62024CJ0679
EUROOPA KOHTU OTSUS (üheksas koda)
19. märts 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 93/13/EMÜ – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Välisvaluutas nomineeritud krediidileping – Lepingutingimus, millega jäetakse vahetuskursi risk tarbija kanda – Sellise lepingutingimuse ebaõiglase laadi tuvastamise tagajärjed – Ebaõiglase lepingutingimuse alusel tasutud summa tagastamise hagi – Tagastamishagi aegumise tähtaja algus – Aegumistähtaja ennistamine pärast selle peatamist
Kohtuasjas C‑679/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Fővárosi Törvényszéki (Pealinna Budapesti kohus, Ungari) 9. oktoobri 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 15. oktoobril 2024, menetluses
HL
versus
UniCredit Bank Zrt.,
Momentum Credit Zrt.,
EUROOPA KOHUS (üheksas koda),
koosseisus: koja president M. Condinanzi (ettekandja), kohtunikud N. Jääskinen ja R. Frendo,
kohtujurist: A. Rantos,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
UniCredit Bank Zrt., esindaja: ügyvéd Z. Lajer,
–
Ungari valitsus, esindajad: D. Csoknyai ja M. Z. Fehér,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: P. Kienapfel ja Zs. Teleki,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikleid 1 ja 7.
2
Taotlus on esitatud tarbija HLi ning kahe Ungari finantsasutuse UniCredit Bank Zrt. ja Momentum Credit Zrt. vahelises kohtuvaidluses, mille ese on HLi nõue esiteks tuvastada UniCredit Bankiga sõlmitud krediidilepingu tühisus põhjusel, et leping sisaldab ebaõiglast tingimust, ja teiseks näha ette, et kohaldada tuleb sellise lepingu õiguslikke tagajärgi, välja arvatud kõnealune tingimus.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 93/13 põhjenduses 10 on ette nähtud järgmist:
„tarbijat saab tõhusamalt kaitsta, kui ebaõiglaste tingimuste suhtes võetakse vastu ühtsed õigusnormid; […]“.
4
Direktiivi artikli 1 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.“
5
Direktiivi artikli 2 punktis b on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
„tarbija“ – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega.“
6
Sama direktiivi artikli 3 lõikes 1 on sätestatud järgmist:
„Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.“
7
Direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 1 on sätestatud:
„Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub.“
8
Direktiivi artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta].“ [täpsustatud tõlge]
9
Sama direktiivi artikli 7 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.“
Ungari õigus
Endine tsiviilseadustik
10
1959. aasta IV seaduse tsiviilseadustiku kohta (Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „endine tsiviilseadustik“) oli § 209 lõikes 1 ette nähtud:
„Lepingu tüüptingimus või tarbijalepingu tingimus, mida ei ole pooled eraldi läbi rääkinud, on ebaõiglane, kui selles on vaatamata heausksuse ja õigluse nõuetele ühepoolselt ja põhjendamatult kindlaks määratud lepingupoolte lepingust tulenevad õigused ja kohustused, kahjustades lepinguosalisi, kelle suhtes teine pool tingimuse ette näeb.“
11
Tsiviilseadustiku § 234 lõikes 1 oli sätestatud:
„Kui seaduses ei ole sätestatud teisiti, võib iga isik nõuda lepingu tühisuse tuvastamist, ilma et sellele kohaldataks tähtaega. Tühisuse saab tuvastada ilma eraldi menetlust algatamata.“
12
Seadustiku § 237 oli sõnastatud järgmiselt:
„1.   Tühise lepingu korral tuleb taastada olukord, mis valitses enne nimetatud lepingu sõlmimist.
2.   Kui enne lepingu sõlmimist valitsenud olukorda ei ole võimalik taastada, võib kohus tunnistada lepingu kehtivaks, kuni ta on teinud kohtuasjas lahendi. Tühise lepingu võib tunnistada kehtivaks, kui tühisuse alus on võimalik kõrvaldada, kõrvaldades ebaproportsionaalse eelise, eriti kui õigust on rikutud sõltuvuse ärakasutamisega või kui lepingus kokku lepitud vastastikuste kohustuste maht on heade kommete vastaselt ilmselgelt tasakaalust väljas. Sellisel juhul tuleb anda korraldus, et võimalik vastusoorituseta jäänud sooritus tagastataks.
[…]“.
13
Nimetatud seadustiku §‑s 321 oli märgitud:
„1.   Isik, kellel on lepingu või seaduse alusel õigus leping üles öelda, teostab seda õigust teisele poolele adresseeritud avaldusega. Lepingu ülesütlemisega lõpetatakse leping.
2.   Kui ülesütlemine ei jõustu kohe, jääb leping kehtima kuni lepingus või seaduses sätestatud etteteatamistähtaja lõpuni.“
14
Seadustiku §‑s 324 oli ette nähtud:
„1.   Kui ei ole sätestatud teisiti, aeguvad nõuded viie aasta möödudes.
2.   Põhinõude aegumine toob kaasa kõrvalnõuete aegumise. Kõrvalnõuete aegumine ei mõjuta põhinõuet.
[…]“.
15
Endise tsiviilseadustiku § 326 kohaselt:
„1.   Aegumistähtaeg hakkab kulgema päevast, mil nõue muutub sissenõutavaks.
2.   Kui võlausaldajal ei ole mõjuval põhjusel võimalik nõuet sisse nõuda, võib ta nõude täitmisele pöörata ühe aasta jooksul (või kolme kuu jooksul, kui aegumistähtaeg on kuni üks aasta) alates takistuse kadumisest, isegi kui aegumistähtaeg on juba möödunud või kui järelejäänud aeg on lühem kui üks aasta (või kolm kuud, kui aegumistähtaeg on kuni üks aasta). Käesolevat sätet kohaldatakse isegi siis, kui võlausaldaja nõustub pärast maksetähtaja saabumist võlgniku nõude täitmise tähtaega pikendama.“
16
Tsiviilseadustiku §‑s 327 oli sätestatud:
„1.   Aegumistähtaja kulgemise katkestab see, kui võlgnikult nõutakse kirjalikult nõude täitmist, nõue nõutakse sisse kohtu kaudu, nõuet muudetakse kokkuleppe teel (sealhulgas teatava tehinguga), ja lõpuks see, kui võlgnik tunnistab oma võlga.
2.   Aegumistähtaeg hakkab uuesti kulgema alates päevast, mil aegumistähtaja kulgemine katkes, või kuupäevast, mil aegumistähtaja katkestanud menetlus lõplikult lõppes.
[…]“.
Seadus DH1
17
2014. aasta XXXVIII seaduse, mis käsitleb teatavaid küsimusi seoses Kúria (kõrgeim kohus) kohtulahendiga krediidiasutuste tarbijakrediidilepinguid käsitleva kohtupraktika ühtlustamise kohta (Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. Törvény), põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „seadus DH1“) oli §‑s 1 ette nähtud:
„1.   Käesolevat seadust kohaldatakse tarbijakrediidilepingutele, mis on sõlmitud alates 1. maist 2004 kuni selle jõustumise kuupäevani. Käesoleva seaduse tähenduses loetakse tarbijakrediidilepinguteks krediidi-, laenu- või liisingulepingud, mis on nomineeritud välisvaluutas (nomineeritud välisvaluutas või antud välisvaluutas ja tagasi makstavad Ungari forintites) või Ungari forintites ning mis on sõlmitud finantsasutuse ja tarbija vahel, kui sellesse lepingusse on lisatud tüüptingimus või tingimus, mida ei ole pooled eraldi läbi rääkinud ning mis sisaldab ühte § 3 lõikes 1 ja § 4 lõikes 1 nimetatud tingimustest.
