Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ATHANASIOS RANTOS
esitatud 10. juulil 2025(1)
Liidetud kohtuasjad C‑722/23 [Rugu] ja C‑91/24 [Aucroix](i)
AR
menetluses osales
Procureur général (C‑722/23)
ja
Procureur général de Mons
versus
HL (C‑91/24)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Belgia kassatsioonikohus)
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Euroopa vahistamismäärus – Raamotsus 2002/584/JSK – Artikli 1 lõige 3 – Liikmesriikidevaheline üleandmiskord – Täitmata jätmise alused – Põhiõiguste austamine – Kinnipidamistingimused vahistamismääruse teinud liikmesriigis – Artikli 4 punkt 6 – Vabatahtlik täitmata jätmise alus – Sotsiaalse rehabilitatsiooni eesmärk – Liikmesriigi kodanik, kes elab vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil – Karistamatuse vastane võitlus – Karistuste või vabadust piiravate meetmete määramise kohtuotsuste tunnustamine nende täitmiseks teises liikmesriigis – Raamotsus 2008/909/JSK – Artikkel 25 – Mõistetud karistuse täideviimine raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 6 raames – Vahistamismääruse teinud liikmesriigi nõusolek
I.      Sissejuhatus
1.        Rumeenia kodaniku AR-i ja Belgia kodaniku HL-i suhtes, kes mõlemad elavad Belgias, on vastavalt Rumeenia ja Kreeka õigusasutused teinud Euroopa vahistamismääruse (edaspidi „EVM“) vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks. Belgia apellatsioonikohtud, kelle poole pöörduti, keeldusid neid Euroopa vahistamismäärusi täitmast põhjendusel, et üleandmise korral ohustavad kinnipidamistingimused vahistamismääruse teinud liikmesriikides AR-i ja HL-i põhiõigusi.
2.        Selles kontekstis küsib Cour de cassation (Belgia kassatsioonikohus) Euroopa Kohtult, kas olukorras, kus vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohtud keelduvad raamotsuse 2002/584/JSK(2) artikli 1 lõike 3 alusel EVMi täitmisest, võivad või peavad need kohtud kohaldama raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise vabatahtlikku alust, et viia mõistetud karistus täide vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, kui asjaomased isikud on selle liikmesriigi kodanikud või elavad seal.
3.        Käesolevad liidetud kohtuasjad asetuvad kohtupraktika konteksti, mis järgnes kohtuotsusele Aranyosi ja Căldăraru(3), milles Euroopa Kohus sedastas esimest korda sisuliselt, et kui vahistamismäärust täitev õigusasutus jõuab erandlikel asjaoludel järeldusele, et ühelt poolt on piisavalt alust arvata, et vahistamismääruse teinud liikmesriigile üleandmise korral ähvardab tagaotsitavat tema põhiõiguste rikkumise oht, ja teiselt poolt ei saa seda ohtu mõistliku aja jooksul kõrvaldada, ei saa vahistamismäärust täitev õigusasutus EVMi täita tulenevalt raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikest 3, tõlgendatuna lähtuvalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklist 4. Need kohtuasjad tõstatavad seega seni käsitlemata küsimuse, millised on vahistamismääruse teinud liikmesriigi kinnipidamistingimuste tõttu EVMi täitmisest keeldumise tagajärjed asjaomaste isikute olukorrale, st kas vahistamismäärust täitev õigusasutus peab nad vabastama või võib või peab selleks, et vältida nende karistamatust, viima nende karistuse täide vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil selle raamotsuse artikli 4 punkti 6 alusel, kui selles sättes ette nähtud tingimused on täidetud.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
1.      Raamotsus 2002/584
4.        Raamotsuse 2002/584 põhjendused 5, 6 ja 12 on sõnastatud järgmiselt:
„(5)      Tulenevalt eesmärgist kujundada Euroopa Liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks tuleks kaotada liikmesriikidevaheline väljaandmine ja asendada see õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga. Lisaks sellele võimaldab süüdimõistetute kriminaalkaristuste täitmiseks või kahtlustatavatele süüdistuse esitamiseks uue lihtsustatud üleandmissüsteemi sisseviimine kõrvaldada keerukuse ja võimalikud viivitused, mis on omased praegusele väljaandmiskorrale. Tavapärased koostöösuhted, mis on siiani domineerinud liikmesriikide vahel, tuleks asendada kriminaalasjades tehtud otsuste vaba liikumisega, mis hõlmaks nii kohtuotsuse eelseid kui lõplikke otsuseid vabadusel, turvalisusel ning õigusel rajaneva ala raamistikus.
(6)      Käesolevas raamotsuses sätestatud [EVM] on esimene kindel meede kriminaalõiguse valdkonnas, millega kohaldatakse vastastikuse tunnustamise põhimõtet, mida Euroopa Ülemkogu nimetas õigusalase koostöö nurgakiviks.
[…]
(12)      Käesolev raamotsus austab põhiõigusi ja järgib põhimõtteid, mida tunnustatakse [ELL] artiklis 6 ja mis on kajastatud […] hartas, eelkõige selle VI peatükis. […]“.
5.        Selle raamotsuse artiklis 1 „Euroopa vahistamismääruse määratlus ja selle täitmise kohustus“ on sätestatud:
„1.      Euroopa vahistamismäärus on liikmesriigi väljaantud kohtuotsus, et teine liikmesriik võtaks tagaotsitava vahi alla ja annaks ta üle kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise või vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks.
2.      Liikmesriigid täidavad mis tahes Euroopa vahistamismääruse vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel ja vastavalt käesoleva raamotsuse sätetele.
3.      Käesolev raamotsus ei mõjuta kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, mis on kirja pandud [ELL] artiklis 6.“
6.        Raamotsuse artiklis 3 „Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslikud alused“ on ette nähtud:
„Vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus (edaspidi „vahistamismäärust täitev õigusasutus“) kohustub keelduma Euroopa vahistamismääruse täitmisest järgmistel juhtudel:
1)      kui vahistamismääruse aluseks oleva süüteo puhul on vahistamismäärust täitvas liikmesriigis antud amnestia ning kui see riik oli pädev uurima süütegu siseriikliku kriminaalõiguse alusel;
2)      kui vahistamismäärust täitev õigusasutus teab, et tagaotsitava suhtes on samade tegude eest teises liikmesriigis langetatud lõplik kohtuotsus ning kui sellega on määratud karistus, on see karistus kantud või on see sel ajal kandmisel või ei saa seda enam karistuse määranud liikmesriigi õiguse alusel täita;
3)      kui isikut, kelle suhtes Euroopa vahistamismäärus on tehtud, ei saa seoses tema vanusega võtta vahistamismääruse teinud riigi õiguse alusel kriminaalvastutusele vahistamismääruse aluseks olevate tegude eest.“
7.        Sama raamotsuse artikli 4 „Euroopa vahistamismääruse täitamata jätmise vabatahtlikud alused“ punktis 6 on sätestatud:
„Vahistamismäärust täitev õigusasutus võib keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui:
[…]
6)      kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks ja tagaotsitav viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis või on selle kodanik või omab seal elukohta ning see riik kohustub karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitma vastavalt oma siseriiklikule õigusele.“
8.        Raamotsuse 2002/584 artikkel 4a käsitleb otsuseid, mis tehakse pärast kohtulikku arutamist, millele asjaomane isik isiklikult ei ilmunud.
2.      Raamotsus 2008/909/JSK
9.        Raamotsuse 2008/909/JSK(4) põhjendused 9 ja 12 on sõnastatud järgmiselt:
(9)      Karistuse täideviimine täidesaatvas riigis peaks suurendama süüdimõistetud isiku sotsiaalse rehabilitatsiooni võimalust. Veendumaks, et karistuse täideviimine täidesaatvas riigis hõlbustab süüdimõistetud isiku sotsiaalset rehabilitatsiooni, peaks väljaandjariigi pädev asutus võtma arvesse selliseid üksikasju nagu näiteks isiku sidemed täidesaatva riigiga, kas ta peab seda perekondlike, keeleliste, kultuuriliste, sotsiaalsete ja majanduslike sidemetega paigaks või on tal muid seoseid täidesaatva riigiga.
[…]
(12)      Käesolevat raamotsust tuleks samuti kohaldada mutatis mutandis karistuste täideviimisel […] raamotsuse [2002/584] artikli 4 lõikes 6 ja artikli 5 lõikes 3 sätestatud juhtudel. See tähendab muu hulgas, et täidesaatev liikmesriik võib kohtuotsuse tunnustamise ja täideviimise tingimusena teha kõnealuse raamotsuse kohaldamist piiramata kindlaks, kas esinevad käesoleva raamotsuse artiklis 9 sätestatud mittetunnustamise ja mitte-täideviimise põhjused, sealhulgas kontrollida, kas tegu on kahepoolselt karistatav, arvestades seda, kas täidesaatev riik on teinud käesoleva raamotsuse artikli 7 lõike 4 kohase avalduse, kui ta kaalub, kas isik raamotsuse [2002/584] artikli 4 lõike 6 kohastel juhtudel üle anda või karistus täide viia.“
10.      Raamotsuse 2008/909 artikli 3 „Eesmärk ja reguleerimisala“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.      Käesoleva raamotsuse eesmärgiks on kehtestada eeskirjad, mille kohaselt liikmesriigil, selleks et hõlbustada süüdimõistetud isiku sotsiaalset rehabilitatsiooni, tuleb tunnustada kohtuotsust ja viia mõistetud karistus täide.
