62016CC0383
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NILS WAHL
esitatud 29. juunil 2017 (
1
)
Kohtuasi C‑383/16
Vion Livestock BV
versus
Staatssecretaris van Economische Zaken
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud College van Beroep voor het Bedrijfsleven (kaubandus- ja tööstusasjade teise astme halduskohus, Madalmaad))
Põllumajandus – Määrus nr 1/2005 – Loomade kaitse vedamise ajal – Artikli 5 lõige 4 ja artikli 8 lõige 2 – II lisa – Pikad teekonnad liikmesriikide vahel ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel – Teekonnaleht – Vedu väljaspool Euroopa Liidu territooriumi – Määrus (EL) nr 817/2010 – Eksporditoetus
1.
George Orwelli parafraseerides on kõik loomad võrdsed, ent kas Euroopa Liidus veetavad loomad on võrdsemad kui teised?
2.
See on üks viis kirjeldada teemasid, mida arutatakse käesolevas kohtuasjas seoses College van Beroep voor het Bedrijfsleveni (kaubandus- ja tööstusasjade teise astme halduskohus, Madalmaad) eelotsusetaotlusega.
3.
Ent olgu sellega, kuidas on, igatahes on hästi teada, et elusloomade ekspordi eest eksporditoetuste maksmine sõltub sellest, kas järgitakse liidu eeskirju loomade heaolu kohta vedamise ajal. Põhikohtuasjas väideldakse selle üle, kas on kehtiv otsus, millega kohustati tagasi maksma määruse (EL) nr 817/2010 (
2
) alusel antud eksporditoetus tulenevalt määruse (EÜ) nr 1/2005 (
3
) nõuete eiramisest pärast seda, kui veiste saadetis oli liidu territooriumilt lahkunud. (
4
)
4.
Õiguslikult võib väita, et käesolevas asjas on tegemist järgmise sammuga pärast Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas Zuchtvieh-Eksport (
5
), mis käsitles määruse nr 1/2005 ratione loci kohaldatavust veo sellele etapile, mis leiab aset kolmandates riikides. Ent erinevalt tollest kohtuasjast on käesoleval juhul tegemist eksporditoetustega. Küsimus ei ole seega niivõrd selles, kus liidu eeskirjad loomade heaolu kohta vedamise ajal kehtivad, vaid pigem selles, mida liit võib loomade eksportijatelt nõuda vastutasuks nende rahalise toetamise eest, nii „kodus“ liidu piires kui ka „välismaal“ kolmandates riikides.
5.
Selgitan järgnevalt, miks määruse nr 1/2005 territoriaalsest kohaldamisalast olenemata ei või seoses elusveiste eksporditoetustega määruse nr 817/2010 alusel olla kahtlust, et määrusest nr 1/2005 tulenevaid nõudeid kohaldatakse kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani.
I. Õiguslik raamistik
A. Määrus nr 1/2005
6.
Määruse nr 1/2005 artikli 1 („Reguleerimisala“) lõikes 1 on sätestatud, et „[k]äesolevat määrust kohaldatakse selgroogsete elusloomade vedamisele [liidu] piires, kaasa arvatud [liidu] tolliterritooriumile sisenevate või sealt väljuvate partiide eriomased kontrollid, mida peavad teostama ametiisikud.“
7.
Määruse nr 1/2005 artikli 5 („Kohustused loomade veo planeerimisel“) lõikes 4 on sätestatud:
„Liikmesriikide ja kolmandate riikide vaheliste pikkade teekondade korral[ (
6
)] koduhobuslaste, kes ei ole registreeritud hobuslased, koduloomadena peetavate veiste, lammaste, kitsede ja sigade [edaspidi „hõlmatud liigid“, välja arvatud registreeritud hobuslased] vedamisel peavad vedajad[ (
7
)] ja korraldajad[ (
8
)] täitma II lisas toodud teekonnalehe tingimusi.“
8.
Määruse nr 1/2005 artikli 8 („Loomapidajad“) lõikes 2 on sätestatud:
„Loomapidajad[ (
9
)] kontrollivad kõiki ümberlaadimiskohta või sihtkohta saabuvaid loomi ja määravad kindlaks, kas loomad on või on olnud pikal teekonnal liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel. [Hõlmatud liikide, välja arvatud registreeritud hobuslased] pika teekonna korral järgivad loomapidajad II lisas nimetatud teekonnalehele sätestatud nõudeid.“
9.
Määruse nr 1/2005 artikli 14 („Teekonnalehega seotud kontroll ja muud meetmed, mida pädev asutus teeb enne pikki teekondi“) lõikes 1 on sätestatud:
„Pikkade teekondade puhul liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel [hõlmatud liikide] vedamisel lähtekoha pädev asutus:
a)
viib läbi nõuetekohased kontrollid veendumaks, et:
i)
teekonnalehel näidatud vedajatel on kehtivad vedaja load, pika teekonna veovahendi vastavussertifikaat ning autojuhi ja saatjate kehtivad pädevustunnistused;
ii)
korraldaja esitatud teekonnaleht on realistlik ja näitab vastavust käesolevale määrusele;
b)
kui punktis a ette nähtud kontrollide tulemus ei ole rahuldav, nõuab korraldajalt kavandatud pika teekonna korralduse muutmist selliselt, et see vastab käesoleva määruse nõuetele;
c)
kui punktis a nimetatud kontrollide tulemus on rahuldav, tembeldab pädev asutus teekonnalehe;
[…]“
10.
Määruse nr 1/2005 artiklis 21 („Kontroll väljumispunktides ja piiripunktides“ on sätestatud:
„1.   […] [loomade ettenäitamisel] väljumispunktides[ (
10
)] või piiripunktides, kontrollivad liikmesriigi riiklikud veterinaararstid[ (
11
)] loomade veo vastavust käesoleva määruse nõuetele, eriti kas:
a)
vedajad on esitanud […] kehtiva sertifikaadi;
b)
maanteesõidukite juhid, kes veavad [hõlmatud liike] või kodulinde, ja nende saatjad on esitanud […] kehtiva pädevustunnistuse;
c)
loomad on valmis teekonda jätkama;
[…]
e)
ekspordi puhul on vedajad esitanud tõendid, et teekond lähtekohast esimese mahalaadimise kohani lõpliku sihtkoha riigis vastab asjaomastes kolmandates riikides kohaldatava [Euroopa konventsiooni loomade kaitsest rahvusvahelistel vedudel (
12
)] nõuetele;
f)
[hõlmatud liike] on veetud või tuleb vedada pikal teekonnal.
2.   [Hõlmatud liikide] pikkade teekondade korral viib väljumispunkti ja piiripunkti riiklik veterinaararst läbi ja registreerib II lisa 3. osas teekonnalehe “Sihtkoht“ loetletud kontrollid. Selliste kontrollide ja lõikes 1 nimetatud läbiviidud kontrollide registreeritud andmeid säilitab pädev asutus vähemalt kolm aastat kontrolli kuupäevast […]
3.   Kui pädev asutus leiab, et loomad ei ole teekonna lõpuleviimiseks veovalmis, laaditakse nad maha, joodetakse, söödetakse ja lastakse puhata.“
11.
Määruse nr 1/2005 artiklis 25 („Karistused“) on sätestatud, et „[l]iikmesriigid võtavad vastu eeskirjad käesoleva määruse sätete rikkumisel kohaldatavate karistuste kohta ning võtavad vajalikud meetmed nende rakendamise tagamiseks. Ette nähtud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“
12.
Määruse nr 1/2005 lisas II („Teekonnaleht“) on sätestatud:
„1.
Pikka teekonda kavandav isik valmistab ette, tembeldab ja kirjutab alla kõik teekonnalehe leheküljed vastavalt käesoleva lisa sätetele.
[…]
3.
Korraldaja:
[…]
e)
tagab, et teekonnaleht on loomadega kaasas teekonnal kuni sihtkohani või ekspordil kolmandasse riiki vähemalt kuni väljumispunktini.
[…]
7.
Loomade eksportimisel kolmandasse riiki annavad vedajad teekonnalehe väljumispunkti riiklikule veterinaararstile.
