62024CC0291
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 3. juulil 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑291/24
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG,
KL,
TR
versus
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht (Austria föderaalne halduskohus))
Eelotsusetaotlus – Finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamine – Direktiiv (EL) 2015/849 – Artiklid 58, 59 ja 60 – Karistuste määramine juriidilisele isikule – Riigisisesed õigusnormid, millega luuakse seos juriidilise isiku ja tuvastatud füüsilise isiku vastutuse vahel – Aegumistähtajad – Tõhususe põhimõte
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev kohtuasi on algatatud Bundesverwaltungsgerichti (Austria föderaalne halduskohus) eelotsusetaotluse alusel, mis puudutab rahapesu tõkestamist käsitleva direktiivi (EL) 2015/849 (
2
) sätete tõlgendamist.
2.
Põhiküsimus on, kas juriidilisele isikule karistuse määramine rahapesu tõkestamise kohustuste rikkumise eest võib sõltuda tuvastatud füüsilise isiku vastutuse kindlakstegemisest.
II. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
3.
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG (edaspidi „Steiermärkische Bank“) on Austria pank.
4.
29. veebruari 2024. aasta otsusega määras Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (Austria finantsturu järelevalveasutus, edaspidi „FMA“) Steiermärkische Bankile kui juriidilisele isikule karistuse finantsturul rahapesu tõkestamise seaduse (Finanzmarkt-Geldwäschegesetz, edaspidi „FM‑GwG“) kohaste hoolsuskohustuste rikkumise eest ajavahemikul 15. septembrist 2017 kuni 11. oktoobrini 2019.
5.
Steiermärkische Bank ning kaks füüsilist isikut, KL ja TR, esitasid selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Bundesverwaltungsgerichtile (föderaalne halduskohus), kes on käesolevas kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohus.
6.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et juriidiliste isikute karistamise võimalus ei olnud Austria õiguses reguleeritud. FM-GwG‑s, millega võeti üle direktiiv 2015/849, kehtestati võimalus karistada juriidilisi isikuid. FM-GwG § 35 lõigete 1 ja 2 kohaselt koostoimes Verwaltungsgerichtshofi (Austria kõrgeim halduskohus) kohtupraktikaga (
3
) võib juriidilist isikut karistada siiski üksnes juhul, kui füüsilise isiku – keda tuleb konkreetselt nimetada – toime pandud rikkumine on varem tuvastatud ja seejärel sellele juriidilisele isikule omistatud.
7.
Sellega seoses on eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul esiteks vaja, et füüsiline isik, kelle tegevus tuleb omistada juriidilisele isikule, on selles menetluses osalenud varem ise süüdistatavana (st kõikide õigustega poolena), mitte ainult tunnistajana, ning et teda on sellena ka koheldud, ning teiseks on vaja, et juriidilise isiku suhtes tehtud karistust määrava otsuse resolutsioonis on tuvastatud, et selles konkreetselt nimetatud füüsiline isik on tegutsenud rikkumise koosseisu tunnustele vastavalt, õigusvastaselt ja süüliselt, ning kolmandaks on vajalik, et selle otsuse resolutsioonis on see rikkumine ka omistatud juriidilisele isikule. (
4
)
8.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas FM-GwG § 35 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuded, mille alusel seotakse juriidilise isiku vastutus tuvastatud füüsilise isiku vastutusega, on direktiiviga 2015/849 vastuolus. See kohus juhib tähelepanu asjaolule, et selle sättega on võetud direktiivi 2015/849 artikli 60 lõiked 5 ja 6 peaaegu sõna-sõnalt Austria õigusesse üle, kuid ühe olulise täiendusega, mis tuleneb viitest FM-GwG § 34 lõigetele 1–3. Koostoimes Verwaltungsgerichtshofi (kõrgeim halduskohus) praktikaga tuleneb sellest nõue teha kindlaks tuvastatud füüsilise isiku süü. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole seda nõuet direktiivi 2015/849 artikli 60 lõigetes 5 ja 6.
9.
Lisaks ei ole see kohus kindel, kas liidu õigusega on kooskõlas FM-GwG §-s 36 sätestatud aegumistähtajad, mille kohaselt tuleb halduskaristuse määramise menetlus algatada kolme aasta jooksul alates karistatava teo toimepanemisest ja viia lõpule viie aasta jooksul.
10.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et nende nõuete tagajärg on, et juriidilise isiku nimel tegutsenud füüsilise isiku suhtes alustatud menetluses tehtud vead, mis seisnevad näiteks selles, et asjaomaselt isikult võeti ütlused ainult tunnistajana, toovad kaasa juriidilise isiku suhtes alustatud menetluse lõpetamise või madalama astme kohtu otsuste tühistamise. Sama kehtib ex lege, kui FMA ei alustanud menetlust kolmeaastase aegumistähtaja jooksul ja apellatsioonimenetlust, mis on sageli väga keeruline, ei viida halduskohtus lõpule viieaastase aegumistähtaja jooksul alates toime pandud rikkumisest.