2.      Käesolevat raamotsust kohaldatakse juhul, kui süüdimõistetud isik on väljaandjariigis või täidesaatvas riigis.“
11.      Selle raamotsuse artiklis 4 „Kohtuotsuse ja tunnistuse teise liikmesriiki edastamise kriteeriumid“ on ette nähtud:
„1.      Tingimusel, et süüdimõistetud isik on väljaandjariigis või täidesaatvas riigis, ning tingimusel, et see isik on andnud oma nõusoleku, kui see on artikli 6 kohaselt nõutav, võib kohtuotsuse koos tunnistusega, mille tüüpvorm on esitatud I lisas, edastada ühte järgmistest liikmesriikidest:
a)      liikmesriiki, mille kodanik süüdimõistetud isik on ja kus ta elab, või
b)      liikmesriiki, mille kodanik isik on ja kuhu süüdimõistetud isik […] [pärast tema karistuse kandmisest vabastamist] välja saadetakse ning mis ei ole liikmesriik, kus ta elab, või
c)      mis tahes liikmesriiki, mis ei ole punktis a või b nimetatud liikmesriik, kelle pädev asutus on nõus kohtuotsuse ja tunnistuse edastamisega sellesse liikmesriiki.
2.      Kohtuotsuse ja tunnistuse edastamine võib toimuda, kui väljaandjariigi pädev asutus, vajaduse korral pärast väljaandja- ja täidesaatva riigi pädevate asutuste vahelisi konsultatsioone, on veendunud, et karistuse täideviimine täidesaatva riigi poolt hõlbustab süüdimõistetud isiku sotsiaalset rehabilitatsiooni.
3.      Enne kohtuotsuse ja tunnistuse edastamist võib väljaandjariigi pädev asutus konsulteerida asjakohasel viisil täidesaatva riigi pädeva asutusega. Lõike 1 punktis c nimetatud juhtudel on konsulteerimine kohustuslik. Sellistel juhtudel teatab täidesaatva riigi pädev asutus viivitamata väljaandjariigile oma otsuse selle kohta, kas ta on nõus kohtuotsuse edastamisega.
[…]
5.      Täidesaatev riik võib omal algatusel taotleda väljaandjariigilt kohtuotsuse edastamist koos tunnistusega. […] Selle lõike alusel tehtud taotlused ei kohusta väljaandjariiki kohtuotsust koos tunnistusega edastama.
6.      Käesoleva raamotsuse rakendamisel võtavad liikmesriigid vastu meetmed, võttes eelkõige arvesse süüdimõistetud isiku sotsiaalse rehabilitatsiooni hõlbustamist, mis on liikmesriikide pädevatele asutustele aluseks, millest lähtuvalt nad peavad tegema oma otsuse, kas nõustuda lõike 1 punkti c kohastel juhtudel kohtuotsuse ja tunnistuse edastamisega.
[…]“.
12.      Nimetatud raamotsuse artiklis 8 „Kohtuotsuse tunnustamine ja karistuse täideviimine“ on sätestatud:
„1.      Täidesaatva riigi pädev asutus tunnustab artikli 4 kohaselt ning artiklis 5 sätestatud korras edastatud kohtuotsust ja võtab viivitamata vajalikud meetmed karistuse täideviimiseks, välja arvatud juhul, kui ta otsustab tugineda mõnele artiklis 9 sätestatud mittetunnustamise või täideviimisest keeldumise põhjusele.
2.      Kui karistus on oma kestuselt vastuolus täidesaatva riigi õigusega, võib täidesaatva riigi pädev asutus otsustada karistust muuta ainult siis, kui kõnealune karistus ületab tema siseriiklikus õiguses sama liiki tegude eest sätestatud karistuse maksimaalse määra. Muudetud karistus ei tohi olla väiksem täidesaatva riigi siseriiklikus õiguses sama liiki tegude eest sätestatud karistuse maksimaalsest määrast.
3.      Kui karistus on oma olemuselt vastuolus täidesaatva riigi õigusega, võib täidesaatva riigi pädev asutus viia selle vastavusse oma õigusaktides sätestatud karistuse või meetmega sama liiki teo eest. Selline karistus või meede vastab võimalikult täpselt väljaandjariigi määratud karistusele ning seega ei saa karistust muuta rahaliseks karistuseks.
4.      Muudetud karistus ei tohi väljaandjariigis määratud karistust raskendada selle olemuse ja kestuse osas.“
13.      Sama raamotsuse artikkel 25 „Euroopa vahistamismäärusele järgnevate karistuste täideviimine“ on sõnastatud järgmiselt:
„Ilma et see piiraks raamotsuse [2002/584] kohaldamist, kohaldatakse käesoleva raamotsuse sätteid mutatis mutandis selles ulatuses, nagu see on kooskõlas kõnealuse raamotsuse sätetega, karistuste täideviimiseks juhtudel, kus liikmesriik võtab kohustuse viia karistus täide vastavalt kõnealuse raamotsuse artikli 4 punktist 6 tulenevatel juhtudel või kui kõnealuse raamotsuse artikli 5 lõike 3 kohaselt toimides on ta kehtestanud tingimuse, et isik tuleb karistuse kandmiseks tuua tagasi asjaomasesse liikmesriiki süüdimõistetud isiku karistamatuse vältimiseks.“
B.      Belgia õigus
14.      19. detsembri 2003. aasta Euroopa vahistamismääruse seaduse (edaspidi „19. detsembri 2003. aasta seadus“)(5) artiklis 4 on sätestatud:
„Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldutakse järgmistel juhtudel:
[…]
5.      kui on põhjendatult alust arvata, et Euroopa vahistamismääruse täitmine toob kaasa selle, et rikutakse asjaomase isiku põhiõigusi, mis on tagatud Euroopa Liidu lepingu artikliga 6.“
15.      Selle seaduse artikli 6 lõikes 4 on sätestatud:
„Täitmisest võib keelduda järgmistel juhtudel:
[…]
4.      kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud karistuse või julgeolekumeetme täideviimiseks ning asjaomane isik on Belgia kodanik või elab Belgias ja Belgia pädevad asutused kohustuvad selle karistuse või julgeolekumeetme vastavalt Belgia õigusele täide viima.“
III. Põhikohtuasjad, eelotsuse küsimused ja menetlused Euroopa Kohtus
A.      Kohtuasi C‑722/23
16.      Rumeenia õigusasutus tegi 1. augustil 2023 Rumeenia kodaniku AR-i suhtes, kes elab Belgias, Euroopa vahistamismääruse, et viia täide nelja-aastane vanglakaristus. Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Brüsseli prantsuskeelse esimese astme kohus) (Belgia) nõupidamiste koda keeldus 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 4 lõike 5 alusel kohtumäärusega selle Euroopa vahistamismääruse täitmisest põhjusel, et Rumeenias kinnipidamise tingimused oleksid seadnud AR-i ohtu, et võidakse rikkuda tema põhiõigusi, käesoleval juhul 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“)(6) artiklis 3 nimetatud põhiõigusi.
17.      Cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli apellatsioonikohus) (Belgia) süüdistusasjade kolleegium jättis 30. oktoobri 2023. aasta otsusega prokuratuuri apellatsioonkaebuse peale selle kohtumääruse jõusse, kuid otsustas lisaks, et selle nelja-aastase vanglakaristuse „võib Belgias täide viia“ vastavalt 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 6 lõikele 4, kuna AR-i põhiõiguste rikkumise oht ei puuduta tema süüdimõistmise aluseks olnud menetlust ega süüdimõistmist ennast, vaid Rumeenias määratud karistuse täitmise viisi.
18.      AR esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule Cour de cassationile (kassatsioonikohus), tuginedes väitele, et on rikutud raamotsuse 2008/909 artiklit 25, 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 4 lõiget 5 ja 15. mai 2012. aasta seaduse Euroopa Liidu liikmesriigis mõistetud vabadusekaotuslike karistuste või vabadust piiravate meetmete suhtes vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta(7) artikli 38 lõiget 1. Sellega seoses väitis AR, et pärast seda, kui apellatsioonikohus oli tuvastanud, et 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 4 lõikes 5 ette nähtud kohustuslik Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise alus on kohaldatav, ei saanud apellatsioonikohus kohaldada selle seaduse artikli 6 lõikes 4 ette nähtud vabatahtliku täitmata jätmise aluse tagajärgi ega anda korraldust talle Rumeenias mõistetud vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks Belgias, kuna ta elab selles liikmesriigis.
19.      Neil asjaoludel märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kohtuotsusest Openbaar Ministerie (vahistamismääruse teinud õigusasutuse sõltumatus)(8) nähtub, et Euroopa vahistamismääruse mehhanismi eesmärk on eelkõige võidelda sellise tagaotsitava karistamatuse vastu, kes viibib muul territooriumil kui see, kus ta süüteo väidetavalt toime pani. See kohus viitab ka kohtuotsusele Popławski I(9), milles Euroopa Kohus märkis, et kui keeldutakse sellise isiku üleandmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kelle suhtes on vahistamismääruse teinud liikmesriigis tehtud lõplik kohtuotsus, millega on talle mõistetud vabadusekaotuslik karistus, on vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutustel kohustus tagada ise sellele isikule mõistetud karistuse tegelik täideviimine.
20.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tõstatab AR-i esitatud väide küsimuse, kas juhul, kui Euroopa vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohtud on tuvastanud, et tagaotsitava üleandmise korral vahistamismääruse teinud liikmesriigile esineb oht, et rikutakse tagaotsitava põhiõigusi, ja et seda ohtu ei saa mõistliku aja jooksul kõrvaldada, on nad kohustatud keelduma selle Euroopa vahistamismääruse täitmisest, need kohtud võivad siiski selleks, et vältida isiku karistamata jäämist, kui ta elab muul territooriumil kui see, kus teda kahtlustatakse süüteo toimepanemises, otsustada vastavalt riigisisesele õigusnormile, millega on riigisisesesse õiguskorda üle võetud raamotsuse 2002/584 artikli 4 lõige 6, määrata samale isikule vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud ja Euroopa vahistamismääruse esemeks oleva vanglakaristuse täideviimine vahistamismäärust täitvas liikmesriigis. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas järeldusega, et on olemas kohustuslik Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldumise alus, on vastuolus selle raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud vabatahtliku täitmata jätmise aluse toime kohaldamine. See kohus täpsustab, et erinevalt kohtuasjast, milles tehti kohtuotsus Popławski I, iseloomustab käesolevat kohtuasja asjaolu, et asjaomane isik elab vahistamismäärust täitvas liikmesriigis ja et kohaldada tuleb 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 4 lõikes 5 ette nähtud kohustuslikku täitmata jätmise alust.
