62005CC0213
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
L. A. GEELHOED
esitatud 28. septembril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-213/05
Wendy Geven
versus
Land Nordrhein-Westfalen
„Piirialatöötaja — Määrus (EMÜ) nr 1612/68 — Lapsehooldustasu — Toetuse andmisest keeldumine — Sotsiaalne soodustus — Elukoha tingimus”
I. Sissejuhatus
1.
Saksa lapsehooldustasu seaduse (Bundeserziehungsgeldgesetz; edaspidi „BErzGG”) kohaselt on lapsehooldustasu saamise tingimuseks muu hulgas see, et selle saaja elukoht asub Saksamaal. Seda sotsiaaltoetust antakse siiski ka piirialatöötajatele tingimusel, et nad teevad Saksamaal tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus. Põhiküsimus käesolevas asjas, mille esitas eelotsusetaotluses Bundessozialgericht, on see, kas kõnealune vähemtähtsa töö nõue, nagu see on täpsemalt määratletud siseriiklikes õigusnormides, on kooskõlas määruse nr 1612/68 (
2
) artikli 7 lõikega 2, mis tagab töökohaliikmesriigis võõrtöötajate ja selle riigi kodanikest töötajate võrdse kohtlemise seoses õigusega saada sotsiaalseid soodustusi. (
3
)
2.
Paralleelselt käesoleva asjaga esitas Bundessozialgericht Euroopa Kohtule küsimused selle sama riigis elamise nõude kohta seoses Austria kodanikuga, kelle Saksamaal ametnikuna töötav abikaasa jätkas pärast Austriasse elama asumist töötamist Saksamaal asuva tööandja juures – kohtuasi C-212/05: Hartmann. Niivõrd kui arutelu minu ettepanekus nimetatud kohtuasjas (
4
) puudutab käesolevas kohtuasjas tõstatatud küsimusi, viitan ma asjatute korduste vältimiseks kõnealuse ettepaneku asjaomastele punktidele.
II. Asjaomased õigusnormid
A. Ühenduse õigus
3.
Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.
2.   Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.”
B. Siseriiklik õigus
4.
BErzGG 31. jaanuari 1994. aasta redaktsiooni (
5
) § 1 lõikes 1 on sätestatud, et õigus lapsehooldustasule on igal isikul, 1) kelle alaline või peamine elukoht asub Saksamaal, 2) kelle ülalpeetav laps elab koos temaga, 3) kes seda last ise hooldab ja teda kasvatab ja 4) kes on töötu või ei tööta täistööajaga.
5.
BErzGG § 1 lõikes 4 on sätestatud, et ühenduse kodanikel ja Saksamaa vahetus naabruses asuvatest riikidest pärit piirialatöötajatel on õigus lapsehooldustasule tingimusel, et nad teevad Saksamaal tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus.
6.
Sotsiaalkindlustusseadustiku (Sozialgesetzbuch; edaspidi „SGB”) 13. juunil 1994 kehtinud redaktsiooni (
6
) IV osa § 8 lõike 1 punkti 1 kohaselt peetakse tööd vähemtähtsaks, kui tööaeg ühes nädalas on lühem kui 15 tundi ja kui tavaliselt makstav kuupalk ei ole suurem kui üks seitsmendik SGB IV osa §-s 18 ette nähtud kuupalgamäärast. See oli 1997. aastal 610 Saksa marka ja 1998. aastal 620 Saksa marka.
7.
SGB III osa § 27 lõike 2 kohaselt ei ole vähemtähtsa töö tegijatel kohustuslikku töötuskindlustust.
III. Asjaolud ja menetlus
8.
W. Geven on Madalmaade kodanik. Oma poja sündimise ajal 18. detsembril 1997 elas ta koos sakslasest abikaasaga Madalmaades, kus viimane ka töötas. Enne oma poja sündi töötas W. Geven kuni rasedus- ja sünnitusperioodi alguseni mitmel töökohal Madalmaades ja Saksamaal. Pärast rasedus- ja sünnituspuhkuse perioodi lõppemist töötas ta ainult Saksamaal. Tema iganädalane tööaeg oli lapse esimesel eluaastal 3 kuni 14 tundi ning talle maksti palka 40 kuni 168,87 Saksa marka nädalas.
