62015CC0213
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 21. decembra 2016 (
1
)
Vec C‑213/15 P
Komisia
proti
Patrickovi Breyerovi
„Odvolanie — Prístup k dokumentom inštitúcií Únie — Článok 15 ods. 3 ZFEÚ — Nariadenie (ES) č. 1049/2001 — Rozsah pôsobnosti — Dokumenty v držbe Komisie — Písomné vyjadrenia predložené členským štátom v konaní prebiehajúcom na Súdnom dvore — Ukončené konania — Prístup tretích osôb — Spôsoby — Otvorenosť Súdneho dvora pri vykonávaní súdnych úloh“
Obsah
I – Úvod
II – Právny rámec
A – Primárne právo
1. Zmluva o fungovaní Európskej únie
2. Charta základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“)
B – Sekundárne právo
1. Nariadenie č. 1049/2001
2. Rozhodnutie o prístupe verejnosti k dokumentom, ktoré Súdny dvor uchováva pri výkone svojich administratívnych úloh
III – Skutkový stav a konanie vo veci samej
IV – Napadnutý rozsudok a konanie pred Súdnym dvorom
V – Posúdenie
A – Napadnutý rozsudok
1. Rozsah pôsobnosti nariadenia
2. Vplyv článku 15 ods. 3 ZFEÚ na výklad rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001
B – Funkčné a praktické problémy s riešením vo veci API
C – Zásada otvorenosti a súdy
1. Otvorenosť Súdneho dvora
2. Sloboda prijímania informácií
3. Základné hodnoty otvorenosti súdov
a) Demokratické rozhodovanie
b) Kvalita súdnictva
4. Porovnávacia inšpirácia
D – Prehodnotenie prístupu k (externým) súdnym dokumentom Súdneho dvora
1. Fyzický prístup tretej osoby k jednotlivým dokumentom v spise
2. Vzdialený prístup tretej osoby k jednotlivým dokumentom v spise
3. On‑line prístup k vybraným súdnym dokumentom
4. Záver
E – O trovách
VI – Návrh
I – Úvod
1.
Pán Patrick Breyer (ďalej len „odporca“) požiadal Komisiu (ďalej len „odvolateľka“) o prístup k písomným dokumentom, ktoré členský štát predložil Súdnemu dvoru v rámci konania o nesplnení povinnosti. Po ukončení tohto konania odporca požiadal odvolateľku, aby mu umožnila prístup k týmto dokumentom v súlade s nariadením (ES) č. 1049/2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (ďalej len „nariadenie“) (
2
). Komisia žiadosť zamietla. Pán Breyer následne podal žalobu na Všeobecný súd. Všeobecný súd rozhodnutie Komisie zrušil a zároveň uviedol, že Komisia by mala umožniť prístup k požadovaným dokumentom.
2.
Rozsudok Všeobecného súdu napadla Komisia prostredníctvom predloženého odvolania. Vec prejednávaná pred Súdnym dvorom má niekoľko úrovní. Prvá z nich sa týka konkrétnej otázky položenej v rámci prejednávaného odvolania: patria dokumenty členských štátov, ktoré sú v držbe Komisie, do pôsobnosti nariadenia? Možno ich zverejniť po ukončení konania, v ktorom boli predložené?
3.
V nadväznosti na stanovisko, ktoré Súdny dvor zaujal vo veci Švédsko a i./API a Komisia (ďalej len „vec API“) (
3
), nemôžem inak, než navrhnúť kladnú odpoveď na obidve uvedené otázky. To však odkrýva aj hlbšie úrovne tohto problému, a to praktické, ako aj normatívne. Čo sa týka praktického hľadiska, malo by skutočne prináležať niektorému účastníkovi konania alebo vedľajšiemu účastníkovi konania, aby na požiadanie zverejňoval dokumenty druhého účastníka konania? Nemala by to byť úloha Súdneho dvora? Všeobecnejšie povedané, pokiaľ ide o normatívne hľadisko, akú mieru otvorenosti by mal Súdny dvor pri plnení svojich súdnych úloh uplatňovať?
II – Právny rámec
A –
Primárne právo
1. Zmluva o fungovaní Európskej únie
4.
Podľa článku 15 ods. 1 ZFEÚ „s cieľom podporovať dobrú správu vecí verejných a zabezpečiť účasť občianskej spoločnosti dodržiavajú inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie v čo najväčšej možnej miere zásadu otvorenosti“.
5.
Článok 15 ods. 3 ZFEÚ stanovuje, že:
„Každý občan Únie a každá fyzická alebo právnická osoba s bydliskom alebo zapísaným sídlom v členskom štáte má právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie bez ohľadu na ich nosič, v závislosti na zásadách a podmienkach, ktoré sa vymedzia v súlade s týmto odsekom.
Všeobecné zásady a obmedzenia, ktoré vychádzajú z verejného alebo súkromného záujmu a upravujú právo na prístup k dokumentom, stanoví prostredníctvom nariadení Európsky parlament a Rada v súlade s riadnym legislatívnym postupom.
Každá inštitúcia, orgán alebo úrad alebo agentúra zabezpečí transparentnosť svojej práce a zapracuje do svojho rokovacieho poriadku osobitné ustanovenia týkajúce sa prístupu k svojim dokumentom v súlade s nariadeniami uvedenými v druhom pododseku.
Na Súdny dvor Európskej únie, Európsku centrálnu banku a Európsku investičnú banku sa tento odsek vzťahuje iba pri výkone ich administratívnych úloh.
…“
2. Charta základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“)
6.
Článok 11 ods. 1 Charty stanovuje, že: „Každý má právo na slobodu prejavu. Toto právo zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice“.
7.
Podľa článku 42 Charty, ktorý má názov „Právo na prístup k dokumentom“, platí, že „každý občan Únie, ako aj každá fyzická osoba, ktorá má bydlisko, alebo každá právnická osoba, ktorá má sídlo v členskom štáte, má právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie bez ohľadu na ich nosič“.
B –
Sekundárne právo
1. Nariadenie č. 1049/2001
8.
Nariadenie č. 1049/2001 upravuje prístup verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie.
9.
Podľa odôvodnenia 2 je cieľom tohto nariadenia umožniť „občanom tesnejšie sa zapájať do rozhodovacieho procesu a zaručiť, že v demokratickom systéme sa administratíva stáva legitímnejšou, efektívnejšou a zodpovednejšou voči občanovi“. Odôvodnenie 4 uvádza, že „účelom tohto nariadenia je čo najúčinnejšie uplatniť právo verejnosti na prístup k dokumentom“.
10.
Podľa odôvodnenia 10 na to, „aby sa vniesla väčšia otvorenosť do práce orgánov, Európsky parlament, Rada a Komisia majú zabezpečiť prístup nielen k dokumentom vypracovanými týmito orgánmi, ale aj k dokumentom, ktoré tieto orgány dostávajú. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že vyhlásenie č. 35, ktoré je prílohou záverečného aktu Amsterdamskej zmluvy, zabezpečuje, že každý členský štát môže požiadať Komisiu alebo Radu, aby bez predchádzajúceho súhlasu neposkytovali dokumenty pochádzajúce z daného štátu tretím osobám“.
11.
Na základe odôvodnenia 11 „v zásade majú byť všetky dokumenty týchto orgánov prístupné verejnosti. Je však potrebné chrániť niektoré verejné a súkromné záujmy prostredníctvom výnimiek. Orgány majú mať právo chrániť svoje vnútorné porady a rokovania v prípadoch, keď je potrebné zachovať ich schopnosť plniť úlohy. Pri posudzovaní výnimiek majú orgány zohľadniť tie zásady v právnych predpisoch spoločenstva, ktoré sa týkajú ochrany osobných údajov vo všetkých oblastiach činnosti únie“.
12.
Článok 2 ods. 3 nariadenia stanovuje, že „toto nariadenie sa vzťahuje na všetky dokumenty zo všetkých oblastí činnosti Európskej únie, ktoré niektorý z orgánov má, to znamená dokumenty, ktoré vypracoval alebo dostal a ktoré má v držbe“.
13.
Na účely nariadenia sa pojem „dokument“ v článku 3 písm. a) definuje ako „akýkoľvek obsah bez ohľadu na to, aké je jeho médium (napísaný na papieri alebo uložený v elektronickej forme alebo ako zvukový, vizuálny alebo audiovizuálny záznam), týkajúci sa akejkoľvek veci vzťahujúcej sa na politiku, činnosť a rozhodnutia, ktoré spadajú do oblasti pôsobnosti príslušného orgánu“.
14.
Článok 4 nariadenia stanovuje niekoľko výnimiek z prístupu k dokumentom a ich podmienky. Konkrétne podľa článku 4 ods. 2 platí, že „orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana… súdneho konania a právneho poradenstva… pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení“.
15.
Článok 4 ods. 4 stanovuje, že „pokiaľ ide o dokumenty tretej osoby a nie je jasné, či dokument môže alebo nemôže byť zverejnený, orgány sa poradia s treťou osobou s cieľom posúdiť, či sa môže použiť výnimka…“, pričom článok 4 ods. 5 uvádza, že „členský štát môže požiadať orgán, aby nezverejnil dokument pochádzajúci z daného členského štátu bez jeho predchádzajúceho súhlasu“.
16.
Článok 4 ods. 7 stanovuje časové obmedzenie pre používanie výnimiek: „Výnimky stanovené v odsekoch 1 až 3 sa vzťahujú iba na obdobie, v priebehu ktorého je ochrana odôvodnená na základe obsahu daného dokumentu. Výnimky môžu platiť najviac na obdobie 30 rokov. V prípade dokumentov, na ktoré sa vzťahujú výnimky týkajúce sa súkromia alebo obchodných záujmov, a v prípade citlivých dokumentov môžu výnimky, ak to je nevyhnutné, platiť aj na dlhšie obdobie“.
2. Rozhodnutie o prístupe verejnosti k dokumentom, ktoré Súdny dvor uchováva pri výkone svojich administratívnych úloh (
4
)
17.
Článok 1 ods. 1 tohto rozhodnutia uvádza, že dané rozhodnutie „sa uplatňuje na všetky dokumenty, ktoré Súdny dvor Európskej únie uchováva, to znamená dokumenty, ktoré vypracoval alebo získal a má ich vo svojej držbe, v rámci výkonu svojich administratívnych úloh“.
18.
V zmysle článku 3 ods. 3 „prístup k dokumentu, ktorý Súdny dvor Európskej únie vypracoval pre vnútornú potrebu alebo ktorý získal a vzťahuje sa k záležitosti, v ktorej ešte nerozhodol, bude odmietnutý v prípade, ak by zverejnenie dokumentu mohlo vážne narušiť rozhodovací proces Súdneho dvora Európskej únie. Prístup k dokumentu, ktorý obsahuje stanoviská pre vnútornú potrebu, ktoré sú súčasťou rokovaní a predbežných porád na Súdnom dvore Európskej únie, bude odmietnutý aj po prijatí rozhodnutia, ak by zverejnenie dokumentu mohlo vážne narušiť rozhodovací proces Súdneho dvora Európskej únie“.
III – Skutkový stav a konanie vo veci samej
19.
Listom z 30. marca 2011 odporca požiadal Komisiu, aby mu poskytla prístup k niekoľkým dokumentom v zmysle nariadenia č. 1049/2001. Požadované dokumenty súviseli s konaniami o nesplnení povinnosti, ktoré v roku 2007 začala Komisia proti Spolkovej republike Nemecko a Rakúskej republike a ktoré sa týkali prebratia smernice 2006/24/ES o uchovávaní údajov (
5
).
20.
Komisia najprv žiadosť zamietla, pričom následne, po opakovanej žiadosti, prístup umožnila, avšak iba k niektorým z požadovaných dokumentov. Komisia dôrazne odmietla prístup k písomným dokumentom, (
6
) ktoré Rakúska republika predložila vo veci Komisia/Rakúsko (
7
), čo odôvodnila tým, že tieto dokumenty nepatria do pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001.
21.
Komisia uviedla, že písomné dokumenty predstavujú dokument Súdneho dvora, a že pravidlá o prístupe k dokumentom sa na Súdny dvor vzťahujú len pri výkone jeho administratívnych úloh. Štatút Súdneho dvora okrem toho neupravuje predkladanie kópií písomných dokumentov tretím osobám. Komisia ďalej uviedla, že Súdny dvor sa vo veci API (
8
) nezaoberal otázkou, či by inštitúcie mali poskytovať prístup k písomným dokumentom iného účastníka konania. V každom prípade takýto výklad by bol v rozpore so skutočnosťou, že článok 15 ZFEÚ bráni výkladu nariadenia č. 1049/2001 v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na dokumenty členských štátov.
IV – Napadnutý rozsudok a konanie pred Súdnym dvorom
22.
Dňa 30. apríla 2012 podal pán Breyer na Všeobecný súd návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie v rozsahu, v akom bol zamietnutý prístup k predmetným písomným dokumentom. Tvrdil, že Komisia porušila článok 2 ods. 3 nariadenia. Fínska republika a Švédske kráľovstvo vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania na podporu jeho návrhu.