21.      Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas juhul, kui Euroopa vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohtud on tuvastanud, et tagaotsitava isiku üleandmise korral vahistamismääruse teinud liikmesriigile esineb seoses välisriigis mõistetud karistuse täideviimisega selle isiku põhiõiguste rikkumise oht, mille tõttu tuleb Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda, lubab raamotsuse [2002/584] artikli 4 punkt 6 nendel vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohtutel, kes tuvastavad, et tagaotsitav elab selles riigis, seejärel otsustada, et, vastavalt sättele, mis võtab riigi õiguskorda üle raamotsuse artikli 4 punkti 6, tuleb see vabadusekaotuslik karistus, mis mõisteti Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigis ning mida see vahistamismäärus käsitleb, täide viia vahistamismäärust täitvas liikmesriigis?“
22.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus palus lahendada kohtuasi C‑722/23 Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 107 ette nähtud eelotsuse kiirmenetluses. Euroopa Kohtu esimene koda otsustas 6. detsembri 2023. aasta otsusega ettekandja-kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist jätta see taotlus rahuldamata.
B.      Kohtuasi C‑91/24
23.      Kreeka õigusasutus tegi 9. märtsil 2016 Belgias elava Belgia kodaniku HL-i suhtes Euroopa vahistamismääruse viieaastase vanglakaristuse täideviimiseks.
24.      Cour d’appel de Monsi (Monsi apellatsioonikohus, Belgia) eeluurimiskolleegium keeldus 18. jaanuari 2024. aasta otsusega 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 4 lõike 5 alusel seda Euroopa vahistamismäärust täitmast põhjendusel, et HL-i vaimsed puuded ühendatult kinnipidamistingimustega vahistamismääruse teinud liikmesriigis ei võimalda järgida EIÕK artiklites 3 ja 5(10) ette nähtud tagatisi, kuna HL-i ähvardab oht, et teda hoitakse ülerahvastatud vanglas, kus ta ei saa oma tervislikule seisundile vastavat ravi.
25.      Cour d’appel de Mons’i (Monsi apellatsioonikohus) juures tegutsev peaprokurör esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Cour de cassationile (kassatsioonikohus), väites, et pärast seda, kui kolleegium oli keeldunud Euroopa vahistamismääruse täitmisest vahistamismääruse teinud liikmesriigis vangistuse täideviimise tingimuste tõttu, oleks see kolleegium pidanud kaaluma 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 6 punktis 4 ette nähtud vabatahtliku täitmata jätmise aluse kohaldamist. Ta väitis sellega seoses, et selle sätte eesmärk on vältida selle isiku karistamatust, kelle üleandmisest keeldutakse.
26.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on samadel põhjustel, mis on sisuliselt esitatud kohtuasjas C‑722/23 esitatud eelotsusetaotluses, tekkinud küsimus, kas juhul, kui Euroopa vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohtud on tuvastanud, et vahistamismääruse teinud liikmesriigile üleandmise korral esineb tagaotsitava põhiõiguste rikkumise oht, kohustab raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkt 6 neid kohtuid – selleks et vältida selle isiku karistamata jäämist, kui ta on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta – analüüsima, kas selle sätte kohaselt tuleb määrata sellele isikule, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud vabadusekaotusliku karistuse, mis on selles vahistamismääruses nimetatud karistus, täideviimine selles liikmesriigis.
27.      Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas juhul, kui Euroopa vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohtud on tuvastanud, et tagaotsitava vahistamismääruse teinud riigile üleandmise korral esineb oht, et rikutakse selle isiku põhiõigusi seoses välisriigi karistuse täideviimisega, mistõttu tuleb Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda, tuleb raamotsuse [2002/584] artikli 4 [punkti 6] tõlgendada nii, et see paneb nendele vahistamismäärust täitva riigi kohtutele kohustuse kontrollida, selleks et vältida sellise tagaotsitava karistamata jäämise ohtu, kes on selle riigi kodanik või omab seal elukohta, kas vastavalt sättele, millega võetakse riigisisesesse õiguskorda üle eespool viidatud artikli 4 [punkt 6], tuleb asjaomasele isikule määrata Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud vabadusekaotusliku karistuse, mis on selles vahistamismääruses nimetatud karistus, täideviimine vahistamismäärust täitvas liikmesriigis?“
28.      Euroopa Kohtu 28. jaanuari 2025. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑722/23 ja C‑91/24 suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides.
29.      Euroopa Kohtule esitasid mõlemas kohtuasjas kirjalikud seisukohad Belgia, Prantsuse ja Rumeenia valitsus ning Euroopa Komisjon. Madalmaade valitsus esitas kirjalikud seisukohad ainult kohtuasjas C‑91/24 ja Poola valitsus ainult kohtuasjas C‑722/23. Need menetlusosalised, peale Poola valitsuse, ja AR esitasid 18. märtsil 2025 toimunud kohtuistungil ka suulised seisukohad.
IV.    Õiguslik analüüs
30.      Küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et kui vahistamismäärust täitev õigusasutus keeldub Euroopa vahistamismääruse täitmisest selle raamotsuse artikli 1 lõikes 3 sätestatud täitmata jätmise alusel, kuna esineb oht, et vahistamismääruse teinud õigusasutusele üleandmise korral rikutakse asjaomase isiku põhiõigusi, mis on seotud kinnipidamistingimustega vahistamismääruse teinud liikmesriigis, on tal võimalus või kohustus – selleks et vältida selle isiku karistamatust – kontrollida, kas tuleb anda korraldus selle karistuse täideviimiseks vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil, kui ta tuvastab, et isik on selle liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta.
A.      Sissejuhatavad märkused
31.      Kõigepealt tuletan meelde, et raamotsusega 2002/584 püütakse kuritegude toimepanemises süüdi mõistetute või kahtlustatavate üleandmise lihtsustatud ja tõhusa süsteemi sisseviimisega hõlbustada ja kiirendada õigusalast koostööd, et aidata saavutada eesmärki kujundada liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks, põhinedes suurel usaldusel, mis peab liikmesriikide vahel olema. Selle raamotsusega reguleeritud valdkonnas on vastastikuse tunnustamise põhimõtet, mis raamotsuse põhjenduse 6 kohaselt kujutab endast kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö „nurgakivi“, väljendatud raamotsuse artikli 1 lõikes 2, mille kohaselt on liikmesriigid kohustatud mis tahes Euroopa vahistamismääruse täitma vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel ja vastavalt raamotsuse sätetele. Sellest järeldub ühelt poolt, et vahistamismäärust täitvad õigusasutused võivad keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest üksnes põhjustel, mis tulenevad raamotsusest 2002/584, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus. Teiseks, kuivõrd üldreegliks on Euroopa vahistamismääruse täitmine, on täitmisest keeldumine erand, mida tuleb tõlgendada kitsalt(11). Selle raamotsuse artiklis 3 on sätestatud Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslikud alused ning artiklites 4 ja 4a selle täitmata jätmise vabatahtlikud alused(12).
32.      Lisaks on Euroopa Kohtu praktika kohaselt nii liikmesriikide vastastikuse usalduse põhimõte kui ka vastastikuse tunnustamise põhimõte, mis ise tugineb liikmesriikidevahelisele vastastikusele usaldusele, liidu õiguses määrava tähtsusega, kuna need võimaldavad luua ja säilitada sisepiirideta ala. Nimelt on iga liikmesriik vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt kohustatud vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala osas eeldama – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eriti liidu õiguses tunnustatud põhiõigusi. Seega on liikmesriigid liidu õiguse rakendamisel kohustatud eeldama, et teised liikmesriigid järgivad põhiõigusi, mistõttu nad ei saa teiselt liikmesriigilt nõuda kõrgemal tasemel põhiõiguste riigisisest kaitset kui see, mis on tagatud liidu õigusega, ega kontrollida – välja arvatud erandjuhtudel –, kas see teine liikmesriik on konkreetsel juhul tegelikult järginud Euroopa Liidus tagatud põhiõigusi(13).
33.      Euroopa Kohtu praktikast tuleneb samuti, et kuigi iga liikmesriik peab ennekõike selleks, et tagada Euroopa vahistamismääruse mehhanismi toimimise aluseks oleva vastastikuse usalduse põhimõtte ja vastastikuse tunnustamise põhimõtte täielik kohaldamine, Euroopa Kohtu lõppkontrolli all tagama hartaga tagatud põhiõigustele omaste nõuete järgimise, hoidudes kõigist meetmetest, mis võivad neid õigusi kahjustada, võib vahistamismäärust täitval õigusasutusel juhul, kui esineb tegelik oht, et Euroopa vahistamismääruse subjektiks oleva isiku üleandmise korral vahistamismääruse teinud õigusasutusele rikutakse tema põhiõigusi, olla õigus jätta see Euroopa vahistamismäärus erandkorras täitmata raamotsuse 2002/584(14) artikli 1 lõike 3 alusel, mille kohaselt ei mõjuta see raamotsus kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, nagu need on sätestatud ELL artiklis 6.
34.      Seda raamotsust käsitlevast Euroopa Kohtu praktikast tuleneb ka, et Euroopa vahistamismääruse täitmise menetluses tuleb hinnata, kas hartaga tagatud põhiõiguste rikkumise oht on tõesti olemas, põhimõtteliselt kahest eraldiseisvast etapist koosneva kontrolli raames, kusjuures neid etappe ei saa omavahel segi ajada, sest nende käigus viiakse analüüs läbi erinevate kriteeriumide alusel, ja need tuleb läbi viia üksteise järel. Selleks peab täitev õigusasutus esimeses etapis kindlaks tegema, kas on objektiivseid, usaldusväärseid, täpseid ja nõuetekohaselt ajakohastatud tõendeid, mis tõendavad tegelikku ohtu, et taotlevas liikmesriigis rikutakse ühte nendest põhiõigustest kas süsteemsete või üldiste puuduste tõttu või puuduste tõttu, mis puudutavad konkreetsemalt objektiivselt tuvastatavat isikute rühma. Teises etapis peab täitev õigusasutus konkreetselt ja täpselt kontrollima, mil määral võivad kontrolli esimeses etapis tuvastatud puudused mõjutada isikut, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, ning kas selle isiku isiklikku olukorda arvestades on piisavalt alust arvata, et teda ähvardab tegelik oht, et tema üleandmise korral vahistamismääruse teinud liikmesriigile neid põhiõigusi rikutakse(15). Kui vahistamismäärust täitev õigusasutus leiab, et tal ei ole kogu vajalikku teavet asjaomase isiku üleandmise kohta otsuse tegemiseks, peab ta raamotsuse 2002/584 artikli 15 lõike 2(16) kohaselt paluma vahistamismääruse teinud õigusasutust saata talle kiiresti kogu täiendav teave, mida ta peab vajalikuks seoses sellega, mis tingimustes kavandatakse isikut kinni pidada(17).
