PEDRO CRUZ VILLALÓN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2014. január 28.(1)
C‑583/12. sz. ügy
Sintax Trading OÜ
kontra
Maksu‑ ja Tolliamet
(a Riigikohus [Észtország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„A szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk elleni vámhatósági intézkedés – 1383/2003/EK rendelet – A 13. cikk (1) bekezdése – A szellemitulajdonjog‑sértés megtörténtének megállapítására irányuló eljárás lefolytatására hatáskörrel rendelkező hatóság – A vámhatóságok hatásköre a szellemitulajdonjog‑sértés megtörténtének megállapítására irányuló eljárás megindítására – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke”
1.        A jelen ügy tárgyát egyes, állítólagosan formatervezésiminta‑jogokat sértő árukkal szemben, Észtországban, a határon alkalmazott intézkedések képezik. Az ügy alkalmat nyújt a Bíróságnak arra, hogy ismételten értelmezze az 1383/2003/EK tanácsi rendeletet (a továbbiakban: rendelet)(2), különösen a rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében említett szellemitulajdonjog‑sértés megtörténtének megállapítására irányuló eljárás szempontjából.
2.        Az észt legfelsőbb bíróság (Riigikohus) két kérdést utalt előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé. Első kérdésével arra szeretne választ kapni, hogy a rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében említett eljárást maguk a vámhatóságok is lefolytathatják‑e, második kérdésével pedig arra, hogy e hatóságok megindíthatják‑e ezen eljárást.
3.        E kérdések a Sintax Trading OÜ (a továbbiakban: Sintax) által az észt adó‑ és vámhivatallal (Maksu‑ja Tolliamet, a továbbiakban: MTA) szemben indított peres eljárásban merültek fel, mely utóbbi elutasította a Sintaxnak az MTA által azon indokból lefoglalt áruk kiadása iránti kérelmét, mert azok sértették az OÖ Acerra (a továbbiakban: Acerra) lajstromozott ipari mintájához fűződő jogokat.
I –    Jogi háttér
A –    Az Európai Unió joga
4.        A határokon alkalmazott intézkedések az Európai Unió szellemi tulajdonjog védelmének fontos részét képezik. A rendelet nem az első(3), és nem is az utolsó az e témakörben elfogadott uniós jogalkotási intézkedések közül. A rendeletet ugyanis a 608/2013 rendelet(4) 2014. január 1‑jei hatállyal hatályon kívül helyezte. Az előzetes döntéshozatali kérelemben ismertetett tényállás megvalósulásának időpontjára tekintettel azonban a jelen ügyre a rendelet az irányadó.
5.        A rendelet (2) és (3) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(2)      A hamisított és kalózáruk, illetve általában a szellemi tulajdonjogot sértő valamennyi áru forgalmazása jelentős károkat okoz a jogszerűen eljáró gyártóknak és kereskedőknek, valamint a jogosultaknak, amellett, hogy félrevezeti a fogyasztókat, és bizonyos esetekben veszélyezteti azok egészségét és biztonságát. Az ilyen áruk piacra jutását akadályozni kell, amennyire csak lehet, és intézkedéseket kell hozni e jogellenes tevékenység elleni eredményes fellépés érdekében anélkül, hogy ez a jogszerű kereskedelem szabadságát fenyegetné. Ez a célkitűzés összhangban van a nemzetközi szinten folyamatban lévő erőfeszítésekkel.
(3)      Azokban esetekben, amikor a hamisított áruk, kalózáruk és általában a szellemi tulajdonjogot sértő áruk harmadik országból származnak vagy azokból érkeznek, a Közösség vámterületére való beléptetésüket, beleértve átrakásukat, a Közösségen belüli szabad forgalomba bocsátásukat, felfüggesztő eljárás alá vonásukat és vámszabad területre történő beléptetésüket vagy vámszabad raktárba való betárolásukat is meg kell tiltani, és olyan eljárást kell bevezetni, amely lehetővé teszi a vámhatóságok számára, hogy ezt a tilalmat a lehető leghatékonyabban érvényesíthessék.”
6.        A rendelet 10. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Annak megállapításánál, hogy egy szellemi tulajdonjogot a nemzeti jog szerint megsértettek‑e, azoknak a tagállamoknak a hatályos jogát kell alkalmazni, amelyek területén az áruk az 1. cikk (1) bekezdésében említett helyzetek valamelyikébe kerültek.
Ez a jog alkalmazandó a 9. cikk (1) bekezdésében említett vámszervek vagy vámhivatalok azonnali értesítésére is azzal kapcsolatban, hogy a 13. cikkben előírt eljárást megindították, kivéve, ha az eljárást a kérdéses szerv vagy hivatal indította meg.”
7.        A rendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Ha a kiadás felfüggesztéséről vagy a lefoglalásról szóló értesítés kézhezvételétől számított tíz munkanapon belül a 9. cikk (1) bekezdésében említett vámhivatalt nem értesítik arról, hogy a 10. cikknek megfelelően eljárás indult annak megállapítására, hogy a nemzeti jog szerint megvalósult‑e szellemi tulajdonjog megsértése, vagy ha a vámhivatal adott esetben nem kapta meg a jogosulttól a 11. cikk (1) bekezdésében elírt hozzájárulást, akkor az áruk kiadását engedélyezni kell, vagy lefoglalásukat meg kell szüntetni, feltéve hogy elvégezték a teljes vámkezelést.
Ez az időtartam szükség esetén 10 munkanappal meghosszabbítható.”
8.        Az 1891/2004/EK bizottsági rendelet(5) állapítja meg a rendelet alkalmazásához szükséges intézkedéseket. Az (1) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az 1383/2003/EK rendelet közös szabályokat vezetett be a hamisított és kalózáruk bevezetésének, szabad forgalomba bocsátásának, kivitelének, exportjának, reexportjának, felfüggesztő eljárás alá vonásának, vámszabad területre vagy vámszabad raktárba történő beléptetésének megtiltására és az ilyen áruk illegális forgalomba hozatalával való hatékony szembeszállásra, a törvényes kereskedelem szabadságának akadályozása nélkül.”
