62024CJ0311
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
2026. január 29. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Mezőgazdaság – Tisztességtelen verseny – Tisztességtelen piaci gyakorlatok – (EU) 2019/633 irányelv – Tilalom – A 3. cikk (1) bekezdésének d) pontja – A beszállító mezőgazdasági és élelmiszeripari termékeinek értékesítéséhez nem kapcsolódó kifizetési követelés – A 6. cikk (1) bekezdése első albekezdésének e) pontja – Bírságkiszabási hatáskör – Több tiltott tisztességtelen piaci gyakorlat »egységes jogsértésként« történő olyan minősítése, amely egyetlen bírság kiszabását eredményezi – A ne bis in idem elve – A bírság felső határát meghatározó nemzeti jogszabály”
A C‑311/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Oberlandesgericht Wien (bécsi regionális felsőbíróság, Ausztria) a Bírósághoz 2024. április 29‑én érkezett, 2024. április 26‑i határozatával terjesztett elő
a Bundeswettbewerbsbehörde
és
az M. GmbH
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (második tanács),
tagjai: K. Jürimäe tanácselnök (előadó), K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a második tanács bírájaként eljárva, F. Schalin, M. Gavalec és Csehi Z. bírák,
főtanácsnok: A. Rantos,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Bundeswettbewerbsbehörde képviseletében C. F. Winkler,
–
az M. GmbH képviseletében S. Albiez Rechtsanwalt,
–
az osztrák kormány képviseletében A. Posch, J. Schmoll és P. Thalmann, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében A. Dawes, M. ter Haar és M. Zerwes, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncban a vállalkozások közötti kapcsolatokban előforduló tisztességtelen piaci gyakorlatokról szóló, 2019. április 17‑i (EU) 2019/633 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2019. L 111., 59. o.) 6. cikke (1) bekezdése első albekezdése e) pontjának értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a Bundeswettbewerbsbehörde (szövetségi versenyhatóság, Ausztria) (a továbbiakban: BWB) és az M. GmbH társaság között folyamatban lévő négy egyesített ügyben terjesztették elő, amelyek tárgyát az e társaság által a beszállítóihoz intézett kifizetési követelések érvényessége képezi.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az EUM‑Szerződés
3
Az EUMSZ 39. cikk (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A közös agrárpolitika célkitűzései a következők:
a)
a mezőgazdasági termelékenység növelése a műszaki fejlődés előmozdításával, valamint a mezőgazdasági termelés ésszerű fejlesztésének és a termelési tényezők, így különösen a munkaerő lehető legjobb hasznosításának biztosításával;
b)
ily módon a mezőgazdasági népesség megfelelő életszínvonalának biztosítása, különösen a mezőgazdaságban dolgozók egy főre jutó jövedelmének növelésével;
c)
a piacok stabilizálása;
d)
az ellátás hozzáférhetőségének biztosítása;
e)
a fogyasztók elfogadható ár ellenében történő ellátásának biztosítása[.]”
4
Az EUSZ 43. cikk (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 40. cikk (1) bekezdésében előírt közös piacszervezést, továbbá a közös agrárpolitika és a közös halászati politika célkitűzéseinek megvalósításához szükséges egyéb rendelkezéseket a Gazdasági és Szociális Bizottsággal folytatott konzultációt követően rendes jogalkotási eljárás keretében az Európai Parlament és a Tanács állapítja meg.”
A 2019/633 irányelv
5
A 2019/633 irányelv (1), (6)–(9), (14), (16), (24), (34) és (39) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(1)
Általános jelenség, hogy a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncon belül a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek beszállítói és vevői közötti tárgyalási pozíciókat nagy fokú egyenlőtlenség jellemzi. Ezek a tárgyalási pozíciók terén mutatkozó egyenlőtlenségek valószínűsíthetően tisztességtelen piaci gyakorlatokhoz vezetnek, amennyiben a nagyobb és erősebb kereskedelmi partnerek bizonyos olyan gyakorlatokat vagy szerződéses megállapodásokat próbálnak kikényszeríteni az értékesítési ügyletekre vonatkozóan, amelyek az ő előnyüket szolgálják. Az ilyen magatartások például: nagymértékben eltérhetnek a helyes kereskedelmi magatartástól, ellentétesek lehetnek a jóhiszeműség és a tisztesség elvével, és előfordulhat, hogy azokat az egyik kereskedelmi partner egyoldalúan kényszeríti rá a másikra; indokolatlanul és aránytalan mértékben háríthatják át a gazdasági kockázatot az egyik kereskedelmi partnerről a másikra; vagy az egyik kereskedelmi partnerre nézve jelentős mértékben egyenlőtlen jogokat és kötelezettségeket keletkeztethetnek. Bizonyos gyakorlatok még akkor is nyilvánvalóan tisztességtelenek lehetnek, ha mindkét fél elfogadja őket. A tisztességtelen piaci gyakorlatokkal szemben be kell vezetni a védelem uniós minimumszintjét, e gyakorlatok előfordulásának visszaszorítása érdekében, amelyek valószínűsíthetően negatív hatást gyakorolnak a mezőgazdasági közösség életszínvonalára. Ezen irányelv minimális harmonizációra irányuló megközelítése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy olyan nemzeti szabályokat fogadjanak el vagy tartsanak fenn, amelyek túlmutatnak az ezen irányelvben felsorolt tisztességtelen piaci gyakorlatokon.
[…]
(6)
Noha minden gazdasági tevékenység rejt magában üzleti kockázatot, a mezőgazdasági termelést különösen nagy bizonytalanság övezi, mivel biológiai folyamatokra támaszkodik és ki van téve az időjárási körülményeknek is. Ezt a bizonytalanságot tetézi az a tény, hogy a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek kisebb‑nagyobb mértékben romlandók és szezonálisak. Egy olyan agrárpolitikai környezetben, amely érezhetően piacorientáltabb, mint a múltban volt, a tisztességtelen piaci gyakorlatokkal szembeni védelem fontosabbá vált a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncban tevékenykedő gazdasági szereplők számára.
(7)
Különösen az említett tisztességtelen piaci magatartások valószínűsíthetően kedvezőtlen hatást gyakorolnak a mezőgazdasági közösség életszínvonalára. Ez a hatás lehet akár közvetlen, amennyiben a mezőgazdasági termelőket és a szervezeteiket beszállítóként érinti, akár közvetett, amikor a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncon belül előforduló tisztességtelen piaci gyakorlatok kedvezőtlen következményeit »dominóhatásként« szenvedik el a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási lánc elsődleges termelői.