11.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei kujuta kõnealused Austria õigusnormid endast pelgalt menetlusõiguslikku korda, vaid tegelikult kehtestatakse nendega juriidilise isiku vastutusega seoses täiendavad nõuded, mis piiravad liidu materiaalõigust, kahjustavad Euroopa Liidu ühtsust ning toovad kaasa tõhususe põhimõtte rikkumise. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas kohtuotsus Deutsche Wohnen, (
5
) milles Euroopa Kohus leidis, et sarnane juriidiliste isikute vastutuse mõiste Saksa õiguses on vastuolus isikuandmete kaitse üldmääruse (
6
) sätetega, võib olla käesolevale kohtuasjale ülekantav.
12.
Neil asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kui liidu teisese õigusega, eelkõige [direktiivi 2015/849] artikli 60 lõigetega 5 ja 6 koostoimes artikli 58 lõigetega 1–3 koostoimes artikli 59 lõikega 1 ning Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtetega (eelkõige effet utile-põhimõttega) on vastuolus
[FM-GwG] § 35 lõigete 1–3 (rahalise karistuse määramine juriidilistele isikutele) ja § 36 (aegumistähtaja pikendamine) sätted,
mis koosmõjus tõlgendusega, mille on viidatud sätetele andnud Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus), nõuavad, et juriidilisele isikule rahatrahvi määramiseks on tingimata vaja, et juriidilise isiku organi liikmele või muule juriidilise isiku nimel tegutsenud füüsilisele isikule oleks menetluses kõigepealt ametlikult antud süüdistatava staatus (pidades rangelt kinni poole kõikidest õigustest) ja et lisaks peab juriidilise isiku suhtes tehtud trahviotsuse resolutsioonis olema tuvastatud, et selles konkreetselt nimetatud füüsiline isik (või juriidilise isiku organi liige) on tegutsenud rikkumise koosseisu tunnustele vastavalt, õigusvastaselt ja süüliselt, et seda käitumist saaks seejärel omistada juriidilisele isikule, kusjuures aegumistähtaeg vastutusele võtmiseks on kolm aastat alates rikkumise toimepanemise lõpetamisest ning aegumistähtaeg rahalise karistuse määramiseks on viis aastat?“
13.
Kirjalikud märkused esitasid Euroopa Kohtule Steiermärkische Bank, KL ja TR koos FMA ja Euroopa Komisjoniga.
14.
9. aprillil 2025 toimus kohtuistung, kus need huvitatud pooled ja Saksamaa valitsus esitasid oma suulised seisukohad.
III. Analüüs
15.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus hõlmab kahte eraldiseisvat küsimust. Esimene küsimus puudutab seost, mis on Austria õiguses ette nähtud juriidilise isiku ja tuvastatud füüsilise isiku vastutuse vahel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib Euroopa Kohtult sisuliselt, kas sellised Austria õigusnormid on vastuolus direktiivi 2015/849 artikli 60 lõigetega 5 ja 6 koostoimes selle direktiivi artikli 58 lõigetega 1–3 ja artikli 59 lõikega 1. Teine küsimus puudutab seda, kas liidu õigusega on kooskõlas aegumistähtajad juriidilise isiku karistamiseks sellise riigisisese õigusakti rikkumise eest, millega võetakse üle direktiiv 2015/849. Käsitlen oma analüüsis järgemööda kõiki neid küsimusi.
A.
Juriidiliste isikute vastutus direktiivi 2015/849 alusel
16.
Direktiiv 2015/849 on neljas rahapesuvastane direktiiv, mille liidu seadusandja on aastate jooksul vastu võtnud. (
7
) Nagu eelmiste direktiivide puhul, on ka selle eesmärk kaitsta finantssüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise ennetamise, avastamise ja uurimise abil. (
8
) Selle eesmärgi saavutamiseks on ta muu hulgas sätestanud rea kohustusi, mille liikmesriigid peavad kehtestama teatavatele isikutele, keda nimetatakse kohustatud isikuteks ning kelle hulka kuuluvad krediidi- ja finantseerimisasutused. (
9
) Need kohustused hõlmavad kliendi suhtes rakendatavaid hoolsusmeetmeid, kahtlastest tehingutest teatamist, andmete säilitamist ja sisekontrolli kehtestamist. (
10
)
17.
Direktiivi 2015/849 artikli 58 lõike 1 kohaselt tagavad liikmesriigid, et kohustatud isikuid saab võtta vastutusele nende sätete rikkumise eest, millega need kohustused liikmesriigi õigusesse üle võetakse, ja näevad seega ette halduskaristuste määramise. Direktiivis 2015/849 ei nõuta kriminaalkaristuste määramist, kuid lubatakse liikmesriikidel neid ette näha. (
11
)
18.
Enne direktiivi 2015/849 vastuvõtmist jäeti halduskaristuste valik liikmesriikide otsustada. (
12
) Selle direktiiviga ühtlustatakse need karistused teataval määral, (
13
) võimaldades samal ajal liikmesriikidel kehtestada täiendavaid ja rangemaid karistusi. (
14
)
19.