35.      Nagu märkis kohtujurist Campos Sánchez-Bordona, on käesoleva ettepaneku punktides 32–34 viidatud kohtuotsusest Aranyosi ja Căldăraru tulenev kohtupraktika näide Euroopa Kohtu kohtuotsusega õiguse loomise kohta, mida õigustab vajadus leida viis, kuidas kaitsta isiku põhiõigusi juhtudel, mida liidu seadusandja ei ole Euroopa vahistamismääruse raames selgesõnaliselt ette näinud(18). Seega tuleb tõdeda, et nõue tagada asjaomase isiku põhiõiguste kaitse selles kohtupraktikas sätestatud tingimustel kujutab endast uut Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslikku alust, mis lisandub raamotsuse 2002/584 artiklis 3 juba ette nähtud alustele.
B.      Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus
36.      Prantsuse valitsus märgib vastuvõetamatuse vastuväidet formaalselt esitamata oma kirjalikes seisukohtades, et eelotsuse küsimuste kontekst ja pealkiri viitavad üksnes ohule, et tagaotsitavate üleandmise korral rikutakse välisriigis mõistetud karistuse täideviimisega seotud põhiõigusi, ilma et oleks täiendavalt täpsustatud ega tõendatud kaheetapilist kontrolli, mis on ette nähtud Euroopa Kohtu praktikas ja esitatud käesoleva ettepaneku punktis 34. Seega on kaheldav, kas need küsimused vastavad põhikohtuasjade tõhusa lahendamisega lahutamatult seotud vajadusele(19).
37.      Tuletan meelde, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mille on liikmesriigi kohus esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Väljakujunenud kohtupraktikast selgub aga samuti, et ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus on Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille abil Euroopa Kohus annab liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgenduse, mida need kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks. Eelotsusetaotluse lahendamise eesmärk ei ole nõuandva arvamuse andmine üldistes või teoreetilistes küsimustes, vaid selle peab olema tinginud vaidluse tõhusa lahendamisega lahutamatult seotud vajadus(20). Nagu ilmneb ELTL artikli 267 sõnastusest enesest, peab esitatud eelotsusetaotlus olema „vajalik“ selleks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks tema menetluses olevas kohtuasjas „teha otsuse“(21).
38.      Selles osas nähtub eelotsusetaotlustest, et Belgia apellatsioonikohtud keeldusid AR-i ja HL-i vastu esitatud Euroopa vahistamismääruste täitmisest Euroopa vahistamismäärust käsitleva 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 4 lõike 5 alusel, mis näeb ette, et Euroopa vahistamismääruse täitmisest tuleb keelduda, kui on põhjendatult alust arvata, et see täitmine tooks kaasa selle, et rikutakse asjaomase isiku põhiõigusi, mis on tagatud liidu õigusega.
39.      Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, võimaldab selline säte, kui seda tõlgendada nii, et sellel on sama kohaldamisala kui raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikel 3, Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda ainult käesoleva ettepanku punktis 33 meelde tuletatud raamistikus ja seda ei saa seega käsitada nii, et sellega kehtestatakse täitmata jätmise alus, mis ei tulene sellest raamotsusest. Euroopa Kohus järeldas sellest, et raamotsust tuleb tõlgendada nii, et vahistamismäärust täitval õigusasutusel ei ole õigust Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda, tuginedes täitmata jätmise alusele, mis ei tulene samast raamotsusest, vaid üksnes vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusest, ning et see õigusasutus võib seevastu kohaldada riigisisest õigusnormi, mis näeb ette, et Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldutakse, kui see täitmine tooks kaasa liidu õigusega tagatud põhiõiguse rikkumise, tingimusel et selle õigusnormi kohaldamisala ei lähe kaugemale raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 kohaldamisalast, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus(22).
40.      Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlustest, et Belgia kohtud leidsid esiteks, et on piisavalt alust arvata, et vahistamismääruse teinud liikmesriikidele üleandmise korral ähvardab tagaotsitavaid nende põhiõiguste rikkumise oht, ning teiseks, et seda ohtu ei saa mõistliku aja jooksul kõrvaldada. Seega lähtub eelotsusetaotluse esitanud kohus nendes otsustes eeldusest – mis tuleneb põhikohtuasjade asjaolude analüüsist –, et raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikel 3 põhineva täitmata jätmise aluse kohaldamise tingimused on täidetud. Seda eeldust, mille põhjendatust see kohus ei palu Euroopa Kohtul kinnitada, käesolevate eelotsusetaotluste raames ei arutata. Nimelt ei soovi eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimustega teada, kas tingimused, mille esinemisel Euroopa vahistamismäärust ei täidetud, on õiguspärased, vaid millised on seda raamotsust arvestades sellest olukorrast tulenevad tagajärjed seoses neile isikutele mõistetud karistuste täideviimisega.
41.      Seega tuleb tõdeda, et esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist ning et vastus nendele küsimustele on eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsuste tegemiseks vajalik ja asjakohane. Seetõttu olen arvamusel, et eelotsuse küsimused on vastuvõetavad.
C.      Sisulised küsimused
1.      Raamotsus 2002/584
42.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas olukorras, kus vahistamismäärust täitev õigusasutus keeldub Euroopa vahistamismääruse täitmisest raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikes 3 sätestatud täitmata jätmise alusel, on see õigusasutus selleks, et vältida asjaomase isiku karistamata jäämist, kohustatud juhul, kui ta tuvastab, et see isik on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta, kohaldama täiendavalt selle raamotsuse artikli 4 punktis 6 sätestatud vabatahtlikku täitmata jätmise alust, et täita isikule vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistus vahistamismäärust täitvas liikmesriigis.
43.      Raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 6 kohaselt peab selles sättes ette nähtud Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise vabatahtliku aluse kohaldamiseks olema täidetud kaks tingimust: esiteks peab tagaotsitav viibima vahistamismäärust täitvas liikmesriigis või olema selle riigi kodanik või omama seal elukohta, ning teiseks et see riik kohustub täitma vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme, mille suhtes Euroopa vahistamismäärus on tehtud, vastavalt oma riigisisesele õigusele. Esimese tingimuse kohta on Euroopa Kohus juba sedastanud, et tagaotsitav „elab“ vahistamismäärust täitvas liikmesriigis juhul, kui seal on tema tegelik elukoht, ja ta „viibib“ seal, kui ta on pärast teatava kestusega stabiilset viibimist selles liikmesriigis loonud selle riigiga seosed, mis sarnanevad oma tugevuselt sidemetele, mida tekitab elukoht(23). Teise tingimuse kohta tuleb märkida, et selle raamotsuse artikli 4 punkti 6 sõnastusest tuleneb, et iga keeldumine Euroopa vahistamismääruse täitmisest eeldab, et vahistamismäärust täitev liikmesriik võtaks tõelise kohustuse viia tagaotsitavale mõistetud vabadusekaotuslik karistus täide(24).
44.      Kui vahistamismäärust täitev õigusasutus tuvastab, et need kaks tingimust on täidetud, peab ta veel hindama, kas esineb õigustatud huvi, millega on põhjendatud vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse täitmine vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil. See hinnang võimaldab sellel asutusel võtta arvesse selle raamotsuse artikli 4 punkti 6 eesmärki, milleks väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on suurendada tagaotsitava isiku sotsiaalse rehabilitatsiooni tõenäosust pärast seda, kui viimane on talle mõistetud karistuse ära kandnud(25).
45.      Käesoleval juhul tuleb märkida, et põhikohtuasjades kohaldati raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõiget 3 vahistamismääruse teinud liikmesriikide kinnipidamistingimuste suhtes. Ei ole väidetud, et AR-il ja HL-il ei olnud eelkõige põhiõigust õiglasele kohtulikule arutamisele seaduse alusel moodustatud kohtus, mis on tagatud harta artikli 47 teise lõiguga. Neil asjaoludel ei seata kahtluse alla neile vastavalt Rumeenias ja Kreekas mõistetud süüdimõistvaid kohtuotsuseid ja need kohtuotsused tuleb täita selles raamotsuses ette nähtud tingimustel. Lisaks ei ole vaidlust selles, et HL on Belgia kodanik ja Rumeenia kodanik AR „elab“ selle raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses Belgias, mistõttu on selles sättes ette nähtud täitmata jätmise vabatahtliku aluse kohaldamise esimene tingimus, mida on meenutatud käesoleva ettepaneku punktis 43, nende puhul täidetud.
46.      Neil asjaoludel leian, et kui vahistamismäärust täitev õigusasutus keeldub raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 alusel Euroopa vahistamismääruse täitmisest, peab ta täiendavalt kohaldama selle raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud vabatahtlikku täitmata jätmise alust ja andma korralduse tagaotsitavale mõistetud vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil, kui selleks on õigustatud huvi.
47.      Esiteks, mis selle raamotsuse sõnastusse puutub, siis ei näe ükski selle säte ette, et võib tugineda ainult ühele Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise alusele ega seda, et üks neist alustest on teise suhtes esimuslik. Seega, kui vahistamismäärust täitev õigusasutus tugineb Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldumisel sama raamotsuse artikli 1 lõikele 3, on tal samuti õigus kohaldada paralleelselt raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud vabatahtliku täitmata jätmise alust selles sättes ette nähtud tingimustel.
