62021TJ0039_RES
Cauza T‑39/21
PP și alții
împotriva
Parlamentului European
Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea extinsă) din 19 aprilie 2023
„Funcție publică – Funcționari – Criza sanitară legată de pandemia de COVID-19 – Decizie de aprobare a exercitării activității cu normă redusă pentru a se ocupa de rude în afara locului de repartizare – Lipsa posibilității de a practica telemunca în afara locului de repartizare cu normă întreagă – Neregularitatea procedurii precontencioase – Decizie prin care se admite o cerere de muncă cu normă redusă – Lipsa interesului de a exercita acțiunea – Inadmisibilitate – Remunerație – Suspendarea indemnizației de expatriere – Articolele 62 și 69 din statut – Încălcarea articolului 4 din anexa VII la statut”
Procedură jurisdicțională – Cerere de sesizare – Cerințe de formă – Identificarea obiectului litigiului – Identificarea motivelor prin conținutul lor, iar nu prin calificarea lor formală
[Statutul Curții de Justiție, art. 21; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 76 lit. (d)]
(a se vedea punctele 57 și 58)
Acțiune introdusă de funcționari – Excepție de nelegalitate – Excepție ridicată implicit – Admisibilitate – Condiții
(art. 277 TFUE; Statutul funcționarilor, art. 91)
(a se vedea punctul 58)
Acțiune introdusă de funcționari – Interesul de a exercita acțiunea – Acțiune care poate aduce un beneficiu reclamantului – Acțiune îndreptată împotriva unui act prin care s‑a admis cererea reclamantului – Inadmisibilitate – Cerere introdusă ca urmare a unei presiuni psihologice – Comportamentul nedecizional al instituției – Acțiune în despăgubire – Admisibilitate – Condiții
[Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (1)]
(a se vedea punctele 67-71)
Parlamentul European – Competențe – Organizare internă – Competența secretarului general al Parlamentului de a conduce Secretariatul – Întindere – Competența de a adopta o directivă internă care derogă de la dispozițiile Statutului funcționarilor – Excludere
[Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 4 alin. (1); Regulamentul de procedură al Parlamentului, art. 234 alin. (2)]
(a se vedea punctul 93)
Funcționari – Remunerație – Indemnizație de expatriere – Obiect – Reședința obișnuită în statul membru de repartizare în perioada de referință – Posibilitatea administrației de a suspenda plata acesteia în cazul unei practici temporare a telemuncii în afara locului de repartizare în contextul unei crize sanitare – Excludere
[Statutul funcționarilor, art. 20 și 69 și anexa VII, art. 4 alin. (1)]
(a se vedea punctele 94-108)
Rezumat
În luna martie 2020, ținând seama de evoluția rapidă a pandemiei de COVID-19, secretarul general al Parlamentului European (denumit în continuare „secretarul general”) a adoptat mai multe decizii interne referitoare la condițiile de muncă ale funcționarilor și ale agenților săi. Membrii personalului a căror prezență fizică în incintele Parlamentului nu era absolut indispensabilă au fost supuși unui regim obligatoriu de telemuncă în limita a 70 %, crescut ulterior la 100 %.
În acest context, la 31 martie 2020, secretarul general a adoptat o decizie referitoare la munca temporară cu normă redusă în afara locului de repartizare pentru motive familiale ca urmare a pandemiei de COVID-19 (denumită în continuare „Decizia secretarului general”). Ar reieși de aici că, pentru perioada acoperită de aprobarea exercitării activității sale cu normă redusă în temeiul acestei decizii, un membru vizat al personalului Parlamentului nu ar primi indemnizația de expatriere, prevăzută la articolul 4 din anexa VII la Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”), la care avea dreptul în mod normal.
Mai mulți funcționari ai Parlamentului, care au solicitat și au obținut aprobarea de a lucra cu normă redusă în afara locului lor de repartizare pe baza Deciziei secretarului general, dar care considerau că au fost constrânși în acest sens, au introdus o acțiune având ca obiect, în esență, anularea deciziilor de acordare a acestei aprobări, precum și a deciziilor de suspendare a plății indemnizației de expatriere în perioada în cauză.
Tribunalul, întrunit în cameră extinsă, admite în parte acțiunea și anulează deciziile de suspendare a indemnizației de expatriere pentru motivul că sunt lipsite de temei legal. În hotărârea sa, Tribunalul se pronunță pentru prima dată cu privire la posibilitatea de a suspenda indemnizația de expatriere a funcționarilor și a agenților care nu ar mai locui temporar la locul lor de repartizare în împrejurări excepționale legate de pandemia de COVID-19 și interpretează pentru prima dată, în acest context, articolul 20 din statut, care prevede obligația unei astfel de reședințe.
Aprecierea Tribunalului
În primul rând, în ceea ce privește admisibilitatea concluziilor în anularea deciziilor de aprobare a activității cu normă redusă, Tribunalul examinează interesul reclamanților de a exercita acțiunea în lumina jurisprudenței sale potrivit căreia anularea actului atacat trebuie să fie susceptibilă să îi aducă un avantaj persoanei care formulează acțiunea.