(8)
A tagállamok többsége, de nem mindegyikük, egyedi nemzeti szabályokat vezetett be a beszállítóknak a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncon belül a vállalkozások közötti kapcsolatokban előforduló tisztességtelen piaci gyakorlatokkal szembeni védelmére. Noha a szerződéses jogra vagy az önszabályozási kezdeményezésekre is lehetne támaszkodni, a panaszossal szembeni kereskedelmi megtorló intézkedésektől való félelem és az ilyen gyakorlatokhoz kapcsolódó pénzügyi kockázatok korlátozzák a jogsérelem orvoslása e formáinak gyakorlati értékét. Ezért egyes olyan tagállamok, amelyek a tisztességtelen piaci gyakorlatok vonatkozásában rendelkeznek egyedi szabályokkal, közigazgatási hatóságokat bíznak meg e szabályok érvényesítésével. Ugyanakkor a tagállamok tisztességtelen piaci gyakorlatokra vonatkozó szabályai – amennyiben vannak ilyenek – jelentős mértékben eltérnek egymástól.
(9)
A gazdasági szereplők száma és mérete eltér a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási lánc különböző szakaszaiban. A tárgyalási pozíció terén mutatkozó különbségek, amelyek összhangban állnak a beszállító vevőtől való gazdasági függőségével, valószínűleg ahhoz vezetnek, hogy a nagyobb gazdasági szereplők tisztességtelen piaci gyakorlatokat alkalmazzanak a kisebb gazdasági szereplőkkel szemben. Egy olyan dinamikus megközelítésnek, amely a beszállító és a vevő éves árbevétel szempontjából relatív méretét veszi alapul, a tisztességtelen piaci gyakorlatokkal szemben jobb védelmet kell nyújtania az arra leginkább rászoruló gazdasági szereplők számára. A tisztességtelen piaci magatartások különösen ártalmasak a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási lánc kis‑ és középvállalkozásai (a továbbiakban: kkv‑k) számára. A kkv‑knál nagyobb, de 350000000 [eurót] nem meghaladó árbevétellel rendelkező vállalkozást is védeni kell a tisztességtelen piaci gyakorlatokkal szemben, hogy e gyakorlatok költségei ne háruljanak át a kisebb mezőgazdasági termelőkre. A jelek szerint különösen jelentősen érvényesül a mezőgazdasági termelőket érő dominóhatás a legfeljebb 350000000 [euró] árbevétellel rendelkező vállalkozások esetében. A mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek – ideértve a feldolgozott mezőgazdasági termékeket is – közbenső beszállítóinak védelme révén elkerülhető, hogy a kereskedelem eltérítődjön a feldolgozott termékeket előállító mezőgazdasági termelőktől és azok társulásaiktól a nem védett beszállítók felé.
[…]
(14)
Ezen irányelvet a nagyobb gazdasági szereplők által a gyengébb tárgyalási pozícióval rendelkező gazdasági szereplőkkel szemben tanúsított üzleti magatartásra is alkalmazni kell. A relatív tárgyalási pozíció megbecsüléséhez megfelelő eszközként szolgál a különböző gazdasági szereplők éves árbevétele. Annak ellenére, hogy becslésről van szó, ez a kritérium a gazdasági szereplők számára kiszámíthatóságot biztosít ezen irányelv szerinti jogaik és kötelezettségeik tekintetében. A felső határ meghatározásával elkerülhető, hogy olyan gazdasági szereplők is védelemben részesüljenek, amelyek nem kiszolgáltatottak vagy jóval kevésbé kiszolgáltatottak, mint kisebb partnereik, illetve versenytársaik. Ezért ez az irányelv a védelemhez kötődően a gazdasági szereplők árbevételén alapuló kategóriákat hoz létre.
[…]
(16)
Annak eldöntésekor, hogy egy adott egyedi piaci gyakorlat tisztességtelennek minősül‑e, fontos csökkenteni a felek között létrejött tisztességes és hatékonyságteremtő megállapodások korlátozott alkalmazásának kockázatát. Helyénvaló tehát megkülönböztetni a felek közötti beszállítói megállapodások vagy későbbi megállapodások világos és egyértelmű feltételei szerinti gyakorlatokat azoktól, melyek az ügylet megkezdése után fordulnak elő előzetes megállapodás nélkül, annak érdekében, hogy csak a beszállítói megállapodás említett világos és egyértelmű feltételeinek egyoldalú és visszamenőleges módosítása legyen tilalmazott. Ugyanakkor bizonyos piaci gyakorlatok jellegüknél fogva tisztességtelennek minősülnek és alkalmazásuk nem tartozhat a felek szerződési szabadságának körébe.
[…]
(24)
Ezen irányelv nem harmonizálja a nemzeti jogalkalmazó hatóságok előtti eljárásokban a bizonyítási teherre vonatkozó szabályokat, sem pedig a beszállítói megállapodások fogalmát. A bizonyítási teherre vonatkozó szabályok és a beszállítói megállapodások fogalma tehát a tagállamok nemzeti jogában vannak megállapítva.
[…]
(34)
A visszatartó erejű tényezők megléte – mint például hatáskör pénzbírságok vagy egyéb ugyanilyen hatékony szankciók kiszabására, illetve ezek kiszabására irányuló eljárások pl. bíróságok előtti megindítására, valamint a vizsgálatok eredményeinek közzététele, a jogsértést elkövető vevőkkel kapcsolatos információk közzétételét is beleértve – változást idézhet elő a magatartásokban, és arra ösztönözheti a feleket, hogy az ügyet még per előtti szakaszban rendezzék, ezért ezeket a jogalkalmazó hatóságok hatásköreinek részévé kell tenni. A pénzbírságok különösen hatékonyak és visszatartó erejűek lehetnek. Mindazonáltal helyénvaló, hogy az egyes vizsgálatokban a jogalkalmazó hatóság dönthessen arról, hogy mely hatáskörével fog élni, és hogy kiszab‑e pénzbírságot vagy egyéb ugyanilyen hatékony szankciót, illetve indít‑e ezek kiszabására irányuló eljárást.
