62002TO0341_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci T‑341/02,
Regione Siciliana,
v zastúpení: I. Braguglia, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
žalobca,
proti
Komisii Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: E. de March a L. Flynn, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
žalovanej,
ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie D (2002) 810439 z 5. septembra 2002 o zastavení finančnej pomoci z Európskeho fondu pre regionálny rozvoj (EFRR) týkajúcej sa veľkého projektu „Diaľnica Messina-Palermo“ (EFRR č. 93.05.03.001 – Arinco č. 93.IT.16.009),
SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (tretia komora),
v zložení: predseda komory J. Azizi, sudcovia M. Jaeger a F. Dehousse,
tajomník: H. Jung,
vydal toto
Uznesenie
Odôvodnenie
Právny rámec
1. Podľa článku 158 ES Spoločenstvo rozvíja a uskutočňuje činnosti vedúce k posilneniu hospodárskej a sociálnej súdržnosti. Spoločenstvo sa predovšetkým zameriava na znižovanie rozdielov medzi úrovňami rozvoja v jednotlivých regiónoch a zaostalosti v najviac znevýhodnených regiónoch na účel podpory celkového harmonického rozvoja Spoločenstva. V zmysle článku 159 ES Spoločenstvo podporuje dosiahnutie týchto cieľov aj prostredníctvom štrukturálnych fondov, najmä prostredníctvom Európskeho fondu pre regionálny rozvoj (EFRR).
2. Na účely dosiahnutia týchto cieľov a stanovenie úloh fondov Rada prijala nariadenie (EHS) č. 2052/88 z 24. júna 1988 o úlohách štrukturálnych fondov, ich účinnosti a o koordinácii ich činností navzájom, ako aj s činnosťami Európskej investičnej banky a ďalšími existujúcimi finančnými nástrojmi [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 185, s. 9), zmenené a doplnené najmä nariadením Rady (EHS) č. 2081/93 z 20. júla 1993 (Ú. v. ES L 193, s. 5) (ďalej len „nariadenie č. 2052/88“ v znení účinnom v čase skutkových okolností), a nariadenie (EHS) č. 4253/88 z 19. decembra 1988 na vykonanie nariadenia č. 2052/88, pokiaľ ide o koordináciu činností rôznych štrukturálnych fondov navzájom na jednej strane a ich činností a s operáciami Európskej investičnej banky a ďalšími existujúcimi finančnými nástrojmi na strane druhej [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 374, s. 1), zmeneným a doplneným najmä nariadením Rady (EHS) č. 2082/93 z 20. júla 1993 (Ú. v. ES L 193, s. 20) (ďalej len „nariadenie č. 4253/88“ účinné v rozhodnej dobe).
Nariadenie č. 2052/88
3. Podľa článku 3 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 2052/88 hlavný cieľ EFRR pozostáva najmä z podpory rozvoja a štrukturálneho vyrovnania regiónov, ktorých rozvoj zaostáva (cieľ č. 1). V zmysle prílohy I tohto nariadenia je Sicília regiónom, na ktorý sa vzťahuje cieľ č. 1.
4. Článok 4 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 2052/88 stanovuje:
„Činnosť Spoločenstva je vo vzťahu k príslušným vnútroštátnym činnostiam doplňujúcou činnosťou alebo k nim prispieva. Je výsledkom úzkej spolupráce medzi Komisiou, dotknutým členským štátom a príslušnými orgánmi a úradmi... určenými týmto štátom na vnútroštátnej, regionálnej, miestnej alebo inej úrovni, ktoré vystupujú v postavení partnerov sledujúcich spoločný cieľ. Táto spolupráca sa bude ďalej nazývať ‚partnerstvo‘. Toto partnerstvo sa týka oblasti prípravy, financovania, ex ante posudzovania, monitorovania a vyhodnotenia ex post
činností.“ [ neoficiálny preklad ]
5. Článok 5 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 2052/88 stanovuje, že formy pomoci, s výnimkou foriem pomoci uvedených v písmene e), to znamená podpora technickej pomoci, ktoré sú uskutočňované z podnetu Komisie, môžu byť iba tie, ktoré sú stanovené členským štátom alebo ním určenými príslušnými orgánmi a ktoré tento členský štát alebo akýkoľvek iný subjekt určený štátom na tieto účely predloží Komisii.
Nariadenie č. 4253/88
6. Článok 2 nariadenia č. 4253/88 stanovuje, že koordinácia pomoci z rôznych fondov sa uskutočňuje predovšetkým na úrovni rámcov podpory Spoločenstva (RPS). RPS sú upravené v bode III tohto nariadenia (články 8 až 13). Podľa článku 8 ods. 1 uvedeného nariadenia RPS, ktoré sa týkajú cieľa č. 1, sú stanovené na základe dohody s dotknutým členským štátom v rámci partnerstva a na základe rozhodnutia Komisie.
7. V zmysle šiesteho odôvodnenia nariadenia č. 2082/93 „podľa zásady subsidiarity a bez toho, aby boli dotknuté právomoci Komisie zodpovednej za spravovanie finančných zdrojov Spoločenstva, zodpovednosť za uplatnenie foriem pomoci uvedenej v [RPS] musí prináležať hlavne členským štátom na primeranej teritoriálnej úrovni podľa osobitostí každého členského štátu“. [ neoficiálny preklad ]
8. Podľa článku 9 ods. 1 nariadenia č. 4253/88 („doplnkovosť“) s cieľom dosiahnuť skutočné hospodárske účinky nesmú prostriedky fondov nahradzovať verejné alebo iné rovnocenné štrukturálne výdavky členského štátu na celom území, na ktoré sa vzťahuje niektorý cieľ.
9. Nariadenie č. 4253/88 v bode IV („pomoc z fondov“) určuje pravidlá týkajúce sa preverovania žiadostí o pomoc (článok 14), výdavky spĺňajúce podmienky na poskytnutie finančnej pomoci (článok 15) a niektoré osobitné ustanovenia (článok 16).
10. Podľa článku 16 ods. 2 uvedeného nariadenia EFRR, rovnako ako iné štrukturálne fondy môže poskytnúť finančnú pomoc na výdavky spojené s veľkými projektmi, to znamená s projektmi, ktorých celková cena vzatá do úvahy na určenie výšky pomoci Spoločenstva prevyšuje vo všeobecnosti sumu 25 miliónov eur na investície do infraštruktúry, a sumu 15 miliónov eur na výrobné investície.
