62019CC0402
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PRIIT PIKAMÄE
prednesené 4. marca 2020 (
1
)
Vec C‑402/19
LM
proti
Centre public d’action sociale de Seraing
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour du travail de Liège (Odvolací súd pre pracovnoprávne spory Liège, Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Prisťahovalecká politika – Návrat neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín – Rodič maloletého dieťaťa trpiaceho vážnou chorobou, ktoré nadobudlo plnoletosť v priebehu odvolacieho konania týkajúceho sa zamietnutia žiadosti o povolenie na pobyt – Príkaz opustiť územie – Smernica 2008/115 – Článok 13 – Opravný prostriedok s odkladným účinkom – Článok 14 – Záruky v období pred návratom – Základné potreby – Nárok rodiča na sociálnu pomoc – Charta základných práv Európskej únie – Články 7, 24 a 47 – Vzťah závislosti medzi rodičom a vážne chorým dieťaťom“
1.
Má sa zabezpečenie základných potrieb neoprávnene sa zdržiavajúceho štátneho príslušníka tretej krajiny počas obdobia odkladu odsunu v nadväznosti na podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiu o návrate rozšíriť aj v prospech jeho otca, štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorého prítomnosť pri dieťati bola zo zdravotných dôvodov považovaná za nevyhnutnú?
2.
Taká je v podstate otázka položená Súdnemu dvoru, ktorý bude musieť podať výklad ustanovení smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (
2
), týkajúcich sa účinnosti opravného prostriedku podaného proti rozhodnutiu o návrate a záruk v období pred návratom, v spojení najmä s článkom 7 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
I. Právny rámec
A.
Právo Únie
3.
Odôvodnenie 12 smernice 2008/115 znie takto:
„Mala by sa riešiť situácia štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území členského štátu, ale ešte nemôžu byť odsunutí. Zabezpečenie ich základných potrieb by sa malo vymedziť v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi. …“
4.
V článku 3 bodoch 3 až 5 tejto smernice sa uvádza:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
3.
‚návrat‘ je proces vrátenia sa štátneho príslušníka tretej krajiny – bez ohľadu na to, či ide o dobrovoľné splnenie povinnosti návratu alebo nútený návrat – do:
–
jeho krajiny pôvodu, alebo
–
krajiny tranzitu v súlade s dvojstrannými dohodami o readmisii alebo dohodami Spoločenstva o readmisii či inými dojednaniami, alebo
–
inej tretej krajiny, do ktorej sa štátny príslušník tretej krajiny dobrovoľne rozhodne vrátiť a ktorá ho prijme;
4.
‚rozhodnutie o návrate‘ je správne alebo súdne rozhodnutie, alebo akt, ktorým sa ustanovuje alebo vyhlasuje, že štátny príslušník tretej krajiny sa zdržiava na území neoprávnene a ktorým sa ukladá alebo ustanovuje povinnosť návratu;
5.
‚odsun‘ je vykonanie povinnosti návratu, teda fyzický transport z členského štátu.“
5.
Článok 5 uvedenej smernice spresňuje:
„Pri vykonávaní tejto smernice členské štáty zoberú náležite do úvahy:
a)
najlepšie záujmy dieťaťa,
b)
rodinný život,
…“
6.
Článok 9 tej istej smernice v odseku 1 stanovuje, že členské štáty odložia odsun:
„…
b)
počas trvania pozastavenia udeleného v súlade s článkom 13 ods. 2.“
7.
Článok 13 smernice 2008/115 v odsekoch 1 a 2 uvádza:
„1.   Dotknutému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny sa poskytne účinný opravný prostriedok, o ktorom rozhoduje príslušný súdny alebo správny orgán, alebo príslušný orgán zložený z členov, ktorí sú nestranní a majú zaručenú nezávislosť, na odvolanie sa proti rozhodnutiam vzťahujúcim sa na návrat uvedeným v článku 12 ods. 1 alebo na ich preskúmanie.
2.   Orgán uvedený v odseku 1 má právomoc preskúmať rozhodnutia vzťahujúce sa na návrat uvedené v článku 12 ods. 1 vrátane možnosti dočasného pozastavenia ich výkonu, pokiaľ sa dočasné pozastavenie výkonu už neuplatňuje na základe vnútroštátnych právnych predpisov.“
8.
Článok 14 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„S výnimkou situácie uvedenej v článkoch 16 a 17 členské štáty zabezpečia, aby sa vo vzťahu k štátnym príslušníkom tretích krajín počas lehoty na dobrovoľný odchod poskytnutej v súlade s článkom 7 a v období, na ktoré sa odložil odsun v súlade s článkom 9, v čo najväčšej miere zohľadnili tieto zásady:
a)
zlúčenie rodiny s rodinnými príslušníkmi nachádzajúcimi sa na ich území,
b)
poskytovanie urgentnej zdravotnej starostlivosti a základnej liečby,
c)
poskytovanie prístupu k systému základného vzdelávania maloletým v závislosti od dĺžky ich pobytu,
d)
zohľadňovanie osobitných potrieb zraniteľných osôb.“
B.
Belgické právo
9.
Článok 57 ods. 2 loi organique du 8 juillet 1976 des centres publics d’action sociale (základný zákon z 8. júla 1976 o verejných centrách sociálnej pomoci) (Moniteur belge z 5. augusta 1976, s. 9876) stanovuje:
„Odchylne od ostatných ustanovení tohto zákona sa úloha verejného centra sociálnej pomoci obmedzuje na:
(1)
poskytovanie naliehavej lekárskej pomoci cudzincom, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú v Belgickom kráľovstve;
…“
II. Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
10.
Dňa 20. augusta 2012 podal LM vo svojom mene a v mene R, svojej vtedy ešte maloletej dcéry, žiadosti o povolenie na pobyt zo zdravotných dôvodov, ktoré odôvodnil tým, že táto jeho dcéra trpí viacerými vážnymi chorobami.
11.
Táto žiadosť bola 6. marca 2013 vyhlásená za prípustnú a z tohto dôvodu bola LM poskytovaná sociálna pomoc zo strany Centre public d’action sociale de Seraing (Verejné centrum sociálnej pomoci v Seraingu, Belgicko) (ďalej len „CPAS“).
12.
Príslušný orgán potom prijal a následne vždy stiahol tri rozhodnutia, ktorými zamietol žiadosti o povolenie na pobyt podané LM. Dňa 8. februára 2016 bolo prijaté štvrté rozhodnutie o zamietnutí týchto žiadostí. K tomuto rozhodnutiu bol navyše pripojený príkaz opustiť belgické územie.
13.
LM podal 25. marca 2016 proti poslednému uvedenému rozhodnutiu o zamietnutí a príkazu opustiť územie žalobu o neplatnosť a návrh na odklad vykonateľnosti na Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko).
14.
CPAS zastavilo poskytovanie sociálnej pomoci LM od 26. marca 2016, t. j. od dátumu, keď uplynula lehota na dobrovoľný odchod, ktorá mu bola poskytnutá, pričom dotknutá osoba mala vzhľadom na to, že sa neoprávnene zdržiavala na belgickom území, nárok len na urgentnú zdravotnú starostlivosť, ktorá jej bola priznaná od 22. marca 2016.
15.
V dôsledku podania návrhu na nariadenie predbežného opatrenia na Tribunal du travail de Liège (Prvostupňový súd pre pracovnoprávne spory Liège, Belgicko) v súvislosti s rozhodnutím o zastavení poskytovania sociálnej pomoci LM došlo k obnoveniu jej vyplácania.
16.
Dvomi rozhodnutiami zo 16. mája 2017 CPAS opätovne zrušilo sociálnu pomoc pre LM od 11. apríla 2017 z dôvodu, že jeho dcéra sa k tomuto dátumu stala plnoletou. Od 11. apríla 2017 dcéra odvolateľa vo veci samej poberá sociálnu pomoc, ktorá zodpovedá výške životného minima pre osamelú osobu zvýšenej o rodinné dávky z dôvodu svojho zdravotného postihnutia.
17.
LM podal proti rozhodnutiam CPAS zo 16. mája 2017 žalobu na Tribunal du travail de Liège (Prvostupňový súd pre pracovnoprávne spory Liège). Rozsudkom zo 16. apríla 2018 tento súd rozhodol, že zrušenie sociálnej pomoci je oprávnené odo dňa, keď sa R stala plnoletou, pričom samotný žalobca nie je v zdravotnom stave, ktorý by odôvodňoval neuplatnenie belgického zákona.
18.
Dňa 22. mája 2018 LM podal proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
19.
Tento súd zdôrazňuje, že z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) vyplýva, že vzťahy medzi rodičmi a dospelými deťmi môžu byť chránené právom na rodinný život, ak sa preukáže existencia ďalších prvkov závislosti medzi nimi. Ďalej konštatuje, že predpokladané zhoršenie zdravotného stavu R v prípade návratu do krajiny pôvodu zrejme vo všetkých ohľadoch zodpovedá hranici závažnosti vyžadovanej na účely záveru, že jej odsun by ju vystavil neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu. Okrem toho tento súd uvádza, že vzhľadom na tento zdravotný stav je prítomnosť otca pri jeho dcére rovnako nevyhnutná, ako keď bola maloletá.