[…]
6.   Tarbijakrediidilepingutest tulenevate nõuete puhul tuleb [endise tsiviilseadustiku] sätteid aegumise kohta tõlgendada nii, et need nõuded ei aegu seni, kuni leping kehtib, vaid aegumistähtaeg hakkab kulgema alles lepingu lõppemise päevast.
7.   Lõikes 6 nimetatud nõuete aegumine peatub alates käesoleva seaduse jõustumise päevast kuni kuupäevani, mis on kindlaks määratud eraldi seaduses § 3 lõike 5 ja § 4 lõike 3 alusel.
[…]“.
Seadus DH2
18
2014. aasta XL seaduse, mis käsitleb teatavaid küsimusi, mida reguleerib 2014. aasta XXXVIII seadus, milles on sätestatud tasaarvestuse eeskirjad ja teatavad muud sätted seoses Kúria (kõrgeim kohus) kohtulahendiga krediidiasutuste tarbijalaenulepinguid käsitleva kohtupraktika ühtlustamise kohta (Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény), põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „seadus DH2“) on §‑s 9 sätestatud:
„[Seaduse DH1] § 1 lõikes 7 ette nähtud tarbijalepingutest tulenevate nõuete aegumistähtaeg peatatakse kuni käesolevas seaduses ette nähtud tasaarvestusest tarbijale teatamise kuupäevani ja hiljemalt 31. detsembrini 2015.“
19
Nimetatud seaduse § 37 lõikes 1 oli sätestatud:
„Igale hagile, milles pool palub kohtul tuvastada käesoleva seaduse kohaldamisalasse kuuluva lepingu või selle lepingu teatavate tingimuste (edaspidi „osaline tühisus“) tühisus, tuleb tühisuse alusest olenemata lisada nõue, et kohus kohaldaks tühisuse õiguslikke tagajärgi, st tunnistaks, et leping on kuni otsuse tegemiseni kehtiv või toob kaasa õiguslikke tagajärgi. Kui pool seda ei tee ega kasuta kehtivaks tunnistamise võimalust, ei saa kohus hagi sisuliselt lahendada. Kui pool palub kohaldada täieliku või osalise tühisuse õiguslikke tagajärgi, peab ta märkima ka seda, millise õigusliku tagajärje kohaldamise kohta on ta kohtule nõude esitanud. Selleks peab nõue olema täpne ja rahaliselt kindlaks määratud ning sisaldama ka pooltevahelist tasaarvestust.“
Riigisisene kohtupraktika
20
Legfelsőbb Bírósági (Ungari kõrgeim kohus) tsiviilkolleegiumi arvamuses nr 1/2010 (VI. 28.), mis käsitleb tühisuse õiguslikke tagajärgi (1/2010. (VI. 28.) PK (Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma) vélemény az érvénytelenség jogkövetkezményeiről) (edaspidi „arvamus 1/2010“), on märgitud, et:
„[…]
2. Tehingu tühisuse üldine õiguslik tagajärg on, et selle tulemusel ei tohi tekkida õigusi, see tähendab, et poolte kavandatud õiguslikud tagajärjed ei ole saavutatud. Niisugust õiguslikku tagajärge peab kohus tühisuse korral kohaldama omal algatusel ja sellele võib ilma ajalise piiranguta, välja arvatud seaduses ette nähtud erandjuhtudel, tugineda iga isik. Siiski tohib nimetatud üldist õiguslikku tagajärge kohaldada ainult juhul, kui isik, kellel on lepingu vaidlustamiseks õigus, on selle tulemuslikult vaidlustanud.
Kohus kohaldab nii tühisuse kui ka tühistamise korral tühisuse muid õiguslikke tagajärgi (endise tsiviilseadustiku § 237) poole nõude alusel ning pidades kinni aegumistähtaja ja õigust lõpetava tähtaja piiridest.
3. Esialgse olukorra võib taastada ainult mitterahalisel viisil. Esialgse olukorra taastamist ei kujuta endast see, kui üks pool saab taastada saadud asja ainult nii, et tasub selle väärtuse rahas.
[…]“.
21
Kúria (kõrgeim kohus) 16. juuni 2014. aasta otsuses 2/2014, mis on tehtud tsiviilõiguse ühetaolise kohaldamise huvides (2/2014. számú PJE [Polgári jogegységi] határozat), on märgitud:
„Kui lepingutingimused ja finantsasutuse esitatud teave on võimaldanud konkreetsel tarbijal, keda peetakse „keskmiseks tarbijaks“, selgesti mõista, et ta võtab valuutariski piiramatult enda kanda ja et talle ebasoodsa vahetuskursi riski suhtes ei kohaldatud mingit ülempiiri, ei saa kontrollitava lepingutingimuse ebaõiglast laadi endise tsiviilseadustiku § 209 lõike 5 alusel tuvastada.
Seega tuleb asjaolu, et tarbija sai seaduses ette nähtud teabe ja on allkirjastanud riskidest teadlikkuse kohta avalduse, vastupidiste tõendite puudumisel tõlgendada nii, et tarbijale oli või oleks pidanud olema selge ja arusaadav, et vahetuskursi risk lasub piiranguteta tal endal. Finantsasutuse ülesanne on tõendada, et tarbijat on sel viisil teavitatud.
Kui aga piiramatu vahetuskursi riski võtmise tingimus ei olnud tarbijale selgesti arusaadav või mõistetav finantsasutuse süül, on lepingu ebaõiglast laadi tuvastada võimaldavad tingimused täidetud.
[…]
Tarbija ülesanne on tõendada, et teave oli ebapiisav ja et seetõttu ei olnud vahetuskursiriski käsitleva lepingutingimuse sõnastus tema jaoks selge ja arusaadav.“
22
Kúria (kõrgeim kohus) 14. veebruari 2024. aasta kohtuotsuses Gfv.VI.30.382/2023/3 on märgitud:
„26. Kúria märgib, et kuigi endise tsiviilseadustiku § 234 lõike 1 kohaselt võib iga isik, kui seaduses ette nähtud eranditest ei tulene teisiti, tugineda tühise lepingu kehtetusele ilma ajalise piiranguta ja tühisuse saab tuvastada ilma eraldi menetlust algatamata, kohaldab kohus muid tühisuse õiguslikke tagajärgi [(endise tsiviilseadustiku § 237)] ainult poole nõudel ning aegumistähtaja ja õigust lõpetava tähtaja piirides [(arvamuse 1/2010 punkti[2 teine lõik)]. Alates seaduse DH2 § 37 lõike 1 jõustumisest 1. novembril 2014 peab igasse hagisse, milles pool palub kohtul tuvastada selle sätte kohaldamisalasse kuuluva lepingu tühisus, olema lisatud nõue, et kohus kohaldaks tühisuse õiguslikke tagajärgi. Hagi, milles palutakse kohtul tuvastada lepingu tühisus ja samal ajal kohaldada vastavaid õiguslikke tagajärgi, ei kätke mitut, vaid üht nõuet, mis põhineb kohtupraktikal [(Kúria (kõrgeim kohus) kohtuotsus Gfv.VII.30.758/2017/10)]. Sellise esemega menetluses ei pea kohus tegema nõude õigusliku aluse kohta vaheotsust.
