62022CJ0130
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
12. detsember 2024 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad ja Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimused – Ajutised teenistujad – Tähtajatu töölepingu ülesütlemine – Etteteatamistähtaeg – Lojaalsus‑ ja konfidentsiaalsuskohustuse säilitamine – Distsiplinaarmenetlus – Haldusjuurdluse algatamine – Menetluse lõpetamine edasisi meetmeid võtmata – Ametisse nimetavale asutusele omistatav õigusvastane tegevus – Mittevaraline kahju – Tõend – Liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimused
Kohtuasjas C‑130/22 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 24. veebruaril 2022 esitatud apellatsioonkaebus,
DD, esindaja: Rechtsanwältin N. Lorenz,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Liidu Põhiõiguste Amet (FRA), esindaja: M. O’Flaherty, hiljem S. Rautio, keda abistas Rechtsanwalt B. Wägenbaur,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: neljanda koja president I. Jarukaitis viienda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud E. Regan ja Z. Csehi (ettekandja),
kohtujurist: P. Pikamäe,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
DD palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus DD vs. FRA (T‑703/19, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus, EU:T:2021:923), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema ELTL artikli 270 alusel esitatud hagi, milles sisuliselt paluti hüvitada apellandil tekkinud mittevaraline kahju, mis on ex æquo et bono hinnatuna 50000 eurot ja mille põhjustas haldusmenetluse alustamine ja läbiviimine Euroopa Liidu Põhiõiguste Ametis (FRA).
Õiguslik raamistik
Personalieeskirjad
2
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artiklis 11 on sätestatud:
„Ametnik täidab oma kohustusi ja tegutseb ainult [Euroopa L]iidu huve silmas pidades. Ta ei küsi ega võta vastu juhiseid üheltki institutsiooniväliselt valitsuselt, asutuselt, organisatsioonilt ega isikult. Ta täidab talle pandud kohustusi objektiivselt, erapooletult ja kooskõlas lojaalsuskohustusega liidu ees.“
3
Personalieeskirjade artikli 12a lõikes 1 on ette nähtud:
„Ametnikud hoiduvad igasugusest psühholoogilisest või seksuaalsest ahistamisest.“
4
Personalieeskirjade artiklis 17 on sätestatud:
„1.   Ametnik hoidub tööülesannete täitmisel saadud teabe loata avaldamisest, kui seda teavet ei ole juba avaldatud või kui see pole kättesaadav avalikkusele.
2.   Ametnik järgib seda kohustust ka pärast teenistusest lahkumist.“
5
Personalieeskirjade artikli 25 teises lõigus on ette nähtud:
„Igast käesolevate personalieeskirjade kohaselt tehtud konkreetsest otsusest teatatakse kohe kirjalikult asjaomasele töötajale. Igas ametniku kahjuks tehtud otsuses peab sisalduma põhjendus.“
6
Personalieeskirjade artiklis 86 on sätestatud:
„1.   Ametnik või endine ametnik, kes kas tahtlikult või süülise hooletuse tõttu ei täida oma käesolevatest personalieeskirjadest tulenevaid kohustusi, kannab distsiplinaarvastutust.
2.   Kui ametisse nimetav asutus või ametiisik või Euroopa Pettustevastane Amet [(OLAF)] saab teada tõenditest, mis annavad põhjust oletada, et kohustused lõike 1 tähenduses on täitmata jäetud, võivad nad algatada haldusjuurdluse, et tõendada, kas selline täitmatajätmine on aset leidnud.
3.   Distsiplinaareeskirjad, ‑menetlused ja ‑meetmed ning haldusjuurdlusi käsitlevad eeskirjad ja menetlused on sätestatud IX lisas.“
7
Personalieeskirjade IX lisa artiklis 1 on sätestatud:
„1.   Kui [OLAFi] juurdluse käigus ilmneb institutsiooni ametniku või endise ametniku võimalik osalemine uuritavas asjas, teavitatakse sellest viivitamata kõnealust isikut, kui see ei kahjusta juurdlust. Mingil juhul ei tohi pärast juurdluse lõppemist teha nimeliselt ametnikule osutavat järeldust, ilma et asjaomasele ametnikule oleks antud võimalust väljendada oma seisukohti kõigi temaga seotud asjaolude kohta. Järeldustes viidatakse neile seisukohtadele.
[…]
3.   Kui pärast [OLAFi] juurdlust ei saa algatada kohtuasja ametniku vastu, kelle vastu on esitatud väiteid, lõpetatakse teda käsitlev juurdlus edasisi meetmeid võtmata [OLAFi] direktori otsusega, kes teatab sellest kirjalikult ametnikule ja institutsioonile, mille teenistuses ametnik on. Ametnik võib taotleda, et kõnealune otsus lisataks tema isikutoimikusse.“
8
Personalieeskirjade IX lisa artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesoleva lisa artiklis 1 sätestatud eeskirju kohaldatakse vajalike muudatustega ametisse nimetava asutuse või ametiisiku läbiviidavate muude haldusmenetluste suhtes.“
9
Personalieeskirjade IX lisa artiklis 3 on sätestatud:
„Ametisse nimetav asutus või ametiisik võib juurdlusaruande põhjal pärast asjaomase ametniku teavitamist kõikidest toimikutes esitatud tõenditest ja pärast asjaomase ametniku ärakuulamist:
a)
otsustada, et ametniku suhtes ei või mitte mingil juhul algatada kohtuasja; ametnikule teatatakse sellest kirjalikult; või
b)
otsustada isegi siis, kui kohustused on või on ilmselt jäetud täitmata, et ei kohaldata ühtegi distsiplinaarmeedet, ja vajaduse korral tehakse ametnikule hoiatus; või
c)
personalieeskirjade artiklis 86 nimetatud kohustuste täitmata jätmise korral:
i)
otsustada algatada käesoleva lisa 4. jaos sätestatud distsiplinaarmenetlus, või
ii)
otsustada algatada distsiplinaarmenetlus distsiplinaarnõukogus.“
10
Personalieeskirjade IX lisa artiklis 29 on sätestatud:
„Kui ametniku vastu ei ole käesoleva lisa artikli 1 lõike 3 ja artikli 22 lõike 2 kohaselt esitatud süüdistusi, on ametnikul õigus taotleda, et kantud kahjud hüvitataks nii, et ametisse nimetava asutuse või ametiisiku otsus avaldataks sobival viisil.“
Muude teenistujate teenistustingimused
11
Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste (edaspidi „teenistustingimused“) artikkel 47 on sõnastatud järgmiselt:
„Ajutise töötaja töösuhe lõpeb surma korral ning alljärgnevatel juhtudel: […]
c) kui leping on tähtajatu:
[…]
i)
lepingus määratud etteteatamistähtaja lõppemisel; etteteatamistähtaeg ei ole lühem kui üks kuu iga täitunud teenistusaasta kohta ning on minimaalselt kolm kuud ja maksimaalselt kümme kuud. […]
[…]“.
Määrus (EÜ) nr 45/2001
12
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 45/2001 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ühenduse institutsioonides ja asutustes ning selliste andmete vaba liikumise kohta (EÜT 2001, L 8, lk 1; ELT eriväljaanne 13/26, lk 102) artikli 4 lõikes 1 oli ette nähtud:
„Tuleb tagada, et:
a)
isikuandmeid töödeldakse õiglaselt ja seaduslikult;
[…]“.
Vaidluse taust
13
Vaidluse tausta on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–26 kirjeldatud järgmiselt:
„1
Rassismi ja Ksenofoobia Euroopa Järelevalvekeskus (EUMC), nüüd Euroopa Liidu Põhiõiguste Amet (FRA), võttis [apellandi] 1. augustil 2000 tööle ajutise teenistujana vastavalt [teenistustingimuste] artikli 2 punktile a. Ta võeti esialgu tööle tähtajalise töölepingu alusel ning alates 16. detsembrist 2006 tähtajatult.
2
FRA direktor teatas 13. juuni 2013. aasta kirjas [apellandile] oma otsusest tema tähtajatu tööleping üles öelda ja palus tal „[samal päeval] algava ja 12. aprillil 2014 lõppeva“ etteteatamistähtaja jooksul tööle mitte tulla.
3
Teenistustingimuste artikli 47 punkti c alapunktis i ette nähtud kümnekuuline etteteatamistähtaeg lõppes 13. aprillil 2014. Etteteatamistähtaja jooksul oli [apellant] vabastatud kohustusest täita tööülesandeid ja FRAsse tulla.
4
[Apellant] edastas 5. märtsi ja 9. oktoobri 2014. aasta e‑kirjadega (edaspidi koos „vaidlusalused e‑kirjad“) oma isiklikult e‑posti aadressilt FRA endisele ametnikule A-le teatavat konfidentsiaalset siseteavet. Need olid dokumendid, mis sisaldasid muu hulgas FRA poolt oma endisele õigusnõustajale B-le tehtud maksete loetelu.