9.
Land Nordrhein-Westfalen jättis hageja taotluse poja esimese eluaasta eest lapsehooldustasu saamiseks rahuldamata, kuna tema alaline või peamine elukoht ei asunud Saksamaa Liitvabariigis ning tal ei olnud töölepingut, kus oleks ette nähtud vähemalt 15 töötundi nädalas. Lisaks sellele ei olnud ta vähemtähtsa töö tegijana töötaja määruse (EMÜ) nr 1408/71 tähenduses. (
7
)
10.
W. Geveni kaebus eelnimetatud otsuse peale jäeti esiteks Sozialgericht Münster’i (Münsteri sotsiaalkohus) ning hiljem apellatsiooni korras Landessozialgericht Nordrhein Westfalen’i (Põhja-Rein-Vestfaali kõrgem sotsiaalkohus) poolt rahuldamata. Seejärel esitas ta kassatsioonkaebuse Bundessozialgerichtile, kes otsustas menetluse peatada ja esitada EÜ artikli 234 alusel Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse.
11.
Oma eelotsusetaotluses leidis Bundessozialgericht esiteks, et W. Geven ei saanud lapsehooldustasu saamiseks tugineda määrusele nr 1408/71. Vähemtähtsa töö tegijana ei olnud tal kohustuslikku töötuskindlustust ning seega ei saanud teda pidada töötajaks kõnealuse määruse artikli 1 punkti a alapunkti ii ega määruse I lisa I osa punkti C (
8
) tähenduses. Seejärel kaalus siseriiklik kohus, kas ta võiks nõude esitamisel tugineda määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikele 2. W. Geveni kui töötaja staatusega seoses leidis siseriiklik kohus, et tema töösuhe oli selle pikaajalisust silmas pidades käesoleva asja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal tegelik. Siiski seab siseriiklik kohus kahtluse alla, kas W. Geven võib piirialatöötajana, kes käib Madalmaadest Saksamaale palgatööle, tugineda Saksa lapsehooldustasu saamiseks piiranguteta määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikele 2. Eeldades, et ta võib tõepoolest sellele sättele tugineda, kahtles siseriiklik kohus järgmisena selles, kas vähemtähtsast tööst suuremas mahus töötamise nõudest tulenev piiralatöötajate ebavõrdne kohtlemine võib olla objektiivselt põhjendatud. Eelnimetatud kaalutlusi silmas pidades otsustas Bundessozialgericht esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ühenduse õigusest (eelkõige nõukogu määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 7 lõikest 2 tuleneb, et Saksamaa Liitvabariigil ei ole õigust keelduda Saksa lapsehooldustasu maksmisest teise liikmesriigi kodanikule, kes selles riigis elab ja kes teeb Saksamaal vähemtähtsat tööd (3 kuni 14 tundi nädalas), kuna tal ei ole Saksamaal peamist ega alalist elukohta?”
12.
Kirjalikke märkusi esitasid W. Geven, Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon.
IV. Poolte märkuste kokkuvõte
13.
Esiteks tuleb märkida, et kõik kirjalikke märkusi esitanud pooled nõustuvad Bundessozialgerichti otsusega, et W. Geven ei saa Saksamaal lapsehooldustasu saamiseks tugineda määrusele nr 1408/71. Tulenevalt kõnealuse määruse I lisa I osa punktist C ja asjaolust, et SGB III osa § 27 lõike 2 kohaselt ei ole vähemtähtsa töö tegijad töötuse vastu kindlustatud, jääb W. Geven väljapoole määruse nr 1408/71 isikulist kohaldamisala.
14.
Seega tugineb W. Geven tõendamisel, et tal on sellise sotsiaalse soodustuse nagu lapsehooldustasu saamisega seoses õigus võrdsele kohtlemisele, määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikele 2 ja EÜ artiklile 39. Ta väidab, et kuna tööd, mida ta oma töölepingu raames tegi, ei saa lugeda teisejärguliseks ega mitteoluliseks, tuleb teda nende ühenduse õigusnormide kohaldamisel käsitada töötajana. BErzGG § 1 lõike 1 punktis 1 sätestatud riigis elamise nõue on piirialatöötajate kaudne diskrimineerimine. Erinevalt Saksamaal elavatest vähemtähtsa töö tegijatest, kes seda soodustust saavad, peavad piirialatöötajad tõendama, et nad teevad tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus. Nõue, et soodustuse saajatel oleks tihe side Saksa tööturuga, on vastuolus lapsehooldustasu eesmärgiga, st võimaldada teatud aja töölt eemal viibida.
