62024CJ0087
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
23 octombrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Gaze naturale – Directiva 2009/73/CE – Articolul 41 alineatul (8) – Noțiunea de «stimulente corespunzătoare» – Regulamentul (CE) nr. 715/2009 – Articolul 13 alineatul (1) – Noțiunea de «rentabilitate corespunzătoare a investiției» – Sisteme de transport și de distribuție – Instalație de înmagazinare – Criterii care trebuie luate în considerare pentru determinarea tarifelor de transport și de distribuție stabilite de autoritatea de reglementare națională – Rata de rentabilitate a capitalului – Obligația de interpretare conformă – Obligația de motivare”
În cauza C‑87/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională, Letonia), prin decizia din 3 ianuarie 2024, primită de Curte la 2 februarie 2024, în procedura
AS „Gaso”,
AS „Conexus Baltic Grid”
împotriva
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija,
CURTEA (Camera a patra),
compusă din domnul I. Jarukaitis, președinte de cameră, domnii K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a patra, și domnul M. Condinanzi (raportor), judecător,
avocat general: domnul A. Rantos,
grefier: domnul M. Aleksejev, șef de unitate,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 ianuarie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru AS „Gaso”, de L. Liepa și J. Sarāns‑Reneslācis, advokāti;
–
pentru AS „Conexus Baltic Grid”, de C. Ginter, vandeadvokaat, K. Pļaviņa‑Mika, advokāte, precum și de U. Bariss, valdes priekšsēdētājs, și M. Gode, valdes loceklis;
–
pentru Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija, de J. Miķelsons, izpilddirektors, și A. Upena, padomes locekle;
–
pentru Comisia Europeană, de O. Beynet, L. Ozola și T. Scharf, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 aprilie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 2003/55/CE (JO 2009, L 211, p. 94) și a articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul (CE) nr. 715/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind condițiile de acces la rețelele pentru transportul gazelor naturale și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1775/2005 (JO 2009, L 211, p. 36).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul a două acțiuni în anulare introduse de AS „Gaso” și, respectiv, de AS „Conexus Baltic Grid” împotriva lēmums Nr. 109 „par kapitāla atdeves likmi dabasgāzes pārvades sistēmas, dabasgāzes sadales sistēmas un dabasgāzes uzglabāšanas pakalpojumu tarifu projekta aprēķināšanai» (decizia privind rata de rentabilitate a capitalului în vederea calculării proiectului de tarife pentru serviciile de rețea de transport de gaze naturale, de rețea de distribuție de gaze naturale și de înmagazinare de gaze naturale) din 20 august 2020 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), adoptată de Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija (Comisia de Reglementare a Serviciilor Publice, Letonia) (denumită în continuare „autoritatea de reglementare letonă”).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2009/73
3
Considerentele (23)-(25), (30) și (32) ale Directivei 2009/73 au următorul cuprins:
„(23)
Este necesară luarea unor măsuri suplimentare în vederea asigurării unor tarife transparente și nediscriminatorii pentru accesul la transport. Aceste tarife ar trebui să fie aplicabile tuturor utilizatorilor, fără nicio discriminare. Atunci când instalația de înmagazinare, înmagazinarea în conductă sau serviciile de sistem operează pe o piață suficient de concurențială, ar putea fi autorizat accesul pe baza unor mecanisme de piață transparente și nediscriminatorii.
(24)
Este necesar să se asigure independența operatorilor de înmagazinare pentru a se îmbunătăți accesul terților la instalațiile de înmagazinare, atunci când este necesar din punct de vedere tehnic și/sau economic pentru asigurarea unui acces eficient la sistem în vederea alimentării clienților. […] Este de asemenea necesară creșterea transparenței privind capacitatea de înmagazinare acordată terților, impunând statelor membre obligația de a defini și de a publica un cadru clar și nediscriminatoriu care să stabilească regimul de reglementare corespunzător aplicabil instalațiilor de înmagazinare. […]
(25)
Accesul nediscriminatoriu la rețelele de distribuție determină accesul la clienți la nivelul pieței cu amănuntul. […]
[…]
(30)
Este necesar ca autoritățile de reglementare în domeniul energiei să poată lua decizii privind ansamblul aspectelor relevante legate de reglementare pentru a asigura funcționarea corespunzătoare a pieței interne a gazelor naturale și să fie pe deplin independente față de orice alte interese publice sau private. Aceasta nu exclude controlul judiciar și exercitarea controlului parlamentar în conformitate cu dreptul constituțional al statelor membre. […]
[…]
(32)
Autoritățile de reglementare naționale ar trebui să aibă posibilitatea de a stabili sau de a aproba tarifele sau metodele de calcul al tarifelor, pe baza propunerii operatorului de transport și de sistem sau a operatorului (operatorilor) de distribuție sau a operatorului de sistem de gaze naturale lichefiate (GNL) sau pe baza unei propuneri agreate de acest (acești) operator(i) și de utilizatorii rețelei. În realizarea acestor sarcini, autoritățile de reglementare naționale ar trebui să asigure faptul că tarifele de transport și de distribuție sunt nediscriminatorii și reflectă costurile și ar trebui să țină cont de costurile de rețea marginale evitate pe termen lung, ca urmare a măsurilor de gestionare a cererii.”
4
Articolul 1 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Prezenta directivă stabilește norme comune privind transportul, distribuția, furnizarea și înmagazinarea gazelor naturale. Aceasta definește modalitățile de organizare și funcționare a sectorului gazelor naturale, de acces pe piață, precum și criteriile și procedurile aplicabile pentru acordarea de autorizații de transport, distribuție, furnizare și înmagazinare a gazelor naturale și exploatarea sistemelor.”
5
Articolul 2 din directiva menționată are următorul cuprins:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
4.
«operator de transport și de sistem» înseamnă orice persoană fizică sau juridică care realizează activitatea de transport și răspunde de exploatarea, întreținerea și, dacă este necesar, dezvoltarea sistemului de transport într‑o anumită zonă și, după caz, a interconexiunilor sale cu alte sisteme, precum și de asigurarea capacității pe termen lung a sistemului de a satisface un nivel rezonabil al cererii pentru transportul gazelor naturale;
[…]
6.
«operator de distribuție» înseamnă orice persoană fizică sau juridică care realizează activitatea de distribuție și răspunde de exploatarea, asigurarea întreținerii și, dacă este necesar, dezvoltarea sistemului de distribuție într‑o anumită zonă și, după caz, a interconexiunilor sale cu alte sisteme, precum și de asigurarea capacității pe termen lung a sistemului de a satisface un nivel rezonabil al cererii pentru distribuția gazelor naturale;
[…]
9.
«instalație de înmagazinare» înseamnă o instalație utilizată pentru înmagazinarea gazelor naturale și care este deținută și/sau exploatată de o întreprindere din sectorul gazelor naturale, incluzând partea instalațiilor GNL utilizate pentru înmagazinare, dar excluzând partea utilizată pentru activitățile de producție, precum și instalațiile rezervate exclusiv pentru operatorii de transport și de sistem în vederea îndeplinirii atribuțiilor lor;
10.
«operator de înmagazinare» înseamnă orice persoană fizică sau juridică care realizează activitatea de înmagazinare și răspunde de exploatarea unei instalații de înmagazinare;
[…]”
6
Articolul 39 din aceeași directivă, intitulat „Desemnarea autorităților de reglementare și independența acestora”, prevede:
„(1)   Fiecare stat membru desemnează o singură autoritate națională de reglementare la nivel național.
[…]
(4)   Statele membre garantează independența autorității de reglementare și se asigură că aceasta își exercită competențele în mod imparțial și transparent. În acest scop, statul membru se asigură că, atunci când își îndeplinește atribuțiile de reglementare care îi revin în temeiul prezentei directive și al legislației în domeniu, autoritatea de reglementare:
(a)
este distinctă din punct de vedere juridic și independentă din punct de vedere funcțional de orice altă entitate publică sau privată;
(b)
se asigură că personalul său și persoanele cu funcții de conducere:
(i)
acționează în mod independent de orice interes de piață; și
(ii)
nu solicită și nu acceptă instrucțiuni directe din partea niciunui guvern sau a niciunei entități publice sau private în îndeplinirea atribuțiilor de reglementare care le revin. Această cerință nu aduce atingere unei cooperări strânse, după caz, cu alte autorități naționale competente sau orientărilor de politică generală elaborate de guvern, care nu au legătură cu atribuțiile de reglementare menționate la articolul 41.