48.      Sellega seoses väitis Madalmaade valitsus oma kirjalikes seisukohtades, et raamotsus 2002/584 on „kihilise“ ülesehitusega(26). Kohtuasjas C‑722/23 esitatud kirjalikes seisukohtades väitis komisjon omakorda, et kuigi need kaks täitmata jätmise alust eksisteerivad koos ja neile saab tugineda sõltuvalt nende vastavate kriteeriumide järgimisest, ei ole nende vahel hierarhiat, mis tähendab, et kui vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus leiab pärast kaheetapilist kontrolli, mida Euroopa Kohtu praktikas on nõutud, et esineb asjaomase isiku põhiõiguste rikkumise oht, peab ta üleandmisest selle raamotsuse artikli 1 lõike 3 alusel keelduma ning lisaks võib ta juhul, kui selle raamotsuse artikli 4 punkti 6 kohaldamise tingimused on täidetud, võtta kohustuse viia karistus täide vastavalt oma riigisisesele õigusele ja keelduda üleandmisest viimati nimetatud sätte alusel. Minu arvates on nende kahe täitmata jätmise aluse vahel hierarhia, mis tuleneb juba nende olemusest, kuna üks neist on kohustuslik ja teine vabatahtlik, ilma et see hierarhia nõuaks vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutuselt kindlat järjekorda, milles nendele alustele saab tugineda.
49.      Teiseks võimaldab põhikohtuasjade asjaoludel raamotsuse 2002/584 artiklis 4 nimetatud erinevate Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise vabatahtlike aluste hulgast ainult selle raamotsuse artikli 4 punktis 6 nimetatud alus isikule, kelle vastu on tehtud Euroopa vahistamismäärus, mõistetud karistust täide viia Euroopa vahistamismäärust täitvas liikmesriigis. Kui seda sätet ei kohaldata, tuleb see isik seega vabastada, kuigi ta on lõplikult süüdi mõistetud ja ta võib olenevalt toimepandud süüteost kujutada endast ühiskonnale suurt ohtu, sealhulgas vahistamismäärust täitvas liikmesriigis.
50.      Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, nähtub Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast, et Euroopa vahistamismääruse mehhanismi eesmärk on võidelda sellise tagaotsitava karistamatuse vastu, kes viibib muul territooriumil kui see, kus teda kahtlustatakse süüteo toimepanemises(27). Niisuguse karistamatuse lubamine, mis rikuks toime pandud süütegude ohvrite õigusi, oleks vastuolus nii raamotsuse 2002/584 eesmärgiga kui ka ELL artikli 3 lõike 2 eesmärgiga, mille kohaselt moodustab liit oma kodanikele vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva sisepiirideta ala, kus isikute vaba liikumine on tagatud muu hulgas koos välispiirikontrolli, kuritegevuse ennetamise ja selle vastu võitlemisega seotud asjakohaste meetmete rakendamisega(28). Seega on Euroopa Kohus sedastanud, et kuigi raamotsuse 2002/584 sätetel ei ole vahetut õigusmõju, tuleb liikmesriigi pädeval kohtul siiski kogu siseriiklikku õigust arvesse võttes ja selles tunnustatud tõlgendusmeetodeid kasutades tõlgendada asjaomaseid riigisiseseid õigusnorme niipalju kui võimalik kõnealuse raamotsuse sõnastusest ja eesmärgist lähtudes, mis tähendab, et kui keeldutakse sellise isiku üleandmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kelle suhtes on vahistamismääruse teinud liikmesriigis tehtud lõplik kohtuotsus, millega on talle mõistetud vabadusekaotuslik karistus, on vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutustel kohustus tagada ise sellele isikule mõistetud karistuse tegelik täideviimine(29). Sellest kohtupraktikast tuleneb, et vahistamismäärust täitev õigusasutus peab suutma tagada tagaotsitavale mõistetud karistuse täideviimise nimetatud raamotsuse artikli 4 punkti 6 alusel vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, et isik kannaks ära karistuse, mis on talle lõplikult määratud.
51.      Kolmandaks on samuti Euroopa Kohtu praktika kohaselt raamotsuse artikli 4 punktis 6 sätestatud täitmata jätmise vabatahtliku aluse eesmärk võimaldada vahistamismäärust täitval õigusasutusel omistada eriline tähtsus võimalusele suurendada tagaotsitava „taasühiskonnastamise“ tõenäosust(30). Taasühiskonnastamine [või sotsiaalne rehabiliteerimine] eeldab määratluse kohaselt aga seda, et karistus viiakse tegelikult täide ja et selle karistuse lõppedes abistatakse süüdimõistetud isikut ühiskonda taasintegreerimise protsessis. Lõplikult süüdi mõistetud isikut, kes ei kanna oma karistust ära, mitte ainult ei saa ühiskonda taasintegreerida, vaid temas võib ka tekkida karistamatuse tunne, mis võib soosida retsidiivsust.
52.      Neljandaks on Euroopa Kohus otsustanud, et raamotsust 2002/584 tuleb tõlgendada nii, et see tagaks kooskõla nõuetega tagada asjaomaste isikute põhiõigused, pärssimata sealjuures liikmesriikide õigusalase koostöö süsteemi tõhusust, mille üks põhielemente on Euroopa vahistamismäärus, nagu liidu seadusandja on selle ette näinud(31).
53.      Nii on raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikel 3 ja artikli 4 punktil 6 erinevad eesmärgid, mis ei ole vastuolulised, vaid üksteist täiendavad selle isiku huvides, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus. Kui esimese sätte eesmärk on kaitsta tagaotsitavale liidu õigusega tagatud põhiõigusi, siis teise sätte eesmärk on, nagu Belgia valitsus oma kirjalikes seisukohtades esile tõi, suurendada selle isiku ühiskonda taasintegreerimise tõenäosust pärast karistuse kandmist. Asjaolu, et vahistamismäärust täitev õigusasutus keeldub Euroopa vahistamismääruse täitmisest asjaomase isiku põhiõiguste rikkumise ohu tõttu, ei välista, et samal ajal võib see asutus asuda seisukohale, et mõistetud karistus tuleb täide viia vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil, kui see isik on selle liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta ja kui esineb õigustatud huvi, mis õigustab karistuse täideviimist selle riigi territooriumil. Teisisõnu, nagu komisjon kohtuistungil väitis, ei sea artikli 1 lõike 3 alusel üleandmisest keeldumine, mis on seotud kinnipidamistingimustega vahistamismääruse teinud liikmesriigis, süüdimõistmist kahtluse alla, samas kui artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise alus tõstatab küsimuse, milline on karistuse täideviimiseks sobivaim koht, seadmata seejuures karistust kahtluse alla.
54.      Lisan, et raamotsuse 2002/584 artiklis 4 loetletud Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise vabatahtlike aluste kohta nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et liikmesriikidel on raamotsuse riigisisesesse õigusesse ülevõtmisel kaalutlusruum. Seega on liikmesriigid vabad otsustama, kas võtta need alused oma riigisisesesse õigusesse üle või mitte. Ka võivad nad piirata olukordi, mil vahistamismäärust täitev õigusasutus võib keelduda Euroopa vahistamismäärust täitmast, lihtsustades seega tagaotsitavate üleandmist kooskõlas raamotsuse artikli 1 lõikes 2 kehtestatud vastastikuse tunnustamise põhimõttega. Nii on see eelkõige sama raamotsuse artikli 4 punkti 6 puhul(32).
55.      Pean siiski oluliseks märkida, et raamotsuse 2002/584 artiklis 3 on ette nähtud ainult kolm kohustuslikku Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise alust, nimelt amnestia, ne bis in idem-põhimõtte kohaldamine ja selle isiku vanus, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus. Need alused on tegelikult seotud asjaomase isiku kriminaalvastutuse puudumisega ja neil juhtudel näib mõistetud karistuse täitmata jätmine – olgu siis vahistamismääruse teinud liikmesriigis või vahistamismäärust täitvas liikmesriigis – täiesti loogiline ja Euroopa vahistamismääruse mehhanismiga kooskõlas.
56.      Lisaks, nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 35 märkisin, kujutab kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru endast Euroopa Kohtu poolt kohtuotsusega õiguse loomist, millega lisati täiendav Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslik alus, mis põhineb raamotsuse artikli 1 lõikel 3 ja puudutab asjaomase isiku põhiõiguste austamist, eelkõige seoses kinnipidamistingimustega vahistamismääruse teinud liikmesriigis. See kohustuslik täitmata jätmise alus ei põhine asjaomase isiku kriminaalvastutuse puudumisel. Raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise aluse valikuline kohaldamine võib aga viia selleni, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis lõplikult süüdi mõistetud isik ei pruugi kanda mingit karistust ainuüksi seetõttu, et ta sai ära põgenedes elada muus liikmesriigis kui see, kus ta süüteo – mille eest ta lõplikult süüdi mõisteti – toime pani, sealhulgas juhul, kui ta on väga ohtlik.
57.      Selles uues kohtupraktika kontekstis näib Euroopa vahistamismääruse mehhanismiga vastuolus anda vahistamismäärust täitvale õigusasutusele üksnes võimalus kohaldada raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise alust. Kui see asutus keeldub tagaotsitavat artikli 1 lõike 3 alusel üle andmast, peaks artikli 4 punkti 6 fakultatiivsus minu arvates ja pärast õiguse loomist Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Aranyosi ja Căldăraru, millega loodi uus Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslik alus, muutuma samuti kohtuotsusega õiguse loomise teel kohustuseks, kui selle kohaldamise tingimused on täidetud, mis võimaldaks ühtlustada liikmesriikide praktika karistamatuse vastu võitlemisel.