20.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd zastáva názor, že hoci odmietnutie priznať LM sociálnu pomoc nemôže ako také predstavovať zásah do tohto práva, nič to nemení na skutočnosti, že toto odmietnutie môže LM pripraviť o prostriedky potrebné na to, aby mohol naďalej poskytovať podporu R a byť pri nej fyzicky prítomný.
21.
Za týchto podmienok Cour du travail de Liège (Odvolací súd pre pracovnoprávne spory Liège, Belgicko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Je článok 57 ods. 2 prvý pododsek bod 1 belgického základného zákona z 8. júla 1976 o verejných centrách sociálnej pomoci v rozpore s článkami 5 a 13 smernice [2008/115] vyloženými s prihliadnutím na článok 19 [ods.] 2 a článok 47 [Charty], ako aj na článok 14 [ods.] 1 [písm.] b) tejto smernice a na články 7 a 12 [Charty], ako sú vyložené v rozsudku [z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453)]:
–
po prvé v tom zmysle, že vedie k tomu, že cudzincovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, neoprávnene sa zdržiavajúcim na území členského štátu, nezabezpečuje tento členský štát jeho základné potreby, v rámci možností, v období, keď prebieha konanie o žalobe o neplatnosť a o návrhu na odklad výkonu, ktoré tento cudzinec podal vo vlastnom mene a ako zástupca svojho vtedy ešte maloletého dieťaťa proti rozhodnutiu, ktorým mu bolo prikázané opustiť územie členského štátu,
–
hoci po druhé na jednej strane uvedené dieťa, teraz už plnoleté, trpí vážnou chorobou a vykonanie tohto rozhodnutia ho môže vystaviť vážnemu riziku podstatného a nenapraviteľného zhoršenia jeho zdravotného stavu a na druhej strane prítomnosť tohto rodiča pri jeho plnoletom dieťati je lekármi považovaná za nevyhnutnú z dôvodu zraniteľnosti dieťaťa, ktorá vyplýva z jeho zdravotného stavu (recidivujúce krízy kosáčikovitej anémie a nutnosť chirurgického zákroku, aby sa zabránilo jeho ochrnutiu)?“
III. Konanie na Súdnom dvore
22.
Pripomienky predložila belgická a holandská vláda, ako aj Európska komisia.
IV. Analýza
A.
O prípustnosti prejudiciálnej otázky
23.
V prvom rade belgická vláda tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný v rozsahu, v akom sa týka zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej normy s rôznymi ustanoveniami smernice 2008/115 a Charty, keďže medzi situáciou odvolateľa a právom Únie neexistuje žiadna spojitosť, pričom sa na túto situáciu nevzťahuje ani článok 14 tejto smernice, ani článok 19 Charty.
24.
Hoci je pravda, že znenie otázky položenej vnútroštátnym súdom žiada od Súdneho dvora, aby rozhodol o zlučiteľnosti ustanovenia vnútroštátneho práva s právom Únie, čo nepatrí do jeho právomoci v rámci prejudiciálneho konania, z ustálenej judikatúry vyplýva, že Súdnemu dvoru prináleží, aby v takejto situácii poskytol vnútroštátnemu súdu výkladové prostriedky vyplývajúce z práva Únie, ktoré mu umožnia rozhodnúť o zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej normy s právom Únie. (
3
)
25.
Okrem toho treba uviesť, že svojou otázkou sa vnútroštátny súd snaží v zásade zistiť, či situácia odvolateľa vo veci samej patrí, alebo nepatrí do pôsobnosti článku 14 smernice 2008/115. Argumentácia belgickej vlády o neuplatniteľnosti tohto ustanovenia a všeobecnejšie o neexistencii akejkoľvek súvislosti s právom Únie je tak neoddeliteľne spojená s odpoveďou, ktorú treba dať na uvedenú otázku vo veci samej, a preto nemôže viesť k neprípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania. (
4
)
26.
V druhom rade je potrebné uviesť, že belgická vláda vo svojich pripomienkach spresnila, že povolenie na pobyt v dĺžke jedného roka s možnosťou jeho obnovenia nakoniec bolo udelené LM a jeho dcére 17. mája 2019, pričom uvedená vláda nevyvodila z tejto situácie žiadne dôsledky, pokiaľ ide o prípustnosť prejudiciálnej otázky.
27.
Podľa ustálenej judikatúry zo znenia, ako aj zo systematiky článku 267 ZFEÚ vyplýva, že prejudiciálne konanie predpokladá, že pred vnútroštátnymi súdmi skutočne prebieha konanie, v rámci ktorého majú vydať rozhodnutie, pri ktorom budú môcť zohľadniť rozsudok Súdneho dvora vydaný v prejudiciálnom konaní. Súdny dvor preto musí overiť, a to aj bez návrhu, či spor vo veci samej pretrváva. (
5
)
28.
V tomto prípade treba zdôrazniť, že návrh na začatie prejudiciálneho konania predložil súd pre sociálne veci, na ktorý bola podaná žaloba proti rozhodnutiam CPAS, ktorými sa odvolateľovi vo veci samej zastavilo poskytovanie sociálnej pomoci od 11. apríla 2017, t. j. od dátumu dovŕšenia plnoletosti jeho dcéry. Žiadna skutočnosť uvedená v spise predloženom Súdnemu dvoru neumožňuje dospieť k záveru, že by zlegalizovanie pobytu LM a jeho dcéry nadobudlo účinnosť pred 17. májom 2019, t. j. dátumom vydania povolenia na pobyt dotknutým osobám, a bolo sprevádzané uznaním sociálnych práv LM so spätným účinkom od 11. apríla 2017, ktoré by sa prejavilo uhradením výzvy na zaplatenie dávok za obdobie medzi dvoma uvedenými dátumami.
29.
V dôsledku toho možno konštatovať, že predmet sporu vo veci samej pretrváva, v prejednávanej veci konkrétne uznanie postavenia LM ako príjemcu sociálnej pomoci od 11. apríla 2017, o ktorom má vnútroštátny súd rozhodnúť, a že odpoveď Súdneho dvora na položenú otázku je stále potrebná na vyriešenie tohto sporu. (
6
) Z toho dôvodu treba o návrhu na začatie prejudiciálneho konania rozhodnúť.
30.
Po tretie je nesporné, že vnútroštátny súd v tom istom rozhodnutí položil prejudiciálne otázky Súdnemu dvoru a tiež belgickému Cour constitutionnelle (Ústavný súd), ktorý má posúdiť zlučiteľnosť belgickej právnej úpravy dotknutej vo veci samej s belgickou ústavou, pričom otázka adresovaná vnútroštátnemu súdu má podľa znenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania prednostnú povahu. Zdá sa teda, že uznanie protiústavnej povahy uvedenej právnej úpravy by mohlo spôsobiť bezpredmetnosť prejednávanej veci. Treba konštatovať, že v tomto štádiu konania neprijal belgický Cour constitutionnelle (Ústavný súd) žiadne rozhodnutie.
B.
O prejudiciálnej otázke
31.
Z prvého výkladu prejudiciálnej otázky položenej Súdnemu dvoru vyplýva, že vnútroštátny súd sa pýta na zlučiteľnosť vnútroštátneho ustanovenia vzhľadom na podmienky, za ktorých môže štátny príslušník tretej krajiny využívať záruky, ktoré mu priznáva právo Únie v období pred návratom, v prejednávanej veci konkrétne článok 14 smernice 2008/115, a najmä, pokiaľ ide o zabezpečenie jeho základných potrieb počas doby preskúmania opravného prostriedku podaného v jeho vlastnom mene a v mene jeho vtedy ešte maloletého dieťaťa proti rozhodnutiu členského štátu, ktorým sa nariadilo, aby opustili územie členského štátu.
32.
Určenie presného rozsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý je vo svojej formulácii pomerne zložitý, si však vyžaduje zohľadniť všetky ustanovenia práva Únie uvedené v tomto návrhu, konkrétne články 5, 13 a 14 smernice 2008/115 a články 7, 12, 19 a 47 Charty, ako aj uvedený rozsudok Súdneho dvora z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453).
33.
V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol na jednej strane, že opravnému prostriedku podanému štátnym príslušníkom tretej krajiny proti rozhodnutiu o návrate, ktorého vykonanie môže tohto štátneho príslušníka vystaviť vážnemu riziku podstatného a nenapraviteľného zhoršenia jeho zdravotného stavu, musí byť priznaný automatický odkladný účinok, a na druhej strane, že uvedený štátny príslušník musí mať nárok na zabezpečenie jeho základných potrieb počas doby odkladu odsunu v dôsledku podania uvedeného opravného prostriedku.
34.
Zdá sa teda, že otázka záruk v období pred návratom, vymedzených v článku 14 smernice 2008/115, je neoddeliteľne spojená s problematikou týkajúcou sa práva na účinný opravný prostriedok proti rozhodnutiu o návrate, stanoveného v článku 13 tejto smernice, pričom táto súvislosť je založená na znení článku 9 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice, podľa ktorého členské štáty odložia odsun počas trvania odkladného účinku priznaného v súlade s článkom 13 ods. 2 tej istej smernice.