[…]”
7
Articolul 40 din Directiva 2009/73, intitulat „Obiectivele generale ale autorităților de reglementare”, prevede:
„În îndeplinirea atribuțiilor de reglementare prevăzute de prezenta directivă, autoritățile de reglementare iau toate măsurile rezonabile în vederea realizării următoarelor obiective în cadrul atribuțiilor și competențelor prevăzute la articolul 41, în cooperare strânsă, după caz, cu alte autorități naționale competente, inclusiv cu autoritățile din domeniul concurenței, și fără a aduce atingere competențelor acestora:
[…]
(f)
garantarea acordării de stimulente corespunzătoare operatorilor de sistem și utilizatorilor de sistem, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, pentru a spori eficiența în ceea ce privește performanța sistemelor, precum și integrarea pe piață;
[…]”
8
Articolul 41 din această directivă, intitulat „Atribuțiile și competențele autorității de reglementare”, prevede:
„(1)   Autoritatea de reglementare are următoarele atribuții:
(a)
să stabilească sau să aprobe, conform unor criterii transparente, tarife de transport sau de distribuție sau metodologiile pentru acestea;
[…]
(n)
să monitorizeze și să revizuiască condițiile de acces la instalațiile de înmagazinare, la înmagazinarea în conductă și la alte servicii de sistem, astfel cum se prevede la articolul 33. În cazul în care sistemul de acces la instalațiile de înmagazinare este definit în conformitate cu articolul 33 alineatul (3), această sarcină exclude revizuirea tarifelor.
[…]
(6)   Autoritățile de reglementare răspund de stabilirea sau aprobarea, cu suficient timp înainte de intrarea lor în vigoare, cel puțin a metodologiilor folosite pentru calcularea sau stabilirea clauzelor și condițiilor privind:
(a)
racordarea și accesul la rețelele naționale, inclusiv tarifele de transport și distribuție și clauzele, condițiile și tarifele de acces la instalațiile GNL. Aceste tarife sau metodologii permit efectuarea investițiilor necesare în rețele și în instalații GNL într‑un mod care să garanteze viabilitatea acestora;
[…]
(8)   La stabilirea sau aprobarea tarifelor sau a metodologiilor și a serviciilor de echilibrare, autoritățile de reglementare se asigură că operatorilor de transport și de sistem și de distribuție li se acordă stimulente corespunzătoare, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, în scopul de a spori eficiența, de a îmbunătăți integrarea pe piață și siguranța alimentării și de a sprijini activitățile de cercetare aferente.
[…]
(16)   Deciziile luate de autoritățile de reglementare sunt pe deplin întemeiate și motivate pentru a permite controlul judiciar. Deciziile sunt disponibile publicului, păstrându‑se confidențialitatea informațiilor sensibile din punct de vedere comercial.
[…]”
Regulamentul nr. 715/2009
9
Considerentele (7) și (8) ale Regulamentului nr. 715/2009 au următorul cuprins:
„(7)
Este necesar să se specifice criteriile conform cărora se stabilesc tarifele de acces la rețea, pentru a garanta respectarea deplină a principiului nediscriminării și a cerințelor unei bune funcționări a pieței interne, precum și pentru a lua în considerare în totalitate necesitatea integrității sistemului și a reflecta costurile reale suportate, în măsura în care acestea sunt transparente și corespund costurilor unui operator de rețea eficient și comparabil din punct de vedere structural, incluzând și un randament corespunzător al investiției și, după caz, luând în considerare analizele comparative ale tarifelor realizate de autoritățile de reglementare.
(8)
La calcularea tarifelor pentru accesul la rețele, este necesar să fie luate în considerare costurile reale suportate, în măsura în care acestea sunt transparente și corespund costurilor unui operator de rețea eficient și comparabil din punct de vedere structural, precum și nevoia de a oferi un randament corespunzător al investiției și stimulente pentru construirea unei noi infrastructuri, inclusiv măsuri speciale de reglementare pentru investiții noi, astfel cum se prevede în Directiva [2009/73]. În această privință, în special în cazul în care există concurență reală între gazoducte, analiza comparativă a tarifelor realizată de autoritățile de reglementare reprezintă un element important de luat în considerare.”
10
Articolul 1 din acest regulament prevede:
„Prezentul regulament are drept obiectiv:
(a)
stabilirea de norme nediscriminatorii pentru condițiile de acces la sistemele pentru transportul gazelor naturale, luând în considerare caracteristicile specifice ale piețelor naționale și regionale, în vederea asigurării unei funcționări corespunzătoare a pieței interne a gazelor;
(b)
stabilirea de norme nediscriminatorii pentru condițiile de acces la instalațiile GNL și de înmagazinare, luând în considerare caracteristicile specifice ale piețelor naționale și regionale […]
[…]
Obiectivele menționate la primul paragraf cuprind definirea unor principii armonizate de fixare a tarifelor sau a unor metodologii de calcul al acestor tarife, definirea unor principii armonizate pentru accesul la rețea, dar nu și la instalațiile de înmagazinare […]
Prezentul regulament, cu excepția articolului 19 alineatul (4), se aplică exclusiv instalațiilor de înmagazinare care intră sub incidența articolului 33 alineatul (3) sau alineatul (4) din Directiva [2009/73].
[…]”
11
Articolul 13 alineatul (1) primul și al treilea paragraf din regulamentul menționat prevede:
„Tarifele sau metodologiile folosite la calcularea lor, aplicate de operatorii de transport și de sistem și aprobate de autoritățile de reglementare în conformitate cu articolul 41 alineatul (6) din Directiva [2009/73], precum și tarifele publicate în conformitate cu articolul 32 alineatul (1) din directiva respectivă trebuie să fie transparente, să ia în considerare nevoia de integritate a sistemului și de îmbunătățire a acestuia și să reflecte costurile reale suportate, în măsura în care acestea corespund costurilor unui operator de rețea eficient și comparabil din punct de vedere structural și care sunt transparente, incluzând și o rentabilitate corespunzătoare a investiției și, după caz, luând în considerare analizele comparative ale tarifelor realizate de autoritățile de reglementare. Tarifele sau metodologiile folosite la calcularea lor se aplică în mod nediscriminatoriu.
[…]
Tarifele sau metodologiile folosite la calcularea lor facilitează comerțul eficient cu gaze și concurența, în același timp evitând subvențiile încrucișate dintre utilizatorii rețelei, oferind stimulente pentru investiții și menținând sau creând interoperativitate pentru rețelele de transport.”
Regulamentul (UE) 2017/460
12
Articolul 1 din Regulamentul (UE) 2017/460 al Comisiei din 16 martie 2017 de stabilire a unui cod al rețelei privind structurile tarifare armonizate pentru transportul gazelor (JO 2017, L 72, p. 29) prevede că acest regulament stabilește un cod al rețelei care stabilește normele privind structurile tarifare armonizate pentru transportul gazelor, inclusiv norme privind aplicarea unei metodologii de stabilire a prețurilor de referință, cerințele conexe în materie de consultare și de publicare, precum și norme privind calcularea prețurilor de rezervă pentru produsele de capacitate standard.
13
Articolul 30 din regulamentul menționat, intitulat „Informații publicate înainte de perioada tarifară”, prevede la alineatul (1):
„Următoarele informații sunt publicate înainte de perioada tarifară, în conformitate cu cerințele articolelor 31 și 32, de către autoritatea națională de reglementare sau de către operatorul (operatorii) de transport și de sistem, conform deciziei autorității naționale de reglementare:
[…]
(b) următoarele informații:
(i)
venitul autorizat și venitul‑țintă, sau ambele tipuri de venit, ale operatorului de transport și de sistem;
(ii)
informații referitoare la modificările, de la un an la altul, ale venitului menționat la punctul (i);
(iii)
următorii parametri:
[…]
2.
costul de capital și metodologia de calculare a acestuia;
3.
cheltuielile de capital, inclusiv:
[…]
4.
cheltuielile operaționale;
5.
mecanismele de stimulare și obiectivele în materie de eficiență;
6.
indicii de inflație.
[…]”
Dreptul leton
Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice
14
În virtutea articolului 7 alineatul (2) din likums „Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” (Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice) din 19 octombrie 2000 (Latvijas Vēstnesis, 2000, nr. 394), autoritatea de reglementare letonă este un organism de drept public, independent din punct de vedere instituțional și funcțional, precum și autonom în ceea ce privește punerea în aplicare a bugetului său aprobat prin lege. Una dintre sarcinile sale este de a reglementa furnizarea de servicii publice în domeniul aprovizionării cu gaze naturale.
15
Articolul 9 alineatul (1) punctul 2) din această lege prevede că autoritatea de reglementare letonă adoptă metodologia de calcul și de stabilire a tarifelor sau a plafoanelor tarifare, precum și modalitățile de aplicare a tarifelor sau a plafoanelor tarifare, în măsura în care legislația sectorială specifică nu prevede alte principii tarifare.
16
Articolul 9 alineatul (2) din legea menționată prevede:
„În cadrul competenței sale, autoritatea de reglementare [letonă] adoptă, în mod autonom, decizii și acte administrative obligatorii pentru furnizorii și utilizatorii de servicii publice în cauză.”
