EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (kaheksas koda)
22. detsember 2022(*)
Apellatsioonkaebus – Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 182 – Avalik teenistus – Pension – Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad – VIII lisa artikkel 20 – Toitjakaotuspensioni määramine – Vanaduspensioni saanud endise ametniku elusolev abikaasa – Pärast ametniku teenistusest lahkumist sõlmitud abielu – Tingimus, et abielu on ametniku surmapäeval kestnud vähemalt viis aastat – VIII lisa artikkel 18 – Enne ametniku teenistusest lahkumist sõlmitud abielu – Tingimus, et abielu on kestnud ainult vähemalt ühe aasta – VIII lisa artikli 20 õigusvastasuse vastuväide – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 20 – Võrdse kohtlemise põhimõte – Artikli 21 lõige 1 – Vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõte – Artikli 52 lõige 1 – Meelevaldse või ilmselgelt ebasobiva erineva kohtlemise puudumine Euroopa Liidu seadusandja taotletud eesmärgist lähtudes
Liidetud kohtuasjades C‑341/21 P ja C‑357/21 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel vastavalt 2. juunil ja 7. juunil 2021 esitatud kaks apellatsioonkaebust,
Euroopa Komisjon, esindajad: T. S. Bohr ja B. Mongin,
hageja kohtuasjas C‑341/21 P,
teised menetlusosalised:
KM, esindaja Rechtsanwalt M. Müller‑Trawinski,
hageja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Parlament, esindaja J. Van Pottelberge,
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Alver ja M. Bauer,
menetlusse astujad esimeses kohtuastmes,
ja
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Alver ja M. Bauer,
hageja kohtuasjas C‑357/21 P,
teised menetlusosalised:
KM, esindaja Rechtsanwalt M. Müller‑Trawinski,
hageja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Komisjon, esindajad: T. S. Bohr ja B. Mongin,
kostja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Parlament, esindaja J. Van Pottelberge,
menetlusse astuja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja president M. Safjan (ettekandja), kohtunikud N. Piçarra ja N. Jääskinen,
kohtujurist: A. Rantos,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 182 põhistatud määrusega,
on teinud järgmise
määruse
1        Euroopa Komisjon (C‑341/21 P) ja Euroopa Liidu Nõukogu (C‑357/21 P) paluvad oma apellatsioonkaebustes tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 24. märtsi 2021. aasta kohtuotsuse KM vs. komisjon (T‑374/20, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2021:162), millega Üldkohus tühistas komisjoni 7. oktoobri 2019. aasta otsuse, millega jäeti rahuldamata taotlus määrata KMile toitjakaotuspensioni (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
2        Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artikkel 1d on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Käesolevate personalieeskirjade kohaldamisel on keelatud igasugune diskrimineerimine soo, rassi, nahavärvi, etnilise või sotsiaalse päritolu, geneetiliste eripärade, keeleoskuse, usu või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise, varanduse, sünni, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse põhjal.
Käesolevates personalieeskirjades käsitatakse vabaabielusid [mõiste „vabaabielu“ asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „kooselu“] abieludena tingimusel, et kõik VII lisa artikli 1 lõike 2 punktis c loetletud tingimused on täidetud.
2.      Pidades silmas meeste ja naiste täieliku ja tegeliku võrdõiguslikkuse tagamist tööea jooksul, mis on üks kesksetest arvessevõetavatest teguritest käesolevate personalieeskirjade kõikide aspektide rakendamisel, ei takista võrdse kohtlemise põhimõte Euroopa Liidu institutsioone säilitamast või võtmast meetmeid, mis annavad erilisi eeliseid alaesindatud soole, et hõlbustada tegutsemist oma kutsealal ja ära hoida või heastada halvemusi tööalases karjääris.
[…]
5.      Kui käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud isikud, kes leiavad, et neid on õigusvastaselt koheldud, kuna eespool sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole nende suhtes kohaldatud, tuvastavad fakte, millest võib järeldada, et on toimunud otsene või kaudne diskrimineerimine, on institutsiooni kohustuseks tõendada, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud. Käesolevat sätet ei kohaldata distsiplinaarmenetluse korral.
6.      Kõiki mittediskrimineerimise põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise piiranguid peab objektiivselt ja otstarbekalt põhjendama ja need peavad vastama personalipoliitika üldise huvi kohastele seaduslikele eesmärkidele. Sellised eesmärgid võivad eelkõige põhjendada kohustusliku pensioniea ja vanaduspensioni saamiseks vajaliku miinimumea sätestamist.“
3        Personalieeskirjade artiklis 35 on sätestatud:
„Ametnikele omistatakse üks järgmistest halduslikest seisunditest:
a)      teenistuses;
b)      lähetuses;
c)      isiklikel põhjustel võetud puhkusel;
d)      reservi arvatud;
e)      puhkusel seoses sõjaväeteenistusega;
f)      lapsehoolduspuhkusel või perepuhkusel;
g)      puhkusele saadetud teenistuse huvides.“
4        Personalieeskirjade artiklis 47 on ette nähtud:
„Teenistus lõpeb:
a)      ametist lahkumise korral,
b)      tagandamise korral,
c)      teenistuse huvides teenistusest vabastamise korral,
d)      ebapädevuse tõttu teenistusest vabastamise korral,
e)      teenistusest vabastamise korral,
f)      pensionilejäämise korral või
g)      surma korral.“
5        Personalieeskirjade artikli 52 esimeses ja teises lõigus on sätestatud:
„Ilma et see piiraks artikli 50 sätete kohaldamist, jääb ametnik pensionile:
a)      kas automaatselt selle kuu viimasel päeval, mille jooksul ta saab 66‑aastaseks, või
b)      tema enda taotluse põhjal selle kuu viimasel päeval, mille kohta on taotlus esitatud, kui ta on jõudnud pensioniikka või kui tema vanus on 58 aasta ja pensioniea vahel ja vastab kohe makstava pensioni saamise tingimustele vastavalt VIII lisa artiklile 9. Artikli 48 teise lõigu teist lauset kohaldatakse analoogia põhjal.
Ametnik võib oma taotluse kohaselt ja juhul, kui ametisse nimetav asutus või ametiisik peab seda teenistuse huvides põhjendatuks, jätkata töötamist kuni 67‑aastaseks saamiseni või erandkorras 70‑aastaseks saamiseni; sel juhul läheb ta automaatselt pensionile selle kuu viimasel päeval, mil ta jõuab kõnealusesse ikka.“
6        Personalieeskirjade VII lisa artikli 1 lõike 2 punktis c on ette nähtud:
„Majapidamistoetust antakse järgmistele isikutele:
[…]
c)      ametnik, kes on püsivas [kooselus], tingimusel et:
i)      paar esitab õigusdokumendi, mida tunnustab liikmesriik või liikmesriigi mis tahes pädev asutus, teadvustades nende staatust [kooselu]partneritena,
ii)      kumbki partner ei ole abielus või muus [kooselus],
iii)      partnerid ei ole järgmistes sugulussuhetes: vanem, laps, vanavanem, lapselaps, vend, õde, tädi, onu, venna- või õelaps, väimees, minia,
iv)      paar ei saa sõlmida seaduslikku abielu liikmesriigis; käesoleva punkti kohaldamisel leitakse paaril olevat võimalus seaduslikult abielluda üksnes sel juhul, kui osapooled täidavad kõiki liikmesriigi õigusaktides sätestatud tingimusi, mis võimaldavad sellisel paaril abielluda;
[…]“.