Kohustatud isikud, kelle suhtes kohaldatakse halduskaristusi, võivad olla füüsilised või juriidilised isikud.
20.
Juriidiliste isikute puhul peavad liikmesriigid tagama, et neid isikuid saab võtta vastutusele selliste riigisiseste õigusnormide rikkumiste eest, millega võetakse üle direktiiviga 2015/849 kehtestatud kohustused.
21.
Sellega seoses on artikli 60 lõigetes 5 ja 6 sätestatud:
„5.   Liikmesriigid tagavad, et juriidilisi isikuid on võimalik võtta vastutusele artikli 59 lõikes 1 osutatud õigusrikkumiste eest, mille pani nende kasuks toime isik, kes tegutses üksinda või juriidilise isiku organi osana ja kellel on juriidilises isikus juhtiv positsioon tulenevalt mis tahes järgmisest alusest:
a)
õigus esindada juriidilist isikut,
b)
õigus teha otsuseid juriidilise isiku nimel või
c)
õigus kontrollida juriidilist isikut.
6.   Lisaks tagavad liikmesriigid, et juriidilisi isikuid saab võtta vastutusele juhul, kui käesoleva artikli lõikes 5 osutatud isiku puuduliku järelevalve või kontrolli tõttu on osutunud võimalikuks, et juriidilise isiku alluvuses olev isik on juriidilise isiku kasuks pannud toime mõne artikli 59 lõikes 1 osutatud õigusrikkumise.“ (
15
)
22.
Nagu nähtub eelotsusetaotlusest ja huvitatud poolte Euroopa Kohtus esitatud märkustest, tuleneb käesoleva kohtuasja eelotsuse küsimus Austria õiguses välja töötatud konkreetsest lähenemisviisist, mis puudutab halduskaristuste määramist juriidilistele isikutele.
23.
Eelotsusetaotluse põhjal saan aru, et Austria õigusnormides, millega võeti üle direktiiv 2015/849, nagu neid on tõlgendatud Verwaltungsgerichtshofi (kõrgeim halduskohus) kohtupraktikas, on sisuliselt ette nähtud, et juriidilisele isikule saab karistusi määrata üksnes füüsilise isiku kaudu. Juriidilise isiku vastu algatatud menetluses peavad olema täidetud järgmised nõuded:
1)
füüsiline isik, kelle tegu tuleb omistada juriidilisele isikule, on tuvastatud ja teda käsitatakse juriidilise isiku vastu algatatud menetluses poolena, mitte üksnes tunnistajana;
2)
konkreetselt tuvastatud füüsilise isiku tegu peab olema kindlaks tehtud karistust määrava otsuse resolutsioonis ning
3)
sama tegu tuleb selle otsuse resolutsioonis ka juriidilisele isikule omistada.
24.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib arvavat, et juriidilise isiku vastutuse sidumisega juriidilise isiku eest vastutava tuvastatud füüsilise isikuga lisatakse direktiivi 2015/849 artikli 60 lõigetes 5 ja 6 sätestatule tingimusi ning see võib seega olla selle direktiiviga vastuolus.
25.
Steiermärkische Bank, KL ja TR väidavad, et kõnealused Austria õigusnormid ei ole direktiiviga 2015/849 vastuolus. Nende arvates näitavad selle direktiivi sõnastus, ülesehitus, eesmärk ja areng, et juriidilisele isikule karistuse määramiseks on vaja kindlaks teha konkreetsed juhtivad isikud ja nende õigusvastane tegevus.
26.
FMA väidab seevastu, et kõnealused Austria õigusnormid on direktiiviga 2015/849 vastuolus. Ta leiab, et nõudes rikkumise eest vastutava füüsilise isiku tuvastamist, kehtestatakse nende õigusnormidega juriidiliste isikute vastutuse kindlakstegemisele täiendavad sisulised tingimused, mis kahjustavad karistuste tõhusust ja hoiatavat mõju. Raskused vastutava füüsilise isiku tuvastamisel ei tohi takistada rikkumise omistamist juriidilisele isikule.
27.
Ka komisjon väidab sama moodi, nagu Steiermärkische Bank, KL ja TR, et kõnealused Austria õigusnormid ei ole direktiiviga 2015/849 vastuolus, isegi kui nende kohaselt on nõutud füüsilise isiku süü tuvastamine. Tema arvates ei ole see vastuolus selle direktiivi artikli 60 lõigetega 5 ja 6. Kuna selles sättes on märgitud, et juriidilist isikut saab vastutusele võtta juhtivate isikute toime pandud rikkumiste eest, on juriidilise isiku vastutusele võtmiseks rikkumise eest vaja kindlaks teha mitte ainult objektiivne asjaolu, et juhtiv isik on toime pannud rikkumise, vaid ka selle isiku süü.
28.
Saksamaa valitsus lisab, et direktiivi 2015/849 artikli 60 lõigetes 5 ja 6 sätestatud lähenemisviisi juriidiliste isikute vastutusele, mis põhineb juhtivate isikute tegudel, esineb muudes liidu õiguse valdkondades, eelkõige liidu karistusõigust ühtlustavates õigusaktides, kus juriidilise isiku vastutus on seotud juhtiva isiku õigusvastase tegevusega.
