K O H T U O T S U S 
EESTI VABARIIGI NIMEL 
 
RESOLUTSIOON 
1. Tühistada Harju Maakohtu 11.01.2018 otsus ja teha uus  otsus, millega jätta hagi 
rahuldamata. 
2. Rahuldada apellatsioonkaebus. 
3. Jätta maakohtu- ja apellatsioonimenetluse kulud OÜ TOPFLOOR kanda.   
Edasikaebamise kord 
Otsuse peale võib esitada kassatsioonkaebuse Riigikohtule 30 päeva jooksul otsuse kassaatorile 
kättetoimetamisest, kuid mitte pärast viie kuu möödumist otsuse avalikult teatavaks tegemisest.  
 
Hagimenetluses Riigikohtus võib menetlusosaline menetlustoiminguid teha ning avaldusi ja 
taotlusi esitada üksnes vandeadvokaadi vahendusel.  
Juhul kui menetlusosaline taotleb menetlusabi, peab ta esitama tähtaja kestel 
kassatsioonkaebuse. Kaebuse põhjendam iseks või riigilõivu tasumiseks või kaebuses esineva 
sellise puuduse kõrvaldamiseks, mis on seotud menetlusabi taotlemisega, annab kohus 
mõistliku tähtaja pärast menetlusabi taotluse lahendamist, kui nimetatud taotlus ei ole esitatud 
põhjendamatult või tähtaja pikendamise eesmärgil. 
Kohus Tallinna Ringkonnakohus 
Kohtukoosseis Ulvi Loonurm, Margo Klaar, Mati Maksing 
Otsuse kuupäev 12.06.2018, Tallinn  
Kohtuasja number 2-16-8748 
Kohtuasi OÜ TOPFLOOR (endise ärinimega 
AKTSIASELTS TOPFLOOR)  hagi XX (X) vastu 
võlgnevuse väljamõistmiseks 
Vaidlustatud kohtulahend Harju Maakohtu 11.01.2018 otsus 
Kaebuse esitaja ja kaebuse liik XX apellatsioonkaebus  
Apellatsioonkaebuse hind 46 860 eurot 
Menetlusosalised ja nende 
esindajad 
Hageja OÜ TOPFLOOR  (endise ärinimega 
AKTSIASELTS TOPFLOOR , registrikood 
10557821), esindaja vandeadvokaat Olavi-Jüri Luik 
Kostja XX (sünniaeg XX.XX.XXXX), esindaja 
vandeadvokaadi abi Sandra-Kristin Noot 
Menetluse liik Kirjalik menetlus
2 
 
Asjaolud ja hageja nõue  
1. OÜ TOPFLOOR  (hageja) esitas 03.06.2016 maakohtule hagi XX (kostja) vastu. Hageja 
palus kostjalt välja mõista võlg 23 430 eurot ja viivis 23 430 eurot. Menetluskulud palus hageja 
jätta kostja kanda.  
Hageja ja Läti äriühing SIA If Service  sõlmisid kaks müügilepingut: 15.05.2015 sõlmitud 
lepingu järgi müüs hageja SIA If Service’ile 17 000 euro eest teraskiudu ja 03.06.2015 lepingu 
järgi 11 430 euro eest teraskiudu. 17 000 euro tasumise tähtaeg oli 16.05.2015. SIA If Service 
tasus 16.05.2015 1 000 eurot ja 24.09.2015 4  000 eurot, s.t tasumata jäi 12  000 eurot. 11 430 
euro tasumise tähtaeg oli 03.07.2015, kuid SIA If Service  kirjeldatud kohustust ei täitnud. 
Kokku oli SIA If Service ’i võlgnevus 23  430 eurot. Lepingute järgi oli viivise suurus 0,35% 
päevas. Hagi esitamise hetkeks oli viivist kogunenud rohkem kui oli põhinõude suurus, mistõttu 
piiras hageja oma viivisenõuet põhinõude suurusega ja palus kostjalt välja mõista 23 430 euro 
suuruse viivise.  
Lepingutes lepiti mh kokku, et kui SIA If Service ei täida oma kohustusi tähtaegselt, vastutavad 
kohustuste rikkumise eest SIA If Service ja müügilepingu allkirjastanud isik. SIA If Service oli 
alates 19.01.2016 pankrotis, mistõttu esitas hageja hagi kostja vastu, kes allkirjastas juhatuse 
liikme ja ühingu ainuosanikuna kirjeldatud müügilepingud. Veel leppisid pooled  
müügilepingutes kokku, et leping allub Eesti õigusele ja kohtualluvus on Harju Maakohtul.  
Vastuseks kostja vastuväidetele märkis hageja, et lepingutes ei olnud tüüptingimusi, lepinguid 
sai muuta ja teisiti vormistada, kuid selleks ei avaldatud soovi. Lepingute punkt, mis lõi kostjale 
isikliku vastutuse, ei olnud üllatuslik ja eba tavaline. Kostja ei osalenud tehingus tarbijana. 
Kostja oli SIA If Service’i juhatuse liige ja ainuosanik, mistõttu sõlmis lepingu oma majandus- 
ja kutsetegevuse raames.  