[…]
(39)
[M]ivel a tagállamok többsége már rendelkezik nemzeti szabályokkal a tisztességtelen piaci gyakorlatokra vonatkozóan – még ha ezek eltérőek is –, helyénvaló az irányelv eszközével élni a védelem uniós jog által biztosított minimumszintjének a bevezetéséhez. Ennek lehetővé kell tennie a tagállamok számára, hogy a megfelelő szabályokat oly módon építsék be nemzeti jogrendjükbe, hogy koherens rendszereket hozzanak létre. A tagállamok nem akadályozhatók meg abban, hogy területükön – a belső piac működésére alkalmazandó uniós jog jelentette korlátokra is figyelemmel – olyan szigorúbb nemzeti szabályokat tartsanak fenn vagy vezessenek be, amelyek a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncban a vállalkozások közötti kapcsolatokban előforduló tisztességtelen piaci gyakorlatokkal szemben magasabb szintű védelmet biztosítanak, feltéve, hogy e szabályok arányosak.”
6
Ezen irányelv „Tárgy és alkalmazási kör” című 1. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:
„(1)   Ez az irányelv – a helyes kereskedelmi magatartástól nagymértékben eltérő, a jóhiszeműséggel és a tisztességgel ellentétes és az egyik kereskedelmi partner által a másikra egyoldalúan rákényszerített gyakorlatok elleni küzdelem céljából – megállapítja a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncban a vevők és a beszállítók közötti kapcsolatokban tiltott, tisztességtelen piaci magatartások minimumlistáját, valamint meghatározza az e tilalmak érvényesítésére vonatkozó minimumszabályokat és a jogalkalmazó hatóságok közötti koordináció szabályait.
(2)   Ez az irányelv egyes olyan tisztességtelen piaci gyakorlatokra alkalmazandó, amelyek mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítésével összefüggésben fordulnak elő az alábbiak által:
a)
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele nem haladja meg a 2000000 [eurót], olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek az éves árbevétele meghaladja a 2000000 [eurót];
b)
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele meghaladja a 2000000 [eurót], de nem haladja meg a 10000000 [eurót], olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek az éves árbevétele meghaladja a 10000000 [eurót];
c)
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele meghaladja a 10000000 [eurót], de nem haladja meg az 50000000 [eurót], olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek éves árbevétele meghaladja az 50000000 [eurót];
d)
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele meghaladja az 50000000 [eurót], de nem haladja meg a 150000000 [eurót], olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek az éves árbevétele meghaladja a 150000000 [eurót];
e)
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele meghaladja a 150000000 [eurót], de nem haladja meg a 350000000 [eurót], olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek éves árbevétele meghaladja a 350000000 [eurót].
[…]”
7
Az említett irányelv „A tisztességtelen piaci gyakorlatok tilalma” című 3. cikke (1) bekezdésének d) pontja így rendelkezik:
„A tagállamok biztosítják legalább a következő tisztességtelen piaci gyakorlatok mindegyikének tilalmát:
[…]
d)
a vevő olyan kifizetésekre kötelezi a beszállítót, amelyek nem kapcsolódnak a beszállító mezőgazdasági és élelmiszeripari termékeinek értékesítéséhez;
[…]”
8
Ugyanezen irányelv „A jogalkalmazó hatóságok hatásköre” című 6. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A tagállamok biztosítják, hogy valamennyi jogalkalmazó hatóságuk rendelkezzen a feladatai ellátásához szükséges erőforrásokkal és szakértelemmel, és az arra vonatkozó hatásköröket ruházzák rájuk, hogy:
[…]
d)
meghozzák a 3. cikkben megállapított tilalmak megsértését megállapító és a vevőt a tiltott piaci gyakorlattal való felhagyásra kötelező határozatot; a jogalkalmazó hatóság eltekinthet e határozat meghozatalától, ha az ilyen határozat azzal a kockázattal járna, hogy felfedésre kerülne a panaszos személyazonossága vagy bármely más olyan információ, amelynek felfedését a panaszos saját érdekeire nézve sérelmesnek ítéli meg, valamint feltéve, hogy a panaszos az említett információt az 5. cikk (3) bekezdésével összhangban megjelölte;
e)
a nemzeti szabályokkal és eljárásokkal összhangban eljárásokat írjanak elő vagy kezdeményezzenek pénzbírságnak vagy más ugyanilyen hatékony szankcióknak, illetve ideiglenes intézkedésnek a jogsértés elkövetőjére történő kiszabása céljából;
[…]
Az első albekezdés e) pontjában említett szankcióknak – a jogsértés jellegét, időtartamát, ismétlődését és súlyosságát figyelembe véve – hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.”
9
A 2019/633 irányelv 9. cikke értelmében:
„(1)   Magasabb szintű védelem biztosítása érdekében a tagállamok fenntarthatnak vagy bevezethetnek az ezen irányelvben megállapítottaknál szigorúbb szabályokat a tisztességtelen piaci gyakorlatok elleni küzdelem céljából, feltéve, hogy ezek a nemzeti szabályok összeegyeztethetők a belső piac működésére irányadó szabályokkal.
(2)   Ez az irányelv nem érinti az ezen irányelv hatálya alá nem tartozó tisztességtelen piaci gyakorlatok elleni küzdelmet célzó nemzeti szabályokat, feltéve, hogy ezek a szabályok összeegyeztethetők a belső piac működésére irányadó szabályokkal.”
Az osztrák jog
10
A Bundesgesetz, mit dem das Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen geändert wird (a kiskereskedelem és a tisztességes verseny feltételeinek javításáról szóló szövetségi törvényt módosító szövetségi törvény) (BGBl. I 239/2021) szerint módosított Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen (Faire-Wettbewerbsbedingungen-Gesetz) (a kiskereskedelem és a tisztességes verseny feltételeinek javításáról szóló szövetségi törvény, BGBl. 392/1977) (a továbbiakban: FWBG) 5a. §‑a így rendelkezik:
„(1)   A jelen fejezet rendelkezései a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítésével összefüggésben alkalmazott tisztességtelen piaci gyakorlatok elleni küzdelmet szabályozzák. E rendelkezések a [2019/633 irányelv] átültetését szolgálják. Az első fejezet és a [Bundesgesetz gegen Kartelle und andere Wettbewerbsbeschränkungen (Kartellgesetz 2005) (a kartellek és egyéb versenykorlátozások elleni törvény)] rendelkezései változatlanul maradnak.