B –    A nemzeti jog
9.        Az észt Tolliseadus (vámtörvény, a továbbiakban: TS) 39. §‑ának (4) és (6) bekezdésében ekként rendelkezik:
„(4)  Az egyes szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk elleni vámhatósági rendelkezésekről és az ilyen jogokat ténylegesen sértő áruk ellen hozandó intézkedésekről szóló […] 1383/2003/EK […] rendelet értelmében vett szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk tekintetében a jogosultnak a minták vizsgálata alapján, az áruk visszatartásáról szóló értesítést követő 10 napon belül kell írásbeli értékelést előterjesztenie. A jogosult részére ezen értékelés elkészítéséért nem jár díjazás. […]
(6)      A vámhatóságok a jogosulttól beszerzett értékelés másolatát haladéktalanul továbbítják az érintett személynek, aki az értékeléssel szemben, annak másolatának kézhezvételétől számított 10 napon belül a megfelelő bizonyítékok csatolásával írásbeli kifogást terjeszthet elő a vámhatóságoknál.”
10.      A TS 45. § (1) bekezdésének szövege a következő:
„A vámhatóságok lefoglalják és értékesítik, vámfelügyelet mellett megsemmisítik vagy a 97. és 98. §‑ban megállapított eljárások céljára ingyenesen átadják a Közösségi Vámkódex 53., 57. és 75. cikkében említett árukat.”
11.      A Haldusmentluse seadus (közigazgatási eljárásról szóló törvény, a továbbiakban: HMS) 6. §‑a kimondja:
„A közigazgatási szerv az eljárás tárgyát képező ügyben köteles feltárni az alapvető jelentőségű tényeket, és amennyiben az szükséges, saját kezdeményezésre az azzal kapcsolatos bizonyítékokat beszerezni.”
II – A tényállás és az alapeljárás
12.      Az Acerra a jogosultja az Észtországban 01563. szám alatt, egy palack („Pudel”) tekintetében 2010. február 15‑én lajstromozott ipari mintának.
13.      2010. december 6‑án az Acerra arról tájékoztatta az MTA‑t, hogy a Sintax egy olyan terméket kísérel meg forgalomba hozni Észtországban, amelyet a lajstromozott mintával egyező palackokba töltött.
14.      2010. december 23‑án az MTA további vizsgálatot folytatott le a Sintax által egy ukrán céggel leszállíttatott, 63 700 palackot tartalmazó szállítmány tekintetében. Az MTA a palackokat a lajstromozott mintához kellően hasonlóknak találta ahhoz, hogy szellemi tulajdonjogi jogsértést vélelmezzen. 2010. december 27‑i határozatával az MTA a gyanúsnak talált árukat vámraktárba helyezte.
15.      Ugyanezen a napon az MTA értesítette az Acerrát, és arra kérte, hogy adjon értékelést a visszatartott árukkal kapcsolatban. Az Acerra 2011. január 6‑án nyújtotta be a kért értékelést az MTA‑hoz, amelyben azt állította, hogy az importált palackok sértik a szellemi tulajdonjogait.
16.      A Sintax minderre két módon reagált. Először is, 2011. január 18‑án kérte az MTA‑tól az áruk kiadását. Ezt követően, 2011. február 7‑én keresetet indított az Acerra ellen a Harju Maakohus (a harjui kerületi bíróság) előtt, amelyben megtámadta az Acerra ipari mintájának érvényességét.
17.      Ami az áruk kiadását illeti, az MTA 2011. február 11‑i levelében arról tájékoztatta a Sintaxot, hogy az Acerra az Észtországba érkezett palackokat véleményezte, és azokat azonosnak találta az ő lajstromozott ipari mintájával. Az 1383/2003 rendelet értelmében az MTA nem adhatja ki az árukat, hiszen – az MTA szerint – szellemitulajdonjog‑sértés történt. Az MTA‑nak nincs hatásköre elbírálni az adott szellemi tulajdonjog érvényességét. Ugyanezen a napon a Sintax másodszor is kérte az áruk kiadását. 2011. február 17‑én az MTA ismét elutasította az áruk kiadását, hasonló indokolással.(6)
18.      2011. március 10‑én a Sintax keresetet indított a Tallinna Halduskohus (a tallini közigazgatási bíróság) előtt az áruk kiadása iránt. 2011. június 3‑án a Bíróság elrendelte, hogy az MTA adja ki az árukat. Az MTA fellebbezést nyújtott be a Tallinna Ringkonnakohushoz (a tallinni regionális bíróság), amely 2012. január 19‑i ítéletével elutasította a fellebbezést, ugyanakkor ítéletét eltérő módon indokolta. Az MTA jogkérdésben a kérdést előterjesztő bírósághoz fordult jogorvoslati kérelemmel.
19.      A Sintax ipari minta érvényességét megtámadó keresetét 2011. december 21‑én elutasították, miközben az eljárásban az előző pontban írt jogorvoslati kérelem elbírálása még folyamatban volt. Az említett ítélet időközben jogerőre emelkedett, így a lajstromozott ipari minta érvényesnek minősül.
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
20.      A Riigikohus 2012. december 5‑i végzésével az eljárást felfüggesztette, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)      A vámszervnél is lefolytatható‑e az 1383/2003 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében említett »eljárás […] annak megállapítására, hogy […] megvalósult‑e szellemi tulajdonjogot [helyesen: a szellemi tulajdonjog] megsértése«, vagy külön kell választani a vámhatóságoktól a rendelet III. fejezete szerinti, »az ügyben határozathozatalra jogosult hatóság[ot]«?
2)      Az 1383/2003 rendelet (2) preambulumbekezdése a rendelet egyik céljaként említi a fogyasztóvédelmet, a (3) preambulumbekezdés értelmében pedig olyan eljárást kell bevezetni, amely lehetővé teszi a vámhatóságok számára, hogy a szellemi tulajdonjogot sértő áruk Közösség vámterületére történő beléptetésének tilalmát a lehető leghatékonyabban érvényesíthessék anélkül, hogy ez az említett rendelet (2) preambulumbekezdésében és az 1891/2004 végrehajtási rendelet (1) preambulumbekezdésében hivatkozott jogszerű kereskedelem szabadságát fenyegetné.