Elusloomade eksportimisel eksporditoetustega ei ole teekonnalehe 3. osa nõutav, kui põllumajandusõigusaktid nõuavad aruande esitamist.
8.
Teekonnalehe 3. osas osutatud vedaja hoiab alles:
a)
täidetud teekonnalehe ühe eksemplari;
[…]
Punktides a ja b osutatud dokumendid kuuluvad esitamisele pädevale asutusele, mis on andnud vedajale loa, ja nõudmisel lähtekoha pädevale asutusele ühe kuu jooksul pärast selle täitmist ning vedaja säilitab neid vähemalt kolm aastat kontrollimise kuupäevast.
Punktis a osutatud dokumendid tagastatakse lähtekoha pädevale asutusele ühe kuu jooksul pärast teekonna lõpetamist […]“
13.
Määruse nr 1/2005 II lisa liide koosneb erinevatest osadest, millest igaüks sisaldab standardvormi. Sealhulgas on 3. osas vorm pealkirjaga „Sihtkoht“. Selle vormi punktis 4 on täpsustatud sihtkohas loomapidaja/riikliku veterinaararsti poolt „läbiviid[avad] kontrollid“. Üheks neist – punktis 4.5 – on „Teekonnalehe kanded ja teekonna ajalimiidid“. Lisaks sisaldab 4. osa vedaja avalduse vormi, mille peab täitma autojuht teekonna ajal. Selles avalduses tuleb seoses tegeliku teekonnakirjeldusega (peatumised, ümberlaadimis- või väljumispunktid) ära näidata asjaomased kohad ja aadressid; saabumis- ja lahkumisajad ja kuupäevad; peatuse kestused ja nende põhjused; tegeliku ja kavandatud teekonna erinevuste põhjused ning muud märkused; ning teekonna ajal aset leidnud vigastuste ja/või surmajuhtumite arv ja põhjused. Selle peavad allkirjastama autojuht/juhid ja vedaja.
B. Määrus nr 817/2010
14.
Määruse nr 817/2010 („Reguleerimisala“) artiklis 1 on sätestatud:
„[Elusveiste] eksporditoetuste maksmise tingimuseks on [määruse nr 1/2005] artiklite 3–9 ning selles nimetatud lisade ja käesoleva määruse täitmine loomade vedamise jooksul lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimesse mahalaadimiskohta.
[…]“
15.
Määruse nr 817/2010 artikli 2 („Kontroll [liidu] tolliterritooriumil“) lõikes 2 on sätestatud:
„Väljumiskohas kontrollib riiklik veterinaararst […] nende loomade puhul, kelle kohta ekspordideklaratsioon on vastu võetud, kas:
a)
[määruses nr 1/2005] sätestatud nõudeid on täidetud […] alates lähtekohast kuni väljumiskohani;
ja
b)
kas veotingimused ülejäänud teekonnal vastavad [määrusele nr 1/2005] ja kas on võetud vajalikud meetmed, et tagada vastavus sellele määrusele kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani.
Kontrollid teinud riiklik veterinaararst koostab käesoleva määruse I lisas sätestatud näidise kohaselt aruande, mis tõendab, kas esimese lõigu kohaselt läbiviidud kontrollide tulemused on rahuldavad või mitte.
Väljumiskoha vastutav veterinaarasutus säilitab aruannet vähemalt kolm aastat. Makseasutusele saadetakse nimetatud aruande koopia.“
16.
Määruse nr 817/2010 artiklis 3 („Kontroll kolmandates riikides“) on sätestatud:
„1.   Pärast lahkumist [liidu] tolliterritooriumilt tagab eksportija, et loomi kontrollitakse:
a)
kõikides kohtades, kus vahetatakse veovahendit, v.a juhtudel, kui niisugune vahetus oli kavandamata ning selle põhjuseks olid erandlikud ja ettenägematud asjaolud;
b)
lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas.
2.   Lõikes 1 osutatud kontrollide läbiviimise eest vastutab liikmesriigi poolt […] sel eesmärgil heakskiidetud ja kontrollitud rahvusvaheline kontrolli- ja järelevalveasutus või liikmesriigi ametiasutus.
[…]
Iga lõike 1 kohaselt läbiviidud kontrolli kohta koostab kontrolli teinud veterinaararst aruande vastavalt käesoleva määruse III ja IV lisas sätestatud näidistele.“
17.
Määruse nr 817/2010 artiklis 4 („Eksporditoetuste maksmise kord“) on sätestatud:
„1.   Eksportija informeerib ekspordideklaratsiooni aktsepteerinud liikmesriigi pädevat asutust teekonna kõikidest vajalikest üksikasjadest hiljemalt ekspordideklaratsiooni esitamise ajal […]
2.   […] eksporditoetuste taotlustele lisatakse […]:
a)
käesoleva määruse artikli 2 lõikes 3 osutatud nõuetekohaselt täidetud dokument;
ja
b)
käesoleva määruse artikli 3 lõike 2 kolmandas lõigus ettenähtud aruanded.“
3.   Kui artikli 3 lõikes 1 nimetatud kontrolli ei saanud teha eksportijast mitteolenevatel põhjustel, võib pädev asutus eksportija põhjendatud taotluse korral aktsepteerida muid dokumente, milles põhjendatakse veenvalt, et [määruse nr 1/2005] sätted on täidetud.“
18.
Määruse nr 817/2010 artikli 5 („Eksporditoetuse maksmata jätmine“) lõikes 1 on sätestatud:
„Vastavalt teisele lõigule arvutatavat eksporditoetuse kogusummat looma kohta ei maksta:
[…]
c)
loomade eest, kelle puhul pädev asutus leiab artikli 4 lõikes 2 nimetatud dokumentide ja/või tema käsutuses olevate muude käesoleva määruse täitmist käsitlevate üksikasjade põhjal, et [määruse nr 1/2005] artiklites 3–9 ning selles nimetatud lisades sätestatut ei ole täidetud.
[…]“
19.
Määruse nr 817/2010 artiklis 7 („Alusetult makstud summade sissenõudmine“) on sätestatud, et „[k]ui pärast toetuse maksmist tehakse kindlaks, et [määrust nr 1/2005] ei täidetud, loetakse vastav osa toetusest […] alusetult makstuks ja see tuleb […] tagasi maksta.“
20.
Määruse nr 817/2010 IV lisa sisaldab lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas tehtud kontrolli aruande näidist. Üks „läbiviidud kontrollid“ lahtritest on „teekonnaplaani märkused“.
II. Faktilised asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
21.
Vion Livestock (edaspidi „Vion“, Madalmaades asuv elusloomade eksportimisega tegelev ettevõtja deklareeris 9. septembril 2010 ekspordiks Liibanoni 36 veist. Majandusasjade riigisekretär (Staatssecretaris van Economische Zaken, Madalmaad; edaspidi „riigisekretär“) maksis Vionile nende loomade eest eksporditoetust.
22.
Samal päeval lahkusid loomad Woerdenist (Madalmaad) Beiruti (Liibanon) suunas. 10. septembril kell 10.15 saabusid loomad Koperisse (Sloveenia), kus nad laaditi veokist ümber loomaveolaevale MV Heidi H, mis lahkus liidu territooriumilt. 21. septembril saabusid loomad mahalaadimiskohta (Beirut), kus nad laaditi maha 22. septembril 2010.
23.
Kui teekonnalehe 1. osas („Planeerimine“) on nimetatud sihtkohana Beirutit, siis 3. osas („Sihtkoht“) on märgitud, et vastavalt Koper ja Sloveenia on sihtkoht ja sihtkoha liikmesriik. Teekonnalehe 4. osas („Vedaja avaldus“) on samuti sihtkohaks märgitud Koper. Teekonnalehe 4. osa täideti ainult Koperini, mitte Beirutini ning teekonnalehel puudub teave, mis käsitleks loomade lahkumist Koperist, saabumist Beirutisse või lossimist Beirutis. Lisaks on teekonnalehe 1. osas märgitud, et loomad pidid kavakohaselt saabuma Beirutisse 16. septembril 2010.
