ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 30. apríla 1996 (*)„Výklad
článku 30 Zmluvy ES a smernice Rady 83/189/EHS o postupe pri
poskytovaní informácií v oblasti technických noriem
a predpisov – Vnútroštátna právna úprava v oblasti predaja
poplašných systémov a centrál – Predchádzajúce schválenie správnym
orgánom“Vo veci C‑194/94_ktorej
predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým tribunal
de commerce de Liège (Belgicko) navrhuje, aby v súvislosti
s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medziCIA Security International SAaSignalson SA_Securitel SPRL_Súdny
dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článku 30 Zmluvy ES
a smernice Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983
o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických
noriem a predpisov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES
L 109, s. 8), zmenenej a doplnenej smernicou Rady
88/182/EHS z 22. marca 1988 (Ú. v. ES L 81,
s. 75)_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr
C. N. Kakouris, D. A. O. Edward
a J.‑P. Puissochet, sudcovia G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn,
C. Gulmann (spravodajca), J. L. Murray, H. Ragnemalm
a L. Sevón_generálny advokát: M. B. Elmer_tajomník: Louterman-Hubeau, hlavná referentka_so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:–        CIA
Security International SA, v zastúpení: C. van Rutten, avocat
au barreau, Liège_–        Signalson SA, v zastúpení: V.‑V. Dehin, avocat au barreau, Liège_–        Securitel SPRL, v zastúpení: J.‑L. Brandenberg, avocat au barreau, Liège_–        belgická
vláda, v zastúpení: J. Devadder, riaditeľ správy na
ministerstve zahraničných vecí, splnomocnený zástupca_–        nemecká
vláda, v zastúpení: E. Röder, ministerský radca na spolkovom
ministerstve hospodárstva, splnomocnený zástupca_–        holandská
vláda, v zastúpení: A. Bos, právny poradca, splnomocnený
zástupca_–        vláda
Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Braviner, Treasury
Solicitor’s Department, a E. Sharpston, barrister,
splnomocnení zástupcovia_–        Komisia
Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Wainwright, hlavný
právny poradca, a J.‑F. Pasquier, vnútroštátny úradník pre potreby
právnej služby, splnomocnení zástupcovia_so zreteľom na správu pre pojednávanie_po
vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli CIA Security
International SA, v zastúpení: C. van Rutten, Signalson SA,
v zastúpení: V.‑V. Dehin, belgická vláda, v zastúpení:
D. Jacob, zástupkyňa poradcu na ministerstve vnútra, splnomocnená
zástupkyňa, holandská vláda, v zastúpení: J. S. van den
Oosterkamp, zástupca právneho poradcu, vláda Spojeného kráľovstva,
v zastúpení: S. Braviner a E. Sharpston,
a Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení:
R. Wainwright, a J.‑F. Pasquier, na pojednávaní 5. júla
1995_po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. októbra 1995_vyhlásil tentoRozsudok1        Rozsudkom
z 20. júna 1994 doručeným Súdnemu dvoru 4. júla 1994
položil tribunal de commerce v Liège v zmysle článku 177
Zmluvy ES šesť prejudiciálnych otázok týkajúcich sa výkladu článku 30
tejto Zmluvy a smernice Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983
o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických
noriem a predpisov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES
L 109, s. 8, ďalej len „smernica 83/189“), zmenenej
a doplnenej smernicou Rady 88/182/EHS z 22. marca 1988
(Ú. v. ES L 81, s. 75).2        Tieto
otázky boli položené v rámci sporov medzi spoločnosťou CIA
Security International (ďalej len „CIA Security“) a spoločnosťami
Signalson (ďalej len „Signalson“) a Securitel (ďalej len
„Securitel“), pričom tieto tri spoločnosti sú podnikmi poskytujúcimi
bezpečnostnú službu v zmysle belgického zákona
z 10. apríla 1990 o podnikoch poskytujúcich strážnu
službu, bezpečnostnú službu a vnútornú strážnu službu (ďalej len
„zákon o bezpečnostných službách“).3        Článok
1 ods. 3 tohto zákona stanovuje: „Bezpečnostnou službou na účely
