskiepyti nuo SARS-CoV-2 viruso ir tai nustatyti kaip tolesnio jų darbo gelbėjimo tarnyboje sąlygą, ar vis dėlto tokiam įpareigojimui pasiskiepyti buvo reikalingas darbo sutarties šalių sutikimas. Atsakymas į šį klausimą priklauso, be kita ko, nuo to, ar skiepijimas turi būti laikomas darbuotojų sveikatos ir saugos darbe reikalavimu, ar vienašališka darbdavio nustatyta priemone, kai nėra nacionalinės teisės aktų, apibrėžiančių veiklos sritis ar profesijas, kurioms skiepijimasis nuo SARS-CoV-2 viruso yra privalomas.
28
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad pagal Estijos teisę darbdavys privalo užtikrinti darbuotojui darbo sąlygas, kurios atitiktų sveikatos ir saugos darbe reikalavimus, ir kad šiuo tikslu TTOS 13 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad darbdavys gali nustatyti griežtesnius reikalavimus nei numatytieji nacionalinės teisės nuostatose. Nagrinėjamu atveju Talino miestas, atlikęs rizikos vertinimą, įpareigojo ieškovus pagrindinėje byloje pasiskiepyti nuo SARS-CoV-2 viruso, remdamasis TTOS 13 straipsnio 2 dalimi, kuria į Estijos teisę perkeltos direktyvų 89/391 ir 2000/54 nuostatos.
29
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis darbdaviui suteikiama teisė darbuotojams be jų sutikimo nustatyti pareigą skiepytis kaip sąlygą tęsti darbo santykius, atitinka šias direktyvas, taip pat atsižvelgiant į Chartijos 3 straipsniu garantuojamą teisę į asmens neliečiamybę.
30
Viena vertus, darbuotojų skiepijimą, siekiant užtikrinti jų saugą ir sveikatą darbe, reglamentuoja Direktyva 2000/54. Tačiau iš šios direktyvos 14 straipsnio 3 dalies ir VII priedo galima daryti išvadą, kad skiepijimasis yra neprivalomas, nes darbdavys tik privalo užtikrinti, kad būtų galimybė pasiskiepyti, ir informuoti darbuotojus apie skiepijimosi ir nesiskiepijimo privalumus ir trūkumus. Be to, iš Chartijos 3 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos matyti, kad sveikatos srityje reikalaujama atitinkamo asmens, kuris prieš tai buvo informuotas, laisvo sutikimo.
31
Kita vertus, iš Direktyvos 89/391 1 straipsnio 1 dalies ir Direktyvos 2000/54 1 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad šiose direktyvose nustatyti tik būtiniausi reikalavimai darbuotojų saugos ir sveikatos srityje. Vadinasi, minėtos direktyvos nekliudo taikyti palankesnių nacionalinės teisės nuostatų šioje srityje. Taigi įmanomas aiškinimas, pagal kurį darbdavys gali įpareigoti darbuotojus be jų sutikimo skiepytis, tai taikydamas kaip darbuotojų sveikatos apsaugos ir saugos darbe priemonę, kuri yra palankesnė darbuotojų sveikatos apsaugai ir saugai nei minėtose direktyvose nustatyti būtiniausi reikalavimai.
32
Jeigu darbdavio nustatyta pareiga skiepytis prieštarauja direktyvoms 89/391 ir 2000/54, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad TTOS ir Nutarimas dėl biologinių veiksnių rizikos turi būti aiškinami taip, kad atitiktų šias direktyvas, t. y. kad jais darbdaviui nesuteikiama teisė vienašališkai nustatyti darbuotojams pareigą skiepytis, taigi atitinkamai ieškovų pagrindinėje byloje darbo sutarčių nutraukimas netektų teisinio pagrindo.
33
Šiomis aplinkybėmis Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)
Ar [Direktyvos 2000/54] 14 straipsnio 3 dalis ir [šios direktyvos] VII priedo 1 ir 2 dalys, siejamos su tos pačios direktyvos 8 konstatuojamąja dalimi, 1 straipsnio 1 dalimi ir 3 straipsnio 1 ir 2 dalimis, gali būti aiškinamos taip, kad pagal jas nedraudžiamos teisės nuostatos, numatančios, kad darbdavys turi teisę nustatyti pareigą skiepytis darbuotojams, su kuriais jį sieja galiojanti darbo sutartis ir kuriems kyla biologinių veiksnių rizika?