24.
Sõltumatuid järelevalveteenuseid osutav ettevõtja Control Union Nederland B.V. (Madalmaad) avaldas 12. oktoobril 2010, et ta oli loomad Vioni ülesandel mahalaadimiskohas üle vaadanud ja et sõltumatu veterinaararst oli läbi viinud veterinaarkontrolli. Tema avalduses märgitakse, et mahalaadimiskohaks on Beirut, et loomade mahalaadimise kuupäeval 22. septembril 2010 tehti kontroll ja et määruse nr 1/2005 nõuetest on kinni peetud. Avaldusele on lisatud kooskõlas määruse nr 817/2010 artikli 3 lõikega 2 lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas tehtud kontrolli aruanne, mille on allkirjastanud Beiruti veterinaararst.
25.
Selles aruandes on märgitud, et lõppsihtkohaks oli Beirut ja et teekonnaplaani märkused olid kooskõlas määruse nr 1/2005 ja määruse nr 817/2010 sätetega. Veterinaararst kinnitas, et ta on teinud määruse nr 817/2010 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud kontrolli ja et selle tulemus on rahuldav. Lisaks sisaldas aruanne järgmist märkust: „loomad saabusid mahalaadimise sihtkohta 21/09/2010 ning on maha laaditud minu juuresviibimisel ja kontrolli all 22/0[9]/2010 kella 11.15 ja kella 13.30 vahel. Üle 139 looma on heas üldises positsioonis ja heas üldises seisundis.“ (
13
)
26.
Riigisekretär nõudis 4. veebruari 2014. aasta otsusega tagasi Vionile makstud eksporditoetuse summas 5292,92 eurot, mida oli suurendatud 10% võrra, ning intressi summas 577,40 eurot. 18. juuni 2014. aasta otsusega tunnistas Staatssecretaris Vioni vaide 4. veebruari 2014. aasta otsuse peale põhjendamatuks. Vion esitas vaidlustatud otsuse peale kohtuliku kontrolli kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtusse.
27.
Põhikohtuasja pooled vaidlevad selle üle, kas Vion oli kohustatud täitma teekonnalehte kuni loomade mahalaadimiseni Beirutis. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et nagu riigisekretär väidab, tuleneb selline kohustus sisuliselt kohtuotsusest Zuchtvieh-Eksport, ent ta leiab ka, et Vioni väidet sellise kohustuse puudumise kohta toetab määruse nr 1/2005 lisa II punkt 7, milles on sätestatud, et loomade eksportimisel kolmandasse riiki annavad vedajad teekonnalehe väljumispunkti riiklikule veterinaararstile.
28.
Kui selline kohustus peaks puuduma, siis ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtule ikkagi selge, kuidas oli veterinaararstil Liibanonis võimalik kontrollida, et määrusest nr 817/2010 tulenevad nõuded olid täidetud, ilma et tema valduses oleks olnud pärast Koperist väljumist täidetud teekonnalehte (teekonnaplaani). Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et laeva täpset saabumisaega Beiruti sadamasse 21. septembril 2010 ei ole märgitud ei 22. septembri 2010 aruandes ega teekonnalehel ning et lisaks pidid loomad algselt saabuma 16. septembril 2010. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et ta eeldab, et vedaja andis teekonnalehe üle riiklikule veterinaararstile Koperis ning et see on ainus põhjus, miks seda osa teekonnalehest ei täidetud kuni Beirutini. Kaheldes selles, kuidas tuleks määruseid nr 1/2005 ja nr 817/2010 tõlgendada, otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [määruse nr 1/2005] artikli 5 lõiget 4 ja artikli 8 lõiget 2 koosmõjus sama määruse II lisas teekonnalehele esitatud nõuetega tuleb tõlgendada nii, et need hõlmavad veo korraldaja ja/või loomapidaja kohustust tagada loomade veol kolmandasse riiki, et teekonnaleht on loomadega kaasas teekonnal kuni kõnealuses kolmandas riigis asuva sihtkohani?
2.
Kas [määruse nr 817/2010] artikleid 5 ja 7 koosmõjus sama määruse artikliga 4 tuleb tõlgendada nii, et eksporditoetused nõutakse tagasi, kui teekonnal kuni kolmandas riigis asuva sihtkohani ei ole teekonnaleht loomadega kaasas, kuna vedaja täitis määruse nr 1/2005 II lisa punktis 7 ette nähtud kohustuse anda teekonnaleht [Euroopa Liidu territooriumilt] väljumise punkti riiklikule veterinaararstile?
3.
Kas määruse nr 817/2010 artikleid 5 ja 7 koosmõjus sama määruse artikliga 4 tuleb tõlgendada nii, et eksporditoetused nõutakse tagasi, kui eksportija ei suuda tõendada, et määruse nr 1/2005 sätteid on olukorras, kus veterinaararstil ei ole määruse nr 817/2010 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kontrollikohustust täites võimalik kontrollida, kas teekonnaplaan (teekonnaleht) on rahuldav või mitte, see tähendab, kas määruse nr 1/2005 nõuetest on kinni peetud (ja järelikult ei saa ta ka kinnitada, et selle kontrolli tulemus on rahuldav), kuna vedaja andis teekonnalehe [Euroopa Liidu territooriumilt] väljumise punkti riiklikule veterinaararstile?“
29.
Kirjalikud seisukohad on esitanud Vion, Madalmaade valitsus, Ungari valitsus ja komisjon. 17. mail 2017 esitasid Madalmaade valitsus ja komisjon oma suulised seisukohad.
III. Analüüs
A. Eelotsuse küsimuste ulatus
30.
Kui teine ja kolmas eelotsuse küsimus käsitlevad seda, kuidas on õige tõlgendada loomade eksporditoetuse eeskirju määruses nr 817/2010 koosmõjus määruse nr 1/2005 nõuetega, siis esimene küsimus käsitleb ainult määrust nr 1/2005.
31.
Ent nagu komisjon oma seisukohas algatuseks märgib, käsitletakse põhikohtuasjas seda, kas eksporditoetuse tagasinõudmise otsus on seaduslik. Järelikult leiab komisjon, et kui esimest küsimust käsitleda sõltumatuna teisest ja kolmandast küsimusest, siis oleks selle asjakohasus ja seega ka vastuvõetavus kaheldav. Seetõttu teeb komisjon ettepaneku vastata esimesele küsimusele ühiselt koos ülejäänud kahe küsimusega.
32.
Vionil on samuti samasugused kahtlused. Tema hinnangul ei ole põhikohtuasjas arutuse all mitte see, kas määruse nr 1/2005 materiaalõiguslikke norme tuleks eksporditoetuse saamiseks väljaspool liidu territooriumi järgida, vaid küsimus, milliseid haldustoiminguid tuleb selle määruse kohaselt teekonnalehte kasutades teha.
33.
Jagan neid muresid ning soovin esitada järgmised märkused seoses kohtuotsusega Zuchtvieh-Eksport, milles Euroopa Kohus leidis, et määruses nr 1/2005 sätestatud loomade heaolu standardeid tuleb arvesse võtta sellise pika teekonna kavandamisel, mis algab liidu territooriumil ja lõpeb väljaspool seda. Need märkused selgitavad, miks ma ei saa soovitada Euroopa Kohtul vastata esimesele eelotsuse küsimusele sõltumatuna teisest ja kolmandast küsimusest.
34.
Erinevalt määrusest nr 817/2010, mille eesmärk on muu hulgas motiveerida loomade vedajaid järgima loomade heaolu eeskirju, pakkudes neile vabatahtlikul alusel majanduslikku abi eksporditoetuste näol, kui nad ekspordivad loomi kolmandatesse riikidesse, (
14
) ei ole määruses nr 1/2005 sätestatud loomade veo eeskirjad valikulised. Määruse nr 1/2005 nõuete rikkumine võib vastavalt selle artiklile 25 kaasa tuua siseriiklikus õiguses määratletud karistused. Sellisteks karistusteks võivad olla rahalised karistused (või rahatrahvid), vastavate tegevuslubade ajutine või lõplik tühistamine, kriminaalsüüdistuse esitamine loomade heaolu käsitlevate õigusnormide alusel või muud võimalikud karistusliigid. Seda tasub käesolevas asjas kaalul olevat kaaludes meeles pidada.