tohto zákona je každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá vykonáva
činnosti spočívajúce v poskytovaní služieb projektovania,
inštalácie alebo údržby poplašných systémov a centrál, sústavne
alebo príležitostne, tretím osobám.“4        Podľa
článku 1 ods. 4 zákona o bezpečnostných službách „poplašné
systémy a centrály podľa tohto článku sú tie, ktoré sú určené na
to, aby zabránili trestným činom proti osobám alebo majetku alebo ich
zaznamenali“.5        Článok
4 zákona o bezpečnostných službách stanovuje, že „nikto nemôže
prevádzkovať bezpečnostnú službu bez predchádzajúceho povolenia
ministerstva vnútra. Povolenie možno udeliť, iba ak spoločnosť splní
požiadavky, ktoré sú stanovené týmto zákonom, a podmienky, ktoré sa
týkajú finančných prostriedkov a technického vybavenia stanoveného
kráľom...“.6        Článok
12 zákona o bezpečnostných službách ustanovuje, že „poplašné
systémy a centrály podľa článku 1 ods. 4 a ich súčasti
možno uvádzať na trh alebo iným spôsobom poskytovať užívateľom iba po
predchádzajúcom schválení podľa postupu, ktorý ustanoví kráľ...“.7        Tento
postup bol upravený kráľovským nariadením zo 14. mája 1991, ktorý
stanovuje postup pri schvaľovaní poplašných systémov a centrál
podľa zákona z 10. apríla 1990 o podnikoch poskytujúcich
strážnu službu, bezpečnostnú službu a vnútornú strážnu službu
(ďalej len „nariadenie zo 14. mája 1991“).8        Článok
2 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že „žiadny výrobca, dovozca,
veľkoobchodník ani žiadna iná fyzická alebo právnická osoba nemôže
v Belgicku uvádzať na trh ani iným spôsobom poskytovať užívateľom
nové zariadenie, ak toto zariadenie nebolo vopred schválené komisiou
ustanovenou na tento účel (ďalej len ‚komisia pre zariadenia‘)“.9        Z článkov
4 až 7 nariadenia zo 14. mája 1991 vyplýva, že prípadnému
schváleniu zariadenia musí predchádzať skúška zariadenia a testy.10      Podľa
článku 5 táto skúška pozostáva z identifikácie zariadenia,
kontroly elektrických obvodov porovnaním s dokumentáciou dodanej
výrobcom a kontroly minimálnych požadovaných funkcií. Testy
vykonávané na zariadení podľa článku 6 nariadenia zo 14. mája
1991 sa týkajú funkčnej spôsobilosti, mechanického aspektu, funkčnosti
mechanickej a/alebo elektronickej spoľahlivosti, citlivosti na falošné
poplachy, ochrany proti zneužitiu alebo proti pokusom znefunkčniť
zariadenie. Na tento účel sa na zariadení vykonajú testy podľa príloh 3
a 4 uvedeného nariadenia.11      Článok
8 nariadenia zo 14. mája 1991 ustanovuje, že „ak žiadateľ preukáže
prostredníctvom potrebných dokumentov, že jeho zariadenie už prešlo
testami, ktoré sú minimálne rovnocenné s tými, ktoré sú popísané
v článku 7, v autorizovanom laboratóriu v inom členskom
štáte EHS podľa noriem EHS a že bolo schválené najviac tri roky
pred dňom podania tejto žiadosti, inštitúcia uvedená v článku 4
ods. 1 vykoná na zariadení iba také testy, ktoré ešte neboli
vykonané v inom členskom štáte EHS“.12      Zo
spisu okrem iného vyplýva, že nariadenie zo 14. mája 1991 nebolo
Komisii oznámené v zmysle postupu pri poskytovaní informácií
o technických predpisoch podľa smernice 83/189 a že na základe
odôvodneného stanoviska Komisie v zmysle článku 169 Zmluvy EHS
belgická vláda vo februári 1993 oznámila nový návrh kráľovského
nariadenia stanovujúceho postup pri schvaľovaní poplašných systémov
a centrál. Tento návrh prijatý 31. marca 1994 je
v podstate totožný s nariadením zo 14. mája 1991, ktorý
zrušil, pričom sa poznamenáva, že článok 8 nariadenia zo 14. mája
1991 bol zmenený a doplnený v súlade s návrhmi Komisie.13      Všetky
tri spoločnosti v spore vo veci samej si navzájom konkurujú,
pretože ich predmetom podnikania je výroba a predaj poplašných
systémov a centrál.14      CIA
Security podala 21. januára 1994 na tribunal de commerce
v Liège návrhy na vydanie rozhodnutia, aby Signalson
a Securitel skončili s ich nekalými obchodnými praktikami,
ktoré praktizovali v januári 1994. Svoje žiadosti založila na
článkoch 93 a 95 belgického zákona zo 14. júla 1991