17
Potrivit articolului 20 alineatul (1) din Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice:
„Tarifele sunt stabilite la un asemenea nivel încât plata lor de către utilizatori să acopere costurile justificate din punct de vedere economic ale serviciului public și să asigure rentabilitatea acestuia, în măsura în care o legislație sectorială specifică nu prevede alte principii tarifare. În cazul modificării factorilor care afectează tarifele, cum ar fi rentabilitatea, autoritatea de reglementare letonă poate declanșa o revizuire tarifară și poate solicita furnizorului serviciului public să prezinte, într‑un anumit termen, un proiect de tarife, însoțit de o justificare a costurilor lor constitutive.”
Decizia privind metodologia
18
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas padomes lēmums Nr. 1/23 kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas metodika (decizia comitetului autorității de reglementare nr. 1/23 privind metodologia de calculare a ratei de rentabilitate a capitalului) din 13 august 2018 (denumită în continuare „decizia privind metodologia”) a stabilit modalitățile de calcul și de aplicare a ratei de rentabilitate a capitalului pentru elaborarea proiectelor de tarife de servicii reglementate, inclusiv serviciile de sistem de distribuție a gazelor naturale. Mai precis, această decizie definește formula de calcul al ratei medii ponderate de rentabilitate a capitalului în termeni reali.
Litigiul principal și întrebările preliminare
19
În temeiul deciziei privind metodologia, consiliul autorității de reglementare letone a adoptat decizia în litigiu prin care a considerat că operatorul de transport și de sistem al gazelor naturale, operatorul de distribuție a gazelor naturale și operatorul de înmagazinare a gazelor naturale aplică rata medie ponderată a rentabilității capitalului în termeni reali.
20
Luând în considerare rata rentabilității capitalurilor proprii, rata rentabilității capitalurilor împrumutate, calculate în conformitate cu decizia privind metodologia, rata impozitului pe profit și media variațiilor anuale ale prețurilor de consum în cursul ultimilor cinci ani calendaristici, autoritatea de reglementare letonă a stabilit că, pentru un operator care, potrivit datelor din ultimul raport anual disponibil, se încadrează în categoria întreprinderilor mijlocii sau mari, rata rentabilității capitalului trebuie stabilită la 2,65 %, în timp ce, pentru un operator care se încadrează în categoria microîntreprinderilor și a întreprinderilor mici, această rată trebuie stabilită la 4,37 %.
21
Decizia în litigiu precizează că rata de rentabilitate de 2,65 % este conformă cu situația de pe piețele financiare și că este rezultatul unei evaluări adecvate a riscurilor legate de strângerea de fonduri, garantând astfel operatorului de transport și de sistem de gaze naturale, operatorului de distribuție a gazelor naturale și operatorului de înmagazinare a gazelor naturale posibilitatea de a finanța împrumuturi, de a investi în reînnoirea și în dezvoltarea sistemelor, precum și de a obține o rentabilitate rezonabilă, asigurându‑le în același timp utilizatorilor posibilitatea de a beneficia de servicii publice continue, sigure și de calitate, ale căror tarife (preț) corespund unor costuri justificate din punct de vedere economic.
22
Gaso, care este operatorul de distribuție a gazelor naturale din Letonia, și Conexus Baltic Grid, care administrează sistemul de transport și instalația de înmagazinare a gazelor naturale în acest stat membru, au introdus fiecare câte o acțiune în anularea deciziei în litigiu la Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională, Letonia), care este instanța de trimitere.
23
În susținerea acțiunilor formulate, aceste societăți arată că autoritatea de reglementare letonă și‑a depășit competențele, a săvârșit erori grave de procedură și de fond în determinarea criteriilor și în calcularea ratei de rentabilitate a capitalului și și‑a încălcat obligația de motivare atunci când a stabilit această rată la un nivel anormal de scăzut. Mai precis, decizia în litigiu ar încălca Directiva 2009/73, care impune totuși autorităților de reglementare naționale obligația de a promova printre altele dezvoltarea și funcționarea pieței gazelor naturale, oferind investitorilor stimulente corespunzătoare pentru a realiza investițiile necesare în infrastructură. Această decizie ar încălca și Regulamentul nr. 715/2009, care obligă aceste autorități să țină seama, în cadrul stabilirii tarifelor, de o rentabilitate corespunzătoare a investițiilor realizate.
24
În acest context, instanța de trimitere constată, în primul rând, că articolul 40 litera (f) și articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, precum și articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 715/2009 coroborat cu considerentele (7) și (8) ale acestuia din urmă sunt pertinente pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată.
25
Ea subliniază, în al doilea rând, că, deși din dispozițiile menționate la punctul anterior reiese că, atunci când stabilesc tarifele de acces la sistemele de transport și de distribuție a gazelor naturale, statele membre trebuie să prevadă o „rentabilitate corespunzătoare a investițiilor”, aceste dispoziții nu indică ce trebuie să se înțeleagă prin această expresie, cu privire la care, în plus, Curtea nu ar fi avut încă ocazia să se pronunțe. Prin urmare, instanța de trimitere arată că nu dispune de orientări clare pentru a evalua compatibilitatea cu dreptul Uniunii a metodologiei urmate de autoritatea de reglementare letonă pentru a stabili rata de rentabilitate a capitalului aplicată în cauza cu care este sesizată.
26
În al treilea rând, această instanță arată că Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice prevede un cadru normativ care nu cuprinde o dispoziție care să corespundă celor ale articolelor 40 și 41 din această directivă, referitoare la obiectivele generale ale autorităților de reglementare naționale, precum și, respectiv, la atribuțiile și la competențele acestora. În această privință, instanța de trimitere precizează că, după toate probabilitățile, articolul 20 alineatul (1) din această lege, în temeiul căruia autoritatea de reglementare letonă a adoptat decizia în litigiu, nu acoperă toate obiectivele vizate de dispozițiile acestei directive, care au fost menționate la punctul 24 din prezenta hotărâre, în special în ceea ce privește dreptul unui furnizor de serviciu public reglementat de a beneficia de stimulente corespunzătoare atât pe termen scurt, cât și pe termen lung. Prin urmare, s‑ar pune problema dacă dispozițiile aceleiași directive au fost transpuse corect în dreptul leton.
27
În sfârșit, în al patrulea rând, în lumina dispozițiilor Directivei 2009/73 și a celor ale Regulamentului nr. 715/2009, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 13 alineatul (1) din acest regulament este aplicabil în privința stabilirii tarifului de acces la instalațiile de înmagazinare a gazelor naturale, a căror administrare intră, în speță, în sarcina societății Conexus Baltic Grid. Astfel, întemeindu‑se pe caracterul facultativ al procedurilor prevăzute la articolul 33 alineatele (3) și (4) din Directiva 2009/73, această instanță consideră că articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat – care stabilește condițiile pe care trebuie să le îndeplinească tarifele aplicate de operatorii de transport și de sistem și aprobate de autoritățile de reglementare în conformitate cu articolul 41 alineatul (6) din Directiva 2009/73, precum și tarifele publicate în conformitate cu articolul 32 alineatul (1) din această directivă – se aplică numai tarifelor serviciului de sistem de transport al gazelor naturale și nu acoperă stabilirea tarifelor referitoare la accesul la instalațiile de înmagazinare a gazelor naturale.
28
Având în vedere aceste considerații, Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 41 alineatul (8) din Directiva [2009/73] se opune unei reglementări naționale care nu impune autorității de reglementare, la calcularea tarifelor sau la stabilirea metodologiilor, obligația de a justifica modul în care se garantează că operatorilor de transport și de sistem și de distribuție li se acordă stimulente corespunzătoare, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, în scopul de a spori eficiența, de a îmbunătăți integrarea pe piață și siguranța alimentării și de a sprijini activitățile de cercetare aferente?
2)
Este în conformitate cu articolul 41 alineatul (8) din Directiva [2009/73] interpretarea unei reglementări naționale în sensul că se garantează acordarea de stimulente corespunzătoare, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, în scopul de a spori eficiența, de a îmbunătăți integrarea pe piață și siguranța alimentării și de a sprijini activitățile de cercetare aferente, în cazul în care plata tarifelor de către utilizatori acoperă doar costurile justificate din punct de vedere economic ale serviciului public și se garantează rentabilitatea, cel puțin la un nivel minim?
3)
Este compatibilă cu obiectivele prevăzute la articolul 41 alineatul (8) din Directiva [2009/73] o reglementare națională care, stabilind «stimulente corespunzătoare, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung» și stimulente «în scopul de a îmbunătăți integrarea pe piață și siguranța alimentării și de a sprijini activitățile de cercetare aferente», nu prevede luarea în considerare a principiilor acceptate în domeniul financiar pentru stabilirea ratei medii ponderate de rentabilitate a capitalului, care au în vedere întreprinderi comparabile care își desfășoară activitatea pe piața liberă?