35.
Samuti tasub meeles pidada, et kohtuotsus Zuchtvieh-Eksport käsitles pädeva Saksamaa asutuse keeldumist Saksamaalt Usbekistani saadetud veisepartii veo tollivormistamisest. Eksporditoetusi ei taotletud. (
15
) Seetõttu pidi Euroopa Kohus tõlgendama määrust nr 1/2005 eraldiseisvana muudest õigusaktidest. (
16
)
36.
Lisaks paluti kohtuasjas Zuchtvieh-Eksport Euroopa Kohtul tõlgendada määruse nr 1/2005 artikli 14 lõiget 1. See säte kohustab sõnaselgelt lähtekoha pädevat asutust enne väljumist kontrollima, et korraldaja poolt seoses liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelise pika teekonnaga esitatud teekonnaleht on realistlik ja näitab vastavust määrusele. Kui see ei ole nii, peab pädev asutus nõudma korraldajalt kavandatud pika teekonna korralduse muutmist selliselt, et see vastaks määruse nõuetele.
37.
Seega käsitles kohtuotsus Zuchtvieh-Eksport sisuliselt seda, kas määrust nr 1/2005 võidakse kohaldada ex ante järelevalveolukorras sellele teekonnalehe kohaselt kavandatud teekonna osale, mis leiab kavakohaselt aset kolmandas riigis. Selliselt tõlgendades ei ole ilmne, et nõue, mille kohaselt kavandatud teekond peab vastama määrusele tervikuna, rikuks territoriaalsuse põhimõtet. Mõneti provokatiivselt võib isegi öelda, et vaatamata määruse nr 1/2005 artiklile 1, ei oleks ükski muu järeldus määruse nr 1/2005 artikli 14 lõiget 1 arvestades võimalik. (
17
)
38.
Seevastu põhikohtuasjas on vaidluse all ex post järelevalveolukord, mille puhul vedu on juba toimunud. Väidetakse, et määruses nr 1/2005 sätestatud tingimusi ei ole järgitud konkreetselt teekonna selles osas, mis leidis aset väljaspool liidu territooriumi. Kui need väited leiavad kinnitust, siis võib selle asjaolu või selliste eeskirjade eiramiste tagajärjeks olla, erinevalt pelgast tollivormistusest keeldumisest, karistuse määramine, nagu nõutakse nimetatud määruse artiklis 25.
39.
Tegelikult ei puuduta karistuse määramine seoses teekonna osaga, mis leiab aset liidu piirest väljaspool, mitte ainult määruse nr 1/2005 territoriaalse kohaldamisala küsimust. Sellest tekib ka vastuoluline küsimus, kuidas liikmesriigid peaksid kokku sobitama oma kohustuse järgida määruse nr 1/2005 artiklit 25 sellega, et nad peaksid seejuures potentsiaalselt kasutama oma (kriminaalõiguslikku) jurisdiktsiooni sellise käitumise karistamiseks, mis leiab aset kolmandas riigis, kusjuures on võimalik, et seal ei pruugigi selline käitumine olla ebaseaduslik. (
18
)
40.
See küsimus on eriti oluline elusloomade ekspordi korral kolmandatesse riikidesse. Seoses selliste olukordadega viitab määruse nr 1/2005 artikli 21 lõike 1 punkt e Euroopa konventsioonile loomade kaitsest rahvusvahelistel vedudel. Vastavalt näib määrus nr 1/2005 tegevat vahet loomade heaolu (kõrgemate) standardite vahel, mida kohaldatakse vedamisel liidus, ja (madalamate) standardite vahel kolmandates riikides. On väidetud – päris veenvalt –, et see näitab, et teekond väljumispunkti ja esimese lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi mahalaadimiskoha vahel ei ole hõlmatud mitte määrusega nr 1/2005, vaid pigem rahvusvaheliste kokkulepetega. (
19
) Igal juhul ei välista kohtuotsus Zuchtvieh-Eksport võimalust, et see võib olla nii ex post järelevalveolukordades.
41.
Ent mulle näib, et kui Euroopa Kohus peaks käsitlema eelmises kolmes punktis mainitud teemasid, peaks ta seda tegema vaakumis: Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades ei puudutata neid aspekte üldse. Tegelikult ei ole oma seisukohad esitanud menetlusosalised isegi puudutanud ei määruse nr 1/2005 ratione loci kohaldatavust ex post järelevalveolukorras ega võimalust, et loomade heaolu standardid võiksid liidus ja kolmandates riikides erineda. (
20
)
42.
Seda arvestades soovitan Euroopa Kohtul rakendada pigem rohkem kui vähem ettevaatust ja vastata pigem kitsendavalt. Euroopa Kohtule ei ole teada antud, et põhikohtuasjas oleks tegemist määruse nr 1/2005 artikli 25 kohaselt määratud karistustega ning ei ole mõistlik eeldada, et neid on määratud või võidakse määrata. Ent isegi kui see nii oleks, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul (või muul pädeval siseriiklikul kohtul) ilmselt võimalik esitada Euroopa Kohtule veel üks eelotsusetaotlus.
43.
Lisaks ei ole minu tähelepanu alt jäänud välja see, et teises eelotsuse küsimuses küsitakse enam-vähem sama asja kui esimeses, olles vaid tõstnud selle teema loomade eksporditoetuste õigusraamistikku. Seega, kuivõrd ma soovitan vastata eelotsuse küsimustele lähtudes eeldusest, et loomade eksporditoetuste õigusraamistik on kohaldatav, siis puudub vajadus vastata esimesele küsimusele eraldi.
B. Hinnang
1.
Sissejuhatavad märkused
44.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma küsimustega sisuliselt seda, kas eksporditoetuse saamiseks määruse nr 817/2010 alusel peab vedaja täitma teekonnalehte kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani või kas on piisav, et teekonnaleht antakse üle riiklikule veterinaararstile liidust väljumise punktis. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib samuti teada, kas eksportijal lasub risk, et ta ei suuda tõendada, et määruse nr 1/2005 nõuded on täidetud, kui vedaja on andnud liidust väljumise punktis teekonnalehe üle riiklikule veterinaararstile ning seetõttu ei ole veterinaararstil võimalik lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas teekonnalehte kontrollida.
45.
Kõigepealt tuletan meelde, et märkisin juba, et määruse nr 1/2005 eeskirjad ei hiilga just selgusega. (
21
) Sellest annab tunnistust ka põhikohtuasi. Nii ei näi määruses nr 1/2005 – eeskätt selle lisas II – sätestatud teekonnalehe eeskirjad olevat alati arusaadavad. (
22
) Sellest on kahju, kuna see mõjutab määruses nr 817/2010 oleva viite tõttu ka viimati nimetatud määruse tõlgendamist.
46.
Seda illustreerib fakt, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas määruse nr 1/2005 keskne termin „teekonnaleht“ vastab terminile „teekonnaplaan“, mida kasutati määruse nr 817/2010 lisades. Ta kaldub nii arvama, ent ei ole kindel.
47.
Siiski on tegemist kahtlusega, mille võin kindlalt hajutada. Need ei saa olla erinevad mõisted: Madalmaade valitsuse märkuse kohaselt, millega komisjon lõpuks kohtuistungil nõustus, on termin „teekonnaplaan“ (või „teekonnaplaani märkused“ määruse nr 817/2010 lisas) termini „teekonnaleht“ eellane, mida kasutati määruse nr 1/2005 eelkäijas, direktiivis 91/628/EMÜ. (
23
) On arusaadav, et määruse nr 817/2010 eelkäijas, see tähendab määruses (EÜ) nr 639/2003 (
24
) kasutati endiselt seda terminit, kuivõrd määrust nr 1/2005 ei oldud veel vastu võetud. Kahetsusväärselt näib komisjon olevat määruse nr 639/2003 lisad lihtsalt määruses nr 817/2010 „taaskasutanud“. Seeläbi säilis termin, millest määruses nr 1/2005 oli loobutud. See ei sisenda usaldust seadusandluse kvaliteedi vastu.
