ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAzo 4. decembra 1974 (*)„Verejný poriadok“Vo veci 41/74_ktorej
predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým „High
Court of Justice“ – „Chancery Division“ v Anglicku navrhuje, aby
v súvislosti s konaním pred týmto vnútroštátnom súdom medziYvonne Van DuynaHome OfficeSúdny
dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článku 48 Zmluvy
EHS a článku 3 smernice Rady 64/221/EHS z 25. februára
1964 o koordinácii osobitných opatrení o pohybe a pobyte
cudzích štátnych príslušníkov, prijatých z dôvodov verejného
poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia (Ú. v. ES,
4. 4. 1964, s. 850; Mim. vyd. 05/001, s. 11)_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda R. Lecourt, predsedovia komôr C. Ó Dálaigh
a A. J. Mackenzie Stuart, sudcovia A. M. Donner, R.
Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, H. Kutscher a M.
Sørensen (spravodajca)_generálny advokát: H. Mayras_tajomník: A. Van Houtte_vyhlásil tentoRozsudok1        High
Court of Justice – Chancery Division rozhodnutím Vice Chancellora
z 1. marca 1974 doručeným 13. júna 1974 položil Súdnemu
dvoru podľa článku 177 Zmluvy EHS tri prejudiciálne otázky týkajúce sa
výkladu niektorých ustanovení práva Spoločenstva o voľnom pohybe
pracovníkov.2        Tieto
otázky boli položené v súvislosti so žalobou podanou proti Home
Office holandskou štátnou príslušníčkou, ktorej bolo zamietnuté
povolenie na vstup na územie Spojeného kráľovstva, kde mala vykonávať
zamestnanie sekretárky v „Scientologickej cirkvi“.3        Zamietnutie
bolo v súlade s politikou vlády Spojeného kráľovstva
uplatňovanou voči tejto organizácii, ktorej praktiky sa považovali za
nebezpečenstvo pre spoločnosť. O prvej otázke4        Na
základe prvej otázky má Súdny dvor rozhodnúť, či je článok 48 Zmluvy
EHS priamo uplatniteľný v tom zmysle, že priznáva jednotlivcom
práva, ktorých sa môžu domáhať na súdoch v členskom štáte.5        Článok
48 v odsekoch 1 a 2 ustanovuje, že voľný pohyb
pracovníkov sa zabezpečí do konca prechodného obdobia,
a predpokladá „zrušenie akejkoľvek diskriminácie pracovníkov
členských štátov na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide
o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky“.6        Tieto
ustanovenia ukladajú členským štátom presne vymedzenú povinnosť, ktorá
nevyžaduje prijatie žiadneho ďalšieho aktu či už inštitúciou
Spoločenstva, alebo členskými štátmi, a nenecháva im na účely jej
vykonania žiadnu možnosť voľnej úvahy.7        Odsek
3 pri definovaní práva vyplývajúceho zo zásady voľného pohybu
pracovníkov zároveň vymedzuje výnimku týkajúcu sa obmedzení odôvodnených
verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou a ochranou verejného
zdravia.Uplatňovanie tejto výnimky môže byť
predmetom súdnej kontroly, takže možnosť členského štátu domáhať sa
výnimky nebráni tomu, aby ustanovenia článku 48 zakotvujúce zásadu
voľného pohybu pracovníkov priznávali jednotlivcom práva, ktorých sa
títo jednotlivci môžu domáhať na súdoch, a aby vnútroštátne súdy
boli povinné tieto práva chrániť.8        Na prvú položenú otázku teda treba odpovedať kladne. O druhej otázke9        Na
základe druhej otázky má Súdny dvor rozhodnúť, či je smernica Rady
z 25. februára 1964 (64/221) o koordinácii osobitných