(2)   E fejezet rendelkezéseit olyan piaci gyakorlatokra kell alkalmazni, amelyek mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítésével összefüggésben fordulnak elő az alábbiak által:
1.
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele nem haladja meg a 2000000 eurót, olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek az éves árbevétele meghaladja a 2000000 eurót;
2.
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele meghaladja a 2000000 eurót, de nem haladja meg a 10000000 eurót, olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek az éves árbevétele meghaladja a 10000000 eurót;
3.
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele meghaladja a 10000000 eurót, de nem haladja meg az 50000000 eurót, olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek éves árbevétele meghaladja az 50000000 eurót;
4.
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele meghaladja az 50000000 eurót, de nem haladja meg a 150000000 eurót, olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek az éves árbevétele meghaladja a 150000000 eurót;
5.
azon beszállítók, amelyek éves árbevétele meghaladja a 150000000 eurót, de nem haladja meg a 350000000 eurót, olyan vevők részére, akiknek, illetve amelyeknek éves árbevétele meghaladja a 350000000 eurót,
[…]
(3)   E fejezet azon értékesítésekre alkalmazandó, amelyek esetében a beszállító vagy a vevő, vagy mindkettő letelepedett az Unióban.
[…]”
11
Az FWBG 5b. §‑a értelmében:
„[…]
2.   »vevő«: letelepedésének helyétől függetlenül bármely természetes vagy jogi személy, ha nem minősül fogyasztónak, vagy hatóság az Unióban, aki, illetve amely mezőgazdasági és élelmiszeripari termékeket vásárol; a »vevő« kifejezés az ilyen természetes és jogi személyek csoportját is magában foglalhatja;
3.   »beszállító«: letelepedésének helyétől függetlenül bármely olyan mezőgazdasági termelő, vagy bármely olyan természetes vagy jogi személy, aki, illetve amely mezőgazdasági és élelmiszeripari termékeket értékesít; a »beszállító« kifejezés az ilyen mezőgazdasági termelők csoportját vagy az ilyen természetes és jogi személyek csoportját is magában foglalhatja, például a termelői szervezeteket, a beszállítói szervezeteket és az ilyen szervezetek társulásait is beleértve[.]”
12
Az FWBG 5c. §‑ának (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Tilos az I. mellékletben felsorolt piaci gyakorlatok alkalmazása. […]”
13
Az FWBG 6. §‑ának (2) bekezdése így rendelkezik:
„A 2. fejezet alkalmazásában a nyomozó hatóság kérelmére az illetékes trösztellenes bíróság az 5b. § (2) bekezdése szerinti, az 5c. § rendelkezéseit megsértő vevővel szemben 500000 euróig terjedő pénzbírságot szabhat ki. A pénzbírság összegének kiszámításakor különösen a jogsértés súlyosságára és időtartamára, a jogsértésből származó gazdagodásra, a bűnösség fokára és a gazdasági teljesítőképességre kell figyelemmel lenni. A kartellek és egyéb versenykorlátozások elleni törvény 33. §‑a értelemszerűen alkalmazandó.”
14
Az FWBG „Minden esetben tilos piaci gyakorlatok” című I. mellékletének 4. pontjában a következő szerepel:
„A vevő olyan kifizetésekre kötelezi a beszállítót, amelyek nem kapcsolódnak a beszállító mezőgazdasági és élelmiszeripari termékeinek értékesítéséhez.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15
Az M., amely az alapeljárás alperese, Ausztriában élelmiszer‑kiskereskedelmi üzleteket üzemeltet.
16
2023 májusában az M. olyan kifizetési követeléseket intézett a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékekkel foglalkozó beszállítóihoz, amelyek a BWB szerint nem kapcsolódtak e termékek értékesítéséhez, és amelyek ezáltal megsértették az FWBG 5c. §‑ának (1) bekezdését és I. mellékletének 4. pontját, amelyek a 2019/633 irányelv 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének d) pontját ültetik át.
17
E kifizetési követelések igazolása érdekében az M. azt állította, hogy gazdasági szempontból erőteljesen érintik őt a Covid19‑világjárvány turizmusra gyakorolt hatásai, amelyek az élelmiszer‑kiskereskedelem területén az ügyfélkör visszaeséséhez és a költségek jelentős növekedéséhez vezettek. Az M. tehát a vállalkozását érintő teljes szerkezetátalakítási folyamatba kezdett, beleértve a beszerzések átalakításának folyamatát is. Ezen átalakítási folyamat keretében külső tanácsadót bízott meg, aki azt javasolta neki, hogy kérjen hozzájárulást a beszállítóitól az említett folyamattal járó magas költségek részleges ellentételezése érdekében.
18
E célból az M. 2023. május 16‑án online „beszállítói konferenciát” („Supplier Day”) szervezett, amelynek keretében áttekintést nyújtott a beszállítóinak a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek piacának jelenlegi helyzetéről, az általa ott tapasztalt problémákról, valamint az ekkoriban általa elszenvedett veszteségekről. Ismertette azt az átalakítási folyamatot, amelyben épp benne volt. E folyamat célját akként határozta meg, hogy az a kategóriák kezelésének professzionalizálására („Category Management”) és a belső folyamatok optimalizálására irányult. Az M. azt is kifejtette a beszállítóinak, hogy milyen befektetés szükségességével néz szembe, hangsúlyozva, hogy be kell szerezni éghajlatbarát hidrogéngyártó egységeket, továbbá be kell ruházni egy CO2‑semleges nehéztehergépjármű‑flottába.
19
2023. május 17‑én az M. ugyanazon e‑mail két változata közül az egyiket elküldte valamennyi beszállítójának, attól függően, hogy részt vettek‑e a konferencián, vagy sem. Ebben az elektronikus levélben azt kérte tőlük, hogy fizessenek egy meghatározott összegű hozzájárulást az általa megkezdett átalakítási folyamat finanszírozásában való részvétel céljából. Ezen e‑mailekhez pro forma számlákat csatolt, amelyek különböző átalányösszegeket tartalmaztak. A különböző e‑maileket egyidejűleg küldte el. A pro forma számla összegétől, illetve attól a különbségtételtől eltekintve, hogy az érintett beszállító részt vett‑e a 2023. május 16‑i konferencián, vagy sem, az e‑mailek minden beszállító esetében ugyanazok voltak.
