62020CO0504
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
zo 14. apríla 2021 (
*1
)
„Odvolanie – Článok 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Ochrana finančných záujmov Európskej únie – Boj proti podvodom – Zasadnutia Európskej rady – Viacročný finančný rámec – Žiadosť o vylúčenie zástupcu Českej republiky pre údajný konflikt záujmov – Odpoveď potvrdzujúca nedostatok právomoci – Žaloba pre nečinnosť – Údajná nečinnosť Európskej rady – Neprípustnosť – Vyjadrenie – Aktívna legitimácia – Záujem na konaní“
Vo veci C‑504/20 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 28. septembra 2020,
Lukáš Wagenknecht, bydliskom v Pardubiciach (Česká republika), v zastúpení: A. Koller, advokátka,
odvolateľ,
ďalší účastník konania:
Európska rada,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (ôsma komora),
v zložení: predseda ôsmej komory N. Wahl, sudcovia F. Biltgen (spravodajca) a J. Passer,
generálny advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vo veci sa rozhodne odôvodneným uznesením v súlade s článkom 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vydal toto
Uznesenie
1
Pán Lukáš Wagenknecht svojím odvolaním navrhuje na jednej strane zrušenie uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie zo 17. júla 2020, Wagenknecht/Európska rada (T‑715/19, ďalej len „napadnuté uznesenie“, EU:T:2020:340), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu pre nečinnosť založenú na článku 265 ZFEÚ, ktorou sa domáhal určenia, že Európska rada protiprávne opomenula konať na jeho návrh, aby bol predseda vlády Českej republiky Andrej Babiš vylúčený zo zasadnutia Európskej rady konaného 20. júna 2019 a z budúcich zasadnutí týkajúcich sa rokovaní o finančných výhľadoch, a to z dôvodu jeho údajného konfliktu záujmov, z dôvodu, že je neprípustná a v každom prípade zjavne bez právneho základu, a na druhej strane zrušenie uznesenia predsedu Všeobecného súdu z 23. júla 2020, Wagenknecht/Európska rada (T‑715/19 R, neuverejnené, ďalej len „uznesenie o nariadení predbežného opatrenia“, EU:T:2020:358), ktorým Všeobecný súd konštatoval, že už nie je potrebné rozhodnúť o jeho návrhu na vydanie predbežných opatrení podľa článku 279 ZFEÚ.
Okolnosti predchádzajúce sporu
2
Na účely tohto odvolania je možné okolnosti predchádzajúce sporu uvedené v bodoch 1 až 3 napadnutého uznesenia zhrnúť takto.
3
Listom z 5. júna 2019 doručeným Európskej rade 10. júna 2019 odvolateľ, člen Senátu Parlamentu Českej republiky, požiadal Európsku radu o vylúčenie predsedu vlády Českej republiky zo zasadnutia Európskej rady konaného 20. júna 2019 a z budúcich zasadnutí týkajúcich sa rokovaní o finančných výhľadoch [viacročný finančný rámec (VFR) na obdobie rokov 2021 – 2027] (ďalej len „výzva konať z 5. júna 2019“) z dôvodu údajného konfliktu záujmov tohto zástupcu Českej republiky, ktorý vyplýva z jeho osobných a rodinných záujmov v podnikoch skupiny Agrofert, ktorá pôsobí najmä v poľnohospodárskej a potravinárskej oblasti.
4
Dňa 24. júna 2019 Európska rada odpovedala na tento list. Spresnila, že sa nevyjadrí k meritu tvrdení odvolateľa, ktorého ubezpečila, že boju proti podvodom a iným nezákonným činnostiam poškodzujúcim finančné záujmy Európskej únie prikladá ten najväčší význam, a poukázala na to, že článok 15 ods. 2 ZEÚ zakotvuje zloženie Európskej rady tým, že stanovuje, že „sa skladá z hláv štátov alebo predsedov vlád členských štátov, ako aj svojho predsedu a predsedu [Európskej k]omisie“, pričom toto zloženie nemožno zmeniť, lebo Zmluvy neobsahujú ustanovenie upravujúce možnosť takejto zmeny. Európska rada ďalej vysvetlila, že otázka, či má každý z členských štátov Únie zastupovať hlava štátu alebo predseda vlády, patrí výhradne do pôsobnosti vnútroštátneho ústavného práva, takže nie je na voľnej úvahe Európskej rady alebo jej predsedu, aby rozhodli, kto má byť zástupcom každého členského štátu v rámci tejto inštitúcie, ani aby rozhodli, koho majú pozvať na jednotlivé zasadnutia Európskej rady, či hlavu štátu alebo predsedu vlády.