opatrení o pohybe a pobyte cudzích štátnych príslušníkov,
prijatých z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo
verejného zdravia, priamo uplatniteľná v tom zmysle, že
jednotlivcom priznáva práva, ktorých sa môžu domáhať na súdoch
v členskom štáte.10      Z rozhodnutia
o začatí prejudiciálneho konania vyplýva, že z ustanovení
smernice je rozhodujúci len článok 3 ods. 1, ktorý stanovuje, že
„opatrenia podniknuté z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej
bezpečnosti sa zakladajú výlučne na osobnom správaní dotknutej osoby“.11      Spojené
kráľovstvo tvrdí, že keďže článok 189 Zmluvy rozlišuje medzi účinkami
nariadení, smerníc a rozhodnutí, treba predpokladať, že
z toho, že Rada neprijala nariadenie, ale smernicu, vyplýva, že
chcela, aby mala táto smernica iné účinky ako nariadenie a teda aby
nebola priamo uplatniteľná.12      Hoci
sú nariadenia v zmysle ustanovení článku 189 priamo uplatniteľné,
a preto môžu mať vzhľadom na svoju povahu priame účinky, neznamená
to, že ostatné kategórie aktov uvedených v tomto článku nemôžu mať
nikdy obdobné účinky.Bolo by nezlučiteľné
so záväzným účinkom, ktorý smernici priznáva článok 189, aby bolo možné
v zásade vylúčiť možnosť dotknutých osôb domáhať sa povinnosti,
ktorú smernica ukladá.Najmä vtedy, keď
orgány Spoločenstva zaviazali smernicou členské štáty správať sa určitým
spôsobom, by potrebný účinok takéhoto aktu bol oslabený, ak by sa
jednotlivcom bránilo domáhať sa ho na súdoch a ak by sa
vnútroštátnym súdom bránilo odvolávať sa naň ako na súčasť práva
Spoločenstva.Článok 177, ktorý umožňuje
vnútroštátnym súdom položiť Súdnemu dvoru otázky týkajúce platnosti
a výkladu všetkých aktov inštitúcií Spoločenstva bez rozdielu,
ďalej predpokladá, že na tieto akty sa môžu jednotlivci odvolávať na
týchto súdoch.V každom jednotlivom
prípade treba preskúmať, či sú povaha, systematika a znenie
predmetného ustanovenia spôsobilé vyvolať priamy účinok na vzťahy medzi
členskými štátmi a jednotlivcami.13      Článok
3 ods. 1 smernice 64/221 tým, že stanovuje, že opatrenia
podniknuté z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti
sa zakladajú výlučne na osobnom správaní dotknutej osoby, obmedzuje
diskrečnú právomoc, ktorú vnútroštátne právne poriadky vo všeobecnosti
priznávajú orgánom príslušným v oblasti vstupu a vyhosťovania
cudzincov.Ustanovenie na jednej strane
vyjadruje povinnosť, na ktorú sa nevzťahuje žiadna výnimka alebo
podmienka a ktorá vzhľadom na svoju povahu nevyžaduje prijatie
žiadneho ďalšieho aktu inštitúciami Spoločenstva alebo členskými štátmi.Na
druhej strane, pretože ide o povinnosť členských štátov nebrať pri
uplatňovaní výnimky z jednej zo základných zásad Zmluvy
v prospech jednotlivcov do úvahy faktory netýkajúce sa osobného
správania, právna istota dotknutých osôb si vyžaduje, aby sa tejto
povinnosti mohli domáhať, hoci bola vyjadrená v právnom akte, ktorý
ako taký nemá priame účinky.14      Ak
v súvislosti so zmyslom a presnou pôsobnosťou ustanovenia
vzniknú otázky týkajúce sa jeho výkladu, tieto otázky môžu vyriešiť súdy
aj s ohľadom na konanie podľa článku 177 Zmluvy.15      Na
druhú otázku treba odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 smernice Rady
64/221 z 25. februára 1964 priznáva jednotlivcom práva,
ktorých sa môžu domáhať na súdoch v členskom štáte a ktoré sú