29.
Alustuseks on direktiivi 2015/849 sõnastuse ja ülesehituse põhjal selge, et selle eesmärk on kehtestada kohustusi mitte ainult füüsilistele, vaid ka juriidilistele isikutele ning et halduskaristusi selliste kohustuste rikkumise eest peab olema võimalik määrata juriidilistele isikutele kui sellistele.
30.
Kui kohustus puudutab juriidilist isikut, nagu pank, on direktiivis 2015/849 selgelt eristatud juriidilise isiku enda vastutust ja sellesse juriidilisse isikusse kuuluva füüsiliste isikute vastutust. Näiteks on selle artikli 58 lõikes 3 sätestatud, et kui kohustusi kohaldatakse juriidiliste isikute suhtes, peaavad liikmesriigid lisaks tagama, et karistusi saab kohaldada juhtorgani liikmete ja muude füüsiliste isikute suhtes, kes vastutavad riigisisese õiguse kohaselt rikkumise eest. (
16
)
31.
Kui asjaomane kohustatud isik on krediidi- või finantseerimisasutus, tehakse direktiivi 2015/849 karistuse suurust käsitlevates õigusnormides sama moodi vahet juriidilisel ja füüsilisel isikul. (
17
)
32.
Isegi kui direktiivis 2015/849 tehakse vahet füüsiliste ja juriidiliste isikute vastutusel, on selles siiski sätestatud, et liikmesriigid kehtestavad juriidilise isiku suhtes halduskaristusi juriidilisse isikusse kuuluva juhtiva füüsilise isiku vahendusel.
33.
Sellega seoses on artikli 60 lõikes 5 sätestatud, et juriidiline isik on vastutav, kui rikkumise on toime pannud iseseisvalt või juriidilise isiku organi liikmena tegutsev füüsiline isik, kes on juhtival positsioonil, kuna tal on õigus esindada juriidilist isikut, teha juriidilise isiku nimel otsuseid või kontrollida juriidilist isikut.
34.
Lisaks võib juriidiline isik artikli 60 lõike 6 kohaselt kanda nende juhtivate füüsiliste isikute tõttu vastutust, kui keegi teine on juriidilises isikus rikkunud kohustust, kuid juhtiv isik tegi selle võimalikuks järelevalve või kontrolli puudumise tõttu.
35.
Seega on oluline, et juriidilist isikut saab karistada tema kohustuste mis tahes rikkumise eest, mis tuleneb sellest juriidilisest isikust. See tähendab, et isegi kui töötaja vastutab tegelikult konkreetse kohustuse rikkumise eest, peab sellega kaasnema juriidilise isiku vastutus, kuigi see vastutus ei teki selle töötaja, vaid juhtiva füüsilise isiku kaudu.
36.
Kui minna veelgi sammu võrra edasi, siis direktiivi 2015/849 artikli 60 lõigetes 5 ja 6 ei ole minu arvates nõutud, et juhtiva füüsilise isiku süü oleks tuvastatud. See ei takista siiski riigisiseses õiguses süüga seotud nõuete kehtestamist.
37.
Näiteks kui juhtiv füüsiline isik ei kontrollinud käesoleva ettepaneku punktis 35 nimetatud stsenaariumi korral hooletuse tõttu nõuetekohaselt rikkumise toime pannud töötajat, saab tuvastada juriidilise isiku vastutuse.
38.
Kohtuistungil märkisid Steiermärkische Bank, KL ja TR, et Austria õiguses eeldatakse, et juhtiv füüsiline isik on tegevusetuse korral hooletu. FMA nõustus, kuid väitis, et see eeldus on kohaldatav kuni 60000 euroni.
39.
Tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole tõlgendada eelotsusemenetluses riigisisest õigust.
40.
Minu arvates ei takista direktiivi 2015/849 artikli 60 lõiked 5 ja 6 siiski liikmesriike nägemast ette, et juhtiv füüsiline isik on teataval määral süüdi, tingimusel et kõigis olukordades, kus juriidilise isiku alluvuses olev isik on toime pannud sellest direktiivist tuleneva rikkumise, on võimalik tuvastada selle juriidilise isiku vastutus.
41.
Eeltoodut arvestades ei tundu mulle, et Austria õigus, milles seotakse juriidilise isiku vastutus kohustatud isiku eest vastutava konkreetselt tuvastatud füüsilise isiku vastutuse kindlakstegemisega, oleks vastuolus direktiivi 2015/849 nõuetega.
42.
Nõue, et füüsilist isikut, kelle tegu tuleb omistada juriidilisele isikule, tuleb käsitada selle juriidilise isiku vastu algatatud haldusmenetluse poolena, sealhulgas kõigi sellest staatusest tulenevate menetluslike tagatistega, ja mitte üksnes tunnistajana, ei näi olevat probleemne. Kõnealune füüsiline isik kaitseb oma kaitseõigusele tuginedes sellises menetluses ka juriidilise isiku huve.