5
Dňa 2. júla 2019 sa odvolateľ obrátil na Európsku radu so žiadosťou, zaslanou e‑mailom generálnemu tajomníkovi tejto inštitúcie, o objasnenie odpovede, ktorá mu bola daná 24. júna 2019. Tento e‑mail zostal nezodpovedaný.
Konanie na Všeobecnom súde, napadnuté uznesenie a uznesenie o nariadení predbežného opatrenia
6
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 21. októbra 2019 odvolateľ podal na základe článku 265 ZFEÚ žalobu, ktorou sa domáhal konštatovania nečinnosti Európskej rady, ktorej sa táto inštitúcia dopustila tým, že protiprávne opomenula konať v reakcii na jeho výzvu konať z 5. júna 2019.
7
Európska rada 19. marca 2020 vzniesla na základe článku 130 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu námietku neprípustnosti, ktorou navrhovala, aby Všeobecný súd odmietol žalobu ako zjavne neprípustnú a uložil odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.
8
Odvolateľ samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 27. mája 2020 požiadal na základe článku 279 ZFEÚ predsedu Všeobecného súdu o prijatie predbežného opatrenia nariaďujúceho, aby bol do záverov Európskej rady vložený text, ktorým sa v podstate vyhlasuje, že každá právnická osoba prepojená s predsedom vlády Českej republiky má zakázané prijímať finančné prostriedky v rámci VFR 2021 – 2027.
9
Všeobecný súd napadnutým uznesením prijatým na základe článkov 126 a 130 svojho rokovacieho poriadku zamietol žalobu ako neprípustnú, keď najprv v bodoch 25 až 27 uvedeného uznesenia na jednej strane konštatoval, že odvolateľ nemá záujem na konaní ani aktívnu legitimáciu, a na druhej strane v bodoch 28 až 33 uznesenia rozhodol, že Európska rada sa v liste z 24. júna 2019 vyjadrila k výzve konať z 5. júna 2019. Všeobecný súd napriek tomu v bodoch 34 až 38 napadnutého uznesenia považoval za potrebné preskúmať žalobu aj meritórne a zamietol ju s odôvodnením, že v každom prípade je zjavne bez právneho základu.
10
Predseda Všeobecného súdu uznesením o nariadení predbežného opatrenia konštatoval, že už nie je potrebné rozhodnúť o návrhu na prijatie predbežného opatrenia.
Návrhy odvolateľa na Súdnom dvore
11
Odvolateľ svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:
–
rušil napadnuté uznesenie,
–
vyhovel návrhom predloženým v prvostupňovom konaní a
–
zrušil uznesenie o nariadení predbežného opatrenia.
O odvolaní
12
Podľa článku 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak je odvolanie čiastočne alebo úplne zjavne neprípustné alebo zjavne nedôvodné, Súdny dvor ho môže odôvodneným uznesením na návrh sudcu spravodajcu po vypočutí generálneho advokáta kedykoľvek čiastočne alebo úplne zamietnuť.
13
V tomto odvolacom konaní je potrebné uplatniť toto ustanovenie.
14
Odvolateľ na podporu svojho odvolania uvádza na jednej strane pätnásť odvolacích dôvodov založených na porušení po prvé zásady ochrany dôvery, pokiaľ ide o legitímne správanie inštitúcií Únie, po druhé článku 130 ods. 3 a 7 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ako aj článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), po tretie článku 265 tretieho odseku ZFEÚ v spojení s článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ, po štvrté článku 4 ods. 2 ZEÚ, ako aj ústavných a spoločných pravidiel členských štátov, po piate článku 2 EDĽP a článku 2 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), po šieste článku 6 EDĽP a článku 47 Charty, po siedme článku 13 ZEÚ, po ôsme článku 15 ods. 2 ZEÚ, po deviate článku 325 ods. 1 ZFEÚ, po desiate článku 61 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2018/1046 z 18. júla 2018 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, o zmene nariadení (EÚ) č. 1296/2013, (EÚ) č. 1301/2013, (EÚ) č. 1303/2013, (EÚ) č. 1304/2013, (EÚ) č. 1309/2013, (EÚ) č. 1316/2013, (EÚ) č. 223/2014, (EÚ) č. 283/2014 a rozhodnutia č. 541/2014/EÚ a o zrušení nariadenia (EÚ, Euratom) č. 966/2012 (Ú. v. EÚ L 193, 2018, s. 1), po jedenáste až štrnáste článku 2 ZEÚ a po pätnáste zásady právnej predvídateľnosti, pokiaľ mu bola uložená povinnosť nahradiť trovy konania.