4)
În interpretarea conceptelor de «rentabilitate corespunzătoare a investiției» în sensul articolului 13 din Regulamentul [nr. 715/2009] și de «stimulente pentru investiții» în sensul articolului 41 din Directiva 2009/73, autoritatea de reglementare trebuie să se ghideze după noțiunea acceptată în mediul financiar de rată medie de rentabilitate a capitalului (costul mediu ponderat al capitalului – CMPC) și după metodologia utilizată pentru calcularea acesteia?
5)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea anterioară, autoritatea de reglementare poate în mod legitim să se îndepărteze de metodologia utilizată în domeniul financiar pentru stabilirea ratei medii de rentabilitate a capitalului și să ajusteze acest cost după cum consideră oportun?
6)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea anterioară, autoritatea de reglementare poate ajusta în mod legitim rata medie de rentabilitate a capitalului astfel încât calculul acesteia să ia în considerare o primă de mărime bazată pe costurile îndatorării suportate de alte întreprinderi din economia statului membru?
7)
În cazul unui răspuns afirmativ la a patra întrebare, autoritatea de reglementare poate ajusta în mod legitim rata medie de rentabilitate a capitalului astfel încât să nu fie nevoită să compenseze operatorul de transport și de sistem sau de înmagazinare a gazelor naturale pentru creșterea inflației în cursul perioadei tarifare precedente?
8)
În cazul unui răspuns afirmativ la a cincea întrebare și dacă operatorul nu este de acord cu nivelul ratei medii de rentabilitate a capitalului propus de autoritatea de reglementare sau cu elementele pe care se bazează acesta, trebuie autoritatea de reglementare, atunci când stabilește rata medie de rentabilitate a capitalului WACC, să recurgă la un terț independent pentru evaluarea nivelului corespunzător al ratei?
9)
Este compatibilă cu obiectivele prevăzute la articolul 41 alineatul (8) din Directiva [2009/73] o procedură de stabilire a tarifelor în cadrul căreia rata medie de rentabilitate a capitalului este calculată de autoritatea de reglementare și în care operatorul de transport și de sistem sau de înmagazinare a gazelor naturale nu are dreptul de a ajusta acest calcul pe baza indicatorilor comerciali individuali ai operatorului?
10)
Articolul 1 [primul paragraf] litera (b) din Regulamentul [nr. 715/2009] coroborat cu al doilea paragraf al acestui articol trebuie interpretat în sensul că considerentele (7) și (8) și articolul 13 alineatul (1) din acest regulament se aplică instalațiilor de înmagazinare a gazelor naturale și tarifelor stabilite de autoritatea de reglementare în situația în care accesul la instalațiile de înmagazinare a gazelor naturale lichefiate este reglementat?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
29
Autoritatea de reglementare letonă susține că întrebările adresate de instanța de trimitere sunt inadmisibile.
30
În primul rând, această autoritate susține că prima întrebare este ipotetică și nu privește interpretarea dreptului Uniunii, ci pe cea a dreptului național. Această întrebare s‑ar întemeia pe premisa eronată că autoritatea menționată ar fi scutită de obligația de a motiva atât metodologia de calcul al ratei de rentabilitate a capitalului, cât și ratele de rentabilitate înseși. Or, din legislația națională, în special din articolul 67 alineatul (2) din Administratīvā procesa likums (Legea privind procedura administrativă), ar reieși că aceeași autoritate este obligată să își motiveze deciziile și, în speță, ea ar fi ținut seama de dispozițiile de drept aplicabile, în special de articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și de Regulamentul nr. 715/2009.
31
În al doilea rând, autoritatea de reglementare letonă apreciază că întrebările a doua‑a șasea sunt formulate în termeni prea generali și nu privesc interpretarea dreptului Uniunii, ci aplicarea acestuia. În plus, din cauza caracterului lor general, noțiunile sau expresiile utilizate în aceste întrebări nu ar permite Curții să dea un răspuns precis la acestea. În sfârșit, atât articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, cât și articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 715/2009 nu ar impune autorităților naționale de reglementare decât obiectivul care trebuie atins, acordându‑le libertatea de a alege mijloacele sau metodele pentru realizarea acestuia. Or, alegerea acestor mijloace sau metode, cu privire la care instanța de trimitere are dubii, nu ar fi o chestiune de interpretare a dreptului Uniunii care să incumbe Curții, ci de aplicare a acestuia, care ar fi de competența instanțelor naționale.
32
În al treilea rând, autoritatea de reglementare letonă arată că a doua, a opta și a noua întrebare nu privesc interpretarea dreptului Uniunii, ci pe cea a dreptului național. În special, în ceea ce privește a doua întrebare, noțiunea de „rentabilitate” nu ar fi utilizată de dreptul relevant al Uniunii, ci de articolul 20 alineatul (1) din Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice.
33
În al patrulea rând, autoritatea de reglementare letonă susține că întrebările a patra‑a opta nu ar avea nicio legătură cu situația de fapt și de drept care caracterizează cauza principală și nu ar răspunde unei nevoi obiective pentru soluționarea acesteia din urmă, în măsura în care articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 715/2009 nu s‑ar aplica nici instalațiilor de înmagazinare a gazelor naturale al căror operator ar fi, în speță, Conexus Baltic Grid, nici sistemului de distribuție a gazelor naturale a cărei gestiune este încredințată, în Letonia, societății Gaso.
34
În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 267 TFUE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. Rezultă că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență și că, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 25 februarie 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku și Adoreikė, C‑146/23 și C‑374/23, EU:C:2025:109, punctul 37, precum și jurisprudența citată).
35
Pe de altă parte, întrucât decizia de trimitere servește drept fundament pentru procedura de trimitere preliminară în fața Curții în temeiul articolului 267 TFUE, este indispensabil ca instanța națională să clarifice, în această decizie, cadrul factual și normativ în care se înscrie litigiul principal și să ofere un minim de explicații cu privire la motivele care au stat la baza alegerii prevederilor dreptului Uniunii a căror interpretare o solicită, precum și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste prevederi și reglementarea națională aplicabilă litigiului cu care este sesizată. Aceste cerințe cumulative privind conținutul unei cereri de decizie preliminară figurează explicit la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții (Hotărârea din 12 decembrie 2019, Slovenské elektrárne, C‑376/18, EU:C:2019:1068, punctul 25 și jurisprudența citată).
36
În speță, mai întâi, din cererea de decizie preliminară reiese că dispozițiile Directivei 2009/73 și ale Regulamentului nr. 715/2009 au o legătură evidentă cu litigiul principal, care privește stabilirea unei rate de rentabilitate a capitalului, impusă de o autoritate de reglementare a pieței gazelor naturale, printre alții, unor operatori de sisteme de gaze naturale dintr‑un stat membru, susceptibilă să afecteze tarifele aplicate de acești operatori.
37
În continuare, în ceea ce privește cerința menționată la articolul 94 litera (c) din Regulamentul de procedură, referitoare, pe de o parte, la motivele care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea Directivei 2009/73 și a Regulamentului nr. 715/2009, precum și, pe de altă parte, la legătura pe care aceasta o stabilește între aceste două acte ale dreptului Uniunii și reglementarea națională aplicabilă litigiului principal, este necesar să se constate că această instanță menționează propriile aprecieri cu privire la dubiile pe care le are cu privire la interpretarea actelor menționate, mai precis a articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și a articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 715/2009, precum și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste dispoziții și această reglementare națională, în special în ceea ce privește cerințele care trebuie luate în considerare de autoritatea de reglementare letonă la stabilirea tarifelor de transport și de distribuție a gazelor naturale.
38
În sfârșit, referitor la întrebările preliminare privind interpretarea celor două acte de drept al Uniunii menționate la punctul anterior și la pertinența lor în ceea ce privește accesul la instalațiile de gaze naturale administrate de Conexus Baltic Grid, este suficient să se amintească faptul că, atunci când nu rezultă în mod vădit că interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, obiecția întemeiată pe inaplicabilitatea acestei dispoziții în cauza principală nu are legătură cu admisibilitatea cererii de decizie preliminară, ci ține de fondul întrebărilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2019, Slovenské elektrárne, C‑376/18, EU:C:2019:1068, punctul 29 și jurisprudența citată).