23.
Komisia tvrdila, že písomné dokumenty členských štátov nie sú „dokumentmi“, ktoré inštitúcia má, v zmysle článku 2 ods. 3 nariadenia v spojení s článkom 3 písm. a) tohto nariadenia. Taktiež tvrdila, že tieto dokumenty by sa mali považovať za dokumenty Súdneho dvora, ktoré sú vzhľadom na svoju povahu vylúčené z práva na prístup k dokumentom podľa nariadenia č. 1049/2001.
24.
Všeobecný súd sa v rozsudku z 27. februára 2015, Breyer/Komisia (ďalej len „napadnutý rozsudok“) (
9
) odvolával na rozsudok Súdneho dvora vo veci API. Rozhodol po prvé, že písomné dokumenty vypracované treťou osobou, ktoré má v držbe Komisia, musia byť klasifikované ako dokumenty, ktoré táto inštitúcia má. Komisia ich získala pri výkone svojich právomocí a v rámci svojich činností súvisiacich so súdnym konaním, na čo sa vzťahuje článok 2 ods. 3 nariadenia v spojení s jeho článkom 3 písm. a). (
10
)
25.
Po druhé Všeobecný súd preskúmal vplyv článku 15 ods. 3 štvrtého pododseku ZFEÚ na rozsah uplatnenia nariadenia. Usúdil, že „z judikatúry týkajúcej sa výnimky vzťahujúcej sa na ochranu súdneho konania v zmysle článku 4 ods. 2 druhej zarážky nariadenia č. 1049/2001 vyplýva, že vyjadrenia Komisie spadajú do pôsobnosti nariadenia, aj keď sa… podieľajú na súdnej činnosti súdov Únie, na ktorú sa podľa článku 15 ods. 3 štvrtého pododseku ZFEÚ nevzťahuje právo na prístup k dokumentom“ (
11
). Podľa Všeobecného súdu z toho vyplýva, že „analogicky je pritom potrebné sa domnievať, že rovnako ako vyjadrenia Komisie nespadajú do rámca výnimky z práva na prístup k dokumentom, ktorú v súvislosti so súdnou činnosťou Súdneho dvora zakotvil článok 15 ods. 3 štvrtý pododsek ZFEÚ, ani vyjadrenia, ktoré tak ako sporné vyjadrenia predložil členský štát v rámci konania o nesplnení povinnosti“ (
12
).
26.
Na základe toho Všeobecný súd dospel k záveru, že „sporné vyjadrenia nepredstavujú dokumenty Súdneho dvora a nie sú preto vzhľadom na ustanovenia článku 15 ods. 3 štvrtého pododseku ZFEÚ vylúčené z pôsobnosti práva na prístup k dokumentom, a teda z pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001“ (
13
). Preto „Komisia tým, že vo svojom rozhodnutí z 3. apríla 2012 určila, že sporné vyjadrenia nespadajú do pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001, porušila článok 2 ods. 3 tohto nariadenia“ (
14
).
27.
Všeobecný súd teda rozhodol o zrušení rozhodnutia Komisie v rozsahu, v akom ním odmietla prístup k písomným dokumentom Rakúska.
28.
Komisia, ktorú podporuje Španielske kráľovstvo a Francúzska republika, uvádza vo svojom odvolaní jediný odvolací dôvod, v zmysle ktorého Všeobecný súd nesprávne vyložil článok 15 ods. 3 ZFEÚ. Tvrdí, že vzhľadom na osobitnú povahu súdnej činnosti treba dané ustanovenie vykladať v tom zmysle, že z pôsobnosti nariadenia vylučuje dokumenty členských štátov.
29.
Pán Breyer, ktorého podporuje Fínska republika a Švédske kráľovstvo, vo svojom vyjadrení v podstate tvrdí, že článok 15 ods. 3 ZFEÚ vylučuje len dokumenty, ktoré Súdny dvor vytvoril v rámci svojej súdnej činnosti, ale nie súdne dokumenty. Z tohto dôvodu sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že toto nariadenie je uplatniteľné.
30.
Písomné vyjadrenia predložili Komisia, pán Breyer a vyššie uvedení štyria vedľajší účastníci konania, a to Španielsko, Francúzsko, Fínsko a Švédsko, pričom všetci zároveň predniesli svoje ústne vyjadrenie na pojednávaní, ktoré sa konalo 26. septembra 2016.
V – Posúdenie
31.
Prednesené návrhy majú takúto štruktúru: po prvé navrhujem, aby sa napadnutý rozsudok potvrdil ako prirodzený dôsledok nariadenia a zároveň rozhodnutia Súdneho dvora vo veci API. Uvedené dokumenty žiadnym spôsobom nezmenilo prijatie nového, polisabonského článku 15 ods. 3 ZFEÚ (časť A). Napriek skutočnosti, že navrhovaný záver je logickým a nevyhnutným naviazaním na rozhodnutie Súdneho dvora vo veci API, nemožno poprieť, že vedie k niekoľkým pomerne problematickým praktickým následkom (časť B).
32.
Po druhé navrhujem teda, aby Súdny dvor poňal prejednávané odvolanie ako vhodnú príležitosť na úpravu svojich vlastných inštitucionálnych opatrení týkajúcich sa prístupu k niektorým dokumentom súvisiacim s jeho súdnou činnosťou. V tejto súvislosti sa budem najprv zaoberať zásadou (súdnej) otvorenosti, a to z normatívneho, ako aj porovnávacieho hľadiska (časť C). Ďalej stručne načrtnem prípadné uplatňovanie zásady otvorenosti na Súdnom dvore, pokiaľ ide o prístup k niektorým z jeho súdnych dokumentov (časť D). A na záver moje úvahy ukončím posúdením trov konania, ktoré vznikli v tomto odvolacom konaní (časť E).
A –
Napadnutý rozsudok
33.
Stručne povedané, podstatou prejednávaného odvolania je táto otázka: ukladá nariadenie Komisii povinnosť poskytnúť tretej osobe prístup k dokumentom predloženým členským štátom vo veci, ktorá už bola ukončená? Zastávam názor, že pokiaľ si Súdny dvor želá zachovať medze svojej existujúcej judikatúry, a najmä zachovať súlad so svojím rozhodnutím vo veci API, odpoveď na túto otázku musí znieť „áno“.
34.
Vo veci API Súdny dvor skúmal, či sa rozsah pôsobnosti ratione materiae nariadenia vzťahuje na písomnosti Komisie v rámci konaní, ktoré prebiehali pred Súdnym dvorom. Na jednej strane Súdny dvor potvrdil, že súdna činnosť je ako taká vylúčená z pôsobnosti práva na prístup k dokumentom. (
15
) Na druhej strane Súdny dvor na základe výnimky týkajúcej sa ochrany súdneho konania uvedenej v článku 4 ods. 2 nariadenia rozlišoval medzi prebiehajúcimi konaniami a ukončenými vecami.
35.
V nadväznosti na takéto rozlíšenie Súdny dvor uviedol, že sprístupnenie vyjadrení Komisie predložených v rámci prebiehajúceho súdneho konania možno považovať za porušenie tohto konania. Iná situácia však nastala vo veciach, ktoré už boli ukončené, najmä ak sa predmetné konanie skončilo rozhodnutím Súdneho dvora. V druhom z uvedených prípadov už totiž nie je odôvodnené predpokladať, že sprístupnenie vyjadrenia by zasahovalo do súdnej činnosti Súdneho dvora, keďže táto činnosť je už ukončená. (
16
)
36.
Je veľmi dôležité poznamenať, že Súdny dvor vo veci API v zásade nevylúčil prístup k dokumentom Komisie predloženým v rámci prebiehajúcich konaní (a rozhodne nie v rámci ukončených vecí). Vyjadril len všeobecnú domnienku rizika pre ochranu súdneho konania v prípadoch, keď súdne konanie prebieha. (
17
) To znamená, že Komisia nemusí vykonať konkrétne posúdenie každého požadovaného dokumentu na to, aby mohla prístup odmietnuť. Následkom domnienky je presun dôkazného bremena.
37.
Táto domnienka však nemá žiadny vplyv na definíciu prístupných dokumentov v zmysle nariadenia. Práve naopak: vec API v skutočnosti vyjadrila to, že v rámci prebiehajúcich konaní, ako aj ukončených vecí sa na dokumenty, ktoré Komisia predložila na požiadanie Súdneho dvora, a ktoré boli od Komisie požadované, vzťahuje rozsah pôsobnosti nariadenia a zároveň definície pojmu „dokument“, ktorá je v ňom zakotvená.
38.
V rámci prejednávanej veci teda nevidím žiadny dôvod, prečo by sa rovnaká logika nemala uplatňovať na dokumenty členských štátov, ktoré sú v držbe Komisie. Takýto záver jednoznačne vyplýva zo znenia a logiky nariadenia (1). Novo zavedený článok 15 ods. 3 ZFEÚ ho žiadnym spôsobom nezmenil (2).
1. Rozsah pôsobnosti nariadenia
39.
Ako naznačuje jeho samotný názov, nariadenie sa uplatňuje „ratione institutionae“ na dokumenty Európskeho parlamentu, Rady a Komisie. Uplatnenie „ratione institutionae“ z praktického hľadiska označuje iba inštitúcie, ktorým možno podať žiadosť o prístup k dokumentu. To, aké dokumenty vlastne možno od príslušnej inštitúcie vyžiadať, je už iná otázka, ktorá sa týka uplatnenia ratione materiae nariadenia.
40.
Pokiaľ ide o rozsah pôsobnosti ratione materiae, nariadenie obsahuje veľmi širokú definíciu pojmu „dokument“, zakotvenú v článku 3 písm. a) v spojení s článkom 2 ods. 3: rozumie sa ním „akýkoľvek obsah bez ohľadu na to, aké je jeho médium… týkajúci sa akejkoľvek veci vzťahujúcej sa na politiku, činnosť a rozhodnutia, ktoré spadajú do oblasti pôsobnosti príslušného orgánu“.
41.
Z jednoznačnej formulácie článku 2 ods. 3 nariadenia vyplýva, že dokumenty, ku ktorým možno získať prístup, nie sú v žiadnom prípade len tie dokumenty, ktorých autorom je Európsky parlament, Rada alebo Komisia. Článok 2 ods. 3 zahŕňa dokumenty, „ktoré niektorý z orgánov má“, v zmysle „ktoré dostal a ktoré má v držbe“, „a to zo všetkých oblastí činnosti Európskej únie“. (
18
) To znamená, že totožnosť autora dokumentu nevymedzuje rozsah dokumentov, ktoré sú v zmysle nariadenia prístupné.
42.
Skutočnosť, že autorom požadovaného dokumentu nebola určitá inštitúcia, je teda irelevantná vo vzťahu k definícii pojmu „dokument“ podľa tohto nariadenia. Nariadenie jasne ruší takzvané „autorské pravidlo“. (
19
) Jedinou rozhodujúcou skutočnosťou je skutočnosť, že jedna z týchto troch inštitúcií, na ktoré sa vzťahuje uvedený sekundárny právny akt, má dokumenty v držbe.
43.
Skutočnosť, že prístup možno požadovať aj k dokumentom, ktorých autorom zjavne nebola niektorá inštitúcia, potvrdzuje taktiež systematický výklad tohto nariadenia. Článok 4 ods. 4 a 5 nariadenia predpokladá mechanizmy pre tretiu osobu a zapojenie členských štátov pri zverejnení dokumentov, ktoré nepochádzajú z Európskeho parlamentu, Rady alebo Komisie. Normotvorca teda očividne predpokladal, že nariadenie by sa malo uplatňovať aj na dokumenty tretej osoby.
44.
Jedinou inou podmienkou je v rámci definície pojmu „dokument“ v zmysle článku 3 písm. a) to, aby sa dokument týkal „politiky, činnosti a rozhodnutí, ktoré spadajú do oblasti pôsobnosti príslušného orgánu“.
45.
Dokumentmi, ktoré sa v prejednávanej veci požadujú od Komisie, sú písomné vyjadrenia podané členským štátom, ktoré sú v držbe Komisie, pričom Komisia je druhým účastníkom konania. Niet pochýb o tom, že začatie konaní o nesplnení povinnosti zo strany Komisie a jej následné pôsobenie v rámci týchto konaní predstavuje činnosť, ktorá patrí do oblasti jej pôsobnosti. (
20
) Predmetné nariadenie sa preto logicky musí vzťahovať na všetky dokumenty týkajúce sa týchto konaní, ktoré sú v držbe Komisie. Konkrétne ide aj o písomné vyjadrenie, ktoré podal ktorýkoľvek účastník konania alebo vedľajší účastník konania.
46.
Neexistujú teda žiadne pochybnosti o tom, že dokumenty členských štátov, ktoré sú v držbe Komisie, predstavujú dokumenty v zmysle článku 3 písm. a) v spojení s článkom 2 ods. 3 nariadenia.
47.
Na druhej strane je tiež zrejmé, že zverejnenie v konkrétnom prípade možno odmietnuť na základe jednej z výnimiek zakotvených v článku 4 nariadenia. Existencia takejto výnimky v konkrétnom prípade nemá žiadny vplyv na samotnú definíciu pojmu „dokument“. Klasifikácia dokumentu a skutočné poskytnutie prístupu predstavujú dve zreteľne odlišné otázky. (
21
) Konkrétne podľa článku 4 ods. 2 druhej zarážky nariadenia platí, že inštitúcia, ktorá má dokument, k nemu môže odmietnuť prístup v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana súdneho konania, pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.
48.
Z týchto dôvodov nemôžem súhlasiť s tvrdením, ktoré na pojednávaní predniesla španielska vláda. V podstate uviedla, že prípadné zverejnenie dokumentov členských štátov nie je predmetom ustanovení nariadenia, ale naďalej podlieha pravidlám jednotlivých členských štátov. To by napríklad znamenalo, že osoba, ktorá chce získať prístup k dokumentom Rakúskej republiky, by si ich mala vyžiadať od rakúskej vlády podľa rakúskeho práva.
49.
Pri takomto tvrdení vyvstáva dvojaký problém. Po prvé uvedené tvrdenie nezohľadňuje znenie nariadenia, ktoré je rozobraté v predchádzajúcich bodoch tejto časti (body 40 až 43) a ktoré sa jasne vzťahuje na takéto dokumenty. Po druhé dokumenty členských štátov, hoci sú ich autormi členské štáty, predstavujú na základe svojej povahy dokumenty Únie: sú vypracované na účely konaní pred Súdnym dvorom a do držby ostatných inštitúcií Únie sa dostávajú z dôvodu účasti týchto inštitúcií v príslušných konaniach. Neboli vypracované na výlučné a vnútroštátne využitie príslušného členského štátu a aby zostali v rámci členského štátu. Prístup k časti dokumentov, ktorá zjavne patrí do pôsobnosti nariadenia, nemôže podliehať 28 rôznym vnútroštátnym režimom.
50.
Napokon, ako sa uvádza vyššie v bode 35 týchto návrhov, pokiaľ ide ochranu súdnych konaní, Súdny dvor vo veci API vymedzil hranicu medzi prebiehajúcimi súdnymi konaniami a ukončenými vecami. Sprístupnenie dokumentov v rámci prebiehajúcich súdnych konaní možno považovať za porušenie ochrany týchto konaní. V rámci ukončených vecí už nie je odôvodnené predpokladať, že by sprístupnenie dokumentov zasahovalo do súdnej činnosti Súdneho dvora.
51.
Prejednávaná vec je už ukončenou vecou bez akejkoľvek zjavnej súvislosti s akýmikoľvek ďalšími prebiehajúcimi konaniami. Pokiaľ sa nepreukáže opak, možno predpokladať, že sprístupnenie dokumentov už nemôže narušiť ochranu súdneho konania. Je úlohou inštitúcie, ktorá má požadovaný dokument, v tomto prípade Komisie, aby uviedla konkrétne dôvody pre odmietnutie sprístupnenia založené na výnimke stanovenej v článku 4 ods. 2. V prípade ich absencie sa majú dokumenty členských štátov, ktoré sú v držbe Komisie, sprístupniť v zmysle tohto nariadenia.
2. Vplyv článku 15 ods. 3 ZFEÚ na výklad rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001
52.
Podstata jediného odvolacieho dôvodu Komisie sa týka výkladu ustanovenia zavedeného v Lisabonskej zmluve: článku 15 ods. 3 ZFEÚ, najmä jeho štvrtého pododseku.
53.
Komisia v zásade tvrdí, že nariadenie treba vykladať s ohľadom na článok 15 ods. 3 štvrtý pododsek ZFEÚ v spojení s prvým pododsekom. Článok 15 ods. 3 podľa Komisie obmedzil rozsah pôsobnosti ratione materiae nariadenia, a to nielen tým, že vylúčil dokumenty Súdneho dvora, ale všeobecne všetky dokumenty súdnej povahy. V dôsledku toho by sa mal vylúčiť prístup k dokumentom členských štátov, ktoré sú v držbe Komisie.
54.
Komisia, ktorú podporuje španielska a francúzska vláda, však rozlišuje medzi rôznymi druhmi súdnych dokumentov. Komisia tvrdí, že by umožnila prístup k dokumentom, ktorých autorom je inštitúcia, na ktorú sa vzťahuje nariadenie (menovite Európsky parlament, Rada a Komisia), pretože tieto dokumenty majú dvojakú povahu: sú to súdne dokumenty, ale zároveň sú to dokumenty inštitúcie. Takéto rozlišovanie Komisia ďalej objasnila na pojednávaní, keď uviedla, že je na účely demokratickej kontroly činnosti inštitúcií, aby prístup k svojim vlastným dokumentom alebo dokumentom inej inštitúcie, na ktorý sa vzťahuje nariadenie, umožnila po konzultácii s príslušnou inštitúciou.
55.
Pán Breyer, ako aj fínska a švédska vláda tvrdia, že článok 15 ods. 3 ZFEÚ by nemal mať žiadny vplyv na výklad nariadenia. Domnievajú sa, že článok 15 ods. 3 štvrtý pododsek ZFEÚ sa vzťahuje len na súdnu činnosť Súdneho dvora. Nemožno ho vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na súdne dokumenty všeobecne. Taktiež nesúhlasia s rozlišovaním, ktoré Komisia zakladá na „teórii dvojakej povahy“.
56.
Nemôžem súhlasiť s výkladom článku 15 ods. 3 ZFEÚ, ktorý navrhuje Komisia. Zdá sa, že je založený na selektívnom výklade tohto ustanovenia.
57.
Článok 15 ods. 3 prvý pododsek ZFEÚ stanovuje všeobecné právo na prístup k dokumentom inštitúcií Únie. Toto všeobecné ustanovenie je ďalej špecifikované vo štvrtom pododseku tohto istého článku s nasledovným znením: „Na Súdny dvor Európskej únie, Európsku centrálnu banku a Európsku investičnú banku sa tento odsek vzťahuje iba pri výkone ich administratívnych úloh“.
58.
To znamená, že uvedené ustanovenie skutočne obmedzuje právo na prístup k dokumentom na jednu oblasť činnosti Súdneho dvora, a to na výkon jeho administratívnych úloh. Pri výklade tohto ustanovenia môžu nastať určité terminologické pochybnosti. (
22
) Taktiež možno vzniesť otázku vymedzenia v jednotlivých prípadoch: je konkrétna úloha, ktorú vykonáva Súdny dvor, súdna alebo administratívna? Je určitá úloha vždy len administratívna, alebo len súdna?
59.
Niet však pochýb o tom, že na základe prirodzeného výkladu tohto ustanovenia sa vylúčenie uvedené v článku 15 ods. 3 štvrtom pododseku ZFEÚ považuje predovšetkým za inštitucionálne vylúčenie, v rámci ktorého je zahrnuté druhé, funkčné vylúčenie. Predmetné ustanovenie obsahuje definíciu, ktorá má dve úrovne: na Súdny dvor (inštitúcia) sa vzťahuje iba pri výkone jeho administratívnych úloh (druh činnosti).
60.
V praxi to znamená, že ustanovenie Zmluvy jednoducho uvádza, že žiadosť o prístup k informáciám nemožno adresovať Súdnemu dvoru ako inštitúcii, pokiaľ sa obsah príslušnej žiadosti týka výkonu jeho súdnych úloh. Naopak, takéto žiadosti možno adresovať Súdnemu dvoru ako inštitúcii, pokiaľ sa týkajú výkonu jeho administratívnych úloh. (
23
)
61.
Je však rovnako zrejmé, že uplatnenie funkčného prvku definície jasne obmedzuje základná inštitucionálna definícia. Inými slovami, funkčný prvok sa uplatní len v takom rozsahu, v akom sa žiadosť podáva Súdnemu dvoru ako inštitúcií. Nič v Zmluve nenaznačuje, že by sa definícia mala rozšíriť mimo svojho inštitucionálneho rozmeru, a tým vytvoriť novú, de facto výnimku prístupu.
62.
To je však v podstate tvrdenie, ktoré Komisia v prejednávanej veci zastáva. Podľa argumentu Komisie by sa mal článok 15 ods. 3 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že chráni súdnu činnosť ako takú. Ak by však zanikol jeho primárny inštitucionálny rozmer, takéto vylúčenie by bolo veľmi ďalekosiahle: akýkoľvek dokument týkajúci sa súdnej činnosti Súdneho dvora by bolo možné z prístupu vylúčiť bez ohľadu na jeho autora alebo na to, v koho držbe sa nachádza. V dôsledku toho by akýkoľvek dokument, ktorý pochádza alebo je v držbe akejkoľvek inštitúcie, a ktorý sa týka súdnej činnosti Súdneho dvora, dlhodobo, ak nie natrvalo, nepatril do pôsobnosti nariadenia.
63.
Prečo s takýmto prístupom nemožno súhlasiť je taktiež zrejmé z argumentačných rozporov zistených v rámci súhrnného tvrdenia Komisie. Ak by sme zašli do extrému, výklad článku 15 ods. 3 štvrtého pododseku ZFEÚ, predložený Komisiou, by bránil samotnej Komisii, aby zverejnila svoje vlastné dokumenty alebo napríklad dokumenty Rady alebo Európskeho parlamentu. Tieto dokumenty sa taktiež týkajú súdnych úloh Súdneho dvora, ktoré by v prípade prijatia tvrdenia Komisie boli odteraz vylúčené na základe článku 15 ods. 3 štvrtého pododseku ZFEÚ.
64.
Z týchto dôvodov je doslovný, ako aj systematický výklad článku 15 ods. 3 štvrtého pododseku ZFEÚ v rozpore s výkladom, ktorý Komisia predložila v tejto veci.
65.
Celkový cieľ Lisabonskej zmluvy, niekoľkokrát spomínaný v priebehu tohto odvolacieho konania, sa okrem toho taktiež zdá byť v rozpore s výkladom Komisie. Ak sa celkový účel článku 15 ods. 3 štvrtého pododseku ZFEÚ vníma v kontexte ďalších ustanovení zavedených po prijatí Lisabonskej zmluvy, napríklad v kontexte článku 1 ZEÚ a článku 298 ZFEÚ, ako aj článkov 11 a 42 Charty, ktoré odkazujú na otvorenosť a transparentnosť, zdá sa, že týmto účelom je nie vylúčiť niečo, ale výslovne niečo zahrnúť: jednoznačne určiť, že Súdny dvor podlieha zásade prístupu k informáciám pri výkone administratívnych úloh.
66.
Podľa môjho názoru teda doslovný, systematický, ani kontextový výklad článku 15 ods. 3 ZFEÚ nenaznačuje, že by sa mohlo toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že obmedzuje existujúci rozsah prístupu k dokumentom zakotvený v nariadení vrátane prístupu k dokumentom, ktoré sú v držbe Komisie.
67.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby sa odvolanie zamietlo.
B –
Funkčné a praktické problémy s riešením vo veci API
68.
Podľa môjho názoru je navrhované riešenie prejednávanej veci, ktoré bolo práve uvedené, jediným možným riešením v danom právnom kontexte, za predpokladu, že Súdny dvor si želá zotrvať v medziach veci API pri uplatnení širšieho výkladu nariadenia, čo je zároveň posilnené inštitucionálnou otvorenosťou, ktorú zavádza Lisabonská zmluva všeobecne.
69.
Nemožno však poprieť, že niektoré praktické dôsledky riešenia, ktoré budem ďalej označovať ako „prístup API“, môžu byť z hľadiska svojej funkčnosti vnímané ako problematické. Pred tým, než uvediem tri z nich, by som chcel zdôrazniť, že tieto praktické ťažkosti by sa mali zohľadniť pri zvažovaní budúcich vhodných riešení problematiky prístupu k niektorým súdnym dokumentom Súdneho dvora. Nemali by sa však použiť na obmedzenie existujúceho rozsahu prístupu k dokumentom.
70.
Po prvé prístup API, potenciálne rozšírený prejednávanou vecou, vytvára nerovnováhu medzi účastníkmi konania. Bude to Komisia, alebo prípadne iná inštitúcia Únie, ktorú možno vyzvať na zverejnenie dokumentov iného účastníka konania alebo vedľajšieho účastníka konania. Účastník konania, ktorý by mal byť na rovnakej úrovni s ostatnými účastníkmi toho istého konania, sa tak zrazu stáva de facto sudcom, ktorý rozhoduje (samozrejme, nepriamo) o záujmoch iných účastníkov konania, pokiaľ ide o sprístupňovanie svojich dokumentov. Nechcem naznačovať, že by išlo o nedobromyseľnosť alebo akúkoľvek formu zneužívania zo strany účastníka konania, ktorý požíva takúto výhodu, ale takéto postavenie je zo svojej podstaty problematické.
71.
Po druhé je tu nebezpečenstvo medzier z hľadiska prístupu. Na základe veci API prístup k dokumentom tretej osoby, akými sú vyjadrenia, sa zdá byť podmienený tým, či Komisia – alebo iná inštitúcia, na ktorú sa vzťahuje nariadenie – bola účastníkom konania pred Súdnym dvorom. Ak to tak nebude, nariadenie bude de facto neuplatniteľné. V niektorých prípadoch teda dokumenty, ku ktorým by sa prístup mohol poskytnúť všeobecne, nepochybne vtedy, keď je vec ukončená, nebudú prístupné, pretože príslušné inštitúcie sa jednoducho nezúčastnili daného konania.
72.
Po tretie prístup API ukladá Komisii – ale pravdepodobne aj Európskemu parlamentu alebo Rade v prípade, že sú účastníkmi konania pred Súdnym dvorom – povinnosť posúdiť žiadosť o prístup k dokumentu. V rámci posudzovania je dotknutá inštitúcia povinná vykonať niekoľko hodnotení, a okrem iného aj zvážiť, či sa uplatní niektorá z výnimiek uvedených v článku 4 nariadenia, alebo či daná vec súvisí s akoukoľvek inou vecou, a teda či by sa mala uplatniť (časová) výnimka prepojenosti uvedená vo veci API. Nechcem žiadnym spôsobom pochybovať o vysokej úrovni odbornosti inštitúcií, na ktoré sa vzťahuje nariadenie, pravdou ale je, že je nepravdepodobné, aby mal účastník konania alebo vedľajší účastník konania všetky potrebné informácie, ktoré sa týkajú konkrétneho spisu alebo iných potenciálne súvisiacich prebiehajúcich vecí.
73.
Všetky tieto úvahy vedú k jasnému, ale dôležitému a nevyhnutnému záveru: rozhodovať o prístupe k súdnym dokumentom by mal predovšetkým Súdny dvor, a nie účastník konania alebo vedľajší účastník konania. Na základe viacerých praktických, ako aj normatívnych dôvodov by mal o prístupe k dokumentom v súdnom spise rozhodovať predovšetkým ten, v právomoci koho je daný spis. (
24
)
74.
Rozširujúci výklad nariadenia, ktorý ponúka širokú definíciu pojmu „dokument“, a zrušenie autorského pravidla teda vedie k nevyhnutnému záveru uvedenému vyššie v časti A. Ako sa však ukázalo v tejto časti, kritický pozorovateľ, povedané na rovinu, bude mať podvedomý pocit, že inštitúcia, v danom prípade Komisia, bude v konečnom dôsledku povinná vykonať úlohu, ktorú by mal po správnosti vykonať samotný Súdny dvor.
75.
V nasledujúcej časti (C) preto načrtnem jasnejšie dôvody, prečo by mal Súdny dvor túto úlohu prevziať na seba. Následne v časti (D), ponúknem stručný náčrt spôsobu, akým túto úlohu prakticky dosiahnuť.
C –
Zásada otvorenosti a súdy
76.
Súdny dvor nie je povinný poskytovať prístup k dokumentom s výnimkou toho, keď vykonáva svoje administratívne úlohy. To však neznamená, že Súdny dvor nepodlieha všeobecnej zásade otvorenosti (1). Niektoré prvky (súdnej) otvorenosti sa takisto týkajú aj práva na slobodu informácií, ktoré stanovuje Charta (2). Vo všeobecnosti sa už teda súdy v zásade nevyhnú otvorenosti ako hodnote v rámci svojej každodennej súdnej činnosti (3), o čom jasne svedčí aj porovnávacia inšpirácia (4).
1. Otvorenosť Súdneho dvora
77.
Súdny dvor v postavení inštitúcie nie je povinný poskytovať prístup k dokumentom pri vykonávaní svojich súdnych úloh. To však neznamená, že Súdny dvor nepodlieha všeobecnej zásade otvorenosti, (
25
) ktorú zakotvuje niekoľko ustanovení Zmlúv. (
26
)
78.
Po prvé článok 15 ods. 3 ZFEÚ (ako je uvedené vyššie v bodoch 52 až 66 týchto návrhov) ukladá Súdnemu dvoru povinnosť poskytnúť prístup k dokumentom iba vtedy, keď Súdny dvor vykonáva svoje administratívne úlohy. Článok 15 ods. 1 ZFEÚ, ktorý zaviedla Lisabonská zmluva, jasne rozšíril rozsah uplatňovania zásady otvorenosti na všetky inštitúcie Únie. Uvádza, že „s cieľom podporovať dobrú správu vecí verejných a zabezpečiť účasť občianskej spoločnosti dodržiavajú inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie v čo najväčšej možnej miere zásadu otvorenosti“. Článok 13 ods. 1 ZEÚ vymenúva Súdny dvor Európskej únie ako jednu z inštitúcií Únie. Súdny dvor preto podlieha zásade otvorenosti.
79.
Po druhé ostatné ustanovenia zmlúv vo svojom znení po prijatí Lisabonskej zmluvy ďalej zdôrazňujú princíp otvorenosti. Preambula ZEÚ vymenúva všeobecne vymedzené ciele, ktoré Vysoké zmluvné strany stanovili Únii. Dôraz kladie predovšetkým na všeobecnú potrebu „posilňovať demokraciu a účinné fungovanie orgánov“ bez toho, aby sa medzi orgánmi robili rozdiely. Článok 1 druhý pododsek ZEÚ ďalej uvádza, že „táto zmluva predstavuje novú etapu v procese utvárania čoraz užšieho spojenectva medzi národmi Európy, v ktorom sa prijímajú rozhodnutia čo najotvorenejšie a čo najbližšie k občanovi“. (
27
)
80.
Po tretie, ako potvrdil aj Súdny dvor, „zásada transparentnosti… umožňuje občanom tesnejšie sa zapájať do rozhodovacieho procesu a zaručuje, že v demokratickom systéme sa administratíva stáva legitímnejšou, efektívnejšou a zodpovednejšou voči občanovi“. (
28
)
81.
Stručne povedané, všeobecná povinnosť otvorenosti sa vzťahuje na všetky inštitúcie Únie bez rozdielu. Zmluvy obsahujú jasné podmienky, za ktorých samotný Súdny dvor, tak ako akákoľvek iná inštitúcia, podlieha zásade otvorenosti.
2. Sloboda prijímania informácií
82.
Povinnosť Súdneho dvora zabezpečiť primeraný stupeň otvorenosti pri výkone svojich súdnych úloh by bolo možné taktiež vyvodiť z ustanovení o základných právach zakotvených v Charte. V tejto súvislosti však podľa môjho názoru nie je relevantným ustanovením článok 42 Charty (právo na prístup k dokumentom), ale je ním článok 11 Charty (sloboda prejavu a právo na informácie).
83.
Článok 42 Charty, ktorý sa v rámci Charty nachádza v jej hlave V s názvom „Občianstvo“, stanovuje všeobecné právo na prístup k dokumentom inštitúcií Únie. Ak by sa teda článok 42 Charty vykladal samostatne, bolo by ho možné vykladať v tom zmysle, že povinnosť plniť právo na prístup k dokumentom ukladá všetkým inštitúciám Únie vrátane Súdneho dvora.
84.
Článok 15 ods. 3 štvrtý pododsek ZFEÚ však Súdnemu dvoru ukladá túto povinnosť iba vtedy, keď Súdny dvor vykonáva svoje administratívne úlohy. Z článku 52 ods. 2 Charty vyplýva, že „práva uznané v tejto charte, ktoré sú predmetom ustanovení zmlúv, sa vykonávajú za podmienok a v medziach vymedzených týmito zmluvami“. Vysvetlenia týkajúce sa Charty poskytujú v tejto súvislosti usmernenie pri výklade článku 42. Uvádzajú, že právo na prístup k dokumentom sa vykonáva za podmienok a v medziach vymedzených v článku 15 ods. 3 ZFEÚ.
85.
Článok 42 Charty sa teda vo vzťahu k Súdnemu dvoru uplatňuje iba pri výkone jeho administratívnych úloh. Pri výkone jeho súdnych úloh sa vo vzťahu k Súdnemu dvoru neuplatňuje.
86.
Skutočnosť, že osobitné právo sa neuplatní, však nevylučuje uplatniteľnosť iných, všeobecnejších práv zakotvených v Charte. V prejednávanej veci je právo na informácie upravené aj v článku 11 Charty. Uvedené ustanovenie stanovuje, že právo na slobodu prejavu zahŕňa slobodu prijímať a rozširovať informácie a myšlienky. Toto právo je všeobecnejšie než prístup k dokumentom. Inými slovami, právo na prístup k dokumentom je logickou podmnožinou, alebo jednou zo súčastí, práva prijímať informácie. Každý má právo na informácie, aby mohol využiť svoju slobodu prejavu. (
29
)
87.
Článok 11 Charty korešponduje s článkom 10 Európskeho dohovoru o ľudských právach (ďalej len „Dohovor“). Európsky súd pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) má pritom tendenciu stále viac vykladať uvedený článok 10 Dohovoru ako všeobecnú záruku slobody prijímania informácií, ktorá hraničí s uznaním práva na prístup k informáciám. (
30
)
88.
Pokiaľ ide o osobitnú otázku prístupu k súdnym dokumentom, ESĽP uviedol vo veci Társaság a Szabadságjogokért v. Maďarsko (
31
), že Maďarsko porušilo článok 10 Dohovoru tým, že mimovládnej organizácii (ďalej len „MVO“) odmietlo prístup k sťažnosti prejednávanej pred Ústavným súdom, ktorá sa týkala ústavnosti zmien vnútroštátneho Trestného zákona. ESĽP rozhodol, že to bol nepotrebný zásah do slobody prijímania informácií. (
32
) Možno stojí za to zdôrazniť, že ESĽP prijal tento záver vo vzťahu k prebiehajúcej veci na Ústavnom súde, v rámci ktorej bola žiadosť o prístup k dokumentom (pôvodná žiadosť o preskúmanie) podaná pred rozhodnutím Ústavného súdu.
89.
Článok 52 ods. 3 Charty uvádza, že zmysel a rozsah práv Charty je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v uvedenom Dohovore. Štandard platný v rámci práva Únie by teda nemal byť nižší než štandard stanovený ESĽP. Uvidí sa, ako ESĽP rozhodne v budúcich veciach týkajúcich sa rovnakého predmetu konania. (
33
) Je už však úplne zrejmé, že pokiaľ ide o súdnu otvorenosť a prístup k dokumentom, ktoré účastník konania predložil súdu, východiskový bod je značne v prospech otvorenosti a prístupu.
90.
Aby som to zhrnul: Súdny dvor podlieha zásade otvorenosti, ktorá sa vzťahuje aj na jeho súdnu činnosť. Sloboda prijímania informácií zaručená v článku 11 ods. 1 Charty, v zmysle výkladu, ktorý na základe článku 52 ods. 3 Charty a článku 10 Dohovoru poskytol ESĽP, taktiež jasne naznačuje väčšiu mieru otvorenosti.
91.
Vymenovanie záväzkov, povinností, a zoznam ustanovení, na základe ktorých je Súdny dvor nepochybne povinný niečo urobiť, však nie je najlepší spôsob, ako pristupovať k tomuto problému. Bolo by vhodnejšie položiť si danú otázku inak: čo môže súd na začiatku 21. storočia chcieť urobiť sám, aby primerane spolupracoval so širšou verejnosťou?
92.
Nasledujúce dva oddiely tejto časti sa usilujú nájsť inšpiráciu v dvoch rovinách: jedna sa týka hodnôt (3) a druhá sa týka porovnávacej inšpirácie (4). Čo robia súdy, pokiaľ ide o otvorenosť, a prečo?
3. Základné hodnoty otvorenosti súdov
93.
Otvorenosť nie je žiadnou novinkou, pokiaľ ide o súdnictvo. Už koncom 18. storočia Jeremy Bentham zdôraznil, že verejnosť je „samotnou dušou súdnictva“. (
34
)„Bez verejnosti nie je žiadne dobro trvalé. Pod ochranou verejnosti nemôže žiadne zlo pokračovať… Účinnosť tohto skvelého nástroja sa vzťahuje na všetko – na legislatívu, správu, súdnictvo“. (
35
) Verejné pojednávania a zverejňovanie rozsudkov teda možno chápať ako vyjadrenie otvorenosti (
36
) silne prepojenej s prvkom verejnej kontroly súdnictva a kontroly nad súdnictvom.
94.
S postupným vývojom súdnictva je hlbšia otvorenosť nevyhnutná. V súčasnosti súdy zohrávajú kľúčovú úlohu v demokratických spoločnostiach. S mocou prichádza zodpovednosť. O to viac to platí pre nadnárodný súd, akým je Súdny dvor, keďže je nepochybne „vzdialenejší“ (
37
) a jeho právomoc sa odlišuje od tradičných druhov právomocí, ktoré vnútroštátne súdy požívajú.
95.
Na to, aby prijímané rozhodnutia boli spoločensky prijateľné, by úroveň legitimity mala v rámci systémov ústavnej demokracie zodpovedať úrovni moci a zodpovednosti. Samozrejme, existujú rôzne zdroje legitimity. Napríklad je možné rozlišovať medzi inštitucionálnou a argumentačnou legitimitou. (
38
) Rovnako je možné rozlišovať medzi vstupnou a výstupnou legitimitou. (
39
) Bez ohľadu na to, aké systematické označenie sa tomuto pojmu nakoniec priradí, otázka ostáva rovnaká: ako a odkiaľ získavajú inštitúcie legitimitu?
96.
Pri koncipovaní prostriedkov na posilnenie legitimity súdov v rámci systémov ústavných demokracií sa otvorenosť javí ako prirodzený kandidát. Otvorenosť posilňuje celkovú legitimitu súdov. Na jednej strane posilňuje ich demokratickú reputáciu tým, že súdy viac reagujú vo vzťahu k občanom (a). Na druhej strane zlepšuje kvalitu súdnictva tým, že podnecuje k zlepšeniu práce a výkonu súdnictva (b).
a) Demokratické rozhodovanie (
40
)
97.
Pokiaľ ide o súdy, verejná legitimita nemôže vychádzať z rovnakých tradičných prostriedkov, ktoré sa uplatňujú pre vládu alebo parlament. Musí sa prispôsobiť osobitnej a jedinečnej úlohe nezávislých súdov.
98.
Súdy sú teda voči občanom zodpovednejšie najmä prostredníctvom otvorenosti. Otvorenosť súdov podporuje ich demokratickú povahu tým, že umožňuje občanom sledovať výkon súdnej moci, že zabezpečuje ich účasť prostredníctvom verejnej diskusie, a napokon tým, že napomáha porozumeniu súdnych výrokov. Týmto spôsobom otvorenosť súdov skutočne podporuje vstupnú legitimitu.
99.
Po prvé otvorenosť zaručuje určitú demokratickú kontrolu nad súdmi. Ako predseda Najvyššieho súdu Lord Hewart povestne vyhlásil: „Súdnictvo by sa nemalo iba vykonávať, ale jeho vykonávanie by malo byť zjavne a nepochybne vnímateľné“. (
41
) Zabezpečiť takúto demokratickú kontrolu je možné aj prostredníctvom prístupu k dokumentom. Dokumenty sú nevyhnutné pre pochopenie rozhodnutia, jeho obsahu a dialektiky, ktorá viedla k tomuto rozhodnutiu. Súdy sa zdajú byť viac dôveryhodné, spoľahlivé a účinné, keď zverejňujú aspoň niektoré dokumenty, o ktoré sa pri vydaní rozsudku opierali. Verejnosť môže vidieť, že súd dôkladne preskúmal a zvážil rôzne argumenty, ktoré uviedli účastníci konania. Verejnosti to pomáha pochopiť logiku, ktorá je základom súdneho výroku, ako aj to prečo jeden argument môže prevážiť nad tým druhým.
100.
Po druhé otvorenosť súdu podnecuje verejnú diskusiu. Podporuje účasť občanov na vytváraní verejnej mienky v Európe diskutovaním a vymieňaním si názorov. (
42
) Diskusiu môžu iniciovať najmä MVO, združenia, novinári, ochrancovia spoločnosti, výskumníci alebo informátori, ktorí prispievajú k zvyšovaniu povedomia občanov o konkrétnych otázkach verejného záujmu. (
43
) Väčšia otvorenosť teda pravdepodobne zvýši dôveru verejnosti v súdnictvo. (
44
)
101.
Treba jasne zdôrazniť, že schopnosť vyjadriť kritiku je neoddeliteľnou súčasťou zmysluplnej diskusie. Potenciálna kritika by sa nemala vnímať ako ohrozenie súdov v postavení inštitúcií. Strach z kritiky okrem toho rozhodne nie je dobrý dôvod pre odmietnutie informácií. Naopak, kritika je kľúčovým prvkom demokratických spoločností, v ktorých sa uznáva sloboda prejavu a pluralita názorov.
102.
Po tretie otvorenosť súdov predstavuje heuristickú hodnotu. (
45
) Umožňuje lepšie pochopiť výsledok príslušného konania. Každý môže zistiť, ak nie prečo, tak aspoň ako súd dospel k určitému rozhodnutiu, ak sa v zásade poskytuje prístup k dokumentom účastníkov konania, ktoré sú východiskom súdneho odôvodnenia. Dokumenty môžu takisto objasniť niektoré nejasné výroky a odhaliť systematickú štruktúru odôvodnenia súdu. V dôsledku toho možno súdne rozhodnutie viac predvídať.
b) Kvalita súdnictva
103.
Otvorenosť zároveň zlepšuje aj výstupy a vstupy práce súdov, konkrétne kvalitu rozhodnutí, ale aj kvalitu dokumentov účastníkov konania. Je spôsobilé vytvoriť podmienky pre súťaženie o popredné miesta v oblasti právnej praxe, keďže verejný dohľad a prípadná kritika by mohli byť účinným podnetom pre súdy, ale aj pre všetkých ostatných účastníkov konania, aby zlepšili kvalitu svojej odbornej práce. Taktiež môže poslúžiť záujmom budúcich účastníkov konania, pretože môže odhaliť stratégie alebo argumentačné modely. V dôsledku toho je spôsobilá privodiť zvýšenie kvality práce rôznych zapojených právnych subjektov, ako aj celkové dodržiavanie zásady právneho štátu.
104.
Stručne povedané, na normatívnej úrovni sa otvorenosť spája s posilnením celkovej inštitucionálnej legitimity súdov. Neexistuje žiadny dôvod na to, aby bolo možné sa domnievať, že rovnaké všeobecné tvrdenie sa neuplatní vo vzťahu k Súdnemu dvoru. Ako sa teda, konkrétnejšie, môžu tieto všeobecné normatívne tvrdenia uplatňovať? V tejto súvislosti by mohla byť zaujímavá porovnávacia inšpirácia z iných vnútroštátnych a medzinárodných systémov.
4. Porovnávacia inšpirácia
105.
Prax týkajúca sa prístupu k súdnym dokumentom v členských štátoch Európskej únie je veľmi rôznorodá. (
46
) Osobitné pravidlá týkajúce sa prístupu k súdnym dokumentom boli prijaté iba v menšine členských štátov, napríklad vo Švédsku a Fínsku. V iných štátoch sa prístup k súdnym dokumentom riadi všeobecnými pravidlami o prístupe k verejným dokumentom. V iných prípadoch je prístup k súdnym dokumentom stanovený príslušnými ustanoveniami vnútroštátnych procesných kódexov (občiansky, správny, trestný), ktoré upravujú prístup tretích osôb k súdnemu spisu ako súčasť platných procesných pravidiel.
106.
Zdá sa, že väčšina členských štátov sa rozhodla pre určitý druh systému, ktorý je založený na individuálnej žiadosti. Prístup sa zdá byť často, aj keď nie vždy, podmienený preukázaním oprávneného záujmu. V závislosti od povahy veci možno dokumenty sprístupniť, keď sa vec ešte prejednáva, alebo až po vydaní rozsudku. V niektorých citlivých prípadoch môžu byť zverejnené až po uplynutí primeranej lehoty dôvernosti.
107.
Zdá sa, že viaceré jurisdikcie mimo Európy, vrátane Spojených štátov amerických a Kanady, sú otvorené, pokiaľ ide o prístup tretích osôb k súdnym dokumentom, najmä k vyjadreniam. (
47
)
108.
Keď sa pozrieme na medzinárodné jurisdikcie, a ako prvý príklad si vezmeme ESĽP, článok 40 ods. 2 Dohovoru uvádza, že „spisy uložené u tajomníka súdu sú prístupné verejnosti, ak predseda súdu nerozhodne inak“. Pravidlo 33 ods. 1 Rokovacieho poriadku ESĽP ďalej stanovuje, že „všetky dokumenty, ktoré Kancelárii predložia strany alebo intervenujúca strana v súvislosti so sťažnosťou… sú prístupné verejnosti v súlade s opatreniami určenými tajomníkom, pokiaľ predseda komory… z vlastného podnetu alebo na základe žiadosti niektorej zo strán alebo ktorejkoľvek dotknutej osoby nerozhodne inak“. Z uvedeného vyplýva, že dokumenty týkajúce sa ukončených konaní sa sprístupňujú na základe individuálnej žiadosti, zatiaľ čo do dokumentov v prebiehajúcich konaniach možno nahliadnuť v priestoroch ESĽP. Uvádza však aj vyčerpávajúci zoznam obmedzení prístupu verejnosti k spisu. (
48
)
109.
Na súde Európskeho združenia voľného obchodu (ďalej len „EZVO“) môžu osoby, ktoré majú na veci záujem, nahliadnuť do registra, ktorý obsahuje najmä dokumenty, v kancelárii súdu. Tretie osoby si po zaplatení poplatku môžu urobiť kópie alebo výpisy. (
49
) Navyše správa pre pojednávanie, ktorá obsahuje skutkový a právny rámec spolu so zhrnutím dôvodov a argumentov, je k dispozícii on‑line, len čo sa vypracuje, teda aj v rámci prebiehajúcich konaní.
110.
Dokumenty podané na Medzinárodný súdny dvor môžu byť verejnosti sprístupnené po zistení názorov účastníka konania pri alebo po začatí ústneho pojednávania. (
50
)
111.
Medzinárodný tribunál pre morské právo zverejňuje dokumenty účastníkov konania pri začatí ústneho pojednávania – alebo skôr, avšak vždy až po zistení názorov účastníkov konania. (
51
)
112.
A napokon v rámci samotného Súdneho dvora Európskej únie, konkrétne v rámci Všeobecného súdu, bola otázka prístupu k súdnym dokumentom spočiatku upravená článkom 5 ods. 8 Pokynov pre tajomníka Všeobecného súdu. Tretie osoby mohli po vypočutí účastníkov konania získať prístup k spisu na základe výslovného povolenia predsedu, alebo, v prípade, že konanie stále prebiehalo, predsedu rozhodovacieho zloženia. Túto otázku teraz upravuje článok 38 ods. 2 nového Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, (
52
) ktorý prevzal pravidlo uplatňované na Súde pre verejnú službu. (
53
) Stanovuje, že „žiadna tretia osoba, súkromná či verejná, nemá prístup k spisu bez výslovného súhlasu predsedu Všeobecného súdu udeleného po vypočutí účastníkov konania. Úplný alebo čiastočný súhlas možno udeliť len na základe písomnej žiadosti, ktorá musí obsahovať podrobné odôvodnenie oprávneného záujmu na prístupe k príslušnému spisu“.
113.
Aké ponaučenie, ak vôbec nejaké, možno vyvodiť z takéhoto rôznorodého prehľadu (a z povahy veci selektívnych) porovnávacích vzoriek? Namiesto záveru v tejto časti uvediem štyri body.
114.
Po prvé otvorenosť súdov je všadeprítomná. (
54
) Ak existuje nejaký spoločný menovateľ pre značne rozdielnu prax na vnútroštátnej a medzinárodnej úrovni, tak je to skutočnosť, že súdy ako inštitúcie sú v poslednom desaťročí alebo dvoch otvorenejšie, než naopak.
115.
Po druhé bez ohľadu na osobitnú alebo procesnú úpravu v rámci daného systému platí, že potenciálne sprístupnenie dokumentov účastníka konania spravujú zväčša samotné súdy. Pravdepodobne neexistuje veľa systémov, v rámci ktorých by sa neposkytoval žiadny prístup k dokumentom.
116.
Po tretie porovnanie nemusí mať význam len z hľadiska normatívnych riešení, ale aj z hľadiska sociálneho vplyvu a dôsledku určitej právnej úpravy alebo riešenia. Z tohto pohľadu sa nezdá, že by sa v rámci systémov, ktoré sa rozhodli pre väčšiu otvorenosť a prístup k súdnym dokumentom, skutočne vyskytovali najčastejšie vyvolané negatívne dôsledky, akými sú napríklad využívanie alebo zneužívanie informácií tretími osobami, alebo vyvíjanie nátlaku na zástupcov účastníkov konania alebo členov súdu alebo ich ovplyvňovanie akýmkoľvek spôsobom. Samozrejme, môže sa stať, že takéto prípady len neboli zaznamenané. Dostupné porovnávacie informácie však momentálne nepotvrdzujú vznik niektorého z často uvádzaných preventívnych rizík, prečo väčšia otvorenosť na súdoch nie je možná.
117.
Štvrtým a posledným bodom je skutočnosť, že, samozrejme, je pravda, že normatívne voľby a riešenia prijaté v jednom systéme nemožno eo ipso previesť do iného systému. Argument založený na porovnávaní je len inšpiráciou. Skutočnosť, že niekto robí veci určitým spôsobom, neznamená, že každý musí robiť to isté. Na druhej strane, pri pohľade na silnú tendenciu uberajúcu sa jasným smerom, ktorú podporujú silné normatívne argumenty vo vzťahu k tomu, prečo je primeraná otvorenosť súdov dobrá vec, na tvrdenie, že Súdny dvor má a mal by mať v tomto ohľade iné postavenie, by bolo potrebné veľmi presvedčivé vysvetlenie.
D –
Prehodnotenie prístupu k (externým) súdnym dokumentom Súdneho dvora
118.
V tejto súvislosti treba čestne uznať, že aktuálny stav otvorenosti Súdneho dvora, pokiaľ ide o jeho súdnu činnosť, (
55
) nie je optimálny. Zainteresovaná tretia osoba nemá žiadny prístup k súdnemu spisu. Prístup k niektorým dokumentom možno získať vo veciach, ktoré sú ukončené, a to vtedy, ak sú splnené podmienky stanovené vo veci API.
119.
V tejto súvislosti má význam aj širší kontext a vývoj súdnej praxe. Hoci nastal určitý priaznivý vývoj, pokiaľ ide o prístup k (starším) súdnym dokumentom Súdneho dvora, (
56
) faktom zostáva, že čo sa týka všeobecného prístupu k ďalším informáciám o prebiehajúcej súdnej činnosti Súdneho dvora, možnosti na získanie informácií boli ukončené a nové nevznikajú. Zúčastnená tretia osoba mohla až do polovice deväťdesiatych rokov dvadsiateho storočia získať viac informácií o konaní a tvrdeniach účastníkov konania prostredníctvom správy pre pojednávanie uverejnenej v Zbierke rozhodnutí Súdneho dvora spolu s rozhodnutím Súdneho dvora a návrhmi generálneho advokáta. To už však nie je možné, pretože zverejňovanie správ pre pojednávanie bolo ukončené. Od roku 2012, keď vstúpil do platnosti nový rokovací poriadok, sa už správy pre pojednávanie vôbec nevyhotovujú. K tomu sa pridalo zostručňovanie rozsudkov Súdneho dvora, ako aj návrhov generálnych advokátov, pokiaľ ide o zopakovanie tvrdení predložených účastníkmi konania alebo vedľajšími účastníkmi konania, a to zo zrejmých a pochopiteľných dôvodov týkajúcich sa nákladov na preklady.
120.
Stručne povedané, v čase všeobecného internetového prebytku informácií dostáva zainteresovaný okolitý svet, paradoxne, v skutočnosti stále menej a menej informácií o rozhodovaní Súdneho dvora. Nastal čas na zmenu. Vzhľadom na vyššie uvedené by sa poskytovanie lepšieho prístupu k niektorým súdnym dokumentom Súdneho dvora malo viac vnímať ako obnovenie rovnováhy, pokiaľ ide o pochopenie súdneho konania vedeného na Súdnom dvore: niektoré možnosti na získanie informácií sú z prevádzkových dôvodov ukončené. Iné, ako je napríklad širší prístup k písomných dokumentom predloženým Súdnemu dvoru, by preto mali vzniknúť.
121.
Pred tým, než v tejto súvislosti uvediem niekoľko návrhov, na začiatok by som mal spomenúť tri predbežné poznámky.
122.
Po prvé všetky návrhy uvedené v tejto časti sú založené na zásade otvorenosti v zmysle článku 15 ods. 1 ZFEÚ. Treba jasne zopakovať, že Súdny dvor pri výkone svojich súdnych úloh nepodlieha povinnosti umožniť prístup k dokumentom. Z uvedeného naopak vyplýva, čo by súdny orgán, ktorý reaguje na okolitý svet a primerane s ním spolupracuje, mal chcieť urobiť zo svojej vlastnej vôle.
123.
Prístup Európskej centrálnej banky (ďalej len „ECB“) môže byť v tejto súvislosti príkladom. ECB sa nachádza v podobnom postavení ako Súdny dvor. Na ECB sa podľa článku 15 ods. 3 štvrtého pododseku ZFEÚ vzťahuje právo na prístup k dokumentom iba pri výkone jej administratívnych úloh. (
57
) Táto skutočnosť však nebránila ECB v tom, aby pred určitým časom dobrovoľne poskytovala širší prístup k svojim dokumentom na základe širšieho poňatia otvorenosti zakotveného v článku 1 druhý odsek ZEÚ. (
58
)
124.
Po druhé z predchádzajúceho bodu vyplýva, že ani na Súdny dvor sa nevzťahuje nariadenie č. 1049/2001. Aj keď sa však neuplatňuje, zásady a judikatúra v zmysle tohto nariadenia môžu poskytnúť určité usmernenie pri navrhovaní vhodného legislatívneho riešenia, ako to bolo aj v prípade rozhodnutia Súdneho dvora z 11. decembra 2012.
125.
Po tretie, pokiaľ ide o prístup, mali by sa rozlišovať dve kategórie súdnych dokumentov (
59
) Súdneho dvora: „interné súdne dokumenty“ a „externé súdne dokumenty“.
126.
Interné súdne dokumenty sú dokumenty, ktoré sú vypracované v rámci Súdneho dvora a pre Súdny dvor, napríklad návrhy stanovísk a rozsudkov, predbežné správy, poznámky k rozhodnutiu o postupe, alebo poznámky na prerokovanie. Tieto dokumenty sa týkajú samotného procesu rozhodovania. Pokiaľ sa povaha súdnej činnosti výrazne nezmení, týchto dokumentov sa otvorenosť nemôže týkať. (
60
)
127.
Externé súdne dokumenty Súdneho dvora sú buď dokumenty, ktoré Súdny dvor vypracoval na účely komunikácie Súdneho dvora s externými subjektmi (s účastníkmi konania, vedľajšími účastníkmi konania alebo vnútroštátnymi súdmi), alebo tie, ktoré Súdnemu dvoru predložili tretie osoby v súdnom konaní, akými sú napríklad vyjadrenia predložené účastníkmi konania, ale aj návrhy na začatie prejudiciálneho konania predložené vnútroštátnymi súdmi. Tieto dokumenty v zásade možno (pokiaľ sa neuplatní niektorá z výnimiek, ktorá bráni sprístupneniu v konkrétnom prípade) sprístupniť na posilnenie otvorenosti Súdneho dvora.
128.
To, čo bude v tejto časti uvedené ďalej, sa vzťahuje výlučne na externé súdne dokumenty Súdneho dvora. Čo sa týka konkrétnych spôsobov prístupu, zastávam názor, že Súdny dvor by mal poskytnúť fyzický (1) a vzdialený (2) prístup k externým súdnym dokumentom na základe žiadosti. V ideálnom prípade by mohol taktiež poskytnúť prístup k niektorým dokumentom z úradnej moci (3).
1. Fyzický prístup tretej osoby k jednotlivým dokumentom v spise
129.
Prístup tretej osoby k súdnemu spisu, alebo skôr k jeho príslušnej časti, ktorá obsahuje externé súdne dokumenty, by sa mal zrealizovať v priestoroch Súdneho dvora na základe žiadosti, a to v rámci ukončených vecí, ako aj prebiehajúcich konaní. (
61
)
130.
Diferencovaný režim prístupu k spisu možno vyžadovať s ohľadom na prebiehajúce a ukončené veci. Ide o rozdiel v rámci vyváženosti záujmov. Správna rovnováha sa musí dosiahnuť medzi dvoma konkurenčnými cieľmi: otvorenosť na jednej strane a ochrana súdneho konania na strane druhej. Pred vydaním rozsudku (alebo v každom prípade až do ústneho pojednávania alebo do ukončenia písomnej časti konania v prípadoch bez ústneho pojednávania) by sa právna diskusia mala koncentrovať v rámci Súdneho dvora a mala by prebiehať v pojednávacej miestnosti, nie v médiách. Okrem toho, hoci by sa nemala zveličovať existencia rizika ovplyvňovania alebo ohrozovania účastníkov konania alebo ich zástupcov, nemožno ju úplne vylúčiť.
131.
Neexistuje však žiadny dôvod, prečo by mala existovať potreba nejakej prima facie domnienky, ako vo veci API, v zmysle ktorej by sprístupnenie súdnych dokumentov v prebiehajúcich konaniach automaticky narušovalo požiadavku ochrany súdnych konaní. Vyžaduje sa samostatné posúdenie jednotlivých prípadov, a to aj s ohľadom na inštitucionálny rozmer uvedeného tvrdenia: ak o potenciálnom sprístupnení rozhoduje samotný Súdny dvor, znižuje sa tým potreba domnienok formulovaných s cieľom napomôcť diskrečnej právomoci.
132.
Prístup k externým súdnych dokumentom v rámci prebiehajúcich konaní by sa mal teda taktiež umožniť, hoci v porovnaní s ukončenými vecami obmedzeným spôsobom. Tretia osoba, ktorá v rámci prebiehajúcich konaní preukáže oprávnený záujem na nahliadnutí do dokumentu, by na základe individuálnej žiadosti mala mať právo na prístup k nemu, a to v priestoroch Súdneho dvora. Rozhodnúť o prístupe by mal predseda komory, ktorý je pravdepodobne najpovolanejší na zváženie protichodných záujmov spolu s konkrétnymi okolnosťami daného prípadu. Mal by sa pritom poradiť s účastníkmi prebiehajúceho konania.
133.
V rámci ukončených vecí, ktoré nie sú prepojené so žiadnymi prebiehajúcimi konaniami, by sa mal uplatniť celkovo jednoduchší režim prístupu. Oprávnený záujem by už nemal byť vyžadovaný. Z hľadiska vyváženia totiž možno predpokladať, že prevažuje celkový verejný záujem na otvorenosti, takže prístup bude umožnený, ak neexistuje žiadny legitímny dôvod, ktorý by tomuto prístupu mohol zabrániť, napríklad ochrana osobných údajov, ochrana neplnoletých osôb alebo obchodných tajomstiev. Z rovnakých dôvodov, ale aj na základe viacerých praktických dôvodov, by sa už v prípade ukončených vecí nemala vyžadovať porada s účastníkmi konania.
2. Vzdialený prístup tretej osoby k jednotlivým dokumentom v spise
134.
Žiadosti o vzdialený prístup k jednotlivým externým súdnym dokumentom nachádzajúcim sa v súdnom spise by mali byť taktiež možné, aby sa uľahčil individuálny prístup. Takýto typ prístupu bude pravdepodobne obzvlášť významný, pokiaľ ide o štandardné typy dokumentov, vo vzťahu ku ktorým sa odôvodnene predpokladá, že sa v spise nachádzajú, napríklad vyjadrenia, ktoré v konaní predložil účastník konania alebo vedľajší účastník konania.
135.
Umožnenie určitého spôsobu vzdialeného prístupu je v najlepšom záujme oboch subjektov: teda zainteresovanej tretej osoby, ako aj samotnej inštitúcie. Vzdialený prístup v uvedenom prípade podporujú rovnosť a sociálne ohľady: nie každý si môže dovoliť cestovať do Luxemburska osobne, aby nahliadol do spisu v priestoroch Súdneho dvora. Ako Súdny dvor uviedol viackrát v rámci rôznych súvislostí, zaručiť sa musí podstata a schopnosť skutočne uplatniť určité právo, nielen samotná formálna existencia práva alebo nápravy. (
62
)
136.
V každom prípade podmienky pre vzdialený prístup by mali byť v podstate rovnaké ako podmienky navrhované pre fyzický prístup k spisu v priestoroch Súdneho dvora, ktoré sú uvedené vyššie v bodoch 130 až 133. Zainteresovaná osoba však prirodzene musí podrobnejšie špecifikovať, o prístup k akým dokumentom by mala záujem. Rovnako by sa mohlo zvážiť množstvo kópií, ako aj príslušné poplatky za vyhotovenie týchto kópií.
3. On‑line prístup k vybraným súdnym dokumentom
137.
A napokon v rámci ukončených vecí (alebo aspoň v rámci niektorých z nich) by sa dalo uvažovať o iniciatívnejšom postoji k zverejňovaniu vybraných externých súdnych dokumentov vo forme doplnku k individuálnej žiadosti, ale aj jej rozšírenia. Najvýznamnejšie druhy externých súdnych dokumentov – akými sú návrh na začatie prejudiciálneho konania, vyjadrenia účastníkov konania a, ak je to možné, konečné rozhodnutie vnútroštátneho súdu – by sa v takýchto prípadoch mohli na internetovej stránke Súdneho dvora zverejňovať v rámci bežnej praxe. Spolu s rozhodnutím Súdneho dvora a, ak boli vydané, aj s návrhmi generálneho advokáta by vytvorili on‑line „elektronický súdny spis“ príslušnej veci.
138.
Uvedený návrh v skutočnosti nie je v žiadnom prípade taký revolučný, ako by sa mohlo na prvý pohľad zdať: všetky tri typy dokumentov sú už určitým spôsobom zvyčajne prístupné verejnosti. Znenie otázok položených vnútroštátnymi súdmi v ich návrhoch na začatie prejudiciálneho konania sa už uverejňuje v Úradnom vestníku Európskej únie. Okrem toho vo väčšine právnych systémov členských štátov predstavujú tieto návrhy bežné súdne rozhodnutia (uznesenia), ktoré sú pravdepodobne tak či onak zverejnené v rámci príslušných on‑line databáz vnútroštátnych súdov. (
63
) To platí rovnako aj pre konečné rozhodnutie vnútroštátneho súdu, ktoré je vo väčšine jurisdikcií taktiež dostupné on‑line. Písomné dokumenty Komisie predložené v rámci ukončených vecí už možno získať na základe veci API a v prípade, že Súdny dvor bude postupovať v súlade s prístupom uvedeným v prvej časti týchto návrhov (A), Komisia by bola taktiež povinná sprístupniť písomné vyjadrenia ostatných účastníkov konania.
139.
Všetky tieto informácie sú už teda nejakým spôsobom prístupné verejnosti. Je ich len ťažké nájsť a získať k nim prístup, keďže sú rozptýlené v rámci viacerých databáz mnohých členských štátov a inštitúcií Únie. Takýto iniciatívny postoj by určite posilnil diskusiu a povedomie o práve Európskej únie, čo je prirodzene v záujme samotného Súdneho dvora. V skutočnosti by to tiež ušetrilo čas a zdroje inštitúcie, ako aj príslušnej osoby: nebolo by potrebné vypracovávať osobitné žiadosti o prístup, a zároveň by ich nikto nemusel spracovávať.
140.
Tri záverečné poznámky týkajúce sa všetkých troch spôsobov prístupu uvedených v tejto časti: po prvé podľa môjho názoru otvorenosť vzhľadom na externé súdne dokumenty znamená nahliadnutie do spisu alebo vzdialený prístup k dokumentom v znení, ktoré Súdny dvor prijal od konkrétneho účastníka konania, vrátane jazyka, v ktorom bol pôvodný dokument prijatý.
141.
Po druhé, ak by Súdny dvor prijal niektoré z návrhov uvedených v tejto časti, ich postupná realizácia by mala dotknutým účastníkom konania umožniť, aby v prípade záujmu prispôsobili svoje konanie. Konkrétne by vopred dané jasné pokyny účastníkom konania naznačili, že tretia osoba môže požiadať o prístup k súdnemu spisu. Ak sa tak stane, autor dokumentu (vyjadrení) by mohol mať možnosť, aby Súdnemu dvoru oznámil, ktorá časť jeho podaní by sa nemala zverejniť.
142.
Po tretie návrhy uvedené v tejto časti by, samozrejme, vyžadovali množstvo ďalších technických úprav. Nemožno však dovoliť, aby technické a funkčné otázky zatienili pôvodnú hodnotu, ktorá hlboko odráža predstavu, akým súdom chce Súdny dvor byť. Bez zmeny nemôže nastať žiadne zlepšenie.
4. Záver
143.
Napokon pre úplnosť: ako by návrhy uvedené v tejto časti súviseli s rozhodnutím Súdneho dvora vo veci API, v prípade ich potvrdenia rozsudkom Súdneho dvora v tejto veci?
144.
Ako som uviedol vyššie (časť B), prístup API, ktorého okrajové, ale logické a potrebné závery uplatňujem v tejto veci, nie je ideálny. Kým však samotný Súdny dvor nesprístupní niektoré zo svojich súdnych dokumentov, mal by sa zachovať uvedený prístup a možnosť, ktorú poskytuje. Len čo však Súdny dvor navrhne pravidlá pre sprístupnenie svojich súdnych dokumentov, tieto pravidlá by mali mať prednosť ako lex specialis pred prístupom stanoveným v rámci judikatúry vo veci API, ktorý sa prípadne rozšíri rozhodnutím v tejto veci.
145.
Keď sa takýto systém zavedie, prípadné žiadosti o sprístupnenie súdnych dokumentov by sa mali v prvom rade adresovať Súdnemu dvoru. V praxi to znamená, že ak sa kontaktuje Súdny dvor predtým ako iná inštitúcia EÚ, jeho rozhodnutie o poskytnutí prístupu zaväzuje Komisiu, a všetky ostatné inštitúcie Únie. To znamená, že tieto inštitúcie nemôžu sprístupniť požadované dokumenty, aj keď ich majú v držbe. Ak boli žiadosti o dokumenty tretej osoby adresované najprv Komisii alebo inej inštitúcii, na ktorú sa vzťahuje nariadenie, môj skromný návrh je, že by sa mali postúpiť Súdnemu dvoru. V zásade by to však nemalo brániť sprístupneniu vlastných dokumentov inštitúcie, teda jej vlastných vyjadrení. Účastníci konania by aj naďalej mohli zverejňovať svoje vlastné vyjadrenia v súlade s doterajšou judikatúrou. (
64
)
E –
O trovách
146.
Na pojednávaní Komisia navrhla, aby Súdny dvor na základe článku 138 ods. 3 rokovacieho poriadku rozhodol, že pán Breyer znáša svoje vlastné trovy konania, a to aj v prípade zamietnutia odvolania.
147.
Pán Breyer navrhol, aby Súdny dvor zaviazal Komisiu na náhradu trov odvolacieho konania. Ďalej Súdny dvor vyzval k všeobecnému objasneniu otázky, či účastník konania môže získané dokumenty použiť len na obhajobu svojich vlastných osobných záujmov alebo ich zároveň môže voľne zverejniť on‑line a vyjadrovať sa k nim prostredníctvom komentárov.
148.
Všeobecný súd dal napadnutým rozsudkom vo veci samej za pravdu pánovi Breyerovi. Uložil mu však povinnosť nahradiť polovicu trov konania, ktoré vznikli Komisii, na základe skutočnosti, že na svojej internetovej stránke zverejnil, zatiaľ čo súdne konanie stále prebiehalo, vyjadrenie k žalobe, repliku, vyjadrenie Švédskeho kráľovstva ako vedľajšieho účastníka konania a korešpondenciu medzi Komisiou a žalobcom týkajúcu sa zverejnenia týchto dokumentov. Zverejnenie dokumentov ponúkalo užívateľom internetu možnosť vyjadriť sa prostredníctvom komentáru a viedlo k viacerým komentárom, ktoré boli voči Komisii kritické. (
65
)
149.
Treba zdôrazniť, že rozhodnutie Všeobecného súdu o trovách konania nie je predmetom tohto odvolania. Táto otázka nie je formálne vznesená ako samostatný odvolací dôvod Komisie. Nebola ani predmetom vzájomného odvolania pána Breyera.
150.
Namiesto toho Komisia v rámci prejednávaného odvolania vyzvala Súdny dvor, aby rozhodol o trovách odvolacieho konania podobným spôsobom, ako to navrhla Všeobecnému súdu. Od Súdneho dvora teda nepriamo žiada, aby potvrdil prístup Všeobecného súdu tým, že ho v rámci odvolacieho konania v podstate zopakuje.
151.
Neodporúčal by som, aby tak Súdny dvor urobil. Navrhujem, pokiaľ ide o rozhodnutie o trovách tohto odvolacieho konania, aby Súdny dvor dodržal bežné pravidlo článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku, a zaviazal Komisiu, ako neúspešného účastníka konania, nahradiť trovy konania odporcu v plnej výške, a to z dvoch dôvodov.
152.
Po prvé aj v prípade potvrdenia prístupu Všeobecného súdu vo vzťahu k trovám konania v podobnej situácii platí, že odporcovi už Všeobecný súd uložil povinnosť znášať polovicu vlastných trov konania. V tejto súvislosti nevidím dôvod, prečo by mal byť v rámci odvolacieho konania potrestaný druhýkrát za zjavne rovnaké údajné previnenie.
153.
Po druhé musím priznať, že mám aj všeobecné výhrady, pokiaľ ide o prístup zvolený Všeobecným súdom. V rámci svojho rozhodnutia o trovách konania v danej veci Všeobecný súd vychádzal zo svojho skoršieho rozhodnutia vo veci Svenska. (
66
) Zdá sa mi však, že prejednávaná vec je odlišná, a to z vecného, ako aj procesného hľadiska.
154.
Pokiaľ ide o skutkový stav vo veci Svenska, konštatovalo sa, že žalobca zverejnil upravené – to znamená zmenené – znenia príslušných súdnych dokumentov on‑line, spolu s telefónnymi a faxovými číslami zástupcov Rady, pričom verejnosť výslovne vyzval k tomu, aby zasielali svoje komentáre a vyvinuli tým tlak na Radu s cieľom vyvolať verejnú kritiku zástupcov. (
67
) V dôsledku tohto konania žalobca získal zo strany Rady náhradu iba dvoch tretín svojich trov konania, hoci bol v danej veci úspešný v plnom rozsahu. V prejednávanej veci sa zdá, že pán Breyer sa uspokojil s on‑line zverejnením úplného znenia získaných dokumentov bez toho, aby ho menil, pričom najprv anonymizoval všetky osobné údaje. V dôsledku tohto konania, ktoré možno nepochybne považovať za oveľa menší zásah, bola žalovanému nahradená len polovica jeho trov konania.
155.
Zdá sa, že ide aj o procesný rozdiel. Otázku zverejňovania súdnych dokumentov na internete prejednával Súd prvého stupňa vo veci Svenska ako prejudiciálnu otázku, vo vzťahu ku ktorej boli účastníci konania vyzvaní na predloženie vyjadrení, s tým, že daný prípad sa prediskutoval a zároveň sa posúdil vplyv zverejnenia na konanie. (
68
) V prejednávanej veci nie je celkom zrejmé, ako konkrétne by (skutkovo odlišné) zverejnenie oslabilo právo Komisie na obhajobu a či by predstavovalo zneužitie dokumentov. (
69
)
156.
Na základe všetkých uvedených dôvodov navrhujem, aby Súdny dvor dodržal všeobecné pravidlo platné pre rozdeľovanie trov konania v odvolacom konaní: účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, znáša trovy konania. (Potenciálne) ďalekosiahle rozhodnutie Súdneho dvora o tom, či a ako môže účastník konania on‑line zverejniť vyjadrenia iného účastníka konania alebo vedľajšieho účastníka konania, by sa malo prijať po náležitom a úplnom posúdení v rámci inej veci, v ktorej sa táto otázka náležite prejedná a prediskutuje.
VI – Návrh
157.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor:
—
odvolanie zamietol,
—
uložil Komisii povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania, ktoré vznikli pánovi Patrickovi Breyerovi,
—
uložil Španielskemu kráľovstvu, Francúzskej republike, Fínskej republike a Švédskemu kráľovstvu povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 30. mája 2001 (Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331).
(
3
)	Rozsudok z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia a API/Komisia a Komisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2010:541).
(
4
)	Rozhodnutie Súdneho dvora Európskej únie z 11. decembra 2012 o prístupe verejnosti k dokumentom, ktoré Súdny dvor Európskej únie uchováva pri výkone svojich administratívnych úloh (Ú. v. EÚ C 38, 2013, s. 2).
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 15. marca 2006 o uchovávaní údajov vytvorených alebo spracovaných v súvislosti s poskytovaním verejne dostupných elektronických komunikačných služieb alebo verejných komunikačných sietí a o zmene a doplnení smernice 2002/58/ES (Ú. v. EÚ L 105, 2006, s. 54).
(
6
)	V rámci týchto návrhov budem používať pojem (písomné) „dokumenty“ ako všeobecný pojem odkazujúci na všetky písomné podania, ktoré v konaní pred Súdnym dvorom predložil účastník konania alebo vedľajší účastník konania, takže bude zahŕňať pojem (písomné) „vyjadrenia“ a zároveň pojem (písomné) „podania“.
(
7
)	Rozsudok z 29. júla 2010, C‑189/09, EU:C:2010:455.
(
8
)	Rozsudok z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia a API/Komisia a Komisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2010:541).
(
9
)	T‑188/12, EU:T:2015:124.
(
10
)	Body 47 a 48 napadnutého rozsudku.
(
11
)	Bod 74 napadnutého rozsudku.
(
12
)	Bod 80 napadnutého rozsudku.
(
13
)	Bod 112 napadnutého rozsudku.
(
14
)	Bod 113 napadnutého rozsudku.
(
15
)	Pozri rozsudok z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia a API/Komisia a Komisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2010:541, bod 79 a nasl.).
(
16
)	Pozri rozsudok z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia a API/Komisia a Komisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2010:541, body 130 a 131).
(
17
)	Pozri rozsudok z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia a API/Komisia a Komisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2010:541, bod 92 a nasl.).
(
18
)	Pozri rozsudky z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, bod 55) a z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia (C‑506/08 P, EU:C:2011:496, bod 88). Pozri tiež odôvodnenie 10 nariadenia.
(
19
)	Pozri rozsudok z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, bod 56).
(
20
)	Treba dodať, že to isté platí aj pre iné druhy konaní pred Súdnym dvorom, do ktorých je Komisia zapojená, najmä pre prejudiciálne konanie. Aj pri týchto konaniach platí, že ak sa Komisia rozhodne vstúpiť do konania v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora, prirodzene koná v rámci svojej pôsobnosti v zmysle článku 3 písm. a) nariadenia.
(
21
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Typke/Komisia (C‑491/15 P, EU:C:2016:711, bod 35 a citovanú judikatúru).
(
22
)	Možno stojí za zmienku, že článok 15 ods. 3 štvrtý pododsek ZFEÚ odkazuje na „administratívne úlohy“. Ani toto ustanovenie, ani nariadenie v rámci výnimky uvedenej v článku 4 ods. 2 však v skutočnosti nepoužívajú pojem „súdna činnosť“. Na druhej strane za predpokladu, že Súdny dvor môže konať len pri výkone svojich „administratívnych úloh“ alebo, a contrario, „súdnych úloh“ (a že platí tertium non datur), potom možno na všetky praktické účely považovať výkon „súdnych úloh“ za „súdnu činnosť“ a výkon „administratívnych úloh“ za „administratívnu činnosť“.
(
23
)	Ako to Súdny dvor uplatnil vo svojom rozhodnutí z 11. decembra 2012.
(
24
)	Týmto sa vo všeobecnosti pripájam k už vyjadrenému názoru, pokiaľ ide o prístup k súdnym dokumentom v prebiehajúcich veciach, ktorý predniesol generálny advokát Poiares Maduro v spojených veciach Švédsko/API a API/Komisia a Komisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2009:592, bod 14).
(
25
)	Vo vzťahu k Súdnemu dvoru a k súdnym orgánom všeobecne budem používať pojem „otvorenosť“ a nie „transparentnosť“. Súdna činnosť, pokiaľ sa jej povaha výrazne nezmení, nikdy nemôže byť transparentná. Mohla by sa však usilovať o to, aby bola primerane otvorená v tom zmysle, že bude pre občanov prístupná, a to mentálne, ako aj fyzicky.
(
26
)	Pozri napr. ALEMANNO, A., STEFAN, O.: Openness at the Court of Justice of the European Union: Toppling a Taboo. In: Common Market Law Review. zv. 51. Kluwer Law International, 2014, s. 97 až 139. Všeobecnejšie, čo sa týka otvorenosti a transparentnosti v rámci Európskej únie, pozri PRECHAL, S., De LEEUW, M.E.: Transparency: A General Principle of EU Law? In: BERNITZ, U. a iní (eds): General Principles of EC Law in a Process of Development. London: Kluwer Law International, 2008, s. 201 až 242; DYRBERG, P.: Accountability and Legitimacy: What is the Contribution of Transparency? In: ARNULL, A., WINCOTT, D. (eds): Accountability and Legitimacy in the European Union. Oxford: Oxford University Press, 2002, s. 81 až 96; RIDEAU, J. (dir): La transparence dans l’Union européenne – Mythe ou principe juridique? Paris: L.G.D.J, 1999; CURTIN, D.: Executive Power of the European Union. Law, Practices, and the Living Constitution. Oxford: Oxford University Press, 2009, s. 204 až 245; COUDRAY, L.: La transparence et l’accès aux documents. In: AUBY, J.‑B., DUTHEIL de la ROCHÈRE, J. (dir): Traité de droit administratif européen. 2. vydanie. Bruxelles: Bruylant, 2014, s. 699 až 712.
(
27
)	Pozri tiež článok 10 ods. 3 ZEÚ, ktorý patrí do Hlavy II s názvom „Ustanovenia o demokratických zásadách“, a všeobecnejšie aj článok 298 ods. 1 ZFEÚ.
(
28
)	Pozri rozsudok z 9. novembra 2010, Volker und Markus Schecke a Eifert (C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662, bod 68 a citovanú judikatúru).
(
29
)	Vzhľadom na špecifický skutkový stav môžu byť okrem toho potenciálne relevantné aj iné práva, ako napríklad článok 13 s názvom „Sloboda umenia a vedeckého bádania“. Ten stanovuje, že „umenie a vedecké bádanie sú slobodné. Akademická sloboda sa rešpektuje“.
(
30
)	Pozri napríklad rozsudky ESĽP z 10. júla 2006, Sdružení Jihočeské Matky v. Česká republika (ECLI:CE:ECHR:2006:0710DEC001910103), zo 14. apríla 2009, Társaság a Szabadságjogokért v. Maďarsko (ECLI:CE:ECHR:2009:0414JUD003737405, § 35), z 3. apríla 2012, Gillberg v. Švédsko (ECLICE:ECHR:2012:0403JUD004172306, § 82 – 83), zo 17. februára 2015, Guseva v. Bulharsko (ECLI:CE:ECHR:2015:0217JUD000698707, § 53).
(
31
)	Pozri rozsudok ESĽP zo 14. apríla 2009, Társaság a Szabadságjogokért v. Maďarsko (ECLI:CE:ECHR:2009:0414JUD003737405).
(
32
)	Uviedol, dosť všeobecne, že „táto vec sa v podstate týka zasahovania – na základe cenzorskej moci informačného monopolu – do výkonu funkcií spoločenského ochrancu, napr. tlače, a nie odmietnutia všeobecného práva na prístup k úradným dokumentom“, – rozsudok ESĽP zo 14. apríla 2009, Társaság a Szabadságjogokért v. Maďarsko (ECLI:CE:ECHR:2009:0414JUD003737405, § 36).
(
33
)	Pozri napríklad prebiehajúcu vec, ktorá sa týka prístupu k súdnemu spisu: ESĽP, Studio Monitor a Zuriashvili v. Gruzínsko, návrh č. 44920/09.
(
34
)	BENTHAM, J.: Draught of a Code for the Organization of the Judicial Establishment in France. In: Works. IV. (1790) The Works of Jeremy Bentham, 1838‑1843, Bowring, J., (ed), Russell & Russell, New York, 1962, s. 316.
(
35
)	BENTHAM, J.: Essay on Political Tactics. In: Works. II. (1791), The Works of Jeremy Bentham, 1838‑1843, Bowring, J., (ed), Russell & Russell, New York, 1962, p.314.
(
36
)	Pozri všeobecne DAWSON, J.P.: The Oracles of Law. Ann Arbor: University of Michigan Law School, 1968, najmä s. 50 až 64.
(
37
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro v spojených veciach Švédsko/API a API/Komisia a Komisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2009:592, bod 26, posledný riadok).
(
38
)	Pozri De S.‑O.l’E. LASSER, M.: A Comparative Analysis of Judicial Transparency and Legitimacy. In: Judicial Deliberations. Oxford: Oxford University Press, 2009, s. 299 a nasl.
(
39
)	Pozri Scharpf, F.: Effektiv und demokratisch? In: Regieren in Europa. Frankfurt/New York: Campus Verlag, 1999, s. 16 až 28.
(
40
)	Pozri EWING, K.D.: A Theory of Democratic Adjudication: Towards a Representative, Accountable and Independent Judiciary. In: Alberta Law Review. Zv. 38. 2000, s. 708 až 733. V kontexte SDEÚ pozri: de WITTE, B.: Democratic Adjudication in Europe – How Can the European Court of Justice be Responsive to the Citizens? In: DOUGAN, M., NIC SHUIBHNE, N., SPAVENTA, E. (eds): Empowerment and Disempowerment of the European Citizen. Oxford a Portland: Hart Publishing, 2012, s. 129 až 144.
(
41
)	R v. sudcovia Sussexu, Ex parte McCarthy ([1924] 1 KB 256, [1923] All ER Rep 233). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
42
)	Pozri HABERMAS. J.: Beiträge zur Diskurstheorie des Rechts und des demokratischen Rechtsstaats. In: Faktizität und Geltung. Frankfurt am Main: Suhrkamp, 1992, s. 435 a nasl.
(
43
)	Pozri s dôrazom na prepojenie medzi prístupom k informáciám zo strany ochrancov spoločnosti a prispievaním k verejnej diskusii rozsudky ESĽP z 25. júna 2013, Youth Initiative for Human Rights v. Srbsko (ECLI:CE:ECHR:2013:0625JUD004813506, § 24); z 28. novembra 2013, Österreichische Vereinigung Zur Erhaltung, Stärkung und Schaffung Eines Wirtschaftlich Gesunden Land‑ und Forstwirtschaftlichen v. Rakúsko (ECLI:CE:ECHR:2013:1128JUD003953407, § 33).
(
44
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro v spojených veciach Švédsko/API a API/Komisia a Komisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2009:592, bod 33).
(
45
)	Pozri napríklad SHARPSTON, E.: Transparency and Clear Legal Language in the European Union: Ambiguous Legislative Texts, Laconic Pronouncements and the Credibility of the Judicial System. In: Cambridge Yearbook of European Legal Studies. zv. 12. 2010, s. 409 až 423.
(
46
)	Pozri, pokiaľ ide o prehľad vybraných vnútroštátnych systémov, National practices with regard to the accessibility of court documents. Európsky parlament, Generálne riaditeľstvo pre vnútorné záležitosti, tematické oddelenie C: Práva občanov a ústavné záležitosti, 2013; alebo Report on Access to Judicial Information. Open Society Justice Initiative, marec 2009.
(
47
)	Pozri v tejto súvislosti najmä Model Policy for Access to Court Records in Canada, ktorú vypracovali sudcovia technického poradného výboru Kanadskej súdnej rady v septembri 2005, ako aj Policy for Access to Supreme Court of Canada Court Records zo 17. marca 2015 (dostupné on‑line na http://www.scc‑csc.ca/case‑dossier/rec‑doc/pol‑eng.aspx).
(
48
)	Pravidlo 33 ods. 2 Rokovacieho poriadku ESĽP.
(
49
)	Článok 14 ods. 5 Rokovacieho poriadku Súdu EZVO.
(
50
)	Článok 53 Rokovacieho poriadku Medzinárodného súdneho dvora.
(
51
)	Článok 67 Rokovacieho poriadku Medzinárodného tribunálu pre morské právo.
(
52
)	Ú. v. EÚ L 105, 2015, s. 1.
(
53
)	Článok 22 ods. 2 prvý pododsek Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu (Ú. v. EÚ L 206, 2014, s. 1).
(
54
)	Skeptik by mohol poznamenať, že to bola láska (ktorá bola všadeprítomná). Ale potom sa zrejme niečo zmenilo (aspoň pokiaľ ide o verejné vnímanie súdov).
(
55
)	V tejto časti neberieme do úvahy prístup k dokumentom Súdneho dvora týkajúcim sa jeho administratívnej činnosti, ktorý zakotvuje Rozhodnutie Súdneho dvora Európskej únie z 11. decembra 2012.
(
56
)	Pozri rozhodnutie Súdneho dvora Európskej únie z 10. júna 2014 o ukladaní historických archívov Súdneho dvora Európskej únie v Historických archívoch Európskej únie (Európsky univerzitný inštitút) (Ú. v. EÚ C 406, 2015, s. 2).
(
57
)	Napriek tomu, že v danom čase absentovalo ustanovenie Zmluvy, ktoré by ju zaväzovalo poskytnúť prístup k svojim úradným dokumentom, ECB takýto prístup stanovila už v rozhodnutí ECB/1998/12 z 3. novembra 1998 o prístupe verejnosti k dokumentom a archívom Európskej centrálnej banky (Ú. v. ES L 110, 1999, s. 30).
(
58
)	Rozhodnutie Európskej centrálnej banky zo 4. marca 2004 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskej centrálnej banky (Ú. v. EÚ L 80, 2004, s. 42).
(
59
)	Na rozdiel od administratívnych dokumentov Súdneho dvora.
(
60
)	Pokiaľ niektoré z nich budú prístupné v rámci režimu historických archívov (pozri vyššie, poznámka pod čiarou 56).
(
61
)	Teda po (pozmenenom) vzore Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu a dnes už zaniknutého Súdu pre verejnú službu (pozri vyššie bod 112 týchto návrhov).
(
62
)	Pozri, v rámci širšej analógie s vecami, ktoré sa týkajú účinnej súdnej ochrany, rozsudky z 15. septembra 2016, Star Storage a i. (C‑439/14 a C‑488/14, EU:C:2016:688, bod 44) alebo z 22. decembra 2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, bod 28).
(
63
)	Okrem toho niektoré vnútroštátne jurisdikcie, najmä vyššie stupne, zachádzajú ešte ďalej a na svojich webových stránkach uverejňujú dokumenty súvisiace s návrhmi na začatie prejudiciálneho konania, ktoré predložili Súdnemu dvoru, z vlastnej iniciatívy: zvyčajne uverejnia svoje pôvodné návrhy na začatie prejudiciálneho konania, odpoveď Súdneho dvora a ich vlastné konečné vnútroštátne rozhodnutie.
(
64
)	Pozri rozsudok z 5. apríla 2000, Nemecko/Parlament a Rada (C‑376/98, EU:C:2000:181, bod 10).
(
65
)	Bod 126 napadnutého rozsudku, v spojení s bodmi 120 a 122.
(
66
)	Rozsudok zo 17. júna 1998, Svenska Journalistförbundet/Rada (T‑174/95, EU:T:1998:127).
(
67
)	Rozsudok zo 17. júna 1998, Svenska Journalistförbundet/Rada (T‑174/95, EU:T:1998:127, bod 138).
(
68
)	Rozsudok zo 17. júna 1998, Svenska Journalistförbundet/Rada (T‑174/95, EU:T:1998:127, body 22 až 24).
(
69
)	Napadnutý rozsudok, body 123 a 124, spolu s tvrdením Komisie o trovách konania, ktoré bolo zjavne uvedené až na pojednávaní (bod 25 napadnutého rozsudku).