27. Vaidlusaluse välisvaluutas nomineeritud krediidilepingu suhtes kohaldatavate erinormide, nimelt seaduse DH1 § 1 lõike 6 kohaselt hakkab aegumistähtaeg kulgema lepingu lõppemisest, mitte võlausaldaja võimalusest nõuda lepingu alusel tekkinud pangavõla täitmist. Nimelt tuleb selle sätte kohaselt endise tsiviilseadustiku aegumist käsitlevaid sätteid tõlgendada nii, et tarbijatega sõlmitud krediidilepingutest tulenevad nõuded ei aegu seni, kuni leping kehtib, kuna aegumistähtaeg hakkab kulgema alles lepingu lõppemise päevast. Kui leping lõpeb selle täitmise tõttu, ei ole finantsasutusel selle kuupäeva seisuga enam võlgniku vastu ühtegi nõuet, kuid kui see leping lõpeb lepingu viivitamatu ülesütlemise tõttu [(endise tsiviilseadustiku § 321 lõige 1)], jääb nõue loogiliselt ka pärast lepingu lõppemist kehtima.
[…]
40. Kui esitatakse aegumise vastuväide, vaadatakse see küsimus läbi enne nõude sisulist läbivaatamist, kuna aegunud nõude täitmisele pööramist ei saa kohtus nõuda. Tarbijaga sõlmitud krediidilepingutest tulenevate nõuete aegumistähtaeg algab erinormi kohaselt ühetaoliselt kulgema lepingu lõppemise päevast. Seda, kas on aegunud tarbija hagi, milles palutakse kohtul kohaldada lepingu tühisuse õiguslikke tagajärgi, hinnatakse sõltumata sellest, kas finantsasutuse nõue on aegunud.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
23
HL sõlmis 14. veebruaril 2008 UniCredit Bankiga Šveitsi frankides (CHF) nomineeritud hüpoteekkrediidilepingu summas 5100000 Ungari forintit (HUF) (ligikaudu 12750 eurot), mis tuli tagasi maksta 360 kuu jooksul Ungari forintites.
24
Leping sisaldas tingimust, mille kohaselt lasub välisvaluuta Ungari forinti suhtes kallinemise risk täielikult tarbijal (edaspidi „vahetuskursi riski tingimus“).
25
UniCredit Bank ütles 17. mail 2012 krediidilepingu üles, põhjendades seda tasumisele kuuluvate igakuiste maksete tasumise viivitusega alates 15. novembrist 2011.
26
UniCredit Bank sai 28. detsembril 2012 täitedokumendi, mille alusel ta palus algatada HLi vastu täitemenetluse, mis on veel pooleli. UniCredit Bank loovutas krediidilepingust tuleneva nõude 17. märtsil 2017 Momentum Creditile.
27
HL esitas 4. aprillil 2023 pädevale esimese astme kohtule hagi esimese võimalusena nõudes, et kuna pank ei olnud täitnud oma teavitamiskohustust ja kuna vahetuskursi riski kohta esitatud teave ei olnud piisav, tuleb tuvastada krediidilepingu tühisus ja selle asjaolu tuvastamisest tulenevalt kohaldada õiguslikke tagajärgi, mis kaasnevad vastava lepinguga, välja arvatud vahetuskursi riski tingimus, mida käsitletakse nii, et see ei ole lepingus sisaldunud. HL esitas ka nõude viia läbi poolte nõuete tasaarvestamine vastavalt seaduse DH2 §‑le 3 ja arvestades 31. märtsi 2022. aasta kohtuotsust Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242), võttes kohustuse maksta alates lõplikust otsusest tagasi oma võlg, mis oli 5. septembri 2012. aasta seisuga 5223492 forintit (ligikaudu 13058 eurot), millele lisandub intress.
28
Teise võimalusena palus HL kohtul, kelle poole ta oli pöördunud, tuvastada krediidilepingu tühisus ja sedastada selle tühisuse õigusliku tagajärjena, et vastav leping kehtib kuni kohtuotsuse kuulutamiseni vastavalt seaduse DH2 § 37 lõikele 1.
29
UniCredit Bank ja Momentum Credit esitasid vastuväite, et HLi hagi on aegunud, ja palusid jätta hagi läbi vaatamata.
30
Esimese astme kohus jättis HLi hagi aegumise tõttu läbi vaatamata. Kohus ei teinud otsust lepingu tühisuse kohta, leides, et igal juhul on aegunud asjaomase isiku nõue, et kohus kohaldaks tühisusest tulenevaid õiguslikke tagajärgi.
31
HL esitas esimese astme kohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse Fővárosi Törvényszékile (Pealinna Budapesti kohus, Ungari), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, väites eelkõige, et vaidlusalune krediidileping on tühine, kuna pank ei ole esitanud vahetuskursi riski kohta piisavalt teavet. Lisaks leiab ta, et tema nõue ei olnud aegunud, ning viidates 10. juuni 2021. aasta kohtuotsusele BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469) ja 10. juuni 2021. aasta kohtuotsusele BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470), rõhutas ta, et ebaõiglase tingimuse alusel alusetult makstud summade tagastamisel ei saa tugineda ühelegi aegumistähtajale tarbija vastu, kes ei tea, et selline krediidilepingu tingimus on ebaõiglane.
32
UniCredit Bank ja Momentum Credit palusid jätta esimese astme kohtu otsus muutmata.
33
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tal tuleb teha otsus välisvaluutas nomineeritud krediidilepingu kohta juhul, kui selle lepingu tingimust, millega jäetakse vahetuskursi risk üksnes tarbija kanda, tuleb pidada ebaõiglaseks, kuna teave selle riski laadi kohta ei olnud piisav, ning kui sellise tingimuse väljajätmine, mis määrab kindlaks lepingu põhiobjekti, toob kaasa kogu lepingu tühisuse.
34
Ta täpsustab, et tal on kahtlusi selle kohta, kuidas arvutada aegumistähtaega, mida tuleb kohaldada hagile, millega tarbija palub kohtul kohaldada krediidilepingu tühisuse õiguslikke tagajärgi.
35
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Ungari õiguse, eelkõige seaduse DH1 § 1 lõike 6 kohaselt hakkab tarbijalepingust tulenevate nõuete aegumistähtaeg põhimõtteliselt kulgema lepingu lõppemise kuupäevast.
36
Sellega seoses leidis esimese astme kohus arvamuse 1/2010 punktile 2 ja Kúria (kõrgeim kohus) 14. veebruari 2024. aasta otsusele Gfv.VI.30.382/2023/3 tuginedes esiteks, et HLi nõue, et kohus kohaldaks vaidlusaluse krediidilepingu tühisuse õiguslikke tagajärgi, kuulub aegumist käsitlevate sätete, eelkõige endise tsiviilseadustiku § 324 lõike 1 kohaldamisalasse, mille kohaselt aeguvad nõuded viie aasta jooksul.