vnútroštátne súdy povinné chrániť. O tretej otázke16      Na
základe tretej otázky má Súdny dvor rozhodnúť, či sa má článok 48
Zmluvy a článok 3 smernice 64/221 vykladať tak, že„keď
členský štát plní svoju povinnosť odôvodniť opatrenie podniknuté
z dôvodu verejného poriadku výlučne osobným správaním dotknutej
osoby, má právo za relevatné osobné správanie považovaťa)      skutočnosť,
že táto osoba je alebo bola členom skupiny alebo organizácie, ktorej
činnosti považuje členský štát za odporujúce všeobecnému záujmu, hoci
nie sú právnym poriadkom tohto štátu zakázané;b)      skutočnosť,
že dotknutá osoba zamýšľa vykonávať činnosť v tomto členskom štáte
v takejto skupine alebo organizácii, keď na štátnych príslušníkov
tohto členského štátu, ktorí zamýšľajú vykonávať obdobnú činnosť
v takejto skupine alebo organizácii, sa žiadne obmedzenia
nevzťahujú.“17      V tejto
súvislosti treba najprv preskúmať, či členstvo v takej skupine
alebo organizácii je samo osebe osobným správaním v zmysle článku 3
smernice 64/221.Hoci ukončené členstvo
nemôže byť vo všeobecnosti dôvodom na odmietnutie využívania zásady
voľného pohybu v rámci Spoločenstva dotknutou osobou, napriek tomu
súčasné členstvo zahŕňajúce účasť na činnostiach skupiny alebo
organizácie, ako aj stotožnenie sa s jej cieľmi a zámermi
možno považovať za dobrovoľné konanie dotknutej osoby, a teda za
súčasť osobného správania v zmysle citovaného ustanovenia.18      Položená
otázka nastoľuje problém, aký význam treba pripísať skutočnosti, keď
činnosti predmetnej organizácie, ktoré členský štát považuje za
odporujúce všeobecnému záujmu, nie sú zakázané vnútroštátnym právnym
poriadkom.Z tohto hľadiska treba
zdôrazniť, že pojem verejného poriadku v kontexte Spoločenstva,
najmä ak odôvodňuje výnimku zo základnej zásady voľného pohybu
pracovníkov, sa musí chápať striktne tak, aby jeho pôsobnosť členské
štáty nevymedzovali jednostranne bez kontroly inštitúciami Spoločenstva.Napriek
tomu špecifické okolnosti, ktoré môžu odôvodniť uplatnenie pojmu
verejného poriadku, sa môžu v jednotlivých krajinách
a v jednotlivých obdobiach meniť, a preto je v tomto
ohľade potrebné priznať príslušným vnútroštátnym orgánom určitú mieru
voľnej úvahy v medziach stanovených Zmluvou.19      Z toho
vyplýva, že členský štát, ktorého príslušné orgány jasne definovali
svoj postoj k činnostiam danej organizácie tým, že ju
charakterizovali ako organizáciu predstavujúcu nebezpečenstvo pre
spoločnosť a prijali administratívne opatrenia, aby zabránili jej
činnostiam, nie je povinný zakázať tieto činnosti zákonom, aby sa mohol
odvolávať na pojem verejný poriadok, ak takéto opatrenie nie je za
daných okolností považované za vhodné.20      Položená
otázka nastoľuje nakoniec problém, či je členský štát z dôvodu
verejného poriadku oprávnený zabrániť príslušníkovi iného členského
štátu vykonávať na jeho území zamestnanie v určitej skupine alebo
organizácii, hoci na vlastných štátnych príslušníkov sa nevzťahuje
žiadne obdobné obmedzenie.21      V tejto
súvislosti platí, že hoci Zmluva zakotvuje zásadu voľného pohybu
pracovníkov členských štátov bez diskriminácie na základe štátnej
príslušnosti, v článku 48 ods. 3 sa uvádza, že na práva
vyplývajúce z tejto zásady sa vzťahujú obmedzenia odôvodnené
verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou a ochranou verejného