15.
Saksamaa valitsus väidab, et ta ei ole vastavalt määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikele 2 koostoimes EÜ artikliga 39 kohustatud maksma lapsehooldustasu isikutele, kes teevad Saksamaal üksnes vähemtähtsat tööd ja kelle elukoht asub teises liikmesriigis. Ta märgib, et kuna määrus nr 1408/71 reguleerib lõplikult lapsehooldustasu eksportimise võimalusi ja ei näe eksportimist ette vähemtähtsa töö tegijate puhul, ei tohiks määruse nr 1612/68 artikli 7 lõiget 2 tõlgendada viisil, mis seda tulemust eitaks. Sellega seoses viitab ta määruse nr 1612/68 artikli 42 lõikele 2. (
9
)
16.
Saksamaa valitsus kahtleb, kas määrus nr 1612/68 on W. Geveni töö teisejärgulisust ja mitteolulisust silmas pidades tema suhtes kohaldatav. Ta väidab, et kuna ei ole täpsustatud, millal tuleb tegevust pidada teisejärguliseks ja mitteoluliseks, ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohti lugeda lõplikuks. Ta tunnistab, et BErzGG-s sätestatud riigis elamise nõue võib kujutada endast kaudset diskrimineerimist, kuid leiab, et see on põhjendatud tagamaks, et lapsehooldustasu saaja ja Saksa ühiskonna vahel oleks tegelik side. Erinevalt tööga seotud hüvitistest põhinevad elukohaga seotud hüvitised kogukonna ühisvastutuse ideel. Kui W. Geveni olukorras olevale piirialatöötajale antaks võimalus saada Saksamaal lapsehooldustasu, võimaldaks see tal – hoolimata määruse nr 1408/71 sätetest – saada ebaõiglaselt elukohal põhinevaid sotsiaalseid soodustusi mõlemas riigis ning neid kombineerida.
17.
Ühendkuningriigi valitsus väidab, et Euroopa Kohus ei tohiks kiirustada sellega, et lubab kasutada määrust nr 1612/68 ülimuslikuna määruse nr 1408/71 suhtes selleks, et sotsiaalset soodustust, mis on mõeldud nii riigi kodanikest töötajatele kui ka võõrtöötajatele, kelle elukoht asub vastuvõtvas liikmesriigis, eksportida teises liikmesriigis elavale piirialatöötajale. W. Geven püüab tugineda määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikele 2 just seetõttu, et ühenduse seadusandja on määruses nr 1408/71 sõnaselgelt ette näinud, et tema olukorras isikud ei saa seda hüvitist.
18.
Ühendkuningriigi valitsus märgib, et määruse nr 1612/68 artikkel 7 ei näe üldiselt ette sotsiaalsete soodustuste eksportimist. Selle esmane eesmärk on pigem aidata võõrtöötajatel ja nende peredel töökohajärgsesse riiki elama asuda. Ühendkuningriigi valitsuse sõnul on ilmne, et lapsehooldustasul puudub seos W. Geveni tegevusega töötajana ja see ei põhine töösuhtel. Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 peamine eesmärk on tagada riigi kodanikest töötajatele ja võõrtöötajatele vastuvõtva liikmesriigi territooriumil samad sotsiaalsed soodustused. Sellega ei taheta sundida liikmesriike objektiivselt põhjendama, miks nad ei anna neid sotsiaalseid soodustusi isikutele, kelle elukoht asub teise liikmesriigi territooriumil. Ühendkuningriigi valitsus nõustub eelotsusetaotluse esitanud kohtuga, et kooskõlastamissätete puudumine määruses nr 1612/68 võib viidata ka kõnealuse määruse artikli 7 lõike 2 piiratud kohaldamisele seoses sotsiaalsete soodustuste eksportimisega, eriti piirialatöötajate puhul, kellel on reeglina juurdepääs samadele sotsiaalsetele soodustustele ka oma elukohaliikmesriigis.