Összeegyeztethető‑e e célokkal, hogy az 1383/2003 rendelet 17. cikkében meghatározott intézkedések csak akkor alkalmazhatók, ha a jogosult megindítja a rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében említett, a szellemi tulajdonjog megsértésének megállapítására irányuló eljárást, vagy e célok lehető leghatékonyabb megvalósítására tekintettel a vámhatóság is megindíthatja a megfelelő eljárást?”
21.      A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő. Tárgyalás tartását nem kérték, ezért arra nem került sor.
IV – Értékelés
22.      Az előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket nem lehet a rendelet által meghatározott határellenőrzéssel kapcsolatos intézkedések rendszerének kontextusán, illetve azon kontextuson kívül értelmezni, amelyben az észt bíróságok e rendszerre tekintettel a tényeket értelmezték. Ennek megfelelően a kérdések elemzését megelőzően e két kérdéskört fogom elsőként tárgyalni.
A –    Az alapügy és a rendelet által kialakított rendszer
23.      A jogosultak, a jogkövető gyártók és kereskedők, illetve a fogyasztók(7) védelme érdekében, a rendelet először is, mindenekelőtt a szellemi tulajdonjogot feltehetően sértő árukkal(8) szembeni vámhatósági intézkedések rendszerét határozza meg, de ezenkívül tartalmaz néhány, az e jogokat ténylegesen sértő árukkal szembeni intézkedést is.
24.      Ami a szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő árukat(9) illeti, a határokon alkalmazott intézkedések elvileg a jogosult(10) kérelmére hozhatók meg, amely kérelmet a vámhatóságok(11) bírálnak el. A vámhatóságok felfüggesztik a megadott kérelemben szereplő, szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk kiadását vagy visszatartják azokat, szükség esetén a kérelmezővel való egyeztetést követően.(12) Ha nem nyújtottak be kérelmet vagy annak nem adtak helyt, de a vámhatóságoknak kellő alapja van feltételezni, hogy az áruk szellemi tulajdonjogokat sértenek, felfüggeszthetik az áruk kiadását vagy azokat három munkanapig hivatalból visszatarthatják, annak érdekében, hogy a jogosult kérelmet terjeszthessen elő.(13)
25.      Ezen intézkedések azonban ideiglenes jellegűek. A rendelet 13. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a szabad forgalomba bocsátás felfüggesztéséről vagy a lefoglalásról szóló értesítés kézhezvételét követő 10 munkanapon belül a vámhatóságokat nem értesítik a szellemi tulajdonjogok megsértésének megállapítására irányuló eljárás megindításának megtörténtéről,(14) az árukat ki kell adni vagy azok visszatartását meg kell szüntetni. A szellemi tulajdonjogot ténylegesen sértőnek talált áruk a rendelet IV. fejezetében szereplő intézkedések hatálya alá tartoznak, amelyek között szerepel a jogsértő áruk megsemmisítése is.(15)
26.      Ha az árukról bebizonyosodik, hogy szellemi tulajdonjogokat sértenek, a rendelet IV. fejezetében felsorolt intézkedéseket kell rájuk alkalmazni: az áruk nem léptethetők be az Unió vámterületére, illetve nem vethetők a 16. cikkben felsorolt intézkedések egyike alá sem, és a tagállamoknak meg kell tenniük az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy az illetékes hatóságok meg tudják tenni a 17. cikkben foglalt intézkedéseket, ideértve az áruk megsemmisítését is.
27.      A tények alapján nem egyértelmű, hogy a rendeletben meghatározott eljárásnak eleget tettek‑e, különösen azt illetően, hogy a jogosult benyújtotta‑e a vámhatóságok intézkedése iránti kérelmet. E követelmények vizsgálata a nemzeti bíróságok feladata.
B –    Az ügy tényállásának a nemzeti bíróságok általi értelmezése, tekintettel a rendelet által bevezetett rendszerre(16)
28.      Az áruk visszatartására vonatkozó határozatnak a tallini közigazgatási bíróság előtti megtámadása során a Sintax többek között azzal érvelt, hogy a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett, szellemitulajdonjog‑sértés megtörténtének megállapítására irányuló eljárást nem indították meg időben. Az MTA azonban azt állítja, hogy ő megállapította, hogy az áruk szellemi tulajdonjogokat sértenek.
29.      A tallini közigazgatási bíróság azt állapította meg, hogy az MTA által az Acerra részére küldött felhívás tekinthető az MTA által a szellemitulajdonjog‑sértés megtörténtének megállapítására irányuló eljárásban tett első intézkedésnek, amely a rendelet 9. és 10. cikke szerint megengedett. Úgy tűnik, hogy az említett bíróság tehát azon a véleményen volt, hogy a rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében említett eljárást az MTA 2010. december 27‑én megindította. Ugyanakkor az említett bíróság nem minősítette (formális értelemben vett) határozatnak az MTA egyetlen későbbi aktusát sem. Az, hogy az MTA nem hozott határozatot, illetve a rendelet 14. cikkének az említett bíróság általi értelmezése alapján a bíróság a Sintax javára döntött.
30.      Az MTA megfellebbezte a határozatot, azzal érvelve, hogy ő azért nem tudott határozatot hozni, mert a Sintax megtámadta a szellemi tulajdonjog érvényességét, és a rendelet 14. cikke, biztosíték nyújtásának hiányában, nem volt alkalmazható.
31.      A tallini regionális bíróság helybenhagyta a közigazgatási bíróság döntését, jóllehet, eltérő indokok alapján. A tényeknek a regionális bíróság általi értelmezése szerint a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárást nem indították meg, mivel azt nem a vámhatóságoknak, hanem a polgári jogi bíróságnak kell eldöntenie, hogy történt‑e szellemi tulajdonjogsértés.
32.      Az MTA ezen ítélettel szemben jogkérdésben jogorvoslati kérelmet terjesztett elő, azzal érvelve, hogy a vámhatóságok jogsértés megállapítására vonatkozó hatáskörének kérdése először merült fel, és a vámhatóságok igenis rendelkeztek ilyen hatáskörrel.
