62017CJ0235_RES
C‑235/17. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Magyarország
A Bíróság ítélete (nagytanács), 2019. május 21.
„Tagállami kötelezettségszegés – EUMSZ 63. cikk – A tőke szabad mozgása – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 17. cikke – A tulajdonhoz való jog – Olyan nemzeti szabályozás, amely úgy írja elő a jogi személyek vagy a tulajdonossal közeli hozzátartozói viszonyt igazolni nem tudó magánszemélyek által mező‑ és erdőgazdasági földterületeken korábban megszerzett haszonélvezeti jogok a törvény erejénél fogva történő megszüntetését, hogy nem rendelkezik a vagyoni hátrányok kiegyenlítéséről”
A tőke szabad mozgása és a szabad fizetési műveletek – Az ingatlanügyletek korlátozásai – Alapvető jogok – A tulajdonhoz való jog – Nemzeti szabályozás, amely előírja a mezőgazdasági földterületek felett szerzett haszonélvezet megszűnését az e földek tulajdonosával fennálló közeli hozzátartozói viszony igazolása hiányában – Megengedhetetlenség – Igazolások – Hiány
(EUMSZ 63. cikk és EUMSZ 65. cikk, (1) bekezdés; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 17. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 58., 124., 130. pont és a rendelkező rész)
Alapvető jogok – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – Hatály – Az uniós jog végrehajtása – Nemzeti szabályozás, amely az EUM‑Szerződés által biztosított egy vagy több alapvető szabadságot akadályozhat – Az EUMSZ 65. cikkben említett indokokra, illetve az uniós jog által igazolásként elismert közérdeken alapuló nyomós okokra hivatkozó tagállam – Bennfoglaltság
(EUMSZ 63. cikk és EUMSZ 65. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 51. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 63–65. pont)
Alapvető jogok – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – A tulajdonhoz való jog – Hatály – Megszerzett jogi helyzetet eredményező jogok – Fogalom – Ingatlanon fennálló haszonélvezeti jog, amely jogosultjának biztosítja e dolog használatát és hasznainak szedését – Bennfoglaltság – Az érintett jogok átruházhatóságának korlátozása vagy kizárása – Hatás hiánya
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 17. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 69–71. és 73. pont)
Alapvető jogok – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – A tulajdonhoz való jog – Terjedelem – Megvonás – Feltételek
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 17. cikk, (1) bekezdés, 52. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 86–89. pont)
A tőke szabad mozgása és a szabad fizetési műveletek – Az ingatlanügyletek korlátozásai – Nemzeti szabályozás, amely előírja a mezőgazdasági földterületek felett szerzett haszonélvezet megszűnését az e földek tulajdonosával fennálló közeli hozzátartozói viszony igazolása hiányában – Megengedhetetlenség – A mezőgazdasági földterületek hasznosításával kapcsolatos közérdekű célokon alapuló igazolás – Feltételek – Bizonyítási követelmények
(EUMSZ 63. cikk)
(lásd: 91., 92., 94. pont)
A tőke szabad mozgása és a szabad fizetési műveletek – Az ingatlanügyletek korlátozásai – Nemzeti szabályozás, amely előírja a mezőgazdasági földterületek felett szerzett haszonélvezet megszűnését az e földek tulajdonosával fennálló közeli hozzátartozói viszony igazolása hiányában – Megengedhetetlenség – A nemzeti jog megkerülésére irányuló gyakorlatokkal szembeni fellépésre alapozott igazolás – Feltétel – Kifejezetten a teljesen mesterséges képződményekre vonatkozó és a visszaélésszerű magatartás általános vélelmét kizáró igazolás
(EUMSZ 63. cikk és EUMSZ 65. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
