Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
TAMARA
ĆAPETA
prednesené
12. marca 2026(1)
Vec C‑681/24
Európska komisia
proti
Českej republike
„ Nesplnenie
povinnosti
členským
štátom – Článok 258 ZFEÚ – Priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Smernica
2013/48/EÚ – Právo
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní – Článok 3 ods. 3 písm. b) – Právo
na
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu – Článok 3 ods. 6 – Dočasná
výnimka – Vnútroštátna
právna
úprava,
podľa
ktorej
možno
vykonať
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
bez
obhajcu,
ak
obhajca
nedorazí v stanovenej
lehote – Nesprávne
prebratie “
I.      Úvod
1.        V prejednávanej
veci
Európska
komisia
začala
proti
Českej
republike
konanie o nesplnení
povinnosti
podľa článku 258 ZFEÚ z dôvodu,
že
si
nesplnila
povinnosti vyplývajúce z práva
Únie, a to
správne
prebrať
niektoré
ustanovenia
smernice
2013/48/EÚ(2),
ktorá
sa
týka
práva
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní.
2.        Táto
vec v podstate
vyplýva
zo
zásadného
rozporu
medzi
Komisiou a Českou
republikou,
spolu s Maďarskom,
ktoré
do
tohto
konania
vstúpilo
ako
vedľajší
účastník,
pokiaľ
ide o to,
ako
treba
chápať
právo
na
prístup k obhajcovi a výnimky z tohto
práva,
ako
sú
uvedené v ustanoveniach článku 3 ods. 3 a 6
uvedenej
smernice.
3.        Podobnou
otázkou
sa
Súdny
dvor
zaoberá
aj
vo
veci C‑660/24,
Komisia/Maďarsko, v ktorej
sa
prednes
mojich
návrhov
uskutočňuje v ten
istý
deň.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
4.        V článku 3 smernice
2013/48 s názvom
„Právo
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní“
sa
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
na
prístup k obhajcovi v takom
čase a takým
spôsobom,
ktorý
im
umožní
reálne a účinne
vykonávať
ich
právo
na
obhajobu.
…
3.      Právo
na
prístup k obhajcovi
zahŕňa
nasledujúce:
a)      členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
právo
stretnúť
sa
bez
prítomnosti
tretej
osoby s obhajcom,
ktorý
ich
zastupuje, a komunikovať s ním
pred
výsluchom
zo
strany
polície,
iného
orgánu
presadzovania
práva
alebo
justičného
orgánu;
b)      členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
právo
na
prítomnosť
obhajcu a na
jeho
účinnú
účasť
na
výsluchu.
Takáto
účasť
musí
byť v súlade s postupmi
podľa
vnútroštátneho
práva,
pokiaľ
týmito
postupmi
nie
je
dotknutý
účinný
výkon a podstata
dotknutého
práva.
Ak
sa
obhajca
zúčastňuje
na
výsluchu,
táto
skutočnosť
sa
zaznamená
za
použitia
postupu
vyhotovovania
záznamov v súlade s vnútroštátnym
právom
dotknutého
členského
štátu;
…
6.      Členské
štáty
môžu
dočasnú
výnimku z výkonu
práv
ustanovených v odseku
3
uplatniť
len
za
výnimočných
okolností a len v predsúdnom
štádiu
konania a v odôvodnenom
rozsahu,
ak
je
to s ohľadom na konkrétne
okolnosti
prípadu
opodstatnené
niektorým z týchto
závažných
dôvodov:
a)      ak
existuje
naliehavá
potreba
odvrátiť
vážne
nepriaznivé
dôsledky
pre
život,
slobodu
alebo
telesnú
integritu
inej
osoby;
b)      ak
je
nevyhnutné,
aby
vyšetrovacie
orgány
urobili
bezodkladné
kroky
na
zabránenie
podstatnému
ohrozeniu
trestného
konania.“
B.      České právo
5.        V § 76
zákona č. 141/1961
Sb., o trestním řízení soudním (trestní
řád)
[zákon č. 141/1961
Zb. o trestnom
konaní
súdnom
(Trestný
poriadok)], v znení
zmien,
(ďalej
len
„Trestný
poriadok“)
sa
stanovuje:
„…
(3)      Policajný
orgán,
ktorý
zadržanie
vykonal,
zadržanú
osobu
vypočuje a o výsluchu
spíše
zápisnicu, v ktorej
označí
miesto,
čas a bližšie
okolnosti
zadržania a uvedie
osobné
údaje
zadržanej
osoby a podstatné
dôvody
zadržania.
(4)      Policajný
orgán,
ktorý
zadržanie
vykonal
alebo
ktorému
bola
podľa
odseku
2
odovzdaná
osoba
pristihnutá
pri
trestnom
čine,
túto
osobu
bezodkladne
prepustí
na
slobodu,
ak
bude
podozrenie
rozptýlené
alebo
dôvody
zadržania z inej
príčiny
pominú.
Ak
zadržanú
osobu
neprepustí
na
slobodu,
odovzdá
prokurátorovi
zápisnicu o jej
výsluchu s uznesením o začatí
trestného
konania a ďalší
dôkazný
materiál,
aby
prokurátor
mohol
prípadne
podať
návrh
na
vzatie
do
väzby.
Policajný
orgán
musí
návrh
podať
neodkladne
tak,
aby
osobu
zadržanú
podľa
tohto
zákona
bolo
možné
odovzdať
súdu
najneskôr
do
48
hodín
od
tohto
zadržania;
inak
musí
byť
prepustená
na
slobodu.
…
(6)      Zadržaný
podozrivý
má
právo
požadovať,
aby
obhajca
bol
prítomný
pri
jeho
výsluchu
podľa
odseku
3,
pokiaľ
nie
je
obhajca v lehote
uvedenej v odseku
4
nedosiahnuteľný.“
III. Konanie pred podaním žaloby a konanie na Súdnom dvore
6.        Dňa
23. septembra
2021
Komisia
zaslala
Českej
republike v súlade s článkom 258 ZFEÚ formálnu
výzvu, v ktorej
konštatovala,
že
niektoré ustanovenia
smernice
2013/48,
vrátane
jej článku 3 ods. 6 písm. b),
boli
nesprávne
prebraté, a vyzvala
tento
členský
štát,
aby
do
dvoch
mesiacov
predložil
svoje
pripomienky.
7.        Dňa
23. novembra
2021
Česká
republika
na
túto
výzvu
odpovedala a spochybnila
tvrdenia
Komisie.
8.        Dňa
28. septembra
2023
Komisia
adresovala
Českej
republike
odôvodnené
stanovisko, v ktorom
uviedla
najmä
to,
že článok 3 ods. 6 písm. b)
smernice
2013/48
stále
nebol
správne
prebratý, a preto
tento
členský
štát
vyzvala,
aby
prijal
opatrenia
potrebné
na
dosiahnutie
súladu s odôvodneným
stanoviskom v lehote
dvoch
mesiacov
od
jeho
doručenia.
9.        Dňa
24. novembra
2023
Česká
republika
na
odôvodnené
stanovisko
odpovedala a uviedla,
že článok 3 ods. 6 písm. b)
smernice
2013/48
prebrala
správne.
10.      Návrhom
doručeným
15. októbra
2024
Komisia
podala
na
Súdny
dvor
túto
žalobu
podľa článku 258 ZFEÚ.
Navrhuje, aby Súdny dvor:
–        určil,
že
Česká
republika
si
tým,
že
správne
neprebrala
ustanovenia článku 3 ods. 6 v spojení s článkom 3 ods. 3
smernice
2013/48,
nesplnila
povinnosti,
ktoré
jej
vyplývajú z uvedených
ustanovení,
a
–        uložil
Českej
republike
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
11.      Česká
republika
vo
vyjadrení k žalobe,
ktoré
podala
31. decembra
2024,
navrhuje,
aby
Súdny
dvor:
–        zamietol
túto
žalobu
ako
nedôvodnú
a
–        uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
12.      Komisia
tiež podala
repliku 12. februára 2025 a Česká
republika
dupliku 20. marca 2025.
13.      Dňa 30. januára 2025 predseda Súdneho dvora vyhovel návrhu, aby Maďarsko vstúpilo do konania v prejednávanej veci ako vedľajší účastník na podporu návrhov Českej republiky.
14.      Vzhľadom
na
podobnosti
medzi
prejednávanou vecou a vecou C‑660/24,
Komisia/Maďarsko,
Súdny
dvor
zorganizoval
spoločné
pojednávanie v týchto
dvoch
veciach
podľa článku 77
svojho
rokovacieho
poriadku.