37
Teiseks, mis puudutab selle nõude aegumistähtaja kulgema hakkamise aega, siis leidis ta, et see hakkas kulgema krediidilepingu sõlmimise kuupäevast, kuna viidatud tühisuse alused olid olemas juba krediidilepingu sõlmimise ajal. Täpsemini leidis esimese astme kohus, et seaduse DH1 § 1 lõige 6 ei ole käesolevas asjas kohaldatav, kuna tühist ja seega tagasiulatuvalt kehtetut lepingut ei saa põhimõtteliselt käsitada muul viisil kui nii, et sellel ei ole kunagi õiguslikke tagajärgi olnud, ning see erineb seetõttu lepingust, mis ühel päeval lõpeb või kaotab kehtivuse.
38
Mis puudutab aegumise peatumist, siis märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et esimese astme kohtu otsuses on täpsustatud, et peatumine kestab üksnes seaduse DH1 § 1 lõikes 7 ja seaduse DH2 §‑s 9 kindlaks määratud aja jooksul, st kuni kuupäevani, mil tarbijale teatati seaduses DH2 ette nähtud tasaarvestusest, ja hiljemalt kuni 31. detsembrini 2015, isegi kui eeldada, et need sätted on lepingu tühisusest tulenevatele nõuetele kohaldatavad.
39
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et esimese astme kohtu hinnangul ei katkenud aegumine, kuna – kui seaduse DH1 § 1 lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et aegumistähtaeg on kohaldatav lepingu tühisusest tulenevatele nõuetele ja hakkab kulgema alles alates selle lepingu lõppemisest – tuleb tuvastada, et endises tsiviilseadustikus ette nähtud viieaastane tähtaeg on möödunud, kuna see tähtaeg möödus lepingu ülesütlemise kuupäeva, 17. mai 2012 ja põhikohtuasjas hagi esitamise kuupäeva, 4. aprilli 2023 vahelisel ajal.
40
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab ise, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus ebaõiglane tingimus puudutab krediidilepingu põhiobjekti ja toob kaasa lepingu täieliku tühisuse, hakkab viieaastane tähtaeg kulgema alates 14. veebruarist 2008, mil leping sõlmiti, ilma et seda oleks võimalik seaduses DH1 ja seaduses DH2 ette nähtud aegumise võimaliku peatamise teel pikendada, mis oli võimalik kuni 31. detsembrini 2015. Selline pikendamine oleks võimaldanud vastavalt olukorrale tarbijal tuvastada, et valuutariski puudutav lepingutingimus on ebaõiglane.
41
Seetõttu soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas arvestades Kúria (kõrgeim kohus) 16. juuni 2014. aasta otsust nr 2/2014 ja Euroopa Kohtu praktikat selle teabe taseme kohta, mida pank peab tarbijale andma, on aegumistähtaeg piisav, et võimaldada tarbijal tuvastada, et tingimus on ebaõiglane, ja oma õigusi kaitsta, kui aegumistähtaja alguspunktiks on lepingu sõlmimise kuupäev.
42
Neil asjaoludel otsustas Fővárosi Törvényszék (Pealinna Budapesti kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 93/13 artiklites 1 ja 7 toodud eesmärgid täidetakse, kui nõude puhul, mille tarbija on esitanud enda algatatud menetluse raames, mille aluseks on tarbijaga sõlmitud krediidilepingu põhiobjekti ebaõiglane laad (seoses valuutariski käsitleva teabega), kohaldatakse rahalisele nõudele Ungari tsiviilkoodeksis sätestatud viieaastast aegumistähtaega, mida hakatakse arvestama hetkest, kui on võimalik nõue esitada – võttes samuti arvesse seaduse DH1 ja seaduse DH2 sätteid aegumistähtaja peatamise võimaluse kohta –, kuigi lepingu põhiobjekti ebaõiglase laadi tõttu on leping täielikult tühine, mistõttu ei saa lepingu ühepoolne ülesütlemine tuua kaasa selle lõpetamist nii, et aegumistähtaja algushetke kindlakstegemisel on määrav lepingu sõlmimise kuupäev?
2.
Kas direktiivis 93/13 seatud eesmärkide saavutamiseks on asjakohased Euroopa Liidu Kohtu otsused aegumistähtaja kohta, mis käsitlevad tarbija nõuete esitamise aegumistähtaega, ja Euroopa Kohtu nimetatud otsuste põhjal tehtud Kúria (Ungari kõrgeim kohus) otsused, mis on Ungari kohtutele siduvad või millel on vähemalt pretsedendi seadusjõud, tänu millele on tarbijal võimalik ära tunda sõlmitud lepingu põhiobjekti ebaõiglast laadi? Juhul, kui vastus on jaatav, siis kas selliste otsuste [kuupäeva] saab pidada ebaõiglase laadi tuvastamise nõude esitamise aegumistähtaja algushetkeks või tuleb asuda vaid seisukohale, et aegumistähtaeg on peatatud lepingu sõlmimise ja sellise otsuse tegemise kuupäeva vaheliseks ajaks?
3.
Kas lisaks teises eelotsuse küsimuses osutatud otsuste tegemise kuupäevale tuleb hetke, kui tarbija sai nimetatud otsustest teada, arvesse võtta aegumistähtaja algushetkena või tuleb seda hetke käsitada perioodi lõpuhetkena, mis algas lepingu sõlmimisega ja mille jooksul oli aegumistähtaeg peatatud?
4.
Kui tarbija esitab lepingu põhiobjekti ebaõiglasele laadile tuginedes nõude ja aegumistähtaega hakatakse arvestama lepingu sõlmimise hetkest, siis kas on põhjendatud, kui tarbijale antakse võimalus esitada oma nõue kuni sõlmitud lepingu kestuse lõpuni, kui lepingu kestus on pikem kui praegu kehtiv viieaastane aegumistähtaeg?“
Euroopa Kohtu pädevus
43
UniCredit Bank väidab, et Euroopa Kohus ei ole pädev eelotsuse küsimustele vastama, kuna nende küsimustega ei soovi eelotsusetaotluse esitanud kohus liidu õigusnormi tõlgendamist. Kuna direktiiv 93/13 ei sisalda aegumist käsitlevaid norme, puudutavad küsimused tegelikult seda valdkonda reguleerivate riigisiseste tsiviilõiguse normide tõlgendamist, mis kuulub liikmesriikide pädevusse.