(lásd: 110., 112., 114., 115., 119., 120. pont)
Alapvető jogok – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – A tulajdonhoz való jog – Nemzeti szabályozás, amely a törvény erejénél fogva, a vagyoni hátrányok kiegyenlítése nélkül megszünteti a mezőgazdasági földterületek felett szerzett haszonélvezetet az e földek tulajdonosával fennálló közeli hozzátartozói viszony igazolásának hiányában – Megengedhetetlenség – A kártalanítás tárgyában a polgári jog általános szabályaira való utalás – Hatás hiánya
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 17. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 125–127. pont)
Összefoglalás
Magyarország – mivel megszüntette a közvetlenül vagy közvetve más tagállamok állampolgárai javára a területén lévő mezőgazdasági földterületekre vonatkozóan fennálló haszonélvezeti jogokat – nem teljesítette a tőke szabad mozgásának elvéből eredő és a Charta által biztosított tulajdonhoz való jog alapján fennálló kötelezettségeit
A 2019. május 21‑i Bizottság kontra Magyarország ügyben hozott ítéletben (C‑235/17) a Bíróság nagytanácsa úgy ítélte meg, hogy Magyarország – mivel a törvény erejénél fogva megszüntette a magyarországi mező‑ és erdőgazdasági földterületekre vonatkozó haszonélvezeti jogokat, amennyiben e jogok közvetlenül vagy közvetve más tagállamok állampolgárait illetik – nem teljesítette az EUMSZ 63. cikk és az Európai Unió Alapjogi Chartája 17. cikk együttesen értelmezett rendelkezéseiből eredő kötelezettségeit.
2013‑ban Magyarország olyan törvényt (a továbbiakban: 2013. évi törvény) fogadott el, amelynek értelmében a törvény erejénél fogva megszűnnek a korábban jogi személyek vagy olyan természetes személyek által mező‑ és erdőgazdasági földterületeken megszerzett haszonélvezeti jogok, akik nem tudják igazolni az e földek tulajdonosához fűződő közeli hozzátartozói viszonyt, anélkül hogy e személyek kártalanítására vonatkozó szabályozást írtak volna elő. Magyarország e törvény megalapozása érdekében azt állítja, hogy az érintett haszonélvezeti jogot alapító szerződések megkerülték a Magyarország Unióhoz való csatlakozása előtt a mezőgazdasági földterületeken fennálló tulajdonszerzési korlátozásokat, és ezenfelül sértették az ezen időszakban hatályos, devizakorlátozásokra vonatkozó nemzeti szabályozást, amelyek következtében e szerződések eleve, a csatlakozás előtt semmisek voltak. Szintén hivatkozott különböző agrárpolitikai célokra, vagyis annak biztosítására, hogy a termőföldek kizárólag az azokat megművelő személyek tulajdonában legyenek, és ne váljanak spekuláció tárgyává, a birtokelaprózódás megelőzésére és a vidéki népesség fenntartására, valamint fenntartható mezőgazdaság előmozdítására, továbbá élet‑ és versenyképes földbirtokok létrehozására.
Miután úgy ítélte meg, hogy nem szükséges megvizsgálni az 2013. évi törvényt az EUMSZ 49. cikk fényében, a Bíróság megállapította, hogy az olyan személyek mezőgazdasági földterületeken fennálló haszonélvezeti jogai törvény erejénél fogva való megszűnésének előírásával, akik nem tudnak igazolni az e földterületek tulajdonosához fűződő közeli hozzátartozói viszonyt, és akik közül számosan Magyarországtól eltérő tagállamok állampolgárai, e törvény önmagában a célja okán korlátozza az érdekelteknek a tőke szabad mozgásához fűződő jogát, amelyet az EUMSZ 63. cikk biztosít. E szabályozás ugyanis megfosztja e személyeket mind attól, hogy továbbra is élvezzék haszonélvezeti jogukat, mind pedig attól, hogy adott esetben e jogot elidegeníthessék. Ezenfelül a szóban forgó szabályozás alkalmas arra, hogy a külföldi illetőségűeket eltántorítsa attól, hogy a jövőben Magyarországon eszközöljenek befektetéseket.