5
FRA direktor algatas 20. märtsil 2015 […] personalieeskirjade IX lisa artikli 2 alusel FRA sisedokumentide edastamist puudutavatel asjaoludel haldusjuurdluse (edaspidi […] „haldusjuurdlus“).
6
[Haldus]juurdlus viidi läbi kolme otsuse alusel (edaspidi koos „haldusjuurdluse algatamist käsitlevad otsused“), s.o esiteks 20. märtsi 2015. aasta otsus DIR/003/2015 haldusjuurdluse algatamise kohta (edaspidi „haldusjuurdluse algatamise otsus“), teiseks 3. märtsi 2016. aasta otsus DIR/004/2016 haldusjuurdluse ulatuse laiendamise kohta (edaspidi „haldusjuurdluse laiendamise otsus“) ja kolmandaks 18. märtsi 2016. aasta otsus DIR/005/2016 uurimiskomisjoni moodustamise kohta.
7
Avaliku Teenistuse Kohus tühistas 8. oktoobri 2015. aasta kohtuotsusega DD vs. FRA (F‑106/13 ja F‑25/14, EU:F:2015:118) eespool punktis 2 nimetatud ülesütlemisotsuse. Seevastu jättis ta rahuldamata [apellandi] mittevaralise kahju hüvitamise nõude.
8
[Apellant] esitas Avaliku Teenistuse Kohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse, mis 19. juuli 2017. aasta kohtuotsusega DD vs. FRA (T‑742/15 P, […], EU:T:2017:528) rahuldamata jäeti.
9
FRA ennistas [apellandi] 8. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse DD vs. FRA (F‑106/13 ja F‑25/14, EU:F:2015:118) täitmiseks 29. veebruaril 2016 tööle.
10
FRA edastas [apellandile] 30. märtsil 2016 teate, milles ta informeeris [apellanti] esiteks haldusjuurdluse algatamisest ja teiseks 5. aprillil 2016 toimuvast ärakuulamisest.
11
[Apellant] palus samal päeval toimunud e‑kirjavahetuses FRA‑l esitada talle teda süüstavad tõendid. Uurijad edastasid samal päeval vastuseks tema taotlusele teatud dokumendid, sealhulgas koopia tema 9. oktoobri 2014. aasta e‑kirjast.
12
Lisaks eespool punktis 11 osutatud e‑kirjale edastas FRA 4. aprilli 2016. aasta e‑kirjaga [apellandile] täiendavad tõendid, sealhulgas koopia tema 5. märtsi 2014. aasta e‑kirjast.
13
FRA uurijad kuulasid 5. aprillil 2016 ära [apellandi] ja veel seitse tunnistajat.
14
10. oktoobril 2016 teatati [apellandile], et juurdlusaruande [(edaspidi „juurdlusaruanne“)] koostamine on lõpule viidud.
15
[Apellant] palus 12. oktoobril 2016, et FRA edastaks talle juurdlusaruande järeldused, juurdluse tulemused ja kõik muud dokumendid, mis on otseselt seotud tema vastu esitatud väidetega.
16
Vastuseks eespool punktis 15 osutatud e‑kirjale edastas FRA 20. oktoobri 2016. aasta e‑kirjaga [apellandile] juurdlusaruande järeldused.
17
[Apellant] kutsuti 17. novembril 2016 personalieeskirjade IX lisa artikli 3 tähenduses ärakuulamisele, mis pidi toimuma 6. detsembril 2016. Selleks puhuks sai [apellant] ka ärakirja juurdlusaruandest koos selle lisadega.
18
5. detsembril 2016 teatas FRA apellandile, et eespool punktis 17 osutatud ärakuulamine on lükatud edasi hilisemale kuupäevale.
19
Ärakuulamine toimus 12. jaanuaril 2017. Ärakuulamisel esitas [apellant] kirjaliku avalduse, milles ta väitis, et 9. oktoobri 2014. aasta e‑kiri oli FRAs avalikuks saanud, ning palus algatada selles küsimuses sisejuurdluse.
20
13. jaanuaril 2017 sai [apellant] kätte eespool punktis 19 nimetatud ärakuulamise protokolli.
21
[Apellant] edastas 20. jaanuaril 2017 FRA direktorile oma lõppmärkused juurdlusaruande kohta.
22
FRA direktor otsustas 28. aprillil 2017 haldusjuurdluse edasisi meetmeid võtmata lõpetada. See otsus tehti [apellandile] teatavaks 4. mail 2017.
23
[Apellant] esitas 27. augustil 2018 personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses taotluse […], milles ta palus esiteks tutvuda teatud dokumentidega, nimelt haldusjuurdluse algatamist käsitlevate otsustega ja FRA personalijuhi 20. märtsi 2015. aasta teatega direktorile […], teiseks algatada uurimine haldusjuurdluse konfidentsiaalsuse rikkumise kohta ja kolmandaks hüvitada mittevaraline kahju, mis talle FRA õigusvastase tegevusega haldusjuurdluse käigus tekitati.
24
FRA direktor rahuldas 21. detsembril 2018 osaliselt 27. augusti 2018. aasta taotluse ja võimaldas [apellandil] tutvuda teatud nõutud dokumentidega, millele on osutatud eespool punktis 23 (edaspidi „21. detsembri 2018. aasta otsus“). [Apellandile] edastatud dokumentide hulgas olid haldusjuurdluse algatamist käsitlevad otsused. Ülejäänud osas jäeti taotlus rahuldamata.
25
[Apellant] esitas 5. märtsil 2019 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel 21. detsembri 2018. aasta otsuse […] peale kaebuse.
26
FRA direktor edastas 24. juuni 2019. aasta otsusega [apellandile] 20. märtsi 2015. aasta teate ja jättis eespool punktis 25 nimetatud kaebuse ülejäänud osas rahuldamata (edaspidi „24. juuni 2019. aasta otsus“).“
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
14
Hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 11. oktoobril 2019, esitas apellant käesoleva kohtuotsuse punktis 1 nimetatud hagi.
15
Põhjendamaks oma esimest nõuet, milles apellant palus Üldkohtul mõista FRA‑lt välja hüvitis mittevaralise kahju eest, mis tal väidetavalt tekkis FRA toime pandud rikkumiste tõttu nii haldusjuurdluse algatamisel kui ka selle käigus, tugines apellant üheksale õigusvastasuse väitele FRA õigusvastase tegevuse kohta (edaspidi koos „õigusvastane tegevus“), mis tulenes sellest, et:
–
esiteks ei olnud juurdluse läbiviijatel piisavaid volitusi uurida ühelt poolt personalieeskirjade artiklite 11 ja 17 rikkumist apellandi poolt ning teiselt poolt 5. märtsi 2014. aasta e‑kirja, mistõttu haldusjuurdluseks puudus õiguslik alus ja sellega rikuti personalieeskirjade artikli 86 lõiget 2 ning FRA haldusnõukogu 22. mai 2013. aasta otsuse 2013/01 haldusjuurdluste ja distsiplinaarmenetluste läbiviimise kohta artiklit 2 (edaspidi „esimene õigusvastasuse väide“);
–
teiseks ei põhinenud haldusjuurdluse algatamise otsus mõistlikul kahtlusel (edaspidi „teine õigusvastasuse väide“);
–
kolmandaks ei teavitanud FRA teda õigel ajal haldusjuurdluse algatamisest ega edastanud talle sellega seotud otsuseid (edaspidi „kolmas õigusvastasuse väide“);
–
neljandaks kestis haldusmenetlus ülemäära ja ebamõistlikult kaua (edaspidi „neljas õigusvastasuse väide“);
–
viiendaks oli uurimise lõpetamise otsus põhjendamata (edaspidi „viies õigusvastasuse väide“);
–
kuuendaks rikuti juurdlusaruandes õigusnormi ja tehti ilmne hindamisviga;
–
seitsmendaks rikkus FRA haldusjuurdluse konfidentsiaalsust;
–
kaheksandaks on rikutud määruse nr 45/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a ja artikli 5 lõike 1 punkti a (edaspidi „kaheksas õigusvastasuse väide“) ning
–
üheksandaks on rikutud hoolitsemiskohustust, puudus objektiivsus ja erapooletus ning on kuritarvitatud võimu.
16
Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuses, et kolmas ja neljas õigusvastasuse väide on põhjendatud. Ta leidis siiski, et liidu institutsiooni või asutuse vastutuse tekkimise tingimused ei ole käesoleval juhul täidetud. Ta asus nimelt seisukohale, et apellant ei ole tõendanud, et tal oleks tekkinud õigusvastase tegevuse tõttu mittevaraline kahju või et õigusvastase käitumise ja väidetava kahju vahel on põhjuslik seos.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
17
Apellant palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
sellest tulenevalt mõista tema kasuks välja hüvitis talle tekitatud mittevaralise kahju eest, mis on ex aequo et bono hinnatuna 50000 eurot, ja vajaduse korral tühistada 21. detsembri 2018. aasta otsus ja 24. juuni 2019. aasta otsus ning
–
mõista kõik kohtukulud välja FRA‑lt.