o obchodných praktikách, ktorý zakazuje konania odporujúce
obchodným zvyklostiam. CIA Security vytýka spoločnostiam Signalson
a Securitel, že ju ohovárali najmä tým, keď tvrdili, že poplašný
systém Andromède na ochranu pred vlámaním uvádzaný na trh nespĺňa
podmienky ustanovené belgickými právnymi predpismi v oblasti
bezpečnostných systémov.15      Signalson
a Securitel podali protinávrh usilujúci sa najmä o vydanie
zákazu pre CIA Security vykonávať ďalej svoju činnosť z dôvodu, že
nemá oprávnenie na výkon činnosti bezpečnostnej služby a že uvádza
na trh neschválený poplašný systém.16      Tribunal
de commerce v Liège vo svojom medzitýmnom rozsudku zastáva názor,
že hoci sa hlavná žaloba a protižaloba usilujú
o sankcionovanie nekalých obchodných praktík zakázaných podľa
zákona o obchodných praktikách, treba tieto praktiky posúdiť vo
vzťahu k ustanoveniam zákona o bezpečnostných službách
a nariadenia zo 14. mája 1991.17      Vnútroštátny
súd ďalej konštatoval na jednej strane, že ak CIA Security porušila
zákon o bezpečnostných službách a nariadenie zo 14. mája
1991, jej žaloby možno vyhlásiť za neprípustné pre nedostatok aktívnej
legitimácie a naliehavého právneho záujmu, a na druhej strane,
že ak sú zákon o bezpečnostných službách a nariadenie zo
14. mája 1991 nezlučiteľné s právom Spoločenstva, Signalson
a Securitel nemôžu zakladať svoj protinávrh na zákaz činnosti na
porušení týchto právnych predpisov.18      Tribunal
de commerce v Liège mal pochybnosti o zlučiteľnosti
predmetnej belgickej právnej úpravy s článkom 30 Zmluvy
a skonštatoval, že táto úprava nebola predtým, ako bola prijatá,
oznámená Komisii podľa smernice 83/189, a rozhodol sa prerušiť
konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:1.      Predstavuje
zákon z 10. apríla 1990 o podnikoch poskytujúcich
strážnu službu, bezpečnostnú službu a vnútornú strážnu službu,
a najmä jeho články 4 a 12 množstevné obmedzenie dovozu alebo
obsahuje opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia
zakázané článkom 30 Zmluvy EHS?2.      Je
kráľovské nariadenie zo 14. mája 1991, ktoré ustanovuje postup pri
schvaľovaní poplašných systémov a centrál podľa zákona
z 10. apríla 1990, najmä v článkoch 2 a 8,
zlučiteľný s článkom 30 Zmluvy zakazujúcim množstevné obmedzenia
dovozu, ako aj opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné
obmedzenie?3.      Obsahuje
vyššie uvedený zákon z 10. apríla 1990, najmä jeho články 4
a 12, technické predpisy, ktoré mali byť vopred oznámené Komisii
v súlade s článkom 8 smernice 83/189/EHS?4.      Obsahuje
kráľovské nariadenie zo 14. mája 1991, najmä jeho články 2
a 8, technické predpisy, ktoré mali byť vopred oznámené Komisii
v súlade s článkom 8 smernice 83/189/EHS?5.      Sú
ustanovenia smernice Rady 83/189/EHS o postupe pri poskytovaní
informácií v oblasti technických noriem a predpisov, najmä jej
články 8 a 9, nepodmienené a dostatočne presné, aby sa ich
jednotlivci mohli dovolávať pred vnútroštátnymi súdmi?6.      Vyžaduje
právo Spoločenstva a ochrana, ktorú priznáva jednotlivcom, aby
vnútroštátny súd odmietol uplatnenie vnútroštátneho technického
predpisu, ktorý Komisii nebol oznámený členským štátom, ktorý ho prijal,
podľa povinnosti stanovenej v článku 8 smernice Rady 83/189/EHS? Úvodné pripomienky19      Na
úvod treba poukázať na to, že podľa názorov belgickej vlády
a spoločností Signalson a Securitel sa akákoľvek otázka
týkajúca sa zlučiteľnosti nariadenia zo 14. mája 1991 s právom
Spoločenstva stala bezpredmetnou, keďže vnútroštátny súd musí
v prípade konania, v ktorom rozhoduje, uplatniť zákon účinný
v okamihu, keď rozhoduje, a keďže po začatí konania bolo
nariadenie zo 14. mája 1991 nahradené kráľovským nariadením
z 31. marca 1994, ktorý podľa názoru Komisie je zlučiteľný
s právom Spoločenstva.20      Tento
názor nemožno prijať. Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora,
posúdiť pôsobnosť vnútroštátnych ustanovení a spôsob, akým sa majú
uplatniť, prislúcha vnútroštátnemu súdu (pozri najmä rozsudok zo
7. decembra 1995, Ayuntamiento de Ceuta, C‑45/94, Zb.