19.
Komisjon väidab, et kui isik jääb väljapoole määruse nr 1408/71 isikulist kohaldamisala, ei tähenda see, et määrus nr 1612/68 ei ole kohaldatav. Ta väidab, et määruse nr 1612/68 artikli 42 lõikest 2 ei saa järeldada, et kõnealust määrust ei kohaldata määruses nr 1408/71 sätestatud hüvitiste suhtes. Järgmisena märgib ta, et töötaja mõistel on kogu ühenduses ühesugune tähendus ning kui isik vastab Euroopa Kohtu praktikas sätestatud kriteeriumidele (st 1) osutab teisele isikule tema juhtimise all teenuseid, 2) teatava ajavahemiku jooksul, 3) tasu eest), (
10
) siis ainuke asjaolu, mille tõttu ta sellest staatusest ilma võib jääda, on see, et asjaomane töö on täielikult teisejärguline ja mitteoluline. Saksamaa valitsus ei ole selgitanud, miks tuleb vähemtähtsat tööd käsitada teisejärgulise ja mitteolulisena.
20.
Komisjon tuletab meelde, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et liikmesriigid ei tohi teha sotsiaalsete soodustuste andmist artikli 7 lõike 2 tähenduses sõltuvaks tingimusest, et nende saajate elukoht peab asuma riigi territooriumil. (
11
) Ta leiab, et sotsiaalsed soodustused ei ole üksnes need, mis on seotud töölepinguga, vaid ka need, mida liikmesriigid annavad oma kodanikele sellel alusel, et nad on objektiivselt käsitatavad töötajatena või kuna nad elavad selle riigi territooriumil. Sama moodi töökohaliikmesriiki elama asunud võõrtöötajatega võivad määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikele 2 tugineda ka piirialatöötajad.
V. Hinnang
A. Sissejuhatavad märkused
21.
Kõigepealt tuleb märkida, et põhjustel, mille esitas Bundessozialgericht ja millega nõustusid kõik kirjalikke märkusi esitanud isikud, (
12
) ei saa W. Geven Saksamaal lapsehooldustasu saamiseks määrusele nr 1408/71 tugineda. Kui pidada silmas tema õigust saada selles liikmesriigis perehüvitisi, on selge, et ta jääb kõnealuse määruse isikulisest kohaldamisalast välja_. Seega ei ole põhjust uurida käesolevat kohtuasja määruse nr 1408/71 võimaliku kohaldatavuse seisukohast.
22.
Järgmiseks tuleb märkida, et W. Gevenit tuleb pidada töötajaks EÜ artikli 39 ja määruse nr 1612/68 tähenduses. Üldtunnustatud arvamuse kohaselt peab isik töötaja mõiste kohaldamisalasse kuulumiseks tegema tegelikku ja tulemuslikku tööd, välja arvatud niivõrd väikesemahuline töö, et seda saab pidada üksnes teisejärguliseks ja mitteoluliseks tegevuseks. Töösuhtele on omane, et isik teeb teatud ajavahemiku jooksul teisele isikule tema juhtimise all teatud töid, mille eest ta saab tasu. (
13
) Nendele kriteeriumidele tuginedes leidis Bundessozialgericht, et W. Gevenil oli faktiliste asjaolude asetleidmise ajal tõepoolest tegelik töösuhe ning see tulenes eelkõige tema töösuhte pikaajalisusest.
23.
Tuleb märkida, et see asjaolu eristab W. Geveni kohtuasja ühes olulises osas G. Hartmanni kohtuasjast. (
14
) Erinevalt G. Hartmannist, kes taotleb õigust saada Saksa lapsehooldustasu kaudselt, tuginedes oma abikaasa piirialatöötaja staatusele, tugineb W. Geven otseselt oma isiklikule staatusele ühenduse töötajana.
24.
