62002CC0019_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Férfiak és nők egyenlő díjazása
–
Áthidaló járadék
–
Szociális terv
–
Férfiakra és nőkre vonatkozó, eltérő alsó korhatár
–
A tartós időskori munkanélküliség kockázata
”
I – Bevezetés
1. A jelen ügyben lényegében az a kérdés, hogy egy olyan áthidaló járadék („Überbrückungsgeld”) fizetésénél, amelyet az üzembezárás következményeinek enyhítése érdekében szociális terv alapján folyósítanak a munkavállalók részére, megengedhető‑e, hogy a férfiakra és a nőkre eltérő korhatár vonatkozzék.
2. Ehhez kapcsolódóan az osztrák Oberster Gerichtshof (a továbbiakban: kérdést előterjesztő bíróság) előzetes döntéshozatal iránti kérelmében több kérdést terjeszt elő az EK 141. cikk, továbbá a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10‑i 75/117/EGK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: 75/117 irányelv), a férfiakkal és a nőkkel való egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben történő megvalósításáról szóló, 1986. július 24‑i 86/378/EGK tanácsi irányelv(3) (a továbbiakban: 86/378 irányelv) és a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv(4) (a továbbiakban: 76/207 irányelv) értelmezésére vonatkozóan.
II – Jogi háttér
A – A közösségi jog
3. Jelen ügy közösségi jogi hátterét az EK 141. cikk, a 75/117 irányelv 1. cikke, a 86/378 és 76/207 irányelv alkotja.
4. Az EK 141. cikk (1) és (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„141. cikk
(1) Minden tagállam biztosítja annak az elvnek az alkalmazását, hogy a férfiak és a nők egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért egyenlő díjazást kapjanak.
(2) E cikk alkalmazásában »díjazás«a rendes alap- vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás, amelyet a munkavállaló a munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel kap.
A nemen alapuló megkülönböztetés nélküli egyenlő díjazás azt jelenti, hogy:
a) teljesítménybér esetén az azonos munkáért járó díjazást azonos mértékegység alapján állapítják meg;
b) időbér esetén azonos munkakörben azonos díjazás jár.”
5. A 75/117 irányelv 1. cikkének szövege a következő:
„A Szerződés 119. cikkében felvázolt, a férfiak és a nők egyenlő díjazásának elve (a továbbiakban: egyenlő díjazás elve) azt jelenti, hogy ugyanazért a munkáért vagy azonos értékűnek tekintett munkáért járó díjazás minden vonatkozásában és minden feltételében meg kell szüntetni a nemi alapon történő megkülönböztetés minden fajtáját.
Különös tekintettel a díjazás meghatározásakor alkalmazott munkakör-besorolási rendszerekre, amelyeknek mind a férfiak, mind a nők számára azonos feltételeken kell nyugodniuk kizárva a nemi alapon történő megkülönböztetés minden formáját.”
6. A 86/378 irányelv(5) különösen az alábbi rendelkezéseket tartalmazza:
„2. cikk
(1)	A »foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerek« olyan, a 79/7/EGK irányelv hatálya alá nem tartozó rendszereket jelentenek, amelyek célja, hogy valamely vállalkozásban vagy vállalkozások csoportjában, gazdasági ágazatban, foglalkoztatási ágazatban vagy ágazatok csoportjában akár alkalmazottként, akár önálló vállalkozóként tevékenykedő munkavállalóknak olyan ellátásokat biztosítsanak, amelyek a törvény által szabályozott kötelező érvényű szociális biztonsági rendszerek által biztosított ellátásokat kívánják kiegészíteni vagy helyettesíteni, akár kötelező, akár választható az ilyen rendszerekben való tagság.
[…]
(3) Ez az irányelv nem tiltja meg a munkaadóknak, hogy azoknak a személyeknek, akik elérték azt a korhatárt, amely egy foglalkoztatási rendszerben nyugdíjjogosultságot biztosít számukra, de még a jogszabályban meghatározott, az öregségi nyugdíjhoz szükséges korhatárt nem érték el, olyan nyugdíj‑kiegészítést adjanak, amellyel ezek a személyek ugyanakkora vagy majdnem ugyanakkora ellátásban részesülnek, mint az ugyanabban a helyzetben lévő, ellenkező nemű személyek, akik már elérték a törvényes nyugdíjkorhatárt, mindaddig, amíg a kiegészítő ellátásban részesülő személyek el nem érik a törvényes nyugdíjkorhatárt.
[…]
4. cikk
Ezen irányelvet kell alkalmazni:
a) azokra a foglalkoztatási rendszerekre, amelyek a következő kockázatok ellen nyújtanak védelmet:
[…]
— idős kor, beleértve a korkedvezményes nyugdíjat,
[…]
— munkanélküliség;
b) azok a foglalkoztatási rendszerek, amelyek egyéb pénzbeli vagy természetbeli szociális ellátásokat, különösen a túlélő hozzátartozói ellátásokat és a családi támogatásokat biztosítják, ha az ilyen ellátásokat az alkalmazottnak fizetik ki, mert azok a munkáltató által a munkavállalónak a munkaviszonyára tekintettel fizetett díjazás részét képezik.
5. cikk
(1) A következő rendelkezések alkalmazásában az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy semmilyen nemi megkülönböztetés nem áll fenn, sem közvetlenül, sem közvetetten, különös tekintettel a családi állapotra és a családi jogállásra történő hivatkozással, különösen a következők tekintetében:
— a rendszerek alkalmazási területe és a belépés feltételei,
— a járulékfizetési kötelezettség és a járulékok kiszámítása,
— az ellátások kiszámítása, beleértve a házastárs és az eltartottak kiegészítő ellátásait, illetve az ellátásokra való jogosultság tartamára és fenntartására irányuló feltételek.
[…]
6 . cikk
(1) Az egyenlő bánásmód elvével ellentétes rendelkezések közé azok a rendelkezések tartoznak, amelyek a családi állapotra és a családi jogállásra történő hivatkozással, akár közvetlenül, akár közvetetten a nemre tekintettel:
[…]
c) eltérően szabályozzák a rendszerbe történő belépés korhatárát vagy a munkaviszony, illetve a rendszerbeli tagság minimális, ellátásra jogosító időtartamát;
[…]
e) különböző feltételeket szabnak meg az ellátások biztosítására, vagy az ilyen ellátásokat valamelyik nemhez tartozó munkavállalókra korlátozzák
[…]”.
7. A 76/207 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a jelen ügyben hatályos szövege az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az egyenlő bánásmód elvének a munka- és egyben az elbocsátást szabályzó feltételek tekintetében történő alkalmazása azt jelenti, hogy a férfiaknak és a nőknek ugyanazokat a feltételeket kell biztosítani mindenféle nemi megkülönböztetés nélkül.”
8. Időközben a 76/207 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének helyébe ugyanezen irányelv 3. cikk (1) bekezdésének c) pontja lépett(6), amely az egyenlő bánásmód azonos tartalmú elvét tartalmazza az elbocsátási feltételekre vonatkozóan:
„Az egyenlő bánásmód elvének alkalmazása azt jelenti, hogy nemi alapon semmiféle hátrányos megkülönböztetés nem állhat fenn a köz- vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket, a következők vonatkozásában:
[…]
c) foglalkozási és munkakörülmények, ideértve az elbocsátásokat, valamint a 75/117/EGK irányelvben előírt díjazást”.
9. A fenti rendelkezések mellett továbbá hivatkozni kell a férfiakkal és a nőkkel való egyenlő bánásmód elvének a szociális biztonság területén történő fokozatos megvalósításáról szóló, 1978. december 19‑i 79/7/EGK tanácsi irányelv(7) (a továbbiakban: 79/7 irányelv) 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjára:
„Ez az irányelv nem érinti a tagállamoknak azt a jogát, hogy ennek az irányelvnek a hatálya alól kizárják:
a) az öregségi és egyéb nyugdíj jogosultság szempontjából a nyugdíjkorhatár, illetve a nyugdíjkorhatárnak az egyéb juttatásokra vonatkozó esetleges következményeinek a meghatározását”.
B – Nemzeti jog
10. Ausztria nemzeti jogából a szociális tervről, a felmondással szembeni jogi védelemről, valamint az öregségi nyugdíjról szóló törvényi rendelkezések bírnak jelentőséggel.
1. Szociális terv
11. Az osztrák Arbeitsverfassungsgesetz (a munka törvénykönyve, a továbbiakban: ArbVG) 97. §‑a (1) bekezdésének 4. pontja szerint az üzemi tanács, amely az üzemi munkavállalók választott szerve, üzemi változás esetén üzemi megállapodás megkötésére kényszerítheti az üzem tulajdonosát. Ezen szociális tervnek nevezett üzemi megállapodás tartalma lehet minden olyan rendelkezés, amely az üzemi változás hátrányos következményeit kiegyenlíti, mint például magasabb összegű végkielégítés felmondás esetére vagy támogatások nyújtása az elbocsátott munkavállalók részére, de ide tartoznak az úgynevezett „áthidaló járadékok” is. A törvény nem határozza meg a szociális terv pontos tartalmát. Az ArbVG 31. §‑a szerint az üzemi megállapodás – hatályán belül – jogilag közvetlenül kötelező erejű; ezáltal normatív hatályú a munkavállalókra vonatkozóan.
2. A felmondással szembeni jogi védelem
12. Az osztrák jog szerint felmondás esetén a munkáltatóra olyan kötelezettség vonatkozik, amely szerint a munkavállalót szociális védelemben kell részesítenie. Ebben a körben a munkáltatónak figyelembe kell vennie többek között a munkavállaló életkorát és az új munkahelyen történő elhelyezkedés nehézségét. Mindenekelőtt az idősebb munkavállalókat védik ezzel.