7        Personalieeskirjade VIII lisa, mis puudutab „[p]ensioniskeemi“, sisaldab muu hulgas 4. peatükki „Toitjakaotuspension“, mis sisaldab selle lisa artikleid 17–29. Artikkel 17 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui ametnik sureb, olles ühes personalieeskirjade artiklis 35 sätestatud halduslikest seisunditest, on tema lesel, kui ta on ametniku surma hetkeks olnud temaga abielus vähemalt ühe aasta ja kui artikli 1 lõike 1 ning artikli 22 sätetest ei tulene teisiti, õigus toitjakaotuspensionile, mis moodustab 60% sellest vanaduspensionist, mida oleks ametnikule makstud olenemata tema teenistusstaažist või east, kui tal oma surma hetkel sellele õigus olnud.
Abielu kestust ei arvestata, kui ametnikul on sellest või varasemast abielust üks või mitu last ja kui elusolev abikaasa peab neid ülal või on neid ülal pidanud, või kui ametniku surm tulenes kas kohustuste täitmisel saadud füüsilistest vigastusest või haigusest või õnnetusjuhtumist.“
8        Personalieeskirjade VIII lisa artiklis 18 on sätestatud:
„Kui endine ametnik sai vanaduspensioni, on tema elusoleval abikaasal, kui ta oli ametnikuga abielus olnud juba enne ametniku lahkumist institutsiooni teenistusest ja kui abielu oli kestnud vähemalt ühe aasta, õigus saada toitjakaotuspensioni, mis võrdub 60%‑ga vanaduspensionist, mida ametnik sai oma surma ajal, kui artikli 22 sätetest ei tulene teisiti. Minimaalne toitjakaotuspension on 35% viimasest põhipalgast; toitjakaotuspension ei või siiski mingil juhul ületada vanaduspensioni summat, mida abikaasa sai surma ajal.
Abielu kestust ei arvestata, kui ametnikul on enne teenistusest lahkumist sõlmitud abielust laps või lapsed ja kui lesk peab neid ülal või on neid ülal pidanud.“
9        Personalieeskirjade VIII lisa artiklis 19 on ette nähtud:
„Kui endine ametnik sai invaliidsustoetust, on tema elusoleval abikaasal, kui nad olid abielus sel ajal, kui ametnikul tekkis õigus toetusele, õigus saada toitjakaotuspensioni, mis võrdub 60%‑ga invaliidsustoetusest, mida abikaasa sai surma ajal, kui artikli 22 sätetest ei tulene teisiti.
Minimaalne toitjakaotuspension on 35% viimasest põhipalgast; toitjakaotuspension ei või siiski mingil juhul ületada invaliidsustoetuse summat, mida abikaasa sai surma ajal.“
10      Personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 on sätestatud:
„Artiklite 17a, 18, 18a ja 19 kohaldamisel ei võeta abielu kestust arvesse, kui abielu, mis on küll sõlmitud pärast ametniku teenistusest lahkumist, on kestnud vähemalt viis aastat.“
11      Personalieeskirjade VIII lisa artikkel 27 on sõnastatud järgmiselt:
„Ametniku või endise ametniku lahutatud abikaasal on õigus saada käesolevas peatükis määratletud toitjakaotuspensioni, kui ta võib oma endise abikaasa surma korral tõendada, et tal on õigus saada endiselt abikaasalt ülalpidamistoetust kas kohtuotsuse või siis tema ja tema endise abikaasa vahelise ametlikult registreeritud ja kehtiva kokkuleppe alusel.
Toitjakaotuspension ei või siiski ületada ülalpidamistoetuse summat, mida maksti endise abikaasa surma ajal ja mida on ajakohastatud personalieeskirjade artiklis 82 sätestatud korras.
Lahutatud abikaasa kaotab oma õiguse, kui ta abiellub uuesti enne oma endise abikaasa surma. Kui ta abiellub uuesti pärast endise abikaasa surma, kohaldatakse artiklit 26.“
Vaidluste taust ja vaidlusalune otsus
12      Hageja KM sõlmis 2004. aastal Saksamaal liidu institutsiooni ametnikuga notari juures kooselu, mis hiljem registreeriti Brüsselis (Belgia) seadusliku kooselu deklaratsioonina. 2016. aastal läks see ametnik pensionile.
13      Nimetatud ametnik ja KM abiellusid 2017. aastal. Sama ametnik suri vähem kui viis aastat pärast abielu sõlmimist.
14      KM esitas endise liidu ametniku elusoleva abikaasana personalieeskirjade VIII lisa 4. peatüki alusel taotluse toitjakaotuspensioni määramiseks.
15      Vaidlusaluse otsusega jättis komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise amet (PMO) KMi taotluse rahuldamata põhjendusel, et ta ei vasta personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud tingimustele toitjakaotuspensioni saamiseks, kuna tema abielu surnud ametnikuga, mis oli sõlmitud pärast ametniku teenistusest lahkumist, kestis vähem kui viis aastat.
16      Kaebus, mille KM esitas vaidlusaluse otsuse peale, jäeti rahuldamata.
Esimeses kohtuastmes esitatud hagi ja vaidlustatud kohtuotsus
17      Üldkohtu kantseleisse 15. juunil 2020 saabunud hagiavaldusega esitas KM hagi, milles ta palus tühistada teda puudutava vaidlusaluse otsuse.
18      Euroopa Parlamendil ja nõukogul lubati komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda.
19      KM põhjendas oma hagi muu hulgas väitega, et sisuliselt on personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 õigusvastane, arvestades eelkõige võrdse kohtlemise põhimõtet ja vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet.
20      Selle väite kohta otsustades tuvastas Üldkohus, et toitjakaotuspensioni määramiseks on personalieeskirjade VIII lisa artikliga 18 hõlmatud olukord, milleks on sellise endise liidu ametniku elusoleva abikaasa olukord, kes on abiellunud enne ametniku teenistusest lahkumist, võrreldav selle lisa artikliga 20 hõlmatud olukorraga, milleks on sellise endise ametniku elusoleva abikaasa olukord, kes on sõlminud selle abielu pärast ametniku teenistusest lahkumist. Seejärel otsustas Üldkohus, et võrreldavaid olukordi koheldakse erinevalt sõltuvalt abielu sõlmimise kuupäevast, kuna toitjakaotuspension määratakse elusolevale abikaasale tingimusel, et abielu kestis personalieeskirjade VIII lisa artikli 18 raames vähemalt ühe aasta ja selle lisa artikli 20 raames vähemalt viis aastat. Üldkohus lisas, et selline erinev kohtlemine asetab ebasoodsamasse olukorda endise ametniku elusoleva abikaasa, kes abiellus pärast endise ametniku teenistusest lahkumist, võrreldes endise ametniku elusoleva abikaasaga, kes abiellus enne teenistusest lahkumist. Üldkohus tuvastas ka võrreldavate olukordade erineva kohtlemise, mis kaudselt põhines endise ametniku vanusel abielu sõlmimise kuupäeval.
21      Olles märkinud, et personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud erinev kohtlemine on ette nähtud seadusega Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 52 lõike 1 tähenduses, kontrollis Üldkohus, kas tuvastatud erinev kohtlemine võib olla põhjendatud üldist huvi pakkuva eesmärgiga ja kas see on proportsionaalne taotletava eesmärgiga, eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42 meenutatud kohtupraktikat arvestades.
22      Mis puudutab üldist huvi pakkuvat eesmärki hoida ära pettusi, siis Üldkohus – tunnistades, et tingimus, mille kohaselt abielu puhul peab olema täidetud miinimumkestuse tingimus, et tekiks õigus toitjakaotuspensionile, võimaldab tagada, et see abielu ei põhine kooseluga mitteseotud kaalutlustel, nagu puhtalt rahalised või elamisõiguse saamise kaalutlused – otsustas, et ei ole mõistlik asuda seisukohale, et personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud tingimus, et abielu peab olema kestnud vähemalt viis aastat, mis on viis korda pikem aeg kui personalieeskirjade VIII lisa artiklis 18 ette nähtud aeg ning millest ei tehta ühtegi erandit, mis võimaldaks tuvastada pettuse puudumist olenemata sellest, milliseid objektiivseid tõendeid on esitatud, saaks olla vajalik selleks, et saavutada pettustevastase võitluse eesmärk.