Kostja vastuväited 
2. Kostja palus jätta hagi läbivaatamata või rahuldamata ja menetluskulud hageja kanda.  
Asja arutamine ei allunud Harju Maakohtule. Müügilepingud sõlmiti hageja ja SIA If Service’i 
vahel, kusjuures viimast esindas lepingute sõlmimisel juhatuse liikmest kostja. Kohtualluvuse 
kokkulepe oli hageja ja SIA If Service ’i vahel. Kostjaga hageja kohtualluvuse kokkulepet ei 
sõlminud. Kuigi kostja primaarne seisukoht oli, et kostja ja hageja vahel puudus mistahes 
lepinguline suhe, mistõttu ei vastutanud kostja isiklikult SIA If Service’i kohustuse eest, märkis 
kostja, et maksimaalselt võis hageja ja kostja vahelist suhet käsitleda tarbijakäenduslepinguna. 
Tarbija vastu võib kohtumenetluse algatada üksnes tarbija alalises elukohariigis. Kostja elas 
alaliselt Lätis.  
Hagi ei saanud rahuldada, sest hageja ja kostja vahel ei olnud lepingulist suhet. Müügilepingute 
punkt, mille järgi vastutas SIA If Service ’i kohustuse eest ka lepingu allakirjutanud isik 
isiklikult, oli tüüptingimus. Eelnevat kinnitas ka  asjaolu, et leping saadeti PDF -formaadis. 
Kuivõrd see oli üllatuslik ja ebata valise esituslaadiga, ei saanud tüüptingimus lepingu osaks. 
Seda enam, et kostja ei vallanud kuigi hästi inglise keelt. Isegi kui hageja ja kostja vahel oli 
lepinguline suhe (tarbijakäendusleping), oli kokkulepe tühine, sest pooled ei leppinud kokku 
käendaja vastutuse rahalises maksimumsummas. Juhul kui leida, et hageja ja kostja vahel oli 
kehtiv leping, ei saanud hagi rahuldada viivise osas, sest viivisemäär oli ebamõistlikult suur 
ning hageja ei nõudnud enne hagi esitamist kostjalt võlgnevuse tasumist.   
Menetluse edasine käik
3 
 
3. Maakohus jättis 15.11.2017 rahuldamata kostja taotluse hagi läbivaatamata jätmiseks. Poolte 
vahel sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe vastas tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) § 104 
lg-s 1 sätestatud tingimustele ja ei olnud tüh ine. Müügileping sõlmiti Tallinnas, mis oli 
määratletud ka asja üleandmise kohana. 
4. Kostja esitas vastuväite kohtu tegevusele ja p alus maakohtu 15.11.2017 määrus  tühistada. 
Kohus ei saanud kohtualluvuse kontrollimisel lähtud a TsMS-ist ning hageja ja kost ja vahel 
puudusid lepingulised suhted.  
Maakohtu otsus 
5. Maakohus jättis kostja vastuväite kohtu tegevusele rahuldamata ja rahuldas hagi. Kohus 
mõistis kostjalt hageja kasuks välja 46 860 eurot ja jättis menetluskulud kostja kanda. Praegune 
tsiviilasi allus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12.12.2012 määruse nr 1215/2012, 
kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil - ja kaubandusasjades 
(Brüssel I bis) alusel Harju Maakohtule. Poolte esitletud asjaolusid ja tõe ndeid silmas pidades 
kuulus hagi rahuldamisele.  
Müügilepingute p 3, mis sätestas kostja kohustuse hageja ees, ei olnud tüüptingimus. Majandus- 
või kutsetegevusega tegutsevad isikud sõlmivad igapäevaselt lepinguid, mistõttu on praktikas 
tavaline, et sellistel isikutel on välja töötatud erinevate lepingute põhjad. Kostja ei tõendanud, 
et SIA If Service ’il ei olnud võimalust mõjutada lepingu sisu. Asjaolu, et kostjale saadetud 
leping oli PDF-formaadis, ei andnud alust arvata, et kostjal puudus võimalus lepingu tingimusi 
mõjutada. Samuti oli tõendamata, et kostja püüdis neid mõjutada.   
Kostja oli perioodil 02.06.2010-13.10.2015 SIA If Service’i ainuosanik ja lepingute sõlmimise 
ajal ka ühingu juhatuse liige. Ta oli äriühingu edukast majandustegevusest otseselt huvitatud ja 
sellega seotud . Riigikohus on selgitanud, et k ui äriühingu juhatuse liige sõlmib äriühingu 
kohustuse tagamiseks lepingu, siis tuleb teda eeldatavasti pidada tegutsenuks majandus - või 
kutsetegevuses võlaõigusseaduse (VÕS) § 155 lg 1 järgi juhu l, kui ta oli samal ajal äriühingu 
ainsaks või põhiliseks osanikuks või aktsionäriks ( Riigikohtu 05.11.2008 otsus asjas 
nr 3-2-1-89-08). Seega ei laienenud kostjale VÕS-is sätestatud tarbijakaitsesätted.  