13. Az ArbVG 105. §‑a (3) bekezdésének 2. pontja szerint az üzemi tanács – mint a munkavállalói képviselet választott szerve – a szociális szempontok figyelmen kívül hagyása miatt megtámadhatja a felmondást. Amennyiben az üzemi tanács a felmondáshoz kifejezetten hozzájárul, akkor a felmondást már nem lehet a szociális szempontok figyelmen kívül hagyása miatt megtámadni. A szociális terv megkötésével, amely mindenekelőtt a felmondás idősebb munkavállalókra gyakorolt következményeit mérsékli, a felmondás megtámadását többnyire el lehet kerülni.
3. A törvényes öregségi ellátás
14. A törvényes öregségi ellátást Ausztriában az alábbiak szerint alakították ki: az Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (a társadalombiztosításról szóló általános törvény, a továbbiakban: ASVG) 253. §‑a alapján a férfiak a 65. életévük betöltését követően, a nők pedig a 60. életévük betöltését követően (úgynevezett rendes nyugdíjkorhatár) jogosultak öregségi nyugdíjra („öregségi nyugellátás”).
15. Az eddigi, alapeljárásban alkalmazandó jogszabályok szerint a férfiak a 60. életévük betöltését követően meghatározott feltételek esetén előrehozott öregségi nyugellátásra voltak jogosultak (a továbbiakban: előrehozott nyugállomány), méghozzá munkanélküliség (ASVG 253a. §), hosszú biztosítási [szolgálati] idő (ASVG 253b. §) vagy az úgynevezett részleges nyugellátás igénybevétele (ASVG 253c. §) esetén; a nők ugyanezen jogot már az 55. életévük betöltését követően megszerezték. Időközben magasabb korhatárokat vezettek be az előrehozott öregségi nyugellátásra vonatkozóan, amely a férfiaknál 61,5 életév, a nőknél pedig 56,5 életév.
III – Tényállás
16. Az alapeljárás felperese (a továbbiakban: felperes) 1982. január 1‑je óta az alapeljárás alperesénél (a továbbiakban: alperes), illetve annak jogelődjénél volt alkalmazásban mint üzemvezető. Az üzemet bezárták, és számos munkavállalónak felmondtak. A felperes munkaviszonya is az alperes felmondásával szűnt meg 1999. június 30‑án.
1. Szociális terv
17. Azért, hogy az üzem bezárásának és az ebből következő elbocsátásoknak a következményeit enyhítsék, az alperes és az üzemi tanács 1998. február 26‑án szociális tervben állapodott meg, amelynek hatálya a felperesre is kiterjedt. E szociális terv szerint a munkáltató meghatározott pénzbeli ellátásokat nyújt a munkavállalók részére. A törvényben szabályozott végkielégítés fizetési kötelezettsége mellett („törvényes végkielégítés”) egyrészt „megállapodás szerinti végkielégítésnek” nevezett végkielégítés, másrészt áthidaló járadék is kifizetésre kerül. Az, hogy valamely munkavállaló az ellátás mely fajtájára jogosult éppen, az különösen a munkavállaló életkorától függ.
18. Így azok a női munkavállalók, akik még nem töltötték be az 50. életévüket, illetve azok a férfi munkavállalók, akik 55 évnél fiatalabbak, a szociális terv szerint csupán megállapodás szerinti végkielégítést, azaz egyszeri pénzbeli ellátást kapnak, amelynek mértéke az üzemben eltöltött munkaviszony időtartamától függ.
19. Az említett korhatárok felett az érintettek a megállapodás szerinti végkielégítés és az áthidaló járadék kombináció ját kapják, ez utóbbi bérjellegű havi kifizetés, amelyet rendszerint az előrehozott nyugállományba vonulásig folyósítanak. Az áthidaló járadék alkotja e személyi kör számára a szociális tervből eredő jogaik súlypontját. A megállapodás szerinti végkielégítés ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint jelentősen alacsonyabb összegű, mint azon személyek esetében, akik az említett korhatárt nem érik el: legfeljebb három havi munkabér, miközben az áthidaló járadék az utolsó havi bruttó munkabér 75%‑ának megfelelő mértékű, és legfeljebb 5 évig évente 14 alkalommal kerül kifizetésre.(8)
20. A szociális terv alábbi rendelkezései képezik a fent körülírt ellátások alapját:
„7. Megállapodás szerinti végkielégítés
7.1. Hatály
Megállapodás szerinti végkielégítés illeti meg a munkavállalókat, ha a munkaviszonyuk megszűnésekor még nem töltötték be az 55. életévüket (férfi), illetve az 50. életévüket (nő).
[…]
8. Áthidaló járadék [»Überbrückungszahlung«]
8.1. Hatály
Áthidaló járadék illeti meg a munkavállalókat, ha a munkaviszonyuk megszűnésekor betöltötték az 55. életévüket (férfi), illetve az 50. életévüket (nő), és még nem jogosultak az ASVG-nyugellátásra.
8.2. Az áthidaló járadék folyósítása a munkaviszony megszűnését követő hónapban kezdődik és abban az időpontban fejeződik be, amelyben a kedvezményezett jogosulttá válik ASVG‑nyugellátásra, legkésőbb azonban a munkaviszony megszűnését követő 5. év elteltével [fejeződik be].
8.3. Az áthidaló járadék mértéke az utolsó havi bruttó munkabér 75%‑a (bruttó), és évente 14 alkalommal kerül kifizetésre. Az áthidaló járadék folyósításának időtartama alatt a munkavállalót felmentik a munkavégzés alól.
Ezenkívül a BMA megállapodás szerinti végkielégítést biztosít.
A végkielégítés az áthidaló járadék folyósításának időtartamához igazodik:
2 évig				1 havi munkabér
2‑től 4 évig			2 havi munkabér
4 évtől				3 havi munkabér.
A megállapodás szerinti végkielégítés a törvényes végkielégítéssel egyidejűleg kerül kifizetésre.”
21. Abban az esetben, ha az elbocsátott munkavállaló megfelelt a szociális terv 8. pontja szerinti áthidaló járadék folyósítása feltételeinek, a gyakorlatban megszüntették a munkaviszonyát, és legfeljebb 5 évre, illetve a törvényes öregségi nyugdíjjogosultság megszerzéséig (úgynevezett ASVG‑nyugellátás) határozott idejű munkaszerződést kötöttek vele, amelynek időtartama alatt a munkavállaló áthidaló járadékban részesült, a munkavégzés alól visszavonhatatlanul felmentették, és más kereső tevékenységet végezhetett.
2. Munkaerőpiaci statisztika
22. Éves átlagban Ausztriában a munkanélküliségi ráta az alábbi képet mutatta, életkor és nemek szerinti megosztásban:(9)
23. 1998‑ban a munkanélküliségi ráta a 30‑39 évesek körében a nőknél 7,6%, a férfiaknál 6%; a 40‑49 évesek körében a nőknél 6,3%, a férfiaknál 6,4%; az 50‑54 évesek körében a nőknél 11,2%, a férfiaknál 8,7%; az 55‑59 évesek körében a nőknél 8,9%, a férfiaknál 12,7%; a 60 év feletti korcsoportban a nőknél 4,6%, a férfiaknál 6,4% volt.
24. 1999‑ben a munkanélküliségi ráta a 30‑39 évesek körében a nőknél 6,9%, a férfiaknál 5,6%; a 40‑49 évesek körében a nőknél 5,9%, a férfiaknál 5,8%; az 50‑54 évesek körében a nőknél 11%, a férfiaknál 8,1%; az 55‑59 évesek körében a nőknél 9,9%, a férfiaknál 13,6%; a 60 év feletti korcsoportban a nőknél 4,9%, a férfiaknál 7,2% volt.
25. 2000‑ben a munkanélküliségi ráta a 30‑39 évesek körében a nőknél 5,9%, a férfiaknál 5%; a 40‑44 évesek körében a nőknél 5%, a férfiaknál 5%; a 45‑49 évesek körében a nőknél 5,2%, a férfiaknál 5,5%; az 50‑54 évesek körében a nőknél 9%, a férfiaknál 6,9%; az 55‑59 évesek körében a nőknél 9,5%, a férfiaknál 12%; a 60 év feletti korcsoportban a nőknél 5,1%, a férfiaknál 8,4% volt.
3. A felperes helyzete
26. Mivel a felperes elbocsátása időpontjában, 1999. június 30‑án még nem töltötte be az 55. életévét, a szociális terv 8. pontja alapján nem kapott semmilyen juttatást, így különösen nem kapta meg az áthidaló járadékot, hanem csupán az összességében sokkal alacsonyabb összegű juttatást kapta meg a szociális terv 7. pontja alapján.
27. 1999. október 20‑án a felperes másik munkahelyet talált, hasonló bérezéssel.
IV – Alapeljárás
28. Az alapeljárásban a felperes annak megállapítását kéri, hogy a törvényes nyugdíjra (ASVG‑nyugellátás) való jogosultságának eléréséig a szociális terv értelmében áthidaló járadék folyósítására tarthat igényt az alperessel szemben. Másodlagosan annak megállapítását kéri, hogy a szociális terv értelmében az 1999. június 30‑i elbocsátásától számított legfeljebb öt éves időtartamra áthidaló járadék folyósítására tarthat igényt az alperessel szemben. Harmadlagosan pedig annak megállapítását kéri, hogy a szociális terv értelmében áthidaló járadék folyósítására tarthat igényt az alperessel szemben arra az időtartamra, amely alatt nem folytatott kereső tevékenységet.
29. Az elsőfokon eljáró bíróság a keresetének helyt adott, és megállapította, hogy a törvényes nyugdíja eléréséig, de a felmondástól számított legfeljebb öt évig áthidaló járadékra jogosult az alperessel szemben. A fellebbviteli bíróság helyben hagyta ezt az ítéletet. Az alperes azonban felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bíróságnál.
V – Előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
30. A kérdést előterjesztő bíróság 2001. december 20‑i végzésével felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) a)	Úgy kell‑e értelmezni az EK 141. cikket és a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10‑i 75/117/EGK tanácsi irányelv (HL L 45., 19. o.) 1. cikkét, hogy azokkal – egy olyan rendszerben, amelyben az a munkáltató, amely valamely másik társasággal történő egyesülés következtében a munkavállalók nagyobb csoportját elbocsátja, a munkavállalók összességével szemben fennálló azon kötelezettségnél fogva, hogy a munkavállalókat szociális védelemben kell részesítenie, köteles arra, hogy a felmondás következményeinek, különösen az életkorral összefüggő munkanélküliség kockázatának mérséklése érdekében a munkavállalókra normatív hatályú szociális tervet kössön az üzemi tanáccsal –
ellentétes az olyan szociális terv, amelynek értelmében a foglalkoztatás időtartamától függetlenül, tehát a »várományosi idő« figyelembevétele nélkül, kizárólag az életkor és a tartós munkanélküliség férfiakra és nőkre vonatkozó, életkor szerinti átalányalapon tekintetbe vett eltérő kockázata alapján az utolsó havi bruttó munkabér 75%‑ának megfelelő összegű »áthidaló járadék« jár öt évig, de legfeljebb az öregségi nyugdíjjogosultság megszerzéséig minden olyan női munkavállalónak, aki a felmondás időpontjában betöltötte az 50. életévét, illetve minden olyan férfi munkavállalónak, aki a felmondás időpontjában betöltötte az 55. életévét?
b)	Úgy kell‑e értelmezni különösen a díjazás EK 141. cikk és az irányelv 1. cikke szerinti fogalmát, hogy az azoknál a juttatásoknál, amelyek nem a végzett munkához, hanem kizárólag a munkavállalói minőséghez és a munkáltató azon kötelezettségéhez kapcsolódnak, hogy a munkavállalót szociális védelemben kell részesítenie, magában foglalja a tartós munkanélküliség kockázatának ellentételezésére vonatkozik úgy, hogy a díjazás akkor tekinthető egyenlőnek, ha az – átalányalapon – a kockázat azonos mértékét ellentételezi abban az esetben is, ha e kockázat a férfiaknál és a nőknél jellemzően különböző korcsoportokban következik be?
c)	Vagy az ilyen értelemben vett eltérő kockázat igazolhatja‑e a férfiak és nők közötti eltérő bánásmódot akkor, ha az e rendelkezések szerinti »díjazás« fogalmába kizárólag csak a pénzbeli juttatás tartozik?
2) 	A férfiakkal és a nőkkel való egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben történő megvalósításáról szóló, 1986. július 24‑i 86/378/EGK tanácsi irányelv (HL L 225., 40.o., módosította az 1996. december 20‑i 96/97/EK tanácsi irányelv, HL L 46., 20.o.) 2. cikkének (1) bekezdése értelmében úgy kell‑e értelmezni a »foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerek« fogalmát, hogy az a fentiekben kifejtett szerinti áthidaló járadékokat is magában foglalja?
Úgy kell‑e értelmezni az »idős kor, beleértve a korkedvezményes nyugdíjat« kockázatának az irányelv 4. cikkében szereplő fogalmát, hogy az az ilyen »áthidaló járadékokat« is magában foglalja?
Az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének c) pontjában a »rendszer« fogalma csak az áthidaló járadékra vonatkozó igényfeltételek bekövetkezésének kérdését foglalja magában, vagy globálisan a munkavállalókhoz való tartozást is?
3) a)	Úgy kell‑e értelmezni a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelvet (HL L 39., 40. o.), hogy a fentiekben kifejtett »áthidaló járadéknál« az ezen irányelv 5. cikke szerinti elbocsátási feltételről van szó?
b) Úgy kell‑e értelmezni ezt az irányelvet, hogy ezzel ellentétes az olyan szociális terv, amelynek értelmében a foglalkoztatás időtartamától függetlenül, tehát a »várományosi idő« figyelembevétele nélkül, kizárólag az életkor és a tartós munkanélküliség férfiakra és nőkre vonatkozó, életkor szerinti átalányalapon tekintetbe vett eltérő kockázata alapján az utolsó havi bruttó munkabér 75%‑ának megfelelő összegű »áthidaló járadék« jár öt évig, de legfeljebb az öregségi nyugdíjjogosultság megszerzéséig minden olyan női munkavállalónak, aki a felmondás időpontjában betöltötte az 50. életévét, és minden olyan férfi munkavállalónak, aki a felmondás időpontjában betöltötte az 55. életévét?”
31. Az alapeljárás felperese és alperese, valamint az osztrák kormány és a Bizottság nyújtott be észrevételeket a Bírósághoz.
VI – A Bírósághoz benyújtott észrevételek összefoglalása
1. Felperes
32. A felperes álláspontja szerint a szociális tervben szabályozott áthidaló járadéknál az EK 141. cikk szerinti díjazásról van szó. A felperes megítélése szerint nincs jelentősége annak, hogy fennáll‑e a munkavégzési kötelezettség alóli felmentés, amely a munkavállaló számára lehetővé teszi, hogy a szociális tervben foglalt igényei fenntartása mellett másik munkaviszonyt is létesítsen.(10)
33. Az áthidaló járadék szociális tervben megfogalmazott szabályozása egyáltalán nem a munkanélküliség tényleges kockázata szerint tesz különbséget, hanem csak általában a nemek szerint. Amennyiben a munkanélküliség kockázatával szembeni óvintézkedés lett volna a szándék, más kockázati csoportokat kellett volna kialakítani a dolgozók között, aszerint, hogy mennyire nehéz másik munkahelyet találni. A különbségtétel ismérveire a felperes a képzettséget és a szakmai mobilitást hozza fel példaként. Az áthidaló járadékhoz való hozzájutás tekintetében – a felperes szerint – nem fogadható el a nők és férfiak közötti közvetlen különbségtétel.
2. Alperes
34. Ezzel szemben az alperes a Burton‑ügyben hozott ítéletre(11) hivatkozással azt az álláspontot képviseli, hogy jelen ügyben nem maga az áthidaló járadék, hanem csupán a folyósításának feltételei kérdésesek. Erre pedig nem az EK 141. cikk, valamint a 75/117 és a 86/378 irányelv alkalmazandó, hanem a 76/207 irányelv.
35. A hátrányos megkülönböztetés tilalma az ítélkezési gyakorlat által kimunkált általános elvek szerint csak abban az esetben alkalmazandó, ha azonos tényállásokra eltérő rendelkezéseket alkalmaznak, illetve ha eltérő tényállásokra ugyanazokat a rendelkezéseket alkalmazzák. Az alperes különösen a Birds Eye Walls ügyben hozott ítélettel(12) végez összehasonlítást, amely ítéletből szerinte az következik, hogy egy nő a 60. életévétől nem ugyanolyan helyzetben van, mint a vele azonos korú férfi, ha a nő már 60 évesen jogosult a törvényes nyugdíjra, miközben a férfi csak 65 évesen szerez ilyen jogosultságot. Férfi és női munkavállalók részére az áthidaló járadékot azonos ideig fizetik, méghozzá mindkét esetben abban az időszakban, amikor az őket érintő tartós munkanélküliség kockázata a legmagasabb. Az előrehozott öregségi nyugellátásra vonatkozó eltérő törvényes korhatárok alapján e kockázat csúcspontja a férfiaknál és a nőknél eltérő életkorban következik be.
3. Osztrák kormány
36. Az osztrák kormány álláspontja szerint a szociális tervben szabályozott áthidaló járadékra nem vonatkozik sem a 76/207 irányelv, sem a 86/378 irányelv, hanem az EK 141. cikk szerinti díjazásról van szó. A Birds Eye Walls ügyben hozott ítéletből(13) következik, hogy a munkáltató részéről a törvényes nyugdíjkorhatár eléréséig nyújtott átmeneti ellátások az EK 141. cikk hatálya alá esnek. Az osztrák kormány szerint az itt eldöntendő ügy különösen a Birds Eye Walls ügyhöz hasonlítható.
37. A hátrányos megkülönbözetést az osztrák kormány a tényállások összehasonlíthatóságának hiánya miatt veti el. Az osztrák jog szerint hatályos, az előrehozott öregségi nyugellátásra vonatkozó eltérő korhatárfeltételekből a férfiak és nők alaphelyzetének objektív eltérése következik. Mint ahogyan a kérdést előterjesztő bíróság által előtérbe helyezett statisztikák mutatták, a munkanélküliség kockázata adott személy előrehozott öregségi nyugellátásra jogosult életkorához való közeledéssel növekszik, és a nők esetében korábban éri el csúcspontot, mint a férfiak esetében. Azért, hogy a férfiakat és nőket hatásosan megvédjék a munkanélküliség kockázatától, a különbséget figyelembe vevő szabályozásra van szükség.
4. Bizottság
38. A Bizottság a Bíróság ítélkezési gyakorlatára(14) hivatkozva kifejti, hogy az áthidaló járadék esetében az EK 141. cikk szerinti díjazásról van szó. A 76/207 irányelv a Bizottság álláspontja szerint nem alkalmazható olyan tényállásra, mint az alapeljárás tényállása; az alperes részéről hivatkozott Burton‑ügyben hozott ítéletben(15) szereplő fejtegetések az üzemből történő önkéntes kilépésre vonatkoznak, és ezért nem alkalmazhatók az itt eldöntendő ügyre.