Aiškinamieji klausimai:
2)
Ar skiepijimasis yra darbuotojo sveikatos apsaugos priemonė, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2000/54]14 straipsnio 3 dalį, kurią darbdavys, esant galiojančiai darbo sutarčiai, gali nustatyti be darbuotojo, kuriam kyla biologinių veiksnių rizika, sutikimo?
3)
Ar [Direktyvos 89/391] 1 straipsnio 3 dalies, 6 straipsnio 1 dalies ir 2 dalies a ir g punktų, 9 straipsnio 1 dalies a ir b punktų ir [Chartijos] 3 straipsnio 1 dalies, 31 straipsnio 1 dalies ir 52 straipsnio 1 dalies nuostatas atitinka tai, kad esant galiojančiai darbo sutarčiai darbdavys nustato pareigą skiepytis?“
Dėl prejudicinių klausimų
34
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 89/391 6 straipsnio 1 ir 2 dalys ir 9 straipsnio 1 dalis, Direktyvos 2000/54 14 straipsnio 3 dalis, siejama su jos VII priedo 1 ir 2 dalimis, bei Chartijos 3 straipsnio 1 dalis ir 31 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad jomis draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias darbdavys gali įpareigoti darbuotojus, su kuriais jį sieja darbo sutartis, skiepytis, jeigu jiems kyla rizika, susijusi su biologinių veiksnių poveikiu.
35
Pirma, dėl Direktyvos 89/391 reikia priminti, kad pagal jos 1 straipsnio 1 ir 2 dalis šioje direktyvoje, siekiant įgyvendinti priemones, skatinančias gerinti darbuotojų saugą ir sveikatą darbe, pateikiami bendrieji principai, be kita ko, susiję su profesinės rizikos prevencija, taip pat sauga bei sveikatos apsauga.
36
Kaip Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, šiuo klausimu iš minėtos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio matyti, kad darbdaviai privalo įvertinti su darbo aplinka susijusią riziką darbuotojų saugai ir sveikatai (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis sunkiai pasiekiamoje vietovėje), C‑344/19, EU:C:2021:182, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
37
Konkrečiai kalbant, Direktyvos 89/391 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta, kad, atsižvelgdamas į savo atsakomybės sritis, darbdavys privalo imtis priemonių, būtinų darbuotojų saugai ir sveikatai apsaugoti, įskaitant profesinės rizikos prevenciją, kaip ji apibrėžta šios direktyvos 3 straipsnio d punkte, remdamasis bendraisiais prevencijos principais. Pagal minėtos direktyvos 6 straipsnio 2 dalies a, b ir g punktus šie bendrieji principai visų pirma apima rizikos vengimą, rizikos, kurios neįmanoma išvengti, įvertinimą, taip pat nuoseklios bendros prevencijos politikos, apimančios technologiją, darbo organizavimą, darbo sąlygas, socialinius santykius ir su darbo aplinka susijusių veiksnių poveikį, sukūrimą.
38
Remiantis Direktyvos 89/391 9 straipsnio 1 dalies a ir b punktais, darbdavys turi atlikti rizikos darbuotojų sveikatai ir saugai įvertinimą ir priimti sprendimus, kokių apsaugos priemonių reikia imtis, siekiant išvengti šios rizikos arba ją sumažinti.
39
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad Direktyvoje 89/391 nėra jokios nuostatos dėl darbuotojų skiepijimosi, todėl iš šios direktyvos negalima daryti jokios išvados dėl valstybių narių galimybės nustatyti pareigą skiepytis.
40
Antra, dėl Direktyvos 2000/54 reikia pažymėti, kad šios direktyvos tikslas, kaip nurodyta jos 1 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, – darbuotojų apsauga nuo jų sveikatai ir saugai gresiančios ar galinčios grėsti rizikos, kylančios dėl biologinių veiksnių poveikio darbe, kurie apibrėžti, pirma, šios direktyvos 2 straipsnio pirmos pastraipos a punkte ir, antra, klasifikuojami pagal šio 2 straipsnio antrą pastraipą, įskaitant šios rizikos prevenciją. Minėtos direktyvos III priede SARS-CoV-2 priskiriamas prie 3 rizikos grupės biologinių veiksnių, kaip jie suprantami pagal tos pačios direktyvos 2 straipsnio antros pastraipos 3 punktą.
41
Iš Direktyvos 89/391 16 straipsnio 3 dalies ir Direktyvos 2000/54 1 straipsnio 2 dalies matyti, kad griežtesnės ir (arba) specialiosios pastarosios direktyvos nuostatos taikomos visoms sritims, kurias apima Direktyva 89/391.