48.
Ent olgu sellega kuidas on, ma järeldan eeltoodust, et eksporditoetuste andmisel (või tagasinõudmisel) määruse nr 817/2010 kohaselt vastab termin „teekonnaplaan“ terminile „teekonnaleht“, mida kasutatakse määruses nr 1/2005.
2.
Sisu
a)
Määruses nr 817/2010 sätestatud kohustus täita teekonnalehte kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani
49.
Ehkki viidates eri sätetele, käsitlevad esimene ja teine küsimus mõlemad seda, kas eksisteerib kohustus täita teekonnalehte kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani (teises küsimuses mainitakse ka eksporditoetuse tagasinõudmise küsimust).
50.
Paljude määruste nr 1/2005 ja nr 817/2010 sätete mitmetähenduslik laad ei muuda tõsiasja, et määrus nr 817/2010 teeb ühe asja väga selgeks. Määruse nr 817/2010 artikli 1 kohaselt on eksporditoetuse maksmise tingimuseks „[määruse nr 1/2005] artiklite 3–9 ning selles nimetatud lisade ja [määruse nr 817/2010] täitmine loomade vedamise jooksul lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimesse mahalaadimiskohta“ (kohtujuristi kursiiv). Sellest järeldub, et isegi kui asuda seisukohale, et määrust nr 1/2005 kohaldatakse ainult liidu piires, siis laieneb määruse nr 817/2010 artikli 1 mõjul määruse nr 1/2005 teatavate sätete kohaldamisala kolmandatesse riikidesse, mida möönab ka Ungari valitsus. (
25
)
51.
Nii määruse nr 1/2005 artikli 5 lõiget 4 kui ka artikli 8 lõiget 2 nimetatakse määruse nr 817/2010 artiklis 1 ning nad mõlemad viitavad esimesena nimetatud määruse II lisas toodud teekonnalehele. Seetõttu laienevad selles lisas sätestatud eeskirjad eksporditoetuste andmise raamistikus kolmandatele riikidele – see on samuti selge. Vaidlus seisneb selles, kas määruse nr 1/2005 II lisas sätestatud eeskirjad kohustavad vedajat täitma teekonnalehte pärast liidust väljumise punkti.
52.
Eeskätt väidab Vion, keda toetab Ungari valitsus, et määruse nr 1/2005 II lisa punkti 7 esimesest lõigust tuleneb, et sellist kohustust ei ole, kuna see punkt nõuab, et vedaja annaks teekonnalehe väljumispunkti riiklikule veterinaararstile. Seega tõlgendab Vion seda punkti nii, et teekonnaleht tuleb lõplikult üle anda riiklikule veterinaararstile liidust väljumise punktis, pärast mida see ei ole enam vedaja valduses ning järelikult ei ole ta enam selle eest vastutav.
53.
Vioni tõlgendus ei ole otsitud. See tuleneb otseselt määruse nr 1/2005 II lisa punkti 7 esimese lõigu sõnastusest. Teisalt on sellega seoses probleem, et nagu alljärgnevalt selgitatakse, ei ole selles tõlgenduses kuigivõrd loogikat juhul, kui seoses eksportimisega taotletakse eksporditoetust. Selliselt näib punkt 7 minu meelest olevat veel üks näide segadust tekitava õigusloome kohta. (
26
) Seetõttu on vaja II lisa eeskirjade konteksti ja eesmärki põhjalikumalt uurida.
54.
Kõigepealt tuleb tähele panna, et mõni II lisa säte eristab liidusiseseid vedusid ja vedusid kolmandatesse riikidesse. (
27
) Nende sätete osas, mis seda vahet ei tee, ei ole selge, kas see on kavatsuslik ja mis järeldused sellest tulenevad.
55.
Teiseks näib määruse nr 1/2005 II lisa punkt 2 käsitlevat teekonnalehte kui lahutamatut tervikut. Selles on märgitud, et teekonnaleht koosneb osadest 1–5 ja et „[t]eekonnalehe lehed peavad olema kokku kinnitatud“.
56.
Kolmandaks ei või teekonnaleht olla pelgalt staatiline dokument: kui 3. osas tuleb fikseerida loomade heaolu väljumispunktis, siis 4. osa on koostatud nii, et vedaja (autojuht) peab sellesse lisama andmeid veo edenedes. Näib, et 3. osa kohaselt teekonnalehel nõutud kontrolle ei ole võimalik teha ilma 4. osata.
57.
Neljandaks on huvipakkuv põhikohtuasjas kohaldatav määruse nr 1/2005 II lisa punkti 7 teine lõik. Selles lõigus on sätestatud, et „[elusveiste][ (
28
)] eksportimisel eksporditoetustega ei ole teekonnalehe 3. osa nõutav, kui põllumajandusõigusaktid nõuavad aruande esitamist“. On selge, et määrus nr 817/2010 on selline põllumajandusõigusakt (
29
), mis nõuab aruande esitamist. (
30
) Seega toetab II lisa punkti 7 teine lõik pealtnäha Vioni tõlgendust, kuivõrd selles on märgitud, et ekspordi korral ei pea ainult teekonnalehe 3. osa üle andma riiklikule veterinaararstile.
58.
Ent kõigepealt vaadataks sellega mööda määruse nr 1/2005 II lisa punkti 7 teise lõigu mõttest, milleks on pelgalt kõrvaldada elusveiste eksporditoetusega eksportimise korral nõue, et vedaja peab väljumispunktis teekonnalehe 3. osa üle andma riiklikule veterinaararstile. Tuleb ju seejärel määruse nr 817/2010 IV lisa kohaselt läbi viia kontroll sihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas. Kui teekonnalehe 3. osa ei pea 7. punkti teise lõigu kohaselt üle andma riiklikule veterinaararstile, siis tähendab see, et elusveiste eksporditoetusega eksportimise puhul tunnustab määrus nr 1/2005 vaikimisi, et 3. osas nimetatud „Sihtkoht“ on sihtkohaks oleva kolmanda riigi esimene mahalaadimiskoht. Sellega seoses kehtib teekonnalehe 3. osa suhtes kohaldatav põhimõte ka määruse nr 817/2010 IV osa puhul: „teekonnaplaanis“ – või teekonnalehel – nõutud kontrolle ei ole võimalik määruse nr 817/2010 IV osa kohaselt teha ilma 4. osata, mida on täidetud kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani. Seda arvestades näib 7. punkti teine lõik pigem kinnitavat seisukohta, et teekonnalehte tuleb täita ka pärast liidust väljumise punkti. Ei oleks loogiline tõlgendada määruse nr 817/2010 IV lisa selliselt, et see nõuab lihtsalt veterinaararstilt lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas selle kontrollimist, kas teekonnaleht (võib-olla 3. osa välja arvatud) on antud kohaselt üle riiklikule veterinaararstile liidust väljumise punktis kooskõlas määruse nr 1/2005 II lisa punktiga 7. Esimesena nimetatul puuduksid selle kohta enamikul juhtudel isegi vahetud teadmised.
59.
Teiseks näitab see, et II lisa punkti 7 teine lõik „lõikab ära“ ühe teekonnalehe osadest, et vastupidi punktis 2 märgitule ei ole teekonnaleht tegelikult lahutamatu tervik. Samuti heidavad määruse nr 1/2005 artikli 21 lõike 2 vastavad sätted kahtlust teekonnalehe ühtsusele. Tavaolukorras (mis tähendab eelkõige ja peamiselt eksportimist ilma eksporditoetust taotlemata) nõuab artikli 21 lõige 2, et hõlmatud liikide pikkade teekondade korral „viib väljumispunkti […] riiklik veterinaararst läbi ja registreerib II lisa 3. osas teekonnalehe “Sihtkoht“ loetletud kontrollid“. Artikli 21 lõikes 2 on sätestatud, et 3. osas loetletud kontrollide läbiviimiseks peab riikliku veterinaararsti valduses kindlasti olema kogu teekonnaleht. Artikli 21 lõige 2 näib pelgalt nõudvat, et vedaja annaks riiklikule veterinaararstile üle 3. osa. (
31
) See toetab pigem ideed „funktsionaalsest“ teekonnalehest vastavalt sellele, mida olen juba maininud eespool punktis 56.
