Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 23. aprillil 2026(1)
Liidetud kohtuasjad C‑142/25 ja C‑143/25 [Pepach](i)
LF (C‑142/25),
CV (C‑143/25)
versus
Pensionsversicherungsanstalt
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine – Määrus (EÜ) nr 987/2009 – Artikli 44 lõige 2 – Kohaldamisala – Vanaduspensioni saamise õiguse analüüs – Teises liikmesriigis täitunud lapsekasvatusperioodide arvessevõtmine – Tingimused – ELTL artikkel 21 – Kodanike vaba liikumine – Asjaolude võrdse kohtlemise põhimõte
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevad liidetud kohtuasjad puudutavad taas kord(2) küsimust, kuidas tõlgendada ELTL artiklit 21 ja määruse (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta) rakendamise kord,(3) artikli 44 lõiget 2. Artikli 44 lõike 2 kohaselt peavad selle liikmesriigi asutused, kus isik tegutses (töötas või tegeles ettevõtlusega) (liikmesriik A) enne pühendumist laste kasvatamisele teises liikmesriigis (liikmesriik B), kohaldama vanaduspensioni andmisel selliste lapsekasvatusperioodide suhtes teatud tingimustel oma õigusakte ja võtma neid arvesse nii, nagu need oleksid täitunud tema territooriumil.
2.        Eelotsusetaotlused on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus) kohtuvaidlustes ühelt poolt LFi (kohtuasjas C‑142/25) ja CV (kohtuasjas C‑143/25) (edaspidi koos „kassaatorid“) ning teiselt poolt Pensionsversicherungsanstalti (edaspidi „PVA“), kes on Austria riikliku pensionikindlustusskeemi puhul pädev asutus, vahel. Need puudutavad viimatinimetatu keeldumist võtta kassaatorite vanaduspensioni arvutamisel arvesse aega, mille jooksul nad kasvatasid lapsi vastavalt Belgias ja Itaalias.
3.        Tõstatatud küsimused on kahte laadi. Esiteks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kohtuasjas C‑142/25 teada, kuidas tõlgendada ühte määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 loetletud tingimustest, nimelt seda, et liikmesriik A (käesoleval juhul Austria) peab vanaduspensioni määramisel võtma välisriigis täitunud lapsekasvatusperioodi arvesse üksnes juhul, kui liikmesriigis B (käesoleval juhul Belgias) „ei võeta arvesse lapse kasvatamise perioodi“. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas sellest tingimusest tuleneb, et liikmesriik B ei tohi olla vastu võtnud õigusakte, mis võimaldaksid lapse kasvatamise aega põhimõtteliselt arvesse võtta, või piisab sellest, et vaidlusalust aega ei ole liikmesriigi B õigusaktide alusel konkreetses olukorras arvesse võetud.
4.        Teiseks palub Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus) nii kohtuasjas C‑142/25 kui ka kohtuasjas C‑143/25 täpsustada „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumi, mille Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas ELTL artikli 21(4) alusel välja töötanud ja mida kohaldatakse olukordades, kus määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 loetletud tingimused ei ole täidetud, eesmärgiga soodustada lapsekasvatusperioodide arvesse võtmist pensionihüvitiste arvutamisel.(5) Selle kriteeriumi kohaselt peab liikmesriik A (Austria) kohaldama liikmesriigis B (vastavalt Belgia ja Itaalia) täitunud lapsekasvatusperioodide suhtes oma õigusakte ja käsitama selliseid perioode tema territooriumil täitunud lapsekasvatusperioodidena, kui need on „piisavalt tihedalt seotud“ või „piisavalt seotud“(6) asjaomase isiku liikmesriigis A täitunud „kindlustusperioodidega“. Kas selline seos on olemas üksnes juhul, kui see isik on töötanud ainult liikmesriigis A ja seda nii enne kui ka pärast laste kasvatamist liikmesriigis B?
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
1.      Määrus nr 883/2004
5.        Määruse nr 883/2004 II jaotises „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine“ paikneb muu hulgas artikkel 11, milles on sätestatud:
„1.      Käesoleva määruse reguleerimisalasse kuuluvate isikute suhtes kohaldatakse üksnes ühe liikmesriigi õigusakte. Sellised õigusaktid määratakse kindlaks kooskõlas käesoleva jaotisega.
[…]
3.      Arvestades artiklites 12–16 sätestatut:
a)      liikmesriigis töötava või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseva isiku suhtes kohaldatakse selle liikmesriigi õigusakte[;]
[…]
e)      iga muu isiku suhtes, kelle suhtes ei kehti punktid a–d, kohaldatakse elukohajärgse liikmesriigi õigusakte, ilma et see piiraks teiste käesoleva määruse sätete kohaldamist, millega talle tagatakse hüvitised ühe või mitme muu liikmesriigi õigusaktide alusel.
[…]“.
2.      Määrus nr 987/2009
6.        Määruses nr 987/2009 on määruse nr 883/2004 artikli 89 kohaselt kehtestatud viimatimainitud määruse rakendamise kord.
7.        Määruse nr 987/2009 põhjenduses 14 on märgitud:
„Mõned konkreetsed eeskirjad ja menetlused on vajalikud, et määrata kindlaks kohaldatavad õigusaktid, et võtta arvesse perioodid, mille jooksul kindlustatud isik on pühendunud laste kasvatamisele erinevates liikmesriikides.“
8.        Selle määruse artiklis 44 on kirjas:
„1.      Käesolevas artiklis tähendab „lapse kasvatamise aeg“ perioodi, mis võetakse arvesse pensioni määramisel liikmesriigi pensioniseaduse alusel või mis annab lisapensioni sõnaselgelt väljendatud põhjusel, et isik on kasvatanud last, sõltumata nende perioodide arvutamiseks kasutatavast meetodist ja sellest, kas need omandatakse lapse kasvatamise ajal või kinnitatakse need tagasiulatuvalt.
2.      Kui [määruse nr 883/2004] II jaotise kohaselt pädeva liikmesriigi õigusaktides ei võeta arvesse lapse kasvatamise perioodi, on selle liikmesriigi asutus, kelle õigusaktid olid vastavalt [määruse nr 883/2004] II jaotisele kohaldatavad asjaomase isiku suhtes sel põhjusel, et isik töötas või tegeles ettevõtlusega kuupäevani, mil nende õigusaktide alusel algas lapse kasvatamise periood, mida asjaomase lapse puhul arvesse võetakse, jätkuvalt kohustatud arvestama seda perioodi lapse kasvatamise perioodina tema kohaldatavate õigusaktide kohaselt, nagu oleks selline lapse kasvatamine toimunud tema territooriumil.
[…]“.
B.      Liikmesriigi õigus
9.        Austria üldise pensioniseaduse (Allgemeines Pensionsgesetz; edaspidi „APG“) (BGBl. I, 142/2004) § 16 lõikes 3a on eelkõige sätestatud, et selle seaduse § 4 lõikes 1 kindlaks määratud minimaalse kindlustusperioodi hulka arvestatakse kindlustuskuudena ka üldise sotsiaalkindlustusseaduse (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz; edaspidi „ASVG“) (BGBl. 189/1955) § 227a ning tööstuses ja kaubanduses töötavate isikute sotsiaalkindlustusseaduse (Gewerbliches Sozialversicherungsgesetz; edaspidi „GSVG“) (BGBl. 560/1978) § 116a kohased laste kasvatamisega veedetud asendusperioodid.
10.      ASVG §-s 227a on sätestatud:
„1.      Lisaks võetakse kindlustatu puhul, kes tegelikult ja valdavalt kasvatas oma last (lõige 2), ajavahemikul pärast 31. detsembrit 1955 ja enne 1. jaanuari 2005 kestnud lapse kasvatamise aeg Austrias arvesse asendusperioodina pensionikindlustuse selles sambas, milles sisaldub viimane eelnev sissemakseperiood, või kui selline puudub, siis esimene järgnev sissemakseperiood, maksimaalselt 48 kalendrikuu ulatuses alates lapse sünnist. Mitmike sünni korral pikeneb 48 kalendrikuu pikkune periood 60 kalendrikuuni.
[…]“.