20
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az M. saját kezdeményezésére úgy döntött, hogy leállítja a beszállítókhoz intézett befektetési felhívásokat, törli az e‑mailekhez csatolt pro forma számlákat, és haladéktalanul visszatéríti a már kifizetett összegeket. A tizenhat beszállító közül összesen csak kettő döntött úgy, hogy követi a befektetésre vonatkozó felhívást, és kifizeti az elküldött e‑mailekhez csatolt pro forma számlákon feltüntetett összegeket.
21
A BWB megállapította, hogy az M. mint vevő tizenhat beszállítójától olyan kifizetéseket kért, amelyek nem kapcsolódtak mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítéséhez. Ennek során úgy ítélte meg, hogy e kifizetési követelések mindegyike sérti az FWBG I. mellékletének 4. pontjával összefüggésben értelmezett 5c. §‑ának (1) bekezdését. 2023. november 10‑én tehát a BWB tizenhat kérelmet nyújtott be az Oberlandesgericht Wienhez (bécsi regionális felsőbíróság, Ausztria) – amely a kérdést előterjesztő bíróság – az iránt, hogy az FWBG 6. §‑ának (2) bekezdése alapján szabjon ki bírságot az M.‑mel szemben.
22
E kérelmek közül négyet e bíróság 25. tanácsának osztottak ki. E kérelmeket egyesítették, és azok a következő négy szállítóra vonatkoznak:
–
P. GmbH – 12 000 euró összegű kifizetési követelés;
–
L. GmbH – 10 000 euró összegű kifizetési követelés;
–
R. GmbH – 12 000 euró összegű kifizetési követelés;
–
S. GmbH – 18 000 euró összegű kifizetési követelés.
23
A BWB úgy véli, hogy minden egyes kifizetési követelés külön jogsértésnek minősül.
24
Az M. vitatja, hogy külön követelésekről lenne szó, azzal érvelve, hogy a BWB által hivatkozott tizenhat követelés mindegyike ugyanazon a tényálláson alapul. Úgy tűnik tehát számára, hogy a tizenhat különböző követelésre történő mesterséges szétválasztás sérti a ne bis in idem elvét. Másodlagosan, az M. előadja, hogy valójában egységes és folyamatos jogsértést rónak a terhére. Úgy véli, hogy a jogalkalmazási gyakorlatban kialakított e fogalom, amely a kartellekre és a versenyre vonatkozó joganyagból ered, az FWBG‑nek a 2019/633 irányelvet átültető rendelkezéseire is alkalmazandó.
25
A kérdést előterjesztő bíróság szerint az FWBG 6. §‑ának (2) bekezdése büntetőjogi jellegű szankcióról rendelkezik. Márpedig az osztrák büntetőjogi jogirodalom úgy véli, hogy az olyan magatartást, mint amelyet az M.‑nek rónak a terhére, „egységes jogsértésnek” kell minősíteni abban az értelemben, hogy az a tényállás szempontjából egyetlen cselekményi egységnek (tatbestandliche Handlungseinheit) minősül. Ennek megfelelően e bíróság kifejti, hogy még akkor is, ha a cselekmények tizenhat beszállítóval fennálló kereskedelmi kapcsolatokra vonatkoznak, az FWBG 6. §‑ának (2) bekezdésében előírtak szerint egyetlen, legfeljebb 500000 euró összegű pénzbírságot kell kiszabni.
26
Ugyanakkor az említett bíróság kétségeit fejezi ki azzal kapcsolatban, hogy ez az eredmény lehetővé teszi‑e a 2019/633 irányelvben meghatározott cél elérését, vagyis a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncban a vevők és a beszállítók tárgyalási pozíciója közötti bizonyos egyensúly helyreállítását. Ugyanezen bíróság úgy véli, hogy az egyensúly e helyreállítására csak a vevő és a beszállító közötti egyéni kapcsolat szintjén kerülhet sor. Ezzel szemben, ha az M. magatartásait úgy kell minősíteni, hogy azok több, párhuzamos bírság kiszabásához vezető több jogsértést valósítanak meg, akkor is fel kellene tenni a kérdést, hogy az ilyen megoldás összeegyeztethető‑e ezen irányelvvel.
27
E körülményekre tekintettel az Oberlandesgericht Wien (bécsi regionális felsőbíróság, Ausztria) úgy határozott, hogy az eljárást függeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1
a)
Úgy kell‑e értelmezni a 2019/633 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének e) pontját, hogy abban az esetben, amikor a vevő egységes akaratelhatározás alapján, ugyanazon a napon, különböző, a szóban forgó irányelv 1. cikke szerint ezen irányelv által védelemben részesített beszállítókat a szóban forgó irányelv 3. cikke (1) bekezdése d) pontjának megsértésével külön‑külön fizetésre szólítja fel, ellentétes azzal az a nemzeti szabályozás, amely szerint e fizetési felszólításokat a maguk egészében, csak egyszer szankcionálható, egyetlen, egységes jogellenes magatartásként (egységként) értékelik?
b)
A 2019/633 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében foglalt szempontokra tekintettel, amelyek szerint a szankciónak – a jogsértés jellegét, időtartamát, ismétlődését és súlyosságát figyelembe véve – hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lennie, szerepet játszik‑e az [első kérdés a) részének] megválaszolásánál az, hogy az osztrák nemzeti szankciós rendelkezés (az FWBG 6. §‑ának (2) bekezdése) alapján (csupán) 500000 euróig terjedő pénzbírság szabható ki?
2)
Az [első kérdés a) részére] adott igenlő válasz esetén:
Úgy kell‑e értelmezni a 2019/633 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének e) pontját, hogy aszerint az egyes beszállítóknak szóló minden egyes fizetési felszólítást – amennyiben az sérti ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének d) pontját – önállóan szankcionálandó piaci gyakorlatként kell értelmezni, és azokra a halmozás elve alapján egyenként kell szankciót (pénzbírságot) kiszabni, azaz összességében több pénzbírságot kell kiszabni, annak figyelembevételével, hogy az osztrák nemzeti szankciós rendelkezés (az FWBG 6. §‑ának (2) bekezdése) legfeljebb 500000 euróig terjedő pénzbírság kiszabását írja elő?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
28
Összességében vett első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2019/633 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének e) pontját akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy több olyan kifizetési követelést, amelyek ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében nem kapcsolódnak mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítéséhez, és amelyeket a vevő egységes akaratelhatározás alapján egyidejűleg több beszállítóhoz is intéz, együttesen figyelembe véve egységes jogsértésnek kell minősíteni, amely egyetlen bírság kiszabását vonja maga után, amelynek felső határa rögzített összegű.