43.
Samuti ei tundu, et vorminõuded, mille kohaselt trahviotsuse resolutiivosas tuleb nimetada kõnealune füüsiline isik ja kirjeldada kohustuse rikkumist ning omistada see rikkumine juriidilisele isikule, oleksid vastuolus direktiiviga 2015/849, mille kohaselt juriidilise isiku suhtes peab olema võimalik kohaldada halduskaristusi juhtiva füüsilise isiku vahendusel.
44.
Liikmesriigi kohus peab aga otsustama, kas Austria õiguse teatavad, nii ametlikud kui ka praktikas rakendatavad aspektid on takistuseks võimalusele määrata juriidilistele isikutele karistusi.
45.
Igal juhul ei saa Austria õiguse väär kohaldamine teatavates olukordades, nagu asjaosalise füüsilise isiku käsitamine tunnistaja, mitte konkreetse kohtuasja poolena, viia järelduseni, et see õigus on ise vastuolus liidu õigusega.
46.
Lisaks ei leia ma, et minu hinnang muutuks kohtuotsuse Deutsche Wohnen tõttu, mida mainib eelotsusetaotluse esitanud kohus ja mida huvitatud pooled arutasid, kehtetuks.
47.
Selles kohtuotsuses, mis tehti isikuandmete kaitse üldmääruse kontekstis, asus Euroopa Kohus seisukohale, et Saksa õigusnormid, mille kohaselt saab juriidilisele isikule määrata haldustrahvi üksnes juhul, kui rikkumine on eelnevalt omistatud tuvastatud füüsilisele isikule, on selle määrusega vastuolus. (
18
)
48.
Euroopa Kohus leidis eelkõige, et trahve peab olema võimalik määrata otse juriidilistele isikutele kui vastutavatele töötlejatele (
19
) ning ükski isikuandmete kaitse üldmääruse säte ei võimalda asuda seisukohale, et trahvi määramiseks juriidilisele isikule kui vastutavale töötlejale tuleb enne tuvastada, et selle rikkumise on toime pannud tuvastatud füüsiline isik. (
20
)
49.
Vastupidi isikuandmete kaitse üldmäärusele – nagu on selgitatud – on direktiivis 2015/849 ette nähtud, et juriidilisele isikule määratakse karistused juhtiva füüsilise isiku kaudu.
50.
Selle direktiivi artikli 60 lõigete 5 ja 6 sõnastust (edaspidi „artikli 60 sõnastus“) on kasutatud mitmes liidu õigusaktis, millega kohustatakse liikmesriike tagama, et juriidilistele isikutele saab määrata karistusi. (
21
)
51.
Selle sõnastuse valikut võib selgitada sellega, et liikmesriikide lähenemisviis juriidiliste isikute vastutusele on erinev.
52.
Neis erinevustes kajastuvad ja on kombineeritud teoreetilised mudelid, mis kirjanduses (
22
) kirjeldatu kohaselt hõlmavad järgmist:
–
teise isiku tegude eest vastutamise mudel (mida nimetatakse näiteks ka respondeat superior’iks), mis tähendab, et juriidiline isik vastutab rikkumiste eest, mille on toime pannud tema alluvuses olevad isikud, näiteks töötajad;
–
identifitseerimismudel (mida nimetatakse ka alter ego’ks), mis tähendab, et juriidiline isik vastutab üksnes rikkumiste eest, mille on toime pannud juriidilise isiku hierarhias piisavalt kõrgel tasemel olevad isikud, näiteks juhid ja töötajad, kellele on antud teatavad kohustused;
–
koondamismudel, mille eesmärk on tuvastada juriidilisse isikusse kuuluvate isikute kollektiivne vastutus, mitte üksik toimepanija;
–
organisatsiooniline mudel (mida nimetatakse ka näiteks eneseidentiteedi doktriiniks või ettevõtluskultuuriks), mis põhineb eeldusel, et juriidilisel isikul on oma identiteedi väljendamise mehhanism ja teda võib seega pidada vastutavaks, ilma et oleks olemas seos mis tahes füüsilise isiku käitumisega.
53.
Näib, et artikli 60 sõnastuses ühendatakse need erinevad teoreetilised lähenemisviisid. (
23
) Seega tundub, et võimalus lähtuda juriidiliste isikute vastutuse puhul füüsiliste isikute tegevusest või tegevusetusest vastab nendele erinevatele riigisisestele valikutele, mistõttu ei kohustata liikmesriike tegema oma õigussüsteemis olulisi kohandusi, et saavutada liidu õigusaktide eesmärke.
54.
On tõsi, et on olemas teisi liidu õigusakte, mis ei sisalda sõnastust, mida on kasutatud artiklis 60, eriti finantsteenuste sektoris. (
24
) Kohtuistungil olid Steiermärkische Bank, KL ja TR ning FMA eriarvamusel küsimuses, kas need õigusaktid on võrreldavad ühest küljest direktiiviga 2015/849, sest selles on liikmesriikidele juriidiliste isikute vastutuse üksikasjadega seoses jäetud kaalutlusruum, ja teisest küljest isikuandmete kaitse üldmäärusega, kuna – nagu seda on tõlgendatud kohtuotsuses Deutsche Wohnen – selles kaalutlusruumi ei ole jäetud.