15
Na druhej strane sa odvolateľ šestnástym odvolacím dôvodom odvoláva proti uzneseniu o nariadení predbežného opatrenia a podáva návrh na vydanie predbežných opatrení.
16
Najprv je potrebné zaoberať sa prvým, tretím, piatym, šiestym, jedenástym a dvanástym odvolacím dôvodom, ktoré sa týkajú odôvodnenia napadnutého uznesenia v súvislosti s prípustnosťou žaloby, a následne ďalšími dôvodmi uvedenými na podporu odvolania.
O prvom odvolacom dôvode
17
Prvý odvolací dôvod smeruje proti bodom 29 až 33 napadnutého uznesenia, ktorými Všeobecný súd konštatoval, že list Európskej rady z 24. júna 2019 predstavuje vyjadrenie tejto inštitúcie k výzve konať z 5. júna 2019, takže žaloba nespĺňa podmienky prípustnosti žaloby pre nečinnosť uvedené v článku 265 ZFEÚ.
Argumentácia odvolateľa
18
Odvolateľ sa po prvé odvoláva na porušenie zásady ochrany dôvery, pokiaľ ide o legitímne správanie inštitúcií Únie, v tom zmysle, že Všeobecný súd nejednoznačne uviedol, že nemal veriť, že Európska rada bude konať v súlade s článkom 61 nariadenia 2018/1046 a s článkom 325 ZFEÚ, keďže táto inštitúcia rozporuplným spôsobom v liste z 24. júna 2019 uviedla, že si splní povinnosť bojovať proti podvodom a korupcii, ale že na to nemá právomoc.
19
Po druhé odvolateľ tvrdí, že Európska rada v liste z 24. júna 2019, ktorý odvolateľ považuje za „neodpoveď“, porušila svoju povinnosť jasnej a zrozumiteľnej komunikácie a že podanie žaloby pre neplatnosť tohto listu na základe článku 263 ZFEÚ, ktorú Všeobecný súd spomína v bode 32 napadnutého uznesenia, by sa ukázalo ako zbytočné.
Posúdenie Súdnym dvorom
20
Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, Všeobecný súd v bodoch 29 až 31 napadnutého uznesenia správne pripomenul, že podmienky prípustnosti žaloby pre nečinnosť uvedené v článku 265 ZFEÚ nie sú splnené, ak sa inštitúcia vyzvaná konať vyjadrila k tejto výzve pred podaním žaloby (uznesenia z 8. februára 2018, CBA Spielapparate‑ und Restaurantbetrieb/Komisia, C‑508/17 P, neuverejnené, EU:C:2018:72, bod 15, a z 3. decembra 2019, WB/Komisia, C‑270/19 P, neuverejnené, EU:C:2019:1038, bod 13), a že prijatie iného aktu, než si dotknuté osoby želali alebo než považovali za nevyhnutný, akým je riadne odôvodnené odmietnutie konať v súlade s výzvou konať, predstavuje vyjadrenie, ktoré ukončuje nečinnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. novembra 2013, Komisia/Rada, C‑196/12, EU:C:2013:753, bod 22 a citovanú judikatúru).
21
Posledné uvedené konštatovanie platí najmä vtedy, keď dotknutá inštitúcia odmietne konať v súlade s výzvou konať z dôvodu nedostatku právomoci (pozri v tomto zmysle uznesenie z 3. decembra 2019, WB/Komisia, C‑270/19 P, neuverejnené, EU:C:2019:1038, bod 12).