Pojednávanie
sa
konalo
10. decembra
2025 a svoje
ústne
tvrdenia
na
ňom
predniesli
Komisia,
Česká
republika a Maďarsko.
IV.    Analýza
15.      Moja
analýza
je
rozdelená
do
dvoch
hlavných
častí.
Po
prvé
považujem
za
užitočné
uviesť
niekoľko
úvodných
pripomienok k smernici
2013/48 a jej
existencii
v priestore
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti
(PSBS)
(časť A).
Po
druhé
preskúmam
podstatu
výhrady
týkajúcej
sa
porušenia článku 3 ods. 6 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 3
smernice
2013/48
(časť B).
16.      Na
základe
tejto
analýzy
som
dospela k záveru,
že
daná
výhrada
je
dôvodná.
A.      Úvodné pripomienky k smernici 2013/48 a PSBS
17.      Začnime
tým,
že
Európska
únia,
ako
som
už
uviedla
vo
svojich
predchádzajúcich
návrhoch(3),
prijala
niekoľko
smerníc
na
základe
právomoci
Európskej
únie
podľa článku 82 ods. 2 písm. b)
ZFEÚ
prijať
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
práv
jednotlivcov v trestnom
konaní.
Tento
súbor
šiestich
smerníc
zahŕňa
smernicu
2013/48.(4)
18.      Tieto
smernice
sa
niekedy
označujú
ako
smernice
„založené
na
pláne“,
keďže
boli
zavedené
na
základe
uznesenia
Rady z roku
2009 o pláne
na
posilnenie
procesných
práv
podozrivých
alebo
obvinených
osôb v trestnom
konaní(5).
Toto
uznesenie
bolo
schválené
Štokholmským
programom
Európskej
rady
týkajúcim
sa
PSBS(6), v ktorom
sa
potvrdilo,
že
„ochrana
práv
podozrivých a obvinených
osôb v trestnom
konaní
je
jednou
zo
základných
hodnôt
Únie,
ktorá
je
zásadným
aspektom
zachovania
vzájomnej
dôvery
medzi
členskými
štátmi a dôvery
verejnosti v Úniu“.(7)
19.      Ako
sa
totiž
odráža v odôvodneniach
smernice
2013/48(8),
dôvodom
pre
zavedenie
spoločných
minimálnych
pravidiel
týkajúcich
sa
práv
jednotlivcov v trestnom
konaní v uvedených
smerniciach
je
posilnenie
vzájomnej
dôvery
vo
vnútroštátne
systémy
trestnej
justície
ako
„základ
vzájomného
uznávania
rozsudkov a iných
súdnych
rozhodnutí,
ktorý
je
základným
kameňom
budovania
priestoru
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti“.(9) Cieľom
týchto
pravidiel
je
aj
odstrániť
prekážky
voľného
pohybu
občanov v Európskej
únii a stavať
na
normách
týkajúcich
sa
práva
na
spravodlivý
proces a práva
na
obhajobu,
ktoré
sú
zaručené
najmä v článku 47 a článku 48 ods. 2
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“),
ako
aj
porovnateľných
ustanoveniach článku 6 Európskeho
dohovoru o ľudských
právach
(ďalej
len
„EDĽP“).(10)
20.      V smernici
2013/48
sa
stanovujú
spoločné
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
práva
podozrivých a obvinených
osôb
na
prístup k obhajcovi
vo
všetkých
štádiách
trestného
konania.(11) Dané
právo
je
základom
spravodlivého
procesu(12) a pomáha
zabezpečiť
dodržiavanie
ostatných
práv v trestnom
konaní.(13)
21.      Právo
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní
je
vyjadrené v článku 3 smernice
2013/48.
22.      V článku 3 ods. 1
smernice
2013/48
sa
stanovuje
„základná
zásada“,
podľa ktorej podozrivé a obvinené
osoby
majú
právo
na
prístup k obhajcovi v takom
čase a takým
spôsobom,
ktorý
im
umožní
reálne a účinne
vykonávať
svoje
právo
na
obhajobu.(14)
23.      Táto
zásada
je
konkretizovaná v článku 3 ods. 2
smernice
2013/48,
pokiaľ
ide o okamih,
od
ktorého
musí
byť
toto
právo
priznané,
čo
zahŕňa
aj
výsluch
orgánmi.(15)
24.      Táto
zásada
sa
bližšie
konkretizuje v článku 3 ods. 3
smernice
2013/48, v ktorom
sa
vymedzuje
obsah
práva
na
prístup k obhajcovi.
Konkrétne v článku 3 ods. 3 písm. a)
sa
vyžaduje,
aby
členské
štáty
zabezpečili,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
stretnúť
sa
bez
prítomnosti
tretej
osoby
so
svojím
obhajcom a komunikovať s ním, a to
aj
pred
výsluchom(16),
zatiaľ
čo v článku 3 ods. 3 písm. b)
sa
vyžaduje,
aby
členské
štáty
zabezpečili,
aby
tieto
osoby
mali
právo
na
prítomnosť
obhajcu a na
jeho
účinnú
účasť
na
výsluchu.(17)
25.      Podľa článku 3 ods. 6
smernice
2013/48
môžu
členské
štáty
uplatniť
dočasnú
výnimku z práv
uvedených v jej článku 3 ods. 3
„za
výnimočných
okolností a výlučne v predsúdnom
štádiu
konania“,
ak
je
to
opodstatnené
„[konkrétnymi
okolnosťami]
prípadu“ a zo
„závažných
dôvodov“
týkajúcich
sa
a)
„[naliehavej
potreby]
odvrátiť
vážne
nepriaznivé
dôsledky
pre
život,
slobodu
alebo
telesnú
integritu
inej
osoby“
alebo
b)
„ak
je
nevyhnutné,
aby
vyšetrovacie
orgány
urobili
bezodkladné
kroky
na
zabránenie
podstatnému
ohrozeniu
trestného
konania“.
Každá
dočasná
výnimka
podľa článku 3 ods. 6
smernice
2013/48
musí
byť v súlade
aj
so
všeobecnými
podmienkami
stanovenými v článku 8 tejto
smernice.(18)
26.      Jadro
prejednávanej
veci
spočíva v tom,
že
Komisia
na
jednej
strane a Česká
republika a Maďarsko
na
druhej
strane
rozdielne
chápu
podstatu
práva
na
prístup k obhajcovi a možné
výnimky z tohto
práva.
27.      V podstate, a skôr
ako
podrobnejšie
vysvetlím
stanoviská
účastníkov
konania,
Komisia
vykladá
podstatu
práva
na
prístup k obhajcovi
stanoveného v smernici
2013/48
tak,
že
spravidla
vyžaduje
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
pričom
jedinými
výnimkami z tohto
pravidla
(t. j. prípadmi,
keď
sa
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
môže
uskutočniť
bez
prítomnosti
obhajcu)
sú
situácie
uvedené v článku 3 ods. 6
tejto
smernice.
Okrem
toho
sa
tieto
osoby
môžu
práva
na
prítomnosť
obhajcu
vzdať
za
podmienok
stanovených v jej článku 9.
Česká
republika a Maďarsko
naopak
tvrdia,
že
právo
na
prístup k obhajcovi
je
splnené,
ak
je
týmto
osobám
poskytnutá
možnosť
prítomnosti
advokáta. Z tohto
dôvodu
možnosť
uskutočniť
výsluch,
ak
sa
obhajca
nedostaví v určitej
lehote,
nepredstavuje
výnimku z práva
na
prístup k obhajcovi.
B.      Výhrada, ktorá sa týka údajného porušenia článku 3 ods. 6 v spojení s článkom 3 ods. 3 smernice 2013/48
1.      Zhrnutie tvrdení účastníkov konania
28.      Komisia
tvrdí,
že
Česká
republika
nesprávne
prebrala článok 3 ods. 6 v spojení s článkom 3 ods. 3
smernice
2013/48,
pretože § 76 ods. 3
Trestného
poriadku
(ďalej
len
„sporná
česká
právna
úprava“)
vo
všeobecnosti
príslušným
orgánom
umožňuje
vypočúvať
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
bez
prítomnosti
ich
obhajcu v situáciách, v ktorých
nie
sú
splnené
podmienky článku 3 ods. 6
uvedenej
smernice. V tomto
paragrafe
sa
stanovuje,
že
takéto
osoby
môžu
byť
vypočuté
orgánmi v predsúdnom
konaní
bez
prístupu k obhajcovi,
ak
sa
obhajca
nedostaví v stanovenej
lehote.
Povolenie
výsluchu
bez
prítomnosti
obhajcu
je
teda
spojené
so
samotnou
skutočnosťou,
že
obhajcu
nie
je
možné v danom
čase
zastihnúť,
bez
akéhokoľvek
konkrétneho
posúdenia
potreby
takéhoto
výsluchu
na
základe
závažných
dôvodov
uvedených v článku 3 ods. 6
smernice
2013/48.(19)
29.      Komisia
okrem
iného
zdôrazňuje,
že
stanovisko
Českej
republiky,
podľa
ktorého
na
zaručenie
práva
na
prístup k obhajcovi
postačuje,
aby
osoba
dostala
možnosť
kontaktovať a vybrať
si
obhajcu,
ktorý
môže
byť
prítomný
pri
výsluchu,
je v rozpore s článkom 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48, v ktorom
sa
jasne
odkazuje
na
oba
aspekty
práva
na
prístup k obhajcovi, a to
na
prítomnosť
obhajcu a na
účinnú
účasť
obhajcu
na
výsluchu. Z článku 3 ods. 1
smernice
2013/48
vyplýva,
že
neexistujú
žiadne
situácie, v ktorých
by
sa
mohol
uskutočniť
výsluch
osoby
bez
prítomnosti
obhajcu,
okrem
prípadov,
keď
členské
štáty
využili
dočasnú
výnimku
uvedenú v článku 3 ods. 6
danej
smernice
alebo
keď
sa
osoba
tohto
práva
vzdala v súlade s jej článkom 9.
30.      Podľa
Komisie
potreba
prepustiť
osobu
do
48
hodín
na
slobodu
neodôvodňuje
potrebu
uskutočniť
výsluch
danej
osoby
bez
obhajcu a vnútroštátne
orgány
môžu
prípadné
zneužitie
vedenia
trestného
konania
riešiť
inými
prostriedkami,
ako
je
napríklad
využitie
iného
obhajcu,
ktorý
je k dispozícii a môže
danej
osobe
počas
výsluchu
poskytnúť
pomoc.
Ako
Komisia
zdôraznila
na
pojednávaní,
smernica
2013/48
by
bola
aj
tak
porušená,
bez
ohľadu
na
to,
či
by
sa
sporná
česká
právna
úprava
považovala
za
súladnú s judikatúrou
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
(ESĽP).
31.      Česká
republika
tvrdí,
že
sporná
česká
právna
úprava
je v súlade s článkom 3 ods. 3
smernice
2013/48 a nepredstavuje
výnimku
podľa
jej článku 3 ods. 6. V článku 3 ods. 3 písm. b)
uvedenej
smernice
sa
neukladá
členským
štátom
povinnosť
zabezpečiť,
aby
sa
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
vždy
uskutočnil
za
prítomnosti
obhajcu.
Od
členských
štátov
sa
vyžaduje
skôr
to,
aby
zabezpečili,
aby
tieto
osoby
mali
možnosť
prístupu k obhajcovi a aby
zvolený
obhajca
mohol
byť
pri
výsluchu
prítomný.
32.      V prípade
Českej
republiky
by
existovala
výnimka
podľa článku 3 ods. 6
smernice
2013/48,
ak
by
si
osoba
nemohla
zvoliť
obhajcu,
ktorý
by
pri
výsluchu
mohol
byť
prítomný.
Ak
však
osoba
mala
možnosť
si
obhajcu
zvoliť,
ale
tento
obhajca z akéhokoľvek
dôvodu
nemohol
byť
prítomný,
takáto
výnimka
neexistuje.
Presne
to
je
prípad
spornej
českej
právnej
úpravy,
ktorá
je v úplnom
súlade s článkom 3 ods. 3 písm. b)
uvedenej
smernice,
pretože
postupy
podľa
vnútroštátneho
práva
si
vyžadujú,
aby
osoba
vo
výnimočnej
situácii
zadržanej
osoby
absolvovala
výsluch
do
48
hodín a aby
mala
dostatočný
priestor
na
výber
obhajcu,
ktorý
bude
pri
výsluchu
prítomný.(20) Česká
republika
dodáva,
že
aj
keby
sa
daná
právna
úprava
považovala
za
odchyľujúcu
sa
od článku 3 ods. 3 písm. b),
bola
by v súlade s článkom 3 ods. 6,
keďže
sa
uplatňuje
(i)
len
výnimočne v naliehavých
prípadoch;
(ii)
na
zabránenie
vážnemu
ohrozeniu
trestného
konania a (iii)
vyžaduje
si
individuálne
posúdenie
príslušnými
orgánmi s prihliadnutím
na
okolnosti
prípadu.
33.      Česká
republika
okrem
iného
zdôrazňuje,
že
táto
vnútroštátna
právna
úprava
predstavuje
ochranu
pre
špecifické a výnimočné
prípady,
keď
si
podozrivý
úmyselne
zvolí
obhajcu,
ktorý
je
nedostupný, a tým
de
facto zneužíva
právo
zvoliť
si
obhajcu s cieľom
dosiahnuť
prepustenie a uniknúť
spravodlivosti.
Jej
stanovisko
je
tiež v súlade s judikatúrou
ESĽP(21),
ktorá
považuje
za
problematickú
situáciu,
keď
dotknutá
osoba
nemá
možnosť s obhajcom
komunikovať, a nie
situáciu,
keď
sa
určitý
úkon
vykoná
bez
prítomnosti
obhajcu,
najmä
ak
je
to
spôsobené
naliehaním
osoby,
aby
mala
obhajcu,
ktorý v tom
čase
nie
je k dispozícii.
Ako
Česká
republika
zdôraznila
na
pojednávaní,
smernica
2013/48
nebráni
tomu,
aby
sa
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
uskutočnil v neprítomnosti
ich
obhajcu, a to
na
základe
jej
znenia,
legislatívnej
histórie a porovnania
so
smernicou
2016/800
týkajúcou
sa
detí,
pričom
smernica
2013/48
nejde
nad
rámec
judikatúry
ESĽP,
keďže
jej
ustanovenia
zodpovedajú
tejto
judikatúre a v prípravných
dokumentoch
sa
nenachádza
nič,
čo
by
naznačovalo
opak.
34.      Maďarsko
dodáva,
že
prostredníctvom
znenia
uvedeného v článku 3 ods. 3 písm. b)
(„v súlade s postupmi
podľa
vnútroštátneho
práva“)
sa
smernicou
2013/48
vnáša
do
pôsobnosti
vnútroštátneho
práva
možnosť
vymedziť a spresniť
právo
na
prítomnosť
obhajcu,
pričom
táto
požiadavka
je
splnená
vnútroštátnou
právnou
úpravou,
ktorou
sa
zabezpečuje,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
dostatočný
manévrovací
priestor
na
výber
obhajcu,
ktorý
bude
pri
výsluchu
prítomný.
Ak
by
bolo
povinné
zabezpečiť
skutočnú
prítomnosť
obhajcu
vo
všetkých
prípadoch,
mohlo
by
to
viesť k zneužívaniu a prekážkam
pri
vykonávaní
vedení
trestného
konania a k obmedzovaniu
práv
podozrivých a obvinených
osôb.
Ako
Maďarsko
uviedlo
na
pojednávaní, v judikatúre
ESĽP
sa
absolútna
požiadavka
prítomnosti
neukladá.
2.      Posúdenie
35.      Z tvrdení
účastníkov
konania
vyplýva,
ako
som
už
stručne
vysvetlila
(pozri body 26 a 27 vyššie),
že
táto
výhrada
vyplýva z rozdielneho
chápania
ustanovení
smernice
2013/48.
Spor
sa
teda
týka
výkladu
ustanovení článku 3 ods. 3 a 6
smernice
2013/48 a toho,
ako
treba
chápať
právo
na
prístup k obhajcovi
počas
výsluchu
uvedené v článku 3 ods. 3 písm. b)
danej
smernice.
Súdny
dvor
sa
týmito
otázkami
zatiaľ
priamo
nezaoberal.
36.      Domnievam
sa,
že
na
základe
znenia,
legislatívnej
histórie,
kontextu a cieľov
smernice
2013/48,
ako
aj
judikatúry
ESĽP
je
potrebné
potvrdiť
výklad
významu článku 3 ods. 3 a 6
smernice
2013/48 a vzťahu
medzi
nimi,
ktorý
podala
Komisia.
a)      Znenie
37.      Ako
jedna
zo
zložiek
práva
na
prístup k obhajcovi v článku 3 ods. 3
sa v jeho písm. b)
výslovne
vyžaduje,
aby
členské
štáty
zabezpečili,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
„právo
na
prítomnosť
obhajcu a na
jeho
účinnú
účasť
na
výsluchu“.(22)
38.      V odôvodnení
25
smernice
2013/48
sa
navyše
uvádza:
„Členské
štáty
by
mali
zabezpečiť,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
právo
na
prítomnosť
svojho
obhajcu a právo
na
účinnú
účasť
na
výsluchu
políciou
alebo
iným
orgánom
presadzovania
práva
alebo
justičným
orgánom
vrátane
súdnych
pojednávaní.“(23)
39.      Podľa
môjho
názoru, a ako
uviedla
Komisia,
prítomnosť
znamená
fyzickú
prítomnosť, a teda
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
majú
právo
na
to,
aby
tam
ich
obhajca
osobne
bol
prítomný,
keď
orgány
vykonávajú
ich
výsluch.(24)
40.      Z toho
vyplýva,
že v článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sa
stanovuje
všeobecné
právo
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
na
prítomnosť
ich
obhajcu
počas
výsluchu
orgánmi.
Toto
právo
však
nie
je
absolútne, a preto,
ako
je
stanovené v tejto
smernici,
možno
uplatniť
dočasné
výnimky z neho
podľa
jej článku 3 ods. 6
alebo
sa
tohto
práva
možno
vzdať
podľa
jej článku 9.
41.      Ako
Súdny
dvor
rozhodol,
dočasné
výnimky v smernici
2013/48
sú
taxatívne.(25)
42.      Ako
uviedla
Komisia a v rozpore s tvrdeniami,
ktoré
predložila
Česká
republika,
je
zrejmé,
že
sporná
česká
právna
úprava
nespĺňa
všetky
požiadavky
na
možnú
dočasnú
výnimku
stanovené v článku 3 ods. 6
spolu s článkom 8 smernice
2013/48.
Je
totiž
zrejmé,
ako
odôvodnila
Komisia,
že
touto
právnou
úpravou
sa
stanovuje
pravidlo,
ktoré
sa
uplatňuje
všeobecne v situáciách,
keď
sa
obhajca
nedostaví v stanovenej
lehote
48
hodín, a teda
nie
je
obmedzená
na
jednotlivé
prípady
(„v odôvodnenom
rozsahu,
ak
je
to s ohľadom na konkrétne
okolnosti
prípadu
opodstatnené“),
ako
sa
to
ukladá v článku 3 ods. 6
tejto
smernice. V tejto
súvislosti
sa
nepreukázalo
ani,
že
je
potrebné
preukázať
existenciu
„závažných
dôvodov“,
ktoré
sa
osobitne
týkajú
„[naliehavej
potreby]
odvrátiť
vážne
nepriaznivé
dôsledky
pre
život,
slobodu
alebo
telesnú
integritu
inej
osoby“,
alebo
toho,
že
„je
nevyhnutné,
aby
vyšetrovacie
orgány
urobili
bezodkladné
kroky
na
zabránenie
podstatnému
ohrozeniu
trestného
konania“.
43.      V dôsledku
toho
je
podľa
môjho
názoru
sporná
česká
právna
úprava,
ktorá
vo
všeobecnosti
umožňuje
vypočúvanie
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
bez
prítomnosti
ich
obhajcu
len
preto,
že
sa
obhajca
nemohol
dostaviť v lehote
48
hodín, v rozpore s ustanoveniami článku 3 ods. 3 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 6
smernice
2013/48.(26)
44.      Okrem
toho,
ako
uviedla
Komisia a v rozpore s tvrdeniami
Maďarska,
treba
zdôrazniť,
že
odkaz
na
vnútroštátne
právo v článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sa
týka
účinnej
účasti
obhajcu,
a nie
samotnej
prítomnosti
obhajcu.
Vyplýva
to
zo
znenia
daného
ustanovenia
(„takáto
účasť
musí
byť v súlade s postupmi
podľa
vnútroštátneho
práva“) a jej
odôvodnenia
25
(„takáto
účasť
by
mala
byť v súlade
so
všetkými
postupmi
vnútroštátneho
práva,
ktoré
môže
upravovať
účasť
obhajcu
na
výsluchu“).
45.      Podľa
môjho
názoru
to
nie
je v rozpore
so
skutočnosťou,
že článok 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sa
musí
chápať
tak,
že
sa v ňom
vyžaduje
prítomnosť
aj
účinná
účasť;
skôr z toho
vyplýva,
že
hoci
smernica
2013/48
členským
štátom
poskytuje
určitú
voľnosť,
pokiaľ
ide o vnútroštátne
pravidlá
upravujúce
určité
spôsoby
účinnej
účasti
obhajcu
(pod
podmienkou,
že
tieto
pravidlá
nesmú
mať
„negatívny
vplyv
na
účinný
výkon a podstatu“
tohto
práva), v prípade
prítomnosti
obhajcu
taký
priestor
neexistuje,
keďže
pravidlom
je,
že
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
majú
právo
na
prístup k obhajcovi
počas
výsluchu
podľa článku 3 ods. 3 písm. b)
uvedenej
smernice.
Prítomnosť
znamená
prítomnosť, a obhajca
tam
buď
je,
alebo
nie
je.
46.      Skutočnosť,
že v článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sa
odkazuje
na
ich
„obhajcu“,
by
sa
nemala
chápať
tak,
že
vždy
odkazuje
na
obhajcu,
ktorého
si
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
zvolili.
Táto
formulácia
nebráni
tomu,
aby,
ako
uviedla
Komisia,
prípadné
zneužívanie
práva
na
prístup k obhajcovi,
ktoré
môže
vytvoriť
prekážky
pre
vedenie
trestného
konania,
mohli
orgány
členského
štátu
riešiť
tak,
že
týmto
osobám
zabezpečia
ustanovenie
obhajcu,
ktorý
im
bude
pomáhať
počas
výsluchu
namiesto
zvoleného
obhajcu,
ktorý
nemohol
byť
prítomný.
Ustanovený
obhajca
sa
stane
ich
„obhajcom“.
b)      Legislatívna história
47.      Česká
republika
na
pojednávaní
tvrdila,
že v smernici
2013/48
sa
upravuje
právo
na
prístup k obhajcovi,
ale
nie
povinná
prítomnosť
obhajcu, a že z legislatívnej
histórie
danej
smernice
vyplýva,
že
ustanovenia
týkajúce
sa
povinnej
prítomnosti
obhajcu
boli
ako
alternatíva
navrhované,
ale
nakoniec
neboli
prijaté.
Neprijatie
ustanovení o povinnej
prítomnosti
obhajcu
podľa
nej
znamená,
že v smernici
2013/48
sa
nevyžaduje,
aby
bol
obhajca
pri
výsluchu
vždy
prítomný.
48.      Podľa
môjho
názoru
táto
argumentácia
Českej
republiky
vychádza z nesprávneho
chápania
požiadavky
povinnej
prítomnosti
obhajcu.
49.      Je
pravda,
že v rámci
legislatívnej
histórie
smernice
2013/48(27) bola v Komisiou
predloženom
posúdení
vplyvu
uvedená
možnosť
politiky, v rámci
ktorej
sa
stanovovali
najmä
ustanovenia
zavádzajúce
povinnú
obhajobu
vo
všetkých
oblastiach.
To
znamenalo,
že
podozrivým
alebo
obvineným
osobám
by
musel
obhajca
pomáhať
vždy v tom
zmysle,
že
vzdanie
sa
tohto
práva
by
bolo
neprípustné.
Inými
slovami,
povinná
povaha
obhajoby
znamená,
že
sa
práva
nemožno
vzdať.
Prevážila
však
možnosť
politiky
umožniť
vzdanie
sa
práva
na
prístup k obhajcovi
pri
splnení
spoločných
minimálnych
pravidiel.
50.      Na
rozdiel
od
tvrdení
Českej
republiky
je
preto
potrebné
rozlišovať
medzi
pojmom
povinná prítomnosť
obhajcu a všeobecným
právom
na
prístup k obhajcovi.
51.      Z ustanovení
smernice
2013/48(28) podľa
všetkého
vyplýva,
že
povinná
prítomnosť
obhajcu
znamená,
že
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
sa
nemôže
vzdať
práva
na
prístup k obhajcovi a musí
mať
vždy
obhajcu,
zatiaľ
čo
právo
na
prístup k obhajcovi v článku 3 ods. 3
tejto
smernice
znamená,
že
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
má
všeobecné
právo
mať
obhajcu, a najmä
na
jeho
prítomnosť
pri
výsluchu
podľa písm. b)
tohto
článku,
ale
že
táto
osoba
sa
môže
tohto
práva
vzdať
za
predpokladu,
že
boli
splnené
požiadavky článku 9 (alebo
môže
existovať
dočasná
výnimka
podľa článku 3 ods. 6).
Inými
slovami,
skutočnosť,
že
neexistuje
povinná
prítomnosť
obhajcu
podľa
tohto písm. b),
nijako
neovplyvňuje
všeobecné
právo
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
na
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
pokiaľ
sa
tohto
práva
nevzdali v súlade s článkom 9.
52.      Možno
dodať,
že
problematika
čakania
na
príchod
obhajcu
pred
výsluchom
sa v Rade
skutočne
preberala,
pričom
boli
predložené
návrhy
na
jej
riešenie v texte
smernice, v ktorom
by
sa
odkazovalo
na
právne
systémy
členských
štátov.(29) Tieto
navrhované
ustanovenia
však
boli
vypustené
pri
dokončovaní
rokovaní s Európskym
parlamentom.(30)
53.      Hoci
legislatívna
história
nevedie k jednoznačnému
záveru,
nebráni
výkladu,
že
legislatívnym
zámerom
je
zabezpečiť,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali v zásade
právo
na
prítomnosť
svojho
obhajcu
pri
výsluchu.
c)      Kontext
54.      Zdá
sa,
že
ďalšie
ustanovenia
smernice
2013/48 a iných
smerníc
„založených
na
pláne“
podporujú
výklad článku 3 ods. 3 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 6
danej
smernice,
ktorý
predložila
Komisia.
55.      Konkrétne,
ako
je
uvedené v bode 22
vyššie, z článku 3 ods. 1
smernice
2013/48
ako
všeobecné
pravidlo
jasne
vyplýva,
že
členské
štáty
musia
zabezpečiť,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
na
prístup k obhajcovi
„v takom
čase a takým
spôsobom,
ktorý
im
umožní
reálne a účinne
vykonávať
ich
právo
na
obhajobu“. V spojení s článkom 2 ods. 1
danej
smernice
to
znamená,
že
členské
štáty
sú
povinné
bez
výnimky
zabezpečiť,
aby
sa
toto
právo
vykonávalo
„reálne a účinne“
vo
všetkých
štádiách
trestného
konania.
Podľa
môjho
názoru, a ako
uviedla
Komisia,
ak
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu
môžu
orgány
vypočúvať v neprítomnosti
jej
obhajcu
len
preto,
že
sa
obhajca
nedostavil v stanovenej
lehote,
môže
to
vážne
narušiť
reálny a účinný
výkon
práva
na
obhajobu.
56.      Česká
republika
na
pojednávaní
tvrdila,
že
ďalšiu
podporu
skutočnosti,
že v smernici
2013/48
sa
nevyžaduje,
aby
obhajca
pri
výsluchu
musel
byť
vždy
prítomný,
možno
odvodiť z porovnania
so
smernicou
2016/800
týkajúcou
sa
detí,
ktoré
sú
podozrivými
alebo
obvinenými
osobami v trestnom
konaní
(pozri bod 17
vyššie).
Česká
republika
poukazuje
na
to,
že
podľa článku 6 ods. 2
smernice
2016/800
musia
členské
štáty
zabezpečiť,
aby
deťom
pomáhal
obhajca, a podľa
jej článku 6 ods. 4 písm. b)
musia
členské
štáty
zabezpečiť,
aby
obhajca
pomáhal
deťom
počas
výsluchu.
Podľa
jej
názoru
skutočnosť,
že z týchto
ustanovení
vyplýva
povinná
prítomnosť
advokáta
počas
výsluchu a že
tieto
ustanovenia
sú
zahrnuté
do
smernice
2016/800 z dôvodu
zraniteľnosti
detí,
naznačuje,
že
ide o výnimku
zo
všeobecného
režimu
stanoveného
smernicou
2013/48;
logicky,
ak
by
bola
povinná
prítomnosť
advokáta
stanovená
smernicou
2013/48,
nebolo
by
potrebné
stanoviť
túto
povinnosť v smernici
2016/800
len
pre
určité
podozrivé
alebo
obvinené
osoby.
57.      Podľa
môjho
názoru
táto
argumentácia
opäť
vychádza z nesprávneho
chápania
požiadavky
povinnej
prítomnosti
obhajcu.
58.      Je
pravda,
že
na
rozdiel
od
smernice
2013/48
sa v smernici
2016/800
stanovuje
povinná
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu z dôvodu
osobitnej
situácie
detí
ako
zraniteľných
osôb,
ktoré
nie
sú
vždy
schopné
trestné
konanie v plnom
rozsahu
pochopiť a sledovať.(31) Ako
sa
však
uvádza
vyššie,
povinná
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu
znamená,
že
nie
je
povolené
vzdanie
sa
práva, a preto
nie
je
totožná
so
všeobecným
právom
na
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
keď
je
vzdanie
sa
práva
povolené.
d)      Ciele
59.      Ako
sa
uvádza
vyššie v časti IV.A
vyššie,
smernica
2013/48
prispieva k budovaniu
PSBS
tým,
že
sa v nej
stanovuje
súbor
spoločných
minimálnych
pravidiel
týkajúcich
sa
práva
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní s cieľom
posilniť
vzájomnú
dôveru
členských
štátov v ich
systémy
trestnej
justície a dôveru
občanov
EÚ
pri
pohybe v rámci
Európskej
únie.
Ak
sa
vrátime k Štokholmskému
programu,
cieľom
danej
smernice
je
nielen
kodifikovať,
ale
aj
posilniť
právo
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní
vo
všetkých
členských
štátoch.
60.      Vzhľadom
na
to
sa
mi
zdá,
že
výklad
smernice
2013/48,
ktorý
by
členskému
štátu
umožňoval
povoliť
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
bez
toho,
aby
im
poskytol
právo
na
prítomnosť
obhajcu,
len
preto,
že
sa
advokát
nedostavil v lehote
48
hodín,
by
bol v rozpore s cieľmi
smernice
2013/48
zabezpečiť
spoločnú
úroveň
práv
na
spravodlivý
proces
pre
podozrivé
alebo
obvinené
osoby v celej
Európskej
únii.
e)      Judikatúra ESĽP
61.      Česká
republika a Maďarsko
sa
na
podporu
svojho
stanoviska
odvolávali
na
judikatúru
ESĽP a Česká
republika
na
pojednávaní
najmä
tvrdila,
že
smernica
2013/48
zodpovedá
tomu,
čo
sa
vyžaduje v judikatúre
ESĽP.
62.      Treba
zdôrazniť,
že
táto
výhrada
je
založená
na
údajnom
porušení
ustanovení článku 3 ods. 3 a ods. 6
smernice
2013/48.
Preto
otázka,
či
sa
sporné
české
právne
predpisy
majú
považovať
za
súladné s článkom 6 EDĽP,
ako
sa
vykladá v judikatúre
ESĽP,
nie
je
rozhodujúca.
63.      V tomto
smere,
ako
som
vysvetlila v predchádzajúcich
návrhoch(32),
povinnosť
vykladať
smernice
„založené
na
pláne“
spôsobom,
ktorý
je v súlade
so
základnými
právami,
znamená,
že
práva
obsiahnuté v konkrétnej
smernici
nemôžu
poskytovať
ochranu
nižšiu,
než
akú
zaručuje
Charta a EDĽP,
ale
neznamená
to,
že
normotvorca
Únie
nemôže
udeliť
práva,
ktoré
sú
rozsiahlejšie.
Inými
slovami,
keďže
EDĽP
predstavuje
minimálnu
úroveň
ochrany
podľa článku 52 ods. 3
Charty(33),
akýkoľvek
výklad
konkrétnej
smernice
musí
poskytovať
ochranu
aspoň
na
úrovni
tohto
dohovoru,
pričom
ochrana
poskytovaná
Európskou
úniou
môže
byť
vyššia.
64.      V prejednávanej
veci
to
teda
bez
ohľadu
na
výklad
judikatúry
ESĽP
nemusí
nevyhnutne
znamenať,
že
ustanovenia
smernice
2013/48
nemožno
vykladať
tak,
že
sa
nimi
vyžaduje
ešte
vyššia
úroveň
ochrany.
65.      V rozpore s tvrdeniami
Českej
republiky a Maďarska
pritom
judikatúra
ESĽP,
zdá
sa,
potvrdzuje,
že
aj
podľa
EDĽP
existuje
požiadavka
fyzickej
prítomnosti
obhajcu.
66.      ESĽP
rozhodol,
že
právo
každého
obvineného z trestného
činu
na
účinnú
obhajobu
obhajcom,
ako
sa
zaručuje v článku 6 ods. 3 písm. c)
EDĽP,
je
jedným
zo
základných
rysov
spravodlivého
procesu v kontexte
trestného
konania(34).
67.      Konkrétne v rozsudku
vo
veci
Beuze v. Belgicko(35) ESĽP
zdôraznil,
že
pokiaľ
ide o ciele
daného
práva,
prístup k obhajcovi v predsúdnom
štádiu
konania
prispieva k predchádzaniu
justičným
omylom a predovšetkým k naplneniu
cieľov článku 6 EDĽP,
najmä k rovnosti
zbraní
medzi
príslušnými
orgánmi a obvineným;
rýchly
prístup k advokátovi
predstavuje
dôležitú
protiváhu
zraniteľnosti
podozrivých
osôb
zadržiavaných
políciou a má
aj
preventívny
charakter,
keďže
poskytuje
základnú
ochranu
pred
nátlakom a zlým
zaobchádzaním s podozrivými
osobami
zo
strany
polície.
Okrem
toho
je
jednou z hlavných
úloh
obhajcu v štádiách
zadržiavania a vyšetrovania
podozrivej
osoby
políciou
zabezpečiť
rešpektovanie
práva
obvineného
nevypovedať
vo
vlastný
neprospech a jeho
práva
nevypovedať,
ktoré
tak
dopĺňajú
právo
na
právnu
pomoc.
68.      Okrem
toho,
pokiaľ
ide o obsah
práva
na
prístup k obhajcovi,
ESĽP
usúdil,
že v článku 6 ods. 3 písm. c)
EDĽP
sa
spôsob
výkonu
práva
na
prístup k obhajcovi
ani
jeho
obsah
nespresňuje.
Hoci
voľba
prostriedkov
na
zaistenie
zabezpečenia
tohto
práva v ich
súdnych
systémoch
sa
ponecháva
na
štátoch,
rozsah a obsah
tohto
práva
by
sa
mal
určiť v súlade s cieľom
EDĽP, a to
zaručiť
práva,
ktoré
sú
reálne a účinné.(36)
69.      Na to, aby
právo
na
spravodlivý
proces
zostalo
dostatočne
reálne a účinné, v článku 6 ods. 1
EDĽP
sa
vyžaduje,
aby
bol
prístup k obhajcovi
spravidla
zabezpečený
od
prvého
policajného
výsluchu
podozrivého.(37)
70.      Pridelenie
obhajcu
samo
osebe
nezaručuje
účinnosť
pomoci,
ktorú
môže
obvinenému
poskytnúť, a preto
musia
byť
splnené
určité
minimálne
požiadavky(38).
Po
prvé
podozrivé
osoby
musia
mať
možnosť
nadviazať
kontakt s obhajcom
od
okamihu,
keď
sú
zadržané;
musí
im
byť
teda
umožnené
poradiť
sa s obhajcom
pred
výsluchom.(39) Po
druhé
ESĽP
vo
viacerých
veciach
konštatoval,
že
„podozrivé
osoby
majú
právo
na
to,
aby
bol
ich
obhajca
fyzicky
prítomný
počas
ich
prvých
policajných
výsluchov a vždy,
keď
prebieha
ich
výsluch v následnom
predsúdnom
konaní.
Takáto
fyzická
prítomnosť
musí
obhajcovi
umožniť
poskytnúť
pomoc,
ktorá
je
účinná a reálna, a nie
iba
abstraktná, a najmä
zabezpečiť,
aby
neboli
dotknuté
práva
vypočúvaného
podozrivého
na
obhajobu“.(40)
71.      Uvedené
zistenia z rozsudku
vo
veci
Beuze v. Belgicko
boli
potvrdené v následnej
judikatúre.(41)
72.      Navyše v rozsudku
vo
veci
Soytemiz v. Turecko(42) ESĽP
zdôraznil,
že
prítomnosť
obhajcu
počas
vyšetrovacích
úkonov
vrátane
policajného
výsluchu
je
neodmysliteľným
aspektom
záruky
zakotvenej v článku 6 ods. 3 písm. c)
EDĽP,
keďže
je
ťažké
si
predstaviť,
ako
možno
špecifické
služby
spojené s „právnou
pomocou“, o ktorých
sa
hovorí v článku 6 ods. 3 písm. c)
EDĽP,
vykonávať v neprítomnosti
obhajcu.
Právo
na
pomoc
obhajcu
si
preto
vyžaduje
nielen
to,
aby
obhajca
mohol
byť
prítomný,
ale
aj
to,
aby
mohol
podozrivej
osobe
aktívne
pomáhať,
okrem
iného
počas
policajného
výsluchu, a zasahovať s cieľom
zabezpečiť
dodržiavanie
práv
podozrivého,
keďže
osoba
obvinená z trestného
činu
by
mala
mať
možnosť
získať
celé
spektrum
služieb,
ktoré
sú
osobitne
spojené s právnou
pomocou, a to
nielen v priebehu
súdneho
konania,
ale
aj v predsúdnom
štádiu
konania
vzhľadom
na
jeho
osobitný
význam
pre
prípravu
trestného
konania.
Okrem
toho
sa
právo
na
pomoc
obhajcu
uplatňuje
počas
celého
policajného
výsluchu a až
do
jeho
ukončenia:
„Prítomnosť a aktívna
pomoc
obhajcu
počas
policajného
výsluchu
je
dôležitou
procesnou
zárukou,
ktorej
cieľom
je
okrem
iného
zabrániť
zhromažďovaniu
dôkazov
pomocou
donútenia
alebo
nátlaku v rozpore s vôľou
podozrivého a chrániť
slobodu
podozrivej
osoby
rozhodnúť
sa,
či
bude
pri
výsluchu
políciou
hovoriť
alebo
mlčať“.(43)
73.      ESĽP
ďalej
pripomenul,
že
polícia
je v zásade
povinná
zdržať
sa
výsluchu
alebo
ho
prerušiť v prípade,
že
si
podozrivý
uplatnil
právo
na
pomoc
obhajcu
počas
výsluchu,
až
do
chvíle,
keď
je
obhajca
prítomný a schopný
podozrivému
pomôcť.
To
isté
platí
aj v prípade,
že
obhajca
musí
odísť – alebo
je o odchod
požiadaný – pred
ukončením
policajného
výsluchu a pred
prečítaním a podpísaním
prijatých
výpovedí.(44)
74.      V dôsledku
toho,
ako
to
dokladá
uvedená
judikatúra
ESĽP,
sa
kladie
dôraz
na
skutočnosť,
že
podozrivé a obvinené
osoby
musia
mať
možnosť
využiť
právo
na
skutočnú
fyzickú
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
ako
sa
to
zaručuje v rámci
práva
na
prístup k obhajcovi
podľa článku 6 ods. 1 a článku 3 písm. c)
EDĽP.(45) Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdia
Česká
republika a Maďarsko,
teda z tejto
judikatúry
vyplýva,
že
fyzická
prítomnosť
advokáta
je v zásade
potrebná,
pokiaľ
obmedzenie
tohto
práva
nie
je
riadne
odôvodnené.
75.      Možno
dodať,
že
určitá
judikatúra
ESĽP,
na
ktorú
sa
odvolávajú Česká
republika a Maďarsko,
sa
javí
ako
nepoužiteľná. V rozsudku
vo
veci
Yoldaş v. Turecko(46) ESĽP
zistil,
že
nedošlo k porušeniu článku 6 ods. 1 a ods. 3 písm. c)
EDĽP v situácii,
keď
sa
sťažovateľ
vzdal
práva
na
pomoc
obhajcu,
čo
bolo
posúdené
ako
súladné s požadovanými
normami. V rozsudku
vo
veci
Hovanesian v. Bulharsko(47) ESĽP
nezistil
žiadne
porušenie článku 6 ods. 1 a článku 3 písm. c)
EDĽP v situácii,
keď
bolo
sťažovateľovi
počas
prvých
24
hodín
jeho
policajného
zadržania
obmedzené
právo
na
pomoc
obhajcu,
čo
sa
za
konkrétnych
okolností
prípadu
považovalo
za
odôvodnené z hľadiska
spravodlivosti
konania
ako
celku. V tejto
výhrade
nebolo
spochybnené
ani
vzdanie
sa
práva
na
prístup k obhajcovi,
ani
uplatnenie
výnimiek
zo
všeobecného
práva
na
prístup k obhajcovi.
Tieto
dve
veci
tak
len
poukazujú
na
dôležitosť
dostatočných
požiadaviek
na
vzdanie
sa
práva
na
prístup k obhajcovi,
respektíve
na
striktný
režim
dočasných
výnimiek
podľa
smernice
2013/48.
76.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
dôvody
je
výhrada
Komisie
dôvodná.
V.      O trovách
77.      Podľa
článku 138
ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
uloží
Súdny
dvor
účastníkovi
konania,
ktorý
vo
veci
nemal
úspech,
povinnosť
nahradiť
trovy
konania,
ak
to
bolo v tomto
zmysle
navrhnuté.
Podľa
článku 140
ods. 1
tohto
rokovacieho
poriadku
členské
štáty,
ktoré
do
konania
vstúpili
ako
vedľajší
účastníci,
znášajú
svoje
vlastné
trovy
konania. Z toho
vyplýva,
že
keďže
Komisia
navrhla
uložiť
Českej
republike
povinnosť
nahradiť
trovy
konania a Česká
republika
nemala
úspech,
treba
jej
uložiť
povinnosť
znášať
jej
vlastné
trovy
konania a nahradiť
trovy
konania
Komisie.
Maďarsku
treba
uložiť
povinnosť
znášať
jeho
vlastné
trovy
konania.
VI.    Návrh
78.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor:
1.      určil,
že
Česká
republika
správne
neprebrala
ustanovenia článku 3 ods. 6 v spojení s článkom 3 ods. 3
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/48/EÚ z 22. októbra
2013 o práve
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní a v konaní o európskom
zatykači a o práve
na
informovanie
tretej
osoby
po
pozbavení
osobnej
slobody a na
komunikáciu s tretími
osobami a s konzulárnymi
úradmi
po
pozbavení
osobnej
slobody, a tým
si
nesplnila
povinnosti,
ktoré
jej
vyplývajú z týchto
ustanovení;
a
2.      uložil
Českej
republike
povinnosť
znášať
jej
vlastné
trovy
konania a nahradiť
trovy
konania
Európskej
komisie;
3.      uložil
Maďarsku
povinnosť
znášať
jeho
vlastné
trovy
konania.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 22. októbra
2013 o práve
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní a v konaní o európskom
zatykači a o práve
na
informovanie
tretej
osoby
po
pozbavení
osobnej
slobody a na
komunikáciu s tretími
osobami a s konzulárnymi
úradmi
po
pozbavení
osobnej
slobody
(Ú. v. EÚ L 294,
2013, s. 1).
3      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
BK
(Zmena
kvalifikácie
trestného
činu)
(C‑175/22,
EU:C:2023:436,
najmä body 22 a 23), a návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci M. S. a i.
(Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:157,
najmä body 26
až
31).
4      Okrem
smernice
2013/48
sem
patria:
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2010/64/EÚ z 20. októbra
2010 o práve
na
tlmočenie a preklad v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 280,
2010, s. 1);
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2012/13/EÚ z 22. mája
2012 o práve
na
informácie v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 142,
2012, s. 1);
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 65,
2016, s. 1);
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/1919 z 26. októbra
2016 o právnej
pomoci
pre
podozrivé a obvinené
osoby v trestnom
konaní a pre
vyžiadané
osoby v konaní o európskom
zatykači
(Ú. v. EÚ L 297,
2016, s. 1); a smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/800 z 11. mája
2016 o procesných
zárukách
pre
deti,
ktoré
sú
podozrivými
alebo
obvinenými
osobami v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 132,
2016, s. 1).
5      Uznesenie
Rady z 30. novembra
2009
(Ú. v. EÚ C 295,
2009, s. 1).
6      Pozri v tomto
smere
odôvodnenia
9 a 10
smernice
2013/48.
7      Európska
rada,
Štokholmský
program – otvorená a bezpečná
Európa,
ktorá
slúži
občanom a chráni
ich
(Ú. v. EÚ C 115,
2010, s. 1), bod 2.4.
8      Pozri
najmä
odôvodnenia
1
až
8 a 12
smernice
2013/48.
9      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bot vo
veci
Covaci (C‑216/14,
EU:C:2015:305, bod 30).
Pozri
napríklad
aj
Správu
Komisie
Európskemu
parlamentu a Rade o vykonávaní
[smernice
2013/48],
[COM(2019)
560
final],
26. septembra
2019, bod 1.1.
10      Ako
uznal
Súdny
dvor,
základná
zásada
účinnej
súdnej
ochrany
práv
potvrdená v článku 47
Charty a pojem
„spravodlivý
proces“
uvedený v článku 6 EDĽP
sú
zložené z viacerých
prvkov,
ktoré
zahŕňajú
najmä
rešpektovanie
práva
na
obhajobu a práva
poradiť
sa,
práva
na
obhajobu
obhajcom a práva
nechať
sa
zastupovať.
Dodržiavanie
práva
na
obhajobu v každom
konaní,
ktoré
môže
viesť k uloženiu
sankcií,
je
rovnako
základnou
zásadou
práva
Únie,
ktorá
bola
zakotvená v článku 48 ods. 2
Charty.
Pozri
napríklad
rozsudok z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov)
(C‑791/19,
EU:C:2021:596, body 203
až
204).
11      Pozri
najmä články 1 a 2 a odôvodnenia
8,
12 a 57
smernice
2013/48.
12      V tejto
súvislosti
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bobek
vo
veci
VW
(Právo
na
prístup k obhajcovi,
keď
sa
podozrivý
nedostaví
na
predvolanie)
(C‑659/18,
EU:C:2019:940, bod 2), a moje
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci M. S. a i. (Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:157, bod 63).
13      V tomto
smere
sa
právo
na
prístup k obhajcovi
považuje
napríklad
za
„vstupnú
bránu“
(pozri
SAYERS,
D.:
Article 48
(Criminal Law).
In:
PEERS,
S.,
HERVEY,
T.,
KENNER,
J.,
WARD, A. (eds.):
EU
Charter of
Fundamental Rights:
A
Commentary,
Second Edition, Hart Publishing,
Oxford,
2021, s. 1413,
najmä s. 1450)
alebo
„uhlový
kameň“
(pozri
MITSILEGAS,
V.:
EU Criminal Law,
Second Edition,
Hart Publishing,
Oxford,
2022, s. 265)
trestnoprocesných práv,
keďže
umožňuje
výkon
ostatných
práv a napomáha
tomu,
aby
boli
skutočné a účinné.
14      Pozri
napríklad
rozsudky z 12. marca 2020,
VW
(Právo
na
prístup k obhajcovi,
keď
sa
podozrivý
nedostaví
na
predvolanie)
(C‑659/18,
EU:C:2020:201, bod 31), a z 8. mája
2025,
Barało (C‑530/23,
EU:C:2025:322, bod 47).
15      Pozri
napríklad
rozsudky z 12. marca 2020,
VW
(Právo
na
prístup k obhajcovi,
keď
sa
podozrivý
nedostaví
na
predvolanie)
(C‑659/18,
EU:C:2020:201, bod 31), a zo
14. mája
2024,
Stačev (C‑15/24
PPU,
EU:C:2024:399, bod 48).
16      Pozri
aj
odôvodnenie
23
smernice
2013/48.
17      Pozri
aj
odôvodnenie
25
smernice
2013/48.
18      Pozri
aj
odôvodnenie
38
smernice
2013/48.
19      Komisia
na
pojednávaní
uviedla,
že
táto
výhrada
sa
zakladá
na
údajnom
porušení článku 3 ods. 3 a 6
smernice
2013/48 v ich
vzájomnom
spojení, a zatiaľ
čo
sporná
česká
právna
úprava
by
sa
mohla
posudzovať z hľadiska
výnimky
uvedenej v článku 3 ods. 6 písm. a)
alebo
b),
maďarská
právna
úprava, o ktorú
ide
vo
veci C‑660/24,
by
sa
naopak
mohla
posudzovať z hľadiska
výnimky
uvedenej v článku 3 ods. 6 písm. b).
To
by
vysvetľovalo,
prečo
Komisia
formulovala
výhradu v týchto
dvoch
veciach
odlišne,
ale
rozhodujúce
je,
že
každá z týchto
právnych
úprav
ide
ďaleko
nad
rámec
možných
výnimiek
uvedených v tejto
smernici.
20      Česká
republika
uvádza,
že
postup,
akým
si
podozrivá
osoba
môže
zvoliť
obhajcu,
sa
upravuje v internom
pokyne
policajného
prezidenta č. 103/2013,
podľa
ktorého
sa
osoby
včas
informujú o ich
právach a je
im
poskytovaná
pomoc
pri
pokuse o kontakt s obhajcom
podľa
vlastného
výberu
alebo
pri
výbere
iného
obhajcu
na
základe
zoznamu
obhajcov,
ktorý
vedie
Česká
advokátska
komora
alebo
telefónneho
zoznamu.
21      Česká
republika
odkazuje
najmä
na
rozsudok
ESĽP,
27. novembra
2008,
Salduz v. Turecko
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102);
rozsudok
ESĽP,
23. februára
2010,
Yoldaş v. Turecko
(CE:ECHR:2010:0223JUD002750304);
rozsudok
ESĽP,
21. decembra
2010,
Hovanesian v. Bulharsko
(CE:ECHR:2010:1221JUD003181403); a rozsudok
ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
22      Kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka.
23      Kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka.
24      Ako
sa
diskutovalo
na
pojednávaní,
hoci
nie
je
to
priamo
relevantné
pre
prejednávanú vec,
vývoj
technológií
by
mohol
umožniť,
aby
sa
prítomnosť
obhajcu v „digitálnej
forme“
chápala
ako
fyzická
prítomnosť
za
predpokladu,
že
takáto
prítomnosť
je
porovnateľná s prítomnosťou
obhajcu
„z mäsa a kostí“. V tejto
súvislosti
Komisia
na
pojednávaní
uviedla,
že
prítomnosť
obhajcu
prostredníctvom
videokonferencie
môže
byť v určitých
situáciách s článkom 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
zlučiteľná,
ale
mala
by
sa
považovať
za
výnimku,
nie
za
alternatívu
fyzickej
prítomnosti
advokáta,
za
predpokladu,
že
sú
splnené
podmienky
stanovené v tejto
smernici.
Komisia
najmä
zdôraznila,
že
prítomnosť a účasť
advokáta
prostredníctvom
videokonferencie
by
mala
byť
možná
len
vtedy,
ak
je
osoba
schopná
vykonávať
právo
na
obhajobu
reálne a účinne
podľa článku 3 ods. 1
tejto
smernice;
táto
prítomnosť a účasť
by
mala
podliehať
informovanému
súhlasu
osoby a zohľadňujú
sa
potreby
zraniteľných
osôb a praktické
aspekty.
Aj
Maďarsko
považovalo
takúto
prítomnosť
obhajcu
za
možnú,
keďže
použitie
výsluchu
na
diaľku
je
nástroj,
ktorý
sa v trestnom
konaní
široko
používa
od
pandémie
COVID‑19 a sám
osebe
nie
je
nezlučiteľný s právom
na
spravodlivý
proces.
Česká
republika
však
zaujala
stanovisko,
že
ide o záležitosť
de
lege ferenda, a ak
by
sa
používanie
videokonferencií
považovalo
za
potrebné
na
posilnenie
práv
na
spravodlivý
proces,
malo
by
sa
riešiť v rámci
legislatívneho
procesu
Únie.
25      Pozri
rozsudok z 12. marca 2020,
VW
(Právo
na
prístup k obhajcovi,
keď
sa
podozrivý
nedostaví
na
predvolanie)
(C‑659/18,
EU:C:2020:201, body 42
až
45), v ktorom
Súdny
dvor
rozhodol,
že
dočasné
výnimky,
ktoré
členské
štáty
môžu
stanoviť z práva
na
prístup k obhajcovi,
sú
taxatívne
vymenované v článku 3 ods. 5 a 6
smernice
2013/48.
Súdny
dvor
usúdil,
že
výklad článku 3 smernice
2013/48,
podľa
ktorého
by
členským
štátom
umožňoval
stanoviť
iné
výnimky
než
tie,
ktoré
sú v tomto
článku
taxatívne
uvedené,
by
bol v rozpore s jeho
znením,
ako
aj s cieľmi a štruktúrou
uvedenej
smernice a toto
právo
by
zbavil
jeho
potrebného
účinku.
26      Takéto
stanovisko
podporujú
aj
akademici a znalecké
posudky.
Pozri v tomto
smere
OGORODOVA,
A.,
SPRONKEN,
T.:
Legal advice in
police
custody:
From Europe to a local police
station.
In:
Erasmus
Law Review,
Vol.
7,
2014, s. 191,
najmä s. 199;
HODGSON,
J.:
Criminal procedure in
Europe’s area of
freedom,
security and
justice:
The rights of
the suspect,
In:
MITSILEGAS,
V.,
BERGSTRÖM, M.,
QUINTEL, T. (eds.):
Research Handbook on
EU
Criminal Law,
Second Edition, Edward
Elgar Publishing,
Cheltenham,
2024, s. 135,
najmä s. 155;
Agentúra
Európskej
únie
pre
základné
práva,
Rights in
practice:
access to a lawyer and
procedural rights in
criminal and
European arrest warrant proceedings,
Úrad
pre
vydávanie
publikácií
Európskej
únie,
Luxemburg,
2019,
navrhované
stanovisko
FRA
č. 3 a bod 3.3.4.
27      Pozri
Pracovný
dokument
útvarov
Komisie
–
Posúdenie
vplyvu,
ktoré
je
pripojené k návrhu
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady o práve
na
prístup k obhajcovi a na
oznámenie o vzatí
do
väzby
tretej
osobe v trestnom
konaní,
[SEC(2011) 686
final],
8. júna
2011,
najmä body 5.3 a 6.
28      Pozri v tomto
smere článok 3 ods. 4
druhý
pododsek, článok 9 a odôvodnenia
19,
28 a 39
až
41
smernice
2013/48.
29      Pozri
napríklad
dokument
Rady
7337/12 z 9. marca 2012, bod 7 a navrhované
odôvodnenie
19a;
dokument
Rady
10064/12
zo
16. mája
2012,
navrhované
odôvodnenie
20.
30      Pozri
napríklad
dokument
Rady
10190/13 z 31. mája
2013.
31      Pozri
článok 6
ods. 4 písm. b) a odôvodnenia
25 a 27
smernice
2016/800.
Pozri
aj
rozsudok z 5. septembra
2024, M. S. a i. (Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:685, bod 106), a návrhy,
ktoré
som
predniesla v uvedenej
veci
(C‑603/22,
EU:C:2024:157, body 67
až
71).
32      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
BK
(Zmena
kvalifikácie
trestného
činu)
(C‑175/22,
EU:C:2023:436, body 53
až
76), a návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci M. S. a i.
(Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:157, bod 62).
33      Podľa
ustálenej
judikatúry
platí,
že v súlade s článkom 52 ods. 3
Charty
majú
práva v nej
obsiahnuté
rovnaký
význam a rozsah
ako
zodpovedajúce
práva
zaručené
EDĽP,
čo
nebráni
tomu,
aby
sa v práve
Únie
poskytovala
širšia
ochrana.
Pri
výklade
práv
zaručených článkom 47
druhým
odsekom a článkom 48 ods. 2
Charty
musí
preto
Súdny
dvor
zohľadniť
zodpovedajúce
práva
zaručené článkom 6 EDĽP,
ako
ich
vykladá
ESĽP,
ako
minimálny
prah
ochrany.
Pozri
napríklad
rozsudok z 22. júna
2023,
K.B. a F.S. (Skúmanie
trestno‑právnych
otázok
ex
offo)
(C‑660/21,
EU:C:2023:498, bod 41).
34      Pozri
napríklad
ESĽP,
27. novembra
2008,
Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 51), a ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 123).
35      Pozri
ESĽP,
9. novembra
2018
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 125
až
129).
36      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2008,
Salduz v. Turecko
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 51), a ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 131).
37      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2008,
Salduz v. Turecko
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 55), a ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 137).
38      Pozri
ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 131 a 132).
39      Pozri
ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 133).
40      ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 134)
(kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka).
41      Pozri
napríklad
rozsudok
ESĽP,
23. mája
2019,
Doyle v. Írsko
(CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, bod 74), v ktorom
ESĽP
dokonca
odkázal
na
ustanovenia článku 3 ods. 1
až
3
smernice
2013/48
ako
súčasť
relevantných
materiálov;
pozri
aj
rozsudok
ESĽP,
4. júna
2019,
Farrugia v. Malta
(CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, bod 97) a ESĽP,
18. januára
2022,
Atristain Gorosabel v. Španielsko
(CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, bod 49).
42      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2018
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, body 43 a 44).
43      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2018,
Soytemiz v. Turecko
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, bod 45)
(kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka).
44      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2018,
Soytemiz v. Turecko
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, bod 46).
45      Pozri v tomto
smere
GIANNOULOPOULOS,
D.:
Strasbourg jurisprudence,
law reform and
comparative law:
A
tale of
the right to
custodial legal assistance in
five countries.
In:
Human Rights Law Review,
Vol.
16,
2016, s. 103.
46      Pozri
ESĽP,
23. februára
2010
(CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, body 51
až
55).
47      Pozri ESĽP, 21. decembra 2010 (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, body 32 až 44).