29
Elöljáróban, a 2019/633 irányelv (1), (7) és (39) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy ezen irányelv célja, hogy uniós szinten minimumkövetelményeket vezessen be a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek beszállítóinak a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncban a vevők tisztességtelen piaci gyakorlataival szembeni védelmére vonatkozóan annak érdekében, hogy csökkenjen e gyakorlatok gyakorisága, amelyek kedvezőtlen hatást gyakorolnak a mezőgazdasági közösség életszínvonalára. Ez a hatás lehet akár közvetlen, amennyiben a mezőgazdasági termelőket és a szervezeteiket beszállítóként érinti, akár közvetett, amikor a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncon belül előforduló tisztességtelen piaci gyakorlatok kedvezőtlen következményeit „dominóhatásként” szenvedik el végső soron a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási lánc elsődleges termelői.
30
Ebből a szempontból egyrészt ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése előírja, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy legalább az e rendelkezésben felsorolt tisztességtelen piaci gyakorlatok mindegyike tiltott legyen. E gyakorlatok között szerepel az említett rendelkezés d) pontjában az, hogy a vevő olyan kifizetéseket követel a beszállítótól, amelyek nem kapcsolódnak a beszállító mezőgazdasági és élelmiszeripari termékeinek értékesítéséhez.
31
Másrészt, amint az kitűnik a 2019/633 irányelv 4. cikkéből, minden tagállam kijelöl egy vagy több hatóságot az ezen irányelv 3. cikkében foglalt tilalmak nemzeti szintű érvényesítésére. Az említett irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdése szerint e hatóságoknak rendelkezniük kell a feladataik ellátásához szükséges erőforrásokkal, szakértelemmel és hatáskörökkel.
32
E pontosítások fényében kell megválaszolni az ugyanezen irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdése e) pontjának értelmezésére vonatkozó első kérdést.
33
E rendelkezés előírja, hogy a tagállamoknak fel kell hatalmazniuk az említett hatóságokat arra, hogy a nemzeti szabályokkal és eljárásokkal összhangban pénzbírságokat és más, ugyanilyen hatékony szankciókat szabjanak ki, valamint ideiglenes intézkedéseket rendeljenek el a jogsértés elkövetőjével szemben, vagy e célból eljárást kezdeményezzenek. E 6. cikk (1) bekezdésének második albekezdése azt is kimondja, hogy e szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük, figyelembe véve a jogsértés jellegét, időtartamát, ismétlődését és súlyosságát.
34
Amint azt indítványának 26. pontjában a főtanácsnok is javasolja, egymást követően meg kell tehát vizsgálni a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett problémakör két vetületét, amelyek egyrészt arra vonatkoznak, hogy lehet‑e az összességükben vett több tisztességtelen piaci gyakorlat vonatkozásában összevont módon egységes jogsértés minősítést alkalmazni, ennek alapján pedig e gyakorlatok összessége miatt egyetlen bírságot kiszabni, másrészt pedig arra, hogy miként alakuljon e bírság felső határa.
35
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (1983. november 17‑iMerck ítélet, 292/82, EU:C:1983:335, 12. pont; 2025. május 8‑iPielatak ítélet, C‑410/23, EU:C:2025:325, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36
Először is, ami az olyan nemzeti szabályozásnak a 2019/633 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének e) pontjával való összeegyeztethetőségét illeti, amely előírja, hogy az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében tiltott több, egymással megegyező olyan tisztességtelen piaci gyakorlatot, amelyeket ugyanazon vevő egyidejűleg követett el, együttesen olyan „egységes jogsértésnek” kell minősíteni, amelynek alapján csak egyetlen bírság kiszabásának van helye, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy e 6. cikk (1) bekezdése első albekezdése e) pontjának szövege megelégszik azzal, hogy általános jelleggel utaljon a nemzeti szabályokra és eljárásokra, anélkül hogy konkrét útmutatással szolgálna arra vonatkozóan, hogy lehetséges‑e több tiltott gyakorlatot egységes jogsértésnek minősíteni. E rendelkezés tehát főszabály szerint szabadon hagyja a tagállamok számára annak eldöntését, hogy ilyen minősítést alkalmaznak‑e, vagy sem, amennyiben az említett 6. cikk (1) bekezdése második albekezdésének megfelelően az e címen kiszabott szankció hatékony, arányos és visszatartó erejű, figyelembe véve a jogsértés jellegét, időtartamát, ismétlődését és súlyát.
37
Ami ezt követően azt a szövegkörnyezetet illeti, amelybe e rendelkezés illeszkedik, ki kell emelni, hogy a 2019/633 irányelv (1) és (39) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az uniós jogalkotó olyan megközelítést választott, amely a mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncban a vállalkozások közötti kapcsolatokban előforduló tisztességtelen piaci gyakorlatokra vonatkozó szabályok minimális harmonizációján alapul.
38
A minimális harmonizáció e logikája abban nyilvánul meg, hogy ezen irányelv szövege számos utalást tartalmaz a tagállamok jogára, amely tagállamok feladata pontosítani az irányelvben foglalt bizonyos szabályok végrehajtását vagy tartalmát. Az említett irányelv (24) preambulumbekezdése például kimondja, hogy az irányelv nem harmonizálja a nemzeti jogalkalmazó hatóságok előtti eljárásokban a bizonyítási teherre vonatkozó szabályokat, sem pedig a beszállítói megállapodások fogalmát. Hasonlóképpen, ugyanezen irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének c) pontja pontosítja, hogy e hatóságoknak hatáskörrel kell rendelkezniük arra, hogy vizsgálataik keretében a nemzeti szabályokkal és eljárásokkal összhangban előre be nem jelentett helyszíni ellenőrzéseket végezzenek.