s. I‑4385, bod 26). Keďže vnútroštátny súd môže z hľadiska
osobitostí prípadu najlepšie posúdiť potrebu rozhodnutia
o prejudiciálnej otázke pre vynesenie svojho rozsudku,
prejudiciálne otázky nemožno považovať za bezpredmetné kvôli
skutočnosti, že nariadenie zo 14. mája 1991 bolo nahradené
kráľovským nariadením z 31. marca 1994.21      Za
daného stavu treba najprv odpovedať na tretiu, štvrtú, piatu
a šiestu prejudiciálnu otázku. O tretej a štvrtej otázke22      Svojou
treťou a štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta,
či predpisy, akými sú články 4 a 12 zákona o bezpečnostných
službách a nariadenie zo 14. mája 1991, predstavujú technické
predpisy, ktoré ešte pred ich prijatím mali byť oznámené Komisii
v súlade s článkom 8 smernice 83/189.23      Pojem
„technický predpis“ je definovaný v článku 1 bode 5 smernice
83/189 ako „technické špecifikácie vrátane správnych ustanovení, ktoré
sa na ne vzťahujú, ktorých dodržiavanie je povinné de iure alebo de facto
pri uvádzaní na trh alebo pri používaní v členskom štáte alebo
v prevažnej časti tohto štátu s výnimkou tých, ktoré sú
stanovené miestnymi orgánmi“ [neoficiálny preklad]. Podľa bodu 1
toho istého článku „technickou špecifikáciou“ je „špecifikácia uvedená
v dokumente, ktorý obsahuje požadované vlastnosti výrobku, akými sú
úrovne kvality, vlastnosti použitia, bezpečnosť, rozmery, vrátane
požiadaviek na výrobok týkajúce sa terminológie, symbolov, skúšok
a skúšobných metód, obalu, označenia, etikety...“ [neoficiálny preklad].24      Najprv
treba preskúmať, či ustanovenie, akým je článok 4 zákona
o bezpečnostných službách, je technickým predpisom v zmysle
smernice 83/189.25      Odpoveď
na túto otázku musí byť záporná, pretože v zmysle smernice 83/189
technické predpisy sú špecifikácie definujúce vlastnosti výrobkov
a článok 4 sa obmedzuje na stanovenie podmienok na zriaďovanie
podnikov bezpečnostných služieb.26      Pokiaľ
ide o ustanovenia nariadenia zo 14. mája 1991, treba
pripomenúť, že obsahuje podrobné predpisy, ktoré definujú najmä
podmienky týkajúce sa testov kvality a funkčných testov, ktoré sa
musia splniť, aby poplašný systém alebo centrála mohli byť schválené
a uvedené na trh v Belgicku. Tieto predpisy sú preto
technickými predpismi v zmysle smernice 83/189.27      Pokiaľ
ide o článok 12 zákona o bezpečnostných službách, treba
pripomenúť, že sa v ňom uvádza, že predmetné výrobky možno uvádzať
na trh len po predchádzajúcom schválení podľa zákonom stanoveného
postupu, ktorý bol stanovený nariadením zo 14. mája 1991.28      Podľa
Komisie a CIA Security článok 12 zákona je technickým predpisom
v zmysle smernice, zatiaľ čo Signalson, vláda Spojeného kráľovstva
a belgická vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdia, že
tento článok je len rámcovým zákonom neobsahujúcim žiadny technický
predpis v zmysle smernice 83/189.29      V tomto
zmysle je dôležité konštatovať, že predpis sa považuje za technický
predpis v zmysle smernice 83/189, keď spôsobuje vlastné právne
účinky. Ak sa podľa vnútroštátneho práva predpis obmedzuje iba na to, že
vytvára splnomocňujúci základ pre prijatie správnych predpisov, ktoré
obsahujú záväzné pravidlá pre dotknuté osoby, takže sám osebe nemá
žiadny právny účinok na jednotlivcov, predpis nie je technickým
predpisom v zmysle smernice (pozri rozsudok z 1. júna
1994, Komisia/Nemecko, C‑317/92, Zb. s. I‑2039, bod 26).
V tomto kontexte treba pripomenúť, že podľa článku 8 ods. 1
prvého pododseku smernice 83/189 členské štáty musia súčasne
s návrhom technického predpisu oznámiť splnomocňujúci základ pre
jeho prijatie, keď je jeho poznanie potrebné na posúdenie dosahu návrhu.30      Na
druhej strane sa predpis musí kvalifikovať ako technický predpis
v zmysle smernice 83/189, ak ako uviedla belgická vláda na
