62002CC0414_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Ühenduse tolliseadustik
–
Artikkel 202
–
Kauba ebaseaduslik toomine ühenduse tolliterritooriumile
–
Tollivõlg
–
Tööandja vastutus
1. Viini Verwaltungsgerichtshof esitas 6. novembri 2002. aasta määrusega Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (edaspidi „tolliseadustik”)(2), artikli 202 lõike 3 tõlgendamise kohta. Eelotsusetaotluse esitanud siseriiklik kohus soovib sisuliselt teada, kas nimetatud õigusnormiga on vastuolus liikmesriigi õigusakt, mis kehtestab tööandja (või käsundiandja) vastutuse töötaja (või käsundisaaja) talle usaldatud ülesannete täitmisel tollinõuete rikkumise tõttu tekkinud tollivõla eest.
I. Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
2. Ühenduse tolliseadustiku artikkel 202 sätestab:
„1. Tollivõlg impordil tekib, kui:
a) kaup, millelt tuleb tasuda imporditollimaks, tuuakse ebaseaduslikult ühenduse tolliterritooriumile […]
[…]
3. Võlgnikud on:
– isik, kes kõnealuse kauba ebaseaduslikult tolliterritooriumile tõi,
– isikud, kes osalesid kauba ebaseaduslikus sissetoomises ja kes teadsid või oleksid pidanud teadma, et selline sissetoomine on ebaseaduslik, ja
– isikud, kes kõnealuse kauba omandasid või seda valdasid ja kes kauba omandamise või saamise ajal teadsid või oleksid pidanud teadma, et see on sisse toodud ebaseaduslikult.”
3. Artikkel 213 täpsustab, et:
„Kui ühest tollivõlast tuleneva maksusumma tasumise eest vastutab mitu isikut, vastutavad need selle eest solidaarselt.”
Siseriiklikud õigusnormid
4. Zollrechts-Durführungsgesetz’i (tolliseaduse rakendamise seadus, edaspidi ZollR-DG) (3) artikli 79 lõige 2 sätestab:
„Tollivõlg, mis tekib ettevõtja töötajal või teisel käsundisaajal tööandja või käsundiandja poolt usaldatud ülesannete täitmisel tollinõuete rikkumise tõttu, kehtib samal ajal ka tööandja või käsundiandja suhtes osas, milles viimane ei ole võlgnik mingi teise sätte alusel.”
II. Asjaolud ja menetlus
5. Toimikust tuleneb, et Hassan Bas on äriühingu Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul (edaspidi „Ulustrans”) töötaja.
6. Hassan Bas ületas 5. detsembril 1996 Ulustrans’i nimele registreeritud transpordivahendiga Höchst’i piiripunkti Šveitsi ja Austria vahel, esitamata tollile nelja veetavat tekstiilmaterjalide poolimismasinat.
7. Hauptzollamt Feldkirch’i (Feldkirch’i tolliasutus) 11. detsembri 1996. aasta otsusega teatati Hassan Bas’ile, et tolliseadustiku artikli 202 lõigete 1 ja 3 tähenduses on ta 770 684 Austria šillingi (millest 83 770 šillingit on tollimaks ja 686 914 šillingit käibemaks) suuruse tollivõla võlgnik.
8. 27. veebruaril 1997 teatas nimetatud tolliasutus Ulustrans’ile, et tolliseadustiku artikli 202 lõike 1 (koostoimes ZollR-DG artikli 79 lõikega 2) tähenduses oli ka äriühingul tekkinud tollivõlg äriühingu töötaja tollivõlaga samas ulatuses.
9. Nimetatud otsuse peale esitatud Ulustrans’i kaebus jäeti rahuldamata. Ulustrans esitas seejärel Finanzlandesdirektion für Oberösterreich’i Linz’i piirkonna neljandale apellatsioonikojale halduskaebuse, mis 21. novembri 2000. aasta otsusega samuti rahuldamata jäeti.