55.
Käesolevas asjas ei ole vaja lahendada vaidlust, tõlgendades liidu finantsteenuste valdkonna õigusnorme. Piisab sellest, kui tõdeda, et direktiivis 2015/849 on juriidiliste isikute vastutus reguleeritud teisiti kui isikuandmete kaitse üldmääruses. Seega ei ole finantsteenuseid käsitlevate õigusnormide ja isikuandmete kaitse üldmääruse võimalikud sarnasused direktiivi 2015/849 tõlgendamisel käesolevas asjas asjakohased.
56.
Kõike eeltoodut arvestades leian, et sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt seotakse juriidilise isiku vastutus sellise tuvastatud füüsilise isiku süülise teo kindlakstegemisega, kes on juriidilises isikus juhtival positsioonil, ei ole vastuolus direktiivi 2015/849 sätetega, mis käsitlevad võimalust määrata juriidilistele isikutele karistusi.
B.
Riigisiseses õiguses ette nähtud aegumistähtajad
57.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib samuti seadvat kahtluse alla selle, kas Austria õiguses sätestatud aegumistähtajad, mis on ette nähtud juriidiliste isikute karistamiseks rahapesuvastaste kohustuste rikkumise eest, on direktiiviga 2015/849 kooskõlas. Tuletame meelde, et need tähtajad on kolm aastat menetluse algatamiseks ja viis aastat selle lõpuleviimiseks.
58.
Sellega seoses tuleb meeles pidada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb juhul, kui vastav regulatsioon liidu tasandil puudub, määrata kaebuste menetlemise kord, mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, kindlaks liikmesriikide riigisiseste õigusnormidega, kusjuures selline kord ei tohi olla ebasoodsam kui samalaadsete riigisisese õiguse alusel esitatud kaebuste jaoks ettenähtu (võrdväärsuse põhimõte) ega muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte). (
25
)
59.
Euroopa Kohus on tunnistanud, et mõistlike aegumistähtaegade kehtestamine õiguskindluse huvides on kooskõlas liidu õigusega. Nimelt ei muuda sellised tähtajad liidu õiguskorra alusel antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks ega ülemäära raskeks, (
26
) isegi kui nende tähtaegade möödumine toob juba oma määratluselt kaasa algatatud menetluse osalise või täieliku lõpetamise. (
27
)
60.
Teistes kontekstides on Euroopa Kohus tõepoolest leidnud, et kolme- ja viieaastased aegumistähtajad on tõhususe põhimõttega kooskõlas. (
28
)
61.
Direktiivis 2015/849 ei ole sätestatud aegumistähtaegu käsitlevaid norme ja seega kuuluvad sellised normid liikmesriikide pädevusse, tingimusel et need vastavad kooskõlas eespool nimetatud kohtupraktikaga võrdväärsuse ja tõhususe põhimõttele.
62.
Minu arvates ei ole käesolevas kohtuasjas selgunud teavet, mis tekitaks nende põhimõtetega seoses kahtlusi. Nagu komisjon märkis, ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetanud konkreetseid asjaolusid, mis võimaldaksid järeldada, et need tähtajad on vastuolus võrdväärsuse ja tõhususe põhimõttega.
63.
Seetõttu leian, et sellised aegumistähtajad, nagu on ette nähtud Austria õiguses, ei ole liidu õigusega vastuolus.
IV. Ettepanek
64.
Kõigist esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesverwaltungsgerichti (Austria föderaalne halduskohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/849 (mis käsitleb finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamist ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 648/2012 ja tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/60/EÜ ja komisjoni direktiiv 2006/70/EÜ) artikli 60 lõigetega 5 ja 6 koostoimes artikli 58 lõigetega 1–3 ja artikli 59 lõikega 1
ei ole vastuolus liikmesriigi õigusaktid, mille kohaselt juriidilisele isikule rahatrahvi määramiseks on tingimata vaja, et juriidilise isiku organi liikmele või muule juriidilise isiku nimel tegutsenud füüsilisele isikule oleks menetluses kõigepealt ametlikult antud süüdistatava staatus (pidades rangelt kinni poole kõikidest õigustest) ja et lisaks peab juriidilise isiku suhtes tehtud trahviotsuse resolutsioonis olema tuvastatud, et selles konkreetselt nimetatud füüsiline isik (või juriidilise isiku organi liige) on tegutsenud rikkumise koosseisu tunnustele vastavalt, õigusvastaselt ja süüliselt, et seda käitumist saaks seejärel omistada juriidilisele isikule, kusjuures aegumistähtaeg vastutusele võtmiseks on kolm aastat alates rikkumise toimepanemise lõpetamisest ning aegumistähtaeg rahalise karistuse määramiseks on viis aastat.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta direktiiv, mis käsitleb finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamist ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 648/2012 ja tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/60/EÜ ja komisjoni direktiiv 2006/70/EÜ (ELT 2015, L 141, lk 73). See direktiiv asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. mai 2024. aasta direktiiviga (EL) 2024/1640, mis käsitleb mehhanisme, mille liikmesriigid peavad kehtestama, et tõkestada finantssüsteemi kasutamist rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil, millega muudetakse direktiivi (EL) 2019/1937 ning muudetakse direktiivi (EL) 2015/849 ja tunnistatakse see kehtetuks (ELT L, 2024/1640).