33.      Utaló végzésében az észt legfelsőbb bíróság úgy nyilatkozott, hogy az észt jog „elvileg úgy is értelmezhető”(17), hogy a vámhatóságoknak van hatáskörük annak eldöntésére, hogy a kérdéses áruk kalózáruk‑e.(18) A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor kétségeinek ad hangot azt illetően, hogy a nemzeti jog ilyen értelmezése összhangban van‑e az uniós joggal, és úgy véli, hogy szükség van az általa előterjesztett két kérdés megválaszolására ahhoz, hogy meg tudja határozni az MTA részére nyújtandó iránymutatások tartalmát.
C –    Az előterjesztett kérdések
34.      Amint azt már megjegyeztem, az észt legfelsőbb bíróság lényegében két dologra kíváncsi: egyrészt arra, hogy a rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében említett eljárást maguk a vámhatóságok is lefolytathatják‑e (1. kérdés), másrészt arra, hogy a vámhatóságok meg is indíthatják‑e a vonatkozó eljárást (2. kérdés).
1.      Az első kérdés
35.      Első kérdésével az észt legfelsőbb bíróság arra szeretne választ kapni, hogy maguk a vámhatóságok lefolytathatják‑e a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárást. Mielőtt azonban e rendelkezést elemezném, röviden összefoglalom a felek és az előterjesztő bíróság álláspontját.
a)      A Bíróság elé terjesztett észrevételek
36.      A kérdést előterjesztő bíróságnak kétsége van azt illetően, hogy a rendelet lehetővé teszi‑e azt, hogy maguk a vámhatóságok folytassák le a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárást. A rendelet III. fejezetének címe „vámhatóságokra és az ügyben határozathozatalra jogosult hatóságra” utal, és így egyértelműnek tűnik, hogy megkülönbözteti egymástól e kettőt. Ugyanakkor az előterjesztő bíróság az ítélkezési gyakorlatot e kérdésben nem tartja meghatározónak.
37.      A jelen eljárásban részt vevő valamennyi fél igenlő választ adna az első kérdésre.
38.      Az Észt Köztársaság szerint a rendelet csak a határokon alkalmazott intézkedéseket hangolja össze. Miként az a rendelet (8) preambulumbekezdéséből és 10. cikkéből egyértelműen kiderül, a 13. cikk (1) bekezdésében említett jogsértés meghatározása a nemzeti jogra marad, és – a tagállamok eljárási autonómiájának elve szerint – a hatáskörrel rendelkező hatóság meghatározása is a tagállamok hatáskörébe tartozik. Észtország, érveinek alátámasztásaként, a TRIPS‑megállapodás 49. és 55. cikkére hivatkozik, az előbbi kifejezetten említi a közigazgatási eljárásokat. A III. fejezet címében a hivatkozás Észtország szerint csak arra utal, hogy e hatóságok eltérőek is lehetnek, bár nem kell feltétlenül eltérőeknek lenniük. Ezenkívül szerinte a rendelet 10. cikke is úgy rendelkezik, hogy a 13. cikk (1) bekezdésében említett eljárást a vámszerv is megindíthatja, és mivel valamely közigazgatási egység ritkán indít bírósági eljárást egyéni érdekek védelmében, a 10. cikk implicit módon a közigazgatási eljárás kimerítésének követelményére utal. A közigazgatási eljárás szerinte a rendelet céljainak elérését is segíti, nevezetesen a szellemi tulajdonjogok megsértésével szembeni hatékonyabb védelmet. Álláspontját, úgy véli, az ítélkezési gyakorlat is megerősíti.
39.      A Cseh Köztársaság lényegében egyetért Észtországgal. Hozzáteszi, hogy ettől eltérő értelmezés csak akkor volna lehetséges, ha a vámhatóságok és a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárásban döntést hozó hatóság közötti különbségtétel a rendelet egyik kimondott célja lenne.
40.      A Bizottság szerint a rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében említett eljárás a nemzeti jog szerinti olyan eljárás, amely annak érdemi meghatározására szolgál, hogy valóban történt‑e szellemi tulajdonjogi jogsértés. Ezen eljárást meg kell különböztetni az áruk visszatartására vonatkozó eljárástól (vámhatósági intézkedés). A Bizottság úgy érvel, hogy a TRIPS‑megállapodás 41–49. cikke meghatározza az eljárás feltételeit annak érdemi részét illetően, azonban a tagállamokra marad annak meghatározása, egyebek mellett, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság bírósági vagy közigazgatási jellegű szerv legyen‑e, jóllehet a közigazgatási határozatok mindenképpen bírósági felülvizsgálat tárgyát kell képezzék a 41. cikk (4) bekezdése szerint.
b)      Vajon a vámhatóságok a rendelet III. fejezete címe értelmében vett, „az ügyben határozathozatalra jogosult hatóságoknak” tekinthetők‑e?
41.      Nem vitatható, hogy a közigazgatási hatóságok is jogosultak lehetnek annak eldöntésére, hogy a nemzeti jog értelmében történt‑e szellemitulajdonjog‑sértés, amint azt a Bíróság korábban már megjegyezte, amikor a jogsértéssel kapcsolatos „ügy érdemi elbírálására illetékes bírósági vagy más szervre” utalt.(19) Maga a rendelet semleges megfogalmazása, nevezetesen „az ügyben határozathozatalra jogosult hatóságra” való utalás a III. fejezet címében, és az a tény, hogy a rendelet nem mondja meg, hogy a 13. cikk (1) bekezdésében említett eljárás mely szerv előtt folyik, azt erősíti meg, hogy az erre hatáskörrel rendelkező hatóság meghatározását a tagállamokra akarta bízni.(20)
42.      Márpedig abból, hogy a rendelet nem zárja ki azt, hogy a 13. cikk (1) bekezdésében említett eljárást valamely közigazgatási szerv is lefolytathatja, azzal a ténnyel együtt, hogy a vámhatóságok kétségtelenül közigazgatási hatóságoknak minősülnek, önmagában még nem lehet arra következtetni, hogy a vonatkozó eljárás lefolytatásának jogát a vámhatóságokra lehet bízni.