10. Ulustrans esitas seejärel Verwaltungsgerichtshof’ile kaebuse, millega ta taotles Finanzlandesdirektion für Oberösterreich’i (edaspidi „kostja asutus”) otsuse tühistamist, väites eelkõige, et ZollR-DG artikli 79 lõige 2 on vastuolus ühenduse õigusega, kuna ta laiendab ebaseaduslikult tolliseadustiku artikli 202 lõikes 3 sätestatud võlgnike ammendavat loetelu.
11. Nimetatud probleemi lahendamiseks pidas Verwaltungsgerichtshof vajalikuks pöörduda EÜ artikli 234 alusel Euroopa Kohtu poole järgmise küsimusega:
„Kas Zollrechts-Durführungsgesetz’i artikli 79 lõige 2 (mille järgi tollivõlg, mis tekib ettevõtja töötajal või teisel käsundisaajal tööandja või käsundiandja poolt usaldatud ülesannete täitmisel tollinõuete rikkumise tõttu, kehtib samal ajal ka tööandja või käsundiandja suhtes) laiendab tolliseadustiku artikli 202 lõike 3 tähenduses lubamatult võlgniku mõistet ning seega on ühenduse õigusega vastuolus?”
12. Menetluse raames esitasid kostja asutus, Austria valitsus ja komisjon kirjalikke märkusi.
III. Õiguslik analüüs
13. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtul tuvastada, kas ZollR-DG artikli 79 lõige 2 on kooskõlas tolliseadustiku artikli 202 lõikega 3.
14. Nagu teada, ei ole Euroopa Kohtul eelotsusemenetluse raames pädevust hinnata siseriiklike õigusnormide kooskõla ühenduse õigusega. Euroopa Kohus võib vaid „anda eelotsuse küsimuse esitanud kohtule kõik ühenduse õiguse tõlgendamiseks vajalikud juhtnöörid”, mille alusel siseriiklikul kohtul on võimalik „vastavuse üle otsustada.”(4)
15. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb sellises olukorras Verwaltungsgerichtshof’i esitatud eelotsuse küsimus ümber sõnastada ja mõista seda nii, et sellega küsitakse, kas tolliseadustiku nimetatud sättega on vastuolus Austria õigusakti taoline siseriiklik õigusakt, mis kehtestab tööandja (või käsundiandja) vastutuse töötaja (või käsundisaaja) talle usaldatud ülesannete täitmisel tollinõuete rikkumise tõttu tekkinud tollivõla eest.
16. Selles osas tuletaksin eelkõige meelde, et niisuguse kauba ebaseaduslikul sissetoomisel ühenduse tolliterritooriumile, millelt tuleb tasuda imporditollimaks, näeb tolliseadustiku artikli 202 lõige 3 ette tollivõla tekkimise kolme kategooria isikute puhul: i) isik, kes kõnealuse kauba ebaseaduslikult tolliterritooriumile tõi; ii) isikud, kes osalesid kauba ebaseaduslikus sissetoomises ja kes teadsid või oleksid pidanud teadma, et selline sissetoomine on ebaseaduslik; ja iii) lõpetuseks isikud, kes kõnealuse kauba omandasid või seda valdasid ja kes kauba omandamise või saamise ajal teadsid või oleksid pidanud teadma, et see on sisse toodud ebaseaduslikult.
17. Selleks, et vastata analüüsitavale küsimusele, tuleb kõigepealt välja selgitada, kas eespool nimetatud võlgnike loetelu on ammendav, või vastupidi on liikmesriikidel õigus loetelu laiendada, lisades teisi võlgnike kategooriaid.
18. Kostja asutus ja Austria valitsus toetasid viimast väidet. Nende arvates on tolliseadustiku artikli 202 lõike 3 puhul tegemist „alusnormiga”, mis piirdub võlgniku mõiste minimaalse ühtlustamisega. Seega ei ole keelatud hilisemad liikmesriikide poolt kehtestatud ZollR-DG artikli 79 lõike 2 taolised sätted, millega laiendatakse võlgniku mõistet tollimaksude tasumise tagamise eesmärgil.