22
Práve na základe judikatúry citovanej v bode 20 tohto uznesenia Všeobecný súd v bode 32 napadnutého uznesenia v podstate konštatoval, že listom Európskej rady z 24. júna 2019, ktorým táto inštitúcia odpovedala na výzvu konať z 5. júna 2019 a ktorý obsahuje jej rozhodnutie nepodniknúť kroky navrhované v tejto výzve, bola ukončená nečinnosť, v dôsledku čoho je žaloba podaná odvolateľom na základe článku 265 ZFEÚ neprípustná. Všeobecný súd ďalej uviedol, že odvolateľ mohol proti uvedenému rozhodnutiu podať žalobu podľa článku 263 ZFEÚ s výhradou preukázania svojej aktívnej legitimácie.
23
Treba však pripomenúť, že vyjadrenie v zmysle článku 265 druhého odseku ZFEÚ musí jasne a s končenou platnosťou určovať stanovisko dotknutej inštitúcie k žiadosti odvolateľa a že považovanie odpovede tejto inštitúcie na uvedenú žiadosť za „vyjadrenie“, ktorým sa ukončuje údajná nečinnosť, predstavuje právnu otázku, ktorá môže byť vznesená v rámci odvolania (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 16. júna 2020, CJ/Súdny dvor Európskej únie, C‑634/19 P, neuverejnené, EU:C:2020:474, body 29 a 31, ako aj citovanú judikatúru).
24
V prejednávanej veci argumentácia, ktorú odvolateľ uvádza v rámci prvého odvolacieho dôvodu, nemôže spochybniť kvalifikáciu listu Európskej rady z 24. júna 2019 ako „vyjadrenia“, a teda ani záver Všeobecného súdu, podľa ktorého je žaloba z tohto dôvodu neprípustná.
25
Preto po prvé tvrdenie, podľa ktorého Všeobecný súd uviedol, že odvolateľ sa nemal spoliehať na to, že Európska rada bude konať v súlade s článkom 61 nariadenia 2018/1046 a s článkom 325 ZFEÚ, zjavne vyplýva z nesprávneho výkladu napadnutého uznesenia. Všeobecný súd totiž v bode 32 napadnutého uznesenia len konštatoval, že Európska rada v liste z 24. júna 2019 jasne vysvetlila dôvody, pre ktoré nemôže konať v zmysle požadovanom odvolateľom, pričom však z toho nevyvodila záver, ktorý sa jej odvolateľ usiluje pripísať.
26
Keďže argumentáciu odvolateľa treba chápať v tom zmysle, že vytýka Všeobecnému súdu, že nerozhodol, že uvedený list je postihnutý rozporuplným odôvodnením, treba konštatovať, že zjavne neexistuje rozpor medzi ubezpečením vyjadreným v tomto liste, podľa ktorého Európska rada pripisuje najvyšší význam boju proti podvodom a iným protizákonným činnostiam postihujúcim finančné záujmy Únie na jednej strane a odmietnutím tejto inštitúcie konať v súlade so žiadosťou odvolateľa z dôvodu nedostatku právomoci na druhej strane.
27
Z toho vyplýva, že táto argumentácia je zjavne nedôvodná.
28
Po druhé pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého Európska rada v liste z 24. júna 2019 porušila svoju povinnosť jasnej a zrozumiteľnej komunikácie, z článku 256 ZFEÚ, z článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a z článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že v odvolaní musia byť presne uvedené napadnuté prvky rozhodnutia, ktorého zrušenie sa požaduje, ako aj tvrdenia, ktoré špecificky podporujú tento návrh (rozsudok zo 16. septembra 2020, BP/FRA, C‑669/19 P, neuverejnený, EU:C:2020:713, bod 26 a citovaná judikatúra).
29
V prejednávanej veci odvolateľ uvádza len veľmi všeobecné jednoduché tvrdenie bez právneho odôvodnenia, ktorým by preukázal, v akom zmysle vyjadrenie Európskej rady v liste z 24. júna 2019 nie je jasné alebo zrozumiteľné, a už vôbec nepreukazuje, v akom zmysle Všeobecný súd v tomto smere vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia. Toto tvrdenie treba teda zamietnuť ako zjavne neprípustné.
30
Okrem toho je potrebné pripomenúť, že otázka podmienok prípustnosti žaloby pre nečinnosť sa líši od otázky, či akt prijatý dožiadanou inštitúciou Únie, ktorá ním ukončí svoju nečinnosť, môže byť predmetom žaloby pre neplatnosť (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 16. júna 2020, CJ/Súdny dvor Európskej únie, C‑634/19 P, neuverejnené, EU:C:2020:474, bod 36 a citovanú judikatúru). Tvrdenie odvolateľa založené na údajnej zbytočnosti podania žaloby podľa článku 263 ZFEÚ proti uvedenému listu Európskej rady je teda neúčinné.