44
Sellega seoses tuleb märkida, et UniCredit Banki argument põhineb ekslikul eeldusel, et see, kui liikmesriigid kasutavad oma õigust määrata kindlaks tingimused, mille alusel tuvastatakse lepingus sisalduva tingimuse ebaõiglane laad ja määratakse kindlaks sellekohase tuvastuse konkreetsed õiguslikud tagajärjed, jääb liidu õiguse kohaldamisalast välja (14. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Getin Noble Bank (tagasinõude aegumistähtaeg), C‑28/22, EU:C:2023:992, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
45
Euroopa Kohus on nimelt juba asunud seisukohale, et tarbijatele direktiiviga 93/13 tagatud kaitse täpsustamine liikmesriigi õigusega ei tohi siiski muuta selle kaitse ulatust ja seega ka sisu ega seeläbi kahjustada ebaõiglaste lepingutingimuste vastu võitlemiseks kehtestatud ühtsete õigusnormidega ette nähtud kaitse tõhusust, mida liidu seadusandja direktiivi 93/13 kümnendast põhjendusest nähtuvalt taotles (14. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Getin Noble Bank (tagasinõude aegumistähtaeg), C‑28/22, EU:C:2023:992, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
46
Siinkohal olgu meenutatud, et ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus on Euroopa Kohtu ja liikmesriigi kohtute koostöövahend, mille abil annab Euroopa Kohus liikmesriigi kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida liikmesriigi kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks. Selle koostöö raames on liikmesriigi kohus, kes peab lahendama põhikohtuasja vaidluse ja kellele ainsana on vaidluse aluseks olevad asjaolud täpselt teada ning kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädev hindama nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Järelikult on Euroopa Kohus siis, kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, üldjuhul kohustatud neile vastama (7. detsembri 2023. aasta kohtuotsus mBank (tarbija tahteavaldus), C‑140/22, EU:C:2023:965, punkt 47).
47
Pealegi ei ole Euroopa Kohus ELTL artiklis 267 sätestatud menetluses pädev otsustama ei liikmesriigi õigus- ja haldusnormide tõlgendamise ega selle üle, kas need õigusnormid on liidu õigusega kooskõlas. Nimelt nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsusetaotluse raames võib Euroopa Kohus üksnes tõlgendada liidu õigust Euroopa Liidule antud pädevuse piires (14. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Getin Noble Bank (tagasinõude aegumistähtaeg), C‑28/22, EU:C:2023:992, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
48
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on kahtlusi selle kohta, kuidas tuleb arvutada viieaastast aegumistähtaega, mida kohaldatakse hagi suhtes, millega tarbija palub liikmesriigi kohtul kohaldada krediidilepingu tühisuse õiguslikke tagajärgi.
49
Selles kontekstis palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, kas direktiivi 93/13 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisese õiguse tõlgendus, mille kohaselt hakkab endises tsiviilseadustikus ette nähtud viieaastane aegumistähtaeg kulgema tarbijaga sõlmitud krediidilepingu sõlmimise kuupäevast, kui selle lepingu tingimus on ebaõiglane ja kui selle tingimuse väljajätmine, milles on kindlaks määratud lepingu põhiobjekt, toob kaasa kogu lepingu tühisuse. Lisaks esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule täiendavaid küsimusi selle kohta, millal hakkab aegumistähtaeg kulgema juhul, kui Euroopa Kohus ei pea niisugust arvutust alates kõnealuse lepingu sõlmimise kuupäevast direktiivi 93/13 eesmärkide ja eesmärkidega kooskõlas olevaks.
50
Järelikult ei saa nõustuda sellega, et eelotsusetaotlus puudutab Ungari õiguse tõlgendamist, ja seetõttu tuleb UniCredit Banki argument, et Euroopa Kohtul puudub pädevus, tagasi lükata.
51
Eelnevast järeldub, et kohus on pädev eelotsusetaotluse üle otsustama.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
52
UniCredit Bank vaidleb vastu ka eelotsusetaotluse vastuvõetavusele, kuna esiteks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus tõendanud seose olemasolu Ungari õiguse ja liidu õiguse vahel. Teiseks on esitatud eelotsuse küsimuste aluseks olevad õiguslikud küsimused hüpoteetilised, kuna neile küsimustele ei ole vaja vastata, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks põhikohtuasja lahendada. UniCredit Bank väidab sellega seoses, et miski ei takista sellel kohtul järgida Kúria (kõrgeim kohus) kohtupraktikat, mis pealegi ei ole selles taotluses õigesti esitatud.
53
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud menetluses üksnes liikmesriigi kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, kohtuasja eripära arvesse võttes pädevus hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust (24. juuli 2023. aasta kohtuotsus Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
54
Sellest järelduvalt eeldatakse, et liidu õigust puudutavad küsimused on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus (24. juuli 2023. aasta kohtuotsus Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punkt 62 ja viidatud kohtupraktika).
55
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotletud liidu õiguse tõlgendus on tema menetluses oleva vaidluse lahendamiseks vajalik.
56
Eelotsusetaotluse esitanud kohus väljendab nimelt kahtlusi seoses aegumistähtaja arvutamisega, eelkõige arvestades Euroopa Kohtu praktikat, mis käsitleb direktiivi 93/13, ja täpsemini selle teabe taset, mille pank peab tarbijale vahetuskursiriski kohta tagama.
57
Lisaks, mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu viiteid Kúria (kõrgeim kohus) praktikale, siis ei ole ELTL artiklis 267 ette nähtud õigusalase koostöö süsteemi raames Euroopa Kohtu ülesanne kontrollida või seada kahtluse alla liikmesriigi kohtu poolt riigisisestele õigusnormidele antud tõlgenduse õigsust, sest nende tõlgendamine kuulub liikmesriigi kohtu ainupädevusse. Samuti peab Euroopa Kohus liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse korral lähtuma riigisisese õiguse tõlgendusest, mille on talle esitanud see kohus (12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika).
58
Sellest järeldub, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
59
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 93/13 artikleid 1 ja 7, arvestades tõhususe põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisiseses kohtupraktikas antud tõlgendus, mille kohaselt saab tarbija juhul, kui krediidileping ei saa ilma ebaõiglase tingimuseta kehtida põhjusel, et see tingimus on seotud lepingu põhiobjektiga, tugineda kohtus tühisuse tuvastamise õiguslikele tagajärgedele üksnes viieaastase aegumistähtaja jooksul alates selle lepingu sõlmimise kuupäevast.
60
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.
61
Sellega seoses kohustab direktiivi artikli 7 lõige 1 liikmesriike nägema ette piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.
62
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kui vastavas valdkonnas puuduvad liidu õigusnormid, tuleb menetlusnormid, mis reguleerivad nende kohtuasjade läbivaatamist, mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, menetlusautonoomia põhimõtte kohaselt sätestada iga liikmesriigi sisemises õiguskorras, kuid seda siiski tingimusel, et need ei ole vähem soodsad kui normid, mis reguleerivad riigisisese õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid sarnaseid olukordi (võrdväärsuse põhimõte), ning et need ei muuda liidu õigusega antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks ega ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus D. B. P jt (välisvaluutas nomineeritud hüpoteeklaen), C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika).