E körülmények között a Bíróság úgy ítélte meg, hogy meg kell vizsgálni, hogy az említett korlátozás igazolható‑e közérdeken alapuló nyomós indokokkal, illetve az EUMSZ 65. cikkben említett indokokkal, és hogy az összhangban volt‑e az arányosság elvével, a hivatkozott célokat koherens és szisztematikus módon követve.
Ebben az összefüggésben a Bíróság emlékeztetett arra is, hogy az Alapjogi Chartában biztosított alapvető jogokat az uniós jog által szabályozott valamennyi tényállásra alkalmazni kell, így azokat tiszteletben kell tartani akkor, amikor valamely nemzeti szabályozás e jog hatálya alá tartozik. Ez az eset áll fenn többek között akkor, ha a nemzeti szabályozás akadályozhatja az EUM‑Szerződés által biztosított egy vagy több alapvető szabadság gyakorlását és az érintett tagállam az EUMSZ 65. cikkben szereplő indokokra vagy az uniós jog által elismert, közérdeken alapuló nyomós okokra hivatkozik ezen akadályozás igazolásául. Ilyen esetben az érintett nemzeti szabályok csak akkor tartozhatnak a kivételek alá, ha összeegyeztethetők az alapvető jogokkal, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja. Ebben a tekintetben, ha valamely tagállam az uniós jog szerinti kivételekre hivatkozik a Szerződés által biztosított valamely alapvető szabadság akadályozásának igazolása céljából, azt úgy kell tekinteni, hogy az Alapjogi Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében „végrehajtja az uniós jogot”.
Következésképpen a Bíróság a 2013. évi törvény uniós joggal való összeegyeztethetőségét mind a szerződésekben és a Bíróság ítélkezési gyakorlatában előírt kivételekre, mind a Charta által biztosított alapvető jogokra tekintettel megvizsgálta, amely jogok között szerepel a Charta 17. cikkében biztosított tulajdonhoz való jog, amelynek megsértésére a Bizottság a jelen ügyben hivatkozik.
Ami az Alapjogi Charta e 17. cikkét illeti, a Bíróság először is megállapította, hogy az e cikk (1) bekezdése által nyújtott védelem olyan vagyoni értékű jogokra terjed ki, amelyekből az érintett jogrendre tekintettel olyan megszerzett jogi helyzet következik, amely lehetővé teszi, hogy a jogosult e jogait saját maga javára önállóan gyakorolja. A Bíróság szerint nyilvánvaló, hogy a szóban forgó haszonélvezeti jogok vagyoni értékkel rendelkeznek és a jogosultak számára megszerzett jogi helyzetet biztosítanak, még akkor is, ha az ilyen jogok átruházhatósága az alkalmazandó nemzeti jog alapján korlátozott vagy kizárt. A mezőgazdasági földterületeken fennálló ilyen haszonélvezeti jogok szerződéssel történő megszerzése ugyanis főszabály szerint ellenérték fejében történik. E jogok lehetővé teszik a jogosultjaik számára az ilyen földek hasznainak szedését, többek között gazdasági célból, sőt, adott esetben azok bérbeadását harmadik személyeknek, így az Alapjogi Charta 17. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartoznak.
Másodszor a Bíróság úgy ítélte meg, hogy azon haszonélvezeti jogokat, amelyek megszűnését a 2013. évi törvény előírta, az Alapjogi Charta e rendelkezése értelmében „jogszerűen szerzettnek” kell tekinteni. Az említett jogok ugyanis olyan időszakban keletkeztek, amikor az ilyen jogok alapítását nem tiltották a hatályos jogszabályok, és Magyarország nem bizonyította, hogy e jogok érvénytelenek lettek volna az ezen időszakban hatályos, devizagazdálkodásra vonatkozó nemzeti szabályozás megsértése miatt. Ezenfelül ugyanezen jogokat a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok által vezetett ingatlan‑nyilvántartásban szisztematikusan bejegyeztették, és fennállásukat egy 2012‑ben elfogadott törvény is megerősítette.