III. Faktilised asjaolud, menetlus liikmesriigis ja eelotsuse küsimused
A.      Kohtuasi C‑142/25
11.      LF on 1963. aastal sündinud Austria kodanik. Ajavahemikul 1. novembrist 1980 kuni 30. aprillini 1984 kogunes tal Austrias 30 kuud kohustusliku pensionikindlustuse staaži töötamise alusel (kutseõpilase ja palgatöötajana), millele lisandus viis kuud pensionistaaži asendusperioodidena samas liikmesriigis ajavahemikul 1. maist 1984 kuni 30. septembrini 1984.
12.      LFil sündis 23. juulil 1984 Austrias esimene laps. Kuni 30. aprillini 1985 jäi ta sellesse liikmesriiki ja pühendus lapse kasvatamisele.
13.      LF kolis 1985. aasta mais koos lapsega Belgiasse, kus 15. märtsil 1986 sündis tema teine laps. Kuni 1993. aastani elas ta koos lastega Belgias. Sel ajavahemikul ei tegelenud ta kutsetegevusega ja pühendus laste kasvatamisele. Tal ei täitunud ühtegi „kindlustusperioodi“, mida saaks vanaduspensioni määramisel arvesse võtta.
14.      Aastatel 1993–2013 töötas LF Saksamaal (piirialatöötajana). Tööst tulenevalt kogunes tal Saksamaal kokku 240 kuud kohustusliku pensionikindlustuse staaži. Sel ajavahemikul elas ta jätkuvalt Belgias.
15.      LF kolis 2013. aasta aprillis tagasi Austriasse ja alustas seal tasustatavat tegevust. 1. maiks 2023 oli tal Austrias kogunenud veel 120 kuud kohustusliku pensionikindlustuse staaži.
16.      LF esitas PVA-le taotluse määrata vanaduspensioni arvutamise tarbeks ASVG § 247 lõike 1 alusel kindlaks tema kogunenud „kindlustusperioodid“.
17.      PVA tuvastas 15. mai 2023. aasta otsusega, et Austria õigusnormide alusel on LFil kogunenud kokku 162 kuud kindlustusstaaži. Kuid lapsekasvatusperioodidena, mida käsitleti kindlustusperioodidega võrdsustatud ajana, võeti arvesse ainult ajavahemik 1984. aasta oktoobrist kuni 1985. aasta aprillini.
18.      LF esitas selle otsuse peale Austria kohtus kaebuse, tuginedes väitele, et asjakohaste lapsekasvatusperioodidena tuleb arvesse võtta ka ajavahemik 1985. aasta maist kuni 1990. aasta märtsini (edaspidi „kohtuasjas C‑142/25 vaidluse all olev aeg“).
19.      PVA väitis vastu, et neid lapsekasvatusperioode ei saa määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 alusel arvesse võtta, kuna need leidsid aset sellises liikmesriigis (Belgia), mille õigusaktides on lapse kasvatamise aja arvessevõtmine põhimõtteliselt ette nähtud. Lisaks väitis ta, et vaidlusalust aega ei ole võimalik arvesse võtta ka ELTL artikli 21 alusel. Võttes arvesse LFi tööaastaid Saksamaal, ei ole tõepoolest võimalik tuvastada „piisavalt tihedat
seost“ nende perioodide ja LFi Austrias kogunenud „kindlustusperioodide“ vahel.
20.      Esimese astme kohus rahuldas kaebuse. Esimese astme kohus leidis, et määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 sätestatud tingimused on täidetud, kuna LFi puhul ei võtnud Belgia vaidlusalust aega arvesse. Lisaks leidis ta, et PVA keeldumine seda ajavahemikku arvesse võtta on vastuolus ELTL artikliga 21, kuna kui LF ei oleks asunud elama Belgiasse ja ta oleks jäänud Austriasse, oleks asjakohaste Austria õigusaktide kohaselt arvesse võetud kõiki lapsekasvatusperioode.
21.      PVA kaebas selle otsuse edasi. Teise astme kohus rahuldas apellatsioonkaebuse. Esiteks leidis teise astme kohus, et seda aega, mil LF kasvatas Belgias esimest last, ei saa Austria õiguse kohaselt arvesse võtta, kuna Belgia õigus juba põhimõtteliselt võimaldab lapse kasvatamise aega arvesse võtta. Teiseks ei saa arvesse võtta ka seda aega, mil LF kasvatas teist last, kuna kõnealune laps ei sündinud Austrias. Viimaks leidis ta, et LF ei saa tugineda ELTL artiklile 21, kuna ta ei töötanud üksnes Austrias.
22.      LF esitas kassatsioonkaebuse Oberster Gerichtshofile (Austria kõrgeim üldkohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
23.      See kohus märgib, et määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 kohaselt võib Austria seda aega, mil LF kasvatas Belgias oma esimest last, arvesse võtta üksnes juhul, kui Belgia neid lapsekasvatusperioode arvesse ei võta. Seda tingimust võib tõlgendada kahel viisil: kas nii, et sellised perioodid ei tohi Belgia õiguses üldse tunnustatud olla (mille puhul LF ei vasta tingimusele, kuna Belgia õiguses
võetakse neid siiski põhimõtteliselt arvesse), või nii, et piisab sellest, et LFi konkreetses olukorras ei ole selliseid perioode tegelikult arvesse võetud (sellisel juhul võib tal olla õigus selliste perioodide arvessevõtmisele Austria õiguse alusel).
24.      Lisaks tuletab ta meelde, et kohtuotsustes Pensionsversicherungsanstalt ja Deutsche Rentenversicherung Bund täpsustas Euroopa Kohus, et kui isik on töötanud ja teinud kindlustusmakseid või muul moel kogunud „kindlustusperioode“ üksnes vanaduspensioni maksma kohustatud liikmesriigis ning seda nii enne kui ka pärast teise liikmesriiki elama asumist ja seal laste kasvatamist, saab asjaomaste lapsekasvatusperioodide ja „kindlustusperioodide“ vahel tuvastada „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“, mistõttu kohaldatakse lapsekasvatusperioodide suhtes esimese liikmesriigi õigusakte. Käesoleval juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtul siiski tekkinud küsimus, kas sellist seost on võimalik tuvastada, arvestades et pärast laste kasvatamist Belgias töötas LF ligikaudu 20 aastat Saksamaal, enne kui Austriasse naasis.
25.      Neil asjaoludel otsustas
ObersterGerichtshof (kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 esimese lause esimest osa tuleb tõlgendada nii, et määruse nr 883/2004 II jaotise kohaselt pädev liikmesriik ei võta lapse kasvatamise perioode oma õigusaktide kohaselt üldse arvesse või jätab need arvesse võtmata ainult konkreetsel juhul?
2.      Kas ELTL artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 sätestatud tingimused […] ei ole täidetud, kuid asjaomasel isikul on täitunud vanaduspensioni maksma kohustatud liikmesriigis töötamise alusel kindlustusperioodid nii enne kui ka pärast lapse kasvatamise perioode, on vanaduspensioni maksma kohustatud liikmesriik kohustatud lapse kasvatamise perioode arvesse võtma, olenemata sellest, et pärast lapse kasvatamise perioode kogunes asjaomasel isikul kindlustusperioode ka kolmandas liikmesriigis töötamise või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise alusel?“
B.      Kohtuasi C‑143/25
26.      CV on 1962. aastal sündinud Austria kodanik. Ajavahemikus 1. augustist 1977 kuni 31. jaanuarini 1988 elas ta Austrias. Austrias kogunes tal 126 kuud kohustusliku pensionikindlustuse staaži seoses töötamisega (122 kuud) ja sellega võrdsustatud asendusperioodidega (4 kuud).
27.      CV kolis 1988. aasta märtsis Itaaliasse. Sellest ajast alates elab ta Itaalias. Tal sündis kaks last, kes sündisid vastavalt 2. mail 1989 ja 21. aprillil 1994. Pärast Itaaliasse elama asumist ei ole ta töötanud ja tal ei ole täitunud ühtegi kindlustusperioodi.
28.      CV taotles 26. septembril 2022 PVA-lt vanaduspensioni. PVA jättis 6. juuli 2023. aasta otsusega CV taotluse rahuldamata põhjendusel, et viimane ei olnud kogunud Austria õiguses sellise pensioni saamiseks nõutavat minimaalselt 180 kuu pikkust pensionikindlustuse staaži. Ühtlasi selgitas ta, et ei ole kohustatud arvesse võtma aega, mil CV Itaalias lapsi kasvatas.