63
Mis puudutab tõhususe põhimõtet, mis ainsana on käesolevas menetluses kõne all, siis tuleb märkida, et iga juhtumit, mille puhul kerkib küsimus, kas teatav riigisisene menetlusnorm muudab liidu õiguse kohaldamise võimatuks või ülemäära keeruliseks, tuleb analüüsida, võttes arvesse selle sätte kohta menetluses tervikuna, menetluse kulgu ja eripära eri liikmesriikide ametiasutustes. Seda silmas pidades tuleb vastavalt olukorrale võtta arvesse selliseid liikmesriigi õigussüsteemi aluseks olevaid põhimõtteid nagu kaitseõiguste tagamine, õiguskindluse põhimõte ja menetluse nõuetekohane kulgemine (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Caixabank (aegumistähtaeg), C‑484/21, EU:C:2024:360, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
64
Lisaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et liikmesriikide kohustus tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste tõhusus tähendab eelkõige direktiivist 93/13 tulenevate õiguste puhul tõhusa kohtuliku kaitse nõuet, mis on sätestatud ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 ja mis kehtib muu hulgas sellistele õigustele tuginevate hagide läbivaatamist käsitlevate menetlusnormide määratlemisel (10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
65
Seoses aegumistähtaja vastuväitega, mis on esitatud tarbija nõudele tagastada direktiivi 93/13 tähenduses ebaõiglaste lepingutingimuste kohaselt alusetult tasutud summad, on Euroopa Kohus juba korduvalt otsustanud, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis nähes küll ette, et müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus sisalduva ebaõiglase tingimuse tühisuse tuvastamise hagi ei aegu, kehtestab aegumistähtaja sellisele tarbija nõudele, mille eesmärk on panna maksma selle tuvastamise tagajärjed, mis puudutavad tagastusnõuet, tingimusel et järgitud on eelkõige tõhususe põhimõtet (25. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Caixabank (hüpoteegitasu hüvitamise nõude aegumine), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
66
Seega tuleb järeldada, et aegumistähtaja möödumise vastuväide tagastamisnõuetele, mille tarbija on esitanud direktiivist 93/13 tulenevate õiguste kaitseks, ei ole iseenesest tõhususe põhimõttega vastuolus, kui selle kohaldamine ei muuda nimetatud direktiiviga antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks või ülemäära keeruliseks (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Caixabank (aegumistähtaeg), C‑484/21, EU:C:2024:360, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
67
Mis puudutab põhikohtuasjas kõne all oleva aegumistähtaja tunnuste analüüsimist, siis on Euroopa Kohus täpsustanud, et see analüüs peab puudutama asjaomase tähtaja kestust ja selle kohaldamise korda, sealhulgas tähtaja kulgema hakkamiseks valitud tingimust (10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
68
Aegumistähtaja alguse osas tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et viieaastase aegumistähtaja kohaldamine selliselt, et see tähtaeg hakkab kulgema lepingu sõlmimisest, tähendaks seda, et tarbija võib nõuda ebaõiglaseks tunnistatud lepingutingimuse täitmiseks tehtud maksete tagastamist üksnes esimese viie aasta jooksul pärast lepingu allkirjastamist, sõltumata sellest, kas ta oli või võis mõistlikult olla selle tingimuse ebaõiglusest teadlik, võib muuta tarbijale direktiiviga 93/13 antud õiguste kasutamise ülemäära raskeks ja seega rikkuda tõhususe põhimõtet koostoimes õiguskindluse põhimõttega (16. juuli 2020. aasta kohtuotsus Caixabank ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 ja C‑259/19, EU:C:2020:578, punkt 91).
69
Seega ei saa ebaõiglast tingimust sisaldava lepingu sõlmimise kuupäev iseenesest olla aegumistähtaja alguseks (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Caixabank (aegumistähtaeg), C‑484/21, EU:C:2024:360, punkt 31).
70
Tuleb siiski arvesse võtta, et tarbija on suhetes müüja või teenuste osutajaga nõrgemal läbirääkimispositsioonil ja tal on vähem teavet, mis viib selleni, et tarbija nõustub müüja või teenuste osutaja varem välja töötatud tingimustega, ilma et tal oleks võimalik nende sisu mõjutada. Samamoodi tuleb meeles pidada, et tarbijad ei pruugi olla teadlikud hüpoteekkrediidilepingus sisalduva tingimuse ebaõiglasest laadist või neile direktiivist 93/13 tulenevate õiguste ulatusest (10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
71
Samuti tuleb arvesse võtta asjaolu, et Euroopa Kohus on otsustanud, et niisuguseid krediidilepinguid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, täidetakse üldjuhul pikka aega ning seetõttu ei saa välistada, et vähemalt osa tehtud maksete puhul leiab aegumine aset enne asjaomase lepingu lõppemist, mistõttu niisugune aegumise kord võib jätta tarbijad süsteemselt ilma võimalusest nõuda direktiiviga 93/13 vastuolus olevate lepingutingimuste alusel tehtud makseid tagasi (vt selle kohta 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus D. B. P. jt (välisvaluutas nomineeritud hüpoteeklaen), C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
72
Seega, mis puudutab põhikohtuasjas kõne all oleva aegumistähtaja kulgema hakkamise hetke, siis esineb märkimisväärne oht, et võttes arvesse viisi, kuidas see tähtaeg on liikmesriigi kohtupraktikas kindlaks määratud, ei ole tarbijal võimalik talle direktiiviga 93/13 antud õigustele tõhusalt tugineda.
73
Nimelt nähtub eelotsusetaotlusest, et kui nõustuda kohtupraktikast tuleneva riigisisese õiguse tõlgendusega, mille alusel määras esimese astme kohus aegumistähtaja alguseks UniCredit Banki ja HLi vahel sõlmitud krediidilepingu sõlmimise kuupäeva ehk 14. veebruari 2008, hakkas see tähtaeg kulgema sõltumata asjaolust, kas HL oli või võis olla teadlik vahetuskursi riski tingimuse ebaõiglasest laadist ning sai seega talle direktiiviga 93/13 antud õigusi tõhusalt kaitsta. Sellega seoses ei viita miski eelotsusetaotluses sellele, et lepingu sõlmimise ajal tarbija oli või võis olla teadlik vahetuskursi riski tingimuse ebaõiglusest ning et seega oli tal võimalik vastava direktiiviga antud õigusi tõhusalt kaitsta, mida peab igal juhul kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
74
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1, arvestades tõhususe põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisiseses kohtupraktikas antud tõlgendus, mille kohaselt saab tarbija juhul, kui krediidileping ei saa ilma ebaõiglase tingimuseta kehtida põhjusel, et see tingimus on seotud lepingu põhiobjektiga, tugineda kohtus tühisuse tuvastamise õiguslikele tagajärgedele üksnes viieaastase aegumistähtaja jooksul alates selle lepingu sõlmimise kuupäevast, kui tarbija ei olnud ega saanud sel kuupäeval olla asjaomase tingimuse ebaõiglasest laadist teadlik ning seega ei olnud tal võimalik direktiiviga 93/13 antud õigusi tõhusalt kaitsta.
Teine ja kolmas küsimus
75
Teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 93/13 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui kuupäev, mil Euroopa Kohus tegi otsuse selle direktiivi tõlgendamise kohta, või kuupäev, mil liikmesriigi kõrgeim kohus tegi otsuse tarbijalepingutesse lisatud lepingutingimuste ebaõiglase laadi kohta, võetakse aluseks kas selle kindlaks määramiseks, millal hakkab kulgema aegumistähtaeg, mille jooksul saab tarbija esitada hagi tasutud summa tagasimaksmise nõudes sellise lepingutingimuse alusel, mis on analoogne tingimusega, mille alusel Euroopa Kohus tõlgendas nimetatud direktiivi, või tingimusega, mis oli asjaomase riigisisese kohtu otsuse ese, või siis vastava tähtaja ennistamiseks pärast selle peatamist.