58.      Nimetatud artikli 4 punkti 6 kohaldamise kohustuse kehtestamine näib olevat ka kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, millest tuleneb, et kui keeldutakse sellise isiku üleandmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kelle suhtes on vahistamismääruse teinud liikmesriigis tehtud lõplik kohtuotsus, millega on talle mõistetud vabadusekaotuslik karistus, on vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutustel kohustus tagada ise selle isikule mõistetud karistuse tegelik täideviimine(33). Euroopa Kohus on samas tähenduses otsustanud, et selle õigusasutuse õigust keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest kasutatakse ainult tingimusel, et tagatakse tagaotsitavale mõistetud karistuse tegelik täideviimine vahistamismäärust täitvas liikmesriigis ja saavutatakse nii raamotsuse 2002/584 eesmärgiga kooskõlas olev lahendus(34), milleks on võidelda asjaomase isiku karistamatuse vastu(35).
59.      Prantsuse valitsus ja komisjon väidavad oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades, et kui kohustada vahistamismäärust täitvat liikmesriiki võtma vastutuse vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud vanglakaristuse eest enda peale, vabastaks see viimasena nimetatud liikmesriigi tema kohustustest vahistamismäärust täitva liikmesriigi arvelt ega julgustaks liikmesriike, kus esineb puudusi, neid puudusi kõrvaldama. Prantsuse valitsus lisab, et sellisel vastutuse võtmisel oleksid vahistamismäärust täitvale liikmesriigile „rasked tagajärjed operatiivses plaanis“.
60.      Märgin siiski, et kui vahistamismäärust täitev liikmesriik otsustab konkreetsel juhul kohaldada raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõiget 3, toob see otsus tingimata kaasa tagajärjed, millega ta peab suutma toime tulla süüdimõistetu eest enda territooriumil vastutuse võtmisel. Selle vastutuse võtmine on selle liikmesriigi enda huvides, et kaitsta oma riigi julgeolekut ja avalikku korda. Lisaks näib argument, et liikmesriikidel, kus „esineb puudusi“, ei ole motivatsiooni oma vanglasüsteemi tingimusi parandada, nõrk. Kõige tugevam stiimul tuleneb nimelt sellest, et rahvusvahelised organid ja kohtud on tuvastanud, et nende riikide kinnipidamistingimused ei ole kooskõlas liidu õigusega ja eelkõige harta artikliga 4 tagatud põhiõiguste kaitse standardiga(36). Lisaks, kuna kõnealuse artikli 1 lõike 3 kohaldamine toimub üksnes erandlikel asjaoludel, nagu märkis Euroopa Kohus, on raske ette kujutada, kuidas selline vastutuse enda peale võtmine võiks vahistamismäärust täitvale liikmesriigile kaasa tuua „raskeid tagajärgi operatiivses plaanis“.
61.      Kuigi raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkt 6 on vabatahtlik ja see säte on liikmesriigiti riigisiseselt erinevalt(37) üle võetud, näib mulle tarvilik täpsustada, et selle on täitmata jätmise vabatahtliku alusena üle võtnud ainult mõned liikmesriigid, kuna enamik muutis selle kohustuslikuks või osaliselt kohustuslikuks(38). Raamotsuse artikli 1 lõike 3 kohaldamisel võivad aga vahistamismäärust täitvad õigusasutused jääda ilma õigusliku aluseta, mis võimaldaks neil määrata selle isiku karistuse täideviimise, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus(39). Seega oleks selle täitmata jätmise aluse kohustuslikuks muutmine sobiv lahendus nende ametiasutuste praktiliste raskuste ületamiseks nimetatud raamotsuse artikli 1 lõike 3 kohaldamisel(40).
62.      Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et vahistamismäärust täitev õigusasutus, kes keeldub Euroopa vahistamismääruse täitmisest raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikes 3 sätestatud täitmata jätmise alusel, on juhul, kui ta tuvastab, et asjaomane isik on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta, kohustatud kohaldama raamotsuse artikli 4 punkti 6 ja – tingimusel, et selle sätte kohaldamise tingimused on täidetud – andma korralduse vahistamismääruse teinud liikmesriigi poolt tema territooriumil mõistetud vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks, et vältida selle isiku karistamatust.
63.      Käesoleval juhul on selge, et Belgia Kuningriik on raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise vabatahtliku aluse 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 6 punktiga 4 oma riigisisesesse õigusesse üle võtnud. Lisaks, nagu on märgitud, on käesolevates kohtuasjades raamotsuse artikli 4 punkti 6 kohaldamise esimene tingimus täidetud(41). Mis puutub teise tingimusse, mis puudutab vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohustust viia karistus täide „vastavalt oma siseriiklikule õigusele“, siis see eeldab, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuste täideviimiseks mõeldud meetmed on reguleeritud vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusega ning need peavad võimaldama tagada karistuse materiaalse täideviimise ja tagada süüdimõistetu sotsiaalse rehabilitatsiooni.
2.      Raamotsus 2008/909
64.      Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale täpsustab sarnaselt raamotsusega 2002/584 ka raamotsus 2008/909 kriminaalõiguse valdkonnas vastastikuse usalduse ja vastastikuse tunnustamise põhimõtteid. See raamotsus, nagu on rõhutatud selle põhjenduses 5, tugevdab õigusalast koostööd kriminaalasjades tehtud kohtuotsuste tunnustamisel ja täitmisel, kui liidu kodanikele on teises liikmesriigis mõistetud vabadusekaotuslik karistus või vabadust piirav meede, et hõlbustada nende isikute taasühiskonnastamist(42). Selle raamotsuse artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaselt on selle raamotsuse, mida kohaldatakse siis, kui süüdimõistetud isik asub vahistamismääruse teinud või vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, eesmärk kehtestada eeskirjad, mille kohaselt tuleb liikmesriigil, selleks et hõlbustada süüdimõistetud isiku taasühiskonnastamist, tunnustada kohtuotsust ja teise liikmesriigi kohtu mõistetud karistus täide viia. Sama raamotsuse artiklist 25 tuleneb, et raamotsust kohaldatakse mutatis mutandis ulatuses, milles selle sätted on kooskõlas raamotsuse 2002/584 sätetega, karistuste täideviimiseks juhtudel, kus liikmesriik võtab kohustuse viia karistus täide vastavalt viimati nimetatud raamotsuse artikli 4 punktile 6(43).
65.      Seega peab liidu seadusandja ette nähtud seos raamotsuse 2002/584 ja raamotsuse 2008/909 vahel aitama saavutada eesmärki hõlbustada asjaomase isiku taasühiskonnastamist. Pealegi ei ole selline taasühiskonnastamine ainult süüdimõistetud isiku, vaid ka Euroopa Liidu huvides üldiselt(44).
66.      Järelikult, nagu tõi esile kohtujurist Richard de la Tour oma 13. juuni 2024. aasta ettepanekus kohtuasjas C. J. (Euroopa vahistamismäärusele järgneva karistuse täideviimine)(45), tuleneb raamotsuse 2008/909 punktist 25, et see, kui vahistamismäärust täitev kohus kasutab raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktis 6 sätestatud täitmata jätmise vabatahtlikku alust, eeldab, et järgitakse raamotsuses 2008/909 ette nähtud menetlust ja tingimusi, et tunnustada ja täita kriminaalasjas tehtud kohtuotsust muus liikmesriigis kui vahistamismääruse teinud liikmesriik(46). Teisisõnu peab vahistamismäärust täitval õigusasutusel selleks, et ta võiks kohustuda asjaomasele isikule mõistetud vangistust täide viima, kontrollides, kas tal on võimalus viia see karistus tõesti täide kooskõlas oma riigisisese õigusega, nagu on nõutud selle artikli 4 punktis 6, ja vältida nii igasugust karistamatuse ohtu, olema õigus võtta selle karistuse täideviimine üle raamotsuses 2008/909 ette nähtud eeskirju järgides.
67.      Euroopa Kohus on täpsustanud, et nende eeskirjade hulgas on eelkõige esiteks selle raamotsuse artikli 8 lõige 1, mille kohaselt on täidesaatva liikmesriigi pädev asutus üldjuhul kohustatud rahuldama taotluse tunnustada kohtuotsust ja viia täide teises liikmesriigis mõistetud vabadusekaotuslik karistus või vabadust piirav meede, mis on talle edastatud vastavalt nimetatud raamotsuse artiklitele 4 ja 5. Sellise taotluse võib ta üldjuhul rahuldamata jätta üksnes raamotsuse artiklis 9 ammendavalt loetletud mittetunnustamise või täideviimisest keeldumise põhjustel(47). Lisaks on raamotsuse 2008/909 artikli 8 lõigetes 2–4 ette nähtud ranged tingimused selle kohta, kuidas täidesaatva riigi pädev asutus võib kohtuotsuse väljastanud riigis mõistetud karistust kohandada, ning need moodustavad ainsa erandi sellel asutusel raamotsuse artikli 8 lõike 1 kohaselt lasuvast põhimõttelisest kohustusest tunnustada talle saadetud otsust ja võtta viivitamatult kõik vajalikud meetmed karistuse täideviimiseks nii, et selle kestus ja laad vastaksid kohtuotsuse teinud riigis tehtud kohtuotsuses ettenähtule(48).
68.      Teiseks näeb nimetatud raamotsuse artikli 4 lõige 1 sisuliselt ette, et vahistamismääruse teinud liikmesriigil on juhul, kui süüdimõistetu on andnud nõusoleku, kui see on sama raamotsuse artikli 6 alusel nõutav, võimalus edastada selline kohtuotsus sellele teisele liikmesriigile koos tunnistusega, mille tüüpvorm on esitatud raamotsuse I lisas. Raamotsuse 2008/909 artikli 4 lõike 2 kohaselt võib kohtuotsuse ja tunnistuse edastamine toimuda siis, kui vahistamismääruse teinud riigi pädev asutus on – vajaduse korral pärast vahistamismääruse teinud riigi ja vahistamismäärust täitva riigi pädevate asutuste vahelisi konsultatsioone – veendunud, et karistuse täideviimine vahistamismäärust täitva riigi poolt aitab saavutada eesmärki hõlbustada süüdimõistetud isiku sotsiaalset rehabilitatsiooni. Lisaks on raamotsuse 2008/909 artikli 4 lõikes 5 sätestatud, et vahistamismäärust täitev riik võib omal algatusel paluda väljaandjariigil edastada kohtuotsus koos tunnistusega ning et selle lõike alusel esitatud taotlused ei tekita vahistamismääruse teinud liikmesriigile kohustust edastada kohtuotsus koos tunnistusega.