18
FRA palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kõik kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
19
Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kaheksa väidet, mille kohaselt tegi Üldkohus vigu vaidlustatud kohtuotsuse kõigis kaheksas osas, nimelt asjaolude kirjelduses, esimese, teise ja viienda kuni üheksanda õigusvastasuse väite analüüsis ning osas, mis puudutab tekkinud kahju ja põhjusliku seose olemasolu hindamist.
Esimene väide, kolmanda väite teine osa ja viies väide
Poolte argumendid
20
Esimeses väites, kolmanda väite teises osas ja viiendas väites, mida tuleb analüüsida koos, heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane moonutas tõendeid ja rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et käesoleval juhul tuleb kümnekuulist etteteatamistähtaega pidada tavaliseks tööajaks, mil apellant ei ole vabastatud lojaalsus‑ ja konfidentsiaalsuskohustusest, mis on talle kehtestatud vastavalt personalieeskirjade artiklitega 11 ja 17.
21
Apellant väidab eelkõige, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3 ja 78 moonutas Üldkohus tõendeid ja kvalifitseeris ebaõigesti faktilised asjaolud, kui ta leidis, et apellant ei olnud etteteatamistähtaja jooksul lihtsalt „tööülesannete täitmisest vabastatud“, vaid et tal paluti mitte ainult tööülesanded täitmata jätta, vaid ka FRAsse mitte tulla. Järelikult, vastupidi sellele, mida kinnitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77 ja 78, ei saa etteteatamistähtaega pidada tavaliseks tööajaks. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et see ajavahemik ei vabasta apellanti lojaalsus‑ ja konfidentsiaalsuskohustusest, mis on talle kehtestatud vastavalt personalieeskirjade artiklitega 11 ja 17. Apellant lisab oma repliigis, et see tõendite moonutamine on aluseks Üldkohtu järeldustele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58, 63, 86, 155, 174, 229, 243 ja 245.
22
Apellant leiab samuti, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–80 õigusnormi, kui ta leidis, et nimetatud lojaalsuskohustus ja konfidentsiaalsuskohustus olid etteteatamistähtaja jooksul kohaldatavad. Esiteks ei saa etteteatamistähtaega, mille jooksul apellant erinevalt teistest töötajatest FRA ruumidesse ei pääsenud, kvalifitseerida „tavaliseks tööajaks“. Teiseks tõlgendas Üldkohus personalieeskirjade artiklit 17 laialt nii, et isik on sel perioodil töötaja niikaua, kuni tal on lepinguline suhe. Lisaks leiab apellant, et selle sätte saksa‑ ja prantsuskeelsest versioonist tuleneb, et personalieeskirjade artikli 17 kohaldamiseks ei piisa üksnes lepingulise suhte olemasolust etteteatamistähtaja jooksul. Samuti näitavad kõik personalieeskirjade artikli 11 keeleversioonid, et selle kohaldamise eelduseks on aktiivne staatus teenistujana.
23
Viimasena väidab apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 154 õigusnormi, kui ta leidis, et 5. märtsil 2014, mil saadeti välja üks vaidlusalustest e‑kirjadest, oli apellant endiselt personalieeskirjade kohaldamisalasse kuuluv teenistuja.
24
FRA leiab esiteks, et väitega, et kümnekuuline etteteatamistähtaeg ei ole käesoleval juhul „tavaline tööaeg“, soovib apellant seada kahtluse alla Üldkohtu hinnangu faktilistele asjaoludele, mida ei ole apellatsioonimenetluses lubatud teha. Igal juhul on apellandil etteteatamistähtaja jooksul jätkuvalt kõik rahalised õigused ja talle on endiselt siduvad kõik kohustused töötajana, välja arvatud kohustus täita etteteatamistähtaja jooksul tööülesandeid.
25
Teiseks väidab FRA, et väitega, et personalieeskirjade artiklites 11 ja 17 ette nähtud kohustused ei olnud etteteatamistähtaja jooksul kohaldatavad, apellant vaid kordab oma argumente, mis ta hagiavalduses ja repliigis esimeses kohtuastmes esitas ning mille Üldkohus tagasi lükkas. Igal juhul ilmneb kohtupraktikast, et personalieeskirjadest tulenevad kohustused kehtivad isiklikel põhjustel võetud puhkuse ajal, mistõttu kehtib sama ka etteteatamistähtaja kohta.
Euroopa Kohtu hinnang
26
Mis puudutab esiteks apellandi argumenti, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3 ja 78 asjaolusid väidetavalt moonutanud, siis tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale tuleneb ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, et üksnes Üldkohus on pädev ühelt poolt tuvastama faktilisi asjaolusid – välja arvatud juhtudel, kui tema tuvastuste sisuline ebatäpsus tuleneb talle esitatud dokumentidest – ja teiselt poolt neid asjaolusid hindama. Seega, kui Üldkohtule esitatud tõendeid ei ole moonutatud, ei kujuta faktiliste asjaolude hindamine endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust kui sellist (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus NS vs. parlament, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
27
Niisuguse moonutamisega on tegemist siis, kui uute tõendite abita on ilmne, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on selgelt väär või nende sõnastusega selgelt vastuolus. Moonutamine peab siiski nähtuma selgelt toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. Lisaks, kui apellant väidab, et tõendeid on moonutatud, peab ta täpselt osutama tõenditele, mida Üldkohus on tema arvates moonutanud, ning tooma välja hindamisvead, millest tulenevalt Üldkohus tema arvates tõendeid niimoodi moonutas (27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro jt vs. komisjon, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Foz vs. nõukogu, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
28
Käesoleval juhul tuleb rõhutada, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3 ja 78 viitab Üldkohus 13. juuni 2013. aasta e‑kirjale, milles FRA teavitas apellanti oma otsusest tema tööleping üles öelda. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 2 tõdes ja nagu apellant ise möönab, nähtub sellest e‑kirjast sõnaselgelt, et FRA direktor palus tal etteteatamistähtaja jooksul tööle mitte tulla.
29
Apellant ei esita ühtegi argumenti, mis näitaks, et tõlgendus, mille Üldkohus sellele e‑kirjale andis, on sisuliselt ebaõige. Apellant ei ole nimelt nõutava täpsuse ja selgusega selgitanud, kuidas Üldkohus moonutas selle e‑kirja sisu, kui ta tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3 ja 78, et etteteatamistähtaja jooksul oli apellant vabastatud kohustusest täita tööülesandeid ja FRAsse tulla. Järelikult tuleb need argumendid põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
30
Mis puudutab teiseks argumenti, et väidetavalt on rikutud õigusnormi, kuna Üldkohus eksis, kui ta leidis, et etteteatamistähtaeg tuleb kvalifitseerida „tavaliseks tööajaks“, siis tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–80 ja 154 sisuliselt, et kümnekuulise etteteatamistähtaja jooksul, mida apellant oli kohustatud järgima, ehkki ta oli töölepingust tulenevate tööülesannete täitmise kohustusest ja FRAsse tulemise kohustusest vabastatud, kehtisid tema suhtes siiski endiselt personalieeskirjadest tulenevad õigused ja kohustused, sealhulgas lojaalsus‑ ja konfidentsiaalsuskohustus.
31
Sellega seoses tuleneb teenistustingimuste artikli 47 punkti c alapunktist i, et ajutise teenistuja töösuhe lõpeb surma korral ning tähtajatu lepingu puhul lepingus määratud etteteatamistähtaja lõppemisel, kusjuures etteteatamistähtaeg ei ole lühem kui üks kuu iga täitunud teenistusaasta kohta ning on minimaalselt kolm kuud ja maksimaalselt kümme kuud.
32
Sellest tuleneb, et ajutine teenistuja ei kaota etteteatamistähtaja jooksul liidu teenistuja staatust ja seega jäävad tema suhtes kehtima kohustused, mis on kõigil liidu ametnikel, kui pole sõnaselgelt sätestatud teisiti (vt analoogia alusel 6. märtsi 2001. aasta kohtuotsus Connolly vs. komisjon, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, punkt 69).
33
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77, 79 ja 154, et apellandil säilis FRAga sõlmitud töölepingu lõppemisele eelnenud etteteatamistähtaja jooksul liidu teenistuja staatus, kelle suhtes kehtivad personalieeskirjadest tulenevad õigused ja kohustused.
34
Mis puudutab täpsemalt argumente, mille kohaselt Üldkohus leidis ekslikult, et personalieeskirjade artiklist 11 tulenev lojaalsuskohustus ja artiklist 17 tulenev konfidentsiaalsuskohustus on etteteatamistähtaja jooksul kohaldatavad, siis tuleb rõhutada, et vastupidi apellandi väidetule ei ole nende artiklite ülesehituses, kontekstis ega eesmärgis midagi sellist, mis võimaldaks asuda seisukohale, et kui erisätted puuduvad, peab nende sätete kohaldamiseks liidu teenistuja või ametniku seisund olema „aktiivne“, s.o seisund, milles ta peab täitma oma tööülesandeid, mistõttu lõpeb nende artiklite kohaldamine alates hetkest, mil hakkab kulgema etteteatamistähtaeg.