29.      CV vaidlustas selle otsuse Austria kohtus. Ta väitis, et PVA oleks pidanud arvesse võtma ajavahemikke, mil ta pühendus oma laste kasvatamisele Itaalias (kokku 96 kuud) (edaspidi „kohtuasjas C‑143/25 vaidluse all olev aeg“).
30.      Esimese astme kohus jättis kaebuse rahuldamata. Esiteks selgitas see kohus, et pärast laste sündi ei tegelenud CV enam töise tegevusega, seega ei olnud määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 kohaldamise tingimused täidetud. Teiseks ei olnud vaidlusaluse aja arvesse võtmise tingimused täidetud ka ELTL artikli 21 alusel, kuna CV tegi Austrias pensionikindlustuse makseid üksnes enne laste sündi.
31.      CV kaebas selle otsuse edasi. Teise astme kohus jättis esimese astme kohtu otsuse muutmata.
32.      CV esitas kassatsioonkaebuse Oberster Gerichtshofile (Austria kõrgeim üldkohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
33.      See kohus tõdeb, et ilmselgelt ei vasta CV määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 loetletud kolmandale tingimusele, mille kohaselt pidid liikmesriigi A õigusaktid selle isiku suhtes olema jätkuvalt kohaldatavad põhjusel, et ta töötas või tegutses seal füüsilisest isikust ettevõtjana hetkel, mil selle liikmesriigi õigusaktide kohaselt hakati lapsekasvatusperioodi asjaomase lapse puhul arvesse võtma. Käesoleval juhul ei olnud Austria õigusaktid CV suhtes tema esimese lapse sünni ajal enam kohaldatavad, kuna ta ei töötanud ega tegelenud ettevõtlusega.
34.      Ta lisab, et ELTL artiklit 21 käsitleva Euroopa Kohtu praktika kohaselt on „piisavalt tihe seos“ olemas siis, kui asjaomane isik on töötanud ja teinud sissemakseid (või tal on täitunud kindlustusperioode) üksnes ühes liikmesriigis (liikmesriik A) ja seda nii enne kui ka pärast teise liikmesriiki (liikmesriik B) elama asumist ja seal oma laste kasvatamist. Kui aga „piisavalt tihe seos“ oleks olemas ainult sellises olukorras, tähendaks see, et liikmesriigi A ametiasutused võivad kohelda isikut halvemini lihtsalt seetõttu, et ta asus perekondlikel põhjustel elama liikmesriiki B ega teinud liikmesriigis A edaspidi mingit tasustatavat tööd. Seda tagajärge saaks vältida, kui ainus määrav tegur „piisavalt tiheda seose“ tuvastamisel oleks kindlustusperioodide kogunemine liikmesriigis A enne (ja mitte pärast) lapse kasvatamise aega.
35.      Neil asjaoludel otsustas
ObersterGerichtshof (kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ELTL artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 sätestatud tingimus, et isik töötas või tegeles kõnealuses liikmesriigis ettevõtlusega kuupäevani, mil algas lapse kasvatamise periood, mida asjaomase lapse puhul arvesse võetakse, ei ole täidetud, on vanaduspensioni maksma kohustatud liikmesriik kohustatud lapse kasvatamise perioode arvesse võtma, olgugi et vanaduspensioni maksma kohustatud liikmesriigis on asjaomasel isikul töötamisest tulenevad kindlustusperioodid täitunud üksnes enne lapse kasvatamise perioode?“
IV.    Menetlus Euroopa Kohtus
36.      11. veebruari 2025. aasta eelotsusetaotlused registreeriti Euroopa Kohtus 18. veebruaril 2025.
37.      Euroopa Kohtu presidendi 10. mai 2023. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑142/25 ja C‑143/25 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
38.      Kirjalikud seisukohad esitasid PVA, Austria ja Tšehhi valitsus ning Euroopa Komisjon. Need pooled ja huvitatud isikud ning Saksamaa Liitvabariik olid esindatud kohtuistungil, mis toimus 26. veebruaril 2026.
V.      Õiguslik analüüs
39.      Nagu ma selgitasin oma ettepanekus kohtuasjas Deutsche Rentenversicherung Bund,(7) on määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikega 2 kehtestatud erinorm, millega määratakse olukorras, kus isik on töötanud ja kasvatanud lapsi eri liikmesriikides, kindlaks tingimused, mille korral peab liikmesriik A (liikmesriik, kus isik töötas) kohaldama oma õigusnorme hiljem liikmesriigis B täitunud lapsekasvatusperioodidele,(8) ning kohustatakse neid perioode sellises olukorras käsitlema nii, nagu oleksid need täitunud liikmesriigis A.
40.      Seda liikmesriigi A kohustust kohaldatakse üksnes juhul, kui liikmesriigi B õigusaktide kohaselt „ei võeta arvesse lapse kasvatamise perioodi“. Nimelt tuleks kõnealuste lapsekasvatusperioodide suhtes põhimõtteliselt kohaldada liikmesriigi B, mis on selle aja jooksul asjaomase isiku elukohaliikmesriik ja mis on seega „määruse nr 883/2004 II jaotise kohaselt pädev liikmesriik“, õigusakte.(9)
41.      Just seda tingimust (mille kohaselt „ei võeta“ liikmesriigi B õiguse kohaselt „arvesse lapse kasvatamise perioodi“) palub Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus) kohtuasjas C‑142/25 esitatud esimeses eelotsuse küsimuses Euroopa Kohtul tõlgendada.
42.      Juba kohtuotsuses Pensionsversicherungsanstalt küsis eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas seda tingimust tuleb mõista nii, et liikmesriik B ei tohi olla vastu võtnud õigusnorme, mis võimaldaksid põhimõtteliselt arvesse võtta tema territooriumil täitunud lapsekasvatusperioode, või lihtsalt nii, et selle kohaselt ei tohi see liikmesriik neid perioode olla arvesse võtnud üksnes konkreetsel juhul. Euroopa Kohus jättis selle küsimuse oma varasemas kohtuotsuses siiski lahendamata, kuna selles kohtuasjas kõne all olev isik ei vastanud muudele sisulistele tingimustele, mis pidid olema täidetud selleks, et määruse nr 987/2009 artikli 44 lõige 2 oleks olnud tema olukorrale kohaldatav.
43.      Seega tõstatatakse see küsimus kohtuasjas C‑142/25 uuesti. Käesoleval juhul kasvatas LF oma lapsi Belgias ehk sellises liikmesriigis, mille õigusaktides on põhimõtteliselt sätestatud lapsekasvatusperioodide tunnustamine. Neid õigusnorme ei saa siiski LFi puhul kohaldada selle aja suhtes, mil ta pühendus laste kasvatamisele, kuna ta ei ole Belgia vanaduspensioniskeemi alusel kindlustatud. Belgias sõltub vanaduspensioniskeemi alusel kindlustatus üldjuhul asjakohaste „kindlustusperioodide“ või sellega võrdsustatud perioodide täitumisest.(10) Kuigi LF kasvatas oma lapsi Belgias, ei kogunenud tal selles liikmesriigis ühtegi „kindlustusperioodi“.
44.      Allpool jaotises A täpsustan, millise ulatusega on määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 sätestatud tingimus, mille kohaselt ei võta liikmesriik B lapsekasvatusperioodi arvesse. Seejärel käsitlen kohtuasjas C‑142/25 esitatud teist küsimust ja kohtuasjas C‑143/25 esitatud ainsat küsimust (jaotis B). Need küsimused puudutavad Euroopa Kohtu järeldust kohtuotsuses Pensionsversicherungsanstalt (mida hiljem kinnitati kohtuotsuses Deutsche Rentenversicherung Bund), mille kohaselt „ei ole [määruse nr 987/2009 artikli 44 lõige 2] ainus säte, mis [reguleerib] lapsekasvatusperioodide arvessevõtmist“.(11) Seega, nagu ma sissejuhatuses märkisin, on liikmesriik A juhul, kui isik ei vasta sellele sättele tuginemise tingimustele, ikkagi kohustatud kohaldama liikmesriigis B täitunud lapsekasvatusperioodide suhtes oma õigusakte ja võtma neid perioode arvesse nii, nagu oleksid need täitunud tema enda territooriumil, juhul kui esineb „piisavalt tihe seos“ (või isegi lihtsalt „piisav seos“)(12) kõnealuste lapsekasvatusperioodide ja liikmesriigis A täitunud „kindlustusperioodide“ vahel.(13) Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et see kohustus tuleneb otseselt ELTL artiklist 21, mis kaitseb liidu kodanike õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil.