39
Ezenkívül a 2019/633 irányelv kifejezetten meghagyja a tagállamoknak azt a lehetőséget, hogy a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek beszállítóinak védelmi rendszerét magasabb szintű védelmet nyújtó nemzeti szabályokkal egészítsék ki. Ebben az értelemben ezen irányelv 9. cikke akként rendelkezik, hogy magasabb szintű védelem biztosítása érdekében a tagállamok fenntarthatnak vagy bevezethetnek az említett irányelvben megállapítottaknál szigorúbb szabályokat a tisztességtelen piaci gyakorlatok elleni küzdelem céljából, feltéve, hogy ezek a nemzeti szabályok összeegyeztethetők a belső piac működésére irányadó szabályokkal.
40
Ebből következik, hogy a 2019/633 irányelv vonatkozó rendelkezésének hiányában a minimális harmonizáció logikája azt jelenti, hogy az összbüntetésbe foglalásra vagy akár a több tisztességtelen piaci gyakorlat minősítésének módjaira vonatkozó szabályok főszabály szerint a tagállamok mérlegelési jogkörébe tartoznak, amelyek számára a 2019/633 irányelv nem írja elő és nem is tiltja, hogy ilyen szabályok mellett döntsenek.
41
Végül a jelen ítélet 36–40. pontjából következő értelmezést megerősítik a szóban forgó irányelv által követett célok. Nem lehet ugyanis úgy tekinteni, hogy a 2019/633 irányelv a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek egyes beszállítóinak a vevővel fennálló egyedi kapcsolatukban történő védelmére összpontosítana, ami tiltaná, hogy a különböző beszállítókat érintő több jogsértés esetén bármiféle egységes jogsértésnek minősítést vagy az ilyen jogsértésekért kiszabott büntetések bármiféle összbüntetésbe foglalását lehessen alkalmazni. Amint azt indítványának 37. pontjában a főtanácsnok is kiemelte, az ezen irányelv által követett cél, azaz a mezőgazdasági közösség életszínvonalának védelme túlmutat azon, hogy csupán a vevők és a beszállítók közötti egyéni kapcsolatok védelméről legyen szó. Ebből a szempontból a több jogsértő magatartás együttes minősítésének lehetősége főszabály szerint nem gyengíti e magatartások tilalmának hatékonyságát, és nem veszélyezteti az említett irányelv e célját.
42
Egyébiránt annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára hasznos és teljes választ lehessen adni, hozzá kell tenni először is, hogy az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalma, ahogyan azt a Bíróság az EUMSZ 101. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlatában kialakította, a 2019/633 irányelv keretében nem releváns. E tekintetben ki kell emelni, hogy ezen irányelv jogalapja – vagyis az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése – az EUMSZ 39. cikk (1) bekezdésével összhangban a közös agrárpolitika folytatására irányul. E Szerződésnek tehát nem a versenyszabályokra vonatkozó rendelkezéseiről van szó. Ez magában foglalja azt is, hogy az „egységes és folyamatos jogsértés” versenyjogi összefüggésben kialakított fogalma az említett irányelv keretében alkalmazott logikától eltérő logikát követ.
43
Mindenesetre a Bíróságnak az EUMSZ 101. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlata szerint e cikk megsértéséhez nem csupán valamely elszigetelt cselekmény vezethet, hanem cselekmények sorozata, vagy akár folyamatos magatartás is. Amennyiben a különböző cselekmények – azonos, a közös piacon belüli versenyt torzító tárgyuk alapján – „átfogó terv” keretébe illeszkednek, az Európai Bizottság a fenti cselekmények miatti felelősséget jogszerűen tudhatja be az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján (lásd ebben az értelemben: 2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 258. pont). Így az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalmát a versenyügyekben a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályok keretében használják, közelebbről pedig annak érdekében, hogy megkönnyítsék bizonyos magatartások vállalkozásoknak való betudását. E fogalom tehát nem releváns, ha a bűnüldöző hatóságok enyhébb szankció alkalmazása érdekében együttesen minősíthetnek több, ugyanazon logikába tartozó magatartást, és úgy tekinthetik, hogy azok egységes jogsértésnek minősülnek.
44
Másodszor, amint azt indítványának 35. és 36. pontjában a főtanácsnok is helyesen kiemelte, a ne bis in idem elvére sem lehet hivatkozni annak érdekében, hogy a tagállamokat arra kötelezzék, hogy lemondjanak olyan szabályok elfogadásáról, amelyek lehetővé teszik több, együttesen figyelembe vett tisztességtelen piaci gyakorlat egységes jogsértésnek minősítését.
45
E tekintetben a Bíróság által az Európai Unió Alapjogi Chartájának 50. cikkére vonatkozóan kialakított állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a ne bis in idem elve tiltja az eljárások és szankciók halmozását ugyanazon cselekmények miatt ugyanazon személlyel szemben (lásd ebben az értelemben: 2018. március 20‑iGarlsson Real Estate és társai ítélet, C‑537/16, EU:C:2018:193, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. március 20‑iMenci ítélet, C‑524/15, EU:C:2018:197, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Jóllehet az „idem” feltétel megköveteli, hogy a történeti tényállás azonos legyen, ez az elv nem alkalmazható abban az esetben, ha a szóban forgó tényállások nem azonosak, hanem csupán hasonlóak (lásd ebben az értelemben: 2025. január 30‑iEngie România ítélet, C‑205/23, EU:C:2025:43, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az ugyanazon jogsértés fennállásának megítéléséhez az érintett személy jogerős felmentését vagy felelősségének megállapítását megalapozó történeti tényállás, azaz az egymáshoz elválaszthatatlanul kötődő konkrét körülmények egészének azonossága minősül releváns szempontnak (lásd ebben az értelemben: 2025. január 30‑iEngie România ítélet, C‑205/23, EU:C:2025:43, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
Márpedig abban az esetben, ha a különböző beszállítókat érintő tisztességtelen piaci gyakorlatok összességét egységes jogsértésnek minősítik, az „idem” feltétel elvi szinten hiányzik.
47
Az a körülmény, hogy az alapügyben szóban forgó magatartások a nemzeti jog értelmében minősíthetők „egységes jogsértésnek”, e tekintetben semmit nem változtat. A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy az ugyanazon jogsértés fennállásának megállapítása szempontjából a tényállás nemzeti jog szerinti jogi minősítése nem releváns, mivel az Alapjogi Charta 50. cikke által nyújtott védelem terjedelme nem változhat tagállamról tagállamra (lásd ebben az értelemben: 2018. március 20‑iGarlsson Real Estate és társai ítélet, C‑537/16, EU:C:2018:193, 38. pont; 2018. március 20‑iMenci ítélet, C‑524/15, EU:C:2018:197, 36. pont).