Harmadszor, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a 2013. évi törvény nem javak használatának korlátozását, hanem az Alapjogi Charta 17. cikkének (1) bekezdése szerinti, tulajdontól való megfosztást foglal magában, azon körülménytől függetlenül, hogy az érintett haszonélvezeti jogokat nem a hatóság szerzi meg, hanem azok megszűnésének következtében a tulajdonos javára áll vissza a szóban forgó földterületek korlátozásmentes tulajdonjoga.
E megállapítás alapján a Bíróság mindazonáltal pontosította, hogy az Alapjogi Chartában elismert jogok gyakorlása korlátozható, ha azt törvény rendeli el, tiszteletben tartva e jogok lényeges tartalmát, valamint az arányosság elvét, amennyiben a korlátozás elengedhetetlen és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja. E tekintetben az Alapjogi Charta 17. cikke (1) bekezdésének és 52. cikke (1) bekezdésének az együttes értelmezése annak megállapításához vezet, hogy amikor közérdekű célkitűzésre hivatkoznak a tulajdontól való megfosztás igazolására, akkor e közérdekre és az abban foglalt általános érdekű célkitűzésekre tekintettel kell ügyelni az arányosság elvének az Alapjogi Charta 52. cikke (1) bekezdésében előírt tiszteletben tartására. Másrészt ezen értelmezés magában foglalja, hogy ilyen, a tulajdontól való megfosztás igazolására alkalmas közérdek hiányában, vagy feltételezve, hogy az ilyen közérdek megállapításra kerül, az Alapjogi Charta 17. cikke (1) bekezdésének második mondatában előírt feltételek teljesülése hiányában sérül az e rendelkezésben biztosított tulajdonhoz való jog.
E tekintetben, habár a Bíróság elismerte, hogy a nemzeti szabályozások korlátozhatják a tőke szabad mozgását a Magyarország által az 2013. évi törvény alátámasztása érdekében hivatkozottakhoz hasonló célok érdekében, úgy ítélte meg, hogy az említett törvény bizonyíték hiányában nem tekinthető úgy, mint amely ténylegesen ilyen célokat követ, és úgy sem, mint amely alkalmas azok megvalósításának biztosítására. A Bíróság hozzátette, hogy ez a törvény mindenesetre meghaladja az azok eléréséhez szükséges mértéket. Ugyanezen okokból a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy nem állnak fenn olyan közérdekű okok, amelyek igazolhatnák az érintett haszonélvezeti jogok megszüntetéséből eredő tulajdontól való megfosztást.
Ami a tulajdontól való megfosztást illeti, a Bíróság megállapította, hogy a 2013. évi törvény nem felel meg az Alapjogi Charta 17. cikke (1) bekezdésének második mondatában előírt azon követelménynek, amely szerint kellő időben méltányos összegű kártalanítást kell fizetni. Ez a törvény ugyanis nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely előírná a haszonélvezeti jogoktól megfosztottak kártalanítását, és a Magyarország által felhozott, a polgári jog általános szabályaira való egyszerű hivatkozás nem tesz eleget ennek a követelménynek. Az ilyen hivatkozás a jelen ügyben a haszonélvezeti jogok jogosultjaira hárítaná a számukra a földterület tulajdonosa által fizetendő esetleges kártalanítás adott esetben hosszadalmas és költséges eljárások révén történő igénylésének terhét. E polgári jogi szabályok nem teszik lehetővé annak könnyedén és kellően pontosan vagy előre látható módon való meghatározását, hogy a kártalanítást ténylegesen megkapják‑e ezen eljárások végén, sem pedig adott esetben annak felmérését, hogy az milyen természetű és mértékű lesz.