35
Mis puudutab ühelt poolt personalieeskirjade artiklit 11, siis selles ette nähtud lojaalsuskohustus kehtib vähemalt perioodil, mil isikul on ametniku või teenistuja staatus, kuivõrd see kohustus on peamiselt mõeldud selleks, et säilitada usaldussuhe, mis peab ametniku või teenistuja ja asjaomase liidu institutsiooni vahel olema (vt selle kohta 6. märtsi 2001. aasta kohtuotsus Connolly vs. komisjon, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, punkt 44).
36
Mis puudutab teiselt poolt konfidentsiaalsuskohustust, mis personalieeskirjade artikli 17 esimese lõigu kohaselt kohustab iga liidu ametnikku või teenistujat hoiduma tööülesannete täitmisel saadud teabe loata avaldamisest, kui seda teavet ei ole juba avaldatud või kui see pole kättesaadav avalikkusele, siis piisab, kui märkida, et selle sätte teisest lõigust tuleneb, et ametnik või teenistuja järgib seda kohustust ka pärast töölt lahkumist.
37
Seega on veelgi enam põhjendatud kohaldada seda põhimõtet etteteatamistähtaja suhtes, mis sõltuvalt asjaoludest eelneb liidu ametniku või teenistuja teenistuse lõppemisele.
38
Neid kaalutlusi ei lükka ümber apellandi argumendid, mille kohaselt andis FRA direktor talle käesoleval juhul korralduse etteteatamistähtaja jooksul tööülesandeid mitte täita ja keelas tal selle asutuse ruumidesse sisenemise, mille tagajärjeks oli see, et tööandja ei kohelnud teda sel ajavahemikul töötajana.
39
Sellega seoses tuleb tõdeda, et kuigi teenistustingimuste artikli 47 punkti c alapunktis i ei ole sõnaselgelt ette nähtud, et selle teenistuja töötingimusi, kelle leping üles öeldakse, võib etteteatamistähtaja jooksul kohandada, mistõttu seda ajavahemikku peetakse tavaliseks tööajaks, on liidu institutsioonidel, organitel ja asutustel oma teenistusüksuste töö korraldamisel ja töötajate ametisse määramisel siiski ulatuslik kaalutlusõigus, kuid seda tingimusel, et ametisse määramisel lähtutakse teenistuse huvidest ja järgitakse ametikohtade võrdväärsust, sealhulgas töötajate puhul, kelle suhtes on hakanud kulgema etteteatamistähtaeg.
40
Seega, otsus vabastada ajutine teenistuja, kelle tööleping on üles öeldud, kohustusest täita sellest lepingust tulenevaid kohustusi ja keelata tal siseneda selle liidu institutsiooni või asutuse ruumidesse, kellega ta on etteteatamistähtajal seotud, võib põhimõtteliselt kujutada endast teenistuse huvides võetud meedet ega pruugi välistada vastupidi sellele, mida väidab sisuliselt apellant, selle etteteatamistähtaja kvalifitseerimist „tavaliseks tööajaks“.
41
Neil asjaoludel ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 leidis, et asjaolu, et apellant oli etteteatamistähtaja jooksul tööülesannete täitmisest vabastatud ega tohtinud FRAsse tulla, ei vabastanud teda käesoleval juhul personalieeskirjade artiklis 11 kehtestatud lojaalsuskohustuse ja artiklis 17 kehtestatud konfidentsiaalsuskohustuse täitmisest, mistõttu tuleb apellandi sellekohased argumendid lugeda põhjendamatuks.
42
Seetõttu tuleb esimene väide, kolmanda väite teine osa ja viies väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide ning kolmanda väite esimene ja kolmas osa
Poolte argumendid
43
Teises väites ning kolmanda väite esimeses ja kolmandas osas, mida tuleb analüüsida koos, heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49–84 mitut õigusnormi ja tegi ilmseid hindamisvigu ning moonutas tõendeid, kui ta hindas esimest ja teist õigusvastasuse väidet haldusjuurdluse algatamise ja selle ulatuse laiendamise kohta, ega esitanud selle kohta piisavaid põhjendusi.
44
Esiteks moonutas Üldkohus tõendeid ja rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et haldusjuurdluse algatamise otsus hõlmas vaidlusaluseid e‑kirju, see tähendab ka 5. märtsi 2014. aasta e‑kirja, samas kui see otsus puudutas ainult 9. oktoobri 2014. aasta e‑kirja. Apellant väidab, et Üldkohus ei analüüsinud tema argumente selle kohta, et nimetatud otsus puudutas üheainsa dokumendi, nimelt 9. oktoobri 2014. aasta e‑kirjale lisatud dokumendi avalikuks saamist, mitte aga 5. märtsi 2014. aasta e‑kirja sisu. Ta väidab sellega seoses, et Üldkohus ei võtnud arvesse ühelt poolt kõnealuse otsuse sõnastust ja teiselt poolt selle konteksti. Samuti rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52–61 haldusjuurdluse laiendamise otsuse ulatuse tõlgendamisel õigusnormi, jättes tähelepanuta nii selle otsuse sõnaselge sõnastuse kui ka konteksti, eelkõige määrusest nr 45/2001 tulenevad nõuded ja uurimiskomisjoni moodustamise otsuse resolutsiooni sõnastuse.
45
Teiseks väidab apellant, et Üldkohus ei teinud oma analüüsis piisavalt vahet haldusjuurdluse algatamise ja selle ulatuse laiendamise vahel. Kuigi apellant möönab, et nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 66, on teine õigusvastasuse väide esimesega tihedalt seotud, leiab ta, et viimase puhul puudutas haldusjuurdluse algatamise otsus ainult ühe dokumendi avalikuks saamist, samas kui teise õigusvastasuse väite raames tõstatatud õigusküsimus seisnes selles, kas tõendid, mis olid FRA‑l haldusjuurdluse algatamise hetkel, vastasid tingimustele, mille alusel saab neid pidada prima facie tõenditeks, mis on vajalikud haldusjuurdluse algatamiseks. Järelikult ei teinud Üldkohus vaidlusalustel e‑kirjadel piisavalt vahet ega märkinud, et prima facie tõendiks saab pidada 9. oktoobri 2014. aasta e‑kirja, mis oli ainus, millele haldusjuurdluse algatamisel alguses viidati.
46
Kolmandaks moonutas Üldkohus tõendeid, esitas ebapiisava põhjenduse ja rikkus õigusnormi, kui ta leidis vastupidi sellele, nagu nähtub 2016. aasta märtsis vastu võetud haldusjuurdluse laiendamise otsuse eriti laiast sõnastusest, et apellandi argument, et FRA hakkas tema kohta „juhuslikke andmepäringuid tegema“ või „teavet õngitsema“, on paljasõnaline väide, mida ei kinnita ükski konkreetne tõend.
47
FRA leiab, et teine väide ning kolmanda väite esimene ja kolmas osa on vastuvõetamatud, väites, et apellant piirdub Üldkohtu tuvastatud faktilistele asjaoludele vastu vaidlemisega, ning lisab, et igal juhul on apellandi argumendid ilmselgelt põhjendamatud.
Euroopa Kohtu hinnang
48
Esiteks, kuna apellant väidab, et Üldkohus moonutas tõendeid, tõlgendades haldusjuurdluse algatamist käsitlevaid otsuseid valesti, siis tuleb märkida, et kuigi tõendite moonutamine võib seisneda dokumendi tõlgendamises vastuolus selle sisuga, ei piisa sellise moonutamise tõendamiseks sellest, et on ära näidatud, et seda dokumenti võib tõlgendada teisiti, kui Üldkohus seda tegi. Selleks on vaja tuvastada, et Üldkohus ületas ilmselgelt selle dokumendi mõistliku hindamise piire, näiteks tõlgendas seda vastuolus selle sõnastusega (23. märtsi 2023. aasta kohtuotsus PV vs. komisjon, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, punkt 134).
49
Käesolevas asjas tuleb ühelt poolt märkida, et tulenevalt haldusjuurdluse algatamise otsuse resolutsiooni sõnastusest endast, nagu see on ära toodud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50, mida ei ole käesolevas apellatsioonkaebuses kritiseeritud, oli juurdluse eesmärk kindlaks teha, millised olid FRA sisedokumentide apellandi valdusesse saamise faktid ja asjaolud, samas kui tal ei olnud alates 14. juunist 2013 enam juurdepääsu sellistele dokumentidele. Teiselt poolt otsustas FRA haldusjuurdluse laiendamise otsusega viimase sõnastuse kohaselt, mis on ära toodud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53, mida ei ole käesolevas apellatsioonkaebuses samuti kritiseeritud, laiendada juurdluse ulatust nii ajaliselt kui ka isikuliselt, hõlmates ka FRA-väliseid isikuid ja endisi töötajaid, et tuvastada seotud isikud ja dokumentide avalikuks saamise allikad.