23      Üldkohus järeldas, et personalieeskirjade VIII lisa artikliga 20 on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet ja vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet. Neil asjaoludel nõustus Üldkohus KMi esitatud õigusvastasuse vastuväidetega ning tühistas vaidlusaluse otsuse.
Apellatsioonimenetluste poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
24      Kohtuasjas C‑341/21 P esitatud apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata;
–        mõista esimese kohtuastme ja käesoleva apellatsioonimenetluse kohtukulud välja KMilt.
25      Kohtuasjas C‑357/21 P esitatud apellatsioonkaebuses palub nõukogu Euroopa Kohtul:
–        rahuldada apellatsioonkaebus ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        teha kohtuasjas lõplik otsus ja jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista esimese kohtuastme ja käesoleva apellatsioonimenetluse kohtukulud välja KMilt.
26      Euroopa Kohtu presidendi 14. septembri 2021. aasta otsusega peatati käesolevad kohtuasjad kuni kohtuotsuse kuulutamiseni liidetud kohtuasjades C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P. Pärast 14. juuli 2022. aasta kohtuotsuse komisjon vs. VW jt (C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557) kuulutamist jätkati menetlust Euroopa Kohtu presidendi 19. juuli 2022. aasta otsusega.
27      Euroopa Kohtu president otsustas 1. septembril 2022 Euroopa Kohtu kodukorra artikli 54 lõike 2 alusel liita kohtuasjad C‑341/21 P ja C‑357/21 P menetluse kirjaliku ja suulise osa ning kohtuotsuse huvides.
Apellatsioonkaebused
Kodukorra artikli 182 kohaldamine
28      Kodukorra artiklis 182 on ette nähtud, et kui Euroopa Kohus on juba lahendanud ühe või mitu õigusküsimust, mis on apellatsioonkaebuse või vastuapellatsioonkaebuse väidetes tõstatatud küsimustega identsed, ja ta peab apellatsioonkaebust või vastuapellatsioonkaebust ilmselgelt põhjendatuks, siis võib ta ettekandja-kohtuniku ettepanekul ning pärast poolte ja kohtujuristi ärakuulamist tunnistada apellatsioonkaebuse või vastuapellatsioonkaebuse ilmselgelt põhjendatuks põhjendatud määrusega, mis sisaldab viiteid asjakohasele kohtupraktikale.
29      Komisjon ja KM täpsustavad, et nad ei ole selle artikli kohaldamise vastu. Nõukogu ei vastanud Euroopa Kohtu palvele võtta selles küsimuses seisukoht.
30      Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et käesolevates kohtuasjades esitatud apellatsioonkaebuste väidetes tõstatatakse õigusküsimused, mis on identsed nendega, mille kohta Euroopa Kohus otsustas 14. juuli 2022. aasta kohtuotsuses komisjon vs. VW jt (C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557). Järelikult tuleb käesolevates kohtuasjades kohaldada kodukorra artiklit 182.
Sisulised küsimused
31      Kohtuasjas C‑341/21 P esitatud apellatsioonkaebuste põhjendamiseks esitab komisjon kolm väidet, millest esimene puudutab õigusnormi rikkumist seoses liidu seadusandja tehtud otsuste õiguspärasuse hindamise kriteeriumidega ja põhjendamiskohustuse rikkumist, teine õigusnormi rikkumist diskrimineerimiskeelu põhimõtte tõlgendamisel ning kolmas õigusnormi rikkumist seoses harta artikli 52 lõike 1 tõlgendamisega ja põhjendamiskohustuse mitut rikkumist.
32      Nõukogu omakorda esitab kohtuasjas C‑357/21 P oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet, millest esimene puudutab õigusnormi rikkumisi seoses erineva kohtlemise esinemisega, teine õigusnormi rikkumisi seoses Üldkohtu poolt liidu seadusandja tehtud valikute kohtuliku kontrolli ulatusega ja kolmas õigusnormi rikkumisi seoses erineva kohtlemise põhjendatusega.
Esimese väite kolmas osa ja teine väide kohtuasjas C‑341/21 P ning esimene väide kohtuasjas C‑357/21 P
–       Poolte argumendid
33      Nende väidetega ja osadega väidavad komisjon ning nõukogu, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi, kui ta tõlgendas võrdse kohtlemise põhimõtet ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet, kuna ta järeldas ekslikult, et personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 18 ja 20 hõlmatud olukorrad on võrreldavad ja et seega esineb erinev kohtlemine, mis seisneb nendele võrreldavatele olukordadele eri süsteemi kohaldamises.
34      Need institutsioonid leiavad, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49 ja 50 õigusnormi, kui ta leidis, et abielu sõlmimise kuupäev on ainus määrav tegur personalieeskirjade VIII lisa artikli 18 või artikli 20 kohaldamisel ning et seega olid nende sätete kohaldamisalasse kuuluvad olukorrad võrreldavad. Kui aga Üldkohus oleks võtnud arvesse kõiki neid olukordi iseloomustavaid asjaolusid, oleks ta pidanud tõdema, et teenistuses olevate ametnike ja nende ametnike vahel, kes on lahkunud liidu institutsiooni teenistusest, on oluline ja objektiivne erinevus, mis puudutab nende ametnike vastavat õiguslikku olukorda, arvestades eelkõige ametialaseid õigusi ja kohustusi, mis esimestel, vastupidi teisena nimetatud ametnikele, on personalieeskirjade sätete kohaselt kogu teenistuse kestel.
35      Nii komisjon kui ka nõukogu toovad eelkõige esile asjaolu, et teenistuses olev ametnik, vastupidi endistele ametnikele, kellel ei ole enam kohustust töötada, peab tegema sissemakseid pensioniskeemi, saab suuremat põhipalka kui vanaduspension, mida talle hakatakse maksma pensionile jäämisel, ning tal on kohustus elada teenistuskohas ning õigus kodumaalt lahkumise toetusele, välismaal elamise toetusele ja sõidukulude hüvitisele. Komisjon märgib lisaks, et vastupidi personalieeskirjade VIII lisa artiklile 20 on selle lisa artiklis 18 sätestatud, et abielu kestust ei arvestata, kui ametnikul on enne teenistusest lahkumist sõlmitud abielust laps, mis näitab, et nende sätete aluseks olevad olukorrad on täiesti erinevad. Kõik need kaalutlused näitavad, et pärast teenistusest lahkumist abielluva endise ametniku olukorras ei ole nii ilmselgelt vaja, et tema elusolevale abikaasale pakutakse toitjakaotuspensioni määramisega asendussissetulekut, kui seda on olukorras, kus ametnik abiellub veel teenistuses olles.
36      Komisjon leiab samuti, et teenistuses olevate ametnike ja liidu institutsiooni teenistusest lahkunud ametnike olukord erineb isiklikus plaanis. Esiteks on ametnikud, kes kuuluvad personalieeskirjade VIII lisa artikli 18 kohaldamisalasse, nooremad kui selle lisa artikli 20 kohaldamisalasse kuuluvad ametnikud, mistõttu nende viimaste lühem oodatav eluiga suurendaks nende suhtes pettuseohtu, ning seetõttu on nende kahe sättega hõlmatud olukordade vahel märkimisväärne erinevus. Teiseks väidab komisjon, et isik, kes abiellub ametnikuga enne tema teenistusest lahkumist, on oma abikaasat kogu abielu vältel toetanud, mistõttu kuritarvitamise või pettuse oht on ebatõenäoline, erinevalt isikust, kes abiellub ametnikuga pärast tema teenistusest lahkumist.