11. Nariadenie č. 4253/88 v bode VI („finančné ustanovenia“) stanovuje pravidlá týkajúce sa záväzkov fondov (článok 20), platby finančnej pomoci (článok 21), kontroly financovaných činností (článok 23), ako aj zníženia, pozastavenia a zrušenia tejto pomoci (článok 24).
12. Článok 21 nariadenia č. 4253/88 stanovuje:
„1. Platba finančnej pomoci sa uskutočňuje v súlade s rozpočtovými záväzkami a je adresovaná vnútroštátnemu, regionálnemu alebo miestnemu orgánu alebo subjektu určenému na tieto účely v žiadosti predloženej dotknutým členským štátom v lehote vo všeobecnosti nie dlhšej ako dva mesiace od dátumu doručenia prípustnej žiadosti. Táto platba môže byť uskutočnená buď vo forme záloh, alebo vo forme celkových platieb odrážajúcich skutočne vynaložené výdavky. Pri činnostiach trvajúcich dva alebo viac rokov platby prestavujú ročné podiely záväzkov...
3. Druhá záloha vypočítaná spôsobom, podľa ktorého celková suma dvoch záloh neprevýši 80 % záväzku, je vyplatená po tom, čo zodpovedný subjekt preveril, že bola použitá najmenej polovica prvej zálohy a že činnosť postupuje uspokojujúcim tempom a v súlade so stanovenými cieľmi.
Platby konečným príjemcom musia byť uskutočnené bez akejkoľvek zrážky alebo zadržania, ktoré by mohli znížiť výšku finančnej pomoci, na ktorú majú títo nárok.
4. Platba nedoplatku z každého záväzku bude uskutočnená, ak:
– orgán alebo subjekt označený v odseku 1 predloží Komisii žiadosť o platbu do šiestich mesiacov nasledujúcich po skončení príslušného roku alebo po skutočnom ukončení činnosti,
– sú predložené Komisii správy uvedené v článku 25 ods. 4,
– štát zašle Komisii osvedčenie, ktoré potvrdzuje informácie uvedené v žiadosti o platbu a v správach.
5. Členské štáty určia orgány oprávnené vydávať osvedčenia uvedené v ods. 3 a 4 a presvedčia sa, že príjemcovia príspevkov obdržali zálohy a platby v čo najkratšej lehote, v zásade do troch mesiacov od dátumu obdržania pomoci členským štátom, za predpokladu, že žiadosti príjemcov spĺňajú podmienky nevyhnutné na vyplatenie pomoci.“ [ neoficiálny preklad ]
13. Článok 23 ods. 1 nariadenia č. 4253/88 stanovuje:
„Na zabezpečenie úspechu činností uskutočňovaných verejnými alebo súkromnými vykonávateľmi členské štáty počas uskutočňovania činností prijmú opatrenia nevyhnutné na:
– pravidelné preverovanie, či činnosti financované Spoločenstvom boli uskutočnené náležitým spôsobom,
– predchádzanie a postihovanie nezrovnalostí,
– opätovné nadobudnutie prostriedkov stratených v dôsledku zneužitia alebo nedbanlivosti. Okrem prípadu, keď členský štát a/alebo sprostredkovateľ a/alebo vykonávateľ predložia dôkaz, že za zneužitie alebo nedbanlivosť nie sú zodpovední, členský štát je subsidiárne zodpovedný za náhradu neodôvodnene vyplatených súm.
...“ [ neoficiálny preklad ]
14. Podľa článku 24 nariadenia č. 4253/88:
„1. Ak sa zdá, že uskutočnenej niektorej činnosti alebo niektorého opatrenia neodôvodňuje ani časť, ani celú určenú finančnú pomoc, Komisia to preskúma spôsobom primeraným danému prípadu v rámci partnerstva, predovšetkým vyžiadaním od členského štátu alebo od orgánov ním určených na uskutočnenia činnosti, aby do stanovenej lehoty predložili svoje pripomienky.
2. Po tomto preskúmaní môže Komisia znížiť alebo pozastaviť pomoc na činnosť alebo na predmetné opatrenie, ak preskúmanie potvrdí existenciu nezrovnalosti alebo podstatnej zmeny, ktorá sa týka povahy alebo podmienok vykonania činnosti alebo opatrenia, a na ktorú nebolo vyžiadané schválenie od Komisie.
3. Každá suma, ktorá zakladá nárok na vrátenie neodôvodnene vyplatenej sumy, musí byť vrátená Komisii...“ [ neoficiálny preklad ]
15. Nariadenie č. 4253/88 nakoniec v bode VII stanovuje pravidlá týkajúce sa monitorovania a vyhodnotenia pomoci poskytnutých z fondov. Na tieto účely článok 25 ods. 3 tohto nariadenia stanovuje zriadenie monitorovacích výborov v rámci partnerstva na základe dohôd medzi dotknutým členským štátom a Komisiou.
Skutkové okolnosti
16. Komisia rozhodnutím z 22. decembra 1993 adresovaným Talianskej republike poskytla na programovanie 1994/1999 finančnú pomoc z EFRR vo výške 50 % uznateľných nákladov týkajúcich sa výstavby diaľnice medzi Palermom a Messinou na Sicílii, ktorá predstavuje veľký projekt v zmysle článku 16 ods. 2 nariadenia č. 4253/88. Potrebné práce boli rozdelené do desiatich častí.
17. Podľa článku 3 prvého odseku tohto rozhodnutia pomoc Spoločenstva môže byť poskytnutá na úhradu nákladov činností stanovených v projekte, ktoré boli v členskom štáte predmetom právne záväzných aktov a prijatia zodpovedajúceho špecifického finančného záväzku pred 30. júnom 1994. Posledný termín na uskutočnenie výdavkov týkajúcich sa týchto činností bol stanovený na 30. jún 1996. V zmysle druhého odseku tohto ustanovenia však Komisia mohla tieto lehoty predĺžiť na základe žiadosti, ktorú členský štát predložil v lehote stanovenej na tento účel. Bez Komisiou schváleného predĺženia lehoty nemohli byť výdavky, ktoré sa uskutočnili po uplynutí po tejto lehoty, uhradené z pomoci z EFRR.