39
În consecință, cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la fond
Observații introductive
40
Prin intermediul celor zece întrebări, instanța de trimitere exprimă în esență dubii cu privire la trei aspecte juridice care se referă, în primul rând, la domeniul de aplicare al principiilor tarifare prevăzute la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și la articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009 (a șaptea, a noua și a zecea întrebare), în al doilea rând, la transpunerea în dreptul național a noțiunii de „stimulente corespunzătoare”, în sensul articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, și la obligația de motivare ce incumbă autorității de reglementare naționale (prima și a doua întrebare), precum și, în al treilea rând, la modul în care această autoritate, atunci când calculează și stabilește tarifele, trebuie să garanteze operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale beneficiul unor astfel de stimulente corespunzătoare și/sau al unei „rentabilități corespunzătoare a investiției”, în sensul articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009 (a treia-a noua întrebare).
41
Aceste trei aspecte trebuie examinate în ordinea sus‑menționată.
Cu privire la a șaptea, la a noua și la a zecea întrebare, referitoare la domeniul de aplicare al principiilor tarifare prevăzute la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și la articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009
42
Prin intermediul celei de a șaptea, al celei de a noua și al celei de a zecea întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009 trebuie interpretate în sensul că principiile tarifare pe care le prevăd aceste dispoziții se aplică nu numai operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale, ci și instalațiilor de înmagazinare a acestor gaze.
43
Această întrebare își are originea în decizia în litigiu, prin care autoritatea de reglementare letonă a stabilit o rată de rentabilitate a capitalului identică pentru Gaso, în calitate de operator al sistemului de distribuție a gazelor naturale în Letonia, și pentru Conexus Baltic Grid, în calitate de operator al sistemului de transport și al instalațiilor de înmagazinare a gazelor naturale din această țară. În această privință, trebuie precizat că, din moment ce numai a zecea întrebare menționează, in fine, și instalațiile de înmagazinare a gazelor naturale lichefiate, fără ca cererea de decizie preliminară să expună motivele pentru care aceste din urmă instalații fac obiectul întrebării menționate, răspunsul Curții la a șaptea, la a noua și la a zecea întrebare trebuie circumscris aspectului dacă normele tarifare prevăzute la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și la articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009 se aplică instalațiilor de înmagazinare a gazelor naturale.
44
Odată făcute aceste precizări, trebuie amintit că Directiva 2009/73 urmărește realizarea obiectivului unei piețe interne a gazelor naturale complet și efectiv deschise și concurențiale, stabilind, astfel cum reiese din articolul 1 alineatul (1) din aceasta, norme comune privind transportul, distribuția, furnizarea și înmagazinarea gazelor naturale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2019, GRDF, C‑236/18, EU:C:2019:1120, punctul 34 și jurisprudența citată).
45
În această privință, punctele 4, 6, 9 și 10 ale articolului 2 din această directivă definesc și fac distincție între „operatorul de transport și de sistem”, „operatorul de distribuție”, „instalația de înmagazinare” și, respectiv, „operatorul de înmagazinare” a gazelor naturale.
46
Pe de altă parte, astfel cum se subliniază în considerentele (23), (25) și (32) ale acesteia, directiva menționată urmărește să asigure un acces nediscriminatoriu la sistemele de transport și de distribuție a gazelor naturale, încredințând autorităților de reglementare naționale, în conformitate cu articolul 41 alineatul (1) litera (a) din aceeași directivă, în special misiunea „să stabilească sau să aprobe, conform unor criterii transparente, tarife de transport sau de distribuție sau metodologiile pentru acestea”.
47
Articolul 41 alineatul (6) litera (a) din Directiva 2009/73 precizează că autoritățile de reglementare naționale răspund de stabilirea sau aprobarea cel puțin a metodologiilor folosite pentru calcularea sau stabilirea condițiilor privind accesul la rețelele naționale, inclusiv tarifele de transport și de distribuție.
48
În plus, potrivit articolului 41 alineatul (8) din această directivă, „[l]a s stabilirea sau aprobarea tarifelor sau a metodologiilor […], autoritățile de reglementare se asigură că operatorilor de transport și de sistem și de distribuție li se acordă stimulente corespunzătoare, […] în scopul de a spori eficiența, de a îmbunătăți integrarea pe piață și siguranța alimentării și de a sprijini activitățile de cercetare aferente”.
49
Rezultă că normele referitoare la tarifare prevăzute printre altele la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 se aplică numai operatorilor de „sisteme” de transport și de distribuție a gazelor naturale, în sensul articolului 2 punctele 4 și 6 din această directivă, iar nu „instalațiilor de înmagazinare” a gazelor naturale și operatorilor de înmagazinare, în sensul articolului 2 punctele 9 și 10 din directiva menționată.
50
Această excludere a instalațiilor de înmagazinare a gazelor naturale se regăsește și în dispozițiile Regulamentului nr. 715/2009, care, potrivit titlului său, stabilește „condițiile de acces la rețelele pentru transportul gazelor naturale”.
51
Astfel, pe de o parte, în temeiul articolului 1 al doilea paragraf din acest regulament, definirea unor principii armonizate de fixare a tarifelor sau a unor metodologii de calcul al acestora nu este inclusă în obiectivele urmărite de regulamentul menționat decât pentru accesul la rețea, dar nu și la instalațiile de înmagazinare. Pe de altă parte, din modul de redactare a articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din același regulament rezultă că numai operatorii de transport și de sistem de gaze naturale sunt supuși măsurilor tarifare și obligațiilor, în special de transparență și de nediscriminare tarifară, pe care le stabilește această dispoziție.
52
Diferența de principiu în reglementarea tarifară dintre normele care se aplică „sistemelor” și cele care se aplică instalațiilor de înmagazinare a gazelor naturale se explică, astfel cum a subliniat în mod întemeiat Comisia Europeană, prin împrejurarea că aceste instalații, spre deosebire de „sisteme”, nu sunt considerate în general monopoluri naturale și pot intra, așadar, în concurență cu alte instalații. Acesta este motivul pentru care, astfel cum au în vedere considerentele (23) și (24) ale Directivei 2009/73, aceasta instituie un regim specific referitor la instalațiile de înmagazinare a gazelor naturale, cuprinzând articolul 33 din aceasta, care prevede norme speciale de acces la aceste instalații, fie într‑un cadru negociat, în conformitate cu alineatul (3) al acestui articol, fie într‑un cadru reglementat, în conformitate cu alineatul (4) al articolului menționat, dar în anumite condiții.
53
Nu este mai puțin adevărat că, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 45 din concluzii, nici această directivă, nici Regulamentul nr. 715/2009 nu interzic autorităților de reglementare naționale să extindă principiile tarifare stabilite la articolul 41 alineatul (8) din directiva menționată și, respectiv, la articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din acest regulament, care reglementează „sistemele” de gaze naturale, la accesul la instalațiile menționate.
54
Astfel, așa cum a arătat în esență Comisia, nu se poate exclude ca motive obiective, precum caracteristici tehnice specifice sau importanța instalațiilor de înmagazinare pentru securitatea aprovizionării cu energie pe teritoriul unuia sau mai multor state membre, să poată justifica posibilitatea ca o autoritate de reglementare națională să extindă principiile tarifare pe care le aplică la sistemele de transport și de distribuție a gazelor naturale la accesul la aceste instalații de înmagazinare.
55
Având în vedere motivele care precedă, trebuie să se răspundă la a șaptea, la a noua și la a zecea întrebare că articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009 trebuie interpretate în sensul că principiile tarifare pe care aceste dispoziții le prevăd nu se aplică instalațiilor de înmagazinare a gazelor naturale ale unui stat membru, fără a se aduce atingere posibilității ca autoritățile de reglementare naționale să extindă aceste principii tarifare la accesul la aceste instalații din motive justificate în mod obiectiv.
Cu privire la prima și la a doua întrebare, referitoare la transpunerea în dreptul național a noțiunii de „stimulente corespunzătoare”, în sensul articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, și la obligația de motivare care incumbă autorității de reglementare naționale
56
Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 41 alineatele (8) și (16) din Directiva 2009/73 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia „stimulentele corespunzătoare”, în sensul acestui articol 41 alineatul (8), sunt garantate prin simplul fapt că tarifele plătite de utilizatori acoperă costurile serviciului public justificate din punct de vedere economic și asigură o rentabilitate, chiar minimă, fără să se impună autorității de reglementare naționale obligația de a motiva modul în care prevede că operatorii de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale beneficiază de „stimulente corespunzătoare”.
57
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că aceste întrebări își au originea în îndoielile de natură generală pe care instanța de trimitere le are cu privire la transpunerea corectă în ordinea juridică letonă a articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73. Această instanță consideră, astfel, că obiectivele prevăzute de această dispoziție în cadrul stabilirii tarifelor sunt mai largi decât cele prevăzute de dreptul leton, printre altele, la articolul 20 alineatul (1) din Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice, potrivit căruia autoritatea de reglementare letonă trebuie să se asigure că tarifele sunt stabilite astfel încât ele să acopere costurile justificate din punct de vedere economic ale serviciului public și să asigure o rentabilitate.