48
A fentiekből következik, hogy a 2019/633 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének e) pontját akként kell értelmezni, hogy azzal főszabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy több, az ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése alapján tiltott tisztességtelen piaci gyakorlatot együttesen figyelembe véve olyan egységes jogsértésnek kell minősíteni, amely csupán egyetlen bírság kiszabását vonhatja maga után.
49
Másodszor, meg kell határozni, hogy a 2019/633 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy azzal mindazonáltal ellentétes az ilyen nemzeti szabályozás, amennyiben az együttesen figyelembe véve egységes jogsértésnek minősített gyakorlatok ezen összességének szankcionálása érdekében előírt bírság vonatkozásában felső határról rendelkezik.
50
E tekintetben ezen irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második albekezdése úgy rendelkezik, hogy az e 6. cikk (1) bekezdése első albekezdésének e) pontjában említett szankcióknak – a jogsértés jellegét, időtartamát, ismétlődését és súlyosságát figyelembe véve – hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.
51
Ami különösen az arányosság elvét illeti, a Bíróság pontosította, hogy ez az elv megköveteli, hogy a szankció meghatározása, valamint a bírság összegének meghatározása során figyelembe vegyék az adott ügy egyedi körülményeit (lásd ebben az értelemben: 2023. október 19‑iG. ST. T. [A büntetés arányossága bitorlás esetén] ítélet, C‑655/21, EU:C:2023:791, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Hasonlóképpen, a szankciós intézkedések nem haladhatják meg az érintett jogszabály által követett célok eléréséhez szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben: 2023. november 23‑iJ. P. Mali ítélet, C‑653/22, EU:C:2023:912, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az arányosságot tehát konkrétan az érintett szankciós intézkedéssel elérni kívánt célokra tekintettel kell értékelni.
52
E követelmény – hasonlóan az említett irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második albekezdéséből következő követelményekhez – azt feltételezi, hogy az ugyanezen irányelv 3. cikkéből eredő tilalmak szankcionálásáért felelős nemzeti jogalkalmazó hatóság vagy nemzeti bíróság rendelkezik az ahhoz szükséges mérlegelési jogkörrel, hogy az e követelmények összességének megfelelő szankciót szabjon ki.
53
Márpedig, ha több, a 2019/633 irányelv 3. cikke alapján tiltott tisztességtelen piaci gyakorlatot együttesen minősítenek egységes jogsértésnek oly módon, hogy azok alapján csak egyetlen, maximált összegű bírság kiszabásának van helye, előfordulhat, hogy az e bírság összegének meghatározásáért felelős jogalkalmazó hatóságot vagy bíróságot bizonyos esetekben megfosztják az említett követelményeknek való megfeleléshez szükséges mérlegelési jogkörétől.
54
Ez lehet a helyzet különösen akkor, ha a nemzeti jogszabály által meghatározott bírság maximális összege jóval alacsonyabb annál a pénzügyi nyereségnél, amelyet a vevő akkor helyezett kilátásba, amikor számos beszállítójával szemben olyan kifizetéseket írt elő, amelyek nem kapcsolódnak e beszállítók mezőgazdasági és élelmiszeripari termékeinek értékesítéséhez. Amennyiben ugyanis e kifizetések együttes összege nagymértékben meghaladja a bírság felső határát, e jogsértő magatartások összessége tekintetében az egységes maximális szankció lehet, hogy nem lesz elegendő a kívánt elrettentő hatás biztosításához, vagy nem lesz hatékony, és nem fog megfelelni az arányosság elvének.
55
A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát annak vizsgálata, hogy az alapügy keretében rendelkezik‑e a bírság összegének a 2019/633 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében előírt követelményekkel összhangban történő meghatározásához szükséges mérlegelési jogkörrel. Ennek során többek között figyelembe kell vennie azt, hogy annak a pénzügyi nyereségnek az összege, amelyet a vevő akkor helyezett kilátásba, amikor számos beszállítójával szemben a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékeik értékesítésével össze nem függő kifizetéseket írt elő, miként aránylik az e jogellenes kifizetések összességét szankcionáló bírság vonatkozásában meghatározott felső határhoz.
56
Az eddigiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2019/633 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének e) pontját ezen irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második albekezdésével összefüggésben akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy több olyan kifizetési követelést, amelyek az említett irányelv 3. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében nem kapcsolódnak mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítéséhez, és amelyeket a vevő egységes akaratelhatározás alapján egyidejűleg több beszállítóhoz is intéz, együttesen figyelembe véve egységes jogsértésnek kell minősíteni, amely egyetlen bírság kiszabását vonja maga után, amelynek felső határa rögzített összegű, azzal a feltétellel, hogy az e jogsértés szankcionálásáért felelős nemzeti jogalkalmazó hatóság vagy nemzeti bíróság rendelkezik az ahhoz szükséges mérlegelési jogkörrel, hogy hatékony, arányos és visszatartó erejű bírságot szabjon ki, figyelembe véve az említett jogsértés jellegét, időtartamát, ismétlődését és súlyát.
A második kérdésről
57
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adott válaszra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság második kérdésére nem szükséges válaszolni.
A költségekről
58
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
A mezőgazdasági és élelmiszer‑ellátási láncban a vállalkozások közötti kapcsolatokban előforduló tisztességtelen piaci gyakorlatokról szóló, 2019. április 17‑i (EU) 2019/633 európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének e) pontját ezen irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második albekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy több olyan kifizetési követelést, amelyek az említett irányelv 3. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében nem kapcsolódnak mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítéséhez, és amelyeket a vevő egységes akaratelhatározás alapján egyidejűleg több beszállítóhoz is intéz, együttesen figyelembe véve egységes jogsértésnek kell minősíteni, amely egyetlen bírság kiszabását vonja maga után, amelynek felső határa rögzített összegű, azzal a feltétellel, hogy az e jogsértés szankcionálásáért felelős nemzeti jogalkalmazó hatóság vagy nemzeti bíróság rendelkezik az ahhoz szükséges mérlegelési jogkörrel, hogy hatékony, arányos és visszatartó erejű bírságot szabjon ki, figyelembe véve az említett jogsértés jellegét, időtartamát, ismétlődését és súlyát.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.