18. V zmysle prílohy k rozhodnutiu z 22. decembra 1993 bol žalobca označený ako orgán zodpovedný za realizáciu projektu.
19. Komisia rozhodnutím z 28. júla 1995 adresovaným Talianskej republike na žiadosť talianskej vlády predĺžila lehotu na vnútroštátne finančné záväzky do 31. decembra 1995 a s výhradou prijatia iného rozhodnutia do 31. decembra 1995, predĺžila lehotu na vnútroštátne platby týkajúce sa projektu do 31. decembra 1997.
20. Komisia rozhodnutím z 22. decembra 1995 adresovaným Talianskej republike zmenila popis projektu obsiahnutý v rozhodnutí z 22. decembra 1993.
21. Dňa 9. júla 1997 monitorovací výbor RPS pre regióny v Taliansku, na ktoré sa vzťahuje cieľ č. 1 (ďalej len „monitorovací výbor“) skonštatoval, že bude zložité dokončiť práce týkajúce sa projektu do 31. decembra 1997. Pri tejto príležitosti sa združenie diaľnice a žalobca zaviazali, každý na istú časť, uhradiť z vlastných zdrojov sumu zodpovedajúcu účasti EFRR na dokončovacích prácach ešte nedokončených častí.
22. Listom z 5. augusta 1997 sa žalobca oficiálne zaviazal financovať dokončenie prác týkajúcich sa niektorých častí.
23. Listom z 26. septembra 1997 žalobca požiadal Komisiu o predĺženie lehôt na zaplatenie v súvislosti s viacerými časťami.
24. Komisia listom z 30. októbra 1997 adresovaným žalobcovi po tom, čo pripomenula, že pokiaľ ide o tento projekt, jedno predĺženie už bolo povolené až do 31. decembra 1997, uviedla, že sa musia urýchlene prijať všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie dokončenia prác najneskôr do tohto termínu.
25. Listom zo 17. júna 1998 žalobca predložil talianskej Štátnej pokladnici a Komisii záverečné osvedčenie o výdavkoch uskutočnených k 31. decembru 1997 žiadosť o platbu pre EFRR a záverečnú vykonávaciu správu.
26. Komisia listom z 23. júla 1998 zaslala späť uvedenú správu Štátnej pokladnici z dôvodu, že táto správa neobsahuje všetky informácie potrebné na to, aby sa mohlo pristúpiť k ukončeniu projektu. Inštitúcia požiadala talianske orgány o zaslanie novej záverečnej správy obsahujúcej najmä správu o stave technického a finančného postupu k termínu zastavenia platieb (teda k 31. decembru 1997) pre každú z desiatich častí financovaných v rámci projektu, ako aj náležité odôvodnenie príčin omeškania pri realizácii každej z desiatich častí.
27. Komisia listom z 10. februára 1999 oznámila Štátnej pokladnici, že zo záverečnej vykonávacej správy vyplýva, že záväzok žalobcu financovať dokončenie prác projektu najneskôr do 31. decembra 1997 nebol dodržaný. Komisia zdôraznila, že k 31. decembru 1997 boli dokončené iba dve z desiatich predpokladaných častí, okrem toho s omeškaním dvoch rokov. Na základe toho Komisia vyhlásila, že prípadné vyplatenie zvyšku pomoci sa bude musieť zakladať na skutočne vynaložených výdavkoch pre dva ukončené celky, pokiaľ sa ich realizácia bude v podstatnej časti zhodovať s pôvodným projektom.
28. Komisia listom z 21. decembra 2001 zaslala Talianskej republike prostredníctvom stáleho zastúpenia pri Európskej únii návrh na ukončenie projektu z dôvodu omeškania s výkonom prác. Tento návrh na ukončenie bol vypracovaný na základe výdavkov uskutočnených k 31. decembru 1997, vzťahujúcich sa na práce ukončené k 31. decembru 1999.
29. Žalobca listom zo 14. februára 2002 predložil svoje písomné pripomienky k tomuto návrhu na ukončenie.
30. Komisia listom z 5. septembra 2002 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) oznámila Talianskej republike prostredníctvom stáleho zastúpenia pri Európskej únii svoje rozhodnutie pristúpiť k definitívnemu zastaveniu pomoci týkajúcej sa projektu na základe výdavkov uskutočnených k 31. decembru 1997 a vzťahujúcich sa na práce ukončené k 5. septembru 2002, čím zrušila a nahradila dátumy ukončenia oznámené v liste z 21. decembra 2001.
31. Komisia v tomto rozhodnutí na jednej strane uviedla výšku nedoplatku, ktorý nebol vyplatený, to znamená rozdiel medzi výškou pôvodne stanovenej finančnej pomoci z EFRR na projekt a sumou zodpovedajúcou celkovým platbám uskutočneným z EFRR, a na druhej strane sumu, ktorá má byť vrátená, teda rozdiel medzi poslednou uvedenou sumou a sumou zodpovedajúcou časti uznateľných výdavkov na ťarchu EFRR k dátumu ukončenia. Komisia okrem toho uviedla, že Talianska republika je povinná doporučeným listom informovať o tomto rozhodnutí konečného príjemcu príspevku.
Konanie a návrhy účastníkov konania
32. Za týchto okolností návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 14.novembra 2002 žalobca podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
33. Žalobca na podporu svojej žaloby uvádza štyri dôvody na zrušenie rozhodnutia. Prvý je založený na nedostatku právomoci orgánu, ktorý podpísal napadnuté rozhodnutie. Druhý je založený na porušení a/alebo nesprávnom uplatnení článkov 24 a 25 nariadenia č. 4253/88. Tretí je založený na rozpornosti v správaní Komisie a porušení zásady legitímnej dôvery. Štvrtý je založený na nedostatočnom odôvodnení a chýbajúcom poučení.
34. Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
– zrušil napadnuté rozhodnutie,
– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
35. Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
– vyhlásil žalobu za neprípustnú,
– subsidiárne zamietol žalobu v merite,
– v každom prípade zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
O prípustnosti
Tvrdenia účastníkov konania
36. Komisia nepopiera, že žalobca je napadnutým rozhodnutím osobne dotknutý. Domnieva sa však, že žalobca týmto rozhodnutím nie je dotknutý priamo, a že na základe tohto jediného dôvodu je predmetná žaloba neprípustná.
37. Komisia predovšetkým pripomína, že už Súd prvého stupňa v uznesení z 25. apríla 2001, Coillte Teoranta/Komisia (T‑244/00, Zb. s. II‑1275) potvrdil, že rozhodnutie vylúčiť niektoré výdavky z financovania zo „záručnej“ sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) nemá priamy účinok na právne postavenie príjemcu pomoci Spoločenstva.
38. Podľa Komisie odôvodnenie tohto uznesenia rovnako platí na správu EFRR a iných štrukturálnych fondov v priebehu programovania 1994/1999. Podľa nej je takéto prevzatie možné, keďže správa týchto fondov je založená na zásade oddelenia právnych vzťahov existujúcich na jednej strane medzi Komisiou a členskými štátmi a na strane druhej medzi členskými štátmi a príjemcami pomoci.
39. V predmetnej veci Komisia tvrdí, že napadnuté rozhodnutie ponecháva Talianskej republike diskrečnú právomoc vo vzťahu ku konečným príjemcom, pokiaľ ide o vrátenie neodôvodnene vyplatenej sumy. Každé prípadné vrátenie pomoci poskytnutej v danej veci žalobcom by nevyplývalo z napadnutého rozhodnutia ako takého, ale z prípadného konania príslušných orgánov na základe príslušnej vnútroštátnej právnej úpravy.
40. V dôsledku toho riadny výkon napadnutého rozhodnutia vyžaduje jedine to, aby Talianska republika nahradila Komisii neodôvodnene vyplatenú sumu určenú v tomto rozhodnutí. Ak je to však tak, vyplýva z toho, že napadnuté rozhodnutie sa netýka priamo žalobcu.
41. Komisia preto žiada, aby bola žaloba vyhlásená za neprípustnú.
42. Žalobca usudzuje, že ustanovenia Zmluvy ES týkajúce sa práva jednotlivca podať žalobu nemôžu byť predmetom reštriktívneho výkladu (rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia, 25/62, Zb. s. 197). Podľa žalobcu musí byť preto aktívna legitimácia priznaná všetkým, ktorí majúc právnu subjektivitu požadovanú ustanoveniami Zmluvy, sú osobne a priamo dotknutí napadnutým aktom.
43. Podľa žalobcu sa takéto riešenie uplatní tiež v prípade, keď je žalobcom verejný subjekt spĺňajúci určité podmienky (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 1999, Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia/Komisia, T‑288/97, Zb. s. II‑1871).
44. Podľa názoru žalobcu, aj keď mu napadnutý akt v predmetnej veci nebol formálne určený, týka sa ho priamo a osobne, keďže sa tento žalobca môže považovať za hlavného adresáta aktu a keďže existuje zrejmý kauzálny vzťah medzi jeho osobným postavením a prijatým aktom. Totiž akt, o ktorý ide, bol napriek tomu, že nemá normatívny ani všeobecný dosah, nesporne prijatý s osobitným zreteľom na pomery žalobcu, čím mu priznáva aktívnu legitimáciu (rozsudky Súdneho dvora z 13. mája 1971, International Fruit Company a i./Komisia, 41/70 až 44/70, Zb. s. 411; z 18. novembra 1975, CAM/Komisia, 100/74, Zb. s. 1393, a z 21. novembra 1989, Usines coopératives de déshydratation du Vexin a i./Komisia, C‑244/88, Zb. s. I‑3811).
45. Pokiaľ ide o ďalšiu podmienku vyžadovanú na podanie žaloby, teda aby na účely uplatnenia predmetného aktu nebolo požadované žiadne vykonávacie opatrenie, žalobca sa domnieva, že aj táto podmienka je v predmetnej veci splnená. Podľa neho totiž napadnuté rozhodnutie priamo zasahuje do právneho postavenia žalobcu bez toho, aby ponechalo adresátovi, teda Talianskej republike, akúkoľvek voľnú úvahu, pokiaľ ide o jeho vykonanie, ktoré pozostáva z jednoduchého vrátenia už vyplatených súm z EFRR bez toho, aby na tento účel bola potrebná akákoľvek ďalšia normatívna činnosť. Podľa názoru žalobcu sú podľa ustálenej judikatúry Spoločenstva tieto okolnosti postačujúce na to, aby sa na nich zakladala aktívna legitimácia jednotlivcov (rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1998, Dreyfus/Komisia, C‑386/96 P, Zb. s. I‑2309, bod 43, a citovaná judikatúra).
46. Žalobca okrem toho zdôrazňuje, že v rozpore s tvrdením Komisie, existovali priame právne vzťahy medzi samotným žalobcom a Komisiou týkajúce sa predmetného projektu. V tomto smere žalobca osobitne poukazuje na list z 30. októbra 1997, ktorým mu Komisia priamo oznámila svoje stanovisko týkajúce sa povolenia predĺženia lehoty, o ktoré žalobca požiadal na účely dokončenia prác.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
47. Podľa článku 113 rokovacieho poriadku môže Súd prvého stupňa kedykoľvek aj bez návrhu posúdiť, či neexistuje prekážka konania z dôvodu verejného záujmu, a rozhodnúť podľa podmienok stanovených v článku 114 ods. 3 a 4 rokovacieho poriadku.
48. Podľa článku 114 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, ak Súd prvého stupňa nerozhodne inak, konanie ďalej prebieha v rámci ústnej časti konania.
49. V predmetnej veci sa Súd prvého stupňa domnieva, že je o skutkovom stave sporu dostatočne informovaný na základe spisu a že nie je potrebné pristúpiť k vypočutiu ústnych vysvetlení účastníkov konania.
50. Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 230 štvrtého odseku ES každá fyzická alebo právnická osoba môže za rovnakých podmienok podať žalobu proti rozhodnutiu, ktoré jej je určené, alebo proti rozhodnutiu, ktoré sa jej priamo a osobne týka, hoci je vydané formou nariadenia alebo rozhodnutia určeného inej osobe.