19. Eespool nimetatud asutuse ja valitsuse arvates oleks selline tõlgendus kooskõlas tolliseadustiku artikli 232 lõike 1 punktiga a ja nõukogu otsuse 2000/597 Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta(5) artikliga 8, mis usaldavad vastavalt siseriiklikule tollile ja liikmesriikidele ülesande kasutada kõiki siseriiklike õigusnormidega ettenähtud võimalusi tollimaksude sissenõudmise tagamiseks.
20. Ma ei saa sellise tõlgendusega nõustuda. Minu arvates määratleb tolliseadustiku artikli 202 lõige 3 ammendavalt võlgnikud seoses sellise tollivõlaga, mis on tekkinud kauba ebaseaduslikul toomisel ühenduse tolliterritooriumile.
21. Uuritava sätte sõnastus näib kinnitavat sellist järeldust.
22. Nimetatud säte määratleb täpselt „võlgnikud” seoses tollivõlaga; sätte sõnastus ei toeta väidet, mille kohaselt liikmesriigid võivad lugeda võlgnikeks ka teisi isikuid peale sättes selgesõnaliselt loetletud isikute.
23. Teiseks näib nimetatud järeldust kinnitavat ka valdkonnas kohaldatavate sätete arengu ajalooline analüüs.
24. Enne tolliseadustiku vastuvõtmist sisaldus valdkonnaga seonduv regulatsioon erinevates teisese õiguse aktides. Tollivõlast tuleneva maksusumma tasumise eest vastutavate isikute osas kehtis nõukogu 18. aprilli 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 1031/88 (edaspidi „määrus nr 1031/88”).(6)
25. Nimetatud määruse artikli 3 esimene lõige sätestas, et kui tollivõlg tekkis kauba ebaseaduslikul sissetoomisel ühenduse tolliterritooriumile, siis „selle võla tasumise kohustus lasub isikul, kes tõi kauba ebaseaduslikult sisse ühenduse tolliterritooriumile”. Teine lõige lisas siiski, et „ liikmesriikides kehtivate õigusaktide kohaselt
lasub nimetatud võla tasumise kohustus solidaarselt isikutel: […] kes kauba ebaseaduslikus sissetoomises osalesid”, „kes käsitletava kauba omandasid või seda valdasid” ning „[…] kõikidel teistel isikutel, kes on kauba ebaseadusliku sissetoomise eest vastutava d […]”.(7)
26. Nagu komisjon on õigustatult märkinud, võimaldas määrus nr 1031/88 liikmesriikidel määratleda muid kauba ebaseadusliku sissetoomisega mingil moel seotud isikute kategooriaid, kellelt võis nõuda tollivõla tasumist.
27. Tolliseadustik koondas seejärel ühte seadustikku „nii ühenduse kaubandusringkondade kui ka tolli” tegevuse lihtsustamiseks „tollialaste õigusaktide sätted, mis [siiani] sisalduvad ühenduse arvukates määrustes ja direktiivides”, eelkõige määruses nr 1031/88 (esimene põhjendus)(8), ja tegi lisaks sellele vajalikke muudatusi, et muuta ühenduse tollialased õigusaktid „ühtsemaks”, „lihts[amaks]”ja „terviklik[uks]” (teine põhjendus).
28. Selle valguses tuleb hinnata tolliseadustiku artiklit 202, mis asendas määruse nr 1031/88 artikli 3 ja mis määratleb täpselt tollivõla võlgnikud ning vastupidiselt varem sätestatule ei viita siseriiklikele õigusnormidele.