pojednávaní, vyžaduje, aby dotknuté podniky požiadali
o predchádzajúce schválenie svojho zariadenia, a to aj keď
stanovené správne predpisy neboli prijaté.31      Na
tretiu a štvrtú otázku preto treba odpovedať tak, že predpis, akým
je článok 4 zákona o bezpečnostných službách, nie je technickým
predpisom v zmysle smernice 83/189, zatiaľ čo ustanovenia, akými sú
ustanovenia obsiahnuté v kráľovskom nariadení zo 14. mája
1991, sú technickými predpismi, a že kvalifikácia predpisu, akým je
článok 12 zákona o bezpečnostných službách, závisí od jeho
právnych účinkov podľa vnútroštátneho práva. O piatej a šiestej otázke32      Piatou
a šiestou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sú
ustanovenia smernice 83/189, a najmä jej články 8 a 9
nepodmienené a dostatočne presné, aby sa ich jednotlivci mohli
dovolávať pred vnútroštátnym súdom, ktorý musí zamietnuť uplatnenie
vnútroštátneho technického predpisu, ktorý nebol oznámený v súlade
so smernicou.33      Článok 8 ods. 1 a 2 smernice stanovuje:„1.      Členské
štáty ihneď oznámia Komisii každý návrh technického predpisu, okrem
prípadov, keď ide len o úplné prebratie znenia medzinárodnej alebo
európskej normy, kedy postačuje jednoduchá informácia o predmetnej
norme; Komisii zasielajú aj stručnú informáciu o dôvodoch, pre
ktoré je potrebné prijatie takéhoto technického predpisu, ak tieto
dôvody nie sú zrejmé priamo z návrhu. V prípade potreby
členské štáty zasielajú súčasne aj znenie hlavných a priamo
súvisiacich základných právnych a správnych ustanovení, ak je ich
poznanie potrebné na posúdenie dosahu návrhu technického predpisu.Komisia
hneď oznámi návrh ostatným členským štátom; môže ho tiež predložiť na
posúdenie výboru uvedenému v článku 5 a v prípade potreby
výboru zodpovednému za predmetnú oblasť.2.      Komisia
a členské štáty môžu členskému štátu, ktorý oznámil návrh
technického predpisu, oznámiť pripomienky, ktoré tento členský štát
zohľadní do takej miery, ako je to možné, pri následnej úprave
technického predpisu.“ [neoficiálny preklad]34      Podľa článku 9 smernice:„1.      Bez
toho, aby boli dotknuté odseky 2 a 2a, členské štáty odložia
prijatie návrhu technického predpisu o šesť mesiacov odo dňa
oznámenia podľa článku 8 ods. 1, ak Komisia alebo iný členský štát
vydá v priebehu troch mesiacov nasledujúcich po tomto dni podrobné
stanovisko, podľa ktorého sa plánované opatrenie musí zmeniť alebo
doplniť, aby sa odstránili alebo obmedzili prekážky voľného pohybu
tovarov, ktoré by z neho mohli prípadne vyplynúť. Dotknutý členský
štát podá Komisii správu o tom, čo mieni následne podniknúť
v dôsledku tohto podrobného stanoviska. Komisia sa k tomu
vyjadrí.2.      Lehota
podľa odseku 1 je dvanásť mesiacov, ak Komisia do troch mesiacov
nasledujúcich po oznámení podľa článku 8 ods. 1 oznámi svoj zámer
navrhnúť alebo prijať smernicu v danej oblasti.2a.      Ak
Komisia zistí, že oznámenie podľa článku 8 ods. 1 sa týka oblasti
zahrnutej do návrhu smernice alebo nariadenia predloženého Rade,
informuje dotknutý členský štát do troch mesiacov od prijatia oznámenia.Členské
štáty sa zdržia prijatia technických predpisov týkajúcich sa oblasti
zahrnutej v návrhu smernice alebo nariadenia predloženého Komisiou
Rade pred oznámením podľa článku 8 ods. 1 počas lehoty dvanásť
mesiacov odo dňa predloženia uvedeného návrhu.Na odseky 1, 2 a 2a tohto článku sa nemožno odvolať súčasne.3.      Odseky
1, 2 a 2a sa neuplatnia, ak členský štát z naliehavých
dôvodov týkajúcich sa ochrany zdravia osôb a zvierat, ochrany
rastlín alebo bezpečnosti musí vo veľmi krátkej lehote vypracovať
technické predpisy, aby ich mohol ihneď prijať a uviesť do
platnosti bez toho, aby sa konzultovali. Členský štát uvedie
v oznámení podľa článku 8 dôvody odôvodňujúce naliehavosť opatrení.