Land Nordrhein-Westfalen jättis W. Geveni taotluse lapsehooldustasu saamiseks rahuldamata põhjendusel, et tema elukoht ei asunud Saksamaal ja ta ei teinud selles liikmesriigis tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus. Kuigi Bundessozialgerichti esitatud eelotsuse küsimuse sõnastus keskendub sellele, kas Saksamaa Liitvabariigil ei ole lubatud kohaldada riigis elamise nõuet isikute suhtes, kes teevad Saksamaal vähemtähtsat tööd, ilmneb eelotsusetaotluses esitatud siseriikliku kohtu kaalutlustest, et ta kahtleb ka selles, kas vähemtähtsa töö kriteerium ise on põhjendatav. Tõepoolest, kui piirialatöötajad ei saa vastavalt määratlusele vastata töökohaliikmesriigis elamise nõudele, on põhiküsimus selles, kas ühenduse õigusega on kooskõlas siseriikliku seadusandja kohaldatav kriteerium, mille alusel teatavate piirialatöötajate puhul seda nõuet ei kohaldata, kuigi teiste piirialatöötajate puhul kohaldatakse.
25.
Lisaks vastuse andmisele selle kohta, kas BErzGG § 1 lõikes 1 sätestatud riigis elamise nõue on kooskõlas määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2, tuleb seega veel uurida, kas ühenduse õigusega on kooskõlas, et BErzGG § 1 lõike 4 kohaselt võib Saksa lapsehooldustasu anda piirialatöötajatele tingimusel, et nad teevad Saksamaal tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus, mis tähendab siseriikliku õiguse kohaselt seda, et neil on õigus saada lapsehooldustasu, kui nad töötavad nädalas üle 15 tunni ja nende palk ületab miinimumkuupalka (1997. aastal 610 Saksa marka ja 1998. aastal 620 Saksa marka).
B. Riigis elamise nõue
26.
Ma käsitlesin oma ettepanekus kohtuasjas Hartmann, mille esitan koos käesoleva ettepanekuga, BErzGG § 1 lõikes 1 sätestatud riigis elamise nõude kooskõla määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 seoses lapsehooldustasu andmisega Austria kodanikule, kelle Saksamaa kodanikust abikaasa asus elama Austriasse, kuid jätkas töötamist Saksamaal. Seda käsitlesin ma üksnes teisejärgulise teemana pärast seda, kui olin leidnud, et
—
piirialatöötajatel on oma töökohaliikmesriigis määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 kohaselt õigus võrdsele kohtlemisele seoses selles töökohaliikmesriigis antavate sotsiaalsete soodustustega ainult niivõrd, kuivõrd need on otseselt ja eranditult seotud tööga (
15
)
ja
—
lapsehooldustasu ei ole Saksamaal piisavalt seotud tööga või objektiivse töötaja staatusega, et seda võiks käsitada sotsiaalse soodustusena, millega seoses piirialatöötajad võivad nõuda võrdset kohtlemist määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel. (
16
)
27.
Lähtudes neist kahest järeldusest minu ettepanekus kohtuasjas Hartmann, tundub, et W. Geven ei saa Saksa lapsehooldustasu saamiseks määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikele 2 tugineda, kuna see sotsiaalne soodustus ei jää piirialatöötajate puhul selle sätte kohaldamisalasse.
28.
Eeldades siiski, et määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 materiaalset kohaldamisala võib käsitada laiemana ja et kõnealune säte ei ole kohaldatav G. Hartmanni abikaasa ega W. Geveni olukorras olevate piirialatöötajate suhtes, uurisin ma oma ettepanekus kohtuasjas Hartmann ka seda, kas Saksamaal lapsehooldustasu saamist reguleeriv riigis elamise nõue oleks objektiivselt põhjendatav, võttes arvesse seda, et see nõue on kahtlemata kaudselt diskrimineeriv töötajate suhtes, kelle elukoht ei asu Saksamaal.
29.