51. V danej veci je nepochybné, že Komisia doručila napadnuté rozhodnutie Talianskej republike.
52. Za týchto okolností je potrebné uistiť sa, či je žalobca, ktorý nemôže byť považovaný za adresáta napadnutého rozhodnutia v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, oprávnený podať žalobu o neplatnosť proti tomuto rozhodnutiu z dôvodu, že sa ho toto rozhodnutie priamo a osobne týka.
53. Pokiaľ ide o priamu dotknutosť, v zmysle ustálenej judikatúry táto podmienka vyžaduje, aby napadnuté opatrenie Spoločenstva malo priamy účinok na právne postavenie jednotlivca a neponechávalo žiadnu voľnú úvahu adresátom tohto opatrenia povereným jeho uplatnením, teda aby malo automatický charakter a vyplývalo jedine z právnych predpisov Spoločenstva bez uplatnenia ďalších sprostredkujúcich noriem (rozsudok Dreyfus/Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 43, rozsudky Súdu prvého stupňa z 15. septembra 1998, Oleifici Italiani a Fratelli Rubino/Komisia, T‑54/96, Zb. s. II‑3377, bod 56; z 13. decembra 2000, DSTV/Komisia, T‑69/99, Zb. s. II‑4039, bod 24, a z 22. novembra 2001, Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie/Komisia, T‑9/98, Zb. s. II‑3367, bod 47, uznesenie Súdu prvého stupňa z 10. septembra 2002, Japan Tobacco a JT International/Parlament a Rada, T‑223/01, Zb. s. II‑3259, bod 45). To platí aj v prípade, keď je možnosť adresátov nekonať podľa aktu Spoločenstva čisto teoretická, pokiaľ je nepochybná ich vôľa vyvodiť následky s ním súvisiace (rozsudky Súdneho dvora zo 17. januára 1985, Piraiki‑Patraiki a i./Komisia, 11/82, Zb. s. 207, body 8 až 10, a Dreyfus/Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 44).
54. V predmetnej veci je potrebné zdôrazniť, že napadnuté rozhodnutie jasne vyjadrujúce odmietnutie Komisie predĺžiť lehotu na predloženie žiadostí o konečnú platbu a smerujúce k definitívnemu zastaveniu spornej pomoci na základe výdavkov uskutočnených k 31. decembru 1997 a vzťahujúcich sa na práce dokončené k 5. septembru 2002 vylúčilo akékoľvek platby z EFRR na základe spornej pomoci na výdavky, ktoré boli uskutočnené po 31. decembri 1997, čiže ktoré sa vzťahovali na práce neukončené k 5. septembru 2002, uvedené výdavky týmto spôsobom už nemohli byť uznateľné na základe predmetnej pomoci.
55. Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie má za následok na jednej strane zbavenie EFRR záväzku týkajúceho sa sumy príspevku, ktorá ešte nebola vyplatená, týkajúcej sa výdavkov, ktoré sa stali neuznateľnými, a na druhej strane umožnilo Komisii požadovať vrátenie už vyplatených súm z EFRR týkajúcich sa týchto výdavkov. Napadnuté rozhodnutie malo teda za následok „skrátenie“ finančnej pomoci z EFRR (uznesenie Súdu prvého stupňa zo 6. júna 2002, SLIM Sicilia/Komisia, T‑105/01, Zb. s. II‑2697, bod 47).
56. Pokiaľ ide o určenie účinkov tohto rozhodnutia na žalobcu, je potrebné zdôrazniť, že podľa pôvodného rozhodnutia o poskytnutí spornej pomoci z 22. decembra 1993 bol žalobca orgánom zodpovedným za realizáciu projektu. Zo spisu vyplýva, že v zmysle článku 21 ods. 1 nariadenia č. 4253/88 žalobca z tohto dôvodu prijal platby zodpovedajúce spornej pomoci, aby ich poskytol konečným príjemcom. Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že v súlade s článkom 21 ods. 3 nariadenia č. 4253/88 tieto platby predstavovali 80 % celkovej sumy spornej pomoci.
57. Za tejto situácie by sa napadnuté rozhodnutie mohlo považovať za rozhodnutie, ktoré sa priamo týka právneho postavania žalobcu iba vtedy, ak by na základe tohto rozhodnutia a bez toho, aby Talianska republika v tomto ohľade disponovala voľnou úvahou, žalobcovi na jednej strane neboli vyplatené sumy zo zaniknutého záväzku zodpovedajúce ešte neprijatej sume z EFRR na základe spornej pomoci a týkajúce sa výdavkov, ktoré sa stali neuznateľnými, a na strane druhej, ak by bol povinný vrátiť neodôvodnene vyplatenú sumu zodpovedajúcu už prijatým platbám na základe tejto pomoci a určeným na úhradu výdavkov, ktoré sa stali neuznateľnými.
58. Súd prvého stupňa už rozhodol, že tieto následky nevyplývajú ani z rozhodnutia Komisie, ktoré zastavuje poskytovanie finančnej pomoci z EFRR, ani zo žiadneho iného ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré má upraviť účinky tohto rozhodnutia (uznesenie SLIM Sicilia/Komisia, už citované v bode 55 vyššie, bod 51)
59. Na úvod je potrebné v tomto smere pripomenúť, že podľa inštitucionálnej sústavy Spoločenstva a zásad, ktoré upravujú vzťahy medzi Spoločenstvom a členskými štátmi, sa od týchto členských štátov očakáva, že pokiaľ iné ustanovenie práva Spoločenstva nestanoví inak, zabezpečia na svojom území vykonanie právnej úpravy Spoločenstva (rozsudky Súdneho dvora z 21. septembra 1983, Deutsche Milchkontor a i., 205/82 až 215/82, Zb. s. 2633, a zo 7. júla 1987, Étoile commerciale a CNTA/Komisia, 89/86 a 91/86, Zb. s. 3005, bod 11, uznesenie Coillte Teoranta/Komisia, už citované v bode 37 vyššie, bod 42). Pokiaľ ide konkrétne o finančné činnosti uskutočnené v rámci EFRR, členské štáty sú v zmysle článku 23 ods. 1 nariadenia č. 4253/88 povinné prijať opatrenia potrebné na vrátenie súm stratených v dôsledku zneužitia alebo nedbanlivosti.
60. Ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku z 22. januára 2004, COPPI (C‑271/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, body 39 a 40), toto posledné ustanovenie potvrdzuje zásadu subsidiarity vyjadrenú v šiestom odôvodnení nariadenia č. 2082/93, na základe ktorého, pokiaľ ide o použitie prostriedkov z EFRR, bez toho, aby sa zasiahlo do právomocí Komisie zodpovednej za spravovanie finančných zdrojov Spoločenstva, zodpovednosť za použitie foriem pomoci musí prináležať v prvom rade členským štátom na primeranej teritoriálnej úrovni podľa osobitostí každého členského štátu (pozri tiež v tomto zmysle uznesenie Súdu prvého stupňa z 15. marca 2004, Institouto N. Avgerinopoulou a i./Komisia, T‑66/02 a T‑139/02, zatiaľ neuverejnené v Zbierke, bod 64).
61. Podľa judikatúry Súdneho dvora je v tejto sústave na členských štátoch, aby vykonávali právnu úpravu Spoločenstva a prijímali potrebné individuálne rozhodnutia vo vzťahu k dotknutým hospodárskym subjektom. Pri vykonávaní tejto úpravy postupujú členské štáty podľa predpisov a podmienok ich vnútroštátneho práva v medziach stanovených právom Spoločenstva (rozsudok Étoile commerciale a CNTA/Komisia, už citovaný v bode 59 vyššie, bod 12, a uznesenie Coillte Teoranta/Komisia, už citované v bode 37 vyššie, bod 42).
62. V tomto ohľade je potrebné zdôrazniť, že územný subjekt verejného práva, akým je žalobca, poverený na regionálnej úrovni správou prostriedkov získaných z EFRR, nemožno stotožňovať so samotným členským štátom (uznesenie Súdneho dvora z 21. marca 1997, Région wallonne/Komisia, C‑95/97, Zb. s. I‑1787, bod 6). Z príslušných predpisov, predovšetkým z článku 4 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 2052/88 vyplýva, že sa jasne rozlišuje medzi členskými štátmi na jednej strane a subjektami alebo orgánmi určenými týmito štátmi na vnútroštátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni na strane druhej.
63. Priamu dotknutosť žalobcu je potrebné preskúmať v tomto kontexte.
64. V prvom rade, pokiaľ ide o zánik záväzku EFRR týkajúceho sa nevyplatených súm, treba zdôrazniť, že napadnuté rozhodnutie sa obmedzuje na oznámenie Talianskej republike, že v dôsledku zastavenia spornej pomoci predmetné sumy nebudú vyplatené. Z článku 21 ods. 5 nariadenia č. 4253/88 však vyplýva, že s výnimkou niektorých foriem pomoci, ktorých sa predmetná vec netýka, predovšetkým foriem stanovených v článku 5 ods. 2 prvý pododsek písm. e) nariadenia č. 2052/88, prostriedky Spoločenstva poskytnuté na základe finančnej pomoci z EFRR Komisia vyplatí dotknutému členskému štátu (rozsudok COPPI, už citovaný v bode 60 vyššie, body 37, 38 a 41, pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber, týkajúce sa predmetnej veci, zatiaľ neuverejnené v Zbierke, bod 61).
65. Je nevyhnutné zdôrazniť, že v danej veci nič nebráni tomu, aby sa Talianska republika na účely financovania dokončenia prác týkajúcich sa predmetného projektu rozhodla uvoľniť vlastné prostriedky na pokrytie časti zaniknutého finančného záväzku Spoločenstva. V tomto smere treba predovšetkým uviesť, že podľa článku 4 ods. 1 nariadenia č. 2052/88 sa pomoc z EFRR chápe ako doplňujúca forma pomoci alebo ako príspevok k príslušným vnútroštátnym činnostiam, kým článok 9 nariadenia č. 4253/88 okrem toho upresňuje, že v súlade so zásadou doplnkovosti príspevky Spoločenstva nemôžu nahrádzať verejné výdavky členského štátu.
66. Po druhé, pokiaľ ide o vrátenie neodôvodnene vyplatenej sumy, treba zdôrazniť, že v napadnutom rozhodnutí sa Komisia obmedzuje na oznámenie Talianskej republike, že sumy vyplatené na základe finančnej pomoci Spoločenstva a zodpovedajúce výdavkom, ktoré sa stali neuznateľnými, musia byť vrátené EFRR. Odlišne od bežne zaužívanej praxe Komisie v oblasti nezákonných pomocí vyhlásených za nezlučiteľné so spoločným trhom napadnuté rozhodnutie neobsahuje žiadne ustanovenie prikazujúce Talianskej republike pristúpiť k požadovaniu neodôvodnene vyplatenej sumy od jej príjemcov (pozri v tomto zmysle uznesenie Coillte Teoranta/Komisia, už citované v bode 37 vyššie, bod 45).
67. V tomto ohľade nemožno povinnosť informovať konečného príjemcu o napadnutom rozhodnutí uložená Talianskej republike daným rozhodnutím stotožniť s povinnosťou požadovať neodôvodnene vyplatenú sumu od tohto príjemcu. V každom prípade, keďže žalobca nie je konečným príjemcom predmetnej finančnej pomoci, uvedená skutočnosť nemôže v žiadnom prípade znamenať – čo okrem toho netvrdí ani žalobca – že napadnuté rozhodnutie priamo zasahuje do jeho právneho postavenia v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES.
68. Riadny výkon napadnutého rozhodnutia preto vyžaduje jedine to – ako správne tvrdí Komisia vo svojich písomnostiach – aby Talianska republika vrátila do EFRR neodôvodnene vyplatenú sumu určenú v tomto rozhodnutí (pozri v tomto zmysle uznesenie Coillte Teoranta/Komisia, už citované v bode 37 vyššie, bod 45, pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber, týkajúce sa rozsudku COPPI, už citované v bode 64 vyššie, body 58 až 63).