76
Selleks et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimustele tarvilik vastus ja võttes arvesse vaidluse tausta, nagu seda on eelotsusetaotluses kirjeldatud, tuleb analüüsis piirduda üksnes olukorraga, kus tarbija on esitanud nõude, et panna maksma lepingutingimuse ebaõigluse tuvastamise tagajärjed, mis puudutavad tagasitäitmist.
77
Olgu meenutatud, et eelkõige selleks, et tagada tarbijale direktiivist 93/13 tulenevate õiguste tõhus kaitse, peab tarbijal olema igal ajal võimalik tugineda lepingutingimuse ebaõiglasele laadile mitte ainult kaitseväitena, vaid ka selleks, et kohus tuvastaks lepingutingimuse ebaõiglase laadi, mistõttu ei saa tarbija esitatud nõude suhtes, millega ta palub tuvastada, et müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahelises lepingus sisalduv tingimus on ebaõiglane, kohaldada mingit aegumistähtaega (10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 38).
78
Samas on Euroopa Kohus otsustanud, et kui määrata tarbija poolt ebaõiglase lepingutingimuse alusel tasutud summa tagastamise nõude aegumistähtaja alguseks kuupäev, mil riigisisene kõrgeim kohus tegi otsused, millega tunnistas kõnealusele lepingutingimusele vastavad tüüptingimused ebaõiglaseks, võimaldaks see paljudel juhtudel müüjal või teenuste osutajal jätta ebaõiglase tingimuse alusel alusetult saadud summad tarbija kahjuks alles, mis aga oleks vastuolus käesoleva kohtuotsuse punktis 68 meelde tuletatud kohtupraktikast tuleneva nõudega, mille kohaselt ei saa selle tähtaja kulgema hakkamise algust kindlaks määrata sõltumata sellest, kas sama tarbija teadis või võis mõistlikult teada, et vastav tingimus on ebaõiglane, mis annab õiguse tagastamisele, ilma et müüjale või teenuste osutajale pandaks tarbija suhtes hoolsus- ja teavitamiskohustus, suurendades nii tarbija nõrgemat positsiooni, mida direktiiviga 93/13 soovitakse leevendada (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Banco Santander (aegumistähtaja algus), C‑561/21, EU:C:2024:362, punkt 47).
79
Lisaks, kui müüjal või teenuste osutajal puudub teavitamiskohustus, ei saa eeldada, et tarbija võis mõistlikult olla teadlik asjaolust, et tema lepingus sisalduv tingimus on oma ulatuselt samaväärne liikmesriigi kõrgeima kohtu poolt ebaõiglasena tuvastatud tüüptingimusega. On tõsi, et niisugune kohtupraktika võib võimaldada keskmisel tarbijal saada teada tema ja müüja või teenuste osutaja vahelisse lepingusse lisatud tüüptingimuse ebaõiglasest laadist, kui see kohtupraktika on piisavalt avalikustatud. Siiski ei saa eeldada, et tarbija, keda direktiiviga 93/13 püütakse kaitsta, võtab oma nõrgemat positsiooni müüja või teenuste osutaja suhtes arvestades meetmeid, mis eeldavad õigusalast uurimistööd (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Banco Santander (aegumistähtaja algus), C‑561/21, EU:C:2024:362, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika).
80
Siinkohal olgu meelde tuletatud, et direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b sõnastusest nähtub, et direktiivi antud kaitse sõltub füüsilise isiku toimingute eesmärkidest, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega. Kui aga müüjalt või teenuse osutajalt võib nõuda, et nad hoiavad ennast kursis õiguslike aspektidega, mis on seotud nende tavapärase majandustegevuse käigus tarbijatega sõlmitud lepingutesse nende algatusel lisatavate tingimustega, eelkõige arvestades nende tingimustega seotud liikmesriigi kohtupraktikat, siis sama suhtumist ei saa oodata tarbijatelt, kuna nad sõlmivad sellist tingimust sisaldava lepingu aeg-ajalt või isegi haruharva (25. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Caixabank (hüpoteegitasu hüvitamise nõude aegumine), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, punkt 60).
81
Lisaks tuleb sellega seoses rõhutada, et niisugune riigisisene kohtupraktika ei võimalda tingimata ipso facto tunnistada ebaõiglaseks kõik seda liiki tingimused, mis selles liikmesriigis kõigis müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahelistes lepingutes sisalduvad. Kui liikmesriigi kõrgeim kohus on tüüptingimuse ebaõiglase laadi tuvastanud, tuleb vastavalt direktiivi 93/13 artikli 3 lõikele 1 ja artikli 4 lõikele 1 veel igal üksikjuhul eraldi kindlaks teha, mil määral on konkreetses lepingus sisalduv tingimus selle tüüptingimusega samaväärne ja tuleb samamoodi nagu viimati nimetatud lepingutingimus ebaõiglaseks tunnistada (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Banco Santander (aegumistähtaja algus), C‑561/21, EU:C:2024:362, punktid 50 ja 51).
82
Nendest kaalutlustest tuleneb, et mõistlikult tähelepanelikult ja arukalt keskmiselt tarbijalt ei saa nõuda mitte ainult seda, et ta hoiaks end omal algatusel korrapäraselt kursis liikmesriigi kõrgeima kohtu otsustega, mis käsitlevad tüüptingimusi, mis sisalduvad samalaadsetes lepingutes, mille ta võis müüja või teenuste osutajaga sõlmida, vaid ka seda, et ta teeks liikmesriigi kõrgeima kohtu otsuse alusel kindlaks, kas konkreetsesse lepingusse lisatud tingimused on ebaõiglased (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Banco Santander (aegumistähtaja algus), C‑561/21, EU:C:2024:362, punkt 52).
83
Järelikult on direktiiviga 93/13 vastuolus riigisisese õiguse tõlgendus kohtupraktikas, mille kohaselt võib selleks, et määrata kindlaks, millal hakkab kulgema aegumistähtaeg, millest alates saab tarbija esitada ebaõiglasele lepingutingimusele tuginedes alusetult makstud summa tagasinõude hagi, sarnaste tingimuste tühisust käsitleva isegi väljakujunenud liikmesriigi kohtupraktika olemasolu pidada selliseks, mis tõendab, et täidetud on tingimus, mille kohaselt peab asjaomane tarbija olema kõnealuse lepingutingimuse ebaõiglusest ja sellest tulenevatest õiguslikest tagajärgedest teadlik (vt selle kohta 25. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Caixabank (hüpoteegitasu hüvitamise nõude aegumine), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, punkt 61).
84
Käesoleva kohtuotsuse punktides 78 ja 81 esitatud põhjendused, millele tuginedes tuleb asuda seisukohale, et liikmesriigi kõrgeima kohtu otsused, millega tuvastatakse teatavate tüüptingimuste ebaõiglane laad, ei saa iseenesest tähendada, et tarbija on või võib mõistlikult olla teadlik müüja või teenuste osutajaga sõlmitud lepingus sisalduva sarnase tingimuse ebaõiglasest laadist, on mutatis mutandis asjakohased Euroopa Kohtu otsuste suhtes, millega tehakse eelotsuseid direktiivi 93/13 tõlgendamise kohta.