Järgides Bundessozialgerichti selgitusi, kes iseloomustas lapsehooldustasu kui riikliku perepoliitika hooba, mille kaudu püütakse Saksamaal sündivust suurendada, olin ma seisukohal, et sellisena on see õigustatud poliitiline eesmärk ja et selline poliitika peab oma olemuse tõttu tagama selle, et rakendatud meetmed oleks suunatud selle riigi territooriumil elavatele isikutele. Oleks absurdne eeldada, et liikmesriigid peaksid kaasa aitama teiste liikmesriikide demograafilisele arengule, laiendades oma perepoliitika meetmeid isikutele, kelle elukoht ei asu nende territooriumil. Seega järeldasin ma, et riigis elamise nõue on asjakohane tagamaks, et lapsehooldustasu antakse liikmesriigi elanikele, kelle hulka ei kuulu muidugi üksnes Saksa kodanikud, vaid rahvusest olenemata ka kõik seaduslikult Saksamaal elavad isikud. (
17
)
30.
Tuleb lisada, et kuigi Euroopa Kohus on otsustanud, et määruse nr 1612/68 artikli 7 lõiget 2 võib kohaldada sotsiaalsete soodustuste suhtes, mis kuuluvad samal ajal ka määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse, (
18
) ei tähenda see, et esimesena nimetatud sätet võiks tõlgendada nii, et see lubab toimet, mida püütakse viimati nimetatud määrusega vältida. Just selline eesmärk näib olevat määruse nr 1612/68 artikli 42 lõikel 2, milles on sätestatud, et see määrus ei mõjuta kooskõlas EÜ artikliga 42 võetud meetmeid, st määrust nr 1408/71. Seega kehtestab kõnealune säte nende määruste suhtelise hierarhia, mille kohaselt tuleks määrust nr 1408/71 kui konkreetsemat pidada mõlema määruse kohaldamisest tulenevate vastuolude korral määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 suhtes ülimuslikuks.
31.
Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõige 2 ei keela seega Saksamaa Liitvabariigil kehtestada lapsehooldustasu saamiseks tingimust, et selle saaja peamine või alaline elukoht peab asuma selles liikmesriigis. Seega oli põhjendatud, et W. Gevenile jäeti lapsehooldustasu sellel alusel maksmata.
32.
Sellest hoolimata on Saksa seadusandja teinud lapsehooldustasu kättesaadavaks piirialatöötajatele, kuigi nende elukoht ei asu Saksamaal, tingimusel, et nad teevad Saksamaal tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus, nagu näeb ette siseriiklik õigus. Kuna vähemtähtsa töö tingimus välistab selle õiguse andmise piirialatöötajatele, kes ei tööta nimetatud künnist ületavas mahus, tuleks järgmisena uurida, kas kõnealune tingimus on kooskõlas ühenduse õigusega, mis on käesoleva kohtuasja puhul kõige olulisem.
C. Vähemtähtsa töö nõue
33.
Nagu Saksamaa valitsus oma kirjalikes märkustes täheldas, siis teatavatel tingimustel sellise õiguse piirialatöötajatele laiendamine, kuigi ühenduse õiguse kohaselt oleks kõigi mitteresidentide lapsehooldustasu saamise õigusest ilmajätmine põhjendatud, tulenes Saksa seadusandja heast tahtest. Sellest järeldub, et Saksa seadusandjal oli selleks, et tagada side riigi tööturuga, õigus kehtestada tingimus seoses Saksamaal tehtava töö mahuga.
34.
Sellise järelduse õigsus on küsitav. Kui liikmesriik annab oma kodanikele enda kaalutlusõigust teostades teatavaid õigusi või võimaldab hüvitisi, mis kuuluvad EÜ asutamislepingu esemelisesse kohaldamisalasse, peab ta kinni pidama kodakondsuse alusel diskrimineerimise peamisest keelust, nagu see on sätestatud EÜ artiklis 12 ning mida on töötajatega seoses väljendatud EÜ artiklis 39.
35.
Niisiis võib siin tõmmata paralleeli Euroopa Kohtu otsusega kohtuasjas Trojani. (
19
) Kõnealuses asjas leidis Euroopa Kohus, et kui selgub, et ühenduse kodanik, kellel ei ole kehtivate ühenduse sätete alusel elamisõigust, kuna tal puuduvad piisavad elatusvahendid, elas sellest hoolimata siseriikliku õiguse kohaselt selles liikmesriigis seaduslikult, võib ta selle liikmesriigi kodanikega võrdsetel alustel sotsiaaltoetuste saamiseks tugineda EÜ artiklile 12. (
20
) See tähendab, et kui isiku õiguslik seisund on siseriikliku õiguse kohaselt võrdne selles liikmesriigis elavate kodanike omaga, on sellel isikul õigus võrdsele kohtlemisele asutamislepingu kohaldamisalasse jäävates valdkondades.