29. Mulle tundub, et kirjeldatud õigusaktide arengust ilmneb, et artiklis 202 sätestatud võlgnike loetelu on seadusandja teadliku valiku tulemus, kes „lihtsa” ja „tervikliku” korrani jõudmise eesmärgil on selgesõnaliselt ja ammendavalt loetlenud isikud, kes saavad olla vastutavad kauba ebaseadusliku sissetoomise tõttu tekkinud tollivõla eest.
30. Sellest järeldub, et pärast tolliseadustiku vastuvõtmist ei või liikmesriigid enam vastu võtta ega jätta jõusse sätteid, mille kohaselt on nimetatud võlgade eest vastutavad, sealhulgas ka solidaarselt vastutavad, tolliseadustikus loetlemata isikud.
31. On vaja kindlaks teha, kas Austria õigusaktides sisalduva sätte taoline säte, mis sätestab tööandja vastutuse töötaja ebaseadusliku käitumise tõttu tekkinud tollivõla eest, laiendab tolliseadustiku artikli 202 lõikes 3 ette nähtud võlgnike ammendavat loetelu või see on hõlmatud ühega tolliseadustikus loetletud kolmest isikute kategooriast.
32. Selles osas ütlen kohe, et antud juhul ei ole asjakohane uuritavas sättes ettenähtud kolmas võlgnike kategooria, see tähendab isikud, kes ebaseaduslikult sissetoodud kauba omandasid või seda valdasid. Käesolev kohtuasi ei käsitle isiku vastutust, kes pärast kauba sissetoomist selle omandab või seda valdab, vaid isiku vastutust, kes on kauba ebaseaduslikult sissetoonud isikuga töösuhetes.
33. Seevastu tuleb arvestada tolliseadustiku artikli 202 lõike 3 esimeses ja teises taandes sätestatud vastutuse tekkimise juhtudega.
34. Nagu eespool märgitud, on võlgnik esimese taande kohaselt „isik, kes […] kauba ebaseaduslikult tolliterritooriumile tõi.”
35. Sellele sättele viidates rõhutas eelotsusetaotluse esitanud kohus oma määruses, et teatud osa õiguskirjanduse kohaselt on töötajapoolse ebaseadusliku kauba sissetoomise korral nimetatud sätte tähenduses võlgnikuks alati tööandja. Vastavalt nimetatud seisukohale on sellistel asjaoludel kauba ühendusse sissetoojaks alati ettevõtja, isegi juhul, kui sissetoomine toimub kaudselt läbi töötaja.
36. Minu arvates ei tule sellise seiskohaga nõustuda.
37. Euroopa Kohus on juba selgesõnaliselt otsustanud, et võlgnik tolliseadustiku artikli 202 lõike 3 esimese taande tähenduses on „isik, kes tegelikult
kauba sisse tõi”(9), see tähendab ainuüksi isik, kes omab kauba üle tegelikku kontrolli selle sissetoomisel tolliterritooriumile, näiteks transpordivahendi juht. Seetõttu ei saa nimetatud õigusnormiga olla hõlmatud Austria õigusnormi taoline õigusnorm, mis sätestab tööandja vastutuse õigusrikkumise eest, mille on toime pannud töötaja.
38. Nüüd tuleb uurida tolliseadustiku artikli 202 lõike 3 teises taandes sätestatut, mille kohaselt on võlgnikuks lisaks eelnevale „isikud, kes osalesid kauba ebaseaduslikus sissetoomises ja kes teadsid või oleksid pidanud teadma, et selline sissetoomine on ebaseaduslik.”
39. Nagu komisjon on õigustatult märkinud, võib tööandja vastutus töötaja õigusrikkumise eest olla hõlmatud nimetatud sättega; seda loomulikult eeldusel, et kõik nimetatud sättes ette nähtud tingimused on täidetud.