58
În ceea ce privește dispozițiile Directivei 2009/73 referitoare la obligațiile autorităților de reglementare naționale cu privire la tarifele operatorilor de transport și de sistem și de distribuție, din articolul 41 alineatul (6) litera (a) din această directivă reiese că aceste autorități răspund de stabilirea sau aprobarea metodologiilor folosite pentru calcularea sau stabilirea condițiilor privind accesul la rețelele naționale de gaze naturale, inclusiv tarifele de transport și de distribuție a acestora. Această dispoziție precizează că aceste tarife trebuie să permită efectuarea investițiilor necesare în rețele într‑un mod care să garanteze viabilitatea acestora.
59
În plus, trebuie amintit că, în temeiul articolului 41 alineatul (8) din directiva menționată, la stabilirea sau aprobarea tarifelor sau metodologiilor, autoritățile de reglementare naționale se asigură că „operatorilor de transport și de sistem și de distribuție li se acordă stimulente corespunzătoare, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, în scopul de a spori eficiența, de a îmbunătăți integrarea pe piață și siguranța alimentării și de a sprijini activitățile de cercetare aferente”.
60
Mai mult, potrivit articolului 41 alineatul (16) din aceeași directivă, deciziile luate de autoritățile de reglementare naționale trebuie să fie pe deplin întemeiate și motivate pentru a permite controlul judiciar.
61
Articolul 41 alineatul (6) litera (a) și alineatele (8) și (16) din Directiva 2009/73, interpretat în lumina considerentului (32) al acesteia, impune, așadar, autorităților de reglementare naționale ca, fie la data adoptării metodologiei de calcul al tarifelor de transport și de distribuție a gazelor naturale, fie la momentul stabilirii concrete a acestor tarife, să prevadă, pe lângă acoperirea costurilor reale suportate de operatorii de transport și de sistem și de distribuție pentru a asigura accesul la rețele, pe de o parte, acoperirea investițiilor necesare pentru viabilitatea acestor rețele și, pe de altă parte, „stimulente corespunzătoare”, pe termen scurt și pe termen lung, care să permită acestor operatori să asigure urmărirea obiectivelor enumerate la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și sprijinirea activităților vizate de această dispoziție, obligând în același timp aceste autorități să își întemeieze și să își motiveze pe deplin deciziile în scopul de a garanta exercitarea unui control judiciar.
62
În ceea ce privește transpunerea în dreptul leton a articolului 41 alineatul (8) din această directivă, din dosarul de care dispune Curtea nu reiese că Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice reproduce în mod expres obligația autorității de reglementare letone de a prevedea, fie la data adoptării metodologiei de calcul al tarifelor de transport și de distribuție a gazelor naturale, fie la momentul stabilirii concrete a acestor tarife, „stimulentele corespunzătoare” prevăzute la acest articol 41 alineatul (8). Mai precis, astfel cum s‑a subliniat la punctul 57 din prezenta hotărâre, articolul 20 alineatul (1) din Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice, care este singura dispoziție relevantă a acestei legi menționată de instanța de trimitere, se limitează să impună autorității de reglementare letone să se asigure că tarifele plătite de utilizatori acoperă costurile justificate din punct de vedere economic ale serviciului public și asigură o rentabilitate.
63
În această privință, noțiunea de „rentabilitate”, care figurează în legea menționată, pare să facă trimitere la ideea că operatorii de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale pot obține o marjă de profit rezonabilă, fără a preciza însă în ce scop aceasta ar trebui să fie, cel puțin parțial, afectată. Prin urmare, această noțiune pare să aibă un domeniu de aplicare mai general și să fie mai puțin orientată către realizarea obiectivelor și a activităților privind funcționarea pieței gazelor naturale decât cea de „stimulente corespunzătoare” prevăzută la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73.
64
Cu toate acestea, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, la aplicarea dreptului intern, instanțele naționale sunt ținute ca, în măsura posibilului, să interpreteze dispozițiile acestuia în lumina textului și a finalității directivei în cauză pentru a atinge rezultatul urmărit de aceasta și, prin urmare, să se conformeze articolului 288 al treilea paragraf TFUE. Această obligație de interpretare conformă a dreptului național este într‑adevăr inerentă sistemului Tratatului FUE, în măsura în care permite instanțelor naționale să asigure, în cadrul competențelor lor, deplina eficacitate a dreptului Uniunii atunci când judecă litigiile cu care sunt sesizate (Hotărârea din 5 martie 2020, OPR‑Finance, C‑679/18, EU:C:2020:167, punctul 41, precum și Hotărârea din 26 iunie 2025, Makeleio și Zougla, C‑555/23 și C‑556/23, EU:C:2025:484, punctul 85).
65
În plus, principiul interpretării conforme impune ca instanțele naționale să facă tot ce ține de competența lor, luând în considerare ansamblul dreptului intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta pentru a garanta efectivitatea deplină a directivei în cauză și pentru a identifica o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta (Hotărârea din 5 martie 2020, OPR‑Finance, C‑679/18, EU:C:2020:167, punctul 42, precum și Hotărârea din 26 iunie 2025, Makeleio și Zougla, C‑555/23 și C‑556/23, EU:C:2025:484, punctul 86).
66
Prin urmare, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă dreptul său intern, în special articolul 20 alineatul (1) din Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice, poate fi interpretat, în măsura posibilului, de manieră conformă cu articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, astfel încât rentabilitatea care trebuie garantată operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale să implice și ca aceștia să beneficieze, prin aceasta, de „stimulente corespunzătoare”, astfel cum sunt prevăzute la articolul 41 alineatul (8) menționat. Astfel, garantarea unei anumite rate de rentabilitate poate constitui un stimulent corespunzător care să vizeze încurajarea operatorilor în cauză să urmărească obiectivele și să sprijine activitățile enumerate la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73.
67
Cu toate acestea, în cazul în care instanța de trimitere ar considera că o astfel de interpretare conformă se dovedește imposibilă, ar trebui să se verifice dacă obligația prevăzută la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 este suficient de precisă și necondiționată pentru a putea fi considerată ca având efect direct și pentru a putea fi invocată de justițiabili, precum operatorii de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale, împotriva deciziei unei autorități publice, precum autoritatea de reglementare letonă, în scopul de a‑i permite acestei instanțe să înlăture aplicarea articolului 20 alineatul (1) din Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice.
68
În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că, în toate situațiile în care dispozițiile unei directive sunt, din punctul de vedere al conținutului lor, necondiționate și suficient de precise, particularii sunt îndreptățiți să le invoce în fața instanțelor naționale împotriva statului fie atunci când acesta nu a transpus directiva în termen în dreptul național, fie atunci când a transpus directiva în mod incorect [Hotărârea din 8 martie 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Efect direct), C‑205/20, EU:C:2022:168, punctul 17 și jurisprudența citată].
69
Curtea a precizat că o dispoziție de drept al Uniunii este, pe de o parte, necondiționată atunci când enunță o obligație care nu este supusă niciunei condiții și nici nu depinde, în privința executării sau a efectelor sale, de vreun act ulterior al instituțiilor Uniunii sau al statelor membre și, pe de altă parte, suficient de precisă pentru a fi invocată de un justițiabil și aplicată de instanță atunci când ea enunță o obligație în termeni neechivoci. În plus, chiar dacă o dispoziție a unei directive lasă statelor membre o anumită marjă de apreciere atunci când adoptă modalitățile de punere în aplicare a acesteia, această dispoziție poate fi considerată ca având un caracter necondiționat și precis atunci când pune în sarcina statelor membre, în termeni neechivoci, o obligație de rezultat precisă și care nu este supusă niciunei condiții cu privire la aplicarea normei pe care o enunță [Hotărârea din 8 martie 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Efect direct), C‑205/20, EU:C:2022:168, punctele 18 și 19, precum și Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Global NRG, C‑277/22, EU:C:2024:78, punctul 28].
70
În speță, astfel cum s‑a constatat la punctul 59 din prezenta hotărâre, din articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 reiese că, în cadrul misiunii de a stabili sau de a aproba tarifele aplicabile sistemelor de transport și de distribuție a gazelor naturale pe care statele membre sunt obligate să le încredințeze autorităților de reglementare naționale, acestea din urmă trebuie să se asigure, cu ocazia acestei stabiliri sau aprobări, că operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale li se acordă stimulente corespunzătoare, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, în scopul de a spori eficiența, de a îmbunătăți integrarea pe piață și siguranța alimentării și de a sprijini activitățile de cercetare aferente.
71
Chiar dacă articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 lasă o anumită marjă de apreciere autorităților de reglementare naționale în punerea în aplicare a acestei dispoziții, nu este mai puțin adevărat că, prin faptul că le impune adoptarea unor astfel de stimulente corespunzătoare pentru a încuraja operatorii acestor rețele să urmărească obiectivele și să sprijine activitățile pe care le enumeră în mod detaliat și exhaustiv, acest articol 41 alineatul (8) stabilește în sarcina fiecărui stat membru, în termeni neechivoci, o obligație suficient de precisă care nu este însoțită de nicio condiție (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 octombrie 2015, T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic, C‑508/14, EU:C:2015:657, punctul 53).