36.
Nagu selgub eespool punktist 22, on käesolevas asjas leitud, et W. Gevenil on ühenduse töötaja staatus. Kuigi tema tööd käsitatakse asjaomaste Saksa õigusnormide kohaldamisel vähemtähtsana, ei olnud see eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates piisavalt teisejärguline ega mitteoluline, et välistada tema kuulumist ühenduse töötaja mõiste alla. Sellega seoses tuleb veel märkida, et töötaja mõistet ei tohi siseriikliku õigusega määratleda või piirata, kuna see tähendaks, et liikmesriigid võivad ilma ühenduse institutsioonide kontrollita ühepoolselt muuta ühenduse töötajate õiguste ulatust. (
21
) See tähendab eeskätt seda, et liikmesriikidel ei ole õigust jätta selle mõiste kohaldamisalast välja isikuid, kelle töötasu jääb alla elatusmiinimumi, eriti juhul, kui tal on sissetuleku suurendamiseks muud vahendid, sealhulgas teise pereliikme sissetulek. (
22
) Vähemtähtsa töö kriteerium, nagu see on määratletud SGB IV osa § 8 lõike 1 punktis 1, ei saa jätta W. Gevenit ilma õigustest, mis tal on ühenduse töötajana.
37.
Vähemtähtsa töö nõue kehtib üksnes piirialatöötajate suhtes ja kehtestati selleks, et laiendada õigust saada lapsehooldustasu isikutele, kelle elukoht ei asu Saksamaal, kuid kes on seal majanduslikult piisavalt aktiivsed.
38.
Hoolimata Saksa seadusandja suuremeelsest eesmärgist on ilmne, et vähemtähtsa töö nõue eristab lapsehooldustasu saamise õigust silmas pidades erinevaid töötajate rühmi. See eristab kaht Saksamaal töötavate piirialatöötajate kategooriat (need, kes jäävad vähemtähtsa töö künnisest ülespoole, ja need, kes jäävad sellest allapoole), kuigi lapsehooldustasu eesmärki – suurendada sündivust Saksamaal – arvesse võttes on need piirialatöötajad kõik samas olukorras, st nad ei aita kaasa selle eesmärgi saavutamisele. Nimetatud nõue eristab ka vähemtähtsat tööd tegevaid piirialatöötajaid isikutest, kes elavad Saksamaal ja kes teevad samuti vähemtähtsat tööd, kuna viimastel on õigus seda hüvitist saada. Lõpuks eristab see ka Saksamaal vähemtähtsat tööd tegevaid piirialatöötajaid naaberliikmesriikides töötavatest Saksa piirialatöötajatest, kellel on oma Saksamaal asuva elukoha tõttu õigus saada lapsehooldustasu, kuigi neil puudub Saksamaal töösuhe, ja see ei olene töösuhte iseloomust.
39.
Kuna Saksamaal töötavad piirialatöötajad on üldiselt oma elukohaliikmesriikide kodanikud, siis kujutab samal Saksa tööturul tegutsevate töötajate vähemtähtsa töö nõudest tulenev erinev kohtlemine endast kaudset diskrimineerimist kodakondsuse alusel. Kui nõue ei ole objektiivselt põhjendatav ja seda ei saa pidada taotletava eesmärgiga proportsionaalseks, on see vastuolus EÜ artikliga 39.
40.
Eespool punktis 29, milles viitan ka kohtuasjas Hartmann esitatud ettepaneku asjaomastele osadele, olen ma juba osutanud sellele, et lapsehooldustasul on pikaajalised demograafilised eesmärgid, hüvitades inimeste eemalviibimise töölt, et võimaldada neil hoolitseda oma laste eest nende kõige esimestel eluetappidel. Seega püütakse sellega suurendada sündivust Saksamaal. Kõnealust eesmärki silmas pidades on täiesti võimalik seletada seda, et BErzGG § 1 lõikes 1 sätestatud tingimused ei ole seotud tööga. Ma nõustun Bundessozialgerichti märkustega, et Saksamaal vähemtähtsast tööst suuremas mahus töötamise nõue on lapsehooldustasu puhul ebaloogiline eriti seetõttu, et hüvitisega püütakse anda võimalus viibida eemal palgatöölt, ning et täistööajaga töötamise keelu ja nõude, et piirialatöötajad peavad tegema tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus, vahel on ilmne vastuolu.