60.
Määruse nr 1/2005 II lisa mitmeti mõistetavust kinnitab II lisa punkti 3 alapunkt e, milles, ehkki see on suunatud veo korraldajale, on nõutud, et see isik „tagab, et teekonnaleht on loomadega kaasas teekonnal kuni sihtkohani või ekspordil kolmandasse riiki vähemalt kuni väljumispunktini“ (kohtujuristi kursiiv). Lisaks nõuab II lisa punkt 8, et teekonnalehe 3. osas („Sihtkoht“) nimetatud vedaja hoiaks alles „täidetud teekonnalehe ühe eksemplari“ (kohtujuristi kursiiv; sõna „täidetud“ ei esine määruse nr 1/2005 hollandikeelses versioonis). Seega, välja arvatud juhul, kui punkti 8 mõte on välistada väljaspool liitu kulgev teekonna etapp (mida, nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 54, ei saa välistada ega ka eeldada), tundub, et ühte teekonnalehe eksemplari tuleb täita kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani.
61.
Viiendaks on erinevalt määruse nr 1/2005 II lisa eeskirjadest – mis on häirivalt ähmased – määruse nr 817/2010 eesmärk kristallselge. See on loomade heaolu standardite hoidmine kogu ekspordiprotsessi jooksul. (
32
)
62.
Sellest tulenevalt leian, et määruse nr 817/2010 eesmärgiga on kooskõlas vaid tõlgendus, et vedaja on kohustatud täitma teekonnalehte ka pärast liidust väljumise punkti. Ilma täitmata teekonnaleheta ei ole veterinaararstil lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas lihtsalt võimalik veenduda, et väljaspool liitu kulgenud teekonna osal täideti loomade heaolu eeskirju. Seetõttu valitseks risk, et eksporditoetust makstakse ekspordi eest, mille puhul ei järgitud loomade heaolu eeskirju (mis käsitlevad näiteks teekonna kestusi ja puhkeaegu), vastupidi sellele, mida määrus nr 817/2010 püüab kavakohaselt saavutada. (
33
)
63.
Viimasena märgin, et Euroopa Kohus on leidnud, et määruse nr 817/2010 alusel antavate eksporditoetustega seotud praktika, mis hõlmab määrusest nr 1/2005 tulenevate jootmise ja söötmise ajavahemike ning teekonna kestuse ja puhkeaegade nõuete täitmise järelkontrolli, ei ole näidanud, et loomade veol liidust kolmandatesse riikidesse esineb süsteemseid raskusi seoses nende nõuete järgimisega kolmandate riikide territooriumil. (
34
) Sisuliselt näib Euroopa Kohus olevat sellega pidanud ebaolulisteks argumente, mis põhinevad määruse nr 817/2010 kolmandates riikides rakendamisega seotud praktilistel raskustel – vähemalt praegu.
64.
Sellest tulenevalt ma leian, et määruse nr 817/2010 artiklit 1 tuleb koosmõjus määruse nr 1/2005 II lisa punkti 7 teise lause ja määruse nr 817/2010 artikli 3 lõikega 2 tõlgendada nii, et selliste elusveiste saadetise vedaja, kelle pealt taotletakse eksporditoetust, peab täitma teekonnalehte kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani. Selle kohustuse rikkumisel on asjaomase taotluse esitanud eksportijale ilmselt teatavad tagajärjed, mida kaalutakse alljärgnevalt.
65.
Seda vastust arvestades ei pea ma vajalikuks kujundada seisukohta seoses komisjoni märkustega teatavate faktiliste asjaolude kohta, (
35
) mis ei sisaldu eelotsusetaotluses. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevuses on tuvastada ja kaaluda faktilisi asjaolusid, mida ta peab asjakohaseks.
b)
Ilmsed tagajärjed, mis tulenevad teekonnalehe mittetäitmisest määruse nr 817/2010 artikli 3 lõike 1 punkti b alusel tehtavatele kontrollidele
66.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandast küsimusest nähtub, et ta soovib teada ka seda, kas eksportijal või hoopis eksporditoetuse maksmise eest vastutaval asutusel lasub risk, et vedaja võib anda teekonnalehe liidust väljumise punktis üle riiklikule veterinaararstile ja muuta sellega lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas veterinaararstil eelduslikult võimatuks teha nõutud kontrollid teekonnalehe alusel.
67.
Nõustun Madalmaade valitsusega, et sellele küsimusele ei pruugi olla vajalik vastata. See näib põhinevat eeldusel, et vedaja ei ole kohustatud täitma teekonnalehte kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani. Nagu eespool märgitud, ma ei leia, et see nii oleks.
68.
Igal juhul lahendab selle küsimuse määruse nr 817/2010 artikkel 3. Selle sätte kohaselt peab eksportija tagama, et loomi kontrollitakse lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas ning et sellise kontrolli viib läbi sõltumatu kontrolliüksus. Selleks tuleb kasutada määruse IV lisas toodud näidist, millele viidatakse käesoleva ettepaneku punktis 58. Selle näidise kohaselt peab veterinaararst kontrollima „teekonnaplaani“, mis – nagu olen juba selgitanud käesoleva ettepaneku punktides 46–48 – vastab määruses nr 1/2005 kasutatud terminile „teekonnaleht“. Seejärel peab veterinaararst näitama, kas kontrolli tulemus oli rahuldav või mitte. Joonealune märkus selgitab, et mõiste „rahuldav“ tähendus on „vastavus [määruste nr 1/2005 ja nr 817/2010] nõuetele“.
69.
Määruse nr 817/2010 artiklist 1 ja artikli 5 lõike 1 punktist c tuleneb, et eksporditoetuse maksmise tingimus on eelmises punktis nimetatud menetluse järgimine ning eelkõige selle rahuldav tulemus. Kui veterinaararst lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas ei saa kontrollida teekonnaplaani/teekonnalehte, kuna talle ei ole neid esitatud, siis ei ole nõudeid järgitud.
70.
Tõendamiskoormise osas on Euroopa Kohus leidnud, et eksporditoetuste korra aluseks on vabatahtlikud taotlused, mille puhul peab eksportija juhul, kui ta otsustab omal vabal tahtel eksporditoetust taotleda, esitama asjakohase teabe, mis on vajalik selleks, et selgitada välja, kas tal on õigus eksporditoetust saada ja millises summas. Kuivõrd tegemist on liidu abikavaga, peab abi andmise suhtes ilmtingimata kehtima tingimus, et abisaaja peab tõendama oma sobivust ja usaldusväärsust. Eksportija, kes deklareerib toote eksporditoetuse taotlemise menetluses, kinnitab, et see toode vastab kõikidele toetuse saamiseks vajalikele tingimustele. Juhul kui pädeval asutusel on tekkinud deklaratsiooni suhtes kahtlusi, peab eksportija siseriiklikus õiguses kehtivate tõendamiskohustust reguleerivate sätete kohaselt tõendama, et nimetatud tingimused on täidetud. (
36
)
71.
Konkreetsemalt peab eksportija tõendama kooskõlas määruse nr 817/2010 artikli 4 lõigetega 1 ja 2, et eksporditoetuse andmise tingimused on täidetud. Tuleb märkida, et eksportija peab eksporditoetuse väljamaksmiseks esitama ekspordideklaratsiooni aktsepteerinud liikmesriigi pädevale asutusele tõendid selle kohta, et määruse nr 817/2010 sätteid on järgitud, ning esitama kooskõlas määrusega nr 1/2005 dokumendid, millele viidatakse vastavalt määruse nr 817/2010 artikli 2 lõikes 3 ja artikli 3 lõikes 2. Üheks neist dokumentidest on aruanne, mille kontrolli teinud veterinaararst koostab ja täidab lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas vastavalt kõnealuse määruse IV lisale. (
37
)
72.