37      Komisjon märgib samuti, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 eiras Üldkohus oma analüüsis ekslikult abielu miinimumkestuse eesmärki, mis on ette nähtud personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 ning milleks on, nagu nähtub 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuse HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) punktidest 87 ja 88, see, et hoida ära pärimiskokkuleppeid ning järelikult sõlmida abielu üksnes sellel eesmärgil, et oleks võimalik saada toitjakaotuspensioni, ilma et asjaomaste isikute vahelised suhted oleksid tegelikud ja püsivad. Seega ei järginud Üldkohus kriteeriumi, mille kohaselt tuleb olukordade võrreldavuse hindamisel arvesse võtta kõiki neid olukordi iseloomustavaid asjaolusid ning kõiki õigusnorme, mis reguleerivad iga võrreldava olukorra seisundit. Kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse samas punktis, et pärast teenistusest lahkumist sõlmitud abielu ei muuda oluliselt elusoleva abikaasa olukorda seoses tema varaliste õigustega võrreldes personalieeskirjade VIII lisa artiklis 18 käsitletud olukorraga, jättis Üldkohus lisaks selle kaalutluse põhjenduste täielikule puudumisele tähelepanuta ohu, et selline abielu on ettekääne pärimiskokkulepete sõlmimiseks. Ei saa nimelt eitada, et arvestades pärast teenistusest lahkumist abiellunud ametniku olukorda, on pettuse ja kuritarvitamise oht suurem kui ametniku puhul, kes abiellus enne teenistusest lahkumist.
–       Euroopa Kohtu hinnang
38      Sissejuhatuseks olgu märgitud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on harta artiklis 20 sätestatud võrdsus seaduse ees liidu õiguse üldpõhimõte, mille kohaselt ei tohi võrreldavaid olukordi kohelda erinevalt ning erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud siis, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
39      Nõuet, et olukorrad peavad olema võrreldavad selleks, et saaks otsustada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise üle, tuleb hinnata selliselt, et võetakse arvesse kõiki asjaolusid, mis neid olukordi iseloomustavad, ja lähtutakse eelkõige kõnealuse eristamise kehtestanud akti esemest ja eesmärgist, kusjuures arvestada tuleb selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu käsitletav akt kuulub. Kui olukorrad ei ole võrreldavad, ei riku asjasse puutuvate olukordade erinev käsitlemine võrdsust seaduse ees, mis on kaitstud harta artikliga 20 (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 96 ja seal viidatud kohtupraktika).
40      Seda kohtupraktikat arvestades tuleb analüüsida komisjoni ja nõukogu väiteid, mille kohaselt Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuses vääralt, et personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 18 ja 20 hõlmatud olukorrad on võrreldavad ning et neid võrreldavaid olukordi koheldakse erinevalt sõltuvalt abielu sõlmimise kuupäevast.
41      Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 44, 45 ja 48 tõdes Üldkohus, et personalieeskirjade VIII lisa artiklite 18 ja 20 eesmärk on – tingimusel, et abielu miinimumkestuse tingimus on täidetud – määrata elusolevale abikaasale toitjakaotuspensioni üksnes selle abikaasa ja surnud abikaasa vahelise suhte õigusliku laadi alusel. Üldkohus märkis samuti, et nende sätete eesmärk on maksta elusolevale abikaasale asendussissetulekut, mille eesmärk on osaliselt hüvitada surnud abikaasa tulude kaotust, kuna viimane oli enne oma surma endine ametnik, kes ei olnud enam teenistuses.
42      Seega leidis Üldkohus sisuliselt, et nendel kahel personalieeskirjade VIII lisa sättel on selgelt identne ese ja eesmärk, arvestades käesoleva kohtumääruse punktis 39 viidatud kohtupraktikat, mida Üldkohus ise meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38. Üldkohus leidis, et toitjakaotuspensione iseloomustav peamine tunnus on nende sidemete õiguslik laad, mis ühendavad elusolevat abikaasat surnud endise ametnikuga isikuna, kellele nimetatud sätted annavad õiguse. Samuti leiab Üldkohus, et ainus erinevus personalieeskirjade VIII lisa artiklite 18 ja 20 kohaldamisel seisneb abielu miinimumkestuse tingimuses, mis omakorda sõltub abielu sõlmimise kuupäevast, arvestades ametniku personalieeskirjadest tulenevat seisundit sellel kuupäeval, nagu nähtub selgelt vaidlustatud kohtuotsuse punktist 46.
43      Neil asjaoludel võis Üldkohus ilma õigusnormi rikkumata esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 asuda seisukohale, et personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 18 ja 20 hõlmatud olukorrad olid võrreldavad, ning teiseks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46 ja 50, et need nende sätetega hõlmatud olukorrad erinesid üksnes abielu sõlmimise kuupäeva poolest, lähtudes ametniku personalieeskirjade kohasest seisundist.
44      Komisjon ja nõukogu kinnitavad siiski esimesena, et personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 osutatud olukorrad erinevad oluliselt ja objektiivselt selle poolest, et just abielu sõlmimise kuupäeval oli ametnik esimese sätte raames veel liidu institutsiooni teenistuses, samas kui ta ei olnud seda enam teise sätte raames. Seega jättis Üldkohus selle iseloomuliku asjaolu olukorra võrreldavuse hindamisel piisavalt arvesse võtmata.
45      Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 õigesti märkis, ei erine elusoleva abikaasa ja surnud ametniku vaheliste suhete õiguslik laad siiski sõltuvalt sellest, kas abielu sõlmimise kuupäeval oli ametnik teenistuses või mitte. Samuti, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 tõdes, ei muuda asjaolu, et nüüdseks surnud ametnik abiellus enne või pärast teenistusest lahkumist, oluliselt elusoleva abikaasa varaliste õiguste olukorda, mis hõlmab õigust toitjakaotuspensionile asendussissetulekuna.
46      Nimelt määratakse abielu sõlmimise kuupäev kindlaks üksnes tulevaste abikaasade tahtel. See otsus põhineb ametniku vabal valikul mitme kaalutluse alusel, mis ei tähenda tingimata ega ainult seda, et võetakse arvesse asjaolusid, mis on seotud teenistuses olemisega või mitte. Vastupidi komisjoni ja nõukogu väidetele ei saa asjaolu, kas ametnik oli sellel kuupäeval teenistuses või mitte, omada seega otsustavat mõju asjaomaste olukordade võrreldavuse hindamisele, arvestades käesoleva kohtumääruse punktis 39 meenutatud kriteeriume ning eelkõige personalieeskirjade VIII lisa artiklite 18 ja 20 eset ja eesmärki, nagu neid on meenutatud käesoleva kohtumääruse punktis 41. Üldkohtu arutluskäik, mida on meenutatud käesoleva kohtumääruse eelmises punktis, põhineb sisuliselt sellel esemel ja eesmärgil ning peamisel tunnusel, mis iseloomustab õigust toitjakaotuspensionile ja millele on viidatud käesoleva kohtumääruse punktis 42.
47      On tõsi, et nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktist 42, mõjutab ametniku personalieeskirjade kohane seisund abielu sõlmimise kuupäeval selle abielu miinimumkestuse tingimust. Kuigi nõutav kestus on vaid üks aasta, kui ametnik on veel teenistuses, pikeneb see viie aastani, kui ametnik abiellub pärast liidu institutsiooni teenistusest lahkumist.
48      Kuid nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktidest 45 ja 46, ei ole ei ametniku personalieeskirjade kohane seisund ega abielu sõlmimise kuupäev asjakohased tegurid olukordade võrreldavuse staadiumis, kuna neil puudub otsene seos personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 sätestatud toitjakaotuspensioni õiguse eseme, eesmärgi ja peamise tunnusega.