35.
Odpoveď na otázku položenú Súdnemu dvoru si preto vyžaduje predchádzajúce určenie, či opravnému prostriedku podanému rodičom vážne chorého dieťaťa proti rozhodnutiu o návrate, ktorého výkon môže toto dieťa vystaviť vážnemu riziku podstatného a nenapraviteľného zhoršenia jeho zdravotného stavu, musí byť priznaný automatický odkladný účinok, ak sa preukáže, že prítomnosť tohto rodiča pri jeho dieťati je nevyhnutná. (
7
)
1. O priznaní automatického odkladného účinku opravnému prostriedku, ktorý podal rodič vážne chorého dieťaťa proti rozhodnutiu o návrate
36.
Pred preskúmaním možných právnych dôvodov priznania takéhoto účinku je potrebné analyzovať pripomienky belgickej vlády k meritu veci v súvislosti s touto otázkou.
a) O pripomienkach belgickej vlády
37.
V prvom rade doslovný výklad pripomienok belgickej vlády naznačuje jej úmysel preukázať úplný súlad vnútroštátnej právnej úpravy s právom Únie.
38.
Na jednej strane tvrdí, že článok 57 ods. 2 základného zákona z 8. júla 1976, ako ho vykladá Cour constitutionnelle (Ústavný súd), nie je v rozpore s cieľmi smernice 2008/115, keďže uvedený súd predpokladá zohľadnenie osobitnej rodinnej situácie maloletého alebo plnoletého dieťaťa pri určovaní nároku dotknutej osoby na sociálnu pomoc.
39.
Na druhej strane belgická vláda uvádza, že vnútroštátne postupy zabezpečujú účinný opravný prostriedok v zmysle práva Únie, čo uznal Cour constitutionnelle (Ústavný súd) v rozsudku z 18. júla 2019, keďže proti opatreniam odsunu alebo vrátenia možno v prípade mimoriadnej naliehavosti podať žalobu s automatickým odkladným účinkom najmä na Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory).
40.
Táto argumentácia belgickej vlády si vyžaduje nasledujúce poznámky.
41.
V prvom rade chcem poznamenať, že z pripomienok uvedenej vlády jasne vyplýva, že podľa vnútroštátneho práva neoprávnene sa zdržiavajúci rodič maloletého alebo plnoletého dieťaťa sa nemôže pre seba domáhať žiadnej sociálnej pomoci okrem urgentnej zdravotnej starostlivosti. Vnútroštátny súd sa pritom pýta Súdneho dvora práve na súlad takejto právnej úpravy s právom Únie vzhľadom na situáciu rodiča vážne chorého dieťaťa, ktorý vo svojom vlastnom mene a v mene svojho dieťaťa podal opravný prostriedok proti rozhodnutiam o návrate prijatým vo vzťahu k nim.
42.
Ďalej, pokiaľ ide o odkazy na rozhodnutia belgického ústavného súdu, z ustálenej judikatúry vyplýva, že článok 267 ZFEÚ poskytuje vnútroštátnym súdom tú najširšiu možnosť obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnievajú, že vec, ktorú prejednávajú, nastoľuje otázky týkajúce sa výkladu alebo posúdenia platnosti ustanovení práva Únie potrebných na rozhodnutie sporu, ktorý im bol predložený. Súdny dvor z toho vyvodil, že pravidlo vnútroštátneho práva, na základe ktorého vnútroštátne súdy, ktoré nerozhodujú v poslednom stupni, sú viazané posúdením súdu vyššieho stupňa, nemôže tieto súdy zbaviť možnosti obrátiť sa na Súdny dvor s otázkami výkladu práva Únie, ktorého sa také právne posúdenie týka. Súdny dvor totiž zastával názor, že súd, ktorý nerozhoduje v poslednom stupni, akým je vnútroštátny súd, musí mať možnosť, ak sa domnieva, že právne posúdenie súdom vyššieho stupňa by ho mohlo viesť k vyhláseniu rozsudku, ktorý je v rozpore s právom Únie, obrátiť sa na Súdny dvor s otázkami, ktoré považuje za sporné. (
8
)
43.
Napokon v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora neprislúcha v rámci prejudiciálneho konania vykladať vnútroštátne právo s cieľom určiť v prejednávanej veci presný stav belgického procesného práva v oblasti opravných prostriedkov podaných migrantmi čakajúcimi na odsun.
44.
Treba pripomenúť, že prejudiciálne konanie upravené v článku 267 ZFEÚ je podľa ustálenej judikatúry založené na jasnom rozdelení právomocí medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, pričom výlučne Súdny dvor je oprávnený rozhodovať o otázkach výkladu alebo platnosti aktov Únie uvedených v tomto článku. V tejto súvislosti Súdnemu dvoru neprináleží posudzovať výklad ustanovení vnútroštátneho práva ani rozhodnúť, či je ich výklad zo strany vnútroštátneho súdu správny. (
9
)
45.
Len vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý nesie zodpovednosť za rozhodnutie, ktoré vydá, prislúcha so zreteľom na konkrétne okolnosti veci posúdiť potrebu rozhodnutia o prejudiciálnej otázke na účely vydania svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré položí Súdnemu dvoru. Preto ak sa položené otázky týkajú výkladu určitého predpisu práva Únie, vzťahuje sa na ne prezumpcia relevantnosti a Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. (
10
)
46.
V druhom rade možno z pripomienok belgickej vlády vyvodiť existenciu argumentácie týkajúcej sa časovej pôsobnosti článku 13 smernice 2008/115.
47.
Belgická vláda tvrdí, (
11
) že z rozsudku z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453), vyplýva, že záruka účinnosti opravného prostriedku musí byť zabezpečená v čase nariadenia odsunu, t. j. počas výkonu rozhodnutia o návrate, a poznamenáva, že LM sa konkrétne netýkalo žiadne opatrenie núteného výkonu rozhodnutia o návrate prijatého vo vzťahu k nemu. Tento prístup by viedol k odloženiu uplatňovania zásady účinnej súdnej ochrany po prijatí rozhodnutia o návrate do momentu nariadenia odsunu, a v dôsledku toho k uplatneniu záruk v období pred návratom stanovených v článku 14 smernice 2008/115 mimo podania opravného prostriedku proti rozhodnutiu o návrate.
48.
Takúto argumentáciu nemožno prijať, keďže vychádza z nesprávneho výkladu rozsudku z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453), a systému zavedeného smernicou 2008/115 na zabezpečenie účinnej politiky odsunu a repatriácie pri úplnom rešpektovaní základných práv a dôstojnosti dotknutých osôb. Treba konštatovať, že belgická vláda sa obmedzila na zdôraznenie použitia pojmu „vykonanie“ vo výrokovej časti uvedeného rozsudku, čím ignorovala odôvodnenie Súdneho dvora, ktoré viedlo k riešeniu obsiahnutému vo výrokovej časti a následným spresneniam.
49.
Otázka predložená Súdnemu dvoru v uvedenej veci bola najmä otázkou výkladu článku 13 smernice 2008/115 v spojení s článkom 47 Charty na účely určenia „povahy opravného prostriedku, ktorý možno podať proti rozhodnutiu o návrate“ v zmysle článku 3 bodu 4 tejto smernice, teda proti správnemu aktu, ktorým sa vyhlasuje, že dotknutý migrant sa zdržiava na území neoprávnene, a ktorým sa ustanovuje povinnosť návratu, zhodnému s rozhodnutím prijatým voči LM 8. februára 2016. Súdny dvor uviedol, že „účinnosť opravného prostriedku podaného proti rozhodnutiu o návrate“, ktorého vykonanie môže dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny vystaviť vážnemu riziku podstatného a nenapraviteľného zhoršenia jeho zdravotného stavu, vyžaduje, aby uvedený štátny príslušník mohol podať opravný prostriedok s odkladným účinkom, čím bude zaručené, že „rozhodnutie o návrate“ nebude vykonané predtým, než príslušný orgán preskúma výhradu týkajúcu sa porušenia článku 5 smernice 2008/115 vykladaného s prihliadnutím na článok 19 ods. 2 Charty. (
12
)
50.
Súdny dvor spresnil svoju judikatúru v rozsudku vo veci Gnandi (
13
), pričom zopakoval povinnosť v určitých prípadoch stanoviť automatický odkladný opravný prostriedok proti rozhodnutiu o návrate, ale tiež dodal, že to platí „a fortiori, aj pokiaľ ide o prípadné rozhodnutie o odsune v zmysle článku 8 ods. 3 smernice 2008/115“. Z odôvodnenia uvedeného rozsudku vyplýva, že prijatie rozhodnutia o odsune sa považuje za neistú a dodatočnú situáciu, v súvislosti s ktorou je možné priznať automatický odkladný účinok v prospech opravného prostriedku podaného dotknutým štátnym príslušníkom tretej krajiny.
51.