Kostja võttis lepingut allkirjastades endale isikli ku kohustuse ühineda SIA If Service ’i 
kohustusega, mistõttu muutus kostja samuti võlgnikuks. Kostja väide, et ta ei vallanud piisaval 
määral inglise keelt, mistõttu ei saanud ta lepingu sisust aru, oli asjakohatu. Kostjal oli võimalik 
lepingu sisu endale arusaadavaks teha. Vastavalt VÕS § 76 lg-le 1, §-le 100, § 101 lg 1 p-dele 1 
ja 6, § 108 lg-le 1 ja § 208 lg-le 1, oli hagejal õigus nõuda kostjalt müüdud kaupade eest arvete 
tasumist.  
Samuti oli hagejal õigus nõuda viivise tasumist vastavalt VÕS § 107 lg 1 p-le 6 ja § 113 lg-le 1. 
Lepingujärgne viivisemäär oli 0,35% päevas. Hagi esitamise seisuga oli viivist kogunenud 
31 403,68 eurot, kuid hageja vähendas viivisenõuet põhivõlgnevuse suuruseni. Viivisenõue ei 
olnud vastuolus hea usu põhimõttega. Viivisenõude maksmapanek ei sõltu sellest, kas nõudest 
enne teavitatakse või mitte. Asjaolu, et viivisemäär ületas kolmekordselt seadusjärgset 
viivisemäära, ei olnud praegusel juhul oluline, sest kostja ei sõlminud lepingut tarbijana.  
Menetluskulud jättis kohus TsMS § 162 lg 1 alusel kostja kanda.
4 
 
Apellatsioonkaebus 
6. Kostja palus maakohtu otsus tühistada ja teha uus lahend, millega jätta hagi läbivaatamata 
või alternatiivselt rahuldamata. Kui kohus ei saa ise otsust teha, palus kostja saata asi uueks 
lahendamiseks maakohtule. Menetluskulud palus kostja jätta hageja kanda. Maakohus rikkus 
menetlusõiguse normi ja kohaldas ebaõigesti materiaalõiguse normi.  
Harju Maakohtul puudus pädevus asja arutamiseks. Maakohus, leides vastupidist, rikkus 
menetlusõiguse norme. Ko htualluvust ei saanud kindlaks määrata TsMS -i sätete järgi, vaid 
kohaldada tuli üksnes Brüssel I bis määrust. Hageja ja kostja ei sõlminud omavahel 
kohtualluvuse kokkulepet või müügilepingut. Müügilepingu sõlmisid hageja ja SIA If Service, 
kes leppisid kok ku ka kohtualluvuses. Kostja ei ole kunagi soovinud hagejaga kohtualluvuse 
kokkulepet sõlmida ega ole seda ka teinud. Viimaks märkis kostja, et kohtu viide Brüssel I bis 
määruse art 7 p 1 a -p-le a oli ekslik, sest kohaldada tuli määruse art 4 lg -t 1 või ar t 18 lg-t 2. 
Brüssel I bis määruse art 7 tuleb kohaldamisele siis, kui pooled ei ole kohtualluvuses kokku 
leppinud. Samas leidis kohus eelnevalt, et poolte va hel oli kohtualluvuse kokkulepe, mistõttu 
olid kohtu põhjendused eksitavad. Pealegi oli praegusel juhul kohustuse täitmise koht Lätis, 
sest kostjal oli kohustus tasuda raha ja teha seda oma elukohas ehk Lätis. Veel enam, kui hageja 
ja kostja vahel on mingi lepinguline suhe, tul i õigussuhtele kohaldada  tarbijakaitsesätteid. 
Vastavalt Brüssel I bis art 18 lg -le 2 tuleb tarbijalepingu puhul hagi esitada kostja kui tarbija 
alalise elukoha riigi kohtusse ehk antud juhul Läti Vabariigi kohtusse.  
Kostjal puudus mistahes võimalus lepingu tingimusi mõjutada või nende kujunemisele kaasa 
rääkida, kuivõrd need saadeti talle valmiskujul e -postiga Lätti allkirjastamiseks. Hageja ei 
saatnud SIA If Service’ile kunagi lepinguid kaaskirjaga, kus ta kutsus üles lepingu tingimustes 
kaasa rääkima. Pealegi kasutas hageja mõlema tehingu puhul täpselt samasugust lepingupõhja, 
millel erinesid üksnes kauba kogus, kogumaksumus ning lepingu sõlmimise aeg. Maakohus 
eksis tõendamiskoormise jaotamisel, kui märkis, et kostj a ei tõendanud, et SIA If Service  ei 
olnud võimeline mõjutama lepingu tingimuste sisu ning et lepingupooltel puudus võimalus 
lepingutingimusi eraldi läbi rääkida . Tingimuste kasutajal on kohustus tõendada, et 
lepingupooled rääkisid tingimused eraldi läbi. Hageja seda ei teinud. Seega sisaldasid 
vaidlusalused lepingud tüüptingimusi.  