39. Jelen esetben nincs jelentősége annak a ténynek, hogy a felperes elbocsátását követően hamarosan új munkát talált. A kérdést előterjesztő bíróság részéről hivatkozott statisztikai adatok – miszerint az 50 és 54 év közötti korcsoportban a munkanélküliség a nőknél magasabb, mint a férfiaknál – sem képezhetik annak indokát, hogy a felperes részére az azonos életkorú nőkkel egyenlő bánásmódot biztosítsanak. Lehetséges, hogy a nők a statisztika alapján korábban lesznek a munkanélküliség kockázatának kitéve, azonban a férfiak esetében ez a kockázat hosszabb ideig tart. Amennyiben a statisztikát vesszük figyelembe, akkor fordított helyzetben a nők kerülhetnek hátrányos helyzetbe. Különböző statisztikák a különböző tagállamokban különböző eredményekhez vezetnek az EK 141. cikkének alkalmazása során, amely azonban nincs tekintettel az ilyen specifikus, helyi és időbeli változásokon alapuló különbségekre.
VII – Az első kérdésről
40. Három részkérdésből álló első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EK 141. cikkére és a 75/117 irányelv (1) cikkére tekintettel megengedhetők‑e a férfiakra és nőkre vonatkozó eltérő korhatárok olyan áthidaló járadék kifizetésénél, amelyet a munkavállalók részére munkahelyük elvesztését követően, a tartós időskori munkanélküliség következményeinek az elhárítására szóló szociális terv alapján folyósítanak.
A – Az egyenlő díjazás elvének alkalmazhatósága a szociális tervekre
41. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a férfi és a női munkavállalók közötti hátrányos megkülönböztetés tilalma az EK 141. cikk szerint, amely kógens jellegű, nemcsak a közigazgatási hatóságok működésére vonatkozik, hanem kiterjed a munkaviszonyt kollektív módon rendező megállapodásokra is, valamint a magánszemélyek közötti szerződésekre.(16) Más szavakkal: az EK 141. cikk horizontális viszonyokban közvetlenül alkalmazandó, és az alapeljárásban vitatott szociális tervre is érvényes.
42. Jóllehet a 75/117 irányelv horizontális viszonyban közvetlenül nem alkalmazandó, azonban a nemzeti jog esetleg vonatkozó rendelkezéseit az irányelvnek megfelelően kell értelmezni és alkalmazni.(17)
B – A díjazás fogalma
1. Bevezető megjegyzések
43. Az EK 141. cikkben és a 75/117 irányelv 1. cikkében alkalmazott díjazás fogalmaknak azonos a jelentése. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatában úgy ítélte meg, hogy az irányelv, amely lényegében az EK 141. cikkben megfogalmazott egyenlő díjazás elvének az alkalmazását kívánja elősegíteni, semmilyen tekintetben nem érinti ennek az – az utóbbi rendelkezésben meghatározott – elvnek a tartalmát vagy jelentőségét.(18)
44. Az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti díjazás fogalmánál a közösségi jog önálló jogi fogalmáról van szó, amelyet a Bíróság kezdettől fogva tágan értelmezett. Díjazás alatt mindkét rendelkezés szerint a rendes alap‑ vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás értendő, amelyet a munkavállaló a munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel kap (az EK 141. cikk (2) bekezdésének első albekezdése).
45. Az, hogy az EK 141. cikk így körülírt hatálya kiterjed‑e, és ha igen, akkor mennyiben a munkáltató által nyújtott juttatásra, mint ahogyan a Bíróság ismételten megítélte, az a foglalkoztatásnak magából e rendelkezésből levezethető kritériumától függ.(19) Jelen esetben ezért fel kell tenni azt a kérdést, hogy az áthidaló járadék kifizetése a munkaviszonyra tekintettel
történik‑e.(20)
2. Az áthidaló járadék munkaviszonyhoz való viszonya
46. Olyan végkielégítés jellegű juttatások, amelyeket a munkavállaló részére a munkaviszony megszűnésekor vagy azt követően nyújtanak, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egyfajta halasztott díjazást jelentenek, amelyre a munkavállaló a munkaviszony alapján tarthat igényt, de amelyet számára a munkaviszony megszűnésekor folyósítanak abból a célból, hogy megkönnyítsék az ebből adódó új körülményekhez való alkalmazkodását, és amely jövedelemforrást biztosít számára az új munka keresésének idejére.(21)
47. Az alapeljárásban vitatott áthidaló járadék ilyen végkielégítés jellegű juttatást jelent. Nem valamely közvetlenül törvény által szabályozott, az érintett vállalaton belüli szerződéses megállapodást kizáró szociális ellátásról van szó(22), mivel az áthidaló járadék kifizetése szociális terv alapján történik, amelyet az üzemen belül az üzemi tanács – mint a munkáltató és a munkavállalók választott szerve – köt meg, és finanszírozása a munkáltató eszközeiből történik. Ehhez hozzátartozik az is, hogy az áthidaló járadékot – tisztán formálisan tekintve – az eddigi munkavállalóval megkötött új munkaszerződés alapján nyújtják. Ez utóbbi csupán a járadék kifizetésének a feltétele, és arra szolgál, hogy az érintettet megóvja a munkanélküliségtől. Mindazonáltal ez a szerződéses viszony további támpont arra vonatkozóan, hogy itt munkaviszonyra tekintettel
nyújtott juttatásról van szó, amint ezt az EK 141. cikk megköveteli.
48. Jelen esetben az a tény sem
szól a díjazásként való besorolás ellen, hogy az érintett munkavállalók az áthidaló járadék igénybevétele folyamán eddigi munkáltatójukkal szemben nem kötelesek munkát végezni(23), sőt emellett másik munkáltatónál más kereső tevékenységet is folytathatnak. Például az Österreichischer Gewerkschaftsbund ügytől(24) eltérően ugyanis az érintett munkavállaló számára nem egyéb jogszabályi kötelezettség alapján nem lehetséges, hogy eddigi munkáltatója számára munkát végezzen. A munkavégzés lehetetlensége inkább kizárólag az üzem bezárása és a további munkavégzés beszüntetése mellett döntő munkáltató érdekköréből származik. Továbbá a szociális tervben szereplő megfelelő szabályozás – mint már említésre került – a munkáltató és az üzemi tanács – mint a munkavállalók választott szerve – közötti kifejezett megállapodáson alapul. A munkáltató és összességében az üzem érdeke is az, hogy az üzemi változás (itt: üzembezárás) következményeit szociálisan elviselhető módon enyhítsék, nem utolsósorban azért, hogy elkerüljék a felmondások megtámadását.(25)
49. A díjazásként való minősítés szempontjából nincs jelentősége az áthidaló járadék nagyságának és annak a ténynek, hogy folyósítása a végkielégítés (megállapodás szerinti végkielégítés) esetében a szokásostól eltérően független az üzemben eltöltött munkaviszony időtartamától.(26) A díjazás fogalmát ugyanis – mint már kifejtettük(27) – tágan kell értelmezni, és a fogalom már az EK 141. cikk (2) bekezdésének szövege szerint is minden olyan juttatást magában foglal, amelyet a munkavállaló munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel kap.(28)
50. Az egyenlő díjazás elve nem a javadalmazás puszta nagyságára vonatkozik azáltal, hogy a férfiakkal és nőkkel való összegszerűen egyenlő bánásmódot írja elő, hanem a mindenkori kifizetési feltételekre is. Mint ahogyan például a 75/117 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése kifejti, az egyenlő díjazás elve nem csak a díjazás minden összetevőjét, hanem a díjazás
összes feltételét
is magában foglalja. A Bíróság is a Barber‑ügyben hozott ítéletben és azóta az állandó ítélkezési gyakorlatában a javadalmazások kifizetésére vonatkozó különböző korhatárokat mérlegelte, az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti egyenlő díjazás elve alapján.(29)
3. Következtetés
51. A fenti okok miatt a szociális terv alapján nyújtott áthidaló járadék és e járadék kifizetésének feltételei az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikkének hatálya alá tartoznak.
C – Eltérő bánásmód
52. A szociális terv 8.1. pontja a férfi és női munkavállalókra eltérő alsó korhatárt ír elő: a nők akkor szereznek igényjogosultságot az áthidaló járadékra, ha legalább 50 évesek, a férfiak ezzel szemben csak 55. életévük betöltésével válnak jogosulttá. Ez a szabályozás a nemen alapuló eltérő bánásmódra utal.
53. Ilyen eltérő bánásmódból azonban csak abban az esetben lehet kiindulni, ha azonos tényállásokra különböző rendelkezéseket alkalmaznak, vagy különböző tényállásokra ugyanazt a rendelkezést alkalmazzák.(30) Ezért meg kell vizsgálni, hogy a felperes helyzete lényegesen különbözik‑e egy azonos életkorú női munkatárs helyzetétől, illetve azzal összehasonlítható‑e.
1. Két lehetséges összehasonlítási szint: az egyedi esetek vizsgálata, illetve a korcsoportok szerinti általános összehasonlítás
54. A férfi és női munkavállalók helyzetének összehasonlítása két szinten képzelhető el. Egyrészt a felperes konkrét helyzetét össze lehet hasonlítani egy azonos életkorú női kollégának a helyzetével: míg valamely 54 évesen elbocsátott női munkavállaló áthidaló járadékot kapott, és azt új kereső tevékenység esetében is igénybe vehette, addig a felperestől a szociális terv alapján megtagadták ezt a juttatást, és ehelyett csupán a megállapodás szerinti, lényegesen kevésbé jövedelmező végkielégítésben részesült.(31)
55. Másrészt az összehasonlítást – mint jelen esetben is történt – korcsoportok szerint általánosan is el lehet végezni. A szociális terv a munkavállalók korcsoportjainak kialakítása útján valósította meg azt a célt, hogy elhárítsa a tartós időskori munkanélküliség következményeit. Itt azokra a tapasztalati értékekre támaszkodtak, amelyek szerint a tartós időskori munkanélküliség kockázata különösen magas a törvényes előrehozott öregségi nyugdíjkorhatár elérését megelőző öt évben. Ellenben azt, hogy az egyedi esetekben egyáltalán fennállt‑e a munkanélküliség kockázata, és hogy az üzem bezárását követően az érintettek találtak‑e új munkahelyet, vagy tartósan munkanélküliek maradtak‑e, nem tárták fel.