31
Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod je potrebné zamietnuť čiastočne ako zjavne neprípustný a čiastočne ako zjavne nedôvodný.
O treťom, piatom a dvanástom odvolacom dôvode
32
Tretím odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že pokiaľ ide o body 25 až 27 napadnutého uznesenia, Všeobecný súd na preukázanie aktívnej legitimácie neoprávnene pridal dve podmienky, ktoré nie sú uvedené v článku 265 treťom odseku ZFEÚ v spojení s článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ, a vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že odvolateľ nemá aktívnu legitimáciu a záujem na konaní.
33
Piatym odvolacím dôvodom odvolateľ namieta porušenie článku 2 EDĽP a článku 2 Charty v tom zmysle, že Všeobecný súd v bode 39 napadnutého uznesenia uviedol, že nie je priamo ani osobne dotknutý namietanou nečinnosťou napriek vyhrážkam ohrozujúcim jeho telesnú integritu, ktoré vyvolávajú vyjadrenia predsedu vlády Českej republiky na jeho adresu.
34
Dvanástym odvolacím dôvodom odvolateľ namieta porušenie základnej hodnoty rovnosti pred zákonom zakotvenej v článku 2 ZEÚ, pričom napáda body 27 a 38 napadnutého uznesenia. Podľa jeho názoru z týchto dvoch bodov vyplýva, že jedine príjemcovia platieb uskutočňovaných Úniou v rámci finančných prostriedkov vynakladaných v členských štátoch môžu spochybňovať ich správnosť.
35
Týmito troma odvolacími dôvodmi tak odvolateľ v podstate spochybňuje konštatovanie Všeobecného súdu, podľa ktorého je jeho žaloba neprípustná, lebo nemá aktívnu legitimáciu a záujem na konaní.
36
Keďže však z dôvodov vysvetlených v bodoch 20 až 31 tohto uznesenia Všeobecný súd nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď žalobu považoval za neprípustnú z dôvodu, že Európska rada sa vyjadrila k výzve konať z 5. júna 2019 pred podaním žaloby, nie je potrebné skúmať, či je záver Všeobecného súdu uvedený v predchádzajúcom bode z právneho hľadiska nesprávny. Za týchto podmienok by totiž prípadné nesprávne právne posúdenie nemalo vplyv na riešenie sporu a neovplyvnilo by výrok napadnutého uznesenia v rozsahu, v akom bola žaloba odmietnutá ako neprípustná (pozri analogicky rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 74, ako aj uznesenie z 25. októbra 2016, VSM Geneesmiddelen/Komisia, C‑637/15 P, neuverejnené, EU:C:2016:812, body 54 a 55).
37
Tretí, piaty a dvanásty odvolací dôvod preto treba zamietnuť ako neúčinné.
O šiestom a jedenástom odvolacom dôvode
38
Odvolateľ šiestym odvolacím dôvodom namieta porušenie článku 6 EDĽP a článku 47 Charty a jedenástym odvolacím dôvodom namieta porušenie základnej hodnoty spravodlivosti zakotvenej v článku 2 ZEÚ v rozsahu, v akom Všeobecný súd konštatoval neprípustnosť jeho žaloby z dôvodov uvedených v napadnutom uznesení.
39
V tomto smere stačí poukázať na to, že podmienky prípustnosti žaloby podanej na Súdny dvor treba vykladať z hľadiska základných hodnôt a práv práva Únie, ktoré však nemôžu mať za následok zmenu systému súdneho preskúmania upraveného v Zmluvách a najmä pravidiel o prípustnosti žaloby podanej priamo na súd Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 97, ako aj uznesenie z 8. februára 2018, CBA Spielapparate‑ und Restaurantbetrieb/Komisia, C‑508/17 P, neuverejnené, EU:C:2018:72, bod 20).
40
Šiesty a jedenásty odvolací dôvod preto treba zamietnuť ako zjavne nedôvodné.
O štvrtom, siedmom až desiatom, trinástom a štrnástom odvolacom dôvode
41
Štvrtý, siedmy až desiaty, trinásty a štrnásty odvolací dôvod smerujú proti dôvodom uvedeným v bodoch 34 až 38 napadnutého uznesenia, ktoré sa týkajú merita žaloby podanej na Všeobecný súd.