Tüüptingimused (eeskätt lepingute p 3 kolmas lause) ei saanud oma üllatuslikkuse ja esituslaadi 
ebatavalisuse tõttu lepingu osaks. Kostja ei saanud ega ka pidanud läti keelt kõn eleva isikuna 
aru saama, et kahe äriühingu vahel lepingut sõlmides võib see kaasa tuua ka kostja kui füüsilise 
isiku solidaarvastutuse.  Pealegi käsitlesid pooled vaidlusaluseid lepinguid tellimuse 
kinnitusena (order confirmation), mitte lepingutena, milles t oleks kostja saanud ja pidanud 
järeldama, et ta sõlmib hagejaga mingisuguse lepingu. Ka hageja edastatud arved oli ajaliselt 
lahutatud. Vaidlusalused lepingud olid pigem tellimuse kinnitused või vastuvõtuaktid, mitte 
kohustusega ühinemise lepingud.  
Maakohus jättis ebaõigesti kontrollimata, kas tegu oli tühiste tüüptingimustega. Arvestades 
müügilepingu olemust, sisu ja sõlmimise viisi, asjaolusid, et kostja oli lätlane, kes räägib läti 
keelt, mitte inglise keelt, kostja ei pidanud aru saama, et tellim use kinnitus oli leping, mis tõi 
kaasa kostja vastutuse ühingu kohustuste eest, tingimused kahjustasid kostjat oluliselt, olid 
tüüptingimused tühised. 
Kohus kvalifitseeris ebaõigesti hageja ja kostja vahelise lepingulise suhte kohustusega 
ühinemisena. Tegu võis olla tarbijakäendusega. Asjaolu, et kostja oli lepingute sõlmimise ajal 
veel SIA If Service’i juhatuse liige ja ainuosanik, et saanud tekitada kostjas ettevõtte tavapärase 
müügitehingu suhtes isiklikku majanduslikku huvi. Füüsiline isik ja juriidilin e isik on
5 
 
tsiviilkäibes eraldiseisvad individuaalseid tegusid toime panevad õigussubjektid. Kostjal kui 
füüsilisel isikul puudus lepingut allkirjastades mistahes majanduslik isiklik huvi lepingu 
täitmise ja võlausaldaja (hageja) soorituse vastu.  
Viivist tuli vähendada, sest viivisemäär 0,35% oli tarbijakäenduse puhul liiga suur. See ületas 
seadusjärgset viivisemäära ligi 16 korda. Pealegi oli viivise nõudmine vastuolus hea usu 
põhimõttega, sest hageja varasem käitumine väljendas soovi viivist mitte nõuda. Nimelt ei 
nõudnud hageja varem vaidlusaluse õigussuhte alusel kostjalt põhivõla ja viivise tasumist. 
Samuti viivitas hageja oma nõude esitamisega liiga kaua.  
Vastus kaebusele 
7. Hageja palus jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja maakohtu otsus muutmata. 
Ringkonnakohtu seisukoht 
8. Ringkonnakohus, tutvunud apellatsioonkaebuse ja tsiviilasja materjaliga, leiab, et maakohtu 
otsus tuleb tühistada menetlusõiguse normi olulise rikkumise ja materiaalõiguse ebaõige 
kohaldamise tõttu, mis viis ebaõige lahendi tegemiseni ja teha TsMS § 657 lg 1 p 2 alusel uus 
otsus asja esimese astme kohtule uueks läbivaatamiseks saatmata. Apellatsioonkaebus tuleb 
rahuldada. 
Poolte vahel puudub vaidlus selles, et hageja ja SIA If Service  sõlmisid 15.05.2015 ja 
03.06.2015 müügilepingud, millega hageja müüs SIA If Service ´ile kokku 28  430 euro eest 
teraskiudu. SIA If Service  tasus teraskiu eest 5  000 eurot, jättes maksmata 23  430 eurot. 
Müügilepingus lepiti kokku, et ostuhinna tasumise kohustuse täitmisega viivitamise korral tuleb 
tasuda viivist 0,35%. Veel lepiti lepingus kokku, et kui SIA If Service ei täida enda kohustusi, 
vastutab SIA If Service’i kõrval solidaarselt viimase kohustuse eest müügilepingu allkirjastanud 
isik, kelleks oli kostja.  
Pooled vaidlesid selle üle, kas E esti koh us sai asja menetleda, sh kas müügilepingu p -s 7 
kajastatud kohtualluvuse kokkulepe kehtis ka vaidlustes kostjaga. Samuti selle üle, kas 
olukorras, kus Eesti kohtul on pädevus asja menetleda, oli siiski võimalik kostjalt vaidlusalune 
summa välja mõista, sest tegu ei olnud mitte kohustusega ühinemisega, vaid tarbijakäendusega 
ja lepingut sõlmides rikuti seaduses tarbijakäendusele kehtestatud vorminõuet ja/või lepingu 
p 3, mis tekitas kostjale kohustusi, oli tühine tüüptingimus. 
9. Ringkonnakohus nõustub maakohtu järeldusega, et Eesti kohtul oli pädevus vaidlus 
lahendada ja kohaldada tuleb Eesti õigust, kuid nõustub samas ka kaebuse esitaja väidetega, et 
maakohtu põhjendused olid ekslikud ja ebatäpsed. Ringkonnakohus põhjendab seda järgmiselt.   