45.      Kõik kohtuasjad, milles Euroopa Kohus on seni kohaldanud „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumi, on puudutanud olukorda, kus asjaomane isik töötas (või tal kogunes muul viisil „kindlustusperioode“) liikmesriigis A i) nii enne kui ka pärast laste kasvatamist liikmesriigis B ja ii) see leidis aset üksnes liikmesriigis A. Käesolevates kohtuasjades kõne all olevad olukorrad on teistsugused: kohtuasjas C‑142/25 töötas LF Austrias, enne kui hakkas Belgias lapsi kasvatama. Pärast vaidlusaluste lapsekasvatusperioodide täitumist Belgias asus ta aga 20 aastaks tööle Saksamaale, enne kui naasis Austriasse ja hakkas taas seal töötama. Kohtuasjas C‑143/25 kolis CV laste kasvatamiseks Itaaliasse ega pöördunud enam tagasi liikmesriiki, kus tal olid varem täitunud „kindlustusperioodid“ (Austria), samuti ei töötanud ta üheski teises liikmesriigis. Need kohtuasjad annavad seega Euroopa Kohtule võimaluse analüüsida, kas „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumi saab laiendada ka sellistele olukordadele.
A.      Esimene küsimus kohtuasjas C‑142/25
46.      Kõigepealt märgin, et määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 sõnastus on mõnevõrra mitmeti mõistetav,(14) kuna selles sättes sisalduv tingimus, et liikmesriik B ei võta lapse kasvatamise perioodi arvesse, on sõnastatud järgmiselt: „kui [liikmesriigi B] õigusaktides ei võeta arvesse lapse kasvatamise perioodi […]“. Nagu ma juba märkisin, selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et see võib tähendada kas seda, et liikmesriigi B õigusaktid ei võimalda põhimõtteliselt võtta vanaduspensioni määramisel arvesse laste kasvatamise perioode (nimetan seda edaspidi „abstraktseks või üldiseks lähenemisviisiks“), või seda, et selline arvessevõtmine on põhimõtteliselt võimalik, kuid käesoleval juhul ei vasta asjaomane isik tingimustele, mis peavad olema täidetud, et selliseid perioode liikmesriigi B õigusaktide alusel tunnustataks (edaspidi „individuaalne lähenemisviis“).
47.      PVA, Austria valitsus ja komisjon toetavad esimest tõlgendust. Tuginedes sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni lastekasvatusperioode käsitleva ajutise töörühma aruandele(15) (mida see komisjon ei ole siiski ametlikult vastu võtnud),(16) pooldab Tšehhi valitsus teist tõlgendust. Ta väidab, et abstraktse või üldise lähenemise korral kaotaks määruse nr 987/2009 artikli 44 lõige 2 suuresti oma soovitava toime, kuna seda saaks kohaldada üliharva. See on nii seetõttu, et sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni aruandest nähtub, et praktikas ei ole vaid üks liikmesriik (Taani) võtnud vastu õigusakte, mis võimaldaksid lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta.
48.      Kohtuistungil pakkus Saksamaa Liitvabariik välja kolmanda tõlgenduse. Ta nõustus PVA, Austria valitsuse ja komisjoniga, et määruse nr 987/2009 artikli 44 lõige 2 puudutab olukorda, kus liikmesriigi B õigusaktid ei võimalda lapsekasvatusperioode vanaduspensioni määramisel põhimõtteliselt arvesse võtta. Ta lisas siiski, et see säte on kohaldatav ka juhul, kui asjaomane isik on kasvatanud oma lapsi liikmesriigis, mille õigusaktid võimaldavad lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta (käesoleval juhul Belgia), kuid ta ei ole selle liikmesriigi pensioniskeemi alusel kindlustatud, kuna tal ei ole seal täitunud ühtegi pensioniõigust andvat perioodi.
Seega ei saa liikmesriigi B õigusakte selle isiku suhtes kõnealuste lapsekasvatusperioodidega seoses kohaldada.
49.      LF on just sellises olukorras. Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 42 selgitasin, kasvatas ta oma lapsi Belgias, kus liikmesriigi õigusnormid võimaldavad lapse kasvatamise aega põhimõtteliselt arvesse võtta. Samas on Belgia õiguses ühtlasi sätestatud, et sellisel isikul nagu LF, kellel on selles liikmesriigis täitunud üksnes „elamisperioodid“ (mitte aga „kindlustusperioodid“), ei ole õigust vanaduspensionile ja seega ei ole ta Belgia pensioniskeemi alusel kindlustatud. Minu arusaama kohaselt on põhjus, miks Belgia pädevad asutused ei võtnud LFi puhul ühtegi lapsekasvatusperioodi arvesse, seega see, et praktikas ei saanud LFi suhtes lapsekasvatusperioode käsitlevaid Belgia õigusnorme seoses kohtuasjas C‑142/25 vaidluse all oleva ajaga kohaldada, kuna ta ei olnud Belgia pensioniskeemi alusel üldse kindlustatud.
50.      Selgitan, miks nõustun täielikult Saksamaa Liitvabariigi seisukohaga.
51.      Kõigepealt tuletan meelde, et juba oma ettepanekus kohtuasjas Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid)(17) märkisin, et minu arvates ei võetud määruse nr 987/2009 artikli 44 lõiget 2 vastu selleks, et vanaduspensioni taotlejad võiksid proovida õnne eri liikmesriikide pädevates asutustes ja lasta samade lapsekasvatusperioodidega seoses kohaldada enda suhtes eri liikmesriikide õigusakte.
52.      See tuleneb otseselt asjaolust, et määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 peamine eesmärk on „rajada üksnes kooskõlastussüsteem“(18) ning et üks nende õigusaktide peamisi põhimõtteid on see, et nende reguleerimisalasse kuuluvate isikute suhtes „kohaldatakse üksnes ühe liikmesriigi õigusakte“.(19) Nagu kinnitab Euroopa Kohtu praktika, on määrustega nr 883/2004 ja nr 987/2009 loodud kooskõlastussüsteemi eesmärk vältida mitme liikmesriigi õigusaktide samaaegset kohaldamist ja sellest tuleneda võivaid komplikatsioone.(20)
53.      Selles kontekstis on seega selge, et määruse nr 987/2009 artikli 44 lõiget 2, milles on sätestatud erand määruse nr 883/2004 II jaotises ette nähtud pädevusnormidest ja millega kohustatakse liikmesriiki, kes ei ole nende eeskirjade kohaselt enam pädev (liikmesriik A), võtma arvesse teises liikmesriigis (liikmesriik B) täitunud lapsekasvatusperioode, tuleb mõista nii, et sellega kehtestatakse subsidiaarne, mitte paralleelne pädevus.(21)
54.      Need kaalutlused viisid mind juba oma ettepanekus kohtuasjas Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid)(22) järeldusele, et Euroopa Kohus peaks vältima määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 tõlgendamist Tšehhi valitsuse väljapakutud viisil (individuaalne lähenemisviis), teisisõnu nii, et see võimaldab isikul ühelt poolt taotleda liikmesriigilt B tema suhtes riigisiseste õigusnormide kohaldamist seal täitunud lapsekasvatusperioodide suhtes ja seejärel, kui neid perioode ei võeta vanaduspensioni määramisel praktikas arvesse (materiaalõiguslikel või menetluslikel põhjustel), pöörduda liikmesriigi A ametiasutuste poole ja taotleda seoses samade ajavahemikega enda suhtes selle liikmesriigi õigusaktide kohaldamist. Selgitasin, et selle asemel peaks Euroopa Kohus asuma seisukohale, et see säte on kohaldatav olukorras, kus liikmesriigi B õigusaktid ei võimalda lapse kasvatamise aega põhimõtteliselt arvesse võtta (abstraktne või üldine lähenemisviis).