72
Articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 prevede astfel, în mod necondiționat și suficient de precis, obligația de a garanta operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale că, la stabilirea sau la aprobarea tarifelor de transport și de distribuție, autoritățile de reglementare naționale prevăd stimulentele corespunzătoare vizate de această dispoziție.
73
Prin urmare, trebuie să se recunoască un efect direct articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, astfel încât instanța de trimitere va trebui să lase neaplicat dreptul național contrar acestei dispoziții în cazul în care acest drept nu ar putea fi interpretat în mod conform cu dispoziția menționată.
74
În ceea ce privește noțiunea de „stimulente corespunzătoare”, în afara contextului în care aceste stimulente trebuie să fie prevăzute de fiecare autoritate de reglementare națională, și anume la stabilirea sau la aprobarea metodologiilor de determinare a tarifelor de transport și de distribuție a gazelor naturale sau la stabilirea acestor tarife, precum și a scopurilor și activităților pe care acestea trebuie să le garanteze, Directiva 2009/73 nici nu definește această noțiune, nici nu precizează forma sub care autoritățile de reglementare naționale le stabilesc. Această directivă acordă, așadar, acestor autorități o marjă de apreciere în ceea ce privește forma pe care trebuie să o ia aceste stimulente, dar și în ceea ce privește evaluarea și stabilirea caracterului lor corespunzător, cu respectarea, printre altele, a obiectivelor prevăzute la articolul 40 din directiva menționată, care se impun oricărei autorități naționale de reglementare, a obligației de motivare, prevăzută la articolul 41 alineatul (16) din aceeași directivă, și în funcție de caracteristicile specifice ale pieței naționale a gazelor naturale.
75
În acest context, astfel cum a constatat în esență domnul avocat general la punctul 53 din concluzii, din Directiva 2009/73 nu reiese că stimulentele corespunzătoare în favoarea operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale, pentru ca aceștia să urmărească obiectivele și să susțină activitățile prevăzute la articolul 41 alineatul (8) din această directivă, trebuie să fie evaluate și determinate numai pe baza unei rate de rentabilitate a capitalului, precum rata medie ponderată a rentabilității capitalului stabilită în decizia în litigiu, în conformitate cu decizia privind metodologia.
76
Prin urmare și având în vedere elementele din dosarul de care dispune Curtea, din moment ce este cert că o asemenea rată a rentabilității capitalului nu constituie decât unul dintre elementele luate în considerare la stabilirea nivelului tarifelor, împrejurarea că nu rezultă că decizia în litigiu menționează o motivare specifică cu privire la modul în care această rată ar trebui să încurajeze operatorii în cauză să urmărească obiectivele și să susțină activitățile enumerate la articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 nu înseamnă că autoritatea de reglementare letonă, astfel cum a susținut aceasta din urmă în fața Curții, nu s‑a asigurat că, dincolo de ceea ce îi impune articolul 20 alineatul (1) din Legea privind autoritățile de reglementare a serviciilor publice, ia în considerare stimulente corespunzătoare, astfel cum sunt prevăzute de această dispoziție, în cadrul mai general al metodologiei sau al stabilirii tarifelor de transport și de distribuție a gazelor naturale în Letonia.
77
Cu toate acestea, din articolul 41 alineatele (8) și (16) din Directiva 2009/73 rezultă că, fie în cadrul metodologiei de calcul al tarifelor de transport și de distribuție a gazelor naturale, fie, cel târziu, la momentul stabilirii sau al aprobării acestora, autoritatea de reglementare națională are obligația de a prezenta în mod clar, neechivoc și suficient de precis modul în care consideră că aceste tarife ar trebui să garanteze că operatorii acestor rețele sunt stimulați, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, să urmărească obiectivele și să susțină activitățile enumerate la articolul 41 alineatul (8) din această directivă, pentru a permite persoanelor interesate să cunoască motivele deciziei sale și să garanteze un control jurisdicțional efectiv.
78
Prin urmare, va reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă autoritatea de reglementare letonă și‑a îndeplinit obligația de motivare menționată la punctul anterior din prezenta hotărâre, inclusiv, dacă este cazul, în afara cadrului strict al deciziei în litigiu.
79
Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 41 alineatele (8) și (16) din Directiva 2009/73 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia „stimulentele corespunzătoare”, în sensul acestui articol 41 alineatul (8), sunt garantate prin simplul fapt că tarifele plătite de utilizatori acoperă costurile serviciului public justificate din punct de vedere economic și asigură o rentabilitate, chiar minimă, fără să se impună autorității de reglementare naționale obligația de a motiva modul în care prevede că operatorii de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale beneficiază de „stimulente corespunzătoare”, cu excepția cazului în care o astfel de reglementare națională poate fi interpretată în mod conform cu articolul 41 alineatele (8) și (16) menționat.
Cu privire la a treia-a noua întrebare, referitoare la modul în care autoritatea de reglementare națională trebuie să prevadă că operatorii de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale beneficiază de stimulente corespunzătoare și/sau de o rentabilitate corespunzătoare a investiției
80
Prin intermediul întrebărilor a treia-a noua, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009 trebuie interpretate în sensul că obligația pe care aceste dispoziții o impun unei autorități de reglementare naționale de a prevedea „stimulente corespunzătoare” și, respectiv, o „rentabilitate corespunzătoare a investiției”, în vederea stabilirii tarifelor sau a metodologiilor de calcul aplicate operatorilor de transport și de sistem și de distribuție, impune să se recurgă la metodologii specifice de calcul, precum cea a CMPC aplicată în sectorul financiar, să se compare costul de capital cu cel al societăților nereglementate, să se efectueze ajustări pentru a se ține seama printre altele de inflație și/sau de impozitul pe profit, să se excludă luarea în considerare a performanțelor individuale ale operatorului în cauză și, în cazul unei contestări din partea entităților interesate, să se recurgă la intervenția unui terț.
81
Cu alte cuvinte, instanța de trimitere ridică problema dacă marja de apreciere de care dispun autoritățile de reglementare naționale în ceea ce privește alegerea metodologiilor aplicabile pentru calcularea ratei de rentabilitate a capitalului și în ceea ce privește parametrii care figurează în acest calcul la stabilirea tarifelor de transport și de distribuție a gazelor naturale este încadrată sau chiar limitată și, dacă este cazul, în ce condiții, de necesitatea ca aceste autorități să prevadă „stimulente corespunzătoare”, în sensul articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, și/sau o „rentabilitate corespunzătoare a investiției”, în sensul articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009, în beneficiul operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale.
82
În această privință, trebuie amintit, pe de o parte, că, deși articolul 41 alineatele (8) și (16) din Directiva 2009/73 încredințează autorităților de reglementare naționale sarcina de a stabili sau de a aproba, în mod motivat, tarifele de transport și de distribuție a gazelor naturale, cu respectarea obiectivelor de transparență și de nediscriminare, acesta nu precizează metodologia potrivit căreia sunt stabilite aceste tarife. A fortiori, Directiva 2009/73 nu oferă nicio indicație, în vederea stabilirii acestor tarife, nici cu privire la metodologia, nici cu privire la modalitățile de calcul al ratei de rentabilitate a capitalului.
83
Situația este aceeași, pe de altă parte, în ceea ce privește articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009, care se limitează să prevadă că tarifele sau metodologiile folosite la calcularea lor, aplicate de operatorul de transport și de sistem și aprobate de autoritățile de reglementare în conformitate cu articolul 41 alineatul (6) din Directiva 2009/73, trebuie să fie transparente, să reflecte costurile reale suportate, incluzând în același timp o rentabilitate corespunzătoare a investiției, și să se aplice în mod nediscriminatoriu.
84
Este adevărat că Regulamentul 2017/460, care a fost adoptat de Comisie în temeiul Regulamentului nr. 715/2009 și a fost menționat de aceasta în observațiile sale scrise, prevede, la articolul 30 alineatul (1) și într‑un obiectiv de transparență sporită a structurii tarifare a operatorului de transport și de sistem al gazelor naturale, o serie de informații care trebuie publicate înaintea fiecărei perioade tarifare, printre care în special „costul de capital și metodologia de calculare a acestuia”, „mecanismele de stimulare și obiectivele în materie de eficiență”, precum și „indicii de inflație”.
85
Regulamentul 2017/460 nu explică însă conținutul acestor noțiuni și nici, în special, metodele sau modalitățile potrivit cărora trebuie sau pot fi calculate costul de capital sau aceste mecanisme de stimulare.