50
Seega on ilmne, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51, 55 ja 58 tehtud Üldkohtu järeldus, et haldusjuurdluse algatamist käsitlevad otsused olid sõnastatud piisavalt laialt, et neid saaks pidada vaidlusaluse avalikuks saamisega seotud kõiki asjaolusid hõlmavaks, mille tõttu võis juurdlus igal juhul puudutada kõiki muid dokumente, mida võidi ilma loata avalikustada ja mis olid seotud vaidlusaluste e‑kirjadega, st nii 9. oktoobri 2014. aasta e‑kirja kui ka 5. märtsi 2014. aasta e‑kirjaga, ei ole nende dokumentide sõnastust ja konteksti arvestades ilmselgelt ebaõige.
51
Seega tuleb haldusjuurdluse algatamist käsitlevate otsuste moonutamist puudutavad argumendid põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
52
Mis puudutab teiseks argumente selle kohta, et Üldkohus ei teinud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64–85 piisavalt vahet haldusjuurdluse algatamise ja selle ulatuse laiendamise vahel, kuivõrd 5. märtsi 2014. aasta e‑kiri ei oleks saanud olla prima facie tõend, mille alusel saaks algatada haldusjuurdluse, siis tuleb meenutada, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 26 viidatud kohtupraktikast apellatsioonimenetluses, et Euroopa Kohus ei ole pädev tuvastama faktilisi asjaolusid ega üldjuhul uurima tõendeid, millele Üldkohus on nende faktiliste asjaolude tuvastamisel tuginenud.
53
Kui sellised tõendid on hangitud õiguspäraselt ning kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ja tõendamiskoormist ning tõendite hankimist käsitlevaid menetluseeskirju, on nimelt üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite väärtust, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Foz vs. nõukogu, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
54
Käesoleva kohtuotsuse punktis 45 kokku võetud argumentidega soovib apellant tegelikult seda, et Euroopa Kohus vaataks uuesti läbi esimeses kohtuastmes esitatud ja vaidlustatud kohtuotsuses analüüsitud tõendid, viitamata seejuures tõendite moonutamisele Üldkohtu poolt – see aga ületab eelmises punktis esitatud põhjustel Euroopa Kohtu pädevuse piire.
55
Seega tuleb need argumendid vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
56
Kolmandaks ja viimaseks heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 ekslikult, et argument, et FRA hakkas 2016. aasta märtsis tema kohta „juhuslikke andmepäringuid tegema“ või „teavet õngitsema“, on paljasõnaline väide, mida ei kinnita ükski konkreetne tõend.
57
Sellega seoses tuleb tõdeda, et selle väiteosa põhjendamiseks esitatud argumentidega ei ole võimalik tõendada, et vaidlustatud kohtuotsuse nimetatud punktis tehtud Üldkohtu järeldused põhinevad esimeses kohtuastmes esitatud tõendite moonutamisel, kuna nende argumentidega soovitakse tegelikult kahtluse alla seada sõltumatut hinnangut faktilistele asjaoludele, mille Üldkohus selleks andis.
58
Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 26 meenutatud kohtupraktikale tuleb need argumendid seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
59
Järelikult tuleb teine väide ning kolmanda väite esimene ja kolmas osa osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas väide
Poolte argumendid
60
Neljandas väites leiab apellant, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 145–149 õigusnormi, esitas ebapiisavad põhjendused ja analüüsis esimeses kohtuastmes esitatud hagi puudulikult.
61
Apellant leiab kõigepealt, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 146 ekslikult, et personalieeskirjade artikli 25 teine lõik käsitleb põhjendamiskohustust, eelkõige seoses liidu ametniku huve kahjustavate otsustega. Seejärel väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et apellant ei saa õiguspäraselt tugineda personalieeskirjade IX lisa artikli 3 rikkumisele põhjusel, et haldusjuurdluse lõpetamise otsust ei ole põhjendatud. Peale selle ei põhjendanud Üldkohus, miks ei saa apellant tugineda Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklile 41.
62
Viimasena märgib apellant, et Üldkohus analüüsis viiendat õigusvastasuse väidet vaid osaliselt ega põhjendanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 149 õiguslikult piisavalt oma otsust, mille kohaselt polnud vaja analüüsida teisi argumente, millele apellant sellega seoses tugines, eelkõige õiguskindluse põhimõtte väidetavat rikkumist puudutavaid argumente.
63
Apellant leiab, et lõpetades haldusjuurdluse, valimata konkreetset lahendust, rikkus FRA õiguskindluse põhimõtet. Personalieeskirjade IX lisa artiklis 29 ette nähtud õiguse hüvitisele kahju eest, mida on kandnud ametnik või teenistuja, kelle vastu ei ole menetlust algatatud, kasutamine eeldab, et ametisse nimetav asutus on otsustanud valida personalieeskirjade IX lisa artikli 3 punktis a nimetatud lahenduse. Kuna käesoleval juhul FRA ühegi artiklis 3 osutatud lahenduse kasuks ei otsustanud, kaldus ta sellest sättest ja personalieeskirjade IX lisa artiklist 29 kõrvale ning jättis need sätted sisuliselt ilma oma mõttest ja toimest. Seetõttu rikkus FRA õiguskindluse põhimõtet, kuna apellandil oli õiguspärane huvi kasutada talle personalieeskirjade IX lisa artikliga 29 koostoimes artikliga 3 antud õigusi.
64
FRA väidab, et neljas väide on vastuvõetamatu, ja lisab, et igal juhul on see ilmselgelt põhjendamatu.
65
Ta märgib esiteks, et vastavalt harta artikli 41 lõike 2 punktile a kohaldatakse selle sätte punkti c üksnes nende otsuste suhtes, mis kahjustavad adressaadi huve. FRA leiab, et Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 145 ja 147 õigesti, et otsus lõpetada distsiplinaarmenetlus edasisi meetmeid võtmata ei kujuta endast isiku huve kahjustavat meedet ning et ta esitas selle kohta piisavad põhjendused.
66
Teiseks, vastupidi apellandi väidetule ei riku otsus lõpetada haldusjuurdlus edasisi meetmeid võtmata õiguskindluse põhimõtet.
67
Kolmandaks väidab FRA, et isegi kui oletada, et Üldkohus rikkus käesolevas asjas õigusnormi, leides, et otsus lõpetada juurdlus edasisi meetmeid võtmata oleks pidanud olema põhjendatud, ei oleks see apellandile mingit kasu toonud. Järelikult ei saa apellandil olla põhjendatud huvi kritiseerida põhjenduste puudumise ajendil otsust, millega lõpetati teda puudutav haldusjuurdlus edasisi meetmeid võtmata.
Euroopa Kohtu hinnang
68
Tuleb meenutada, et personalieeskirjade artikli 25 teise lõigu teise lause kohaselt peab igas personalieeskirjade alusel asjaomase ametniku „kahjuks“ tehtud individuaalses otsuses sisalduma põhjendus. Huve kahjustava akti põhjendamise kohustuse eesmärk on ühest küljest anda isikule küllaldast teavet selle kohta, kas akt on põhjendatud või kas aktis on tehtud viga, mis võimaldab selle kehtivust vaidlustada, ja teisest küljest võimaldada liidu kohtul teha oma kontrolli (23. juuli 2019. aasta kohtumäärus UC vs. parlament, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, punkt 5 (kohtujurist Saugmandsgaard Øe seisukoht, punkt 6 ja seal viidatud kohtupraktika)).
69
Käesoleval juhul järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 147 ja 148, võtmata seejuures seisukohta apellandi teiste argumentide kohta selles küsimuses, et apellant ei saa õiguspäraselt tugineda personalieeskirjade IX lisa artikli 3 rikkumisele, mis puudutab seda, et otsus lõpetada haldusjuurdlus edasisi meetmeid võtmata oli põhjendamata, kuna selline otsus ei ole personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 tähenduses „isikut kahjustav meede“.
70
Seega tuleb kõigepealt analüüsida, kas kõnesolev haldusjuurdluse lõpetamise otsus on isikut kahjustav meede personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses.
71
Viidatud sätte kohaselt võib iga isik, kes kuulub personalieeskirjade isikulisse kohaldamisalasse, esitada ametisse nimetavale asutusele kaebuse teda kahjustava meetme kohta. Personalieeskirjade artikli 91 lõikes 1 on täpsustatud, et Euroopa Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad kõik liidu ja nimetatud isikute vahelised vaidlused, milles käsitletakse asjasse puutuvat isikut kahjustavat meedet personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses. Need sätted on analoogia alusel kohaldatavad teenistustingimuste artikli 117 kohaselt muude teenistujate esitatud kaebustele (vt selle kohta 15. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Picard vs. komisjon, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punkt 94).