9.1. Vastavalt TsMS § 70 lg -le 1 määratakse rahvusvahelise kohtualluvuse sätete järgi, millal 
võib asja menetleda Eesti kohus. Brüssel I bis art 4 lg 1 järgi esitatakse hagi isikute vastu, kelle 
alaline elukoht on liikmesriigis, reeglina s elle liikmesriigi kohtutesse sõltumata nende 
kodakondsusest. Brüssel I bis art 5 lg 1 järgi võib isikute vastu, kelle alaline elukoht on 
liikmesriigis, hagi esitada teise liikmesriigi kohtusse üksnes sama määruse II ptk 2. -7. jaos 
sätestatud korras ning sama õigusakti art 18 lg 2 järgi võib algatada menetluse tarbija vastu 
üksnes selle liikmesriigi kohtutes, kus on tarbija alaline elukoht. Brüssel I bis art 19 järgi võis 
sellest põhimõttest kõrvale kalduda üksnes kokkuleppe alusel, mis oli sõlmitud pärast vaidluse 
teket, mis võimaldab tarbijal algatada menetluse Brüssel I bis 4. jaos nimetamata kohtutes või 
mille sõlmisid tarbija ja teine lepingupool, kelle mõlema alaline või peamine elukoht oli 
kokkuleppe sõlmimise ajal samas liikmesriigis, ning mil le kohaselt on asja lahendamiseks
6 
 
pädevad kõnealuse liikmesriigi kohtud, tingimuse l, et selline kokkulepe ei ole vastuolus 
asjaomase riigi õigusega.  
Kuivõrd kostja elas Lätis  ning hageja ja kostja vahel ei olnud sõlmitud Brüssel I bis art -s 19 
sätestatud tingimustele vastavat kokkulepet , sai juhul, kui kostja oli Brüssel I bis määruse 
mõttes tarbija, hagi tema vastu esitada üksnes Läti kohtusse. Seega tuli esmalt kontrollida, kas 
kostja oli tarbija Brüssel I bis määruse mõttes.  Tarbija mõistet sisustades e i saa lähtuda 
riigisisesest õigusest. Tegu on autonoomse mõistega ning selle sisustamisel tuleb lähtuda liidu 
õigusest ja Euroopa Kohtu praktikast.  
Euroopa Kohus on mitmetes lahendites, sh 25.01.2018 otsuses asjas C -498/16 M. Schrems vs 
Facebook Ireland Limited öelnud, et mõistet „tarbija“ tuleb tõlgendada kitsalt (lahendi p 29). 
Ainult lepingud, mis on sõlmitud väljaspool igasugust majandus- ja kutsetegevust ja vastavaid 
eesmärke ning nendest sõltumatult ja mille ainus eesmärk on eratarbimise käigus rahul dada 
üksikisiku isiklikke vajadusi, kuuluvad nimetatud määruses seoses tarbija kui nõrgemaks 
peetava poole kaitsmisega ette nähtud erinormide kohaldamisalasse, samas kui selline kaitse ei 
ole õigustatud lepingute puhul, mille eesmärk on kutsetegevus (lahen di p 30).Veel on kohus 
selgitanud, et kui isik on sõlminud lepingu osaliselt oma majandus - või kutsetegevuse raames 
ja ülejäänud osas majandus - või kutsetegevusest sõltumatul eesmärgil, siis võib isik nendele 
sätetele tugineda üksnes juhul, kui leping on i siku majandustegevusega või kutsealaga seotud 
nii nõrgalt, et seda sidet võib pidada teisejärguliseks, mis tähendab, et sel on lepingu sõlmimise 
kontekstis vaid tähtsusetu roll (lahendi p 32). 
Olukorras, kus kostja sõlmis ainult endale kuuluva ühingu seadusliku esindajana müügilepingu, 
milles võttis ka endale füüsilise isikuna kohustusi juhuks, kui tema ühing jätab müügilepingus 
kokku lepitud kohustused täitmata, ei saanud kostja tegevust lepingu sõlmimisel hinnata tarbija 
käitumisena. Kostja tegutses lepin gu sõlmimisel vähemalt osaliselt majandus- ja 
kutsetegevuses, mis oli piisav selleks, et Brüssel I bis määruses kirjeldatud tarbijat kaitsvad 
sätted temale ei kohalduks. Seega ei kohaldunud kostja vastu hagi esitamisel Brüssel I bis art 18 
lg-s 2 sätestatu d piirang ja tema vastu oli võimalik hagi esitada ka mujale kui üksnes tema 
elukohajärgse riigi kohtusse.  