85
Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi Euroopa Kohtu otsused, mis on tehtud eelotsuse tegemiseks liidu õiguse tõlgendamise kohta, avalikustatakse viisil, mis lihtsustab nendega tutvumist, sh tarbijate hulgas, ei võta Euroopa Kohus seisukohta küsimuses, kas teatavad üksikjuhuga seotud tingimused on ebaõiglased, ning jätab nende tingimuste konkreetse kontrollimise süstemaatiliselt liikmesriigi kohtu hinnata, sest selline kontrollimine ei kuulu põhimõtteliselt Euroopa Kohtu pädevusse. Sellest järeldub, et tarbija ei saa isegi siis, kui põhikohtuasi teda otseselt puudutab, Euroopa Kohtu sellise otsuse põhjal järeldada, et tema poolt müüja või teenuse osutajaga sõlmitud lepingus sisalduv lepingutingimus on ebaõiglane, mistõttu ei saa liikmesriigi kohtu viidatud Euroopa Kohtu otsuseid pidada keskmise tarbija jaoks teabeallikaks konkreetse lepingutingimuse ebaõigluse kohta (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Banco Santander (aegumistähtaja algus), C‑561/21, EU:C:2024:362, punktid 58 ja 59).
86
Seevastu võib aegumistähtaja alguseks olla jõustunud kohtuotsus, millega tuvastatakse lepingutingimuse ebaõiglane laad ja mis on vastavalt kohaldamisele kuuluvatele riigisisestele õigusnormidele nõuetekohaselt teatavaks tehtud asjaomasele tarbijale kui selle kohtuotsuse adressaadile. Kui selline otsus on jõustunud, loetakse, et tarbija on tingimuse õigusvastasusest täielikult teadlik ja tal on seega võimalik ise hinnata, kas esitada riigisiseses õiguses ette nähtud tähtaja jooksul ebaõiglase tingimuse alusel makstud summa tagastamise nõue (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Banco Santander (aegumistähtaja algus), C‑561/21, EU:C:2024:362, punktid 36 ja 37).
87
Samas tuleb täpsustada, et kuigi direktiiviga 93/13 on vastuolus see, kui asjaomase tarbija poolt ebaõiglase lepingutingimuse alusel tasutud summa tagastamise hagi aegumistähtaeg saab hakata kulgema sõltumata sellest, et tarbija oli või võis mõistlikult olla selle tingimuse ebaõiglasest laadist teadlik, ei ole selle direktiiviga vastuolus see, kui müüjal või teenuste osutajal on võimalus tõendada, et tarbija oli või võis mõistlikult olla teadlik sellest asjaolust enne, kui tehakse kohtuotsus, millega tuvastatakse selle lepingutingimuse tühisus (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Caixabank (aegumistähtaeg), C‑484/21, EU:C:2024:360, punkt 35).
88
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et ei ole ühtegi jõustunud kohtuotsust, milles oleks vahetuskursiriski tingimuse ebaõiglus ja tühisus tuvastatud.
89
Neil asjaoludel, isegi kui eeldada, et HL oli Kúria (kõrgeim kohus) asjakohastest otsustest või Euroopa Kohtu otsustest teadlik, ei saa aegumistähtaja alguseks olla ei kuupäev, mil need otsused tehti, ega päev, mil HL sai neist tegelikult teada.
90
Vajaduse korral tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kontrollida, kas UniCredit Bank ja Momentum Credit on tõendanud, et HL oli või võis mõistlikult olla vahetuskursiriski tingimuse ebaõiglasest laadist teadlik (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Banco Santander (aegumistähtaja algus), C‑561/21, EU:C:2024:362, punkt 38).
91
Lõpuks, mis puudutab küsimust, kas aegumistähtaeg hakkab pärast selle peatumist taas kulgema, siis tuleb märkida, et aegumise peatumise eesmärk on tagada, et aegumisel, mille aluseks on just õiguse omaniku tegevusetuse sanktsioneerimine, ei oleks tagajärgi olukorras, mis õigustab seda tegevusetust. Peatamine on seega suunatud selliste olukordade kaitsmisele, kus õiguse omaja on seaduses sätestatud objektiivsetel põhjustel objektiivselt raskes olukorras, mis takistab tal seda õigust teostada, vältides seda, et aja möödumine toob kaasa selle õiguse lõppemise.
92
Sellest järeldub, et aegumistähtaja ennistamisega pärast peatamist peavad kaasnema samad tagatised, mis on ette nähtud selle tähtaja alguskuupäeva kindlaksmääramiseks.
93
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui kuupäev, mil Euroopa Kohus tegi otsuse selle direktiivi tõlgendamise kohta, või kuupäev, mil liikmesriigi kõrgeim kohus tegi otsuse tarbijalepingutesse lisatud lepingutingimuste ebaõiglase laadi kohta, võetakse aluseks kas selle kindlaks määramiseks, millal hakkab kulgema aegumistähtaeg, mille jooksul saab tarbija esitada hagi tasutud summa tagasimaksmise nõudes sellise lepingutingimuse alusel, mis on analoogne tingimusega, mille alusel Euroopa Kohus tõlgendas nimetatud direktiivi, või tingimusega, mis oli asjaomase riigisisese kohtu otsuse ese, või siis vastava tähtaja ennistamiseks pärast selle peatamist.
Neljas küsimus
94
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole neljandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
95
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:
1.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 1 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1, arvestades tõhususe põhimõtet,
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus riigisiseses kohtupraktikas antud tõlgendus, mille kohaselt saab tarbija juhul, kui krediidileping ei saa ilma ebaõiglase tingimuseta kehtida põhjusel, et see tingimus on seotud lepingu põhiobjektiga, tugineda kohtus tühisuse tuvastamise õiguslikele tagajärgedele üksnes viieaastase aegumistähtaja jooksul alates selle lepingu sõlmimise kuupäevast, kui tarbija ei olnud ega saanud sel kuupäeval olla asjaomase tingimuse ebaõiglasest laadist teadlik ning seega ei olnud tal võimalik direktiiviga 93/13 antud õigusi tõhusalt kaitsta.
2.
Direktiivi 93/13 tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus see, kui kuupäev, mil Euroopa Kohus tegi otsuse selle direktiivi tõlgendamise kohta, või kuupäev, mil liikmesriigi kõrgeim kohus tegi otsuse tarbijalepingutesse lisatud lepingutingimuste ebaõiglase laadi kohta, võetakse aluseks kas selle kindlaks määramiseks, millal hakkab kulgema aegumistähtaeg, mille jooksul saab tarbija esitada hagi tasutud summa tagasimaksmise nõudes sellise lepingutingimuse alusel, mis on analoogne tingimusega, mille alusel Euroopa Kohus tõlgendas nimetatud direktiivi, või tingimusega, mis oli asjaomase riigisisese kohtu otsuse ese, või siis vastava tähtaja ennistamiseks pärast selle peatamist.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: ungari.