55.      Olen endiselt veendunud, et seda tõlgendust tuleb eelistada Tšehhi valitsuse väljapakutud tõlgendusele.
56.      Sellegipoolest ja arvestades, et
hetkel on raske leida ühtainsatki liikmesriiki, mille õigusaktid ei võimalda ühel või teisel kujul võtta vanaduspensioni määramisel arvesse perioode, mille jooksul isik on pühendunud oma laste kasvatamisele,(23) nõustun Saksamaa Liitvabariigiga, et määruse nr 987/2009 artikli 44 lõige 2 on kohaldatav mitte ainult olukordades, kus liikmesriigi B õigusaktid ei võimalda lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta, vaid ka sellises olukorras nagu LFil põhikohtuasjas, kus asjaomane isik kasvatas oma lapsi sellises liikmesriigis, mille õigusaktid võimaldavad lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta (käesoleval juhul Belgia), kuid neid õigusakte ei saa tema suhtes nende perioodidega seoses kohaldada, kuna ta ei ole üldse olnud selle liikmesriigi pensioniskeemi alusel kindlustatud.
57.      Tuletan sellega seoses meelde, et Euroopa Kohus on täpsustanud, et määrusega nr 883/2004 (ja seega määrusega nr 987/2009) loodud kooskõlastussüsteemi eesmärk on ühtlasi tagada, et selle määrusega hõlmatud isikud ei jääks sotsiaalkindlustuse valdkonnas kaitseta seetõttu, et nende suhtes ei kohaldata ühegi riigi õigusnorme.(24) Just selline oleks tulemus põhikohtuasjas kohtuasjas C‑142/25, kui Euroopa Kohus ei toetaks Saksamaa Liitvabariigi tõlgendust.
58.      Kui lähtuda ainult „üldisest või abstraktsest“ lähenemisviisist, jääks selline isik nagu LF kohtuasjas C‑142/25 vaidluse all oleva ajaga seoses õiguslikku vaakumisse. Austria õigusaktid ei oleks nende ajavahemike osas tema suhtes kohaldatavad üksnes seetõttu, et Belgia on vastu võtnud õigusaktid, mis võimaldavad lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta. Arvesse ei võetaks asjaolu, et Belgia õigusnormid ise ei ole
LFi suhtes samade ajavahemike osas kohaldatavad.
59.      Neid asjaolusid arvestades leian, et määruse nr 987/2009 artikli 44 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav nii sellises olukorras, kus liikmesriigi B õigusaktid ei võimalda lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta, kui ka sellises olukorras, kus selle liikmesriigi õigusaktid küll võimaldavad lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta, kuid asjaomase isiku suhtes ei saa neid õigusakte liikmesriigis B täitunud lapsekasvatusperioodidega seoses kohaldada, kuna ta ei ole
üldse olnud selle liikmesriigi pensioniskeemi alusel kindlustatud.
60.      Vastan nüüd täpsemalt Tšehhi valitsuse argumentidele ja selgitan, miks selle valitsuse pakutud tõlgendus
ei ole määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 soovitava toime säilitamiseks vajalik.
61.      Tuletan sellega seoses meelde, et kui liidu õigusnormi saab tõlgendada mitut moodi, tuleb eelistada tõlgendust, mis tagab selle normi soovitava toime.(25)
62.      Kuid esiteks, nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 52 selgitasin, läheb Tšehhi valitsuse tõlgendus vastuollu määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 eesmärgiga vältida mitme liikmesriigi õigusaktide samaaegset kohaldamist ja sellest tuleneda võivaid komplikatsioone.
63.      Teiseks on arutelu määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 ulatuse ja konkreetsemalt tingimuse üle, mille kohaselt „[liikmesriigi B] õigusaktides ei võeta arvesse lapse kasvatamise perioodi […]“, tänini(26) sõnastatud rangelt binaarselt: liikmesriigil B kas ei tohi olla mingit õiguslikku raamistikku, mis võimaldaks selliseid perioode vanaduspensioni määramisel põhimõtteliselt tunnustada, või on selline raamistik olemas ja asjaomase isiku suhtes kohaldatav, kuid ta ei vasta (menetluslikele või materiaalsetele) tingimustele, mis peavad olema nende perioodide arvesse võtmiseks täidetud.
64.      Nagu ma aga selgitasin, on määruse nr 987/2009 artikli 44 lõiget 2 võimalik tõlgendada ka kolmandat moodi (Saksamaa Liitvabariigi kaitstav „vahepealne“ lahendus). Kui Euroopa Kohus peaks selle tõlgendusega nõustuma, nagu ma soovitan teha, hõlmaks selle sätte kohaldamine ka selliseid asjaolusid, nagu on kõne all kohtuasjas C‑142/25, kus asjaomane isik (käesoleval juhul LF) kasvatas oma lapsi liikmesriigis, mille õigusaktid võimaldavad lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta (käesoleval juhul Belgia), kuid kõnealuste lapsekasvatusperioodidega seoses ei saa neid õigusnorme tema suhtes kohaldada seetõttu, et ta ei ole üldse olnud selle liikmesriigi pensioniskeemi alusel kindlustatud.
65.      Selline olukord võib tekkida sagedamini, kui võiks arvata, kuna Belgia on vaid üks näide sellisest liikmesriigist, kus pelgalt elamisperioodide täitumine ei ole pensioniskeemiga liitumiseks piisav. Tegelikult on minu uuringute põhjal ainult mõned liikmesriigid (sealhulgas Madalmaad, Taani, Rootsi ja Soome) kehtestanud põhipensionisüsteemid, mis põhinevad elukohal (või suures osas elukohal) ning milles osalemise õigus on peamiselt seotud elukohaga. Enamikus teistes liikmesriikides kujuneb õigus pensionile pigem „kindlustusperioodide“, sealhulgas „kindlustusperioodidega“ võrdsustatud ajavahemike põhjal (nt sellised ajavahemikud, mil isik saab pensionile õigust andvat hüvitist). Seega võib isik, kes laste kasvatamise ajal üksnes elab viidatud liikmesriikides, ilma et tal koguneks selliseid „kindlustusperioode“, avastada, et on LFiga analoogses olukorras.
66.      Märkisin ka oma ettepanekus kohtuasjas Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid),(27) et „individuaalne lähenemisviis“ (mida siin kaitseb Tšehhi valitsus) tuleb tagasi lükata, kuna oleks ülemäära koormav ja teostamatu nõuda liikmesriigi A ametiasutustelt, et nad hindaksid, kas lapsekasvatusperioodide tunnustamise taotlus liikmesriigi B õigusaktide alusel tegelikult rahuldataks, eesmärgiga teha kindlaks, kas nad on kohustatud kohaldama selle isiku olukorrale oma õigusakte. See ei kehti minu arvates Saksamaa Liitvabariigi soovitatud „vahepealse lähenemisviisi“ puhul, sest selle lähenemisviisi kohaselt peaksid liikmesriigi A ametiasutused üksnes välja selgitama, kas asjaomane isik on liikmesriigi B pensioniskeemi alusel kindlustatud või mitte.
67.      Minu arvates süvendab raskusi, mida ma seoses „individuaalse lähenemisviisiga“ äsja nimetasin, veelgi Saksamaa Liitvabariik kohtuistungil mainitud asjaolu, et lapsekasvatusperioodide arvesse võtmine on
liikmesriigiti väga erinev.
68.      Näiteks piiratakse mõnes liikmesriigis rohkem kui teistes nende aastate arvu, mida saab lapsekasvatusperioodidena arvesse võtta (kehtestades kindla arvu aastaid lapse kohta või maksimaalse arvu aastaid, olenemata laste arvust). Kas sellises olukorras tuleb väljapoole neid piire jäävaid aastaid käsitada individuaalse lähenemisviisi alusel selliste lapsekasvatusperioodidena, mida arvesse ei võeta? Kui vastus on jaatav, siis kas asjaomasel isikul peaks olema õigus nõuda nende täiendavate perioodide hindamist liikmesriigi A õigusaktide alusel üksnes seetõttu, et need õigusnormid annavad soodsama tulemuse? Nagu ma juba selgitasin, ei arva ma, et liidu seadusandja taotles määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikega 2 just sellise tulemuse võimaldamist. Austria valitsus märkis kohtuistungil õigesti, et selle soovimatu tagajärg võib olla see, et liikmesriigid, kelle lapsekasvatusperioodide arvesse võtmist käsitlevad õigusnormid on soodsamad, võivad oma õigusakte muuta taotlejate jaoks ebasoodsamaks, et vältida liigset koormust (allapoole ühtlustamine).