42
Šiomis aplinkybėmis visų pirma reikia pažymėti, kad Direktyvos 2000/54 3 straipsnio 2 dalyje ir 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse, kaip iš esmės ir Direktyvos 89/391 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse ir 9 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, numatyta, kad darbdavys privalo dėl bet kurios veiklos, kurios metu gali kilti sąlyčio su biologiniais veiksniais rizika, nustatyti darbuotojų sąlyčio pobūdį, laipsnį ir trukmę, kad būtų galima įvertinti visą jų sveikatai ar saugai gresiančią riziką ir imtis būtinų apsaugos priemonių siekiant išvengti šios rizikos arba, kai to padaryti techniškai neįmanoma, ją sumažinti.
43
Be to, pagal Direktyvos 2000/54 14 straipsnio 1 ir 3 dalis siekiant užtikrinti darbuotojų, dėl kurių šio įvertinimo rezultatai rodo esant riziką sveikatai ir saugai, tinkamą sveikatos priežiūrą, taip pat minėtame vertinime turi būti nustatyta, kuriems darbuotojams gali prireikti specialių apsaugos priemonių. Šiuo klausimu šio straipsnio 3 dalies antroje ir trečioje pastraipose konkrečiai nurodyta, kad, pirma, „[k]ai būtina, tie darbuotojai, kurie dar nėra atsparūs juos veikiantiems ar galintiems veikti biologiniams veiksniams, turi būti aprūpinti veiksmingais skiepais“ ir, antra, „[a]prūpindami skiepais darbdaviai turėtų atsižvelgti į [šios direktyvos] VII priede pateiktą rekomenduojamą praktikos kodeksą“.
44
Šio priedo 1 ir 2 dalyse numatyta, kad jeigu egzistuoja rizika darbuotojų sveikatai ir saugai dėl biologinių veiksnių, nuo kurių yra veiksmingų skiepų, poveikio, jų darbdaviai turėtų „pasiūlyti“ jiems pasiskiepyti ir kad turėtų būti skiepijama „pagal nacionalinius teisės aktus ir (arba) praktiką“, o darbuotojai turėtų būti informuojami apie „skiepijimo ir neskiepijimo“ pranašumus bei trūkumus.
45
Tuo remiantis darytina išvada, kad nors Direktyvos 2000/54 14 straipsnio 3 dalyje, siejamoje su jos VII priedo 1 ir 2 dalimis, darbdaviams nustatyta pareiga tuo atveju, jei yra veiksmingų skiepų, suteikti galimybę atitinkamiems darbuotojams pasiskiepyti ir atitinkamai jiems suteikiama teisė į galimybę pasiskiepyti, šioje direktyvoje nenumatyta, ar ir kokiomis aplinkybėmis darbdaviai gali įpareigoti skiepytis siekiant apsaugoti tuos darbuotojus ar kitų kategorijų asmenis ir – atitinkamai – ar ir kokiomis aplinkybėmis šiems darbuotojams gali būti nustatyta pareiga skiepytis, ar priešingai, jie gali atsisakyti tai padaryti.
46
Iš to išplaukia, kad direktyvomis 89/391 ir 2000/54 Sąjungos teisės aktų leidėjas neketino apibrėžti sąlygų, kurioms esant valstybės narės turi teisę nustatyti pareigą skiepytis, kaip nagrinėjamą pagrindinėje byloje.
47
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktą tiek Direktyvoje 89/391, kaip matyti iš jos pirmos konstatuojamosios dalies, tiek Direktyvoje 2000/54, kaip nurodyta jos 1 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, nustatyti tik „būtiniausi reikalavimai“ dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos.
48
Taigi pareiga skiepytis, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kiek ji papildo darbdaviui tenkančią pareigą suteikti galimybę pasiskiepyti, savaime negali nei paveikti, nei apriboti Direktyvos 2000/54 14 straipsnio 3 dalyje, siejamoje su jos VII priedo 1 ir 2 dalimis, užtikrinamos minimalios apsaugos, nei pakenkti kitoms šios direktyvos nuostatoms ar jos nuoseklumui ir tikslams (pagal analogiją žr. 2019 m. lapkričio 19 d. Sprendimo TSN ir AKT, C‑609/17 ir C‑610/17, EU:C:2019:981, 51 punktą).