56. Miközben a konkrét egyedi esetek első összehasonlításánál az eltérő bánásmód minden további nélkül megállapítható, addig ez a korcsoportok szerinti absztrakt összehasonlításnál kevésbé nyilvánvaló. Utóbbi esetben az a döntő, hogy az érintett munkavállalókat a mindenkori személyes helyzetük vizsgálata nélkül egyáltalán hozzá lehetett‑e rendelni általánosan meghatározott korcsoportokhoz, illetve hogy a szociális tervben szereplő korcsoportokat megfelelően alakították‑e ki. Az alábbi fejtegetések ehhez a kérdéshez kapcsolódnak.
2. A szociális partnereknek a kategóriák kialakítására vonatkozó lehetőségéről
57. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a tagállamok a szociálpolitikai céljaik megvalósítására alkalmas intézkedéseik megválasztásánál széles döntési szabadsággal rendelkeznek.(32) Azonban azt, ami a demokratikus legitimációval rendelkező jogalkotóra vonatkozik, nem lehet ugyanolyan terjedelemben a szociális partnerekre is alkalmazni. Az üzemi szintű kollektív bérmegállapodások és szerződések megkötésénél azonban, amennyiben ezeknek – mint például az alapeljárásban a szociális tervnek – normatív jellege van, a szociális partnerek számára is biztosítani kell bizonyos döntési szabadságot.
58. Különösen annak a szabadságnak, amellyel a munkáltató és a munkavállalói képviselet rendelkezik az egyedi esetek sokaságára vonatkozó normatív hatályú üzemi megállapodások megkötésénél, általános feltételeken alapuló egységesítő szemlélet lehetőségét kell tartalmaznia. Alapvetően ezért nem kifogásolható, ha a felek a szociális tervben az egyes intézkedések konkrét kialakításánál olyan tapasztalati értékekhez igazodnak, amelyek valószínűsítik – legalábbis az esetek döntő többségében – a követett célok megvalósítását.
59. Mindamellett ez a döntési szabadság nem eredményezheti azt, hogy aláássák a közösségi jog olyan lényeges elvét, mint a férfiak és a nők egyenlő díjazását.(33) Az olyan általános állítás, miszerint az adott intézkedés alkalmas a tartós időskori munkanélküliség következményeinek enyhítésére, önmagában még nem elegendő annak alátámasztására, hogy a szociális terv kialakításának nincs köze a nemen alapuló megkülönböztetéshez, és az ilyen állítás nem elegendő annak a feltételezésnek az ésszerű megindokolásához, hogy a meghatározott korhatárok alkalmasak a szociális tervvel követett cél megvalósítására.(34)
60. Végül az a kérdés, hogy a szociális tervben kialakított korcsoportok alkalmasak voltak‑e az ott követett cél megvalósítására, és hogy szükségesek voltak‑e e cél eléréséhez. Ehhez az ügy minden meghatározó körülményét meg kell vizsgálni, azzal a kérdéssel együtt, hogy a szociális tervvel követett célt más eszközzel is el lehetett volna‑e érni.(35)
3. A szociális tervben kialakított korcsoportok alkalmasságáról és szükségességéről
a) A választott életkori kritériumok alkalmatlanságáról
61. Először is meg kell vizsgálni, hogy a nemek szerint eltérő korcsoportok általános kialakítása alkalmas volt‑e egyáltalán arra, hogy a szociális terv célját megvalósítsa, nevezetesen arra, hogy enyhítse a tartós időskori munkanélküliség következményeit.
62. Az EK 141. cikkből és a 75/117 irányelv 1. cikkéből következik, hogy a nem alapvetően nem
lehet a különbségtétel megfelelő ismérve, és ebből következően személycsoportok kialakításának kritériumaként sem használható fel. A Bíróság – a nemre való közvetlen hivatkozás ellenére – csak kivételesen utasítja el a közvetlen hátrányos megkülönböztetés fennállását akkor, ha a férfiak és a nők helyzete objektíve különbözik egymástól. Ez a helyzet például az anyák védelme és az ezzel összefüggésben biztosított előnyök esetében.(36)
63. Jelen esetben az alperes és az osztrák kormány úgy érvel, hogy a férfi és a női munkavállalók közötti objektív különbség abban a tényben rejlik, hogy Ausztriában a tartós időskori munkanélküliség kockázata nemenként különböző életkorban jelentkezik, és az előrehozott öregségi nyugellátásra vonatkozó törvényes korhatár elérését megelőző öt évben éri el a csúcspontot. Itt az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben hivatkozott munkanélküliségi statisztikára(37) támaszkodnak. A továbbiakban tehát meg kell vizsgálni, hogy a statisztikákra való hivatkozás általában elfogadható‑e, és hogy vajon a jelen ügyben felhasznált adatokból lehet‑e a férfi és a női munkavállalók közötti objektív különbségre következtetni.
64. Általánosságban a kérdést előterjesztő bíróság részéről hivatkozott adatok nyilvánvalóvá teszik, hogy az egyedi esetekben milyen nehézségek merülhetnek fel a statisztikákra való hivatkozásnál. Mint ahogyan azt a Bizottság helyesen kifejti, a statisztikai szemlélet tagállamonként, régiónként vagy gazdasági ágazatonként egészen különböző eredményhez vezethet. Amennyiben elfogadjuk a statisztikákra való hivatkozást, akkor az a szociális partnerek nagyfokú jogi bizonytalanságához vezet. A munkáltató és munkavállaló nem tudja kellő bizonyossággal megítélni, hogy az üzemi megállapodások megkötésénél milyen számadatokra támaszkodhatnak.
65. A döntő azonban az, hogy a statisztikákra és a tapasztalati értékekre való hivatkozás nem állhat ellentmondásban a hátrányos megkülönböztetés tilalmának értelmével és céljával. A Szerződésnek a megkülönböztetésre vonatkozó, közvetlenül alkalmazandó tilalmai a fennálló viszonyok kiegyenlítését célozzák ott, ahol jelenleg is előfordul egyenlőtlen bánásmód, az egyenlő bánásmód követelményének figyelembevétele mellett. Ameddig tehát a statisztikákra való hivatkozás erre a célra irányul, addig elfogadhatónak kell tekinteni.
66. Például a statisztikákat fel lehet használni a múltban megtörtént vagy jelenleg is folytatott, közvetett hátrányos megkülönböztetés fennállásának az igazolására.(38) Jelen esetben viszont az ezzel ellentétes úttal próbálkoztak: úgy érvelnek, hogy a szociális partnerek a tapasztalati értékekre való hivatkozással a jövőre vonatkozóan azt prognosztizálhatták, hogy az akkor fennálló viszonyok nem fognak megváltozni. Ez annak a kockázatát rejti magában, hogy a törvényes nyugdíjkorhatár esetében rögzülnek a férfiak és a nők közötti, átmenetileg eltűrt eltérő bánásmód következményei(39), és hogy azt másik területre, az üzem szintjére is kiterjesztik, ahelyett hogy a jövőre vonatkozóan – az egyenlő bánásmód elve értelmének és céljának megfelelően – a lehető legszűkebb körben alkalmaznák.
67. A felvázolt kockázatokra tekintettel nagyon magas követelményeket kell állítani a jövőre irányuló prognózisok céljából történő statisztikai hivatkozással szemben.
68. A kérdést előterjesztő bíróság részéről hivatkozott statisztikák mindenesetre nem fejezték ki kellő erővel a férfi és a női munkavállalók helyzete közötti esetleges különbséget.
69. A szociális tervben választott korhatárok – a munkanélküliségi ráta
puszta csúcspontját illetően – látszólag ténylegesen a férfi és női munkavállalók helyzete közötti különbségre utalnak. Ezek szerint a munkanélküliségi ráta a férfiak és a nők esetében eltérő időpontban éri el a tetőfokát, nevezetesen többnyire a törvényes előrehozott öregségi nyugdíjkorhatár elérését megelőző öt évben.
70. Mindenesetre a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott statisztikai adatokból csupán az olvasható ki, hogy mennyi férfi és nő munkanélküli
van egy‑egy korcsoportban. Ezekben a számokban valószínűleg olyan személyek is bennefoglaltatnak, akik már hosszabb ideje munkanélküliek, és a munkahelyüket több mint öt évvel a törvényes előrehozott öregségi nyugdíjkorhatár elérése előtt veszítették el.
71. Ezzel szemben a hivatkozott statisztikai adatok nem adnak közvetlen tájékoztatást arról, hogy a munkavállaló milyen valószínűséggel marad munkanélküli, ha munkahelyét a törvényes előrehozott öregségi nyugdíjkorhatár elérését megelőző öt évben veszítette el. Az, hogy egy férfi munkavállalónál az a kockázat, hogy felmondás esetében nem talál új munkahelyet, röviddel az 55. életévének betöltését megelőzően
lényegesen alacsonyabb, mint ezen időpontot követően, ezekből a számokból nem következik; ugyanígy nem olvasható ki a számokból az sem, hogy ez a kockázat az azonos korú férfiaknál és nőknél lényegesen különbözik‑e.