49      Sellel põhjusel tuleb analoogia alusel asuda seisukohale, nagu Euroopa Kohus personalieeskirjade VIII lisa artiklis 17 ette nähtud toitjakaotuspensioni puhul 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuse HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) punktis 70 märkis, et toitjakaotuspensioni määramine sõltub põhimõtteliselt „ainult“ nende sidemete õiguslikust laadist, mis ühendasid asjaomast isikut surnud ametnikuga, ning seda isegi siis, kui Euroopa Kohus tunnistas selle kohtuotsuse punktis 89, et abielu miinimumkestus on samuti üks tingimus selleks, et elusolev abikaasa saaks toitjakaotuspensioni.
50      Nimelt on liidu avaliku teenistuse toitjakaotuspensionide süsteemi aluseks abikaasadevaheliste sidemete õiguslik laad, kuna see toitjakaotuspensioni määramise tingimus on ühine kõigile personalieeskirjade VIII lisa artiklites 17–20 ja 27 nimetatud toitjakaotuspensionidele. Abielu miinimumkestuse tingimus on abikaasadevaheliste sidemete õiguslikku laadi puudutava tingimuse kõrvalnõue, kuna selle eesmärk on üksnes täpsustada ajavahemikku, mille jooksul peab õiguslik seos toitjakaotuspensioni määramiseks olema esinenud. Seda kõrvaltingimust ei kohaldata ka teatud toitjakaotuspensionide puhul, nagu on ette nähtud personalieeskirjade VIII lisa artiklites 19 ja 27.
51      Seega rõhutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 45 ja 47 õigesti oma põhjendustes abikaasadevahelise õigusliku seose olulisust kui põhilist asjaolu, mis iseloomustab liidu toitjakaotuspensionide süsteemi, ning järeldas, et ametniku personalieeskirjade kohasel seisundil ei ole sellele seosele mõju.
52      Komisjon ja nõukogu väidavad teisena, et sellise endise ametniku olukorras, kes abiellus pärast teenistusest lahkumist, ei ole vaja, et elusolevale abikaasale pakutaks asendussissetulekut sama ilmselgelt nagu ametniku puhul, kes abiellub siis, kui ametnik on veel teenistuses. Sellega seoses piisab, kui meenutada, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 õigesti märkis, viidates 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuse HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) punktile 69, et personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 ette nähtud õigus toitjakaotuspensionile ei sõltu tingimustest vahendite või vara kohta, mis peavad näitama, et elusolev abikaasa ei suuda oma vajadusi rahuldada, ja tõendavad seega, et minevikus oli ta kadunust rahaliselt sõltuv.
53      Komisjon väidab kolmandana, et Üldkohus ei võtnud arvesse personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 ette nähtud abielu miinimumkestuse eesmärki, milleks on – nagu nähtub 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuse HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) punktist 89 – vältida pettuslike või kuritarvituslike pärimiskokkulepete sõlmimist; selline kuritarvitamise või pettuse oht eristab nende kahe artikliga hõlmatud olukordi isiklikus plaanis. Sellega seoses piisab, kui märkida, et see aspekt ei ole olukordade võrreldavuse staadiumis asjakohane. See argument puudutab nimelt abielu puhul nõutud pikema või lühema kestuse põhjendatust, mistõttu saab seda kasutada alles võimaliku tuvastatud erineva kohtlemise proportsionaalsuse hindamise staadiumis.
54      Lisaks, mis puudutab komisjoni argumenti, et olukordade võrreldamatust tõendab ka asjaolu, et vastupidi personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 sätestatule kaotab abielu miinimumkestuse tingimus selle lisa artikli 18 kohaselt kehtivuse siis, kui elusolev abikaasa peab või on ülal pidanud endise ametniku lapsi, siis sellel asjaolul ei ole mõju nende kahe artikliga hõlmatud olukordade võrreldavuse hindamisele. Nimelt on laste ülalpidamisega seotud tingimus, mis on ette nähtud üksnes personalieeskirjade VIII lisa artiklis 18, analoogselt käesoleva kohtumääruse punktides 47 ja 49 märgituga sama kõrvalise iseloomuga kui tingimus, mis puudutab selle abielu miinimumkestust, mille see asendab. Seega puudub sellel otsene seos lisa artiklites 18 ja 20 sätestatud toitjakaotuspensioni saamise õiguse eseme, eesmärgi ja peamise tunnusega.
55      Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et vastupidi sellele, mida kinnitavad komisjon ja nõukogu, ei ole nende järeldustega, millele Üldkohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49 ja 50, õigusnormi rikutud.
56      Sellest järeldub, et esimese väite kolmas osa ja teine väide kohtuasjas C‑341/21 P ning esimene väide kohtuasjas C‑357/21 P tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite kaks esimest osa kohtuasjas C‑341/21 P ning teine väide kohtuasjas C‑357/21 P
–       Poolte argumendid
57      Nende väidetega heidavad komisjon ja nõukogu Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi kohtuliku kontrolli ulatuse osas.
58      Need kaks institutsiooni leiavad, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 42 teises lauses kohaldas Üldkohus liidu kohtupraktikat, mis on välja kujunenud personalipoliitika valikute täiesti erinevas kontekstis olukordades, kus seadusandjal on mitu võimalust. Nii järeldas Üldkohus eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78 ekslikult, et liidu seadusandja valik seoses personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 sätestatud abielu miinimumkestusega on lihtsalt „ebamõistlik“. Seda tehes teostas Üldkohus kontrolli, mis ületab asjaomase sätte „ilmselgelt sobimatu või ebasobiva“ laadi kontrolli, arvestades pädevate institutsioonide taotletava eesmärgiga, milleks käesoleval juhul on õiguste kuritarvitamise ja pettuste vältimine. Üldkohus asendas sel viisil liidu seadusandja hinnangu enda omaga ja ületas seega õiguspärasuse kontrolli piire.
59      Komisjon väidab lisaks, et kuigi Üldkohus kinnitas, et ta tugineb oma hinnangus VIII lisa artikli 20 õiguspärasuse kohta harta artiklitele 20 ja 21, kaldus ta kõrvale Euroopa Kohtu praktikast, mille kohaselt ei saa liidu akti õiguspärasuse hindamine põhiõigustest lähtudes igal juhul põhineda väidetel, mis tuginevad selle akti tagajärgedele üksikjuhtumil. Nimelt tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 käesoleva kohtuasja faktiliste asjaolude eripärale, et teha otsus selle kohta, kas personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 on õigusvastane.
–       Euroopa Kohtu hinnang
60      Olgu märgitud, et Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40–42 meelde harta artikli 52 lõikes 1 nimetatud nõudeid ja kohtupraktikat, mida kohaldatakse erineva kohtlemise proportsionaalsuse kontrollimiseks. Seejärel leidis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43, et kui personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 osutatud olukorrad on võrreldavad, peab ta niisiis kontrollima, kas ei ole ebamõistlik, et liidu seadusandja leiab, et kehtestatud erinev kohtlemine võib olla sobiv ja vajalik sellise üldist huvi pakkuva eesmärgi saavutamiseks, mida taotletakse personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud abielu miinimumkestuse tingimusega. Olles jõudnud järeldusele, et olukorrad on võrreldavad, viis ta selle analüüsi läbi vaidlustatud kohtuotsuse punktist 58 alates.
61      Ent nagu märgivad komisjon ja nõukogu, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et selliste personalieeskirjade normide korral, nagu on kõne all käesolevas asjas, ja võttes arvesse liidu seadusandjale selles osas kuuluvat ulatuslikku kaalutlusõigust, rikutakse harta artikliga 20 kaitstud võrdse kohtlemise põhimõtet üksnes siis, kui seadusandja on erinevalt kohelnud asjaomaste õigusnormidega taotletava eesmärgi seisukohalt meelevaldselt või ilmselgelt ebasobivalt (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 127 ja seal viidatud kohtupraktika).
62      See kohtupraktika on kohaldatav harta artikli 52 lõikega 1 kehtestatud proportsionaalsuse nõude kontrollimisel (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 128).