49
Trečia, dėl Chartijos 3 straipsnio 1 dalies ir 31 straipsnio 1 dalies, susijusių atitinkamai su teise į asmens fizinę ir psichinę neliečiamybę ir su kiekvieno darbuotojo teise į saugias, jo sveikatą ir orumą atitinkančias darbo sąlygas, reikia priminti, kad Chartijos taikymo sritis apibrėžta jos 51 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią jos nuostatos skirtos valstybėms narėms tik tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę.
50
Šiuo klausimu reikia priminti, kad sąvoka „Sąjungos teisės įgyvendinimas“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, suponuoja sąsają tarp Sąjungos teisės akto ir aptariamos nacionalinės priemonės, kuri turi būti daugiau nei tik sričių panašumas arba vienos srities netiesioginis poveikis kitai (2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Julián Hernández ir kt., C‑198/13, EU:C:2014:2055, 34 punktas ir 2025 m. balandžio 3 d. Sprendimo Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, 29 punktas).
51
Remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija darytina išvada, kad Sąjungos teisės sistemoje užtikrinamos pagrindinės teisės gali būti taikomos esant visoms situacijoms, kurias reglamentuoja Sąjungos teisė, tačiau ne kitoms situacijoms (2013 m. vasario 26 d. Sprendimo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 19 punktas ir 2024 m. birželio 13 d. Sprendimo Monmorieux, C‑380/23, EU:C:2024:500, 29 punktas).
52
Taigi Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad Sąjungos pagrindinės teisės netaikomos nacionalinės teisės atžvilgiu dėl to, kad Sąjungos teisės nuostatose atitinkamoje srityje nenustatyta jokios konkrečios valstybių narių pareigos dėl konkrečios situacijos (2014 m. liepos 10 d. Sprendimai Julián Hernández ir kt., C‑198/13, EU:C:2014:2055, 35 punktas ir 2024 m. lapkričio 28 d. Sprendimo PT (Prokuroro ir nusikalstamą veiką padariusio asmens susitarimas), C‑432/22, EU:C:2024:987, 36 punktas).
53
Tokiu atveju dėl tokios situacijos valstybės narės priimtos nacionalinės teisės nuostatos nepatenka į Chartijos taikymo sritį ir atitinkama situacija negali būti vertinama atsižvelgiant į Chartijos nuostatas (šiuo klausimu žr. 2022 m. spalio 20 d. Sprendimo Curtea de Apel Alba Iulia ir kt., C‑301/21, EU:C:2022:811, 75 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
54
Iš šio sprendimo 35–48 punktų matyti, kad pareiga skiepytis, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kuri, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, kyla iš TTOS 13 straipsnio 2 dalies, nepatenka į direktyvų 89/391 ir 2004/54 taikymo sritį. Ši pareiga skiepytis nėra Sąjungos teisės „įgyvendinimas“, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2023 m. liepos 13 d. Sprendimo Azienda Ospedale-Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, 44 punktą).
55
Tuo remiantis darytina išvada, kad nacionalinės teisės nuostata, kaip antai TTOS 13 straipsnio 2 dalis, nepatenka į Chartijos taikymo sritį ir todėl negali būti vertinama atsižvelgiant į Chartijos nuostatas, visų pirma į jos 3 straipsnio 1 dalį ar 31 straipsnio 1 dalį.
56
Taigi į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 89/391 6 straipsnio 1 ir 2 dalys ir 9 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 2000/54 14 straipsnio 3 dalis, siejama su jos VII priedo 1 ir 2 dalimis, turi būti aiškinamos taip, kad jomis nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias darbdavys gali įpareigoti darbuotojus, su kuriais jį sieja darbo sutartis, skiepytis, jeigu jiems kyla rizika, susijusi su biologinių veiksnių poveikiu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
57
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:
1989 m. birželio 12 d. Tarybos direktyvos 89/391/EEB dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymo 6 straipsnio 1 ir 2 dalys ir 9 straipsnio 1 dalis ir 2000 m. rugsėjo 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/54/EB dėl darbuotojų apsaugos nuo rizikos, susijusios su biologinių veiksnių poveikiu darbe (septintoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje), iš dalies pakeistos 2020 m. birželio 3 d. Komisijos direktyva (ES) 2020/739, 14 straipsnio 3 dalis, siejama su jos VII priedo 1 ir 2 dalimis,
turi būti aiškinamos taip:
pagal jas nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias darbdavys gali įpareigoti darbuotojus, su kuriais jį sieja darbo sutartis, skiepytis, jeigu jiems kyla rizika, susijusi su biologinių veiksnių poveikiu.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: estų.