Komisia prijme vhodné opatrenia v prípade zneužívania tohto
postupu“ [neoficiálny preklad].35      Článok
10 smernice ustanovuje, že „články 8 a 9 sa neuplatnia, ak členské
štáty splnia svoje povinnosti vyplývajúce zo smerníc a nariadení
Spoločenstva; to isté platí pre záväzky vyplývajúce z medzinárodnej
zmluvy, ktoré majú za následok prijatie jednotných technických
špecifikácií v Spoločenstve“ [neoficiálny preklad].36      Treba
pripomenúť, že Komisia už v roku 1986 v oznámení (86/C
245/05, Ú. v. ES C 245, 1986, s. 4) vyjadrila svoje stanovisko
k problému, ktorý predložil tribunal de commerce v Liège vo
svojich dvoch posledných otázkach. V tomto oznámení konštatovala na
jednej strane, že smernica jej, ako aj členským štátom priznáva
významnú úlohu tým, že jej umožňuje zabrániť vzniku nových technických
prekážok v obchode, a na druhej strane, že povinnosti
členských štátov uložené smernicou sú jasné a jednoznačné
v tom, že:–        členské
štáty musia oznámiť všetky návrhy technických predpisov týkajúcich sa
smernice_–        musia
odložiť prijatie návrhov technických predpisov automaticky o tri
mesiace okrem osobitných prípadov uvedených v článku 9 ods. 3_–        musia
odložiť prijatie návrhov technických predpisov o ďalšie tri až
deväť mesiacov v závislosti od toho, či boli vznesené námietky
alebo sa pripravuje právny predpis Spoločenstva.Komisia
nakoniec uviedla, že ak členské štáty nebudú plniť povinnosti
vyplývajúce zo smernice, mohlo by to vážne narušiť fungovanie vnútorného
trhu s možnými škodlivými účinkami na obchod.37      Z oznámenia
vyplýva, že Komisia z týchto zistení vyvodzuje, že „ak členský
štát prijme technický predpis spadajúci pod ustanovenia smernice 83/189
bez oznámenia návrhu Komisii a bez splnenia svojej povinnosti status quo,
takto prijatý predpis nemôže byť vykonateľný vo vzťahu k tretím
osobám podľa právneho poriadku dotknutého členského štátu. Komisia
zastáva názor, že účastníci konania majú právo očakávať od
vnútroštátnych súdov, aby odmietli uplatnenie vnútroštátnych technických
predpisov, ktoré neboli oznámené v súlade s právom
Spoločenstva“.38      V prejednávanej
veci Komisia podporovala tento výklad smernice 83/189, ku ktorému sa
pripojila CIA Security.39      Vlády
Nemecka, Holandska a Spojeného kráľovstva nesúhlasia s týmto
výkladom a naopak tvrdia, že technické predpisy v zmysle
smernice 83/189 môžu byť použité voči jednotlivcom, aj keď boli prijaté
bez toho, aby boli splnené povinnosti vyplývajúce zo smernice.
Argumentácia, na ktorej sa zakladá tento výklad, je uvedená nižšie.40      Na
úvod treba zdôrazniť, že účelom smernice 83/189 je prostredníctvom
preventívnej kontroly ochrana voľného pohybu tovarov, ktorá je jedným zo
základov Spoločenstva. Táto kontrola je potrebná do tej miery, do akej
technické predpisy spadajúce pod smernicu môžu vytvárať prekážky pri
obchode s tovarmi medzi členskými štátmi, keďže takéto prekážky
možno pripustiť, len ak sú potrebné na uspokojenie nevyhnutných
požiadaviek sledujúcich cieľ všeobecného záujmu. Kontrola ustanovená
smernicou je účinná, pokiaľ všetky návrhy pod ňu spadajúcich technických
predpisov musia byť oznámené a pokiaľ prijatie a uvedenie do
platnosti týchto predpisov – okrem tých, pri ktorých naliehavosť
opatrení odôvodňuje udelenie výnimky – musí byť pozastavené na čas
stanovený v článku 9.41      Oznámenie
a doba pozastavenia dávajú preto Komisii a ostatným členským
štátom príležitosť na jednej strane preskúmať, či predmetný návrh
vytvára prekážky obchodu, ktoré sú v rozpore so Zmluvou ES, alebo
prekážky, ktoré treba odstrániť prijatím spoločných a zosúladených
opatrení, a na druhej strane navrhnúť zmeny plánovaných
vnútroštátnych opatrení. Tento postup umožňuje ďalej Komisii navrhnúť
alebo prijať normy Spoločenstva upravujúce oblasť, ktorá je predmetom
plánovaného opatrenia.42      Treba
ďalej konštatovať, že podľa ustálenej judikatúry vo všetkých prípadoch,
keď sa ustanovenia smernice z hľadiska svojho obsahu javia ako
nepodmienené a dostatočne presné, možno sa ich dovolávať napriek
akémukoľvek vnútroštátnemu ustanoveniu nezlučiteľnému so smernicou
(pozri rozsudky z 19. januára 1982, Becker, 8/81, Zb.