72
Euroopa Kohtu praktika kohaselt kahjustavad isiku huve personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses üksnes sellised aktid või meetmed, mis toovad kaasa kohustuslikke õiguslikke tagajärgi, mis mõjutavad otseselt ja vahetult hageja huve, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda (15. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Picard vs. komisjon, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
73
Selleks et kindlaks teha, kas mingi akt tekitab niisuguseid tagajärgi, tuleb lähtuda selle akti olemusest ja hinnata neid tagajärgi objektiivsete kriteeriumide, näiteks akti sisu alusel, võttes vajaduse korral arvesse akti vastuvõtmise konteksti ja akti andnud institutsiooni volitusi (15. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Picard vs. komisjon, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punkt 96 ja seal viidatud kohtupraktika).
74
Mõistet „isikut kahjustav meede“ personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses tuleb nimelt tõlgendada laialt ja seda tuleb mõista kui mis tahes akti, mis võib konkreetset õiguslikku olukorda otseselt mõjutada (vt analoogia alusel 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Scuola europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, punkt 64).
75
Personalieeskirjade IX lisa artiklis 3, millega reguleeritakse ametisse nimetava asutuse tegevust pärast haldusjuurdluse etappi, mis käesolevas asjas lõpetati edasisi meetmeid võtmata, on ammendavalt loetletud kolm võimalust, mis ametisse nimetaval asutusel haldusjuurdluse aruande põhjal on. Nimelt nähtub selle artikli selgest ja ühemõttelisest sõnastusest, et ametisse nimetav asutus võib pärast asjaomase liidu ametniku teavitamist kõikidest toimikutes esitatud tõenditest ja pärast tema ärakuulamist esiteks otsustada, et asjaomase ametniku suhtes ei ole põhjust menetlust algatada – sel juhul peab ta viimast sellest kirjalikult teavitama. Teiseks võib ametisse nimetav asutus ka asjaomaste kohustuste rikkumise või eeldatava rikkumise korral otsustada, et distsiplinaarkaristust ei kohaldata, ja vajaduse korral teha ametnikule ainult hoiatus. Kolmandaks, kui ametnik või endine ametnik on kas tahtlikult või hooletuse tõttu jätnud personalieeskirjadest tulenevad kohustused täitmata, võib ametisse nimetav asutus otsustada algatada distsiplinaarmenetluse ja vajaduse korral pöörduda selleks distsiplinaarnõukogu poole (tänase kuupäevaga kohtuotsus, C‑587/21 P, DD vs. FRA, punkt 36).
76
Kuna aga otsus lõpetada menetlus edasisi meetmeid võtmata võib kujutada endast otsust, mille kohaselt ametisse nimetav asutus leiab, et isiku vastu ei ole põhjust menetlust algatada personalieeskirjade IX lisa artikli 3 punkti a tähenduses, tuleb märkida, et selline otsus tähendab selle isiku õigusliku olukorra muutumist, mis annab talle teatavad õigused.
77
Esiteks, nagu nähtub personalieeskirjade IX lisa artiklist 29 koostoimes selle lisa artikli 1 lõikega 3 ja artikli 2 lõikega 1, juhul kui isiku vastu ei ole põhjust menetlust algatada, võib viimasel olla õigus olenevalt asjaoludest saada hüvitist kahju eest, nii et ametisse nimetava asutuse otsus avaldatakse sobival viisil.
78
Teiseks on personalieeskirjade IX lisa artikli 1 lõikes 3 koostoimes selle lisa artikli 2 lõikega 1 sätestatud, et kui ametniku suhtes, kelle vastu on esitatud väited, ei ole põhjust menetlust algatada, lõpetatakse teda käsitlev juurdlus edasisi meetmeid võtmata ametisse nimetava asutuse otsusega, millest teatatakse kirjalikult ametnikule, kes võib taotleda, et kõnealune otsus lisataks tema isikutoimikusse.
79
Seega tuleb otsust lõpetada liidu ametniku või teenistuja suhtes haldusjuurdlus edasisi meetmeid võtmata pidada aktiks, mis võib otseselt mõjutada selle ametniku või teenistuja õiguslikku olukorda, ja seega „isikut kahjustavaks meetmeks“ personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses, eriti juhul, kui selle akti sõnastus ja kontekst ei võimalda – nagu käesolevas asjas – piisava kindlusega tuvastada, et selle ametniku või teenistuja vastu ei olnud põhjust menetlust algatada, nagu on sätestatud personalieeskirjade IX lisa artiklis 3. Apellandil peab olema võimalik täpselt teada, millistel põhjustel lõpetatakse tema suhtes algatatud haldusmenetlus, vastasel juhul jääb ta ilma tõhusast õiguskaitsest, mis võimaldab tal maksma panna talle personalieeskirjadest tulenevad õigused.
80
Neid asjaolusid arvestades rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 147 ja 148, et FRA otsus lõpetada apellandi suhtes haldusmenetlus edasisi meetmeid võtmata ei ole tema huve kahjustav akt, mistõttu ei saanud apellant õiguspäraselt tugineda personalieeskirjade IX lisa artikli 3 rikkumisele põhjusel, et nimetatud otsus oli põhjendamata.
81
Järelikult tuleb neljanda väitega nõustuda ja vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles Üldkohus lükkas tagasi apellandi viienda õigusvastasuse väite.
Kuues väide
Poolte argumendid
82
Kuuendas väites heidab apellant Üldkohtule sisuliselt ette seda, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 169–173 mitut õigusnormi ja analüüsis kaheksanda õigusvastasuse väite põhjenduseks esitatud argumente puudulikult. Lisaks ei täitnud Üldkohus selles osas oma põhjendamiskohustust.
83
Kuuenda väite esimeses osas väidab apellant, et esimese ja teise õigusvastasuse väite hindamisel tehtud Üldkohtu vead mõjutavad hinnangut, mille viimane andis kaheksandale õigusvastasuse väitele, mistõttu kattuvad apellandi argumendid osaliselt nendega, millele ta tugines kahe esimese väite põhjendamiseks. Sellega seoses väidab apellant sisuliselt, et Üldkohus ei ole õiguslikult piisavalt põhjendanud oma otsust, mille kohaselt ei ole määruse nr 45/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a käesoleval juhul rikutud. Apellandi väitel oli Üldkohus kohustatud analüüsima ka seda, kas haldusjuurdlus vastas isikuandmete kaitse nõuetele.
84
Kuuenda väite teises osas leiab apellant, et Üldkohus asus ekslikult seisukohale, et kuna haldusjuurdluse algatamise aluseks oli piisav kaudne tõend, ei saanud apellant õiguspäraselt tugineda määruse nr 45/2001 rikkumisele. Apellandi väitel olid haldusjuurdluse algatamine ja läbiviimine ning kõik hilisemad haldusjuurdlusele järgnenud aktid vastuolus määrusega nr 45/2001. Nimelt olid FRA käsutuses apellanti puudutavad isikuandmed vaidlusalustes e‑kirjades, mis olid lisatud manusena kolmanda isiku esitatud dokumentidega tutvumise taotlusele, ning FRA otsustas neid andmeid hiljem töödelda viisil, mis on selle eesmärgiga vastuolus. Sellega seoses heidab ta Üldkohtule ette, et viimane ei võtnud seisukohta nende argumentide kohta, mis esitati 15. veebruari 2021. aasta seisukohtades FRA vastuste kohta Üldkohtu küsimustele.
85
FRA väidab, et kuues väide on ilmselgelt vastuvõetamatu. Igal juhul on see väide põhjendamatu. Ta märgib sisuliselt, et apellant piirdub esimeses kohtuastmes esitatud väidete kordamisega.
Euroopa Kohtu hinnang
86
Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 26 viidatud kohtupraktikale tuleb kõigepealt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata kuuenda väite esimeses osas esitatud argumendid, milles apellant, väites, et 9. oktoobri 2014. aasta e‑kirja lisamine haldusjuurdlusse ja sellest tulenevalt juurdluse algatamiseks vajaliku prima facie tõendi esinemine ei olnud ühelgi õiguslikul alusel põhjendatud, vaidleb sisuliselt vastu Üldkohtu hinnangule faktilistele asjaoludele, ilma et ta oleks vähimalgi määral viidanud nende asjaolude moonutamisele.
87
Mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse väidetavat põhjendamata jätmist sellega seoses, siis on oluline märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei tulene põhjendamiskohustusest Üldkohtule kohustust esitada ammendav ja üksikasjalik ülevaade kohtuasja poolte kõikidest arutluskäikudest, kuivõrd Üldkohtu põhjendus võib olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel teada saada, miks Üldkohus nende argumendid tagasi lükkas, ja anda Euroopa Kohtu käsutusse tema kontrolli teostamiseks piisavalt teavet (9. novembri 2023. aasta kohtuotsus XC vs. komisjon, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, punkt 99 ja seal viidatud kohtupraktika).