Eelnev tõdemus viib küsimuseni, kas vaidlusalustes müügilepingutes sätestatud kohtualluvuse 
kokkulepe, mille järgi on vaidlusi pädev arutama Eesti kohtus, kehtis ka vaidluste korral, mille 
osapooled olid hageja (müüja) ja kostja (ostja esindaja). Kohtuallu vuse kokkulepe on lepingu 
p-s 7 sõnastatud järgmiselt: „Seda tellimuse kinnitust tuleb vaadelda kehtiva lepinguna müüja 
ja o stja vahel, mille suhtes kehtib Eesti seadus. /…/ Iga lahendamata vaidlus esitatakse 
otsustamiseks Harju Maakohtusse (asukohaga Tallinn, Eesti).“  
Ringkonnakohtu hinnangul on eluliselt usutav kostja selgitus, et kohtualluvuse kokkulepe 
sõlmiti vaidlusteks, mille osapooled on müügilepingus märgitud müüja ja ostja. Eelnevale 
järeldusele tuli kohus järgmisi asjaolusid silmas pidades. Esiteks sätestasid müügilepingud 
esmajoones hageja ja SIA If Service´i õigused ja kohustused ning ainsaks erandiks oli lepingute 
p 3 teine lause, mis nägi kostjale ette kohustuse juhtumiks, kui SIA If Service  jätab makse 
tähtajaks sooritamata . Teiseks nimetati  lepingu p -s 7, milles kajastus mh kohtualluvuse 
kokkuleppe, sõnaselgelt üksnes hagejat ja SIA If Service ´it ehk müüjat ja ostjat. Eelnevast ei 
saanud järeldada, et ka hagejal ja kostjal ehk müüjal ja ostja seaduslikul esindajal oli tahe 
sõlmida kohtualluv use kokkulepe nendevahelisteks vaidlusteks ning nende tahe oli 
vastastikuses kooskõlas. Kirjeldatu oli aga vajalik, et nentida kehtiva kohtualluvuse kokkuleppe 
olemasolu.
7 
 
Kuivõrd ringkonnakohus jõudis järeldusele, et müügilepingutes lepiti Eesti kasuks 
kohtualluvuses kokku ainult vaidlustes, mille osapooled on vaidlusalustes lepingutes märgitud 
müüja (hageja) ja ostja (SIA If Service), sai kostjat, pidades silmas tema alalist elukohta, hageda 
üldreegli (Brüssel I bis art 4 lg 1) järgi Läti kohtus . Alternatiivselt võis Brüssel I bis art 7 lg 1 
p a järgi isiku vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, hagi teises liikmesriigis lepinguid 
puudutavates asjades esitada selle paiga kohtusse, kus tuli täita asjaomane kohustus.  Seega 
tuleb järgnevalt analüüsida, kus tuli kostjal täita asjaomane kohustus.   
Ringkonnakohus lähtub viidatud sätte tõlgendamisel mh Euroopa Kohtu 15.06.2017 otsusest 
asjas nr C-249/16 Saale Kareda vs Stefan Benkö. Viidatud lahendis leidis Euroopa Kohus, et 
sõlmitud lepinguga k aasuvates vaidlustes (nt regressinõue), on pädev asja lahendama kohus, 
kus riigis tuli täita põhilepingule omane kohustus. Näiteks olukorras, kus kaks isikut on võtnud 
endale ühise krediidikohustuse ja vaid üks neist täidab seda, mistõttu soovib üks laenus aaja 
teiselt laenusaajalt enammakstu välja nõuda (regressinõue), on kirjeldatud vaidlust pädev 
lahendama Brüssel I bis art 7 lg 1 p a järgi kohus, kus tuli täita krediidilepingule iseloomulik 
kohustus. 
Kirjeldatud juhtum on analoogne praeguse olukorraga, k us hageja soovib kostjalt kohustuse 
täitmist, mille kostja võttis endale juhuks, kui kostja ühing rikub tasu maksmise kohustust. 
Seega on võimalik vastavalt Brüssel I bis art 7 lg 1 p-le a ja viidatud paragrahvile antud Euroopa 
Kohtu tõlgendusele, jätkuvai dlus lahendada kohtus, kus tuli täita müügilepingule asjaomane 
kohustus. Müügilepingu asjaomane kohustus on kaupade üleandmine ostjale (Brüssel I bis art 7 
lg 1 p b esimene variant) . See tuli vastavalt sõlmitud lepingutele täita Tallinnas Kiisa 8, s.t 
Eestis. Nimelt oli müügilepingute järgi kauba asukoht, kust selle sai peale laadida Tallinnas 
Kiisa 8 kinnisasjal ja müügilepingute p 5 järgi vastutas SIA If Service kauba veo eest. Seega oli 
Eesti kohtul pädevus asja menetleda.  
9.2. J ärgmisena tõusetub küsimus, missuguse riigi õigust tuleb Eesti kohtul vaidluse 
lahendamisel kohaldada. Kui vaidluses on rahvusvaheline element, tuleb kohalduv õigus 
määrata kindlaks rahvusvahelisi õigusallikaid silmas pidades. Praeguseid asjaolusid arvestades 
tuleks kohalduv õigus kindlaks määrata Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17.06.2008 määruse 
nr 593/2008, lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I määruse) 
alusel.  
Rooma I määruse art 3 lg 1 järgi kohaldatakse lepingu suhtes lepingupoolte valitud õigust. Valik 
tuleb teha sõnaselgelt või nähtuma selgelt lepingutingimustest või juhtumi asjaoludest. Kuivõrd 
kohus leidis eelnevalt, et müügilepingute p -s 7 sätestatud kokkulepped ei kehtinud hageja ja 
kostja vahelistes vaidlustes, puudus poolte vahel ka kokkulepp e kohalduva õiguse osas. Kuna 
eelnevalt tuvastas kohus, et kostja ei tegutsenud kohustust võttes Euroopa Liidu õiguse mõttes 
tarbijana, ei rakendunud ka kohalduva õiguse määramisel tarbijat puudutav Euroopa Liidu 
regulatsioon, sh Rooma I määruse art 6. Kui lepingu suhtes ei ole kohaldata vat õigust valitud 
ja tegu ei ole mõne lepinguga, mille suhtes on Rooma I määruses ette nähtud erisätted (nt 
veolepingud, tarbijalepingu d, kindlustuslepingud, töölepingud) määratakse lepingute suhtes 
kohaldatav õigus kindlaks Rooma I määruse art-s 4 sätestatud viisil.  