86
Rezultă că, pentru a lua în considerare astfel de factori economici și tehnici complecși, autoritățile de reglementare naționale trebuie, și în funcție de condițiile speciale aplicabile pe piața națională a gazelor naturale și a operatorilor vizați, să dispună de o marjă largă de apreciere la stabilirea tarifelor de transport sau de distribuție a gazelor naturale, în special, dacă este cazul, pentru stabilirea unei rate de rentabilitate a capitalului acestor operatori. În această privință, autoritățile menționate nu pot fi constrânse – în ceea ce privește necesitatea de a prevedea „stimulente corespunzătoare”, în sensul articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, și, în ceea ce privește tarifele pentru transportul gazelor naturale, „o rentabilitate corespunzătoare a investiției”, în sensul articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009 – să adopte o metodologie specifică, precum cea întemeiată pe CMPC, sau să compare costul de capital cu cel al societăților sau al entităților nereglementate. În acest context, autoritățile menționate trebuie să fie abilitate să ajusteze metodologia de stabilire a acestor tarife și calcularea lor în funcție de diferiți parametri, fără să existe, în plus, o obligație de a efectua aceste calcule ținând seama de inflație și/sau de impozitul pe profit.
87
În schimb și în măsura în care luarea în considerare a ratei de rentabilitate a capitalului corespunde unor „stimulente corespunzătoare”, în sensul articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73, argumentul autorității de reglementare letone – potrivit căruia o reglementare națională care ar interzice unei autorități de reglementare naționale să ajusteze calculul ratei rentabilității capitalului în funcție de eficiența individuală a fiecărui operator ar fi compatibil cu finalitățile articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 – nu poate fi admis.
88
Astfel, pe lângă faptul că o asemenea interpretare ar fi contrară marjei largi de apreciere de care trebuie să dispună autoritățile de reglementare naționale în examinarea unor factori economici și tehnici complecși, este necesar să se constate că „stimulentele corespunzătoare” menționate la acest articol 41 alineatul (8) trebuie printre altele să permită sporirea eficienței operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale și necesită, așadar, ca ele să poată fi adaptate sau ajustate în funcție de eficiența anterioară a acestor operatori. O atare ajustare nu poate fi a priori contrară principiului nediscriminării, din moment ce poate fi justificată de considerații obiective sau de lipsa caracterului comparabil al situațiilor diferiților operatori de rețea, datorată tocmai unor diferențe, documentate în mod obiectiv, în ceea ce privește eficiența lor anterioară.
89
Trebuie adăugat, ținând seama de dubiile instanței de trimitere, că aprecierea diferiților parametri de calcul al tarifelor efectuată de autoritățile de reglementare naționale, în temeiul articolului 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și al articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009, nu poate, în cazul unei contestări din partea entităților cărora li se aplică aceste tarife, să fie condiționată de intervenția unui terț, precum un cabinet de experți, al cărui raport a fost întocmit exclusiv la cererea uneia dintre aceste entități.
90
În această privință, este suficient să se amintească faptul că articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2009/73, interpretat în lumina considerentului (30) al acesteia, prevede că autoritățile menționate trebuie să își exercite competența în mod independent de orice entitate publică sau privată, garantând că acestea adoptă deciziile în mod autonom, exclusiv în temeiul interesului public, fără a fi supuse unor instrucțiuni externe care provin de la alte organe publice sau private [a se vedea prin analogie Hotărârea din 2 septembrie 2021, Comisia/Germania (Transpunerea Directivelor 2009/72 și 2009/73) (C‑718/18, EU:C:2021:662, punctul 109, precum și jurisprudența citată)]. Cu toate acestea, așa cum a arătat domnul avocat general la punctul 70 din concluzii, respectarea independenței autorității de reglementare naționale în exercitarea competențelor sale nu aduce atingere posibilității de care dispun, dacă este cazul, operatorii în cauză de a prevala de rapoarte ale unor experți terți în susținerea cererilor lor introduse în fața acestei autorități sau, în cazul unei căi de atac jurisdicționale, în fața instanțelor naționale competente, în măsura în care dreptul național autorizează această posibilitate de prevalare, cu respectarea printre altele a principiului contradictorialității. Pe de altă parte, în aceeași măsură, autoritatea de reglementare națională sau, în cazul unei căi de atac jurisdicționale, instanța națională competentă au posibilitatea de a numi unu sau mai mulți experți independenți pentru ca aceștia să le asiste în îndeplinirea atribuțiilor lor.
91
Având în vedere considerațiile care precedă, articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009 trebuie interpretate în sensul că obligația, pe care aceste dispoziții o impun unei autorități de reglementare naționale, de a prevedea „stimulente corespunzătoare” și, respectiv, o „rentabilitate corespunzătoare a investiției”, în vederea stabilirii tarifelor sau a metodologiilor de calcul aplicate operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale, nu impune să se recurgă numai la metodologii specifice de calcul, precum cea a CMPC aplicată în sectorul financiar, să se compare costul de capital cu cel al societăților nereglementate și să se efectueze ajustări pentru a se ține seama printre altele de inflație și/sau de impozitul pe profit.
92
În schimb, articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 trebuie interpretat în sensul că, la stabilirea „stimulentelor corespunzătoare”, în sensul acestei dispoziții, autoritatea de reglementare națională este obligată să ia în considerare eficiența individuală anterioară a operatorilor de transport și de sistem și de distribuție în cauză.
93
În plus, articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2009/73 trebuie interpretat în sensul că se opune ca aprecierea parametrilor de calcul al tarifelor operatorilor de transport și de sistem și de distribuție în cauză, efectuată de autoritatea de reglementare națională în temeiul articolului 41 alineatul (8) din această directivă și în temeiul articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009, să fie condiționată, în cazul unor contestări din partea acestor operatori, de intervenția unui terț al cărui raport a fost întocmit exclusiv la cererea unuia dintre operatorii menționați.
Cu privire la cheltuielile de judecată
94
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
1)
Articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 2003/55/CE și articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul (CE) nr. 715/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind condițiile de acces la rețelele pentru transportul gazelor naturale și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1775/2005
trebuie interpretate în sensul că
principiile tarifare pe care aceste dispoziții le prevăd nu se aplică instalațiilor de înmagazinare a gazelor naturale ale unui stat membru, fără a se aduce atingere posibilității ca autoritățile de reglementare naționale să extindă aceste principii tarifare la accesul la aceste instalații din motive justificate în mod obiectiv.
2)
Articolul 41 alineatele (8) și (16) din Directiva 2009/73
trebuie interpretat în sensul că
se opune unei reglementări naționale potrivit căreia „stimulentele corespunzătoare”, în sensul acestui articol 41 alineatul (8), sunt garantate prin simplul fapt că tarifele plătite de utilizatori acoperă costurile serviciului public justificate din punct de vedere economic și asigură o rentabilitate, chiar minimă, fără să se impună autorității de reglementare naționale obligația de a motiva modul în care prevede că operatorii de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale beneficiază de „stimulente corespunzătoare”, cu excepția cazului în care o astfel de reglementare națională poate fi interpretată în mod conform cu articolul 41 alineatele (8) și (16) menționat.
3)
Articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73 și articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009
trebuie interpretate în sensul că
obligația pe care aceste dispoziții o impun unei autorități de reglementare naționale de a prevedea „stimulente corespunzătoare” și, respectiv, o „rentabilitate corespunzătoare a investiției”, în vederea stabilirii tarifelor sau a metodologiilor de calcul aplicate operatorilor de transport și de sistem și de distribuție a gazelor naturale, nu impune să se recurgă numai la metodologii specifice de calcul, precum cea a costului mediu ponderat al capitalului aplicată în sectorul financiar, să se compare costul de capital cu cel al societăților nereglementate și să se efectueze ajustări pentru a se ține seama printre altele de inflație și/sau de impozitul pe profit.
4)
Articolul 41 alineatul (8) din Directiva 2009/73
trebuie interpretat în sensul că,
la stabilirea „stimulentelor corespunzătoare”, în sensul acestei dispoziții, autoritatea de reglementare națională este obligată să ia în considerare eficiența individuală anterioară a operatorilor de transport și de sistem și de distribuție în cauză.
5)
Articolul 39 alineatul (4) din Directiva 2009/73
trebuie interpretat în sensul că
se opune ca aprecierea parametrilor de calcul al tarifelor operatorilor de transport și de sistem și de distribuție în cauză, efectuată de autoritatea de reglementare națională în temeiul articolului 41 alineatul (8) din această directivă și în temeiul articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 715/2009, să fie condiționată, în cazul unor contestări din partea acestor operatori, de intervenția unui terț al cărui raport a fost întocmit exclusiv la cererea unuia dintre operatorii menționați.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: letona.