63      Käesoleval juhul leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43, et ta peab kontrollima, kas liidu seadusandjal ei ole ebamõistlik asuda seisukohale, et kehtestatud erinev kohtlemine võib olla sobiv ja vajalik üldist huvi pakkuva eesmärgi saavutamiseks, mida on taotletud personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud abielu miinimumkestuse tingimusega.
64      Ta oleks pidanud käesoleva kohtumääruse punktides 61 ja 62 meelde tuletatud kohtupraktika kohaselt piirduma selle kontrollimisega, kas selles sättes koostoimes selle lisa artikliga 18 kehtestatud erinev kohtlemine ei ole taotletavast üldist huvi pakkuvast eesmärgist lähtudes meelevaldne või ilmselgelt ebasobiv. Üldkohus eiras oma kohtuliku kontrolli ulatust, kui ta hindas proportsionaalsuse nõuet ebaõigesti, ja rikkus seega õigusnormi. Ilma selle õigusnormi rikkumiseta oleks Üldkohus pidanud lähtuma teistsugusest arutluskäigust ja tegema vajaduse korral muid järeldusi kui need, milleni ta jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78, 79 ja 81.
65      See kohtuliku kontrolli ulatuse eiramine kajastub ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63. Üldkohus analüüsis nimelt sellest punktist lähtudes, kas personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud tingimus abielu viieaastase miinimumkestuse kohta eraldi võetuna ja sõltumata selle lisa artiklis 18 ette nähtud üheaastasest tingimusest on harta artikli 52 lõike 1 raames proportsionaalne selles mõttes, et see ei lähe ilmselgelt kaugemale sellest, mis on vajalik liidu seadusandja taotletava eesmärgi saavutamiseks. Ent nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktist 62, oleks Üldkohus isegi harta selle sätte raames pidanud piirduma analüüsimisega, kas käesolevas asjas tuvastatud erinevat kohtlemist ehk asjaolu, et abielu miinimumkestuse tingimus on personalieeskirjade VIII lisa artikli 20 kohaldamisalasse kuuluvates olukordades viis korda pikem kui selle lisa artiklis 18 nimetatud olukordade puhul, samas kui kõik need olukorrad on võrreldavad, tuleb pidada meelevaldseks või ilmselgelt ebasobivaks, lähtudes liidu seadusandja taotletud eesmärgist, mis on mõlemal sättel ühine.
66      Neil asjaoludel ja ilma, et oleks vaja analüüsida komisjoni ja nõukogu ülejäänud argumente, tuleb nõustuda apellatsioonkaebuse esimese väite teise osaga kohtuasjas C‑341/21 P ja apellatsioonkaebuse teise väitega kohtuasjas C‑357/21 P.
67      Seega, ilma et oleks vaja analüüsida esimese väite esimest osa ja kolmandat väidet kohtuasjas C‑341/21 P ning kolmandat väidet kohtuasjas C‑357/21 P, tuleb apellatsioonkaebused rahuldada ja vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
Hagi Üldkohtus
68      Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
69      Arvestades eelkõige asjaolu, et kohtuasjas T‑374/20 esitatud tühistamishagi põhineb väidetel, mida on Üldkohtus võistlevas menetluses käsitletud ja mille analüüsimiseks ei ole vaja võtta ühtegi täiendavat menetlust korraldavat meedet või teha menetlustoimingut, tuleb asuda seisukohale, et menetlusstaadium lubab selle hagi üle otsustada ning selle kohta tuleb teha lõplik otsus.
70      KM esitas Üldkohtule esitatud hagi põhjendamiseks kaks väidet, mis puudutavad esiteks personalieeskirjade VIII lisa artikli 18 ja teiseks selle lisa artikli 20 õigusvastasust.
Esimene väide, et personalieeskirjade VIII lisa artikkel 18 on õigusvastane
71      KM väidab esimese väitega sisuliselt, et on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet ja seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, kuna siis, kui ta oleks oma surnud abikaasaga olnud samasooline paar, kellel ei oleks olnud lubatud abielu sõlmida, oleks ta võinud – võttes arvesse asjaolu, et nende notariaalne kooseluleping, mis seejärel registreeriti seadusliku kooselu deklaratsioonina, sõlmiti enne tema abikaasa teenistusest lahkumist ja rohkem kui aasta enne tema abikaasa surma – saada toitjakaotuspensioni personalieeskirjade VII lisa artikli 1 alusel koostoimes VIII lisa artikliga 18. Seega on erinevast soost paaridelt abiellumise nõudmine diskrimineeriv, samas kui samasooliste paaride puhul on mõni deklareeritud püsiva kooselu vorm piisav.
72      Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, vaidleb neile argumentidele vastu.
73      Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et harta artikliga 20 tagatud võrdse kohtlemise põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mille spetsiifilisem väljendus on harta artikli 21 lõikes 1 sätestatud diskrimineerimiskeeld. Neid kahte põhimõtet on meenutatud ka personalieeskirjade artiklis 1d (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 140 ja seal viidatud kohtupraktika).
74      Nagu käesoleva kohtumääruse punktis 38 on juba märgitud, nõuab võrdse kohtlemise üldpõhimõte liidu seadusandjalt vastavalt harta artikli 52 lõike 1 nõuetele, et võrreldavaid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Erinev kohtlemine on põhjendatud, kui see põhineb objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil, see tähendab, kui see on kooskõlas õiguspärase eesmärgiga, mida asjasse puutuvate õigusnormidega saavutada soovitakse, ja kui erinevus on selle kohtlemisega taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalne (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 142 ja seal viidatud kohtupraktika).
75      Nagu juba on märgitud käesoleva kohtumääruse punktis 39, tuleb nõuet, et olukorrad peavad olema võrreldavad selleks, et saaks otsustada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise üle, hinnata selliselt, et võetakse arvesse kõiki asjaolusid, mis neid olukordi iseloomustavad, ja lähtutakse eelkõige kõnealuse eristamise kehtestanud akti esemest ja eesmärgist, kusjuures arvestada tuleb selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu käsitletav akt kuulub. Kui nimetatud olukorrad ei ole võrreldavad, ei riku asjaomaste olukordade erinev kohtlemine harta artikliga 20 tagatud õigust võrdsusele seaduse ees.
76      Selleks, et teha kindlaks, kas personalieeskirjade VIII lisa artikkel 18 koostoimes personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 teise lõiguga ja personalieeskirjade VII lisa artikli 1 lõike 2 punktiga c on, nagu KM väidab, diskrimineeriv ja seega õigusvastane, kuna selle kohaldamisala hõlmab ainult teatud paare, kes ei ole abielus, siis tuleb kõigepealt analüüsida, kas kõnealuste paaride kategooriad on võrreldavas olukorras.
77      Sellega seoses tuleb meenutada, et personalieeskirjade VIII lisa artikli 18 sõnastuse kohaselt hõlmab see artikkel põhimõtteliselt ainult abielu sõlminud paare, kusjuures tuleb täpsustada, et nii erinevast kui ka samast soost abikaasad võivad kuuluda selle sätte kohaldamisalasse olenevalt liikmesriikide õiguse ülesehitusest.
78      Pealegi on liidu seadusandja personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 teise lõigu ja VII lisa artikli 1 lõike 2 punkti c koostoime tõttu sõnaselgelt laiendanud abielus isikutega seotud personalieeskirjade sätete kohaldamist teatud tingimustel isikutele, keda seob registreeritud kooselu (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus HK vs. komisjon, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 74).
79      Nii on personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 teises lõigus ette nähtud, et personalieeskirjades käsitatakse kooselusid abieludena tingimusel, et kõik personalieeskirjade VII lisa artikli 1 lõike 2 punktis c loetletud tingimused on täidetud; selles sättes ette nähtud tingimused hõlmavad muu hulgas seda, et paar esitab ametliku dokumendi, mida tunnustab liikmesriik või liikmesriigi mis tahes pädev asutus, kinnitades nende staatust kooselupartneritena, ja seda, et paar ei saa sõlmida seaduslikku abielu liikmesriigis.