88
Käesolevas asjas, olles tuvastanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 170, et apellandi argumendid selle kohta, et FRA rikkus haldusjuurdluse algatamisel väidetavalt määruse nr 45/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a ja artikli 5 lõike 1 punkti a, on tihedalt seotud teise õigusvastasuse väite toetuseks esitatud apellandi argumentidega, otsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 171–173, et teise õigusvastasuse väite raames tehtud analüüsist tuleneb, et apellandi suhtes haldusjuurdluse algatamise aluseks oli piisav tõend personalieeskirjadest tulenevate kohustuste rikkumise olemasolu kohta vastavalt personalieeskirjade artikli 86 lõikele 2. Neil asjaoludel leidis Üldkohus sisuliselt, et apellandi argumendid, millega ta heitis FRA‑le ette määruse nr 45/2001 sätete rikkumist, tuleb tagasi lükata põhjusel, et need põhinevad ekslikul eeldusel.
89
See põhjendus on piisav, et võimaldada apellandil mõista põhjusi, miks tema argumendid tagasi lükati, ning Euroopa Kohtul teostada oma kontrolli. Apellandi viidatud ebapiisav põhjendus tuleb seega alusetuse tõttu tagasi lükata.
90
Järelikult tuleb kuuenda väite esimene osa tagasi lükata.
91
Kuuenda väite teise osa kohta piisab, kui märkida esiteks, et kuna selle väiteosa põhjendamiseks esitatud argumente tuleb mõista nii, et nende kohaselt ei analüüsinud Üldkohus apellandi argumente, millega täiendati argumente, mis ta oli esitanud kaheksanda õigusvastasuse väite toetuseks, mis puudutas määruse nr 45/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a rikkumist ning mille apellant tõi esile oma 15. veebruari 2021. aasta seisukohtades, nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 88, et kui Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 172 ja 173, et FRA algatas haldusjuurdluse nõuetekohaselt, leidis ta kaudselt, ent ilma kahtluseta, et vaidlusalustes e‑kirjades sisalduvaid apellandi isikuandmeid töödeldi vastavalt sellele sättele õiguspäraselt. Seega ei saa Üldkohtule ette heita põhjendamiskohustuse rikkumist selles osas.
92
Teiseks, mis puudutab väidetavat õigusnormi rikkumist tulenevalt määruse nr 45/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a rikkumisest põhjusel, et Üldkohus ei võtnud arvesse asjaolu, et vaidlusalused e‑kirjad, mis sisaldasid apellanti puudutavaid isikuandmeid, sattusid FRA kätte ekslikult ja seega ei olnud need saadud õiguspäraselt, siis piisab, kui meenutada, et liidu õiguses kehtib tõendite vaba hindamise põhimõte, mistõttu on pooltel üldjuhul õigus kasutada teatava asjaolu tõendamiseks igat liiki tõendeid (10. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, punkt 73).
93
Sellega seoses tuleb meenutada, et määruse nr 45/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a on sätestatud, et isikuandmeid tuleb töödelda õiglaselt ja seaduslikult. Siiski ei saa sellest sättest vastupidi apellandi väidetele järeldada, et sellega väljendatakse üldisemat reeglit, mis oleks pidanud käesoleval juhul ära hoidma seda, et FRA kasutab haldusjuurdluses teavet, mis edastati sellele asutusele kolmanda isiku poolt, üksnes põhjusel, et see teave oli saadud muul eesmärgil ja see edastati nimetatud asutusele ekslikult.
94
Neil asjaoludel tuleb kuuenda väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
95
Järelikult tuleb kuues väide tervikuna tagasi lükata.
Seitsmes väide
Poolte argumendid
96
Seitsmendas väites leiab apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 223–229 esitatud analüüsis õigusnormi, kui ta lükkas tagasi tema väited väidetava psühholoogilise ahistamise kohta, kuna need olid sõnastatud ebamääraselt. Ta väidab sisuliselt, et kolmas ja neljas õigusvastasuse väide, mille Üldkohus luges vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98, 111 ja 139 FRA suhtes tõendatuks, on seotud haldusjuurdlusega ja vastavad kohtupraktikast tulenevatele kriteeriumidele, mis peavad olema täidetud, et sobimatu käitumise saaks kvalifitseerida ahistamiseks. Seega, vastupidi sellele, mis tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 227, ei saa neid pidada haldusjuurdluse tavalise käigu juurde kuuluvaks.
97
FRA vaidleb apellandi argumentidele vastu. Ta väidab sisuliselt, et seitsmes väide on ilmselgelt vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu, kuna apellant piirdub sellega, et vaidlustab Üldkohtu hinnangu esimeses kohtuastmes esitatud tõenditele.
Euroopa Kohtu hinnang
98
Seitsmendas väites, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 223–229 vastu, väidab apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et vaatamata sellele, et ta oli vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98, 111 ja 139 leidnud, et kolmandat ja neljandat õigusvastasuse väidet võib tõepoolselt FRA‑le omistada, ei ole see siiski piisav, et tuvastada psühholoogiline ahistamine, mis apellandi suhtes haldusjuurdluses väidetavalt aset leidis.
99
Sellega seoses tuleb märkida, et see Üldkohtu järeldus põhineb tema sõltumatul hinnangul faktilistele asjaoludele ja tõenditele, mis puudutavad FRA suhtes tõendatud kolmanda ja neljanda õigusvastasuse väite raskust. Seega otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 227–229, et neid õigusvastasuse väiteid ei saa isegi koosvõetuna ja ilma muude apellandi esitatud tõenditeta käsitada psühholoogilise ahistamisena personalieeskirjade artikli 12a tähenduses.
100
Apellant ei ole esitanud Euroopa Kohtule ühtegi konkreetset õiguslikku argumenti, mis näitaks, kuidas Üldkohus kvalifitseeris eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 228 faktilised asjaolud õiguslikult ebaõigesti, eirates vaidlustatud kohtuotsuse punktides 223–225 viidatud kohtupraktikat, mis käsitleb mõistet „psühholoogiline ahistamine“ personalieeskirjade artikli 12a tähenduses.
101
Seega ilmneb, et apellant soovib väidetava õigusnormi rikkumise varjus tegelikult saavutada lihtsalt seda, et Euroopa Kohus vaataks uuesti läbi esimeses kohtuastmes esitatud hagi toetuseks esitatud faktilised asjaolud, viitamata nende asjaolude moonutamisele Üldkohtu poolt – see ei kuulu aga käesoleva kohtuotsuse punktis 26 viidatud kohtupraktika kohaselt Euroopa Kohtu pädevusse.
102
Neid kaalutlusi arvestades tuleb seitsmes väide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Kaheksas väide
Poolte argumendid
103
Kaheksandas väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane tõlgendas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 237 ja 240–242 ekslikult liidu lepinguvälise vastutuse valdkonnas kohaldatavat kohtupraktikat, täpsemalt seoses tõenditega, mis tuleb esitada mittevaralise kahju olemasolu tõendamiseks. Ta väidab Üldkohtu praktikale viidates, et tõendite esitamist ei käsitata tingimata mittevaralise kahju tekkimise tunnustamise eeldusena ning piisab, kui apellant tõendab, et asjaomasele liidu institutsioonile või asutusele etteheidetav tegevus võis talle sellist kahju tekitada. Lisaks väidab apellant, et Euroopa Kohtu praktikast ilmneb, et mittevaralise kahju korral ei ole vaja kahju ja põhjusliku seose olemasolu täpselt tuvastada, kuna selle kahju võib tuletada ka rikkumise laadist ja asjaoludest.
104
Peale selle väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsus ei sisalda mingeid põhjendusi selle kohta, miks kõigi nõutud dokumentide esitamata jätmine FRA poolt ja tema keeldumine tunnistada oma õigusvastast tegevust kohtueelses menetluses ei saanud tekitada apellandile stressi, ärevust ja ebaõigluse tunnet.
105
Viimaseks väidab apellant, et rikutud on harta artiklit 47, milles on tagatud õigus tõhusale kohtulikule kaitsele, kuna Üldkohus ei mõistnud talle välja hüvitist talle väidetavalt tekitatud mittevaralise kahju eest, kuigi tuvastati FRA toime pandud rikkumised haldusjuurdluse käigus. Apellant leiab, et Üldkohtu arutluskäik jätab ta ilma tõhusast õiguskaitsevahendist, mis hüvitaks seda liiki rikkumistega seotud kahju.
106
FRA on seisukohal, et argumendid, millega apellant kritiseerib vaidlustatud kohtuotsuse punkti 242, on ühest küljest ilmselgelt põhjendamatud, kuna apellant üksnes kordab esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punktis 134 esitatud argumente, ja teisest küljest ilmselgelt vastuvõetamatud osas, milles ta väidab, et talle on tekitatud mittevaralist kahju.