69.      Enne kui analüüsin teist küsimust kohtuasjas C‑142/25 ja ainsat küsimust kohtuasjas C‑143/25, soovin teha kaks täiendavat märkust.
70.      Võttes arvesse määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 mitmetähenduslikku sõnastust, kutsun esiteks liidu seadusandjat üles täpsustama selles sättes ette nähtud tingimuse, mille kohaselt ei tohi liikmesriik B lapsekasvatusperioode arvesse võtta, tähendust kooskõlas minu väljapakutava tõlgendusega, võttes vajaduse korral vastu uue õigusnormi.
71.      Teiseks tuletan meelde, et minu arvates kohaldub määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 ette nähtud tingimus, mille kohaselt ei tohi liikmesriik B lapsekasvatusperioode arvesse võtta,
mutatis mutandis sellisele olukorrale, kus asjaomane isik ei saa oma taotluses sellele sättele tugineda, vaid peab selle asemel tuginema ELTL artiklile 21 ja Euroopa Kohtu praktikas väljakujunenud „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumile.(28) Oma ettepanekus kohtuasjas Deutsche RentenversicherungBund esitasin üksikasjalikult seda tõlgendust toetavad põhjused.(29) Ma ei näe vajadust neid käesolevas ettepanekus korrata.
B.      Teine küsimus kohtuasjas C‑142/25 ja ainus küsimus kohtuasjas C‑143/25
72.      Kohtuasjas C‑142/25 esitatud teise küsimuse ja kohtuasjas C‑143/25 esitatud ainsa küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, mida saab lugeda „piisavalt tihedaks seoseks“ või „piisavaks seoseks“ liikmesriigis B täitunud lapsekasvatusperioodide ja liikmesriigis A täitunud „kindlustusperioodide“ vahel, millest tulenevalt on selle liikmesriigi ametiasutustel ELTL artikli 21 alusel kohustus kohaldada nende lapsekasvatusperioodide suhtes oma õigusakte ja käsitada neid nii, nagu oleksid need täitunud liikmesriigi A territooriumil.
73.      Tuletan meelde, et „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumi töötas Euroopa Kohus välja määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 vastuvõtmisele eelnenud kohtupraktikas määruses nr 1408/71 sisalduvate üldnormide kohaldamise raames, mis ei sisaldanud lapse kasvatamise aja kohta ühtegi konkreetset sätet.(30)
74.      Hiljem leidis Euroopa Kohus aga kohtuotsustes Pensionsversicherungsanstalt ja Deutsche Rentenversicherung Bund, et „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteerium on määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 kohaldamisel jätkuvalt asjakohane olukorras, kus määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 loetletud tingimused ei ole täidetud. Tuletan meelde, et selle sätte kohaselt sõltub liikmesriigi A kohustus kohaldada liikmesriigis B täitunud lapsekasvatusperioodide suhtes oma õigusakte ja käsitleda neid nii, nagu need oleksid täitunud tema territooriumil, sellest, kas kumulatiivselt on täidetud kolm järgmist tingimust:
–        liikmesriigi B õigusaktides ei võeta arvesse ühtegi lapsekasvatusperioodi (käsitlesin seda tingimust eespool jaotises A);
–        liikmesriigi A õigusaktid olid varem asjaomase isiku suhtes kohaldatavad põhjusel, et see isik töötas selles liikmesriigis või tegeles seal ettevõtlusega, ning
–        sellise tegevuse tõttu kohaldati selle kuupäeva seisuga, mil liikmesriigi A õigusaktide kohaselt hakati lapsekasvatusperioodi asjaomase lapse puhul arvesse võtma, kõnealuse isiku suhtes jätkuvalt selle liikmesriigi õigusakte.
75.      Käesolevates kohtuasjades nähtub selgelt, et ei LF ega CV vasta määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 sätestatud kolmandale tingimusele, kuna kuupäeval, mil vaidlusaluseid perioode pidi Austria õigusaktide alusel hakkama arvesse võtma, ei olnud liikmesriigi A (Austria) õigusaktid enam nende suhtes töötamise või ettevõtlusega tegelemisega seoses kohaldatavad. Minu arusaamise kohaselt mõjutab määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 2 nimetatud kolmanda tingimuse täitmata jätmine LFi puhul üksnes teise lapse kasvatamisega seoses täitunud aega.
76.      Selle tingimuse samalaadne täitmata jätmine (ja seega võimatus tugineda määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikele 2) kerkis esile juba kohtuasjades, milles tehti kohtuotsused Pensionsversicherungsanstalt ja Deutsche Rentenversicherung Bund. Siiski tuvastas Euroopa Kohus mõlemas kohtuasjas, et vaidlusalused lapsekasvatusperioodid olid „piisavalt tihedalt seotud“ või „piisavalt seotud“ perioodidega, mil asjaomane isik töötas ja tegi sissemakseid liikmesriigis A, või selles liikmesriigis täitunud „kindlustusperioodide“ või nendega võrdsustatavate perioodidega.(31) Seega tuli nende lapsekasvatusperioodide suhtes ELTL artikli 21 kohaselt kohaldada liikmesriigi A õigusakte.
77.      Nende kahe kohtuotsuse resolutsioonis rõhutas Euroopa Kohus, et asjaomane isik oli teinud sissemakseid või muul viisil kogunud „kindlustusperioode“
ainult esimeses liikmesriigis (liikmesriik A) ja seda nii enne kui ka pärast asjaomaste lapsekasvatusperioodide täitumist.
78.      Selles kontekstis ei ole selge, kas „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteerium on täidetud ka juhul, kui – nagu põhikohtuasjas – asjaomane isik ei ole seda teinud ainult selles liikmesriigis (kohtuasi C‑142/25) või on seda teinud küll ainult selles liikmesriigis, kuid üksnes enne vaidlusaluseid lapsekasvatusperioode liikmesriigis B, mitte aga pärast seda (kohtuasi C‑143/25).
79.      Minu arvates ja nagu ma juba selgitasin oma ettepanekus kohtuasjas Deutsche
RentenversicherungBund,(32) peab „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteerium põhinema kahel asjaolul. Esiteks peavad asjaomasel isikul olema täitunud „kindlustusperioodid“ liikmesriigis A enne (kuid mitte tingimata pärast) laste kasvatamist liikmesriigis B. Teiseks peab liikmesriik A olema viimane liikmesriik, kus sellel isikul enne liikmesriigis B laste kasvatamist sellised „kindlustusperioodid“ täitusid. Ei tohiks nõuda, et isikul oleksid täitunud asjakohased „kindlustusperioodid“ üksnes liikmesriigis A ja seda nii enne kui ka pärast laste kasvatamist liikmesriigis B.
80.      Selle järelduseni viinud põhjused võib kokku võtta järgmiselt.
81.      Esiteks leian, et kuigi Euroopa Kohus on otsustanud, et „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteerium on jätkuvalt asjakohane olukorras, kus määrused nr 883/2004 ja nr 987/2009 on küll kohaldatavad, kuid viimati nimetatud määruse artikli 44 lõikes 2 loetletud tingimused ei ole täidetud, ei ole ta kunagi püüdnud määratleda selle kriteeriumi piire süstemaatiliselt, vaid on selle asemel otsustanud fragmentaarse lähenemise kasuks, lähtudes iga kord konkreetse kohtuasja asjaoludest. Nii on kohtuotsustes
Elsen, Kauer, Reichel-Albert ja Pensionsversicherungsanstalt rõhutatud erinevaid tegureid, sealhulgas asjaolu, et hagejad töötasid ainult liikmesriigis A või tegid makseid ainult selles liikmesriigis, ilma et ühtegi neist oleks välja toodud määrava tegurina.(33) Seega ei pea ma asjaolu, et taotleja tegi sissemakseid või tal täitusid „kindlustusperioodid“ ainult esimeses liikmesriigis (liikmesriik A) ja seda nii enne kui ka pärast asjakohaseid lapsekasvatusperioode, vältimatuks tingimuseks.