s. 53, a z 19. novembra 1991, Francovich a i.,
C‑6/90 a C‑9/90, Zb. s. I‑5357).43      Podľa
vlády Spojeného kráľovstva nespĺňajú ustanovenia smernice 83/189 tieto
kritériá najmä vzhľadom na to, že oznamovacie konanie obsahuje viacero
nepresných prvkov.44      Tento
názor nemožno prijať. Články 8 a 9 smernice 83/189 predpisujú
presnú povinnosť pre členské štáty oznámiť Komisii návrh technických
predpisov pred ich prijatím. Pretože sú tieto články nepodmienené
a dostatočne presné, jednotlivci sa ich môžu dovolávať pred
vnútroštátnymi súdmi.45      Treba
ešte preskúmať právne dôsledky, ktoré treba vyvodiť z toho, že
členské štáty nesplnili svoju oznamovaciu povinnosť, a presnejšie,
či sa smernica 83/189 musí vykladať v tom zmysle, že nesplnenie
oznamovacej povinnosti, čo vytvára vadu konania pri prijímaní
predmetných technických predpisov, spôsobuje neuplatniteľnosť týchto
technických predpisov v tom zmysle, že nemôžu byť použité voči
jednotlivcom.46      Vlády
Nemecka, Holandska a Spojeného kráľovstva v tejto súvislosti
tvrdia, že smernica 83/189 upravuje výlučne vzťahy medzi členskými
štátmi a Komisiou, že sa obmedzuje na vytvorenie procesných
povinností, ktoré musia členské štáty dodržať pri prijímaní technických
predpisov, pričom ich právomoc prijímať predmetné predpisy po uplynutí
lehoty pozastavenia nie je spochybnená, a napokon, že neobsahuje
nijaké výslovné ustanovenie súvisiace s prípadnými postihmi za
nerešpektovanie uvedených procesných povinností.47      Najprv
treba poznamenať, že v tomto kontexte nie je žiadny z týchto
prvkov prekážkou, aby nedodržanie smernice 83/189 spôsobilo
neuplatniteľnosť predmetných technických predpisov.48      Takýto
dôsledok porušenia povinností vyplývajúcich zo smernice 83/189 nezávisí
od výslovného ustanovenia v tomto smere. Ako už bolo uvedené, je
nesporné, že cieľom smernice je ochrana voľného pohybu tovarov
prostredníctvom preventívnej kontroly a že oznamovacia povinnosť
predstavuje hlavný prostriedok realizácie tejto kontroly Spoločenstva.
Účinnosť tejto kontroly bude väčšia, ak sa smernica bude vykladať
v tom zmysle, že porušenie oznamovacej povinnosti je podstatnou
procesnou vadou, ktorá spôsobuje neuplatniteľnosť predmetných
technických predpisov na jednotlivcov.49      Ďalej
treba uviesť, že tento výklad smernice je v súlade
s rozsudkom z 13. júla 1989, Enichem Base a i.
(380/87, Zb. s. 2491, body 19 až 24). V tomto rozsudku,
v ktorom Súdny dvor rozhodoval o povinnosti členských štátov
oznámiť Komisii návrhy vnútroštátnych predpisov v oblasti
uplatnenia článku smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975
o odpadoch (Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd.
15/001, s. 23), Súdny dvor konštatoval, že ani znenie, ani cieľ
predmetného ustanovenia nepripúšťajú záver, že nesplnenie oznamovacej
povinnosti uloženej členským štátom samo osebe spôsobuje nezákonnosť
takto prijatých predpisov. V tejto súvislosti Súdny dvor výslovne
uviedol, že predmetné ustanovenie malo v úmysle uložiť povinnosť
vopred oznámiť návrhy predpisov, ktorá nepodmieňovala nadobudnutie
účinnosti plánovaných predpisov súhlasom alebo neoponovaním zo strany
Komisie a ktorá nestanovovala postup pri kontrole Spoločenstva
uvedených návrhov. Súdny dvor teda vyslovil záver, že predmetné
ustanovenie sa týkalo vzťahov medzi členskými štátmi a Komisiou,
ale na druhej strane nepriznávalo jednotlivcom žiadne právo, ktoré by
mohlo byť poškodené v prípade porušenia povinnosti členského štátu
oznámiť Komisii vopred návrhy týchto predpisov.50      V tomto
prípade však nie je cieľom smernice jednoducho informovať Komisiu, ale
najmä, ako to už bolo uvedené v bode 41 tohto rozsudku, obmedziť
alebo odstrániť vo všeobecnejšom záujme prekážky obchodu, informovať
ostatné členské štáty o technických predpisoch, ktoré niektorý štát
zamýšľa prijať, poskytnúť Komisii a ostatným členským štátom
potrebný čas, aby mohli reagovať a navrhnúť zmeny umožňujúce
zmiernenie obmedzení voľného pohybu tovarov vyplývajúcich
z plánovaného opatrenia a poskytnúť Komisii potrebný čas na
vypracovanie návrhu zosúlaďujúcej smernice. Navyše znenie článkov 8
a 9 smernice 83/189 je jasné v tom, že tieto články ustanovujú
postup pri kontrole návrhov vnútroštátnych predpisov Spoločenstvom
a dátum nadobudnutia ich účinnosti podmieňujú súhlasom Komisie
alebo neexistenciou jej námietok.51      Napokon
treba preskúmať, či – ako tvrdila najmä vláda Spojeného kráľovstva –
existujú špecifické dôvody týkajúce sa smernice 83/189, ktoré by
odporovali takému výkladu tejto smernice, podľa ktorého by technické