69.      Nagu nähtub raamotsuse 2008/909 nendest sätetest, on kohtuotsuse ja selles raamotsuses ette nähtud tunnistuse edastamine väljaandjariigi poolt vajalik kohtuotsuse tunnustamiseks ja karistuse täideviimiseks, kusjuures edastamine väljendab selle liikmesriigi nõusolekut sellega, et vahistamismäärust täitev liikmesriik võtab karistuse täideviimise enda peale. Kohtuotsuse tunnustamine ja karistuse täideviimine toimub seega teabe põhjal, mis sisaldub tunnistuses, mille võib väljaandjariik pealegi tagasi võtta(49), eelkõige kui ta leiab, et kavandatav karistuse kohandamine talle ei sobi. Sellest järeldub, et kui kohtuotsust koos selles raamotsuses ette nähtud tunnistusega ei edastata, ei ole täidesaatval riigil õigust lasta väljaandjariigis mõistetud karistus täide viia oma territooriumil, sest see viimane liikmesriik ei ole sellega nõustunud. Seega, nagu väitsid Rumeenia ja Prantsuse valitsus oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades, leian, et vahistamismäärust täitev liikmesriik võib karistuse täideviimise üle võtta üksnes raamotsusega 2008/909 kindlaks määratud raamistikus, milles on nõutav tihe ja aktiivne koostöö väljaandjariigiga ja eelkõige viimase nõusolek karistuse täideviimiseks täidesaatvas liikmesriigis.
70.      Põhikohtuasjades on liikmesriigi kohtu ülesanne kontrollida, kas raamotsuses 2008/909 sätestatud tingimused, mis käsitlevad Belgia Kuningriigi vastutuse võtmist AR-le ja HL-le mõistetud karistuste täitmise eest, on täidetud.
71.      Käesoleval juhul nähtub Rumeenia valitsuse kirjalikest seisukohtadest kohtuasjas C‑722/23, et Belgia õigusasutus palus Rumeenia õigusasutusel esitada talle dokumendid, mis on vajalikud selleks, et AR-ile Belgia territooriumil mõistetud nelja-aastase vanglakaristuse täideviimine enda peale võtta, sealhulgas tunnistuse, mis väljendab Rumeenia õigusasutuse nõusolekut, nagu on nõutud raamotsuse 2008/909 artikli 4 lõikes 5 – dokumendid, mille ta sai. Seega tuleb asuda seisukohale, et raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 6 kohaldamise teine tingimus on täidetud, kuna Belgia õigusasutus on võimeline selle karistuse materiaalselt täide viima vastavalt oma riigisisesele õigusele, st 15. mai 2012. aasta seaduse artikli 38 lõikele 1. Belgia õigusasutus peab veel hindama, kas esineb õigustatud huvi, mis õigustab väljaandjariigis AR‑ile mõistetud karistuse täideviimist täidesaatva liikmesriigi territooriumil. Sellega seoses on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata üldiselt kõiki AR-i olukorda iseloomustavaid konkreetseid asjaolusid, mis võivad näidata, et tema ja Belgia Kuningriigi vahel on seosed, mis võimaldavad tuvastada, et ta on seal piisavalt lõimunud, ning et talle vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse täideviimine Belgia Kuningriigis aitab kaasa artikli 4 punktiga 6 taotletava sotsiaalse rehabilitatsiooni eesmärgi saavutamisele. Konkreetses olukorras, kus – nagu käesoleval juhul – karistust ei saa selle raamotsuse artikli 1 lõike 3 alusel täide viia vahistamismääruse teinud liikmesriigis, olen siiski arvamusel, et ainuüksi sel põhjusel on olemas õigustatud huvi, mille tõttu on põhjendatud selle karistuse täideviimine vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil.
72.      Kõike eeltoodut arvesse võttes olen arvamusel, et raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et kui vahistamismäärust täitev õigusasutus keeldub Euroopa vahistamismääruse täitmisest selle raamotsuse artikli 1 lõikes 3 sätestatud täitmata jätmise alusel põhjusel, et asjaomase isiku suhtes vahistamismääruse teinud õigusasutusele üleandmise korral esineb selle isiku põhiõiguste rikkumise oht seoses kinnipidamistingimustega vahistamismääruse teinud liikmesriigis, on see õigusasutus juhul, kui ta tuvastab, et see isik on selle liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta, isiku karistamatuse vältimiseks kohustatud andma korralduse selle karistuse täideviimiseks vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil, tingimusel et karistuse sellel territooriumil täideviimise tegelikult enda peale võtmiseks raamotsusega 2008/909 kehtestatud menetlust on järgitud ja tingimused on täidetud.
D.      Täiendavad märkused
73.      Oma analüüsi lõpule viimiseks soovin esitada mõned märkused olukordade kohta, kus erinevalt käesolevatest liidetud kohtuasjadest ei saa raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 6 kohaldada.
74.      Selle raamotsuse riigisisesesse õigusesse ülevõtmisel võivad liikmesriigid, kellel on kaalutlusruum, olla valinud jätta artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise vabatahtlik alus üle võtmata(50). Pealegi ei pruugi tagaotsitav olla vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik ega seal viibida ega elada(51). Sellistes olukordades tekib küsimus, kas see isik jääks karistamata, kui ta kasutab oma liikumisvabadust, et minna teise liikmesriiki kui see, kus ta kriminaalkorras süüdi mõisteti, ning kui Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldumine on ette nähtud raamotsuse artikli 1 lõike 3 alusel(52).
75.      Minu arvates ei või raamotsused 2002/584 ja 2008/909 viia selleni, et tagaotsitav saab tema suhtes tehtud lõplikust süüdimõistmisest kõrvale hoida. Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu kohtupraktikast esiteks, et selleks et tagada Euroopa vahistamismääruse toimimine, peab ELL artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud lojaalse koostöö kohustus leidma rakendust vahistamismäärust täitvate ja vahistamismääruse teinud õigusasutuste dialoogis. Lojaalse koostöö põhimõttest tuleneb nimelt, et liikmesriigid abistavad täielikus vastastikuses austuses üksteist aluslepingutest tulenevate ülesannete täitmisel(53). Teiseks pakuvad need raamotsused vahistamismääruse teinud ja vahistamismäärust täitvatele õigusasutustele vahendeid, mida nad peavad kasutama selleks, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistus viidaks tegelikult täide ainult sellel territooriumil, kus see on võimalik, see tähendab vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil, et täita raamotsusega 2002/584 taotletavat eesmärki võidelda karistamatuse vastu.
76.      Nagu nähtub raamotsuse 2008/909 artikli 4 lõikest 5, võib vahistamismäärust täitev liikmesriik omal algatusel paluda vahistamismääruse teinud liikmesriigil edastada talle kohtuotsus koos tunnistusega(54). Leian, et vahistamismäärust täitev õigusasutus on kohustatud sellise taotluse esitama. Nagu Rumeenia valitsus kohtuistungil väitis, aitab raamotsuse artikli 4 lõike 5 autonoomne rakendamine liidule seatud eesmärgi raames kujundada liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks, võidelda karistamatuse vastu ja aitab kaasa süüdimõistetu taasühiskonnastamisele. Selle lõike 5 alusel esitatud taotlused ei pane vahistamismääruse teinud liikmesriigile siiski kohustust edastada kohtuotsust koos tunnistusega. Järelikult on tingimata vajalik saada selle liikmesriigi nõusolek. Minu arvates – ja nagu kinnitas Prantsuse valitsus oma suulistes seisukohtades –, kui vahistamismäärust täitev õigusasutus algatab sama raamotsuse alusel süüdimõistva kohtuotsuse vastastikuse tunnustamise menetluse, kahjustamata ebaproportsionaalselt vahistamismääruse teinud õigusasutuste mõistetud karistust, on viimati nimetatud õigusasutus valmis seda vastastikust tunnustamist aktsepteerima. Lisaks näib mulle, et Euroopa vahistamismääruse mehhanismiga on kooskõlas, et kui süüdimõistetut ei anta üle, kaldub vahistamismääruse teinud liikmesriik selleks, et vältida selle isiku karistamatuse ohtu, nõustuma karistuse täideviimisega tema nõusolekul vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil.
V.      Ettepanek
77.      Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Cour de cassationi (Belgia kassatsioonikohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK, artikli 4 punkti 6
tuleb tõlgendada nii, et
kui vahistamismäärust täitev õigusasutus keeldub Euroopa vahistamismääruse täitmisest selle raamotsuse artikli 1 lõikes 3 sätestatud täitmata jätmise alusel põhjusel, et asjaomase isiku suhtes vahistamismääruse teinud õigusasutusele üleandmise korral esineb selle isiku põhiõiguste rikkumise oht seoses kinnipidamistingimustega vahistamismääruse teinud liikmesriigis, on see õigusasutus juhul, kui ta tuvastab, et see isik on selle liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta, isiku karistamatuse vältimiseks kohustatud andma korralduse selle karistuse täideviimiseks vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil, tingimusel et karistuse sellel territooriumil täideviimise tegelikult enda peale võtmiseks nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsusega 2008/909/JSK (vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kriminaalasjades tehtud otsuste suhtes, millega määratakse vabadusekaotuslikud karistused või vabadust piiravad meetmed, nende Euroopa Liidus täideviimise eesmärgil) kehtestatud menetlust on järgitud ja tingimused on täidetud.
1      Algkeel: prantsuse.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Nõukogu 13. juuni 2002. aasta otsus Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34), mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK (ELT 2009, L 81, lk 24, edaspidi „raamotsus 2002/584“).
3      5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, edaspidi „kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru“, EU:C:2016:198).
4      Nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsus vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kriminaalasjades tehtud otsuste suhtes, millega määratakse vabadusekaotuslikud karistused või vabadust piiravad meetmed, nende Euroopa Liidus täideviimise eesmärgil (ELT 2008, L 327, lk 27).