Hageja esitas kohtuss e kostja vastu hagi põhjusel, et kostja nõustus juhul, kui SIA If Service  
jätab makse tähtajaks sooritamata, vastutama koos SIA If Service ’iga hageja ees. Eelnev 
kokkulepe hageja ja kostja vahel ei ole käsitletav kauba müümise lepinguna vm lepinguna, mis 
on sätestatud Rooma I määruse art 4 lg-s 1. Juhul kui leping ei ole hõlmatatud Rooma I määruse 
art 4 lg-ga 1 või kui lepingu elemendid on hõlmatud rohkem kui ühe art 4 lg 1 p -ga a kuni h, 
reguleeritakse lepingut selle riigi õigusega, kus  on lepingul e iseloomuliku soorituse täitja
8 
 
harilik viibimiskoht  (Rooma I määruse art 4 lg 2) . Kirjeldatud põhimõte on tuttav ülal 
kirjeldatud Brüssel I bis art 7 regulatsioonist. Euroopa Liidu õigust käsitlevas õiguskirjanduses 
on selgitatud, et Rooma I määruse art 4 tõlgendamisel võib kohaldada teiste Euroopa Liidu 
õigusaktide, sh Brüssel I bis määruse analoogsete sätete kohta tehtud Euroopa Kohtu lahendeid. 
Seega on Rooma I määruse art 4 lg 2 tõlgendamisel kasutatav ka ülal kirjeldatud Euroopa Kohtu 
15.06.2017 otsusest asjas nr C-249/16 Saale Kareda vs Stefan Benkö tulenevad põhimõtted, sh 
see, et põhilepinguga seonduvate jätkuvaidluste korral, tuleb lepingule iseloomuliku 
sooritusena käsitleda põhilepingujär gset peamist kohustuse täitmise kohta. Seega tuleb asja 
lahendamisel kohaldada praegusel juhul Eesti õigust.  
Vastuseks hageja väitele, et kohalduva õiguse määramisel tuleks täiendavalt arvestada sellega, 
et seadusandja tahe määruste loomi sel oli, et kohtul oleks võimalik asja lahendada enda riigi 
õiguse järgi, märgib ringkonnakohus järgmist. Kohtu võimalus lahendada õigusvaidlus enda 
riigi õiguse järgi ei ole Euroopa Liidu õigusaktide omaette eesmärk. Viidatud õigusaktide 
peamine eesmärk on tagada kohtuvaidluste tulemuste prognoositavus, parandada õiguskindlust 
jm, s.t olla kasulik tööriist Euroopa Liidus elavate isikute jaoks . Kohus peab olema suuteline 
asju menetlema ka teise riigi materiaalõiguse alusel. Nii näeb rahvusvahelise eraõiguse seaduse 
(REÕS) § 4 lg 1 ette, et kohaldatava välisriigi õiguse sisu tehakse kindlaks asja menetleva kohtu 
poolt. Menetleval kohtul on õigus nõuda selleks poolte kaasabi. 
10. Järgnevalt tuleb hinnata, missugune oli müügilepingute p 3 teises lauses sätestatud kostja 
kohustuse sisu. Kirjeldatud punkt oli sõnastatud järgmiselt: „Kui ostja jätab makse tähtajaks 
sooritamata, siis vastutavad nii ostja kui ka ostja nimel alla kirjutan ud isik isiklikult ostja 
kohustuste eest.“ Hageja oli veendunud ja maakohus nõustus sellega, et kostja ühines 
kohustusega, kostja oli seisukohal, et tegu oli käenduslepinguga.  
Iseenesest märkis maakohus õigesti, et tagamise eesmärgil kohustusega ühinemist ja käendust 
eristab see, et kohustusega ühinedes muutub isik võlgnikuks, käendaja kohustus on aga tagada 
põhivõlgniku kohustuse täitmist. Kohustusega ühinemise korral on isikul isiklik huvi lepingu 
täitmise ja võlausaldaja soorituse vastu. Käenduse puhul selline huvi puudub ning isik tagab 
võlgniku kohustust reeglina isikliku sideme tõttu (Riigikohtu 23.03.2006 otsus asjas 
nr 3-2-1-8-06, p 14) . Samas jättis maakohus eelnevalt kirjeldatud teooria  kõrvutamata 
müügilepingute p 3 sõnastusega. Müügilepingu p 3 oli vormistatud selliselt, et esmajoones tuleb 
tasu maksmise kohustus täita SIA If Service’il (ostjal). Kui viimane jääb tasumisega viivitusse, 
võib hageja nõuda SIA If Service ’i kohustuse täitmist kostjalt. Seega ei vastutanud kostja 
paralleelselt SIA If Service’iga, vaid tema vastutus tuli kõne alla juhul, kui SIA If Service jääb 
hätta müügilepingutest tulenevate kohustuste täitmisega. Eelnev on aga omane 
käenduskokkulepetele.  