80      Sellest tuleneb, et personalieeskirjade VIII lisa artikkel 18 koostoimes eelmises punktis nimetatud sätetega ei hõlma mitte ainult abielupaare, vaid ka paare, kelle kooselu on registreeritud, kuid neil puudub võimalus abielluda. Seevastu ei hõlma artikkel 18 taolise kooselu sõlminud paare sellisel juhul, kui sarnaselt olukorraga, milles olid enne oma abiellumist KM ja tema abikaasa, on neil paaridel oma liikmesriigis võimalus abielluda.
81      Seega tuleb tõdeda, et registreeritud kooselus paare koheldakse personalieeskirjade VIII lisa artikli 18 raames erinevalt sõltuvalt sellest, kas neil on võimalus oma liikmesriigis abielu sõlmida või mitte. Liidu seadusandja lähtus nende kahe olukorra eristamiseks abielu sõlmimise võimaluse kriteeriumist. Nagu KM sisuliselt märgib, põhineb see kriteerium kaudselt seksuaalsel sättumusel harta artikli 21 lõike 1 ja personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 tähenduses, kuna erinevast soost paaridel on võimalus sõlmida abielu kõigis liidu liikmesriikides erinevalt samasoolistest paaridest, kellel on teatud liikmesriikides võimatu abielluda.
82      Neid olukordi ei saa siiski pidada võrreldavateks.
83      Personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 teise lõigu ja personalieeskirjade VII lisa artikli 1 lõike 2 punkti c eesmärk on võrdsustada registreeritud kooselu abieluga, et võimaldada isikutel, kellel puudub oma liikmesriigis võimalus abielluda, tugineda personalieeskirjade sätetele, mis puudutavad abielus olevaid isikuid (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus HK vs. komisjon, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punktid 74–76). Selline samastamine kuulub personalieeskirjade põhieesmärgi alla, mida on meenutatud olulises sättes, milleks on personalieeskirjade artikkel 1d, ning mis seisneb selles, et tagatakse võrdse kohtlemise põhimõte ja välditakse muu hulgas isikute seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimist. Seega pidas seadusandja selle eesmärgi taotlemisel vajalikuks võimaldada isikutel, kes on küll jäetud ilma võimalusest abielluda liikmesriigis, kuid kes on otsustanud abielule kõige lähema liidu kasuks, tugineda personalieeskirjade sätetele, mis puudutavad abielus olevaid isikuid.
84      Seevastu ei ole selline samastamine ja kaitse kuidagi nõutav juhul, kui registreeritud kooselus paaril on võimalik abielluda ning seega tugineda personalieeskirjade sätetele, mis puudutavad abielus olevaid isikuid. Nagu komisjon Üldkohtule esitatud kostja vastuses märkis, tuleneb sellisel juhul otsus sõlmida abielu asemel registreeritud kooselu pigem kahe partneri teadlikust otsusest selle valikuga seotud õiguslike tagajärgede kohta, mistõttu juhul, kui paar ei vali abielu, kuigi riigisisene õigus seda võimalust pakub, ei saa neid pidada võrreldavas olukorras olevaks paaridega, kes on valinud abielu või kellel ei ole seaduslikult võimalust abielluda.
85      Käesoleva kohtumääruse punktis 75 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb seega tõdeda, et arvestades käesoleva kohtumääruse punktis 83 toodud peamist tunnust, mis puudutab võimalust abielu sõlmida või mitte, asjaomase eristamise eset ja eesmärki ning samuti personalieeskirjade põhieesmärki, mis seisneb võrdse kohtlemise põhimõtte ja isikute seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte tagamises, siis registreeritud kooselupaar, kellel oli sarnaselt KMi ja tema abikaasaga enne nende abiellumist võimalus oma liikmesriigis abielluda, ei ole võrreldavas olukorras registreeritud kooselupaariga, kellel see võimalus puudus.
86      Neil asjaoludel tuleb esimene väide, et personalieeskirjade VIII lisa artikkel 18 on õigusvastane, tagasi lükata.
Teine väide, et personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 on õigusvastane
87      KM leiab teises väites, et personalieeskirjade VIII lisa artikliga 20 on rikutud võrdse kohtlemise ja vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet selles osas, milles artikliga 20 kehtestatud tingimus abielu viieaastase miinimumkestuse kohta, samas kui personalieeskirjade VIII lisa artiklis 18 on ette nähtud vaid üheaastane kestus, jätab ta põhjendamatult ilma toitjakaotuspensionist.
88      Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, vaidleb neile argumentidele vastu.
89      Olgu märgitud, et harta artikli 52 lõike 1 kohaselt tohib hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist piirata ainult seadusega ning arvestades nimetatud õiguste ja vabaduste olemust. Proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt võib piiranguid seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
90      Nagu käesoleva kohtumääruse punktides 73–75 on juba märgitud, on harta artikliga 20 tagatud võrdse kohtlemise põhimõte liidu õiguse üldpõhimõte, mille spetsiifilisem väljendus on harta artikli 21 lõikes 1 sätestatud diskrimineerimiskeeld, kusjuures neid kahte põhimõtet on meenutatud ka personalieeskirjade artiklis 1d.
91      Lõpuks olgu märgitud, et käesoleva kohtumääruse punktis 61 juba mainitud Euroopa Kohtu praktika järgi rikutakse selliste personalieeskirjade normide korral, nagu on kõne all käesolevas asjas, ja võttes arvesse liidu seadusandjale selles osas kuuluvat ulatuslikku kaalutlusõigust, võrdse kohtlemise põhimõtet üksnes siis, kui seadusandja on erinevalt kohelnud asjaomaste õigusnormidega taotletava eesmärgi seisukohalt meelevaldselt või ilmselgelt ebasobivalt.
92      Personalieeskirjade VIII lisa artikli 20 õigusvastasuse vastuväidet, mille KM esitas, tuleb analüüsida seda kohtupraktikat ja harta artikli 52 lõike 1 nõudeid arvestades, lähtudes võrdse kohtlemise põhimõttest ja vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõttest, mis on vastavalt kaitstud harta artikliga 20 ja artikli 21 lõikega 1 ja mida on meenutatud personalieeskirjade artiklis 1d.
93      Esiteks, mis puudutab personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 nimetatud olukordade võrreldavust, siis tuleb käesoleva kohtumääruse punktides 41–56 esitatud põhjustel asuda seisukohale, et need olukorrad on võrreldavad.
94      Teiseks tuleb tõdeda, et nähes personalieeskirjade VIII lisa nendes sätetes ette erineva abielu miinimumkestuse, kohtles liidu seadusandja võrreldavaid olukordi erinevalt.
95      Lisaks tuleb märkida, et see erinev kohtlemine põhineb kaudselt ka vanusel.
96      Nimelt, ühelt poolt erinevad personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 18 ja 20 hõlmatud olukorrad abielu sõlmimise kuupäevast lähtudes sõltuvalt sellest, kas ametnik on teenistusest lahkunud või mitte, nagu see tuleneb personalieeskirjade artiklist 47, ning teiselt poolt lahkutakse teenistusest peamiselt pensionile jäämise tulemusel personalieeskirjade artikli 52 tähenduses. Võttes aga arvesse asjaolu, et kõige laiemas tähenduses kohaldamisel on artiklis 52 ette nähtud, et personalieeskirjade VIII lisa artikli 20 tähenduses vanaduspensioni saavate ametnike pensionile jäämine vanus võib olla 58.–70. eluaasta vahel, siis tuleb tõdeda, et artiklis 20 nimetatud endised ametnikud on tavaliselt abiellunud kõrgemas vanuses kui endised ametnikud personalieeskirjade VIII lisa artikli 18 tähenduses (vt selle kohta 14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 174).