107
Mis puudutab apellandi argumenti harta artikli 47 väidetava rikkumise kohta, siis väidab see asutus, et õigus tõhusale õiguskaitsevahendile puudutab õiguskaitse kättesaadavust, kuid see ei anna mingit tagatist eduks. Lisaks väidab FRA, et liidu õigus ei vabasta apellanti tõendamiskohustusest ega võimalda rahuldada väidetava mittevaralise kahju hüvitamise nõuet, kui see põhineb puhtalt spekulatsioonil.
Euroopa Kohtu hinnang
108
Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib igal liidu institutsioonil või igal asutusel tekkida vastutus oma käitumise eest, kui on täidetud selle käitumise õigusvastasuse tingimused, kahju on tegelikult tekkinud ning õigusvastase käitumise ja väidetava kahju vahel on põhjuslik seos (4. juuni 2020. aasta kohtuotsus Schokker vs. EASA, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, punkt 54, ning 2. juuni 2022. aasta kohtuotsus EM vs. parlament, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, punkt 122).
109
Mis puudutab kahju tegeliku tekkimise ja põhjusliku seose tingimusi, siis tekib kõnealune vastutus üksnes juhul, kui apellandil on tegelikult tekkinud tegelik ja kindel kahju ning kui kahju tuleneb piisavalt otseselt asjaomase käitumise väidetavast õigusvastasusest. Apellant peab seega esitama liidu kohtule tõendid, et tõendada väidetava kahju olemasolu ja ulatust ning piisavalt otsese põhjusliku seose olemasolu selle rikkumise ja väidetava kahju vahel (vt selle kohta 5. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Kočner vs. Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, punkt 135 ja seal viidatud kohtupraktika).
110
Samuti tuleneb sellega seoses Euroopa Kohtu praktikast, et tõendite esitamist ei käsitata tingimata mittevaralise kahju tekkimise tunnustamise eeldusena. Apellant peab siiski tõendama vähemalt seda, et asjaomasele institutsioonile etteheidetav tegevus oli oma laadilt selline, et see põhjustas talle kahju (vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus SELEX Sistemi Integrati vs. komisjon, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, punkt 38).
111
Siit järeldub, et kahju tekkimisega seotud tingimus võib olla täidetud ka mittevaralise kahju tekkimist ja ulatust kinnitavate tõendite puudumisel, kui apellant näitab, et mittevaraline kahju on kindlalt tingitud etteheidetavast tegevusest.
112
Mis puudutab käesoleval juhul mittevaralise kahju olemasolu, mis põhineb neljandal õigusvastasuse väitel selle kohta, et haldusmenetlus kestis ülemäära kaua, siis tuleb tõdeda, et kuna Üldkohus leidis faktiliste asjaolude sõltumatu hindamise raames, et selle kahju tekkimist ei saa eeldada, kuivõrd enne juurdlusest teatamist ei saanud apellanti ohustada stress või ärevus, samas pärast juurdlusest teatamist viidi menetlus läbi mõistliku aja jooksul, siis võis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 234–236 põhjendatult otsustada, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 110 viidatud kohtupraktikale peab apellant esitama tõendid, mis näitavad suuremat stressi‑ ja ärevustaset, mis oleks haldusmenetluses vastuvõetav; seda aga apellant ei teinud.
113
Mis puudutab seevastu veel kahte õigusvastast tegevust, mida Üldkohus pidas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 89–111 kolmanda õigusvastasuse väite analüüsimisel põhjendatuks, nimelt esiteks seda, et rikuti kohustust teavitada apellanti õigel ajal haldusjuurdluse toimumisest tema suhtes, ja teiseks seda, et talle ei edastatud tema vastu esitatud väidetega otseselt seotud dokumente, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 237 ja 238, et ainuüksi see, et apellant tugines FRA‑le omistatavale õigusvastasele tegevusele haldusjuurdluse käigus, mis kahjustas tema väärikust ja puutumatust, ning selle tegevuse eriti kahjustavale olemusele, kuivõrd see tekitas talle sügavat psühholoogilist kahju, ei ole piisav, et tõendada selle tõttu talle väidetavalt tekitatud tegelikku ja kindlat mittevaralist kahju, kuna ta ei esitanud oma väidete põhjendamiseks ühtegi tõendit.
114
Nendele kaalutlustele tuginedes ei tuvastanud Üldkohus käesoleva kohtuotsuse punktis 110 meenutatud kohtupraktikat eirates siiski, et haldusjuurdluse toimumisest õigel ajal teatamise kohustuse rikkumine ja apellandi vastu esitatud väidetega otseselt seotud dokumentide edastamata jätmine ei ole iseenesest selline, mis tekitaks apellandile väidetavat kahju, nimelt stressi, ärevust ja ebaõigluse tunnet.
115
Eeltoodust tuleneb, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 237 ja 238 õigusnormi, kui ta leidis, et apellant ei ole tõendanud, et haldusjuurdluse toimumisest õigel ajal teatamise kohustuse rikkumise ja tema vastu esitatud väidetega otseselt seotud dokumentide edastamata jätmisega talle tekitatud mittevaraline kahju on tegelik ja kindel, üksnes sel alusel, et apellant ei esitanud oma kahju hüvitamise nõude põhjendamiseks tõendeid.
116
Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse kaheksanda väitega nõustuda ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus jättis rahuldamata hagis esitatud kahju hüvitamise nõude osas, milles paluti hüvitada kahju, mis apellant väidab endal olevat tekkinud õigusvastase tegevuse tõttu, mida käsitleti kolmanda õigusvastasuse väite raames.
Kohtuasja suunamine tagasi Üldkohtusse
117
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 61 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, tühistab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse. Ta võib sellisel juhul teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
118
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 230 ja 231, et kuna Üldkohus nõustus esimeses kohtuastmes esitatud kolmanda ja neljanda õigusvastasuse väitega, siis tegi ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 232–243 otsuse üksnes väidetava kahju kohta, mis tuleneb õigusvastasest tegevusest, mida hõlmavad nimetatud õigusvastasuse väited, s.o esiteks, et haldusmenetlus kestis ülemäära kaua ja rikuti kohustust teatada õigel ajal haldusjuurdluse toimumisest, ning teiseks, et jäeti edastamata apellandi vastu esitatud väidetega otseselt seotud dokumente.
119
Nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 80, rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 147–148 õigusnormi, kui ta otsustas sisuliselt, et FRA otsus lõpetada apellandi suhtes haldusmenetlus edasisi meetmeid võtmata ei ole tema huve kahjustav akt, mistõttu ei olnud vaja sisuliselt analüüsida tema argumente viienda õigusvastasuse väite kohta, mis puudutavad selle otsuse põhjenduse puudumist, ega kontrollida, kas muud tingimused, mis on liidu lepinguvälise vastutuse tekkimiseks kumulatiivselt vajalikud, olid käesoleval juhul täidetud.
120
Neil asjaoludel leiab Euroopa Kohus, et käesolevas kohtuasjas, mis puudutab nõuet hüvitada mittevaraline kahju, mis apellandile väidetavalt tekkis õigusvastase tegevuse tõttu, millele ta tugines esimeses kohtuastmes esitatud hagi viienda õigusvastasuse väite põhjendamiseks, ei luba menetlusstaadium teha lõplikku otsust ning kohtuasi tuleb selle õigusvastasuse väite sisuliseks läbivaatamiseks suunata tagasi Üldkohtusse.
121
Samuti peab Üldkohus analüüsima, kas õigusvastane tegevus, mille ta esimeses kohtuastmes esitatud hagi kolmanda õigusvastasuse väite raames tõendatuks luges, võis tekitada apellandi väidetud mittevaralist kahju.
Kohtukulud
122
Kuna kohtuasi suunatakse tagasi Üldkohtusse, otsustatakse käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude kandmine edaspidi.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 21. detsembri 2021. aasta otsus DD vs. FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923) osas, milles Üldkohus esiteks lükkas tagasi DD esitatud viienda õigusvastasuse väite ja teiseks lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi hagis esitatud kahju hüvitamise nõude seoses kolmanda õigusvastasuse väitega osas, milles paluti hüvitada kahju, mis apellandil tekkis tulenevalt sellest, et Euroopa Liidu Põhiõiguste Amet (FRA) rikkus kohustust teavitada apellanti õigel ajal tema suhtes toimuvast haldusjuurdlusest ning jäeti edastamata tema vastu esitatud väidetega otseselt seotud dokumendid.
2.
Jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Saata kohtuasi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtule otsuse tegemiseks esimeses kohtuastmes esitatud hagi kohta osas, mis puudutab esiteks viiendat õigusvastasuse väidet, millele DD hagi põhjendamiseks tugines, ning teiseks kolmanda õigusvastasuse väite raames DD viidatud mittevaralise kahju tegelikku tekkimist tulenevalt sellest, et Euroopa Liidu Põhiõiguste Amet (FRA) rikkus kohustust teavitada apellanti õigel ajal tema suhtes toimuvast haldusjuurdlusest ning jäeti edastamata tema vastu esitatud väidetega otseselt seotud dokumendid.
4.
Otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.