Kuivõrd ringkonnakohus asus seisukohale, et kostja käendas SIA If Service’i kohustusi hageja 
ees, tuleb järgnevalt võtta seisukoht, kas vaidlusalune kokkulepe oli tarbijakäendus või mitte. 
Nimelt näeb seadus tarbijakäendusele ette rangemad reeglid, mille rikkumine viib kokkuleppe 
tühisuseni. Tarbija temaatikat on oluline taas käsitl eda, sest eelnevalt analüüsis kohus 
võimalikku tarbijaks olemist Euroopa Liidu õiguse mõttes, kus sõnal „tarbija“ on liikmesriikide 
riigisisesest õigusest sõltumatu tähendus. Tõdemus, et kostja ei olnud tarbija Euroopa Liidu 
õiguse mõttes, ei takista kohtul asja sisuliselt lahendades ja riigisisest materiaalõigust 
kohaldades leida, et kostja käitus käenduskokkulepet sõlmides tarbijana.  
Tarbija VÕS § 1 lg 5 tähenduse s on füüsiline isik, kes teeb tehingu, mis ei seondu iseseisva 
majandus- või kutsetegevuse läbiviimisega. Kirjeldatud definitsioon langeb suures osas kokku 
Euroopa Liidu õiguses sõnale „tarbija“ antud tähendusega. Samas on tarbijakäendus VÕS § 143
9 
 
lg 1 mõt tes käendusleping, kus käendajaks on füüsiline isik. Seega kui VÕS -is käsitletakse 
tarbijana eelkõige isikuid, kelle tegevus tehingu tegemisel ei seondu iseseisva majandus - või 
kutsetegevuse läbiviimisega , näeb  VÕS § 143 lg 1 sellest ette erandi, pakkudes täiendavat 
kaitset füüsilistest isikutest käendajatele , kelle tegevus käenduse andmisel  võib seonduda 
iseseisva majandus- või kutsetegevuse läbiviimisega.  
Olgu öeldud, et VÕS § 143 lg 1 sõnastati selliselt võlgade ümberkujundamise ja võlakaitse 
seaduse va stuvõtmisega 17.11.2010 (muudatus jõustus 05.04.2011). Varem oli 
tarbijakäendusena käsitletavad üksnes tehingud, kus käendajaks oli tarbija. Ümberkujundamise 
ja võlakaitse seadus e eelnõu  (743 SE ) seletuskirjas kirjeldati, et muudatuse eesmärk on 
parandada kõigi füüsilisest isikust käendajate olukorda, nähes ette, et neid kõiki loetakse 
käenduse mõttes tarbijaks ja käendust tarbijakäenduseks. Vajaduse selleks tingisid praktikas 
ilmnenud piiritlemisprobleemid näiteks olukorras, kus käenduse andis juriidilise isiku juhatuse 
liige.  
Kuivõrd kostja on füüsiline isik, kes käendas enda ühingu kohustusi, on vaidlusaluse suhte näol 
tegu tarbijakäenduslepingutega VÕS § 143 lg 1 mõttes. Tarbijakäenduslepingu puhul tuleb 
lepingusse märkida käendaja vastutuse rahaline ma ksimumsumma. Vastasel juhul on 
tarbijakäendusleping tühine (VÕS § 143 lg 2). Kuivõrd vaidlusalustes lepingutes puudus märge 
käendaja vastutuse maksimumsumma kohta , oli müügilepingute p 3 teine lause tühine. 
Vastavalt tsiviilseadustiku üldosa seaduse (TsÜS)  § 84 lg-le 1 ei ole tühisel tehingul algusest 
peale õiguslikke tagajärgi. Eelnevalt kirjeldatud põhjustel tuli hagi jätta rahuldamata.  
Kuivõrd kohus tuvastas, et käenduskokkulepped olid vorminõude täitmata jätmise tõttu tühised, 
puudus vajadus analüüsida kostja väiteid lepingus esinevate tüüptingimuste ja nende võimaliku 
tühisuse kohta.  
Menetluskulud 
11. Kooskõlas TsMS § 173 lg-ga 3, mille järgi muudab kõrgema astme kohus vajaduse korral 
menetluskulude jaotust, kui teeb uue lahendi asja uueks läbivaatamiseks saatmata ja vastavalt 
TsMS § 162 lg -le 1, mille järgi kannab hagimenetluses kulud pool, kelle kahjuks otsus tehti, 
jätab ringkonnakohus maakohtu s ja ringkonnakohtus kantud menetluskulud hageja kanda. 
Menetluskulude rahaline suurus määratakse kindlaks TsMS § 174 lg-s 4 sätestatu kohaselt. 
 /allkirjastatud digitaalselt/ /allkirjastatud digitaalselt/ /allkirjastatud digitaalselt/ 
Ulvi Loonurm Margo Klaar Mati Maksing