43.      Ugyanis, számos olyan körülmény van, amelynek különös óvatosságra kell intenie bennünket, mielőtt e következtetésre jutnánk. Először is, érdemes emlékeztetni arra, hogy maga a rendelet a III. fejezet címében egymás mellett szerepelteti, és így úgy tűnik, hogy különbséget akar tenni a „vámhatóságok” és „az ügyben határozathozatalra jogosult hatóságok” között, vagyis azon hatóság között, amely eldönti, hogy történt‑e szellemitulajdonjog‑sértés.
44.      Ezenfelül, a rendelet 10. cikkének megszövegezése, amelyre a második kérdéssel kapcsolatos megjegyzéseim között még visszatérek majd, arra utal, hogy a rendelkezés vélelmezi, hogy az a hatóság, amelyik eldönti, hogy történt‑e szellemitulajdonjog‑sértés, és az a vámszerv vagy vámhivatal, amelyik az eljárást megindíthatja, egymástól eltérő szervek.(21)
45.      Ezek után már csak az a kérdés, hogy vajon e körülmények alapján, miként azt a Bizottság javasolja, a Bíróság kimondhatja‑e további vizsgálódás nélkül azt, hogy a rendelettel nem ellentétes, ha a vámhatóságokat hatáskörrel rendelkezőnek tekintjük annak eldöntésére, hogy történt‑e jogsértés.
46.      Tulajdonképpen a Bizottság azt javasolta a Bíróságnak, hogy állapítsa meg, hogy a tagállamok hatáskörébe tartozik annak eldöntése, hogy mely hatóság rendelkezik hatáskörrel, és az annak megállapítására szolgáló eljárás részletes feltételeinek meghatározása, hogy történt‑e szellemitulajdonjog‑sértés. Ugyanakkor figyelmeztetett arra, hogy a nemzeti jognak egyértelműen kell meghatároznia azt, hogy mely hatóságnak van hatásköre ezen eljárásra. Ismételten hangsúlyozza ezenfelül azt is, hogy a jogsértés érdemi részére vonatkozó eljárás nem lehet azonos azokkal az eljárásokkal, amelyekben arról döntenek, hogy az áruk kiadását fel kell‑e függeszteni, és az árukat vissza kell‑e tartani, vagy sem, amennyiben azok feltehetően szellemi tulajdonjogokat sértenek. Azt még azonban meg kell vizsgálni, hogy e biztosítékok elégségesek‑e.
47.      Úgy gondolom, nem ez a helyzet.
48.      Az a körülmény, hogy a nemzeti jog értelmében a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárásban valamely közigazgatási hatóság is jogosult lehet annak eldöntésére, hogy vajon szellemitulajdonjog‑sértés történt‑e, nem változtat sem azon határozat jellegén, sem tartalmán, amelyet e hatóságnak meg kell hoznia. Egyértelmű, hogy az ilyen eljárásban a közigazgatási hatóság fog dönteni egyének, nevezetesen – a rendelet szóhasználata szerint – a „az áruk bejelentője, birtokosa vagy tulajdonosa” jogait és törvényes érdekeit illetően.(22) Ebben az összefüggésben ismét hangsúlyozni kell, hogy a határozat következményeként az áruk a rendelet IV. fejezetében meghatározott intézkedések tárgyát képezhetik.
49.      A Sopropé‑ügyben hozott ítéletben, amelynek a vámhatóságok vámjogi kötelezettségeivel kapcsolatos egyik határozata volt a tárgya, a jelen Bíróság azt állapította meg, hogy az uniós jog általános elvével összhangban „azon határozatok címzettjei számára, amelyek e címzettek érdekeit érzékelhetően érintik, lehetővé kell tenni, hogy hasznosan kifejthessék álláspontjukat azon elemekkel kapcsolatban, amelyekre a közigazgatási szerv határozatát alapozni kívánja”.(23) Ezen elemzést mutatis mutandis alkalmazni kell az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Chartának) a Lisszaboni Szerződéssel együtt történt hatálybalépését követően is.(24)
50.      Természetesen, a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárás szabályozása általában véve a tagállamok eljárási autonómiájuk gyakorlása tekintetében fennálló hatáskörébe tartozik(25), miként arra a Bizottság helyesen rámutatott. Ugyanakkor a tagállamok e tekintetben tett intézkedéseit „az uniós jog végrehajtásának” kell tekintetni, a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében véve.(26)
51.      Mindezek megállapítása után, az elvégzendő elemzés következő lépése annak meghatározása, hogy miként, vagyis inkább – a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követő kontextusban – hol kell elhelyezni az Európai Unió jogának általános elveiként már védelem alatt álló, említett eljárási garanciákat.
52.      Véleményem szerint – és e tekintetben ez a fő érvem – az ellátott funkció jellegének fontossága túlmutat az azt gyakorló közhatalom természetének fontosságán. Bár természetesen igaz, hogy a Bíróság korábban már kimondta, hogy az Európai Emberi Jogi Egyezmény (EEJE) 6. cikkének (1) bekezdése, amelyen a Charta 47. cikkének (2) bekezdése is alapul,(27) általában a „bíróság” előtti eljárásra, és nem a közigazgatási eljárásra vonatkozik.(28) Ugyanakkor hangsúlyozni kell, hogy a jelen ügy körülményei valóban különösek. Ebben az ügyben egy közigazgatási hatóság látna el egy olyan feladatot, amelynek kialakítása és működési elve azonos értékűnek tűnik valamely bírósági szervével. Ebben az értelemben érvényes az a Philips‑ügyre vonatkozó indítványomban tett megállapítás, miszerint a hatáskörrel rendelkező hatóság alatt „általában” valamely bíróságot(29) kell érteni. E perspektívából nézve azt javaslom, hogy a Charta 47. cikkét tekintsük úgy, mint az említett eljárási garanciák megfelelő sedesét.