Tento prístup sa vysvetľuje tým, že na jednej strane podľa znenia článku 8 ods. 3 smernice 2008/115 je prijatie rozhodnutia o odsune hypotetické na rozdiel od rozhodnutia o návrate upraveného v článku 6 ods. 1 tejto smernice a na druhej strane toto posledné uvedené rozhodnutie môže vzhľadom na svoju právnu povahu, ako je vymedzená v článku 3 ods. 4 uvedenej smernice, viesť ako také k odsunu dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny. Článok 13 ods. 1 smernice 2008/115 priznáva uvedenému štátnemu príslušníkovi právo na účinný opravný prostriedok, aby mohol napadnúť rozhodnutia vzťahujúce sa na návrat, ktoré sú vymedzené v článku 12 ods. 1 tejto smernice ako rozhodnutia o návrate a „v prípade prijatia“ rozhodnutia o zákaze vstupu, ako aj rozhodnutia o odsune.
52.
Treba zdôrazniť, že záruka účinnosti opravného prostriedku stanovená vo vyššie uvedenom článku 13 vykladanom s prihliadnutím na článok 47 Charty už zo svojej podstaty vyžaduje prijatie aktu, ktorý možno predložiť súdu s cieľom napadnúť jeho zákonnosť. Zo spoločného výkladu článkov 6 a 8, článku 12 ods. 1 a článku 13 ods. 1 smernice 2008/115 však vyplýva, že tento akt môže predstavovať len samotné rozhodnutie o návrate.
53.
Zdá sa teda, že argumentácia belgickej vlády, podľa ktorej sa na základe práva Únie má poskytnúť opravný prostriedok s automatickým odkladným účinkom až od momentu, keď dôjde k nariadeniu odsunu, a nie hneď po prijatí rozhodnutia o návrate, porušuje všeobecnú štruktúru smernice 2008/115, a preto ju treba zamietnuť.
b) O právnom rámci analýzy
54.
Hoci vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby zohľadnil právo na rešpektovanie rodinného života, ako vyplýva z článku 7 Charty a článku 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), je potrebné uviesť, že Komisia odkazuje na úplne iný právny základ, aby dospela k záveru o potrebe priznania automatického odkladného účinku opravnému prostriedku podanému odvolateľom vo veci samej.
55.
Komisia v zásade navrhuje uplatniť analogické odôvodnenie s judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou sa udelenia odvodeného práva na pobyt na území Únie štátnemu príslušníkovi tretej krajiny na základe článkov 20 a 21 ZFEÚ, a to s cieľom nezbaviť všetkého potrebného účinku právo na pobyt maloletého dieťaťa, ktoré má postavenie občana Európskej únie, v prípade vyhostenia tohto štátneho príslušníka, rodiča dieťaťa. V dôsledku toho by sa mal opravnému prostriedku podanému odvolateľom vo veci samej priznať odkladný účinok, aby bol zachovaný potrebný účinok odkladu výkonu rozhodnutia o návrate, ktorý sa vzťahuje na jeho dcéru v súlade s rozsudkom z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453).
56.
Súdny dvor skutočne konštatoval, že právo na pobyt musí byť priznané štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, rodinnému príslušníkovi uvedeného občana, aby nedošlo k narušeniu potrebného účinku občianstva Únie, pokiaľ by v dôsledku odopretia takého práva bol občan Únie nútený opustiť územie Únie ako celok, čo by ho zbavilo možnosti účinne požívať podstatu práv, ktoré mu z tohto postavenia vyplývajú. Ďalej jasne spresnil, že účel a odôvodnenie uvedených odvodených práv, ktoré nie sú vlastnými právami uvedených štátnych príslušníkov, sa zakladajú na konštatovaní, že odmietnuť ich priznanie môže viesť k obmedzeniu najmä slobody pohybu občana Únie. (
14
)
57.
Zdá sa teda, že judikatúra, na ktorú sa odvoláva Komisia, patrí do úplne odlišného právneho a skutkového kontextu, ako to uznáva aj samotná Komisia, od prejednávanej veci, ktorá sa vyznačuje tým, že odvolateľ vo veci samej a jeho dcéra sú obaja neoprávnene sa zdržiavajúcimi štátnymi príslušníkmi tretej krajiny, voči ktorým bolo vydané rozhodnutie o návrate, čo podľa môjho názoru bráni jednoduchému analogickému uplatneniu tejto judikatúry.
58.
Chcem však poukázať na to, že pojmy ako „ochrana rodinného života“ alebo „najlepší záujem“ dieťaťa Súdny dvor výslovne používa ako kritériá výkladu rôznych noriem práva Únie patriacich do primárneho alebo sekundárneho práva, ktoré môžu odôvodniť udelenie odvodeného práva na pobyt na území Únie štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo zaručiť účinnosť práva na zlúčenie rodiny štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa oprávnene zdržiavajú na území členských štátov. (
15
)
59.
Tieto osobitné úvahy Súdneho dvora týkajúce sa článku 7 Charty v spojení s jej článkom 24 možno naopak prebrať v rámci prejednávanej veci na účely určenia právneho základu pre priznanie automatického odkladného účinku opravnému prostriedku podanému odvolateľom vo veci samej, otcom vážne chorého dieťaťa, proti rozhodnutiu o návrate prijatému vo vzťahu k nemu.
c) O priznaní odkladného účinku z dôvodu rešpektovania rodinného života
60.
Pokiaľ ide o povahu opravného prostriedku, ktorý možno podať proti rozhodnutiu o návrate, o aké ide vo veci samej, z článku 13 ods. 1 smernice 2008/115 v spojení s článkom 12 ods. 1 tejto smernice (
16
) vyplýva, že štátnemu príslušníkovi tretej krajiny sa poskytne účinný opravný prostriedok na to, aby mohol napadnúť rozhodnutie o návrate, ktoré bolo voči nemu prijaté. (
17
)
61.
Pokiaľ ide o článok 13 ods. 2 tejto smernice, tento článok stanovuje, že orgán alebo príslušný súd, ktoré rozhodujú o tomto opravnom prostriedku, môžu dočasne pozastaviť výkon napadnutého rozhodnutia o návrate, pokiaľ sa dočasné pozastavenie výkonu už neuplatňuje na základe vnútroštátnej právnej úpravy. Z toho vyplýva, že uvedená smernica nestanovuje, že opravný prostriedok uvedený v jej článku 13 ods. 1 musí mať nevyhnutne odkladný účinok. (
18
)
62.
Treba však zdôrazniť, že výklad ustanovení smernice 2008/115 treba poskytnúť, ako je pripomenuté v odôvodnení 2 tejto smernice, pri úplnom rešpektovaní základných práv a dôstojnosti dotknutých osôb. (
19
)
63.
Povaha opravného prostriedku upraveného v článku 13 ods. 1 smernice 2008/115 musí byť teda určená v súlade jednak s článkom 47 Charty, ktorý je potvrdením zásady účinnej súdnej ochrany a podľa ktorého každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie boli porušené, má za podmienok ustanovených v uvedenom článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom, a jednak s článkom 7 Charty, ktorý uznáva právo na rešpektovanie rodinného života. (
20
)
64.
Článok 7 Charty treba vykladať so zreteľom na záväzok brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa uznaný v článku 24 ods. 2 uvedenej Charty a s prihliadnutím na základné právo dieťaťa na ochranu a starostlivosť, ktoré sú potrebné pre jeho blaho, ako aj na právo na pravidelné udržiavanie osobných vzťahov a priamych stykov so svojimi rodičmi, ktorého rešpektovanie sa nepochybne zamieňa s najlepšími záujmami dieťaťa. (
21
) Požiadavka výkladu smernice 2008/115 z hľadiska článkov 7 a 24 Charty navyše vyplýva zo samotného znenia článku 5 písm. a) a b) tejto smernice, ktorý ukladá členským štátom pri vykonávaní uvedenej smernice náležite zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa a rodinný život. (
22
)
65.
Ako vyplýva z vysvetliviek k Charte (
23
), v súlade s článkom 52 ods. 3 tohto aktu majú práva zaručené v článku 7 Charty rovnaký zmysel a rozsah ako práva zaručené v článku 8 EDĽP, ako ho vykladá judikatúra ESĽP. (
24
)
66.
V tejto súvislosti belgická vláda vo svojich pripomienkach tvrdí, že ESĽP v súvislosti s tým, že sa mal vyjadriť k zlučiteľnosti režimu výnimky stanovenému pre opravné prostriedky proti rozhodnutiam o vyhostení z Guyany (francúzsky zámorský región a departement) s článkom 13 EDĽP v spojení s jeho článkom 8, uviedol v rozsudku vo veci De Souza Ribeiro v. Francúzsko (
25
), že „v prípade vyhostení cudzincov, ktoré boli napadnuté na základe údajného zásahu do súkromného a rodinného života, si účinnosť nevyžaduje, aby sa dotknutým osobám poskytol opravný prostriedok s automatickým odkladným účinkom“. V prípade údajného zásahu do súkromného a rodinného života si teda kritérium účinnosti nevyžaduje, aby sa dotknutým osobám poskytol opravný prostriedok s automatickým odkladným účinkom na rozdiel od prípadov vyhostení napadnutých na základe rizika neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v rozpore s článkom 3 EDĽP. (
26
)
67.