5      Moniteur belge, 22.12.2003, lk 60075.
6      See artikkel 3 käsitleb piinamise keeldu.
7      Moniteur belge, 08.06.2012, lk 32117. Selles sättes on ette nähtud, et „[k]ui nõupidamiste koda kohaldab [19. detsembri 2003. aasta seaduse] artikli 6 lõiget 4, toob tema otsus kaasa Euroopa vahistamismääruse esemeks olevas kohtuotsuses määratud vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava meetme tunnustamise ja täideviimise. Seejärel pööratakse süüdimõistev kohtuotsus täitmisele vastavalt käesoleva seaduse sätetele. Territoriaalselt pädev kuninga prokurör nõuab Euroopa vahistamismääruse teinud asutuselt kohtuotsust koos tunnistusega ja vajaduse korral kohandab karistust vastavalt artiklile 18“.
8      17. detsembri 2020 aasta kohtuotsus (C‑354/20 PPU ja C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, punkt 62).
9      29. juuni 2017. aasta kohtuotsus (C‑579/15, edaspidi „kohtuotsus Popławski I“, EU:C:2017:503, punkt 43).
10      Artikkel 5 käsitleb õigust isikuvabadusele ja -puutumatusele.
11      Vt 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus GN (lapse parimatel huvidel põhinev keeldumise alus) (C‑261/22, edaspidi „kohtuotsus GN“, EU:C:2023:1017, punktid 35–37 ja seal viidatud kohtupraktika).
12      6. juuni 2023. aasta kohtuotsus O. G. (kolmanda riigi kodaniku suhtes tehtud Euroopa vahistamismäärus) (C‑700/21, edaspidi „kohtuotsus O. G.“, EU:C:2023:444, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
13      Vt kohtuotsus GN (punktid 33 ja 34 ning seal viidatud kohtupraktika).
14      Vt selle kohta kohtuotsus GN (punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
15      Vt selle kohta 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649, punktid 52‑54 ja seal viidatud kohtupraktika).
16      Selles sättes on ette nähtud, et „[k]ui vahistamismäärust täitev õigusasutus leiab, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi edastatud teabest ei piisa üleandmisotsuse tegemiseks, küsib ta vajalikku lisateavet, eelkõige seoses artiklitega 3–5 ja artikliga 8, mis tuleb kiiresti saata ning võib selle saamiseks kehtestada tähtaja, võttes arvesse vajadust järgida artiklis 17 kehtestatud tähtaegu“.
17      Vt selle kohta kohtuotsus GN (punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
18      Ettepanek kohtuasjas E. D. L. (keeldumine haiguse tõttu) (C‑699/21, EU:C:2022:955, punkt 60).
19      Kohtuasjas C‑91/24 esitatud kirjalikes seisukohtades lisab Prantsuse valitsus, et eelotsusetaotlusest ei nähtu, et üleandmine oleks ajutiselt peatatud raamotsuse 2002/584 artikli 23 lõike 4 alusel, mille kohaselt „[ü]leandmise võib erandkorras ajutiselt edasi lükata humanitaarsetel põhjustel, näiteks kui on alust arvata, et see ilmselt ohustaks tagaotsitava elu või tervist“, ega ka seda, et oleks rakendatud tõhusat koostööd, milles kasutatakse täielikult selles raamotsuses ette nähtud vahendeid tagatiste saamiseks.
20      9. novembri 2023. aasta kohtuotsus Všeobecná úverová banka (C‑598/21, EU:C:2023:845, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
21      8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
22      Vt 31. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Puig Gordi jt (C‑158/21, EU:C:2023:57, punktid 78 ja 79).
23      Vt selle kohta kohtuotsus O. G. (punktid 46 ja 47 ning seal viidatud kohtupraktika).
24      Vt kohtuotsus O. G. (punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
25      Vt kohtuotsus O. G. (punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Selle valitsuse sõnul on selle „kihilisuse“ lähtepunkt see, et vastavalt raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikele 2 Euroopa vahistamismäärus täidetakse, välja arvatud juhul, kui: i) vastavalt selle raamotsuse artiklile 3 või 4 esineb kohustuslik või vabatahtlik täitmata jätmise alus või kui ii) raamotsuse artikli 1 lõike 3 alusel on kohustus vahistamismäärus täitmata jätta.
27      Vt 18. aprilli 2023. aasta kohtuotsus E. D. L. (keeldumine haiguse tõttu) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
28      Vt selle kohta 24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski (C‑573/17, edaspidi „kohtuotsus Popławski II“, EU:C:2019:530, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
29      Vt kohtuotsus Popławski I (punkt 43).
30      Vt kohtuotsus Popławski II (punkt 99 ja seal viidatud kohtupraktika).
31      Vt 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus X (Euroopa vahistamismäärus – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
32      Vt kohtuotsus O. G. (punktid 34–36 ja seal viidatud kohtupraktika).
33      Vt käesoleva ettepaneku punkt 50.
34      Vt selle kohta kohtuotsus Popławski II (punkt 92 ja seal viidatud kohtupraktika).
35      Selline vastutus vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse täideviimisel, mis lasub vahistamismäärust täitvatel õigusasutustel, peegeldab rahvusvahelises õiguses tunnustatud põhimõtet „aut dedere aut, punire/judicare“ („kas välja anda või karistada/kohut mõista“), mis tuleneb tavapärastest väljaandmislepingutest, mida Euroopa vahistamismääruse mehhanism asendas. Vt selle põhimõtte kohta eelkõige Costa, M. J., „Aut Dedere Aut Judicare“, Caeiro, P. jt (toim) väljaandes Elgar Encyclopedia of Crime and Criminal Justice, 2024, lk 178–192, eriti lk 185–187.
36      Vt selle kohta 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punktid 102 ja 103 ning seal viidatud kohtupraktika).
37      Vt raamotsuse 2002/584 täitmata jätmise vabatahtlike aluste riigisisese ülevõtmise mitmekesisuse kohta õiguskirjanduses Bot, S., „Section 2. Une transposition délicate par l’autonomie procédurale conservée aux États membres“, Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Bruxelles, 2009, lk 233–246.
38      Vt selle kohta komisjoni aruanne Euroopa Parlamendile ja nõukogule nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse (Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta) rakendamise kohta (COM/2020/270 (final), eriti lk 18).
39      Vt raskuste kohta, millega õigusasutused raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 kohaldamisel kokku puutuvad, Weyembergh, A. ja Pinelli, L., „Detention Conditions in the Issuing Member State as a Ground for Non-Execution of the European Arrest Warrant: State of Play and Challenges Ahead“, European Criminal Law Review, kd 12, nr 1, 2022, lk 25–52, eriti lk 37–39.
40      Märgin lisaks, et lahendus, mis seisneb selles, et vahistamismäärust täitvale asutusele pannakse selgesõnaline kohustus karistus ise täitmisele pöörata, on juba kavandatud selleks, et ületada takistused, mis raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõike 3 kohaldamisel praktikas esinevad. Vt selle kohta „The EAW and Prison conditions: Outcome Report of the College Thematic Discussion“, Eurojust, mai 2017, kättesaadav ainult inglise keeles aadressil: https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/9c1ffe17-8c64-11e7-b5c6-01aa75ed71a1.
41      Vt käesoleva ettepaneku punkt 45.
42      Vt 9. novembri 2023. aasta kohtuotsus Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
43      Vt kohtuotsus Popławski II (punkt 36).
44      11. märtsi 2020. aasta kohtuotsus SF (Euroopa vahistamismäärus – vahistamismäärust täitvasse riiki tagasitoomise tagatis) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
45      C‑305/22, EU:C:2024:508 (punktid 41–48) (käesoleva ettepaneku koostamise kuupäevaks ei ole veel kohtuotsust kuulutatud).
46      Vt ka komisjoni teatis „Euroopa vahistamismääruse tegemise ja täitmise käsiraamat“ (ELT C, C/2023/1270), eriti punktid 2.5.2 ja 5.5.2.
47      Vt selle kohta 9. novembri 2023. aasta kohtuotsus Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, punkt 20).
48      Vt 15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus AV (liitkaristust mõistev kohtuotsus) (C‑221/19, EU:C:2021:278, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
49      Raamotsuse 2008/909 artiklis 13 on nimelt sätestatud, et „[v]äljaandjariik võib põhjendusi esitades võtta täidesaatvast riigist tagasi tunnistuse selle ajani, kuni karistuse täideviimine ei ole täidesaatvas riigis alanud. Täidesaatev riik ei vii tunnistuse tagasivõtmisel enam karistust täide“.
50      Vt käesoleva ettepaneku punkt 54.
51      Vt selle kohta 5. septembri 2012. aasta kohtuotsus Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
52      Vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft (kinnipidamistingimused Ungaris) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, punkt 85).
53      Vt 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punkt 93 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks on Euroopa Inimõiguste Kohus EIÕK artiklist 2 ja harta artiklist 2 lähtuvalt kehtestanud Euroopa vahistamismääruse raames „positiivse menetlusliku koostöö kohustuse“ liikmesriikide vahel koostöö tegemiseks. Vt Euroopa Inimõiguste Kohtu ja Euroopa Liidu Põhiõiguste Ameti (FRA) ühine temaatiline teabeleht „Mandat d’arrêt européen et droits fondamentaux – Jurisprudence de la CEDH et de la CJUE“ [Euroopa vahistamismäärus ja põhiõigused – EIK ja Euroopa Kohtu kohtupraktika], muudetud 28. veebruaril 2025, kättesaadav inglise ja prantsuse keeles aadressil: https://ks.echr.coe.int/documents/d/echr-ks/mandat-d-arret-europeen-et-droits-fondamentaux. Selles teabelehes on märgitud, et selle sisu ei ole Euroopa Inimõiguste Kohtule siduv.
54      Vahistamismääruse teinud õigusasutus võib sellise taotluse esitada ka raamotsuse 2008/909 artikli 4 lõike 1 alusel.