(
3
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib eelkõige Verwaltungsgerichtshofi (kõrgeim halduskohus) 29. märtsi 2019. aasta kohtuotsust Ro 2018/02/0023.
(
4
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on see põhjus, miks kaks teist füüsilist isikut, KL ja TR kui isikud, kellele rikkumist omistatakse, on samuti põhikohtuasja vaidluse pooled, kuna nende kui poolte õiguste tõttu on vaja, et ka nemad oleksid juriidilise isiku suhtes tehtud trahviotsuse adressaadid ja neil oleks seega kaebeõigus, kuigi FMA ei ole kunagi tahtnud neile füüsilistele isikutele karistust määrata.
(
5
)	5. detsembri 2023. aasta kohtuotsus (C‑807/21, edaspidi „kohtuotsus Deutsche Wohnen, EU:C:2023:950).
(
6
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. aprilli 2016. aasta määrus (EL) 2016/679 füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) (ELT 2016, L 119, lk 1; edaspidi „isikuandmete kaitse üldmäärus“).
(
7
)	Vt direktiivi 2015/849 põhjendus 3.
(
8
)	Vt direktiivi 2015/849 artikkel 1 ja põhjendus 64. Vt ka 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Rumeenia (rahapesuvastane võitlus) (C‑549/18, EU:C:2020:563, punkt 73) ja 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (rahapesuvastane võitlus) (C‑550/18, EU:C:2020:564, punkt 82), kus Euroopa Kohus märkis, et „direktiiv 2015/849 [on] oluline vahend, et tagada liidu finantssüsteemi tõhus kaitse ohu eest, mida kujutavad endast rahapesu ja terrorismi rahastamine“.
(
9
)	Direktiivi 2015/849 artiklis 2 on loetletud kohustatud isikud.
(
10
)	Ülevaate saamiseks vt näiteks Maillart, J.‑B., „The anti-money laundering architecture of the European Union“, Vogel, B. ja Maillart, J.‑B. (toim), National and Anti-Money Laundering Law: Developing the Architecture of Criminal Justice, Regulation and Data Protection, Intersentia, Cambridge, 2020, lk 71–155.
(
11
)	Vt direktiivi 2015/849 artikli 58 lõige 2. Selle põhjenduse 59 kohaselt peaksid liikmesriigid tagama, et halduskaristuste ja -meetmete määramisel kooskõlas selle direktiiviga ning kriminaalkaristuste mõistmisel vastavalt siseriiklikule õigusele ei rikuta ne bis in idem’i põhimõtet. Sellega seoses on selle direktiivi artikli 58 lõike 2 teises lõigus ette nähtud, et liikmesriigid võivad otsustada mitte kehtestada halduskaristusi või -meetmeid käsitlevaid õigusnorme, kui asjaomastele õigusrikkumistele kohaldatakse siseriiklikus õiguses kriminaalkaristusi.
(
12
)	Vt direktiivi 2015/849 põhjendus 59.
(
13
)	Vt direktiivi 2015/849 artikli 59 lõiked 2 ja 3.
(
14
)	Vt direktiivi 2015/849 artikli 59 lõige 4.
(
15
)	Direktiivis 2024/1640, mis on viimane rahapesuvastane direktiiv, seda sätet sisuliselt ei muudetud.
(
16
)	Lisaks juhin tähelepanu sellele, et direktiivi 2015/849 artikli 46 lõike 1 kolmandas lõigus on sätestatud, et kui kohustatud isikute teatavatesse kategooriatesse kuuluv füüsiline isik tegutseb oma kutsealal juriidilise isiku töötajana, kohaldatakse selles jaos sätestatud kohustusi selle juriidilise isiku, mitte füüsilise isiku suhtes.
(
17
)	Vt direktiivi 2015/849 artikli 59 lõige 3.
(
18
)	Vt kohtuotsus Deutsche Wohnen (punkt 60).
(
19
)	Vt kohtuotsus Deutsche Wohnen (punkt 44).
(
20
)	Vt kohtuotsus Deutsche Wohnen (punkt 46).