Tento jediný odkaz na predmetný rozsudok ESĽP neodráža rozmanitosť judikatúry tohto súdu v oblasti, ktorá spája prisťahovalectvo a ochranu rodinného života. (
27
) Okrem toho treba konštatovať, že okolnosti veci, v ktorej bol vydaný spomínaný rozsudok, sa značne odlišujú od okolností tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania, v dôsledku čoho je uvedený odkaz na judikatúru v prejednávanej veci irelevantný. Predmetná vec sa totiž týkala osoby, ktorá bola dospelá v čase podania návrhu na nariadenie predbežného opatrenia na odklad výkonu opatrenia odsunu a žaloby vo veci samej a ktorá bývala so svojou rodinou v Guyane a udržiavala s jej členmi vzťahy, ktoré nevykazovali žiadnu špecifickú situáciu okrem bežných citových väzieb. Okrem toho sa dotknutá osoba mohla za nejaký čas po vyhostení vrátiť do Guyany a získať povolenie na pobyt.
68.
Treba zdôrazniť, že právna problematika nastolená v tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa týka možnosti priznať automatický odkladný účinok opravnému prostriedku podanému proti rozhodnutiu o návrate v zmysle článku 3 smernice 2008/115, čo podľa môjho názoru zahŕňa posúdenie rodinnej situácie odvolateľa vo veci samej a možného porušenia práva na rešpektovanie rodinného života k dátumu, keď podal uvedený opravný prostriedok.
69.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že odvolateľ vo veci samej podal 25. marca 2016 vo svojom vlastnom mene a ako zákonný zástupca svojej maloletej dcéry, ktorá mala v tom čase takmer 17 rokov, žalobu proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt, ku ktorému bol pripojený príkaz opustiť územie, (
28
) pričom obidve dotknuté osoby mali od 8. apríla 2012 bydlisko v Belgicku a od tohto dátumu žili v spoločnej domácnosti. Táto situácia nepochybne charakterizuje existenciu „rodinného života“, ako to vyžaduje ESĽP vo svojej judikatúre týkajúcej sa článku 8 EDĽP, pričom treba poznamenať, že tento pojem „rodinného života“ môže zahŕňať vzťah medzi manželským alebo nemanželským dieťaťom a jeho otcom bez ohľadu na prítomnosť matky v domácnosti a že ochrana, ktorú zaručuje toto ustanovenie, sa vzťahuje na všetkých rodinných príslušníkov. (
29
)
70.
Vo veciach spájajúcich rodinný život a prisťahovalectvo, ktoré sa týkajú najmä otázky vyhostenia cudzincov, a to aj v prípadoch nelegálneho pobytu, ESĽP zvažuje existujúce záujmy, konkrétne osobný záujem dotknutých jednotlivcov viesť rodinný život na danom území a všeobecný záujem sledovaný štátom, ktorým je v týchto veciach kontrola prisťahovalectva. Faktormi, ktoré berie tento súd do úvahy, sú rozsah, v akom skutočne existuje prekážka pre rodinný život, rozsah väzieb dotknutých osôb v príslušnom zmluvnom štáte, otázka existencie alebo neexistencie neprekonateľných prekážok toho, aby rodina žila v krajine pôvodu dotknutého cudzinca, a otázka existencie skutočností súvisiacich s kontrolou prisťahovalectva alebo dôvodmi verejného poriadku, ktoré svedčia v prospech vyhostenia. (
30
)
71.
Pokiaľ ide o deti, ESĽP zastáva názor, že je potrebné zohľadniť ich najlepšie záujmy. K tomuto konkrétnemu bodu pripomína, že myšlienka, podľa ktorej najlepšie záujmy detí musia mať prednosť vo všetkých rozhodnutiach, ktoré sa ich týkajú, je predmetom širokého konsenzu, najmä v medzinárodnom práve. Tento záujem určite nie je sám osebe rozhodujúci, ale treba mu s určitosťou priznať veľkú váhu. V prípadoch zlúčenia rodiny preto ESĽP venuje osobitnú pozornosť situácii dotknutých maloletých, najmä ich veku, ich situácii v dotknutej krajine alebo krajinách a miere ich závislosti od svojich rodičov. (
31
)
72.
V tejto súvislosti uvádzam, že ten istý pojem vzťahu závislosti používa Súdny dvor na založenie odvodeného práva na pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny na území Únie, pokiaľ ho na to oprávňuje jeho rodinný príslušník, ktorý má postavenie občana Únie podľa článku 20 ZFEÚ. Súdny dvor totiž zastáva názor, že odmietnutie priznať právo na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny môže ohroziť potrebný účinok občianstva Únie len vtedy, keď medzi týmto štátnym príslušníkom tretej krajiny a občanom Únie, ktorý je jeho rodinným príslušníkom, existuje taký vzťah závislosti, ktorého dôsledkom je, že občan Únie je nútený sprevádzať dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny a opustiť územie Únie ako celok. (
32
)
73.
V rámci tohto posúdenia musia príslušné orgány zohľadniť právo na rešpektovanie rodinného života, ako je formulované v článku 7 Charty, pričom tento článok treba vnímať v spojení s povinnosťou zohľadniť najlepší záujem dieťaťa uznaný v článku 24 ods. 2 Charty. V najlepšom záujme dotknutého dieťaťa sa konštatovanie vzťahu závislosti musí zakladať na zohľadnení všetkých okolností prejednávanej veci, a to najmä jeho veku, fyzického a emočného vývoja, úrovne jeho citovej väzby tak s rodičom, ktorý je občanom Únie, ako aj s rodičom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, a tiež rizika, ktoré by odlúčenie od tohto rodiča znamenalo pre citovú rovnováhu tohto dieťaťa. To, či rodič, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, žije s maloletým dieťaťom, ktoré je občanom Únie, je jedným z relevantných faktorov, ktoré treba zohľadniť na účely stanovenia existencie vzťahu závislosti medzi nimi, ale nepredstavuje nevyhnutnú podmienku. (
33
)
74.
Ako už bolo spomenuté, tieto úvahy možno uplatniť v rámci problematiky možného porušenia práva rodiča vážne chorého dieťaťa na rešpektovanie rodinného života, ktoré sa posudzuje v spojení s najlepším záujmom dieťaťa štátneho príslušníka tretej krajiny, v prípade odsunu uvedeného štátneho príslušníka.
75.
Domnievam sa, že v prejednávanej veci zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva skutočný vzťah závislosti medzi odvolateľom vo veci samej a jeho dcérou, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
76.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž vyplýva, že dcéra LM trpí na jednej strane vážnou kosáčikovitou anémiou (drepanocytóza), ťažkou chorobou, ktorá môže kedykoľvek viesť k bolestivej kríze, ktorá sa môže skomplikovať a byť smrteľná, pričom si už počas kritických epizód vyžiadala niekoľko hospitalizácií, a na druhej strane ťažkou kyfóziou, ktorá si vyžaduje chirurgický zákrok, lebo inak jej hrozí ochrnutie. Táto situácia viedla odvolateľa vo veci samej k tomu, že opustil Kongo spolu so svojou dcérou a predložil 20. augusta 2012 príslušným belgickým orgánom žiadosť o povolenie na pobyt odôvodnenú jej zdravotným stavom.
77.
Vzhľadom na to, že rodinnú jednotku tvoril výlučne odvolateľ a jeho dcéra, fyzická prítomnosť prvého menovaného bola v čase podania opravného prostriedku a aj neskôr nevyhnutná na to, aby svoju dcéru sprevádzal počas jej rôznych hospitalizácií, dohliadal na dodržiavanie liečby a poskytoval citovú podporu s cieľom psychicky pomôcť svojej dcére prechádzať rôznymi skúškami, ktoré podstúpila v dôsledku chorôb, ktorými trpí. Treba zdôrazniť, že lekári jasne uviedli, že dcéru odvolateľa vo veci samej „vzhľadom na jej zdravotný stav (recidivujúce krízy kosáčikovitej anémie) musí sprevádzať rodič, ktorý s ňou trvalo žije“.
78.
V takomto kontexte odsun dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny, otca vážne chorého dieťaťa, ktoré má nárok na automatický odkladný účinok opravného prostriedku podaného proti rozhodnutiu o návrate, ktorého vykonanie by ju mohlo vystaviť vážnemu riziku podstatného a nenapraviteľného zhoršenia jej zdravotného stavu, môže vážne a nezvratne zasiahnuť do ochrany rodinného života zakotvenej v článku 7 Charty v spojení s povinnosťou zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa, ktorá je uznaná v článku 24 ods. 2 Charty. Nútený návrat LM do Konga by viedol k tomu, že jeho dcéra, ktorá trpí vážnymi chorobami, by prišla o jeho prítomnosť po svojom boku, a to napriek tomu, že lekári považovali jeho prítomnosť za nevyhnutnú, čo by bolo v rozpore so základným právom dieťaťa na ochranu a starostlivosť, ktoré sú potrebné pre jeho blaho, ako aj s právom na pravidelné udržiavanie osobných vzťahov a priamych stykov so svojimi rodičmi, ktoré sú uvedené v odsekoch 1 a 3 toho istého článku 24.
79.