82.      Teiseks, nagu ma märkisin oma ettepanekus kohtuasjas Deutsche Rentenversicherung Bund,(34) annavad varasemad kohtuotsused, milles kohaldati „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumi, tunnistust sellest, et Euroopa Kohus soovis pigem suurendada kui piirata nende olukordade arvu, milles liikmesriik A võib olla kohustatud kohaldama liikmesriigis B täitunud lapsekasvatusperioodidele oma õigusnorme. Näiteks kuigi kohtuotsustes Elsen ja Kauer olid kaebajad olnud liikmesriigi A õigusaktide kohaldamisalas kuni välismaal täitunud lapsekasvatusperioodide alguseni,(35) ei olnud see nii kaebajate puhul kohtuotsustes Reichel-Albert ja Pensionsversicherungsanstalt,(36) mis aga ei takistanud Euroopa Kohut tegemast järeldust, et „piisavalt tihe seos“ on mõlemas kohtuasjas olemas. Selle põhjal näib mulle, et Euroopa Kohus ei pruugi asjaolu, et pärast laste kasvatamisele pühendumist põhikohtuasja kaebajad kas töötasid teises liikmesriigis (Saksamaa) enne uuesti Austrias tööle asumist (LF kohtuasjas C‑142/25) või ei asunud pärast laste sündi uuesti tööle ega isegi naasnud Austriasse (CV kohtuasjas C‑143/25), tingimata lugeda selliseks asjaoluks, mis välistab nende puhul „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumi täitmise.
83.      Kolmandaks seaks nõue, et asjaomane isik tohib olla töötanud
ainult ühes liikmesriigis (liikmesriik A) kogu elu vältel (nii enne kui ka pärast laste kasvatamist liikmesriigis B), ebasoodsamasse olukorda sellised kodanikud nagu LF, kes on töötanud tasustataval töökohal mitmes liikmesriigis (käesoleval juhul nii Austrias kui ka Saksamaal) ja on seega kasutanud ELi toimimise lepingus sätestatud õigust vabalt liikuda. Minu arvates ei saa ELTL artikkel 21, mis – nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 43 juba meenutasin – kaitseb liidu kodanike õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, viia selleni, et isikult võetakse võimalus tugineda liikmesriigis B täitunud lapsekasvatusperioodide osas liikmesriigi A õigusnormidele üksnes seetõttu, et ta töötas seejärel liikmesriigis C, mitte enam liikmesriigis A. Õigupoolest tähendaks vastupidine järeldus selle õiguse põhjendamatut ja ebaproportsionaalset riivet.
84.      On tõsi, et faktiline stsenaarium, mida liidu seadusandja määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 vastuvõtmisel ette nägi, näib (nagu komisjon kohtuistungil rõhutas) põhinevat asjaolul, et asjaomane isik vahetas elukohta ainult
kahe liikmesriigi vahel (liikmesriik A ehk töötamise koha liikmesriik ja liikmesriik B, kus ta kasvatas lapsi). See nähtub selgelt selle määruse artikli 44 lõikest 3, milles on ette nähtud, et selle artikli lõikes 2 sätestatud kohustust ei kohaldata, kui „asjaomase isiku suhtes kohaldatakse või hakatakse kohaldama mis tahes muu liikmesriigi õigusakte isiku töö või ettevõtluse tõttu“.
85.      See ei tähenda siiski, et sama piirangut tuleks kohaldada siis, kui
asjaomane isik tugineb pigem „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumile, mis omakorda põhineb ELTL artiklil 21. Nimelt tugines Euroopa Kohus sellele kriteeriumile just nimelt sellistes olukordades, kus määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 kohaldamise tingimused ei olnud täidetud, eesmärgiga kõrvaldada selles sättes olevad puudujäägid.
86.      Neljandaks näib mulle seoses kohtuasjas C‑143/25 kõne all oleva olukorraga ilmne, et „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ tuvastamisel peab määrav tegur olema see, et asjaomasel isikul on liikmesriigis A täitunud „kindlustusperioodid“ enne, kuid mitte tingimata pärast laste kasvatamist liikmesriigis B. Nagu ma selgitasin oma ettepanekus kohtuasjas Deutsche RentenversicherungBund,(37) võib asjaolu, et asjaomane isik naasis töötamise eesmärgil liikmesriiki A pärast lapsekasvatusperioodide täitumist liikmesriigis B, toetada järeldust, et selline seos on olemas (nagu näib olevat olnud olukord kohtuotsustes Reichel-Albert, Pensionsversicherungsanstalt ja Deutsche RentenversicherungBund). See ei ole siiski selle seose olemasolu eeltingimus.
87.      Nimelt on nii, et kui asjaomane isik oleks selleks, et ta saaks tugineda liikmesriigi A õigusnormidele, kohustatud selles liikmesriigis uuesti töötama või tal peavad seal täituma „kindlustusperioodid“ pärast laste kasvatamist liikmesriigis B, mõjutaks ka see tema õigust vabalt liikuda ja elada teistes liikmesriikides viisil, mis oleks vastuolus ELTL artikliga 21.
88.      Neid kaalutlusi arvestades olen arvamusel, et ELTL artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ tuvastamiseks ei ole nõutav, et asjaomasel isikul peavad
„kindlustusperioodid“ olema täitunud üksnes liikmesriigis A ning seda nii enne kui ka pärast laste kasvatamist liikmesriigis B.
89.      Samas pean vajalikuks rõhutada, et „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteeriumi „laiendamist“, mida ma Euroopa Kohtule käesolevates kohtuasjades soovitan, ei tohi mõista üleskutsena avada uks üha suuremale hulgale olukordadele, mis kuuluksid selle kriteeriumi kohaldamisalasse.
90.      Vastupidi, oma ettepanekus kohtuasjas Deutsche Rentenversicherung Bund(38) julgustasin Euroopa Kohut määratlema ja piirama selle kriteeriumi ulatust, et liidu seadusandja saaks edaspidi võtta vastu määruse nr 987/2009 artikli 44 lõiget 2 asendava õigusnormi.
Just sel eesmärgil märkisingi, et „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteerium sõltub esiteks sellest, kas asjaomasel isikul täitusid liikmesriigis A „kindlustusperioodid“ enne (kuid mitte tingimata pärast) laste kasvatamist liikmesriigis B, ja teiseks sellest, kas liikmesriik A on viimane liikmesriik, kus sellel isikul täitusid sellised „kindlustusperioodid“ enne laste kasvatamist liikmesriigis B.(39) Minu seisukoht ei ole selles asjas muutunud.
91.      Eelkõige leian, et nende kriteeriumide korral
saab „piisavalt tiheda seose“ või „piisava seose“ kriteerium igal konkreetsel juhul olla täidetud ainult seoses ühe liikmesriigiga (mõlemas käesolevas kohtuasjas Austria). Teen Euroopa Kohtule ettepaneku mitte järgida komisjoni soovitust, mis tähendaks kohtuasjas C‑142/25 otsustamist, et sellisel taotlejal nagu LF on õigus nõuda, et nii Austria kui Saksamaa võtaksid vaidlusaluseid lapsekasvatusperioode pro ratatemporis põhimõttel arvesse, kuna tema „kindlustusperioodid“ täitusid mõlemas liikmesriigis kas enne või pärast laste kasvatamist Belgias.
VI.    Ettepanek
92.      Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim üldkohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta) rakendamise kord, artikli 44 lõiget 2
tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav mitte ainult niisugustes olukordades, kus selle liikmesriigi õigusaktid, kus asjaomane isik kasvatas lapsi, ei võimalda lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta, vaid ka juhul, kui see isik on kasvatanud oma lapsi sellises liikmesriigis, mille õigusaktid võimaldavad lapsekasvatusperioode põhimõtteliselt arvesse võtta, kuid neid õigusakte ei saa tema suhtes nende lapsekasvatusperioodidega seoses kohaldada seetõttu, et ta ei ole üldse olnud selle liikmesriigi pensioniskeemi alusel kindlustatud.