69. V tomto smere je ešte potrebné zdôrazniť, že Komisia môže požadovať vrátenie pomoci jedine od toho subjektu, ktorému ju poskytla (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber, týkajúce sa rozsudku COPPI, už citované v bode 64 vyššie, bod 58). Teda ako už bolo uvedené v bode 64 vyššie, prostriedky Spoločenstva poskytnuté na základe finančnej pomoci z EFRR sú v takých prípadoch, akým je predmetná vec, vyplatené Komisiou v prospech dotknutého členského štátu (rozsudok COPPI, už citovaný v bode 60 vyššie, bod 41).
70. Na základe toho by vrátenie prostriedkov Spoločenstva, ktoré boli poskytnuté žalobcovi, nebolo priamym následkom napadnutého rozhodnutia, ale prípadnej činnosti uskutočnenej na tento účel Talianskou republikou na základe vlastných vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa plnenia povinností vyplývajúcich z predmetnej právnej úpravy Spoločenstva (rozsudok Deutsche Milchkontor a i., už citovaný v bode 59 vyššie, body 19 a 20, návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cruz Vilaça, týkajúce sa rozsudku Étoile commerciale a CNTA/Komisia, už citované v bode 59 vyššie, body 48 až 52, uznesenie Coillte Teoranta/Komisia, už citované v bode 37 vyššie, bod 47).
71. Čo sa však týka finančnej pomoci z EFRR, Súd prvého stupňa už rozhodol, že neexistuje žiaden dôvod umožňujúci domnievať sa, že členský štát nedisponuje žiadnou voľnou úvahou alebo dokonca žiadnou rozhodovacou právomocou, pokiaľ ide o jej vrátenie (uznesenie SLIM Sicilia/Komisia, už citované v bode 55 vyššie, bod 52).
72. V súlade so zásadou subsidiarity vyjadrenou v šiestom odôvodnení nariadenia č. 2082/93, pokiaľ členský štát prijíma opatrenia v zmysle článku 23 ods. 1 nariadenia č. 4253/88, koná na základe vlastnej právomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok COPPI, už citovaný v bode 60 vyššie, body 39 až 45 a 48, ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber, týkajúce sa tejto veci, už citované v bode 64 vyššie, bod 72).
73. Nemožno teda vylúčiť, že osobitné okolnosti môžu priviesť Taliansku republiku k tomu, aby sa vzdala požadovania sporného príspevku a ona sama znášala bremeno vrátenia do EFRR súm, ktorých vyplatenie mylne schválila (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 7. februára 1979, Holandsko/Komisia, 11/76, Zb. s. 245, bod 8, návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cruz Vilaça, týkajúce sa rozsudku Étoile commerciale a CNTA/Komisia, už citované v bode 59 vyššie, bod 54, uznesenie Coillte Teoranta/Komisia, už citované v bode 37 vyššie, bod 48).
74. V tomto ohľade treba predovšetkým zdôrazniť, že žiadne z rozhodnutí vydaných Komisiou v predmetnej veci vo vzťahu k Talianskej republike, či ide o prvé rozhodnutie z 22. decembra 1993, alebo o nasledujúce rozhodnutia z 28. júla a z 22. decembra 1995, neobsahujú ustanovenia ukladajúce Talianskej republike povinnosť pristúpiť k požadovaniu neodôvodnene vyplatenej sumy od žalobcu alebo od jej konečných príjemcov.
75. Okrem toho, ako už bolo spomenuté vyššie v bode 65, keďže finančná pomoc z EFRR sa chápe ako doplňujúca forma pomoci alebo ako príspevok k príslušným vnútroštátnym akciám, nemožno vylúčiť, že Talianska republika pristúpi k financovaniu dokončenia predmetného projektu z vlastných zdrojov.
76. V tomto smere treba poznamenať, že zo spisu nevyplýva, že Talianska republika v rámci vlastných vzťahov so žalobcom vyjadrila zámer presunúť na tohto žalobcu alebo na konečných príjemcov finančné následky každého prípadného rozhodnutia Komisie týkajúceho sa zníženia predmetnej pomoci. Predovšetkým žalobca neuviedol žiadnu skutočnosť spôsobilú preukázať, že financovanie projektu na základe pomoci Spoločenstva je viazané na podmienku, že tento príspevok bude v konečnom dôsledku účtovaný na ťarchu EFRR, čo predstavuje okolnosť, ktorá robí pôsobenie napadnutého rozhodnutia na prípadné žiadanie tohto príspevku ešte nepriamejším (uznesenie Coillte Teoranta/Komisia, už citované v bode 37 vyššie, bod 51). V každom prípade, aj keby to tak bolo, je potrebné zdôrazniť, že tak ako Súdny dvor (rozsudok Étoile commerciale a CNTA/Komisia, už citovaný v bode 59 vyššie, bod 13), tak aj Súd prvého stupňa (uznesenie SLIM Sicilia/Komisia, už citované v bode 55 vyššie, bod 51) už mali možnosť potvrdiť, že táto okolnosť nie je postačujúca na preukázanie existencie priameho pôsobenia požadovaného článkom 230 štvrtým odsekom ES, keďže za týchto predpokladov požadovanie neodôvodnene vyplatenej sumy nepredstavuje následok napadnutého rozhodnutia Spoločenstva, ale vyplýva z vnútroštátneho opatrenia nezávisle prijatého oprávnenými vnútroštátnymi orgánmi.
77. Nakoniec je potrebné zdôrazniť, že aj keby sa Talianska republika rozhodla pristúpiť k požadovaniu neodôvodnene vyplatenej sumy, nezdá sa, že by nedisponovala žiadnou voľnou úvahou voči subjektu, od ktorého by túto sumu žiadala. Predovšetkým nebolo vôbec preukázané, že by Talianska republika nevyhnutne pristúpila k žiadaniu neodôvodnene vyplatenej sumy od žalobcu a nie od konečných príjemcov sumy.
78. Z uvedeného vyplýva, že po vydaní napadnutého rozhodnutia je Talianska republika príslušná zhodnotiť, či je potrebné, aby na základe vlastných vnútroštátnych predpisov a činnosťou podliehajúcou kontrole vnútroštátnych súdov pristúpila k žiadaniu neodôvodnene vyplatenej sumy podľa konkrétneho prípadu, či už od žalobcu, alebo od jej konečných príjemcov, prijmúc na tento účel potrebné individuálne vnútroštátne opatrenia.