72. Ezért a Bíróság elé terjesztett tényállás nem szól a szociális tervben választott, nemenként különböző korcsoportok arra vonatkozó alkalmassága mellett, hogy a szociális tervben követett célt elérjék, nevezetesen hogy enyhítsék a tartós időskori munkanélküliség következményeit.
b) Az egyedi esetek vizsgálata mint a korcsoportok kialakításának alternatívája
73. Az egyenlő bánásmód elvének követelményeit tekintve a korcsoportok általános kialakításához képest kevésbé jelentős alternatívaként jöhetett volna szóba az egyedi esetek konkrét vizsgálata. Mint ahogyan a felperes találóan megjegyzi: a munkavállalókat érintő azon kockázatot, hogy munkanélküliek maradnak, minden esetben objektív körülmények alapján lehetett volna megítélni. Azt is folyamatosan vizsgálni lehetett volna, hogy az érintettek tartósan munkanélküliek maradtak, vagy időközben új munkahelyet találtak.
74. Jóllehet egyrészt vitathatatlan, hogy minden egyes elbocsátott munkavállaló arra vonatkozó esélyének alapos megítélése, hogy képesítése vagy mobilitása alapján talál‑e új munkahelyet, adminisztratív ráfordítást jelent a munkáltató számára. Az érintett üzem küszöbönálló bezárására tekintettel valószínűleg csak nagy nehézségekkel lehetett volna megvalósítani ilyen ráfordítást, és ugyanez vonatkozik annak folyamatos vizsgálatára is, hogy a konkrét érintett személy ténylegesen talált‑e új munkahelyet, vagy tartósan munkanélküli maradt.
75. Másrészt bizonyos, hogy az alperes az érintett munkavállalók részére öt éven keresztül havonta rendszeresen kifizette az áthidaló járadékot. A kifizetőhelynek tehát egyébként is rendszeres időközönként foglalkoznia kellett minden egyedi esettel. Ezért nyilvánvaló, hogy nagyobb járulékos ráfordítás nélkül lehetősége lett volna arra, hogy az áthidaló járadék jogosultjaitól rendszeresen igazolást kérjen a tartós munkanélküliségükről, vagy hogy jövedelemigazolásként bekérje az adókivetési értesítésük másolatát.
76. Az, hogy az áthidaló járadékot az egyedi esetek vizsgálata nélkül abban az esetben is tovább folyósították, ha az érintett személy már talált új munkahelyet, túlmutat azon, ami a szociális tervben követett cél eléréséhez – nevezetesen a tartós időskori munkanélküliség következményeinek az enyhítéséhez – szükséges lett volna. Természetesen a munkáltatónak jogában állt, hogy az elbocsátott munkavállalók részére a tényleges munkanélküliségtől függetlenül is áthidaló járadék nyújtson. A nemek szerinti különbségtétel azonban ennyiben szükségtelen volt, és ezáltal megengedhetetlen.
4. Következtetés
77. A nemenként különböző korcsoportok kialakítása nem volt sem alkalmas, sem szükséges a tartós időskori munkanélküliség következményeinek az enyhítésére. A Bíróság elé terjesztett tényállásból nem derül ki, hogy az a kockázat egy férfi munkavállalónál, hogy nem talál új munkahelyet, az 55. életévének betöltését megelőzően
lényegesen alacsonyabb, mint ezen időpontot követően, és az sem derül ki, hogy ez a kockázat lényegesen különbözne az azonos korú férfiaknál és nőknél. Ezáltal a különböző alsó korhatárok meghatározásában a nemek közötti eltérő bánásmód rejlik, amely objektíve nem igazolható.
78. Az egyenlő bánásmód elvének az felelt volna meg, ha a munkavállalóknak a nemek szerinti különbségtétel nélkül nyújtották volna az áthidaló járadékot.
D – Igazolhatóság
79. Már csak annak vizsgálata marad hátra, hogy a férfi és a női munkavállalók közötti megállapított eltérő bánásmód igazolható‑e az Ausztriában rájuk vonatkozó különböző törvényes nyugdíjkorhatárral.
80. Jelen esetben a munkáltató és az üzemi tanács a nemenként különböző korcsoportok meghatározásánál láthatóan az Ausztriában hatályos, a férfi és a női munkavállalókra vonatkozóan eltérő nyugdíjkorhatárra támaszkodott. Így a választott korhatárok minden esetben 10 évvel alacsonyabbak, mint a törvényes nyugdíjkorhatár, és öt évvel alacsonyabbak, mint az akkor hatályos jog szerinti törvényes előrehozott nyugdíjkorhatár.(40)
1. A Barber ‑ügyben hozott ítéleten alapuló ítélkezési gyakorlat
81. A törvényes nyugdíjkorhatár ilyen jellegű különbségei azonban nem igazolhatnak eltérő bánásmódot az üzem szintjén. Éppen ellenkezőleg: a Barber ‑ ügyben hozott elvi ítélet(41) óta az ítélkezési gyakorlat elismeri(42), hogy a foglalkozási juttatások nyújtására és számítására vonatkozó, nemenként eltérő korhatár meghatározása sérti az EK 141. cikket, még abban az estben is, ha ez a különbség a férfiak és nők nemzeti törvényes nyugdíjrendszerben meghatározott mindenkori nyugdíjkorhatárához igazodik.
2. Az állami nyugdíjrendszerre vonatkozó kivételes rendelkezés alkalmazhatatlanságáról
82. Kizárólag az általános állami
nyugdíjrendszerek tekintetében jogosultak a tagállamok a közösségi jog jelenlegi állása szerint a 79/7 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint arra, hogy a férfiak és a nők esetében átmenetileg (43) különböző nyugdíjkorhatárokat tartsanak fenn. Ily módon anélkül kívánnak a tagállamok részére fokozatos átmenetet biztosítani a hátrányos megkülönböztetéstől mentes törvényes nyugdíjrendszerekhez, hogy e rendszerek komplex pénzügyi egyensúlyát megrendítenék.(44) Itt azonban – még az egyenlő bánásmód elvének lényeges jelentésére tekintettel is – egy szűken értelmezendő kivételes rendelkezésről van szó.(45) Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ezt csak annak érdekében lehet más ellátási rendszerekre alkalmazni, ha a hátrányos megkülönböztetés ott objektíve szükséges annak megakadályozásához, hogy valamely szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlya veszélybe kerüljön, vagy annak érdekében, hogy az öregségi nyugdíj és a más ellátások közötti összhangot biztosítsák.(46)
83. Jelen esetben a különböző korhatárok szociális tervben történő meghatározása nem volt szükséges ahhoz, hogy valamely szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlyát
megőrizzék. A munkáltató kétségtelenül korlátozott anyagi lehetőségei sem tették szükségessé az eltérő bánásmódot, inkább az áthidaló járadék folyósítását lehetett volna időben korlátozni – mint ahogyan ez meg is történt –, és kiegészítésképpen az áthidaló járadékra való jogosultságot a tényleges munkanélküliségtől lehetett volna függővé tenni.
84. Ugyanígy aligha volt szükséges a szociális tervben a nemek közötti különbségtétel azért, hogy az áthidaló járadék és más ellátások, például a törvényes öregségi ellátás közötti összhangot kialakítsák. Egyrészt ugyanis a szociális terv azon célja, hogy a tartós időskori munkanélküliség következményeit enyhítsék, nem követeli meg kényszerítően az áthidaló járadék és a törvényes nyugdíjkorhatár közötti folyamatos átmenetet; inkább azt lehetett elvárni az érintett munkavállalóktól, hogy a kézhezvett végkielégítésekből („megállapodás szerinti végkielégítés”) és az igénybevett áthidaló járadékból saját maguk gondoskodnak a törvényes nyugdíjkorhatár eléréséig terjedő időről. Még ha az áthidaló járadék és a törvényes nyugdíjkorhatár közötti folyamatos átmenet és ezáltal az üzemi ellátás és a törvényes nyugdíjrendszer közötti lehető legnagyobb összhangot tartjuk is kívánatosnak, a szociális terv kialakítása túlmutat azon, ami ezen összhang eléréséhez szükséges lett volna. A szociális terv ugyanis az áthidaló járadékot nem a tényleges munkanélküliségtől tette függővé, hanem lehetővé tette más kereső tevékenység folytatását is.(47)
3. A Birds Eye Walls ügyben hozott ítélet alkalmazhatatlanságáról
85. A Bíróság a Birds Eye Walls ügyben hozott ítéletben elismerte, hogy a férfi és a női munkavállalók a rájuk vonatkozó különböző törvényes nyugdíjkorhatár alapján objektíve különböző kiindulási helyzetben lehetnek. Ezért abban az ügyben az átmeneti nyugdíj összegét a fennálló törvényes nyugdíjigényekre tekintettel csökkenthették abban az esetben is, ha ez valamely meghatározott korcsoportban azt eredményezte, hogy egy nő alacsonyabb átmeneti nyugdíjat kapott, mint az összehasonlítás szerinti azonos korú férfi munkavállaló.(48) Mindenesetre az átmeneti nyugdíj nemenként eltérő megállapításával a Birds Eye Walls ügyben azt kívánták elérni, hogy azokat a férfi és női munkavállalókat, akik az üzemből idő előtt kiléptek, összességében
összehasonlítható jövedelemhez juttassák.(49)
86. Az alapeljárásban vitatott szociális tervben nem szerepeltek hasonló intézkedések. A Birds Eye Walls ügytől(50) eltérően ugyanis az áthidaló járadékot jelen esetben egyáltalán nem az összes kilépő munkavállalónak, hanem csak azok egy részének fizették. A jogosultaknak pedig abban az esetben is tovább fizették e járulékot, ha a tartós időskori munkanélküliség kockázata az egyedi esetben nem állt fenn. A szociális tervnek tehát egyedi esetenként erősen eltérő anyagi következményei lehettek a munkavállalókra.
4. Következtetés
87. Jelen esetben nem lehet a nemek közötti eltérő bánásmód igazolásaként felhasználni azt, hogy a szociális terv a nemenként eltérő törvényes nyugdíjkorhatárhoz igazodik.