40. Tulenevalt artikli 202 lõike 3 sõnastusest peab selleks esiteks olema täidetud kauba tolliterritooriumile „sissetoomises osalemise” objektiivne tingimus. Selline tingimus on täidetud siis, kui isik on materiaalselt või moraalselt kaasa aidanud kauba sissetoomisele ühendusse: näiteks siis, nagu käesoleval juhul, kui tööandja usaldab töötajale ülesande vedada teatav kaup ühendusse ja annab lisaks sellele töötaja käsutusse talle kuuluva transpordivahendi.
41. Lisaks sellele on vajalik, et sissetoomisel osalenud isik „tead[is] või oleks […] pidanud teadma, et [kauba sissetoomine] o[li] ebaseaduslik.” Seega tuleb tõendada, et tööandja oli tegelikult teadlik kauba üle tegelikku kontrolli omava isiku poolt toimepandud õigusrikkumisest või et tööandja oli igal juhul sellises olukorras, mille puhul on mõistlik
arvata, et ta võis või pidi
õigusrikkumisest teadma.
42. Minu arvates täidab Austria õigusnormi taoline õigusnorm, mis kehtestab tööandja (või käsundiandja) vastutuse töötaja (või käsundisaaja) „talle tööandja või käsundiandja poolt usaldatud ülesannete täitmisel” tollinõuete rikkumise tõttu tekkinud tollivõla eest, nimetatud tingimusi. Piirates tööandja vastutuse töötaja poolt talle usaldatud ülesannete täitmisel
toimepandud tollinõuete rikkumise juhtudega, on sättest lähtuvalt tööandja tollivõla eest vastutav vaid tolliseadustiku nimetatud sättes ettenähtud juhtudel.
43. Tööandja on eelkõige vastutav kauba ühendusse vedamise ülesande andmise ja sel viisil kauba sisseviimises tolliterritooriumile osalemise eest.
44. Lisaks sellele on tööandja vastutav seetõttu, et arvestades tema olukorraga, on mõistlik arvata, et ta on (või peab olema) teadlik, mil viisil töötaja ülesannet täitis; igal juhul peab ta teostama järelevalvet asjaomaste õigusnormide järgimise üle ülesande täitmisel töötaja poolt.
45. Eespool toodud põhjustel arvan, et tolliseadustiku artikli 202 lõikega 3 ei ole vastuolus Zollrechts-Durführungsgesetz’i artikli 79 lõike 2 taoline siseriiklik õigusnorm, mis kehtestab tööandja (või käsundiandja) vastutuse töötaja (või käsundisaaja) talle usaldatud ülesannete täitmisel tollinõuete rikkumise tõttu tekkinud tollivõla eest.
IV. Ettepanek
46. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgerichtshof’i esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 202 lõikega 3 ei ole vastuolus Zollrechts-Durführungsgesetz’i artikli 79 lõike 2 taoline siseriiklik õigusakt, mis kehtestab tööandja (või käsundiandja) vastutuse töötaja (või käsundisaaja) talle usaldatud ülesannete täitmisel tollinõuete rikkumise tõttu tekkinud tollivõla eest.
(1) .
(2)
–	EÜT L 302, lk 1.
(3)
–	BGBl. 1994/659.
(4)
–	Vt muu hulgas 30. aprilli 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑37/96 ja C‑38/96: Sodiprem jt (EKL 1998, lk I-2039, punkt 22) ja 29. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑17/00: De Coster (EKL 2001, lk I-9445, punkt 23).
(5)
–	Nõukogu 29. septembri 2000. aasta otsus 2000/597/EÜ, Euratom (EÜT L 253, lk 42).
(6)
–	Nõukogu 18. aprilli 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 1031/88, mis määrab tollivõlast tuleneva maksusumma tasumise eest vastutavad isikud (EÜT L 102, lk 5).
(7)
–	Kohtujuristi kursiiv.
(8)
–	Vt tolliseadustiku artikkel 251.
(9)
–	4. märtsi 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/02 ja C‑246/02: Viluckas jt (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 29). Kohtujuristi kursiiv.