42
Keďže však z bodov 20 až 31 tohto uznesenia vyplýva, že Všeobecný súd v bode 39 napadnutého uznesenia správne konštatoval, že žaloba, ktorú prejednáva, je neprípustná, tieto dôvody sú nadbytočné.
43
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v odvolacom konaní je potrebné výhrady smerujúce proti nadbytočným dôvodom rozhodnutia Všeobecného súdu zamietnuť ako neúčinné, lebo nemôžu mať za následok zrušenie tohto rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. novembra 2020, Gollnisch/Parlament, C‑676/19 P, neuverejnený, EU:C:2020:916, bod 55 a citovanú judikatúru).
44
V dôsledku toho štvrtý, siedmy až desiaty, trinásty a štrnásty odvolací dôvod, ktoré smerujú proti dôvodom napadnutého uznesenia týkajúcim sa veci samej, o ktorej nebolo potrebné rozhodnúť, treba zamietnuť ako neúčinné.
O druhom odvolacom dôvode
45
Druhým odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 130 ods. 3 a 7 svojho rokovacieho poriadku, ako aj článok 6 EDĽP, keď do bodov 34 až 38 napadnutého uznesenia zahrnul úvahy týkajúce sa veci samej, ktoré mali byť predmetom rozsudku.
46
Ako však vyplýva z bodov 41 až 43 tohto uznesenia, Všeobecný súd v uvedených bodoch napadnutého uznesenia preskúmal vec samu len nadbytočne.
47
Z toho vyplýva, že druhý odvolací dôvod treba zamietnuť ako neúčinný.
O šestnástom odvolacom dôvode
48
Šestnástym odvolacím dôvodom chce odvolateľ podať odvolanie voči uzneseniu o nariadení predbežného opatrenia, ako aj návrh na vydanie predbežných opatrení.
49
Z článkov 39 a 57 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie v spojení s článkom 160 ods. 4 a s článkom 190 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora však vyplýva, že také odvolanie a taký návrh na vydanie predbežných opatrení je potrebné podať samostatným podaním.
50
Keďže v prejednávanej veci neboli také samostatné podania predložené, toto odvolanie a návrh na vydanie predbežných opatrení sú zjavne neprípustné.
O pätnástom odvolacom dôvode
51
Pätnástym odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd porušil zásadu právnej predvídateľnosti, keď mu uložil povinnosť nahradiť trovy konania, hoci ich výška nie je v napadnutom uznesení uvedená a články 133 až 141 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ktoré sa týkajú trov konania, nestanovujú vecné pravidlo, ktoré by umožňovalo určiť trovy konania.
52
V tomto smere stačí pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pokiaľ boli všetky ostatné odvolacie dôvody zamietnuté, návrhy týkajúce sa údajnej nesprávnosti rozhodnutia Všeobecného súdu o trovách konania je potrebné zamietnuť ako neprípustné na základe článku 58 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podľa ktorého sa odvolanie nemôže týkať len výšky trov konania a povinnosti účastníka konania uhradiť ich (uznesenie z 12. januára 2017, Europäischer Tier‑ und Naturschutz a Giesen/Komisia, C‑343/16 P, neuverejnené, EU:C:2017:10, bod 24 a citovaná judikatúra).
53
Keďže ostatné odvolacie dôvody sa zamietajú, pätnásty odvolací dôvod je potrebné odmietnuť ako zjavne neprípustný.
54
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie treba zamietnuť v celom rozsahu čiastočne ako zjavne neprípustné a čiastočne ako zjavne nedôvodné.
O trovách
55
Podľa článku 137 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorý sa uplatní na odvolacie konanie na základe článku 184 ods. 1 rokovacieho poriadku, o trovách konania sa rozhodne v uznesení, ktorým sa konanie končí.
56
Keďže toto uznesenie je prijaté, skôr než bolo odvolanie doručené žalovanej, a teda skôr než mohli žalovanej vzniknúť trovy konania, je potrebné rozhodnúť, že odvolateľ znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) nariadil:
1.
Odvolanie sa zamieta čiastočne ako zjavne neprípustné a čiastočne ako zjavne nedôvodné.
2.
Pán Lukáš Wagenknecht znáša svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.