În speță, deciziile în discuție au fost adoptate la cererea reclamanților pentru ca aceștia să se poată alătura rudelor lor în afara locului lor de repartizare. Având în vedere că Parlamentul a dat satisfacție reclamanților în cauză, aceștia nu au un interes de a solicita anularea deciziilor de aprobare a activității cu normă redusă, astfel încât concluziile lor în acest scop trebuie respinse ca fiind inadmisibile.
În această privință, deși este adevărat că nu exista nicio decizie a secretarului general al Parlamentului care să ofere funcționarilor posibilitatea de a formula o cerere pentru a putea lucra cu normă întreagă în afara locului lor de repartizare, nu este mai puțin adevărat că reclamanții dispuneau de posibilitatea de a sesiza autoritatea împuternicită să facă numiri (AIPN) cu o cerere în acest sens, în temeiul articolului 90 alineatul (1) din statut, expunând în același timp motivele speciale ale cererii lor.
Dacă reclamanții intenționează să reproșeze Parlamentului că a exercitat o presiune psihologică în privința lor pentru ca aceștia să solicite aplicarea Deciziei secretarului general din 31 martie 2020, o astfel de presiune ar constitui un comportament lipsit de caracter decizional al Parlamentului pe care reclamanții l‑ar putea contesta în cadrul unei acțiuni în despăgubire, cu respectarea procedurii precontencioase prevăzute la articolul 90 din statut.
În al doilea rând, în ceea ce privește concluziile în anularea deciziilor de suspendare a indemnizației de expatriere, Tribunalul concluzionează că suspendarea acestei indemnizații prevăzută de Decizia secretarului general este contrară articolului 4 alineatul (1) din anexa VII la statut.
Astfel, acordarea indemnizației de expatriere prevăzute la articolul 69 din statut, ale cărei modalități sunt stabilite la articolul 4 alineatul (1) din anexa VII la acesta, are ca obiect compensarea cheltuielilor și a dezavantajelor specifice care rezultă din angajarea în cadrul Uniunii pentru funcționarii care sunt obligați, ca urmare a acestui fapt, să își schimbe reședința din statul de domiciliu în statul de repartizare și să se integreze într‑un mediu nou. Aceasta este acordată cu titlu de compensare a cheltuielilor materiale și a inconvenientelor de ordin moral care rezultă din faptul că funcționarul este îndepărtat de locul său de origine și menține în general relații familiale cu regiunea sa de origine. În această privință, plata indemnizației de expatriere nu își pierde nicidecum rațiunea de a fi atunci când, în împrejurări excepționale legate de pandemia de COVID-19, funcționarul lucrează în afara locului său de repartizare pentru o perioadă scurtă, în care continuă să suporte cheltuieli legate de reședința sa de la locul său de repartizare, precum chiria sau rambursarea unui credit, facturile de energie, de apă sau de întreținere a coproprietății. În astfel de împrejurări, aceste cheltuieli rămân în sarcina sa din cauza caracterului temporar al aprobării excepționale de muncă în afara locului de repartizare a cărui durată nu o poate prevedea nimeni.
Desigur, acordarea indemnizației de expatriere în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din anexa VII la statut este intrinsec legată de obligația de reședință a funcționarilor Uniunii, prevăzută la articolul 20 din statut, potrivit căruia, pe de o parte, orice funcționar are obligația de a‑și stabili domiciliul fie la locul său de repartizare, fie la o distanță de acesta care să nu îi afecteze exercitarea atribuțiilor și, pe de altă parte, funcționarul comunică AIPN adresa sa și o informează de îndată cu privire la orice schimbare a acestei adrese.
Totuși, articolul 20 din statut trebuie coroborat cu articolul 55 alineatul (1) din statut, potrivit căruia funcționarii în activitate sunt permanent la dispoziția instituției din care fac parte. Rezultă că funcționarul care nu își stabilește domiciliul la locul său de repartizare trebuie totuși să fie în măsură să se deplaseze la locul său de muncă în orice moment, în conformitate cu normele în materie de organizare a muncii care îi sunt aplicabile, pentru a‑și îndeplini sarcinile care îi sunt încredințate în interesul serviciului. Or, în împrejurările excepționale legate de pandemia de COVID-19, în care normele interne referitoare la telemuncă și la prezența fizică a membrilor personalului în incintele instituției în cauză nu se mai puteau aplica temporar și în care toți membrii personalului a căror prezență nu era considerată indispensabilă erau în mod obligatoriu în telemuncă cu normă întreagă, nerespectarea obligației de reședință la locul său de repartizare nu poate justifica suspendarea indemnizației de expatriere.
Pe de altă parte, statutul nu conține nicio dispoziție care să prevadă posibilitatea unei instituții, a unui organ, a unui oficiu sau a unei agenții a Uniunii de a suspenda plata indemnizației de expatriere, chiar și în împrejurări excepționale precum cele legate de pandemia de COVID-19. Pentru aceste motive, Tribunalul declară nelegală o astfel de suspendare, prevăzută de decizia secretarului general.