41.
Seega tundub, et vähemtähtsa töö nõue ei aita saavutada lapsehooldustasu andmise eesmärke ega ole tingimusena asjakohane. Kuna seda ei saa pidada põhjendatuks, rikub see EÜ artiklis 39 sätestatud töötajate ebavõrdse kohtlemise keeldu.
VI. Ettepanek
42.
Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundessozialgerichti esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
—
Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 7 lõikega 2 ei ole vastuolus see, kui Saksamaa Liitvabariik keeldub andmast teise liikmesriigi kodanikule, kes selles liikmesriigis elab, Saksa lapsehooldustasu põhjusel, et tal ei ole Saksamaal alalist ega peamist elukohta.
—
EÜ artikliga 39 on vastuolus see, kui Saksamaa Liitvabariik keeldub teise liikmesriigi kodanikule, kes selles liikmesriigis elab ning kes teeb Saksamaal tööd 3 kuni 14 tundi nädalas, andmast Saksa lapsehooldustasu põhjusel, et ta teeb üksnes vähemtähtsat tööd, mis on siseriiklikus õiguses määratletud tööna, mida tehakse vähem kui 15 tundi nädalas.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15) (edaspidi „määrus nr 1612/68”).
(
3
)	Komisjon on algatanud ka EÜ artikli 226 kohase liikmesriigi kohustuste rikkumismenetluse Saksamaa Liitvabariigi vastu seoses nimetatud siseriiklike õigusnormidega. Vt kohtuasi C-307/06: komisjon vs. Saksamaa.
(
4
)	Esitatud sama kuupäevaga.
(
5
)	BGBl. I, lk 180.
(
6
)	BGBl. I, lk 1229.
(
7
)	Nõukogu määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35), mida on muudetud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97, millega muudetakse ja ajakohastatakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, ning määrust (EMÜ) nr 574/72, millega on kehtestatud määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord (EÜT L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3) (edaspidi „määrus nr 1408/71”).
(
8
)	Kõnealune säte piirab mõistet „töötaja” määruse nr 1408/71 III jaotise, milles käsitletakse perehüvitisi, kohaldamisel nii, et see tähendab üksnes kohustusliku töötuskindlustusega isikuid ja isikuid, kes saavad selle kindlustuse tulemusena ravikindlustushüvitisi või nendega samaväärseid hüvitisi.
(
9
)	„Käesolev määrus ei mõjuta kooskõlas asutamislepingu artikliga [42] võetud meetmeid.”
(
10
)	Vt nt 3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 66/85: Lawrie-Blum (EKL 1986, lk 2121, punkt 17); 8. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-337/97: Meeusen (EKL 1999, lk I-3289, punkt 13) ja 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-413/01: Ninni-Orasche (EKL 2003, lk I-13187, punkt 24).
(
11
)	Eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Meeusen, punkt 21.
(
12
)	Vt eespool punktid 11 ja 13.
(
13
)	Vt 10. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
(
14
)	Vt eespool punkt 2.
(
15
)	Ettepanek, punkt 55.
(
16
)	Ettepanek, punkt 60.
(
17
)	Ettepanek, punkt 69.
(
18
)	Vt 10. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C-111/91: komisjon vs. Luksemburg (EKL 1993, lk I-817, punkt 21).
(
19
)	7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-456/02: Trojani (EKL 2004, lk I-7573).
(
20
)	Vt kõnealune otsus, punktid 37–46.
(
21
)	23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 53/81: Levin (EKL 1982, lk 1035, punkt 11) ja 3. juuni 1986. aasta otsus kohtuasjas 139/85: Kempf (EKL 1986, lk 1741, punkt 15).
(
22
)	Eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kempf, punkt 14.