2.      ELTL artiklit 21
tuleb tõlgendada nii, et vanaduspensioni maksma kohustatud liikmesriik peab kohaldama oma õigusakte ja võtma teises liikmesriigis täitunud lapsekasvatusperioode arvesse nii, nagu need perioodid oleksid täitunud tema territooriumil, tingimusel et esiteks on asjaomasel isikul enne teise liikmesriiki elama asumist täitunud „kindlustusperioodid“ esimeses liikmesriigis ja teiseks on esimene liikmesriik enne elukoha vahetust viimane liikmesriik, kus tal sellised „kindlustusperioodid“ täitusid. Ei tohi nõuda, et isikul oleksid asjakohased „kindlustusperioodid“ täitunud ainult selles liikmesriigis ja seda nii enne kui ka pärast laste kasvatamist teises liikmesriigis.
1      Algkeel: inglise.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Vt 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid) (C‑576/20, edaspidi „kohtuotsus Pensionsversicherungsanstalt“, EU:C:2022:525) ja 22. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, edaspidi „kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2024:144).
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrus (ELT 2009, L 284, lk 1).
4      See kriteerium töötati välja 23. novembri 2000. aasta kohtuotsuses Elsen (C‑135/99, edaspidi „kohtuotsus Elsen“, EU:C:2000:647), 7. veebruari 2002. aasta kohtuotsuses Kauer (C‑28/00, edaspidi „kohtuotsus Kauer“, EU:C:2002:82) ja 19. juuli 2012. aasta kohtuotsuses Reichel-Albert (C‑522/10, edaspidi „kohtuotsus Reichel-Albert“, EU:C:2012:475) seoses nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT 1971, L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35) kohaldamisega. See määrus tunnistati kehtetuks ning asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega
(EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72) ning määrusega nr 987/2009.
5      Vt 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid) (C‑576/20, edaspidi „kohtuotsus Pensionsversicherungsanstalt“, EU:C:2022:525) ja 22. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, edaspidi „kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2024:144).
6      Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas kasutanud mõlemat väljendit.
7      C‑283/21, edaspidi „minu ettepanek kohtuasjas Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2023:736, punkt 29.
8      Mõiste „lapse kasvatamise aeg“ on määratletud määruse nr 987/2009 artikli 44 lõikes 1 (vt eespool punkt 8).
9      Vt määruse (EÜ) nr 883/2004 artikli 11 lõike 3 punkt e.
10      Mõiste „kindlustusperiood“ on määruse nr 883/2004 artikli 1 punktis t määratletud kui „sissemakseperiood või töötamisperiood või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise periood, mis on kindlustusperioodina määratletud või tunnustatud õigusaktides, mille kohaselt see on täitunud või loetakse täitunuks, ning kõik selliste perioodidena käsitatavad perioodid, kui kõnealused õigusaktid võrdsustavad need kindlustusperioodidega“.
11      Vt kohtuotsus Pensionsversicherungsanstalt, punkt 55.
12      Vt kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Bund, punktid 46 ja 47.
13      Ibid., punkt 66. Vt ka minu ettepanek kohtuasjas Deutsche Rentenversicherung Bund, punkt 33.
14      Vt minu ettepanek kohtuasjas Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid) (C‑576/20, edaspidi „minu ettepanek kohtuasjas Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid)“, EU:C:2022:75, punkt 85). Märgin, et ka määruse nr 987/2009 artikli 44 lõike 2 teised keeleversioonid, nagu tšehhi-, prantsus-, saksa-, kreeka-, itaalia- ja hispaaniakeelne versioon, on mitmetähenduslikud.
15      Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni kuulub üks esindaja igast liikmesriigist ja üks esindaja Euroopa Komisjonist. See tegeleb haldusküsimuste, sotsiaalkindlustuse koordineerimist käsitlevatest liidu õigusnormidest tulenevate tõlgendamisküsimuste ning liikmesriikidevahelise koostöö edendamise ja arendamisega. Halduskomisjoni koosseis, toimimine ja ülesanded on sätestatud määruse nr 883/2004 artiklites 71 ja 72.
16      Vt eelkõige veebisait ametlike dokumentide kohta, milles sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjon on kokku leppinud, kättesaadav aadressil: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
17      Punkt 88.
18      Vt muu hulgas määruse nr 883/2004 põhjendus 4.
19      Vt määruse nr 883/2004 artikli 11 lõige 1.
20      Vt selle kohta 5. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Pensionsversicherungsanstalt (rehabilitatsioonihüvitis) (C‑135/19, EU:C:2020:177, punkt 46).
21      Vt minu ettepanek kohtuasjas Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid), punkt 64.
22      Vt kõnealuse ettepaneku punktid 86–89.
23      Isegi Taanis võidakse selliseid perioode tegelikult arvesse võtta, kuna selle liikmesriigi õigusaktide kohaselt annab igasugune selles liikmesriigis täitunud „elamisperiood“ õiguse pensionile, sõltumata sellest, kas selline „elamisperiood“ vastas „lapsekasvatusperioodile“ või mitte.
24      Vt selle kohta 5. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Pensionsversicherungsanstalt (rehabilitatsioonihüvitis) (C‑135/19, EU:C:2020:177, punkt 46).
25      Vt 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Vt kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas Reichel-Albert (C‑522/10, EU:C:2012:114, punkt 67) ja minu ettepanek kohtuasjas Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid) (punkt 83) ning viimati nimetatud kohtuasjas liikmesriigi kohtu esitatud teise küsimuse sõnastus.
27      Vt kõnealuse ettepaneku punktid 86–89.
28      Vt eespool 4. ja 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused.
29      Vt kõnealuse ettepaneku punktid 38–43.
30      Selle kohtuasjani viinud kohtuasjade kohta vt minu ettepanek kohtuasjas Pensionsversicherungsanstalt (välismaal täitunud lapsekasvatusperioodid), punktid 38–47.
31      Seda täpsustati kohtuotsuses Deutsche Rentenversicherung Bund, kus asjaomasel isikul oli liikmesriigis A kogunenud enne laste kasvatamist liikmesriigis B üksnes „kindlustusperioodidega“ võrdsustatavaid perioode, ilma et ta oleks teinud esimesena nimetatud liikmesriigi kohustuslikku kindlustusskeemi mingeid sissemakseid.
32      Kõnealuse ettepaneku punktid 49–72.
33      Näiteks kohtuotsuses Elsen leidis Euroopa Kohus, et kuna nende perioodide ja U. Elseni Saksamaal töötatud perioodide vahel on „tihe seos“, ei saa asuda seisukohale, et ta on lõpetanud igasuguse „kutsealase tegevuse“ või et tema suhtes kohaldatakse seetõttu selle liikmesriigi õigusakte, kus ta elab (Prantsusmaa). Seevastu kohtuotsuses
Reichel-Albert mõjutasid Euroopa Kohtu järeldust minu hinnangul teistsugused kaalutlused. Esiteks oli D. Reichel-Albert töötanud ja teinud sissemakseid ainult ühes liikmesriigis (Saksamaa) nii enne kui ka pärast ajutist elama asumist teise liikmesriiki (Belgia), kus ta ei olnud kunagi töötanud. Teiseks asus D. Reichel-Albert Belgiasse elama üksnes perekondlikel põhjustel ja otse Saksamaalt, kus ta oli töötanud kuni kolimisele eelnenud kuuni.
34      Kõnealuse ettepaneku punkt 53.
35      Vt kohtuotsused Elsen (punkt 26) ja Kauer (punkt 32).
36      Nendes kahes kohtuasjas ei olnud liikmesriigi A õigusnormid kaebaja suhtes enam kohaldatavad mitu kuud või isegi rohkem kui aasta enne nimetatud ajavahemike algust.
37      Kõnealuse ettepaneku punktid 68 ja 69.
38      Kõnealuse ettepaneku punktid 52 ja 55.
39      Kõnealuses ettepanekus (punktis 70) selgitasin, et minu arvates ei pea liikmesriigis A täitunud „kindlustusperioodid“ tingimata vahetult eelnema laste kasvatamisele pühendatud perioodidele. Kui aga isikul täituvad „kindlustusperioodid“ liikmesriigis A ja seejärel liikmesriigis C enne laste kasvatamist liikmesriigis B, peab kõnealuste lapsekasvatusperioodide suhtes oma õigusakte kohaldama liikmesriik, mitte liikmesriik A.