zdravia.Práva podliehajúce tejto výnimke
zahŕňajú okrem iného v zmysle citovaného uznesenia právo uchádzať
sa o skutočne ponúknuté pracovné miesta, právo slobodne sa
s týmto cieľom pohybovať na území členských štátov a právo
zdržiavať sa v niektorom členskom štáte s cieľom vykonávať
zamestnanie.Uvedená výnimka má vo všetkých
prípadoch, keď sa uplatňuje, za následok, že štátnemu príslušníkovi
niektorého členského štátu možno zamietnuť povolenie na vstup na územie
iného členského štátu a na pobyt na jeho území.22      Na
druhej strane zásada medzinárodného práva, ktorú Zmluva EHS nemôže vo
vzťahoch medzi členskými štátmi nebrať na vedomie, odporuje tomu, aby
členský štát mohol odmietnuť svojim vlastným štátnym príslušníkom právo
vstupu na jeho územie a na pobyt v ňom.23      Z toho
vyplýva, že členský štát môže z dôvodu verejného poriadku prípadne
odoprieť štátnemu príslušníkovi iného členského štátu výhody zo zásady
voľného pohybu pracovníkov s cieľom výkonu určitého zamestnania, aj
keď obdobné obmedzenie neukladá svojim vlastným štátnym príslušníkom.24      Na
položenú otázku teda treba odpovedať tak, že článok 48 Zmluvy EHS
a článok 3 ods. 1 smernice 64/221 treba vykladať tak, že
členský štát, ktorý uplatňuje obmedzenia odôvodnené verejným poriadkom,
môže považovať za osobné správanie dotknutej osoby skutočnosť, že táto
osoba je členom skupiny alebo organizácie, ktorej činnosti považuje
tento členský štát za nebezpečenstvo pre spoločnosť, hoci nie sú
zakázané, a to aj vtedy, keď na vlastných štátnych príslušníkov
tohto štátu, ktorí majú v úmysle vykonávať obdobnú činnosť
v tých istých skupinách alebo organizáciách, sa žiadne obmedzenie
nevzťahuje. O trovách25      Spojené
kráľovstvo a Komisia Európskych spoločenstiev nemajú právo na
náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.Vzhľadom
na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.Z týchto dôvodov Súdny
dvor rozhodol o otázkach položených rozhodnutím High Court of
Justice z 1. marca 1974 takto:1.      Článok
48 Zmluvy EHS má priamy účinok v právnych poriadkoch členských
štátov a priznáva jednotlivcom práva, ktoré vnútroštátne súdy musia
chrániť.2.      Článok
3 ods. 1 smernice Rady 64/221 z 25. februára 1964
o koordinácii osobitných opatrení o pohybe a pobyte
cudzích štátnych príslušníkov, prijatých z dôvodov verejného
poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia, priznáva
jednotlivcom práva, ktorých sa môžu domáhať na súdoch v členskom
štáte a ktoré sú vnútroštátne súdy povinné chrániť.3.      Článok
48 Zmluvy EHS a článok 3 ods. 1 smernice 64/221 treba
vykladať tak, že členský štát, ktorý uplatňuje obmedzenia odôvodnené
verejným poriadkom, môže považovať za osobné správanie dotknutej osoby
skutočnosť, že táto osoba je členom skupiny alebo organizácie, ktorej
činnosti považuje tento členský štát za nebezpečenstvo pre spoločnosť,
hoci nie sú zakázané, a to aj vtedy, keď na vlastných štátnych
príslušníkov tohto štátu, ktorí majú v úmysle vykonávať obdobnú
činnosť v tých istých skupinách alebo organizáciách, sa žiadne
obmedzenie nevzťahuje.LecourtÓ Dálaigh      Mackenzie Stuart      DonnerMonacoMertens de WilmarsPescatore      KutscherSørensenRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 4. decembra 1974.Tajomník PredsedaA. Van Houtte R. Lecourt* Jazyk konania: angličtina.