Sellega seoses ei saa dokumendi puudumist võrrelda olukorraga, kus selle dokumendi sisu usaldusväärsus on vaidluse all. (
38
) Määruse nr 817/2010 artikli 4 lõikes 3 on sätestatud, et ainult vääramatu jõu olukorras võib pädev asutus aktsepteerida muid dokumente, milles põhjendatakse, et määruse nr 1/2005 sätted on täidetud. Seega on üldreegel, et nõutud dokumentide esitamata jätmise korral ei või taotletud eksporditoetust välja maksta.
73.
Vion ei ole väitnud, et tegemist oleks olnud vääramatu jõu olukorraga (selline väide ei oleks tõenäoliselt igal juhul edukas). Pigem väidab Vion oma seisukohas, et õiguskindluse põhimõttest tulenevalt võib õigus eksporditoetusele lõppeda ainult juhul, kui eksportija ei järgi kohustusi, mille olemasolust ta oleks pidanud ilmselt teadlik olema.
74.
See argument ei puuduta aga küsimust, kellel lasub tõendamiskoormis olukorras, kus lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskoha veterinaararst ei saa uurida teekonnalehte, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kolmanda küsimusega pärib. Pigem näib see argument puudutavat seda, kas esineb määruse nr 817/2010 artikli 7 alusel toetuse tagasinõudmise keeld seetõttu, et see oleks vastuolus liidu õiguse üldpõhimõtteks oleva õiguspärase ootuse kaitsega (
39
) põhikohtuasjas arutuse all olevas olukorras, kus eksporditoetus on ette välja makstud. Sellega seoses tuleneb kohtupraktikast, et liidu õigusakti konkreetse sätte vaidlustamisel ei saa tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. (
40
) Käesolevas asjas vaidluse all olevad õigusnormid on kaugel konkreetsusest, ent see iseenesest ei ole veel aluseks nimetatud põhimõtte kohaldamisele. Seega, kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole konkreetselt küsinud, kas Vioni õiguspärase ootuse kaitsega oleks vastuolus kõnealuse eksporditoetuse tagasinõudmine, ei peatu ma sellel küsimusel kauem, mainin vaid, et lõppkokkuvõttes tuleb see lahendada nimetatud kohtul.
75.
Kokkuvõttes ma leian, et määruse nr 817/2010 artikli 5 lõike 1 punkti c tuleb koosmõjus artikli 4 lõike 2 punktiga b ja artikli 3 lõikega 2 tõlgendada nii, et eksporditoetusi ei tule välja maksta, kui veterinaararstil ei ole seoses nimetatud määruse artikli 3 alusel kolmandas riigis läbi viidava kontrolliga võimalik veenduda, kas teekonnaplaani märkused on rahuldavad, kuna vedaja on andnud teekonnalehe üle liikmesriigi riiklikule veterinaararstile liidust väljumise punktis. Vastavalt tuleb sellise saadetise pealt ette välja makstud eksporditoetus tagasi nõuda määruse nr 817/2010 artiklis 7 ette nähtud menetluses. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb teha tagasinõudmise suhtes lõpliku otsuse, võttes arvesse kõiki asjassepuutuvaid asjaolusid.
IV. Ettepanek
76.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata kohtuasjas C‑383/16 eelotsuse küsimustele, mille on esitanud College van Beroep voor het Bedrijfsleven (kaubandus- ja tööstusasjade teise astme halduskohus, Madalmaad), järgmiselt:
–
komisjoni 16. septembri 2010. aasta määruse (EL) nr 817/2010 (milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 1234/2007 seoses eksporditoetuste andmise nõuetega, mis käsitlevad elusveiste heaolu veo ajal) artiklit 1 tuleb koosmõjus nõukogu 22. detsembri 2004. aasta määruse (EÜ) nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal ning millega muudetakse direktiive 64/432/EMÜ ja 93/119/EÜ ning määrust (EÜ) nr 1255/97, II lisa punkti 7 teise lause ja määruse nr 817/2010 artikli 3 lõikega 2 tõlgendada nii, et selliste elusveiste saadetise vedaja, kelle pealt taotletakse eksporditoetust, peab täitma teekonnalehte kuni lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimese mahalaadimiskohani;
–
määruse nr 817/2010 artikli 5 lõike 1 punkti c tuleb koosmõjus artikli 4 lõike 2 punktiga b ja artikli 3 lõikega 2 tõlgendada nii, et eksporditoetust ei tule välja maksta, kui veterinaararstil ei ole seoses nimetatud määruse artikli 3 alusel kolmandas riigis läbi viidava kontrolliga võimalik veenduda, kas teekonnaplaani märkused on rahuldavad, kuna vedaja on andnud teekonnalehe üle liikmesriigi riiklikule veterinaararstile liidust väljumise punktis. Vastavalt tuleb sellise saadetise pealt ette välja makstud eksporditoetus tagasi nõuda määruse nr 817/2010 artiklis 7 ette nähtud menetluses. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb teha tagasinõudmise suhtes lõpliku otsuse, võttes arvesse kõiki asjakohaseid asjaolusid.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Komisjoni 16. septembri 2010. aasta määrus (EL) nr 817/2010, milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 1234/2007 seoses eksporditoetuste andmise nõuetega, mis käsitlevad elusveiste heaolu veo ajal (ELT 2010 L 245, lk 16).
(
3
)	Nõukogu 22. detsembri 2004. aasta määrus (EÜ) nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal ning millega muudetakse direktiive 64/432/EMÜ ja 93/119/EÜ ning määrust (EÜ) nr 1255/97 (ELT 2005 L 3, lk 1).
(
4
)	Tuleb samuti märkida, et komisjon küsib ka seda, kas nõuetele mittevastavus tekkis enne veose lahkumist liidu territooriumilt.
(
5
)	Kohtuotsus, 23.4.2015, Zuchtvieh-Export (C‑424/13, EU:C:2015:259; edaspidi „kohtuotsus Zuchtvieh-Export“).
(
6
)	Määruse nr 1/2005 artiklis 2 („Mõisted“) on mõiste „pikk teekond“ määratletud kui teekond, mis kestab kauem kui kaheksa tundi, alustades partii esimese looma liigutamisest.
(
7
)	Määruse nr 1/2005 artiklis 2 on mõiste „vedaja“ määratletud kui füüsiline või juriidiline isik, kes veab loomi enda või kolmanda isiku nimel.
(
8
)	Määruse nr 1/2005 artiklis 2 on mõiste „korraldaja“ määratletud kui i) vedaja, kellel on teekonna osa jaoks alltöövõtu leping vähemalt ühe teise vedajaga; või ii) füüsiline või juriidiline isik, kes on sõlminud teekonna kohta lepingu rohkem kui ühe vedajaga; või iii) isik, kes on kirjutanud alla II lisas toodud teekonnalehe 1. osale.
(
9
)	Määruse nr 1/2005 artiklis 2 on mõiste „loomapidaja“ määratletud kui füüsiline või juriidiline isik, kes ei ole vedaja, ja kes vastutab loomade pidamise eest ajutiselt või alaliselt.
(
10
)	Määruse nr 1/2005 artiklis 2 on mõiste „väljumispunkt“ määratletud kui piiripunkt või liikmesriigi poolt määratud muu koht, kus loomad lahkuvad liidu tolliterritooriumilt.
(
11
)	Määruse nr 1/2005 artiklis 2 on mõiste „riiklik veterinaar“ määratletud kui liikmesriigi pädeva asutuse poolt ametisse määratud veterinaar.
(
12
)	Vt ka nõukogu 21. juuni 2004. aasta otsus 2004/544/EÜ loomade kaitset rahvusvaheliste vedude ajal käsitleva Euroopa konventsiooni allakirjutamise kohta (ELT 2004 L 241, lk 21).