53.      Az EEJE 6. cikke (1) bekezdésének az Európai Emberi Jogi Bíróság általi értelmezése megerősíti az érvelésemet. Az említett bíróság szerint az EEJE 6. cikke (1) bekezdésében szereplő „polgári jogok […] meghatározásának” fogalma magában foglalja a szellemi tulajdonjogok fennállásával és megsértésével kapcsolatos jogvitákat, akármilyen jogi jellegű szerv is vizsgálja azokat a nemzeti jog szerint.(30) Az EEJE 6. cikkének védelme így olyankor alkalmazandó, mint a jelen esetben is, amikor ilyen jogvita áll fenn, és a jogvita kimenetele döntő a szóban forgó jogok szempontjából. Ilyen esetben azonban a tagállamoknak nem kell a jogvitát feltétlenül olyan bíróság elé utalnia, amely az eljárás valamennyi szakaszában megfelel az EEJE 6. cikkében szereplő összes követelménynek. „A rugalmasság és a hatékonyság igényei […] indokolttá tehetik olyan közigazgatási […] szervek előzetes beavatkozását, amelyek nem felelnek meg minden tekintetben az említett követelményeknek”.(31) Ez a megállapítás azt implikálja, hogy elvileg az EEJE 6. cikkében foglalt anyagi jogi feltételeket ezekben a közigazgatási eljárásokban is alkalmazni kell, még ha esetleg nem is azonos fokú szigorúsággal. Ugyanezen megfontolások átültethetők a Charta 47. cikkére is, annak 52. cikkének (3) bekezdése alapján.
54.      Az előbbi elemzés alapján nem nehéz meghatározni azokat az alapvető garanciákat, amelyeknek a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárást övezniük kell.
55.      Így tehát, miként arra a Bizottság rámutatott, a nemzeti jognak kifejezetten fel kell hatalmaznia a vámhatóságokat a vonatkozó határozatok meghozatalára. Mondani sem kell, hogy nem elegendő kikövetkeztetni a vámhatóságok hatáskörét mindabból, amit esetleg „szokásosan” hatáskörükbe tartozónak lehet tekintetni. Ehhez hasonlóan az említett határozatok meghozatalára feljogosított vámhatóságoktól elvárható, hogy oly módon járjanak el, amely biztosítja függetlenségüket és pártatlanságukat. Ezenkívül azon határozatok címzettjei számára, amelyek e címzettek érdekeit jelentős mértékben érintik, a védelmi jogok tiszteletben tartására való tekintettel lehetővé kell tenni, hogy ténylegesen is kifejthessék álláspontjukat azon információkkal kapcsolatban, amelyekre a hatóságok a határozataikat alapozni kívánják.(32) Az érintett személyek részére ennélfogva biztosítani kell a meghallgatáshoz való jogot. Továbbá világos, hogy a vámhatóság által meghozott határozatnak bírósági felülvizsgálat alá vethetőnek kell lennie.
56.      Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság e kérdésre azt a választ adja, hogy a rendelet 13. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem zárja ki azt, hogy a tagállamok felhatalmazzák a vámhatóságokat az e rendelkezésben említett eljárás lefolytatására, azzal a feltétellel, hogy az említett hatáskört a nemzeti jog részletesen meghatározza, a vámhatóságok oly módon járnak el, amely biztosítja függetlenségüket és pártatlanságukat, a meghallgatáshoz való jogot tiszteletben tartják, és a bírósági felülvizsgálat lehetősége adott.
2.      A második kérdés
57.      Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a tagállamok rendelkezhetnek‑e úgy, hogy a vámhatóságoknak joguk van megindítani a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárást.
58.      Az eljárásban részt vevő valamennyi fél szerint ez így van. Hangsúlyozzák, hogy a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárásra a 10. cikk első bekezdése szerint a nemzeti jog az irányadó. Észtország és a Cseh Köztársaság kiemelik, hogy a 14. cikk (2) bekezdése és a 10. cikk második bekezdése kimondja, hogy az eljárást a jogosulton kívül más személy is megindíthatja, sőt, maguk a vámhatóságok is, és ez az értelmezés összeegyeztethető a rendelet céljával, nevezetesen a szellemi tulajdonjogi jogsértések elleni küzdelem és a fogyasztók jogsértő áruktól való megvédésének céljával.
59.      A tényekből nem egyértelmű, hogy a nemzeti hatóságok megindították‑e a rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti eljárást vagy sem. A tények vizsgálata a nemzeti bíróságokra hárul.
60.      Természetesen igaz, hogy a Bíróság korábban már kimondta, hogy a rendelet alapvető szerepet tulajdonít a jogosultnak: a jogosult az, akinek kérnie kell a vámhatóságok intézkedését a rendelet 5. cikke alapján, és a vámhatóságoknak a 4. cikk (1) bekezdése szerinti, hivatalbóli intézkedése csak annak lehetővé tétele végett történhet, hogy „a jogosult az 5. cikkel összhangban intézkedés iránti kérelmet nyújthasson be”. A Bíróság ebben az összefüggésben kimondta, hogy „az ügy érdemét illetően eljárni jogosult hatóság ezen gyakorlata elleni jogerős ítélet meghozatalához az szükséges, hogy az ügyet először a jogosult tárja elé. Ha az ügyet nem a jogosult tárja ily módon elé, a kiadás felfüggesztésére vagy az áruk visszatartására irányuló intézkedés hatálytalanná válik […].”(33) Bár ez a megállapítás a 3295/94 tanácsi rendeletre utalt, a jelen ügy tényállásának megvalósulása idején hatályos rendelet tekintetében is igaz.
61.      A Bíróság nem kísérelte meg leírni az összes olyan lehetőséget, hogy miként indítható meg a rendelet 13. cikke (1) bekezdésében említett eljárás, hanem az e tekintetben leggyakoribb esetről beszélt.
62.      Ugyanis a rendelet 14. cikkének (2) bekezdésének harmadik albekezdése kifejezetten azokra az esetekre utal, amikor „a nemzeti jog szerint a szellemi tulajdonjogsértés megtörténtének megállapítására szolgáló eljárást nem a formatervezési mintaoltalmi jog […] jogosultjának kezdeményezésére indították”. A 10. cikk második bekezdése kimondja, hogy az adott tagállamban hatályos jog „alkalmazandó a 9. cikk (1) bekezdésében említett vámszervek vagy vámhivatalok azonnali értesítésére is azzal kapcsolatban, hogy a 13. cikkben előírt eljárást megindították, kivéve, ha az eljárást a kérdéses szerv vagy hivatal indította meg”. A rendelkezés kifejezetten azt vélelmezi, hogy a 13. cikkben említett eljárást a 9. cikk (1) bekezdésében említett vámszerv vagy vámhivatal indíthatja meg. Ez megoldja a kérdést. Azt, hogy a rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében említett eljárásnak a vámhatóságok általi megindítása milyen mértékben szükséges vagy hasznos a fogyasztók védelméhez, miként arra az előterjesztő bíróság is utal, nem szükséges eldönteni.
63.      E megfontolásokra és az ügy kétségtelenül nem túl világos körülményeire tekintettel ismét emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet 13. cikkének (1) bekezdése azt a kötelezettséget rója a vámhatóságokra, hogy adják ki az árukat vagy szüntessék meg a visszatartásukat, ha annak feltételei teljesülnek. E kötelezettség a rendelet arra irányuló erőfeszítéseinek a következménye, hogy az ne akadályozza a jogszerű kereskedelmet, míg ezzel egyidejűleg megelőzze a rendelet (2) preambulumbelezésében említett, szellemi tulajdonjogot sértő áruk forgalmazását. Így, ha a jogosult nem indítja meg az eljárást az adott határidőn belül, akkor azt csak az eljárásnak a vámhatóság általi megindítása pótolhatja azzal a hatással, hogy megelőzze az áruk kiadását, már amennyiben a vámhatóság alakszerű határozatot hoz az eljárás megindítására. Közelebbről, egy olyan egyszerű megállapítás, hogy a jogosult a kérdéses áruk importját a szellemi tulajdonjogait sértőnek tartja, nem elegendő az áruk kiadása iránti kérelem elutasításának indokolásához. Természetesen a releváns körülmények meghatározása a nemzeti bíróság feladata.
64.      Ezt követően azt javaslom a Bíróságnak, hogy a második kérdésre azt a választ adja, hogy a rendelet 13. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem zárja ki azt, hogy a tagállamok annak lehetőségéről rendelkezzenek, hogy a vámhatóságok a rendelkezésben említett eljárást formálisan maguk is megindíthatják.
V –    Végkövetkeztetések
65.      A fenti megfontolásokra való tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Riigikohus által feltett kérdésekre az alábbi választ adja:
–        az egyes szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk elleni vámhatósági intézkedésekről és az ilyen jogokat ténylegesen sértő áruk ellen hozandó intézkedésekről szóló 2003. július 22‑i 1383/2003/EK tanácsi rendelet 13. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem zárja ki azt, hogy a tagállamok felhatalmazzák a vámhatóságokat az e rendelkezésben említett eljárás lefolytatására, azzal a feltétellel, hogy az említett hatáskört a nemzeti jog részletesen meghatározza, a vámhatóságok oly módon járnak el, amely biztosítja függetlenségüket és pártatlanságukat, a meghallgatáshoz való jogot tiszteletben tartják és a bírósági felülvizsgálat lehetősége adott;
–        az 1383/2003 rendelet 13. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem zárja ki azt, hogy a tagállamok annak lehetőségéről rendelkezzenek, hogy a vámhatóságok a rendelkezésben említett eljárást formálisan maguk is megindíthatják.
1 – Eredeti nyelv: angol.
2 – Az egyes szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk elleni vámhatósági intézkedésekről és az ilyen jogokat ténylegesen sértő áruk ellen hozandó intézkedésekről szóló 2003. július 22‑i tanácsi rendelet (HL 2003., L 196., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 13. kötet, 469. o.) A rendeletet a Bíróság a C‑93/08. sz. Schenker‑ügyben hozott ítéletben (EBHT 2009., I‑903. o.), a C‑302/08. sz. Zino Davidoff‑ügyben hozott ítéletben (EBHT 2009., I‑5671. o.), valamint a C‑446/09. és C‑495/09. sz. [EBHT 2011., I‑12435. o.], Philips egyesített ügyekben hozott ítéletben értelmezte. A rendeletet megelőzően hatályos jogszabályok további ítélkezési gyakorlat tárgyát képezték.
3 – A rendelet (24. cikke) hatályon kívül helyezte a hamisított és kalózáruk szabad forgalomba bocsátását, kivitelét, újrakivitelét vagy felfüggesztő eljárás alá vonását tiltó intézkedések megállapításáról szóló, 1994. december 22‑i 3295/94/EK tanácsi rendeletet (HL 1994., L 341., 8. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 5. kötet, 318. o.), amely (16. cikke) viszont a hamisított áruk szabad forgalomba bocsátását tiltó intézkedések megállapításáról szóló, 1986. december 1‑jei 3842/86/EK tanácsi rendeletet (HL 1986., L 357., 1. o.) helyezte hatályon kívül.
4 – A szellemi tulajdonjogok vámhatósági érvényesítéséről és az 1383/2003/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. június 12‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 181., 5. o.). Lásd a 38. cikket.
5 – Az egyes szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk elleni vámhatósági rendelkezésekről és az ilyen jogokat ténylegesen sértő áruk ellen hozandó intézkedésekről szóló 1383/2003/EK tanácsi rendelet végrehajtási rendelkezéseinek elfogadásáról szóló, 2004. október 21‑i bizottsági rendelet (HL 2009., L 328., 16. o.). Lásd a rendelet 20. cikkét.
6 – Észtország írásbeli észrevétele szerint az MTA – az ipari minta érvényessége tárgyában folyamatban lévő peres eljárásra tekintettel – úgy döntött, hogy nem hoz közigazgatási határozatot abban a kérdésben, hogy a rendelet 2. cikke (1) bekezdése b) pontja értelmében vett szellemitulajdonjog‑sértés történt‑e, mivel egy ilyen határozat lényegében az áru lefoglalásával és megsemmisítésével járt volna.
7 – A rendelet (2) preambulumbekezdése.
8 – A fogalom meghatározását a rendelet 2. cikkének (1) bekezdése tartalmazza.
9 – Az árukat a vonatkozó vámeljárás alá kell vonni. Lásd a rendelet 1. cikkének (1) bekezdését.
10 – A rendelet 5. és 6. cikke.
11 – A rendelet 8. cikke. A rendelet eltérő fogalmakat használ az ott említett különféle hatóságokra. A kérelmet kézhezvevő és arról döntő hatóságot „vámszervnek” nevezi (5. cikk, (1) és (2) bekezdés), míg a már megadott kérelmet kézhezvevő és azzal kapcsolatban eljáró hatóságot „vámhivatalnak” (9. cikk, (1) bekezdés). A „vámhatóságok” kifejezést a rendelet általános értelemben használja (például az 1. cikk (1) bekezdésében), amely a vámügyek intézése során eljáró bármely hatóságra utal. Én ez utóbbi fogalmat fogom végig használni.
12 – A rendelet 9. cikkének (1) bekezdése.
13 – A rendelet 4. cikke.
14 – Vagy másodlagosan, adott esetben, a 11. cikk (1) bekedésében meghatározott, úgynevezett egyszerűsített eljárás is alkalmazható. Lásd még a Schenker‑ügyben hozott ítélet 26. pontját.
15 – A rendelet 17. cikke.
16 – A leírás az előzetes döntéshozatalra utaló végzésen alapul.
17 – A TS 39. §‑ának (4) és (6) bekezdése, 45. §‑ának (1) bekezdése, a HMS 6., 38. és 39. §‑a, a TS 1. §‑ának (4) bekezdésével összefüggésben.
18 – Észtország szerint a jogosult maga is megindíthatja az eljárást a polgári bíróság előtt, de a közigazgatási eljárás ennek alternatíváját képezi.
19 –      A Philips‑ügyben hozott ítélet 69. pontja. A Philips‑ügyben ismertetett indítványom 96. pontjában foglalt megállapításommal („nem a vámhatóságok feladata annak végleges megállapítása, hogy fennáll‑e a szellemi tulajdonjogok megsértése”) a feltehetően szellemi tulajdonjogokat sértő árukkal szembeni vámhatósági intézkedésre vonatkozó eljárás és az ilyen jogokat ténylegesen sértő árukkal szembeni eljárás közötti különbséget szerettem volna érzékeltetni. E megállapítás semmiképpen sem értelmezhető úgy, hogy az kizárná a jelen ügyben vizsgált lehetőséget.
20 – Vrins, O. és Schneider, M., Enforcement of Intellectual Property Rights through Border Measures, Oxford: OUP (2. kiadás, 2012.), 5.495.
21 – A rendelet 10. cikke második bekezdésének német és dán változata úgy tűnik, hallgatólagosan arra utal, hogy a vámhatóságok is lefolytathatják az eljárást („sofern dieses nicht von dieser Dienststelle oder Zollstelle durchgeführt wird”; „medmindre denne gennemføres af nævnte afdeling eller toldsted”). Az angol, a holland, a francia és az olasz verzió azonban világossá teszi, hogy a rendelkezés e hatóságokra úgy utal, mint az eljárást megindító hatóságokra („unless the procedure was initiated by that department or office”, „tenzij dat kantoor of die dienst de procedure zelf heeft ingeleid”, „à moins que celle‑ci n’ait été engage par ce service ou ce bureau”, „sempre che la medesima non sia stata avviata da tale servizio o ufficio doganale”).
22 – A rendelet 11. cikkének (1) bekezdése.
23 – A C‑349/07. sz. Sopropé‑ügyben hozott ítélet (EBHT 2008., I‑10369. o.) 36. és 37. pontja.
24 – Nemrégiben a Bíróság a C‑276/12. sz. Sabou‑ügyben 2013. október 22‑én hozott ítélet 38. pontjában az általános elvet alkalmazta, azonban ott az adóhatóságok nyomozásaival kapcsolatos kontextusban.
25 – Az eljárási autonómia elvével kapcsolatban lásd a 39/70. sz., Norddeutsches Vieh‑ und Fleischkontor ügyben hozott ítélet (EBHT 1971., 49. o.) 4. pontját.
26 – Lásd a C‑617/10. sz. Åkerberg Fransson ügyben 2013. február 26‑án hozott ítélet 19. pontját és Kokott főtanácsnok Sabou‑ügyre vonatkozó indítványának 38–46. pontját.
27 – A Charta 47. cikkéhez fűzött magyarázat.
28 – A C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélete (EBHT 2004., I‑213. o.); Kokott főtanácsnok Sabou‑ügyre vonatkozó indítványának 54. pontja; az Európai Emberi Jogi Bíróság (EEJB) Mantovanelli kontra Franciaország ügyben 1997. március 18‑án hozott ítéletének (Reports of Judgments and Decisions 1997‑II.) 33. pontja.
29 – A Philips‑ügyre vonatkozó indítvány 41. pontja.
30 – Lásd az EEJB 25498/08. sz., Kristiansen és Tyvik AS kontra Norvégia ügyben 2013. május 2‑án hozott ítéletének 51. pontját; az EEJB 65291/01. sz., Vrábel és Ďurica kontra Cseh Köztársaság ügyben 2005. szeptember 13‑án hozott ítéletének 5., 38–40. pontját; lásd még az EEJB König kontra Németország ügyben 1978. június 28‑án hozott ítéletének (A sorozat, 27. szám) 88. pontját.
31 – Az EEJB Le Compte, Van Leuven és de Meyere kontra Belgium ügyben 1981. június 23‑án hozott ítéletének (A sorozat, 43. szám) 51. pontja; az EEJB 34619/97. sz., Janosevic kontra Svédország ügyben 2002. július 23‑án hozott ítéletének (EEJB 2002‑VII.) 81. pontja.
32 –      A Sopropé‑ügyben hozott ítélet 37. pontja.
33 – A C‑223/98. sz. Adidas‑ügyben hozott ítélet (EBHT 1999., I‑7081. o.) 26. pontja.