predpisy prijaté pri porušení smernice boli neuplatniteľné na tretie
osoby.52      Ako
už bolo zdôraznené, ak by takéto predpisy neboli uplatniteľné voči
tretím osobám, vytvorilo by to legislatívne vákuum v dotknutom
vnútroštátnom právnom systéme, čo by mohlo spôsobiť vážne ťažkosti,
najmä ak by sa táto neuplatniteľnosť týkala bezpečnostných predpisov.53      Tento
argument nemožno prijať. Členský štát môže využiť postup
v naliehavom prípade podľa článku 9 ods. 3 smernice 83/189,
keď z dôvodov uvedených v tomto ustanovení považuje za
potrebné vo veľmi krátkej lehote vypracovať technické predpisy, ktoré
musia byť prijaté a uvedené do platnosti ihneď bez toho, aby ich
bolo možné konzultovať.54      Z hľadiska
týchto úvah treba vyvodiť záver, že smernica 83/189 sa má vykladať
v tom zmysle, že porušenie oznamovacej povinnosti spôsobuje
neuplatniteľnosť predmetných technických predpisov tým spôsobom, že ich
nemožno použiť proti jednotlivcom.55      Na
piatu a šiestu otázku treba teda odpovedať tak, že články 8
a 9 smernice 83/189 sa majú vykladať v tom zmysle, že
jednotlivci sa ich môžu dovolávať pred vnútroštátnym súdom, ktorý musí
zamietnuť uplatnenie vnútroštátneho technického predpisu, ktorý nebol
oznámený v súlade so smernicou. O prvých dvoch otázkach56      Prvou
a druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či
článok 30 Zmluvy odporuje vnútroštátnym ustanoveniam, akými sú články 4
a 12 zákona o bezpečnostných službách a nariadenie zo
14. mája 1991.57      Vzhľadom
na odpovede na tretiu, štvrtú, piatu a šiestu prejudiciálnu otázku
nie je potrebné odpovedať na prvé dve otázky, pokiaľ sa týkajú článku
12 zákona o bezpečnostných službách a nariadenia zo
14. mája 1991, pretože ich nemožno použiť proti jednotlivcom. Treba
teda odpovedať len na tú časť prvej prejudiciálnej otázky, ktorou sa
vnútroštátny súd pýta, či je ustanovenie, akým je článok 4 zákona
o bezpečnostných službách, podľa ktorého nikto nesmie prevádzkovať
bezpečnostnú službu bez predchádzajúceho povolenia ministerstva vnútra,
zlučiteľný s článkom 30 Zmluvy.58      Treba
poukázať na to, že keďže toto ustanovenie stanovuje podmienky
zriaďovania a prevádzkovania podniku bezpečnostnej služby, nespadá
priamo do pôsobnosti článku 30 Zmluvy, ktorý sa týka voľného pohybu
tovarov medzi členskými štátmi. Ďalej treba konštatovať, že spis
neobsahuje ani najmenší náznak skutočnosti, na základe ktorej by také
ustanovenie malo obmedzujúce účinky na voľný pohyb tovarov alebo inak
bolo v rozpore s právom Spoločenstva.59      Na
prvú prejudiciálnu otázku preto treba odpovedať v tom zmysle, že
článok 30 Zmluvy neodporuje vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 4
zákona o bezpečnostných službách. O trovách60      Belgická,
nemecká a holandská vláda, vláda Spojeného kráľovstva, ako aj
Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli
v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu
k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.Z týchto dôvodov Súdny
dvor rozhodol o otázkach položených rozsudkom tribunal de commerce
de Liège z 20. júna 1994 takto:1.      Právny
predpis, akým je článok 4 belgického zákona z 10. apríla 1990
o podnikoch poskytujúcich strážnu službu, bezpečnostnú službu
a vnútornú strážnu službu, nie je technickým predpisom
v zmysle smernice Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983
o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických
noriem a predpisov, zmenenej a doplnenej smernicou Rady
88/182/EHS z 22. marca 1988, zatiaľ čo ustanovenia, akými sú
ustanovenia obsiahnuté v kráľovskom nariadení zo 14. mája
1991, ktorý ustanovuje postup pri schvaľovaní poplašných systémov
a centrál podľa zákona z 10. apríla 1990, sú technickými
predpismi, a kvalifikácia právneho predpisu, akým je článok 12
vyššie uvedeného zákona z 10. apríla 1990, závisí od jeho
právnych účinkov podľa vnútroštátneho práva.2.      Články
8 a 9 smernice 83/189, zmenenej a doplnenej smernicou 88/182,
sa majú vykladať v tom zmysle, že jednotlivci sa ich môžu
dovolávať pred vnútroštátnym súdom, ktorý musí zamietnuť uplatnenie
vnútroštátneho technického predpisu, ktorý nebol oznámený v súlade
so smernicou.3.      Článku
30 Zmluvy o ES neodporuje vnútroštátne ustanovenie, akým je článok
4 vyššie uvedeného zákona z 10. apríla 1990.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardPuissochetManciniMoitinho de AlmeidaKapteynGulmannMurrayRagnemalm SevónRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. apríla 1996.Tajomník PredsedaR. Grass G. C. Rodríguez Iglesias* Jazyk konania: francúzština.