(
21
)	Mõned neist õigusaktidest võeti vastu kriminaalõiguse valdkonna ühtlustamise õigusliku aluse (ELi toimimise lepingu artikkel 83) kohaselt. Vt näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2018. aasta direktiivi (EL) 2018/1673 (rahapesu vastu võitlemise kohta kriminaalõiguse abil) (ELT 2018, L 284, lk 22) artikkel 7; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. aprilli 2024. aasta direktiivi (EL) 2024/1203, mis käsitleb keskkonna kaitsmist kriminaalõiguse kaudu ning millega asendatakse direktiivid 2008/99/EÜ ja 2009/123/EÜ (ELT L, 2024/1203), artikkel 6; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. aprilli 2024. aasta direktiivi (EL) 2024/1226, mis käsitleb liidu piiravate meetmete rikkumisega seotud kuritegude määratlemist ja nende eest mõistetavaid karistusi ning millega muudetakse direktiivi (EL) 2018/1673 (ELT L, 2024/1226), artikkel 6. Muid õigusakte on vastu võetud sellistes valdkondades nagu kalanduspoliitika (ELTL artikkel 43) või sisseränne (ELTL artikkel 79). Vt sellega seoses näiteks nõukogu 29. septembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 1005/2008, millega luuakse ühenduse süsteem ebaseadusliku, teatamata ja reguleerimata kalapüügi vältimiseks, ärahoidmiseks ja lõpetamiseks ning muudetakse määrusi (EMÜ) nr 2847/93, (EÜ) nr 1936/2001 ja (EÜ) nr 601/2004 ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EÜ) nr 1093/94 ja (EÜ) nr 1447/1999 (ELT 2008, L 286, lk 1; parandus ELT 2011, L 22, lk 8), artikkel 47 või Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta direktiivi 2009/52/EÜ, millega sätestatakse ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike tööandjatele kohaldatavate karistuste ja meetmete miinimumnõuded (ELT 2009, L 168, lk 24), artikkel 11.
(
22
)	Lühikese valikuga tutvumiseks vt näiteks Pieth, M. ja Ivory, R., „Chapter 1 Emergence and convergence: Corporate criminal liability principles in overview“, Pieth, M. ja Ivory, R. (toim), Corporate criminal liability: emergence, convergence, and risk, IUS Gentium, kd 9(3), 2011, punkt 1.4; Vermeulen, G., De Bondt, W. ja Ryckman, C., Liability of legal persons for offences in the EU, Maklu, Antwerp, 2012; Pikamäe, P. ja Kärner, M., „The Effect of European Union law on the criminal and quasi-criminal liability of legal persons in Estonia“, Juridica International, kd 33, 2024, lk 89–101, eelkõige lk 92.
(
23
)	Vt sellega seoses Franssen, V., „The EU’s fight against corporate financial crime: State of affairs and future potential“, German Law Journal, kd 19(5), 2018, lk 1221–1249, eelkõige lk 1237–1242.
(
24
)	Lühikese valikuga tutvumiseks vt muu hulgas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/65/EL (finantsinstrumentide turgude kohta ning millega muudetakse direktiive 2002/92/EÜ ja 2011/61/EL (ELT 2014, L 173, lk 349), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. veebruari 2024. aasta direktiiviga (EL) 2024/790 (ELT L, 2024/790)) (MiFID II), artikkel 70; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1129, mis käsitleb väärtpaberite avalikul pakkumisel või reguleeritud turul kauplemisele võtmisel avaldatavat prospekti ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/71/EÜ (ELT 2017, L 168, lk 12), artikkel 38; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. mai 2023. aasta määruse (EL) 2023/1114, mis käsitleb krüptovaraturge ning millega muudetakse määrusi (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 1095/2010 ning direktiive 2013/36/EL ja (EL) 2019/1937 (ELT 2023, L 150, lk 40) (krüptovaraturgude määrus), artikkel 111; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. mai 2024. aasta direktiivi (EL) 2024/1619, millega muudetakse direktiivi 2013/36/EL seoses järelevalvevolituste, sanktsioonide, kolmandate riikide filiaalide ning keskkonna-, sotsiaalsete ja juhtimisriskidega (ELT L, 2024/1619) (kuues kapitalinõuete direktiiv), artiklid 65 ja 66.
(
25
)	Vt näiteks 16. detsembri 1976. aasta kohtuotsus Rewe-Zentralfinanz ja Rewe‑Zentral (33/76, EU:C:1976:188, punkt 5); 16. detsembri 1976. aasta kohtuotsus Comet (45/76, EU:C:1976:191, punkt 13); 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78, punkt 57) ja 30. aprilli 2024. aasta kohtuotsus M.N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, punkt 129).
(
26
)	Vt näiteks 8. juuli 2010. aasta kohtuotsus Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, punkt 36) ja 5. septembri 2023. aasta kohtuotsus Udlændinge- og Integrationsministeriet (Taani kodakondsuse kaotamine) (C‑689/21, EU:C:2023:626, punkt 42).
(
27
)	Vt näiteks 2. detsembri 1997. aasta kohtuotsus Fantask jt (C‑188/95, EU:C:1997:580, punkt 48) ja 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus IFAP (C‑447/20 ja C‑448/20, EU:C:2022:265, punkt 55).
(
28
)	Vt näiteks 8. septembri 2011. aasta kohtuotsus Q-Beef ja Bosschaert (C‑89/10 ja C‑96/10, EU:C:2011:555, punktid 36 ja 37) ning 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Caterpillar Financial Services (C‑500/16, EU:C:2017:996, punktid 42 ja 43).