E – Közbenső következtetés
88. Az előbbiekből következően: olyan tényállásnál, mint az alapeljárás tényállása, az a szociális terv, amely a férfiakra és a nőkre vonatkozóan eltérő törvényes nyugdíjkorhatárra támaszkodva különböző alsó korhatárokat állít fel azon férfi és női munkavállalók részére történő áthidaló járadék folyósítására, akik a munkahelyüket az üzembezárás következtében veszítették el, ellentétes az EK 141. cikkel és a 75/117 irányelv 1. cikkével.
89. Az első kérdésre ebben az értelemben kell válaszolni.
VIII – A második kérdésről
90. Második kérdésével, amely ismételten három részkérdéből áll, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 86/378 irányelv alkalmazandó‑e olyan áthidaló járadékokra, amelyeket a munkavállalók részére munkahelyük elvesztését követően szociális tervek alapján folyósítanak.
91. A 86/378 irányelv tárgyi hatálya szűkebb, mint az EK 141. cikké.(51) Ezen irányelv ugyanis – 2. cikkének (1) bekezdése szerint – csak a foglakoztatási szociális biztonsági rendszerekre
vonatkozik. Kétségesnek tűnik, hogy azok a juttatások, amelyeket valamely üzemben csupán egyszeri alkalommal (ad hoc)
valamely konkrét okból tárgyalásos úton állapítanak meg és fizetnek ki, például egy szociális terv keretében az üzem bezárása miatt, rendszernek
tekinthetők‑e.(52)
92. Végeredményben azonban nem szükséges megválaszolni azt a kérdést, hogy az áthidaló járadékot szabályozó szociális tervet foglakoztatási szociális biztonsági rendszerként kell‑e minősíteni. Az állandó ítélkezési gyakorlatnak ugyanis az felel meg, hogy a 86/378 irányelv rendelkezései nem korlátozzák az EK 141. cikk hatályát, hanem csupán annak magyarázatára szorítkoznak. Mivel már az EK 141. cikk alapján megállapításra került a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés, az irányelvnek itt már nincs jelentősége.(53)
93. Fordított esetben: ha a tényállások összehasonlíthatóságának hiányában nem valósulna meg a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés, a 86/378 irányelv akkor sem vezethetne más eredményhez, mint az EK 141. cikk. Az irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében és a 6. cikke (1) bekezdésének c) és e) pontjában foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalma ugyanis megfelel az EK 141. cikkben foglalt tilalomnak.(54)
94. A fentiek alapján a második kérdésre nem szükséges válaszolni.
IX – A harmadik kérdésről
95. A két részkérdésből álló harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy vajon az olyan áthidaló járadékok, amelyeket a munkavállalók részére munkahelyük elvesztését követően szociális terv alapján folyósítanak, a 76/207 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében elbocsátási feltételnek tekintendők‑e, és hogy a férfiak és a nők esetében eltérő korhatárok alkalmazhatók‑e e járadékokra.
96. Mint ahogyan az az első kérdésnél kifejtésre került(55), az áthidaló járadék az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti díjazásnak minősül. A különböző nyugdíjkorhatárok elérése az áthidaló járadék kifizetésének a feltételét képezi a szociális tervben, és így magával a díjazással van szoros összefüggésben, tehát semmiképpen nem pusztán foglalkozási vagy elbocsátási feltételről van szó, amelynek csupán anyagi következményei vannak.(56) A jelen ügy ebben különbözik az alperes által hivatkozott Burton‑ügytől. Mint azt a Bizottság helyesen megjegyzi: a Burton-ügy(57) tárgya az üzemből való önkéntes kilépés
volt, és az erre vonatkozó, nemenként eltérően szabályozott korhatárok. Minden
olyan munkavállalónak, aki az üzemet elhagyta, kivétel nélkül végkielégítést fizettek, bizonyos tekintetben a munkaviszony megszüntetésének járulékos anyagi következményeként. Jelen esetben viszont szinte minden munkavállaló kényszerűen veszítette el a munkahelyét; és nem az üzemből való kilépés feltételeit vitatják, hanem magának az áthidaló járadéknak a folyósítási feltételeit, amely járadékra csak néhány munkavállalónak biztosítottak jogot.(58)
97. Egyrészt a 76/207 irányelv hatálya, másrészt az EK 141. cikknek és a 75/117 irányelv 1. cikkének a hatálya kölcsönösen kizárják egymást.(59) Az áthidaló járadék nem eshet egyidejűleg a 76/207 irányelv hatálya alá is. Mint ugyanis különösen a 76/207 irányelv második preambulumbekezdéséből kitűnik, az irányelv nem érinti az előzőleg említett rendelkezések szerinti díjazást.(60) A 76/207 irányelv időközben módosított 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja is megerősíti ezt. Ez a rendelkezés ugyanis tisztán különbséget tesz egyrészről a foglalkozási és munkafeltételek – ideértve az elbocsátás feltételeit is – másrészről a munkadíj között, amely utóbbi tekintetében kifejezetten a 75/117 irányelvre utal.
98. A harmadik kérdésre ebben az összefüggésben kell válaszolni.
X – Végkövetkeztetések
99. A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy az osztrák Oberster Gerichtshof által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket az alábbiak szerint válaszolja meg:
1) Olyan tényállás esetében, mint az alapeljárás tényállása, az EK 141. cikkel és a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10‑i 75/117/EGK tanácsi irányelv 1. cikkével ellentétes az olyan szociális terv, amely a férfiakra és a nőkre vonatkozóan eltérő törvényes nyugdíjkorhatárra támaszkodva különböző alsó korhatárokat állít fel azon férfi és női munkavállalók részére történő áthidaló járadék folyósítására, akik munkahelyüket az üzembezárás következtében veszítették el.
2) Azok az áthidaló járadékok, amelyeket szociális tervek alapján folyósítanak a munkavállalók részére munkahelyük elvesztését követően, a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében nem minősülnek elbocsátási feltételnek.
(1) .
(2)
– 	HL L 45., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 179. o.
(3)
– 	HL L 225., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 327. o., módosította a 96/97/EK irányelv (HL L 46., 1997.2.17., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 232. o.).
(4)
– 	HL L 39., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 187. o.
(5)
– 	A 96/97 irányelv [hivatkozás a 3. lábjegyzetben] szerinti hatályos szöveg alapján.
(6)
– 	A 76/207 irányelv új szövege a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló 76/207/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2002. szeptember 23‑i 2002/73/EK európai parlamenti és tanács irányelv (HL L 269., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 255. o.) 3. cikkének értelmében 2002. október 5‑én lépett hatályba. Mindenesetre az eszközölt módosítások átültetésére előírt határidő csak 2005. október 5‑én jár le.
(7)
– 	HL L 6., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 215. o.
(8)
– 	A jelen indítvány 20. pontjában hivatkozott szociális terv 8.3. pontja.
(9)
– 	Az adatok az Arbeitsmarktservice Wien azon statisztikáján alapulnak, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló végzésében hivatkozik.
(10)
– 	A felperes ennyiben a szociális terv 4. pontjára utal, amely az alábbi szabályozást tartalmazza: „[…] a munkavállalók a munkavégzési kötelezettség alóli felmentés idején jogosultak arra, hogy jelen szociális tervben foglalt igényeik fenntartása mellett másik munkaviszonyt létesítsenek”.
(11)
– 	A 19/81. sz. Burton‑ügyben 1982. február 16‑án hozott ítélet (EBHT 1982., 554. o.).
(12)
– 	A C‑132/92. sz., Birds Eye Walls ügyben 1993. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑5579. o.).
(13)
– 	Hivatkozás a 12. lábjegyzetben.
(14)
– 	A Bizottság különösen a C‑262/88. sz. Barber‑ügyben 1990. május 17‑én (EBHT 1990., I‑1889. o.), a C‑33/89. sz. Kowalska‑ügyben 1990. június 27‑én (EBHT 1990., I‑2591. o.) és a C‑167/97. sz., Seymour‑Smith és Perez ügyben 1999. február 9‑én (EBHT 1999., I‑623. o.) hozott ítéletre, továbbá Birds Eye Walls ügyben hozott ítéletre [hivatkozás a 12. lábjegyzetben] hivatkozik.
(15)
– 	Hivatkozás a 11. lábjegyzetben.
(16)
– 	A 43/75. sz., Defrenne II ügyben 1976. április 8‑án (EBHT 1976., 455. o.) hozott ítélet 38‑39. pontja, lásd továbbá többek között a C‑320/00. sz., Lawrence és társai ügyben 2002. szeptember 17‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7325. o.) 17. pontját és a C‑256/01. sz. Allonby‑ügyben 2004. január 13‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑0000. o.) 45. pontját.
(17)
– 	Állandó ítélkezési gyakorlat; lásd kizárólag a C‑91/92.sz., Faccini Dori-ügyben 1994. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑3325. o.) 19‑26. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(18)
– 	A Barber‑ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 11. pontja; lásd továbbá a 96/80. sz. Jenkins‑ügyben 1981. március 31‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 911. o.) 22. pontját, a C‑399/92, C‑409/92, C‑425/92, C‑34/93, C‑50/93 és C‑78/93. sz., Helmig és társai egyesített ügyekben 1994. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5727. o.) 19. pontját, a C‑236/98. sz. JämO‑ügyben 2000. március 30‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2189. o.) 37. pontját, valamint a C‑381/99. sz. Brunnhofer‑ügyben 2001. június 26‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑4961. o.) 29. pontját; továbbá a Defrenne II ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 16. lábjegyzetben) 53‑55. pontja és a 69/80. sz. Worringham‑ügyben 1981. március 11‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 767. o.) 21. pontja.