79. Okrem toho je potrebné uviesť, že ak žalobca vo vlastných písomných vyjadreniach tvrdil, že Talianska republika nedisponuje žiadnou voľnou úvahou v prípade žiadania neodôvodnene vyplatenej sumy, neuviedol žiadnu skutočnosť spôsobilú preukázať toto tvrdenie. Žalobca napokon ani netvrdil, že aj keby Talianska republika disponovala voľnou úvahou, bola by to právomoc čisto teoretická, najmä vo vzťahu k niektorým osobitným ustanoveniam vnútroštátnych predpisov týkajúcim sa napríklad rozdelenia právomocí medzi štátom a regionálnymi celkami. V tomto smere je treba poznamenať, že aj keď platí, že v prípade, keď Komisia na základe žiadosti členského štátu prijme ochranné opatrenia alebo vyhlási pomoc členskému štátu za zlučiteľnú so spoločným trhom, ako vyplýva z judikatúry, nie je žiadna pochybnosť o tom, že členský štát, ktorý požiadal o tieto opatrenia, bude okamžite konať v súlade s nimi na účel vyvodenia všetkých ich následkov (pozri najmä rozsudok Piraiki‑Patraiki a i./Komisia, už citovaný v bode 53 vyššie, body 8 a 9, rozsudky Súdu prvého stupňa z 12. decembra 1996, AIUFFASS a AKT/Komisia, T‑380/94, Zb. s. II‑2169, body 46 a 47, a z 5. decembra 2002, Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum/Komisia, T‑114/00, Zb. s. II‑5121, body 73 a 74), tak takéto posúdenie nemôže platiť v predmetnej veci, berúc do úvahy, že Talianska republika nepožiadala Komisiu o vydanie napadnutého rozhodnutia, a z tohto dôvodu nie je možné vylúčiť pri neexistencii žiadnej skutočnosti spôsobilej potvrdiť opak, že Talianska republika nepristúpi k požadovaniu predmetného príspevku od žalobcu alebo od konečných príjemcov.
80. Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie nemá priamy účinok na právne postavenie žalobcu.
81. Žiadne z tvrdení alebo okolností, okrem toho nepreukázaných, uvedených žalobcom v jeho písomných vyjadreniach, nie je spôsobilé poprieť tento záver.
82. V prvom rade, pokiaľ ide o rozsudok Dreyfus/Komisia (bod 45 vyššie), na ktorý sa žalobca odvoláva na podporu tvrdenia, podľa ktorého má aktívnu legitimáciu, je potrebné zdôrazniť, že prejednávaná vec nemôže byť stotožnená s predmetom daného rozsudku. V bodoch 52 a 53 spomenutého rozsudku Dreyfus/Komisia totiž Súdny dvor zdôraznil, že možnosť adresáta sporného rozhodnutia vzdať sa predmetnej finančnej pomoci bola „čisto teoretická“, z dôvodu čoho príslušné rozhodnutie o odmietnutí financovania zbavilo žalobcu „akejkoľvek reálnej možnosti splniť zákazku, ktorá mu bola pridelená, alebo obdržať platby za dodávky uskutočnené podľa dohodnutých podmienok“. Na základe toho Súdny dvor usúdil, že žalobca je týmto rozhodnutím priamo dotknutý. Naopak pokiaľ ide o predmetnú vec, z vyššie uvedenej analýzy vyplýva, že možnosť Talianskej republiky zabezpečiť financovanie dokončenia prác z vlastných zdrojov bez toho, aby pristúpila k žiadaniu neodôvodnene vyplatenej sumy od žalobcu, nie je v žiadnom prípade teoretická.
83. Po druhé, čo sa týka okolnosti stručne zmienenej v replike, podľa ktorej je žalobca „verejným subjektom zodpovedajúcim týmto kritériám“, postačí uviesť, že aj keď je pravda, že decentralizované alebo autonómne verejné subjekty sú oprávnené podať žalobu o neplatnosť podľa článku 230 ES, ako však vyplýva z rozhodnutia Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia/Komisia (už citované v bode 43 vyššie, body 28 až 35), na ktoré sa odvolal žalobca, prípustnosť týchto žalôb je podriadená podmienke, že tieto subjekty sú predovšetkým priamo dotknuté napadnutým aktom. Tento predpoklad však z vyššie uvedených dôvodov nie je v predmetnej veci splnený.
84. Po tretie, čo sa týka okolnosti, podľa ktorej existujú priame právne vzťahy medzi žalobcom a Komisiou vo vzťahu k predmetnému projektu, keďže niektoré dokumenty boli zaslané priamo od žalovanej žalobcovi, postačí uviesť, že aj keby bola táto okolnosť preukázaná, v žiadnom prípade by nedokazovala existenciu priameho vzťahu medzi žalobcom a napadnutým rozhodnutím v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, keďže existencia takého vzťahu môže byť potvrdená jedine vtedy, ak predmetné rozhodnutie pôsobí na právne postavenie žalobcu priamo bez uplatnenia ďalších sprostredkujúcich noriem. Z vyššie uvedenej analýzy však vyplýva, že tento predpoklad v predmetnej veci nie je splnený.
85. Nakoniec po štvrté, čo sa týka okolnosti, podľa ktorej bolo napadnuté rozhodnutie vydané s prihliadnutím na osobitnú situáciu žalobcu, postačí uviesť, že aj keby bola táto okolnosť dokázaná, bola by nanajvýš spôsobilá preukázať, že žalobca je týmto rozhodnutím dotknutý osobne. Táto okolnosť je naopak bezvýznamná pre určenie, či je žalobca napadnutým rozhodnutím dotknutý priamo.
86. Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že žalobca nie je priamo dotknutý napadnutým rozhodnutím, keďže toto rozhodnutie pôsobí jedine na právne vzťahy medzi Komisiou a Talianskou republikou.
87. Preto bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či je žalobca osobne dotknutý napadnutým rozhodnutím, musí byť predmetná žaloba odmietnutá ako neprípustná.
O trovách
88. Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.
Výrok
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
nariadil:
1. Žaloba sa zamieta ako neprípustná.
2. Žalobca znáša svoje vlastné trovy konania, a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli žalovanej.
V Luxemburgu 8. júla 2004