Účinnosť opravného prostriedku proti rozhodnutiu o návrate, ktorého vykonanie môže viesť k vyššie opísanej situácii, vyžaduje, aby za týchto podmienok tento štátny príslušník tretej krajiny mohol podať opravný prostriedok s odkladným účinkom, čím bude zaručené, že rozhodnutie o návrate nebude vykonané predtým, než príslušný orgán preskúma výhradu týkajúcu sa porušenia článku 5 smernice 2008/115 vykladaného so zreteľom na články 7 a 24 Charty. (
34
) To platí a fortiori, aj pokiaľ ide o prípadné rozhodnutie o odsune v zmysle článku 8 ods. 3 tejto smernice. (
35
)
80.
Opačný výklad by podľa môjho názoru viedol k porušeniu základných práv zakotvených v uvedených ustanoveniach Charty, ktorej článok 6 ods. 1 ZEÚ priznáva rovnakú právnu silu ako Zmluvám a ktorej dodržiavanie zaručuje Súdny dvor. Treba pripomenúť, že je povinnosťou členských štátov nielen vykladať ich vnútroštátne právo v súlade s právom Únie, ale tiež dohliadať na to, aby sa nevychádzalo z výkladu textu sekundárneho práva, ktorý by bol v rozpore so základnými právami chránenými právnym poriadkom Únie. (
36
)
81.
Navyše poznamenávam, že rovnaký záver by sa podľa môjho názoru mal prijať v prípade zohľadnenia skutočnosti, že plnoletosť dcéry odvolateľa nastala 11. apríla 2017, a analýzy, ktorá sa má vykonať s prihliadnutím na existenciu rodinného vzťahu medzi rodičom a dospelým dieťaťom.
82.
Treba uviesť, že pokiaľ ide o judikatúru ESĽP v oblasti prisťahovalectva, tento súd pripustil vo viacerých prípadoch týkajúcich sa mladých dospelých, ktorí si ešte nezaložili svoju vlastnú rodinu, že ich väzby s rodičmi a ďalšími príslušníkmi ich blízkej rodiny sa tiež posudzujú ako „rodinný život“. (
37
) ESĽP uviedol, že neexistuje „rodinný život“ medzi rodičmi a dospelými deťmi, pokiaľ sa nepreukáže existencia iných doplňujúcich prvkov závislosti, než sú bežné citové väzby. (
38
)
83.
Súdny dvor v rámci svojho vyššie uvedeného posúdenia existencie stabilného vzťahu ako podmienky uznania odvodeného práva na pobyt na základe článku 20 ZFEÚ v prospech štátnych príslušníkov tretích krajín tiež rozlišuje medzi maloletými osobami a dospelými osobami, ktorí sú v zásade schopní existovať nezávisle od svojich rodinných príslušníkov. V dôsledku toho Súdny dvor zastáva názor, že uznanie vzťahu závislosti medzi dvoma dospelými osobami, členmi tej istej rodiny, ktorý by vytváral takéto právo na pobyt, je možné len vo výnimočných prípadoch, v ktorých vzhľadom na všetky relevantné okolnosti nemôže byť dotknutá osoba nijakým spôsobom odlúčená od svojho rodinného príslušníka, od ktorého je závislá. (
39
)
84.
Zdá sa mi, že tieto úvahy možno uplatniť aj v rámci prejednávanej veci a že spis predložený Súdnemu dvoru umožňuje domnievať sa, že ide o výnimočný prípad. Na základe skutkových zistení týkajúcich sa zdravotnej situácie dcéry odvolateľa vo veci samej a ich dôsledkov pre povahu vzťahu medzi týmito dvoma osobami som dospel k záveru o existencii tak rodinného života, ktorý si zaslúži ochranu, keďže dotknuté vzťahy prekračujú obvyklé citové väzby, ako aj vzťahu závislosti, v ktorom dospelé dieťa nemôže byť nijakým spôsobom odlúčené od svojho otca, od ktorého je podľa samotných lekárskych záverov závislé.
2. O zabezpečení základných potrieb rodiča vážne chorého dieťaťa, ktorý čaká na odsun
85.
Je nesporné, že Komisia s cieľom zabrániť právnemu vákuu pre tieto osoby pôvodne navrhla poskytnúť neoprávnene sa zdržiavajúcim štátnym príslušníkom tretích krajín čakajúcim na odsun minimálnu úroveň podmienok pobytu, s odkazom na rad podmienok, ktoré prekračujú rámec jednoduchej urgentnej zdravotnej starostlivosti a základných potrieb a ktoré už boli stanovené v smernici Rady 2003/9/ES z 27. januára 2003, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl. (
40
)
86.
Treba konštatovať, že konečné znenie smernice 2008/115 už neodkazuje na smernicu 2003/9, a to v dôsledku obáv, ktoré sa vyskytli v priebehu legislatívneho procesu v súvislosti so skutočnosťou, že uvedený odkaz by bolo možné vnímať ako odkaz, ktorý „nadraďuje“ situáciu neoprávnene sa zdržiavajúcich migrantov, a teda by vysielal nesprávny politický odkaz. Článok 14 ods. 1 smernice 2008/115 sa obmedzuje len na konštatovanie, že „členské štáty zabezpečia, aby sa… v čo najväčšej možnej miere zohľadnili [určité] zásady“, zatiaľ čo odôvodnenie 12 tejto smernice zdôrazňuje, že zabezpečenie základných potrieb migrantov čakajúcich na odsun „by sa malo vymedziť v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi“.
87.
Na základe dynamického spoločného výkladu článkov 9 a 14 smernice 2008/115, ktorý zohľadňuje všeobecnú štruktúru tejto smernice, Súdny dvor v rozsudku vo veci Abdida (
41
) najprv uznal široký rozsah článku 9 ods. 1 písm. b) tejto smernice, ktorý stanovuje odklad odsunu počas trvania odkladného účinku priznaného v súlade s článkom 13 ods. 2 tejto smernice, keď konštatoval, že prvé uvedené ustanovenie sa má vzťahovať na „všetky situácie“, v ktorých musí členský štát odložiť výkon rozhodnutia o návrate, ak bol proti tomuto rozhodnutiu podaný opravný prostriedok. Ďalej z toho vyvodil, že členské štáty sú „povinné“ poskytnúť štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý trpí vážnou chorobou a ktorý podal opravný prostriedok proti rozhodnutiu o návrate, ktorého vykonanie môže dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny vystaviť vážnemu riziku podstatného a nenapraviteľného zhoršenia jeho zdravotného stavu, záruky v období pred návratom stanovené v článku 14 smernice 2008/115.
88.
Súdny dvor spresnil, že za uvedených osobitných okolností musí dotknutý členský štát podľa článku 14 ods. 1 písm. b) smernice 2008/115 v rámci možností zabezpečiť základné potreby štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý trpí vážnou chorobou, až do preskúmania opravného prostriedku, ktorý podal proti rozhodnutiu o návrate, keď tento štátny príslušník nemá prostriedky na uspokojenie svojich potrieb, pričom odôvodnením tejto povinnosti je potreba zabezpečiť skutočný účinok poskytnutia urgentnej zdravotnej starostlivosti a základnej liečby stanovených vo vyššie uvedenom článku. (
42
)
89.
Zdá sa teda, že na základe deduktívnej argumentácie založenej na znení článkov 9 a 14 smernice 2008/115 Súdny dvor dospel k záveru, že obligatórnym dôsledkom priznania automatického odkladného účinku opravnému prostriedku proti rozhodnutiu o návrate je, že jeho autor má nárok využívať záruky návratu, pričom zabezpečenie základných potrieb je potrebné na to, aby osobitná záruka spojená so zhoršeným zdravotným stavom dotknutého migranta nebola zbavená skutočného účinku.
90.
V tomto kontexte sa mi zdá, že predchádzajúce priznanie automatického odkladného účinku opravnému prostriedku, ktorý podal odvolateľ vo veci samej proti rozhodnutiu o návrate prijatému voči nemu, nevyhnutne vedie k záveru, že dotknutý členský štát je povinný poskytnúť dotknutej osobe v období pred návratom záruky stanovené v článku 14 smernice 2008/115. (
43
) Pokiaľ ide o zabezpečenie základných potrieb LM zo strany dotknutého členského štátu v rámci jeho možností, treba si položiť otázku, či logiku, z ktorej Súdny dvor vychádzal pri uložení povinnosti poskytovať uvedenú starostlivosť vážne chorej osobe, možno uplatniť vo vzťahu k rodičovi, od ktorého je táto osoba závislá.
91.
V tejto súvislosti sa medzi zoznamom zásad uvedených v článku 14 ods. 1 smernice 2008/115 nachádza zachovanie celistvosti rodiny s rodinnými príslušníkmi nachádzajúcimi sa na území, ako aj zohľadnenie osobitných potrieb zraniteľných osôb, ktorých účinné zavedenie podľa môjho názoru vytvára súčasnú požiadavku zabezpečenia základných potrieb odvolateľa vo veci samej.
92.
Bez ohľadu na skutočnosť, že plnoletosť dcéry odvolateľa vo veci samej nastala 11. apríla 2017, sa mi totiž zdá, že obzvlášť vážna zdravotná situácia tejto dcéry a súčasná existencia vzťahu závislosti medzi ňou a jej otcom môžu odôvodniť záver, podľa ktorého zachovanie celistvosti rodiny s rodinnými príslušníkmi nachádzajúcimi sa na území, ako aj zabezpečenie osobitných potrieb zraniteľných osôb, teda kategórie, do ktorej patrí vážne choré dieťa, by mohli byť zbavené skutočného účinku, ak by neboli sprevádzané zabezpečením základných potrieb uvedeného odvolateľa tak, aby mohol mať stravu, oblečenie a ubytovanie. (
44
)
93.
Ako si totiž v praxi možno predstaviť zachovanie celistvosti rodiny a zohľadnenie osobitných potrieb dieťaťa v situácii závislosti vyplývajúcej z vážnej choroby, ak sa nijako nezohľadní materiálna situácia jedného z dvoch členov tejto jednotky, ktorý by mal tejto osobe denne poskytovať nevyhnutnú podporu? Inými slovami, uspokojenie základných potrieb odvolateľa vo veci samej je nevyhnutným predpokladom účinného uplatňovania záruk v období pred návratom uvedených v článku 14 ods. 1 písm. a) a d) smernice 2008/115, ktorý sa musí vykladať so zreteľom na článok 7 Charty.
94.
Okrem toho je podľa môjho názoru potrebné konštatovať, pričom priamo preberiem odôvodnenie rozsudku z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453), že zabezpečenie poskytnutia urgentnej zdravotnej starostlivosti a základnej liečby stanovené v článku 14 ods. 1 písm. b) smernice 2008/115, na ktoré má nárok vážne chorá dcéra odvolateľa vo veci samej počas doby odkladu odsunu v nadväznosti na podanie opravného prostriedku s odkladným účinkom proti rozhodnutiu o návrate, by mohlo byť zbavené skutočného účinku, ak by nebolo doplnené zabezpečením základných potrieb jej otca, štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorému je priznaný rovnaký odklad a ktorého prítomnosť pri jeho dcére sa považuje zo zdravotných dôvodov za nevyhnutnú. (
45
)
95.
Treba však zdôrazniť, že pokiaľ ide o povinnosť členských štátov zabezpečiť základné potreby neoprávnene sa zdržiavajúceho štátneho príslušníka tretej krajiny čakajúceho na odsun, Súdny dvor v už citovanom rozsudku uviedol dva výhrady.
96.
Prvou výhradou je, že toto zabezpečenie je podmienené konštatovaním neschopnosti dotknutého migranta zabezpečiť si svoje potreby sám, (
46
) čo v prejednávanej veci prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, pričom Súdny dvor môže napriek tomu poskytnúť určité usmernenia o skutočnostiach, ktoré treba zohľadniť v rámci takéhoto preskúmania.
97.
Základnou otázkou je samozrejme to, či dotknutá osoba má ešte zdroj príjmov, pričom sa zdá, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu treba vyvodiť negatívnu odpoveď. Je teda nesporné, že od 11. apríla 2017 odvolateľ vo veci samej už nepoberá finančnú sociálnu pomoc zodpovedajúcu výške životného minima v prípade osôb žijúcich s maloletým nezaopatreným dieťaťom a že sociálna pomoc priznaná dotknutej osobe sa od tohto dátumu obmedzuje na urgentnú zdravotnú starostlivosť.
98.
Treba tiež overiť možný prístup odvolateľa vo veci samej na legálny trh práce na belgickom území. V tejto súvislosti, hoci článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/52/ES z 18. júna 2009, ktorou sa stanovujú minimálne normy pre sankcie a opatrenia voči zamestnávateľom štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území členských štátov (
47
), stanovuje, že členské štáty zakážu zamestnávanie štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území členského štátu, odsek 3 uvedeného článku stanovuje, že „členský štát môže rozhodnúť o neuplatňovaní zákazu uvedeného v odseku 1 na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na jeho území, ktorých odsun bol odložený a ktorým je umožnené pracovať v súlade s vnútroštátnym právom“. (
48
) Navyše otázka prístupu odvolateľa vo veci samej k zamestnaniu sa neobmedzuje len na jeho právny rozmer, ale musí byť posúdená in concreto vzhľadom na postavenie dotknutej osoby ako opatrovníka a disponibilitu, ktorú táto situácia vyžaduje.
99.
Druhá výhrada zodpovedá výslovnému uvedeniu zo strany Súdneho dvora, že členským štátom prináleží určiť formu, v akej bude zabezpečenie základných potrieb dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny uskutočnené. (
49
)
100.
Týmto spresnením sa pripomína miera voľnej úvahy, ktorú členským štátom ponecháva smernica 2008/115, pokiaľ ide o základné potreby migrantov čakajúcich na odsun, prinajmenšom pokiaľ ide o spôsob, akým môžu byť tieto potreby uspokojené. Podľa môjho názoru z toho treba vyvodiť, že záver, podľa ktorého je dotknutý členský štát povinný v rámci možností zabezpečiť základné potreby odvolateľa vo veci samej, za predpokladu, že sám nie je schopný zabezpečiť svoje vlastné potreby, nevyhnutne neznamená, že dotknutá osoba musí dostať príspevok vo forme peňažnej dávky, aká sa uplatňuje na vnútroštátnom súde.
101.
V tejto súvislosti poukazujem na to, že belgická vláda vo svojich pripomienkach tvrdí, že dcéra odvolateľa vo veci samej poberá primeranú sociálnu pomoc, ktorej výška zohľadňuje prítomnosť rodiča po jej boku. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že dievča poberá od svojej plnoletosti sociálnu pomoc zodpovedajúcu výške životného minima pre „osamelú“ osobu zvýšenej o rodinné dávky z dôvodu svojho zdravotného postihnutia.
102.
Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či je za týchto okolností zabezpečenie základných potrieb odvolateľa vo veci samej bývajúceho v spoločnej domácnosti so svojou dcérou účinné, čo umožňuje v prípade kladnej odpovede dospieť k záveru, že belgická právna úprava je v súlade s právom Únie. (
50
)
V. Návrh
103.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal Cour du travail de Liège (Odvolací súd pre pracovnoprávne spory Liège, Belgicko) takto:
Články 5 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, v spojení článkami 7, 24 a 47 Charty základných práv Európskej únie, ako aj článok 9 a článok 14 ods. 1 písm. b) tejto smernice v spojení s článkami 7 a 24 uvedenej Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave:
–
ktorá nepriznáva odkladný účinok opravnému prostriedku proti rozhodnutiu o návrate a/alebo odsune podanému štátnym príslušníkom tretej krajiny, rodičom dieťaťa, ktoré trpí vážnou chorobou a ktoré má nárok na automatický odkladný účinok opravného prostriedku podaného proti uvedenému rozhodnutiu prijatému vo vzťahu k nemu, pričom vykonanie tohto rozhodnutia by ho mohlo vystaviť vážnemu riziku podstatného a nenapraviteľného zhoršenia jeho zdravotného stavu, ak existuje vzťah závislosti medzi rodičom a jeho maloletým alebo plnoletým dieťaťom, a
–
ktorá nestanovuje zabezpečenie základných potrieb uvedeného štátneho príslušníka tretej krajiny, v rámci možností, ktorého cieľom je zaručiť, že bude zabezpečené na jednej strane zachovanie celistvosti rodiny s rodinnými príslušníkmi prítomnými na území, ako aj zohľadnenie osobitných potrieb zraniteľných osôb a na druhej strane poskytovanie urgentnej zdravotnej starostlivosti a základnej liečby chorôb, ktorými trpí maloleté alebo plnoleté dieťa uvedeného štátneho príslušníka, v období, počas ktorého je členský štát povinný odložiť odsun tohto štátneho príslušníka tretej krajiny v nadväznosti na podanie tohto opravného prostriedku, s výhradou možnosti uvedeného štátneho príslušníka zabezpečiť si svoje potreby sám.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98.
(
3
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. mája 2014, Almos Agrárkülkereskedelmi (C‑337/13, EU:C:2014:328, bod 18).
(
4
)	Rozsudok zo 17. januára 2019, KPMG Baltics (C‑639/17, EU:C:2019:31, bod 11 a citovaná judikatúra).
(
5
)	Rozsudok z 19. júna 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, bod 31).
(
6
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. mája 2017, Chavez‑Vilchez a i. (C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 51).
(
7
)	V tejto súvislosti nemôžem súhlasiť s výkladom rozsahu prejudiciálnej otázky, ktorý rozvinula holandská vláda vo svojich pripomienkach, pričom táto vláda sa domnieva, že nevzniká otázka priznania odkladného účinku, keďže znenie návrhu na začatie prejudiciálneho konania preukazuje, že toto priznanie bolo dosiahnuté. Výslovné odkazy na článok 13 smernice 2008/115 týkajúci sa účinnosti opravného prostriedku poskytnutého migrantom, článok 47 Charty, ktorý predstavuje potvrdenie zásady účinnej súdnej ochrany, ako aj rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453), sú v rozpore s týmto výkladom, pričom obsah uvedeného rozsudku preukazuje potrebu predbežného posúdenia otázky priznania odkladného účinku opravnému prostriedku na vyriešenie otázky využitia záruk návratu a zabezpečenia základných potrieb dotknutého štátneho príslušníka.
(
8
)	Pozri rozsudok z 22. júna 2010, Melki a Abdeli (C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, body 41 a 42, ako aj citovaná judikatúra).