(19)
– 	A C‑4/02–C‑5/02. sz., Schönheit és Becker egyesített ügyekben 2003. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑0000. o.) 56.pontja, a C‑50/99. sz. Podesta‑ügyben 2000. május 25‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4039. o.) 26. pontja és a C‑7/93. sz. Beune‑ügyben 1994. szeptember 28‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑4471. o.) 43.pontja.
(20)
– 	Lásd az EK 141. cikk (2) bekezdésének szövegét, továbbá a Barber‑ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 12. pontját és a Seymour‑Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 23.pontját, továbbá a 12/81.sz. Garland‑ügyben 1982. február 9‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 359. o.) 5. pontját.
(21)
– 	Lásd a Barber-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 12‑14. pontját, a Seymour‑Smith és Perez ügyben hozott ítélet 25. pontját, a Kowalska ügyben hozott ítélet 9‑11. pontját, a Birds Eye Walls ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 12. lábjegyzetben) 12. pontját és a C‑173/91. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1993. február 17‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑673.) 15‑17. pontját.
(22)
– 	Az említett elhatárolási feltételek megfelelnek az állandó ítélkezési gyakorlatnak; lásd a 80/70. sz., Defrenne I ügyben 1971. május 25‑én hozott ítélet (EBHT 1971., 445. o.) 7‑12. pontját, a 170/84. sz. Bilka‑ügyben 1986. május 13‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 1607. o.) 17. és azt követő pontját, továbbá a Barber-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 22. pontját és a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 21. lábjegyzetben) 14. pontját.
(23)
– 	A szociális terv 8.3. pontja.
(24)
– 	A C‑220/02. sz. ügy; ott lásd különösen a 2004. február 12‑én ismertetett indítványom 33‑45. pontját (EBHT 2004., I‑0000. o.).
(25)
– 	Lásd a jelen indítvány 13. pontját
(26)
– 	A szociális terv 8.3. pontja.
(27)
– 	A jelen indítvány 44–45. pontja.
(28)
– 	Lásd ezenkívül a Garland ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 20. lábjegyzetben) 9. pontját és a C‑218/98. sz., Abdoulaye és társai ügyben 1999. szeptember 16‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5723. o.) 15. pontját, amelyek hasonló megfontolásokat tartalmaznak.
(29)
– 	A Barber-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 32. pontja és a Podesta-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 19. lábjegyzetben) 46. pontja; lásd még a C‑408/92. sz., Smith és társai ügyben 1994. szeptember 28‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑4435. o.) 11. pontját. Egyrészt az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv, másrészt a 76/207 irányelv hatályának elhatárolásáról lásd a jelen indítvány 95. és azt követő pontjait.
(30)
– 	A Brunnhofer-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 18. lábjegyzetben) 28–39. pontja és a Birds Eye Walls ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 12. lábjegyzetben) 17. pontja. Lásd még az Abdoulaye‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 28. lábjegyzetben) 16‑17. pontját, a C‑342/93. sz. Gillespie‑ügyben 1996. február 13‑án hozott ítélet (EBHT 1996, I‑475. o.) 16. pontját és a C‑206/00. sz. Mouflin‑ügyben 2001. december 13‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑10201. o.) 28. pontját.
(31)
– 	Lásd jelen indítvány 17. és azt követő pontjait.
(32)
– 	A C‑317/93. sz. Nolte‑ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4625. o.) 33. pontja és a C‑281/97. sz. Krüger‑ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5127. o.) 28. pontja; lásd továbbá a Seymour‑Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 74. pontját.
(33)
– 	A Seymour‑Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 75. pontja és a C‑187/00. sz. Kutz‑Bauer-ügyben 2003. március 20‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑2741. o.) 57. pontja.
(34)
– 	Ennek megfelelő megfontolásokat tartalmaz a Kutz‑Bauer-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 33. lábjegyzetben) 58. pontja és a Seymour‑Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 76. pontja.
(35)
–	Az egészhez lásd a C‑77/02. sz. Steinicke‑ügyben 2003. szeptember 11‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑0000. o.) 58–59. pontját, továbbá a Kutz‑Bauer-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 33. lábjegyzetben) 51‑52. pontját, a Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 19. lábjegyzetben) 83‑84. pontját és a Seymour‑Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 68. pontját.
(36)
– 	Lásd például az Abdoulaye‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 28. lábjegyzetben) 17–20. pontját.
(37)
– 	Lásd jelen indítvány 22. és azt követő pontjait.
(38)
– 	Állandó ítélkezési gyakorlat, lásd az Allonby‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 16. lábjegyzetben) 75‑81. pontját és a Steinicke‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 35. lábjegyzetben) 56‑57. pontját.
(39)
– 	Lásd különösen a jelen indítvány 82. pontját.
(40)
– 	Lásd a jelen indítvány 15. pontját.
(41)
– 	Hivatkozás a 14. lábjegyzetben, az ítélet 32. pontja.
(42)
– 	Lásd például a C‑110/91. sz. Moroni‑ügyben 1993. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑6591. o.) 10‑20. pontját és a Smith és társai ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 29. lábjegyzetben) 11. pontját.
(43)
– 	A C‑328/91. sz. Thomas‑ügyben 1993. március 30‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1247. o.) 9. pontja, a C‑139/95. sz. Balestra‑ügyben 1997. január 30‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑549. o.) 32. pontja, a C‑104/98. sz. Buchner‑ügyben 2000. május 23‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑3625. o.) 23. pontja, valamint a C‑196/98. sz. Hepple‑ügyben 2000. május 23‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑3701. o.) 23.pontja.
(44)
– 	A C‑9/91. sz., Equal Opportunities Commission ügyben 1992. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4297. o.) 14‑15. pontja. Lásd a Burton‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 11. lábjegyzetben) 13‑14. pontját is.
(45)
– 	Lásd a Thomas‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 43. lábjegyzetben) 8. pontját és a Buchner‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 43. lábjegyzetben) 21. pontját, továbbá a C‑377/96–C‑384/96. sz., De Vriendt és társai egyesített ügyekben 1998. április 30‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2105. o.) 25. pontját és a C‑303/02. sz. Haackert‑ügyben 2004. március 4‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑0000. o.) 26. pontját.
(46)
– 	Lásd a Thomas‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 43. lábjegyzetben) 12. és 20. pontját, a Balestra‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 43. lábjegyzetben) 33. és 35. pontját, a Buchner‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 43. lábjegyzetben) 25‑26. pontját, a Hepple‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 43. lábjegyzetben) 25‑26. pontját, továbbá a Haackert‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 45. lábjegyzetben) 30. pontját.
(47)
– 	Lásd úgyszintén a jelen indítvány 76. pontját.
(48)
– 	A Birds Eye Walls ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 12. lábjegyzetben) 20–24. pontja.
(49)
– 	A Birds Eye Walls ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 12. lábjegyzetben) 5. pontja. Ebben az értelemben értelmezte és kodifikálta a közösségi jogalkotó is a Birds Eye Walls ügyben hozott ítéletet: lásd a 86/378 irányelv 96/97 irányelvvel módosított 2. cikkének (3) bekezdését.
(50)
– 	Hivatkozás a 12. lábjegyzetben, az ítélet 2–5. pontja.
(51)
– 	Ezzel szemben a 86/378 irányelv személyi hatálya az EK 141. cikkhez képest kiterjesztő, mivel az irányelv nem csak a munkavállalókra, hanem az önálló vállalkozókra is vonatkozik.
(52)
– 	Ennyiben különbözik az itt vizsgálandó tényállás például a Defreyn‑ügytől, amelyben a Bíróság a 86/378 irányelv hatálya alá vont olyan bérmegállapodásról szóló szabályozást, amely a munkanélküliség ellen nyújtott védelmet azáltal, hogy az érintett munkavállalók részére a törvényes munkanélküli támogatás kiegészítéseként nyújtott juttatást (a C‑166/99. sz. Defreyn‑ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6155. o.] 6. és azt követő pontjai, valamint 29. pontja).
(53)
– 	A Moroni‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 42. lábjegyzetben) 22‑24. pontja, a Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 19. lábjegyzetben) 65. pontja és az Allonby-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 16. lábjegyzetben) 78. pontja.
(54)
– 	Az EK 141. cikkhez lásd a jelen indítvány 52. és azt követő pontjait, valamint a 81. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(55)
– 	A jelen indítvány 43–51. pontja.
(56)
– 	A szoros összefüggéshez és a foglalkozási feltételek járulékos anyagi következményeihez lásd a Steinicke‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 35. lábjegyzetben) 51. pontját és a JämO‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 18. lábjegyzetben) 59. pontját, továbbá a C‑476/99. sz. Lommers‑ügyben 2002. március 19‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑2891. o.) 28. pontját és a 149/77. sz., Defrenne III ügyben 1978. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1978., 1365. o.) 21. pontját. Végeredményben hasonló a Seymour‑Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 35–36. pontja is.
(57)
– 	Hivatkozás a 11. lábjegyzetben.
(58)
– 	Amennyiben a Burton‑ügyben hozott ítéletet (hivatkozás a 11. lábjegyzetben) az itt képviselt állásponttól elétrően a jelen üggyel összehasonlíthatóként kezelnénk, a Burton‑ügyben hozott ítélet az 56. lábjegyzetben hivatkozott újabb ítélkezési gyakorlatra tekintettel meghaladottnak kellene tekinteni.
(59)
– 	Végeredményben így szól a Steinicke‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 35. lábjegyzetben) 48–51. pontja, a Krüger‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 32. lábjegyzetben) 17. pontja, a Gillespie‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 30. lábjegyzetben) 24. pontja, a Defreyn‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás az 52. lábjegyzetben) 35. pontja és a Seymour‑Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 35–36. pontja.
(60)
– 	A Gillespie‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 30. lábjegyzetben) 24. pontja és a Krüger‑ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 32. lábjegyzetben) 14. pontja.