97      Sellest järeldub, et personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 koostoimes selle lisa artikliga 18 kehtestab samuti kaudse erineva kohtlemise ametniku vanuse alusel, kusjuures tuleb täpsustada, et asjaolu, et ametnikud võivad personalieeskirjade artikli 52 alusel jääda pensionile ja saada kõige äärmuslikumatel juhtudel vanaduspensioni 12aastase vanusevahega, ei ole piisav, et eitada, et see erinev kohtlemine toimub tõesti vanuse alusel (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 175 ja seal viidatud kohtupraktika).
98      Kolmandaks tuleb analüüsida, kas see erinev kohtlemine, mis on esile toodud käesoleva kohtumääruse punktides 94–97, on kooskõlas harta artikliga 20 ja artikli 21 lõikega 1 selles osas, milles see vastab harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele, mida on meenutatud käesoleva kohtumääruse punktis 89.
99      Esimesena on selge, et erinev kohtlemine on ette nähtud seadusega harta artikli 52 lõike 1 tähenduses, kuna see tuleneb personalieeskirjade VIII lisa artiklist 20 koostoimes selle lisa artikliga 18. Need liidu õigusnormid näevad täpselt ette arvulised abielu miinimumkestuse tingimused, mis määravad kindlaks võrdse kohtlemise õiguse ja vanusel alusel diskrimineerimise keelu õiguse teostamise piirangu ulatuse (vt selle nõude ulatuse kohta, mille kohaselt peab põhiõiguste teostamise igasugune piiramine olema ette nähtud seadusega, 26. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu, C‑401/19, EU:C:2022:297, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
100    Teisena arvestab piirang, mis on toitjakaotuspensionide süsteemi tehtud kõnealuse erineva kohtlemisega, võrdse kohtlemise põhimõtte ja vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte olemusega vastavalt harta artikli 52 lõikele 1. Nimelt ei sea see piirang neid põhimõtteid iseenesest kahtluse alla, kuna see puudutab üksnes piiratud küsimust abielu miinimumkestuse tingimuse kohta, mida surnud ametnike või surnud endiste ametnike elusolevad abikaasad peavad toitjakaotuspensioni saamiseks täitma, ilma et abikaasadelt võetaks võimalust saada sellist pensioni personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 ette nähtud juhtudel.
101    Kolmandana vastab see piirang üldist huvi pakkuvale eesmärgile harta artikli 52 lõike 1 tähenduses, milleks on vältida õiguste kuritarvitamist ja pettusi, kuna nende keeld on liidu õiguse üldpõhimõte, mida õigussubjektid peavad järgima (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt, C‑359/16, EU:C:2018:63, punkt 49). Euroopa Kohus on nimelt juba otsustanud, et sellise tingimuse eesmärk, mille kohaselt abielu peab olema kestnud mingi aja selleks, et elusolev abikaasa saaks toitjakaotuspensioni, on tagada, et asjaomaste isikute vahelised suhted on tegelikud ja püsivad (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus HK vs. komisjon, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 89). Tegemist on ühtse kriteeriumiga, mida kohaldatakse vahet tegemata kõigile elusolevatele abikaasadele, kes on hõlmatud personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 18 ja 20, ning mille eesmärk ei ole eeldada, et elusolevad abikaasad on toime pannud kuritarvituse või pettuse, vaid vältida sellise kuritarvitamise või pettuse toimepanemist.
102    Neljandana, mis puudutab proportsionaalsuse analüüsimist, siis tuleb liidu õigusnormi õiguspärasuse kontrolli raames, arvestades võrdse kohtlemise põhimõtet ja kuna liidu seadusandjal on personalieeskirjade normide valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus, kontrollida, nagu on meenutatud käesoleva kohtumääruse punktides 61 ja 91, kas juhul, kui on kehtestatud abielu viieaastane miinimumkestus elusolevatele abikaasadele, kes on ametnikuga abiellunud pärast viimase teenistusest lahkumist, samas kui miinimumkestus on personalieeskirjade VIII lisa artikli 18 alusel üksnes üks aasta juhul, kui abielu on sõlmitud ametnikuga siis, kui ta on veel teenistuses, on selle lisa artikliga 20 ette nähtud meelevaldne või ilmselgelt ebasobiv erinev kohtlemine, kui lähtuda käesoleva kohtumääruse eelmises punktis meenutatud üldist huvi pakkuvast eesmärgist.
103    Euroopa Kohus on juba otsustanud, et personalieeskirjade VIII lisa artiklis 17 ette nähtud üheaastase miinimumkestuse tingimus ei ole sellest eesmärgist lähtudes meelevaldne ega ilmselgelt ebasobiv, kusjuures see analüüs kehtib mutatis mutandis personalieeskirjade VIII lisa artiklis 18 ette nähtud üheaastase miinimumkestuse tingimuse puhul (vt analoogia alusel 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus HK vs. komisjon, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 90).
104    Nagu komisjon, keda toetavad nõukogu ja parlament, märkis sisuliselt oma menetlusdokumentides, ei ole meelevaldne ega ilmselgelt ebasobiv nõuda personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 pikemat abielu miinimumkestust, kui on ette nähtud selle lisa artiklis 18. Kõnealuses artiklis 20 nimetatud juhul, mida iseloomustab asjaolu, et abielu sõlmitakse pärast ametniku teenistusest lahkumist, võib kuritarvitusele või pettusele õhutada see, et ametniku surm on ootuspärasem ja see võib juhtuda üsna varsti, kuna – nagu käesoleval juhul – teenistusest lahkutakse pensionile jäämisega personalieeskirjade artikli 52 tähenduses.
105    Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et kehtestades personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 abielu viieaastase miinimumkestuse, et vältida kuritarvitusi ja pettusi, samas kui see kestus on selle lisa artikliga 18 hõlmatud olukordades vaid üks aasta, ei ole liidu seadusandja talle kuuluva ulatusliku kaalutlusõiguse raames meelevaldselt või ilmselgelt ebasobivalt erinevalt kohelnud.
106    Eeltoodust tuleneb, et personalieeskirjade VIII lisa artikliga 20 kehtestatud erinev kohtlemine on harta artikliga 20 ja artikli 21 lõikega 1 kooskõlas.
107    Seega tuleb teine väide, et personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 on võrdse kohtlemise ja vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte seisukohast õigusvastane, tagasi lükata ning järelikult KMi hagi rahuldamata jätta.
Kohtukulud
108    Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
109    Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
110    Kuna KM on pärast apellatsioonkaebuste rahuldamist kohtuvaidluse kaotanud ning komisjon ja nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb KMi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja nende kahe institutsiooni kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka käesolevates apellatsioonimenetlustes.
111    Kuigi parlament apellatsioonimenetluses ei osalenud, osales ta esimeses kohtuastmes Üldkohtus. Pärast vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist ja käesolevas kohtumääruses kohtuasja T‑374/20 lahendamist tuleb vastavalt kodukorra artiklile 137 koostoimes artikli 184 lõikega 2 teha uus otsus selle institutsiooni kohtukulude kohta esimeses kohtuastmes.
112    Kodukorra artikli 140 lõike 1 kohaselt kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud. Neil asjaoludel kannab parlament esimeses kohtuastmes kantud kohtukulud ise.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:
1.      Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 24. märtsi 2021. aasta kohtuotsus KM vs. komisjon (T‑374/20, ei avaldata, EU:T:2021:162).
2.      Jätta KMi hagi kohtuasjas T‑374/20 rahuldamata.
3.      Jätta KMi kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Euroopa Komisjoni ja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud nii kohtuasjas T‑374/20 kui ka kohtuasjades C‑341/21 P ja C‑357/21 P.
4.      Jätta Euroopa Parlamendi kohtukulud kohtuasjas T‑374/20 tema enda kanda.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: saksa.