(
9
)	Pozri rozsudok z 22. mája 2014, Érsekcsanádi Mezőgazdasági (C‑56/13, EU:C:2014:352, bod 53 a citovaná judikatúra).
(
10
)	Pozri rozsudok z 10. decembra 2018, Wightman a i. (C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 26 a citovaná judikatúra).
(
11
)	Pozri bod 65 pripomienok.
(
12
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 50).
(
13
)	Rozsudok z 19. júna 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, bod 56).
(
14
)	Rozsudok z 8. mája 2018, K. A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308, body 50 a 51, ako aj citovaná judikatúra).
(
15
)	Pozri rozsudky z 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, bod 66); z 8. mája 2018, K. A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308, bod 71); zo 4. marca 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, bod 44), ako aj zo 6. decembra 2012, O. a S. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, body 75 až 80), pričom posledné dva odkazy sa týkajú smernice Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224).
(
16
)	Článok 12 ods. 1 smernice 2008/115 znie takto: „Rozhodnutia o návrate, rozhodnutia o zákaze vstupu, ak sa vydali a rozhodnutia o odsune sa vydávajú písomne, pričom sa v nich uvádzajú skutkové a právne dôvody, ako aj informácie o dostupných opravných prostriedkoch. Ak vnútroštátne právo umožňuje obmedziť právo na informácie, môžu sa obmedziť informácie týkajúce sa skutkových dôvodov, a to najmä na účely zaistenia národnej bezpečnosti, obrany, verejnej bezpečnosti a predchádzania, vyšetrovania, odhaľovania a stíhania trestných činov.“
(
17
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 43).
(
18
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 44).
(
19
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 42).
(
20
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 45).
(
21
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. decembra 2012, O. a S. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 76), a z 5. októbra 2010, McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, bod 60). Chcem poukázať na to, že znenie článku 24 ods. 3 Charty uvádza „obidvoch“ rodičov, keďže toto ustanovenie sa týka najmä prípadu rodičovského konfliktu, ktorý môže viesť k protiprávnemu premiestneniu dieťaťa a k nútenému odlúčeniu od jedného z rodičov. Uvedený text sa mi zdá byť založený na všeobecnej úvahe, podľa ktorej rovnováha a vývoj dieťaťa zahŕňa skutočnosť, že dieťa vyrastá v rodinnom prostredí pri svojich rodičoch a nie je od nich odlúčené proti jeho vôli. Základnou zložkou rodinného života je právo žiť spolu tak, aby sa mohli normálne rozvíjať rodinné vzťahy a aby mohli byť členovia rodiny spolu [ESĽP, 13. júna 1979, Marckx v. Belgicko, CE:ECHR:1979:0613JUD000683374, bod 31, a ESĽP, 24. marca 1988, Olsson v. Švédsko (č. 1), CE:ECHR:1988:0324JUD001046583, bod 59].
(
22
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2012, O. a S. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 80).
(
23
)	Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17.
(
24
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. marca 2019, SM (Dieťa patriace pod alžírsky režim kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248, bod 65), a z 15. novembra 2011, Dereci a i. (C‑256/11, EU:C:2011:734, bod 70).
(
25
)	Rozsudok ESĽP, 13. decembra 2012, De Souza Ribeiro v. Francúzsko, CE:ECHR:2012:1213JUD002268907, bod 83.
(
26
)	Podľa môjho názoru je nesporné, že na situáciu LM, v prípade ktorej žiadna skutočnosť uvedená v spise predloženom Súdnemu dvoru neumožňuje dospieť k záveru, že je vážne chorý, sa nevzťahuje článok 19 ods. 2 Charty, podľa ktorého nikto nesmie byť vyhostený do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavený neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu. Toto ustanovenie, vo svetle ktorého Súdny dvor vyložil článok 5 smernice 2008/115 s cieľom odôvodniť riešenie prijaté v rozsudku z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453), a ktoré tiež uvádza vnútroštátny súd v prejudiciálnej otázke, je v prejednávanej veci irelevantné.
(
27
)	Chcem poukázať na to, že ESĽP najmä uviedol, že odlúčenie rodinných príslušníkov im môže spôsobiť nenapraviteľné škody zahŕňajúce nebezpečenstvo porušenia článku 8 EDĽP, ktorému treba zabrániť uložením predbežného opatrenia podľa článku 39 rokovacieho poriadku uvedeného súdu (pozri rozsudky ESĽP, 6. júla 2010, Neulinger a Shuruk v. Švajčiarsko, a 28. júna 2011, Nunez v. Nórsko, CE:ECHR:2011:0628JUD005559709).
(
28
)	Treba uviesť, že vzhľadom na to, že belgické právo nestanovuje odkladný účinok v súvislosti s opravným prostriedkom smerujúcim proti rozhodnutiu o návrate, mohlo byť voči odvolateľovi vo veci samej prijaté opatrenie odsunu od 25. marca 2016, teda od dátumu uplynutia lehoty tridsiatich dní na dobrovoľný odchod ako súčasť príkazu opustiť belgické územie, ktorý bol pripojený k rozhodnutiu o zamietnutí vydania povolenia na pobyt z 9. februára 2016, ktoré bolo oznámené 25. februára toho istého roku. Skutočnosť, že dcéra odvolateľa vo veci samej sa stala plnoletou 11. apríla 2017, či už v priebehu konania o preskúmaní opravného prostriedku proti rozhodnutiu o návrate (ktoré ku dňu podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania navyše neviedlo k nijakému rozhodnutiu), alebo konania o spornom nároku uvedeného odvolateľa na sociálnu pomoc, je podľa môjho názoru nepodstatná.
(
29
)	Rozsudok ESĽP, 3. októbra 2014, Jeunesse v. Holandsko, CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, bod 117.
(
30
)	Pozri najmä rozsudok ESĽP, 3. októbra 2014, Jeunesse v. Holandsko, CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, bod 107.
(
31
)	Rozsudok ESĽP, 3. októbra 2014, Jeunesse v. Holandsko, CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, body 109 a 118.
(
32
)	Rozsudok z 8. mája 2018, K. A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308, bod 52).
(
33
)	Rozsudok z 8. mája 2018, K. A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308, body 71 až 73).
(
34
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 50).
(
35
)	Rozsudok z 19. júna 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, bod 56).
(
36
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2012, O. a S. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, body 77 a 78).
(
37
)	Rozsudok ESĽP, 23. júna 2008, Maslov v. Rakúsko, CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, bod 62 a citovaná judikatúra.
(
38
)	Rozsudky ESĽP, 30. júna 2015, A. S. v. Švajčiarsko, CE:ECHR:2015:0630JUD003935013, bod 49, 23. októbra 2018, Levakovic v. Denmark, CE:ECHR:2018:1023JUD000784114, body 35 a 44.
(
39
)	Rozsudok z 8. mája 2018, K. A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308, bod 65).
(
40
)	Ú. v. EÚ L 31, 2003, s. 18; Mim. vyd. 19/006, s. 101.
(
41
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, body 54 až 58).
(
42
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, body 59 a 60).
(
43
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 58).
(
44
)	Základné zdravotné potreby sú zohľadnené v článku 14 ods. 1 písm. b) smernice 2008/115.
(
45
)	Pre úplnosť uvádzam, že výklad článku 14 ods. 1 smernice 2008/115 v spojení s článkami 1, 2 a 3 Charty, ktoré zakotvujú rešpektovanie ľudskej dôstojnosti, ako aj práva na život a práva na nedotknuteľnosť osoby, ako aj s článkom 4 Charty, ktorý sa týka zákazu neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, by mohol tiež odôvodniť povinnosť zabezpečiť základné potreby odvolateľa vo veci samej zo strany dotknutého členského štátu. Tento predpoklad správne uviedol generálny advokát Bot vo svojich návrhoch, ktoré predniesol vo veci Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2167, body 147, 148, 154 a 155), a na ktoré odkazujem z dôvodu úplnej zhody názorov v tomto bode.
(
46
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 59).
(
47
)	Ú. v. EÚ L 168, 2009, s. 24.
(
48
)	V návrhu na začatie prejudiciálneho konania (strana 22) sa uvádza, že hoci je LM vysokoškolsky vzdelaný, v produktívnom veku a má nezanedbateľnú odbornú prax, je bez ďalších spresnení vylúčený z trhu práce z dôvodu jeho súčasnej situácie nelegálneho pobytu. Tento údaj v podstate nezohľadňuje skutočnosť, že odsun LM sa musí odložiť v nadväznosti na odkladný účinok jeho opravného prostriedku.
(
49
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 61).
(
50
)	Nakoniec poznamenávam, že vnútroštátny súd v prejudiciálnej otázke odkazuje na článok 12 Charty, čo je zjavne len chybou v písaní, ako to preukazuje znenie strany 25 návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý jasne odkazuje na zákaz akejkoľvek diskriminácie z dôvodu veku stanovený v článku 21 Charty. V každom prípade treba konštatovať, že vnútroštátny súd neposkytol žiadnu informáciu, na základe ktorej by bolo možné v prejednávanej veci predpokladať rozdielne zaobchádzanie s objektívne porovnateľnými situáciami.