(
13
)	Eelotsusetaotluses ei ole sõnaselgelt märgitud, et 36 veist, kelle eest Vion taotles eksporditoetust, kuulusid 139pealise karja hulka, mida veterinaararst Beirutis kontrollis. Lähtun eeldusest, et see oli nii.
(
14
)	Võrdle kohtuotsusega, 13.3.2008, Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158, punkt 30).
(
15
)	Vt konkreetselt selle kohta, kohtujuristi ettepanek, Bot, kohtuasi Zuchtvieh-Export (C‑424/13, EU:C:2014:2216, (edaspidi „kohtujuristi ettepanek, Bot, kohtuasi Zuchtvieh-Export“), punkt 17).
(
16
)	Samas võttis Euroopa Kohus vastuse andmisel arvesse ka määrust nr 817/2010, vt kohtuotsus Zuchtvieh-Export, punkt 53. Võrdlevat analüüsi selle määruse ja määruse nr 1/2005 ratione loci erineva kohaldamisala kohta vt kohtujuristi ettepanekust, Bot, kohtuasi Zuchtvieh-Export, punktid 68–79.
(
17
)	Sugugi kõik ei jaganud sellist seisukohta: vt kohtujuristi ettepanek, Bot, kohtuasi Zuchtvieh-Export.
(
18
)	Nt rahvusvahelise õiguse isikulise kehtivuse põhimõtte rakendamisel nõuavad teatavad riigid (tavaliselt vähem aktiivsed), et nende poolt karistusõiguse kohaldamiseks peab asjaomane süütegu olema karistatav mitte ainult isiku kodakondsusriigis, vaid ka riigis, kus ebaseaduslik käitumine aset leidis.
(
19
)	Vt kohtujuristi ettepanek, Bot, kohtuasi Zuchtvieh-Export, punktid 61 ja 62.
(
20
)	Kohtuotsus Zuchtvieh-Export, eeskätt selle punkt 54 ei lahenda samuti neid küsimusi. Lisaks olid kohtuotsuses, 25.11.2008, Heemskerk ja Schaap (C‑455/06, EU:C:2008:650, punkt 28) viidatud järelkontrollid seotud teise määrusega, mis täiendas määruse nr 817/2010 eellase alusel läbiviidavaid kontrolle.
(
21
)	Vt minu ettepanek, kohtuasi Masterrind (C‑469/14, EU:C:2016:47, punktid 20, 27, 28, 38 ja 47).
(
22
)	Näiteks kui määruse nr 1/2005 II lisa punkti 8 teises lõigus on märgitud, et teekonnaleht „kuulu[b] esitamisele […] nõudmisel lähtekoha pädevale asutusele ühe kuu jooksul pärast selle täitmist“, siis selle kolmandas lõigus on märgitud, et teekonnaleht „tagastatakse lähtekoha pädevale asutusele ühe kuu jooksul pärast teekonna lõpetamist“.
(
23
)	Nõukogu 19. novembri 1991. aasta direktiiv 91/628/EMÜ, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal ja millega muudetakse direktiive 90/425/EMÜ ja 91/496/EMÜ (EÜT L 340, lk 17; ELT eriväljaanne 03/12, lk 133) koos muudatustega. Vt eeskätt selle artikli 5 lõike 2 punkt b ja selle lisa VIII peatükk („Teekonnaplaan“), mis lisati nõukogu 29. juuni 1995. aasta direktiiviga 95/29/EÜ, millega muudetakse direktiivi 91/628/EMÜ, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal (EÜT L 148, lk 52; ELT eriväljaanne 03/17, lk 466).
(
24
)	Komisjoni 9. aprilli 2003. aasta määrus (EÜ) nr 639/2003, milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 1254/1999 seoses eksporditoetuste andmise nõuetega, mis käsitlevad elusveiste heaolu veo ajal (ELT L 93, lk 10; ELT eriväljaanne 03/38, lk 414).
(
25
)	Vt kohtujuristi ettepanek, Bot, kohtuasi Zuchtvieh-Export, punktid 68–79, eeskätt punkt 71.
(
26
)	Seega ei ole üllatav, et ka komisjon ei ole kindel, kuidas määruse nr 1/2005 II lisa punkti 7 tõlgendada, seades kahtluse alla, kas selle punkti esimese lõigu kohaselt hõlmab fraas „annavad vedajad teekonnalehe väljumispunkti riiklikule veterinaararstile“ kõiki teekonnalehe osasid või ainult selle 3. osa.
(
27
)	Punkti 3 alapunkt e ja punktid 4–7.
(
28
)	On ebaselge, miks see kehtib ainult elusveiste puhul.
(
29
)	Määrus nr 817/2010 on kokkuvõttes vastu võetud põllumajandust käsitlevate ELTL sätete alusel: määruse nr 817/2010 õiguslik alus on eeskätt artikkel 170 nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määruses nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (ELT 2007, L 299, lk 1), mis ise põhineb EÜ lepingul, eeskätt selle artiklitel 36 ja 37 (nüüd ELTL artiklid 42 ja 43).
(
30
)	Määruse nr 817/2010 artikli 3 lõike 2 kohaselt peab veterinaararst, kes kontrollis loomi määruse nr 817/2010 artikli 3 lõike 1 punktis b nimetatud lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas, koostama ja täitma aruande vastavalt muu hulgas määruse nr 817/2010 IV lisas sätestatud näidistele.
(
31
)	Selles mõttes võiks määruse nr 1/2005 artikli 21 lõige 2 ka tähendada, et fraas „annavad vedajad teekonnalehe väljumispunkti riiklikule veterinaararstile“ määruse nr 1/2005 II lisa punktis 7 tähendab seda, et teekonnaleht antakse üle riiklikule veterinaararstile eesmärgiga viia läbi asjakohased kontrollid. Ent selline punkti 7 tõlgendus ei ole enesestmõistetav.
(
32
)	Määruse nr 817/2010 põhjenduses 3 märgitakse, et „[l]oomade heaolu standardite säilitamise tagamiseks tuleks kehtestada järelevalvesüsteem, mis hõlmab kohustuslikke kontrolle [liidu] tolliterritooriumilt väljumise kohtades ja veovahendi vahetamise korral pärast [liidu] tolliterritooriumilt lahkumist ning samuti lõppsihtkohaks oleva kolmanda riigi esimeses mahalaadimiskohas“ (kohtujuristi kursiiv).
(
33
)	Määruse nr 817/2010 põhjenduses 7 märgitakse muu hulgas, et „[määruse nr 1234/2007] artiklis 168 ja käesolevas määruses on sätestatud, et Euroopa Liidu loomade heaolu eeskirjade järgimine on eksporditoetuste maksmise tingimus“.
(
34
)	Kohtuotsus, 23.4.2015, Zuchtvieh-Export (C‑424/13, EU:C:2015:259, punkt 53).
(
35
)	Komisjon väidab muu hulgas, et kohtuasja toimikust nähtub, et põhikohtuasjas käsitletavatele veistele ei antud 24 tundi puhkust enne nende lastimist laevale Heidi H Koperis (Sloveenia) ja et viis looma surid laeva pardal ning heideti üle parda. Ent Madalmaade valitsus avaldas kohtuistungil, et niinimetatud kontrolleksemplarist T5 nähtub, et kõnealused veised lahkusid Koperist 13. septembril 2010.
(
36
)	Vt kohtuotsus, 13.3.2008, Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158, punktid 30 ja 31 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
37
)	Vt analoogia alusel kohtuotsused, 13.3.2008, Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158, punktid 30–33) ning 25.11.2008, Heemskerk and Schaap (C‑455/06, EU:C:2008:650, punkt 24).
(
38
)	Vt olukordade kohta, kus oli vaidluse all riiklik veterinaararsti poolt liidust väljumise punktis läbi viidud kontrollide tulemuse usaldusväärsus, kohtuotsus 13.3.2008, Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158); 25.11.2008, Heemskerk and Schaap (C‑455/06, EU:C:2008:650) ja 28.7.2016, Masterrind (C‑469/14, EU:C:2016:609).
(
39
)	Vt kohtuotsus, 20.6.2013, Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:407, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
40
)	Ibid., punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika.