62024CJ0457
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
5 martie 2026 (
*1
)
„Recurs – Politica agricolă comună (PAC) – Fondul european de garantare agricolă (FEGA) și Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) – Decizia de punere în aplicare (UE) 2021/2020 – Cheltuieli excluse de la finanțarea de către Uniunea Europeană – Cheltuieli efectuate de România – Regulamentul (UE) nr. 1306/2013 – Articolul 52 – Procedură de verificare a conformității – Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 908/2014 – Articolul 34 – Modificarea temeiului juridic al propunerilor de corecție financiară ale Comisiei Europene – Posibilitatea statului membru în cauză de a‑și prezenta în mod util punctul de vedere cu privire la aceste propuneri – Noțiunea de «factor extern» – Regulamentul (UE) nr. 1307/2013 – Articolul 44 – Cerințe de diversificare – Confuzie între terenuri lăsate pârloagă și pășuni temporare – Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 809/2014 – Articolul 35 – Creșterea ratei controalelor – Noțiunea de «neconformitate semnificativă»”
În cauza C‑457/24 P,
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 26 iunie 2024,
România, reprezentată de E. Gane, R. Antonie și M. Chicu, în calitate de agenți,
recurentă,
cealaltă parte din procedură fiind:
Comisia Europeană, reprezentată de A. Biolan și M. Salyková, în calitate de agenți,
pârâtă în primă instanță,
CURTEA (Camera a patra),
compusă din domnul I. Jarukaitis, președinte de cameră, domnul F. Biltgen, președintele Camerei întâi, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a patra, domnii M. Condinanzi și N. Jääskinen (raportor) și doamna R. Frendo, judecători,
avocat general: doamna J. Kokott,
grefier: doamna R. Șereș, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 iunie 2025,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin recursul formulat, România solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 17 aprilie 2024, România/Comisia (T‑49/22, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2024:254), prin care acesta a respins acțiunea sa având ca obiect anularea în parte a deciziei de punere în aplicare (UE) 2021/2020 a Comisiei din 17 noiembrie 2021 de excludere de la finanțarea de către Uniunea Europeană a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în cadrul Fondului european de garantare agricolă (FEGA) și al Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (JO 2021, L 413, p. 10, denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care această decizie privește cheltuielile pe care România le‑ar fi efectuat în cadrul FEGA și al FEADR (denumite în continuare, împreună, „fondurile”) în cursul exercițiilor financiare 2018 și 2019, în cuantum de 178320110,85 euro.
Cadrul juridic
Regulamentul (UE) nr. 1303/2013
2
Articolul 85 din Regulamentul (UE) nr. 1303/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de stabilire a unor dispoziții comune privind Fondul european de dezvoltare regională, Fondul social european, Fondul de coeziune, Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală și Fondul european pentru pescuit și afaceri maritime, precum și de stabilire a unor dispoziții generale privind Fondul european de dezvoltare regională, Fondul social european, Fondul de coeziune și Fondul european pentru pescuit și afaceri maritime și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1083/2006 al Consiliului (JO 2013, L 347, p. 320), intitulat „Corecții financiare realizate de Comisie”, prevede la alineatul (3):
„Atunci când ia o decizie cu privire la o corecție financiară în temeiul alineatului (1), Comisia [Europeană] respectă principiul proporționalității, ținând seama de natura și de gravitatea încălcării legislației aplicabile și de implicațiile financiare ale acesteia pentru bugetul Uniunii [Europene]. Comisia informează sistematic Parlamentul European cu privire la deciziile luate privind aplicarea de corecții financiare.”
Regulamentul (UE) nr. 1306/2013
3
Considerentele (36), (37) și (39) ale Regulamentului (UE) nr. 1306/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 privind finanțarea, gestionarea și monitorizarea politicii agricole comune și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 352/78, (CE) nr. 165/94, (CE) nr. 2799/98, (CE) nr. 814/2000, (CE) nr. 1290/2005 și (CE) nr. 485/2008 ale Consiliului (JO 2013, L 347, p. 549, rectificare în JO 2016, L 130, p. 13) enunță:
„(36)
Comisia este responsabilă cu execuția bugetului Uniunii Europene în cooperare cu statele membre, în conformitate cu articolul 317 [TFUE]. Pentru a asigura condiții uniforme de execuție a bugetului respectiv, Comisia este împuternicită să decidă, prin acte de punere în aplicare, dacă cheltuielile efectuate de statele membre sunt în conformitate cu dreptul Uniunii. Statelor membre ar trebui să li se acorde dreptul de a‑și justifica deciziile de efectuare a plăților și de a recurge la conciliere în cazul în care intră în dezacord cu Comisia. […]
(37)
În ceea privește FEGA, sumele recuperate ar trebui restituite fondului în cazul în care cheltuielile nu au fost efectuate în conformitate cu dreptul Uniunii și sunt neîntemeiate. Pentru a se aloca suficient timp pentru toate procedurile administrative necesare, inclusiv pentru controale interne, statele membre ar trebui să solicite recuperarea de la beneficiar, în termen de 18 luni de la aprobarea și, după caz, primirea de către o agenție de plăți sau organismul responsabil de recuperare, a unui raport de control sau a unui document similar care constată existența unei nereguli. Ar trebui prevăzut un sistem de răspundere financiară în cazul în care au avut loc nereguli și sumele totale nu au fost recuperate. În această privință, ar trebui stabilită o procedură care să permită Comisiei să apere interesele bugetului Uniunii, luând decizia de a imputa parțial statului membru în cauză sumele care au fost pierdute ca urmare a neregulilor și nu au fost recuperate într‑un termen rezonabil. […]
[…]
(39)
Pentru a proteja interesele financiare ale bugetului Uniunii, statele membre ar trebui să ia măsuri prin care să se asigure că tranzacțiile finanțate din Fonduri sunt realizate efectiv și executate corect. De asemenea, statele membre ar trebui să prevină, să constate și să trateze eficient orice neregulă sau nerespectare a obligațiilor comisă de beneficiari. […]”
4
Articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013, intitulat „Verificarea conformității”, prevede:
„(1)   Atunci când constată că cheltuielile care intră sub incidența articolului 4 alineatul (1) și a articolului 5 nu au fost efectuate în conformitate cu dreptul Uniunii și, în cazul FEADR, în conformitate cu dreptul Uniunii și cu cel național aplicabile, menționate la articolul 85 din Regulamentul [nr. 1303/2013], Comisia adoptă acte de punere în aplicare prin care stabilește cuantumurile care se exclud de la finanțarea din partea Uniunii. […]
(2)   Comisia evaluează cuantumurile care se exclud pe baza gravității neconformității constatate. Comisia ține cont de natura încălcării, precum și de prejudiciul financiar cauzat Uniunii. Excluderea de către Comisie are la bază identificarea sumelor cheltuite în mod necuvenit și, atunci când identificarea acestora presupune eforturi neproporționale, Comisia poate aplica corecții extrapolate sau forfetare. Corecțiile forfetare se aplică numai în situațiile în care, din cauza naturii situației sau pentru că statul membru nu a pus la dispoziția Comisiei informațiile necesare, ar fi necesare eforturi neproporționale pentru identificarea prejudiciului financiar cauzat Uniunii.
(3)   Înaintea adoptării oricărei decizii de refuzare a finanțării, constatările în urma inspecției Comisiei și răspunsurile statului membru sunt notificate în scris, apoi cele două părți încearcă să ajungă la un acord asupra acțiunilor care urmează să fie întreprinse. În această etapă a procedurii, statelor membre li se oferă posibilitatea de a demonstra faptul că nivelul real al neconformității este mai mic decât cel din evaluarea Comisiei.
În cazul în care nu se ajunge la un acord, statul membru poate solicita deschiderea unei proceduri în vederea reconcilierii pozițiilor părților în termen de patru luni. Comisiei îi este prezentat un raport privind rezultatul procedurii. Comisia ține seama de recomandările din raport înainte de a decide cu privire la un eventual refuz de finanțare și oferă justificări dacă decide să nu urmeze recomandările respective.
[…]”
5
Articolul 53 din acest regulament, intitulat „Competențele Comisiei”, prevede la alineatul (1):
„Comisia adoptă acte de punere în aplicare prin care stabilește norme privind punerea în aplicare a:
[…]
(b)
verificării conformității prevăzute la articolul 52 în ceea ce privește măsurile luate în legătură cu adoptarea deciziei și cu punerea în aplicare a acesteia, inclusiv schimbul de informații dintre Comisie și statele membre și termenele care trebuie respectate, precum și procedura de conciliere prevăzută la articolul menționat, inclusiv instituirea, sarcinile, alcătuirea și modalitățile de lucru ale organismului de conciliere.”
6
Articolul 58 din regulamentul menționat, intitulat „Protejarea intereselor financiare ale Uniunii”, prevede:
„(1)   În cadrul [politicii agricole comune (PAC)], statele membre adoptă toate actele cu putere de lege și actele administrative și iau orice altă măsură necesară pentru a asigura protecția eficace a intereselor financiare ale Uniunii și în special pentru:
(a)
a controla legalitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate din Fonduri;
[…]
(2)   Statele membre instituie sisteme de gestionare și control eficiente pentru a asigura respectarea legislației care reglementează schemele de sprijin din partea Uniunii, în vederea minimizării riscului ca Uniunea să sufere prejudicii financiare.
[…]”
Regulamentul (UE) nr. 1307/2013
7
Articolul 43 din Regulamentul (UE) nr. 1307/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de stabilire a unor norme privind plățile directe acordate fermierilor prin scheme de sprijin în cadrul politicii agricole comune și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 637/2008 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 73/2009 al Consiliului (JO 2013, L 347, p. 608, rectificare în JO 2016, L 130, p. 23) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1307/2013”), intitulat „Reguli generale”, prevedea la alineatul (1):
„Fermierii care au dreptul la o plată în cadrul schemei de plată de bază sau al schemei de plată unică pe suprafață aplică pe toate hectarele lor eligibile în înțelesul articolului 32 alineatele (2)-(5) practicile agricole benefice pentru climă și mediu menționate la alineatul (2) din prezentul articol sau practicile echivalente menționate la alineatul (3) din prezentul articol.”
8
Articolul 44 din acest regulament, intitulat „Diversificarea culturilor”, prevedea:
„(1)   Dacă terenul arabil al fermierului cuprinde între 10 și 30 de hectare și nu este cultivat în întregime cu culturi aflate sub apă o mare parte a anului sau o mare parte a ciclului de cultură, există cel puțin două culturi diferite pe terenul arabil respectiv. Cultura principală nu acoperă mai mult de 75 % din terenul arabil respectiv.
Dacă terenul arabil al fermierului cuprinde mai mult de 30 de hectare și nu este cultivat în întregime cu culturi aflate sub apă o mare parte a anului sau o mare parte a ciclului de cultură, există cel puțin trei culturi diferite pe terenul arabil respectiv. Cultura principală acoperă maximum 75 % din terenul arabil, iar principalele două culturi acoperă împreună maximum 95 % din acesta.
(2)   Fără a aduce atingere numărului de culturi necesar în temeiul alineatului (1), pragurile maxime stabilite nu se aplică exploatațiilor în care iarba sau alte plante furajere erbacee sau terenurile lăsate în pârloagă acoperă mai mult de 75 % din terenul arabil. În asemenea cazuri, cultura principală pe restul suprafeței arabile nu acoperă mai mult de 75 % din terenul arabil rămas, cu excepția cazului în care această suprafață rămasă este acoperită cu iarbă sau alte furaje erbacee sau este teren lăsat pârloagă.
(3)   Alineatele (1) și (2) nu se aplică exploatațiilor:
(a)
în cazul cărora peste 75 % din terenul arabil este utilizat pentru producția de iarbă sau alte furaje erbacee, este teren lăsat în pârloagă sau face obiectul unei combinații între aceste utilizări, cu condiția ca suprafața arabilă care nu face obiectul acestor utilizări să nu fie mai mare de 30 de hectare;
(b)
în cazul cărora peste 75 % din suprafața agricolă eligibilă este pășune permanentă, este utilizată pentru producția de iarbă sau alte furaje erbacee sau pentru cultivarea unor culturi aflate sub apă fie o mare parte a anului, fie o mare parte a ciclului de cultură sau face obiectul unei combinații între aceste utilizări, cu condiția ca suprafața arabilă care nu face obiectul acestor utilizări să nu fie mai mare de 30 de hectare;
(c)
în cazul cărora peste 50 % din suprafețele terenului arabil declarat nu au fost declarate de fermier în cererea sa de ajutor din anul anterior și în cazul cărora, pe baza unei comparații a cererilor de ajutor geospațiale, întregul teren arabil este cultivat cu o cultură diferită față de cea din anul calendaristic anterior;
[…]”
9
Articolul 3 din Regulamentul (UE) 2017/2393 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 decembrie 2017 (JO 2017, L 350, p. 15) a modificat alineatul (2) și alineatul (3) literele (a) și (b) ale articolului 44 din Regulamentul nr. 1307/2013 după cum urmează:
„(2)   Fără a aduce atingere numărului de culturi necesar în temeiul alineatului (1), pragurile maxime stabilite nu se aplică exploatațiilor în care iarba sau alte plante furajere erbacee sau terenurile lăsate pârloagă sau cultivate cu culturi aflate sub apă o mare parte a anului sau o mare parte a ciclului de cultură acoperă mai mult de 75 % din terenul arabil. În asemenea cazuri, cultura principală pe restul suprafeței arabile nu acoperă mai mult de 75 % din terenul arabil rămas, cu excepția cazului în care această suprafață rămasă este acoperită cu iarbă sau alte plante furajere erbacee sau este teren lăsat pârloagă.
(3)   Alineatele (1) și (2) nu se aplică exploatațiilor:
(a)
în cazul cărora peste 75 % din terenul arabil este utilizat pentru producția de iarbă sau de alte plante furajere erbacee, este cultivat cu culturi de leguminoase, este lăsat pârloagă sau face obiectul unei combinații între respectivele utilizări;
(b)
în cazul cărora peste 75 % din suprafața agricolă eligibilă este pășune permanentă, este utilizată pentru producția de iarbă sau de alte plante furajere erbacee sau pentru cultivarea unor culturi aflate sub apă fie o mare parte a anului, fie o mare parte a ciclului de cultură, sau face obiectul unei combinații între respectivele utilizări”.
10
În conformitate cu articolul 6 din Regulamentul 2017/2393, modificarea articolului 44 din Regulamentul nr. 1307/2013 era aplicabilă de la 1 ianuarie 2018.
Regulamentul delegat (UE) nr. 640/2014
11
Articolul 2 din Regulamentul delegat (UE) nr. 640/2014 al Comisiei din 11 martie 2014 de completare a Regulamentului (UE) nr. 1306/2013 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește Sistemul Integrat de Administrare și Control și condițiile pentru refuzarea sau retragerea plăților și pentru sancțiunile administrative aplicabile în cazul plăților directe, al sprijinului pentru dezvoltare rurală și al ecocondiționalității (JO 2014, L 181, p. 48, rectificare în JO 2015, L 209, p. 48), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul delegat (UE) 2017/723 al Comisiei din 16 februarie 2017 (JO 2016, L 107, p. 1) (denumit în continuare „Regulamentul delegat nr. 640/2014”), prevede:
„(1)   În sensul sistemului integrat prevăzut la articolul 67 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 1306/2013], se aplică definițiile de la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 1307/2013] și de la articolul 67 alineatul (4) din Regulamentul [nr. 1306/2013].
Se aplică, de asemenea, următoarele definiții:
[…]
23. «suprafață determinată» înseamnă:
(a)
în cazul schemelor de ajutoare pe suprafață, suprafața pentru care au fost îndeplinite toate criteriile de eligibilitate sau alte obligații legate de condițiile de acordare a ajutoarelor, indiferent de numărul drepturilor la plată de care dispune beneficiarul; […]
[…]”
12
Articolul 23 din acest regulament delegat, intitulat „Baza de calculare a plății pentru practicile agricole benefice pentru climă și mediu în ceea ce privește hectarele eligibile declarate în cadrul schemei de plată de bază sau al schemei de plată unică pe suprafață”, prevede la alineatul (2):
„Fără a se aduce atingere sancțiunilor administrative aplicabile în conformitate cu articolul 28, dacă suprafața declarată într‑o cerere unică pentru plata de bază sau pentru plata unică pe suprafață depășește suprafața determinată, suprafața determinată este utilizată pentru calcularea plății de ecologizare.
Totuși, dacă se constată că suprafața determinată pentru schema de plată de bază sau pentru schema de plată unică pe suprafață este mai mare decât cea declarată în cererea de ajutor, pentru calcularea plății de ecologizare se utilizează suprafața declarată.”
13
Articolul 24 din regulamentul delegat menționat, intitulat „Reducerea plății de ecologizare în cazul nerespectării diversificării culturilor”, prevede:
„(1)   În ceea ce privește terenul arabil în cazul căruia, în conformitate cu articolul 44 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul [nr. 1307/2013], trebuie cultivate cel puțin două culturi diferite și cultura principală nu trebuie să acopere mai mult de 75 % din suprafața totală de teren arabil, dar suprafața determinată pentru cultura principală acoperă mai mult de 75 % din suprafața totală determinată de teren arabil, suprafața de utilizat pentru calcularea plății de ecologizare în conformitate cu articolul 23 din prezentul regulament se reduce cu o suprafață obținută înmulțind cu 2 suprafața culturii principale care depășește 75 % din suprafața totală determinată de teren arabil.
(2)   În ceea ce privește terenul arabil în cazul căruia, în conformitate cu articolul 44 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul [nr. 1307/2013], trebuie cultivate cel puțin trei culturi diferite și cultura principală nu trebuie să acopere mai mult de 75 % din suprafața totală de teren arabil, dar suprafața determinată pentru cultura principală acoperă mai mult de 75 % din suprafața totală determinată de teren arabil, suprafața de utilizat pentru calcularea plății de ecologizare în conformitate cu articolul 23 din prezentul regulament se reduce cu suprafața culturii principale care depășește 75 % din suprafața totală determinată de teren arabil.
(3)   În ceea ce privește terenul arabil în cazul căruia, în conformitate cu articolul 44 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul [nr. 1307/2013], trebuie cultivate cel puțin trei culturi diferite și principalele două culturi nu trebuie să acopere mai mult de 95 % din suprafața totală de teren arabil, dar suprafața determinată pentru principalele două culturi acoperă mai mult de 95 % din suprafața totală determinată de teren arabil, suprafața de utilizat pentru calcularea plății de ecologizare în conformitate cu articolul 23 din prezentul regulament se reduce cu o suprafață obținută înmulțind cu 5 suprafața principalelor două culturi care depășește 95 % din suprafața totală determinată de teren arabil.
(4)   În ceea ce privește exploatațiile în cazul cărora, în conformitate cu articolul 44 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 1307/2013], cultura principală de pe terenul arabil rămas nu trebuie să acopere mai mult de 75 % din respectivul teren arabil rămas, dar suprafața determinată pentru cultura principală pe terenul arabil determinat rămas acoperă mai mult de 75 %, suprafața de utilizat pentru calcularea plății de ecologizare în conformitate cu articolul 23 din prezentul regulament se reduce cu o suprafață obținută înmulțind cu 2 suprafața culturii principale care depășește 75 % din respectivul teren arabil determinat rămas.
(5)   Dacă s‑a constatat că un beneficiar nu a respectat, timp de trei ani, obligația privind diversificarea culturilor descrisă în prezentul articol, suprafața cu care va trebui să fie redusă, în anii următori, suprafața utilizată pentru calcularea plății de ecologizare, în conformitate cu alineatele (1)-(4), se înmulțește cu 2.”
14
Articolul 25 din același regulament delegat, intitulat „Reducerea plății de ecologizare în cazul nerespectării cerințelor privind pășunile permanente”, are următorul cuprins:
„(1)   Dacă s‑a constatat neconformitatea cu articolul 45 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul [nr. 1307/2013], suprafața de utilizat pentru calcularea plății de ecologizare în conformitate cu articolul 23 din prezentul regulament se reduce cu suprafața constatată ca neîndeplinind cerințele prevăzute la articolul 45 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul [nr. 1307/2013].
(2)   Dacă s‑a constatat neîndeplinirea obligațiilor prevăzute la articolul 44 din Regulamentul delegat (UE) nr. 639/2014 [al Comisiei din 11 martie 2014 de completare a Regulamentului (UE) nr. 1307/2013 al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a unor norme privind plățile directe acordate fermierilor prin scheme de sprijin în cadrul politicii agricole comune și de modificare a anexei X la regulamentul menționat (JO 2014, L 181, p. 1)], suprafața de utilizat pentru calcularea plății de ecologizare în conformitate cu articolul 23 din prezentul regulament se reduce cu suprafața constatată ca neîndeplinind obligațiile menționate la articolul 44 din Regulamentul delegat [nr. 639/2014].
(3)   Neconformitățile sunt considerate «constatate» dacă sunt stabilite în urma oricărui tip de controale efectuate în conformitate cu articolul 74 din Regulamentul [nr. 1306/2013] sau după ce au fost aduse la cunoștința autorității de control competente sau a agenției de plăți în orice alt mod.”
15
Articolul 26 din Regulamentul delegat nr. 640/2014, intitulat „Reducerea plății de ecologizare în cazul neîndeplinirii cerințelor privind zonele de interes ecologic”, prevede:
„(1)   Zona de interes ecologic prevăzută la articolul 46 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 1307/2013], denumită în continuare «zona de interes ecologic prevăzută», se calculează pe baza suprafeței totale de teren arabil determinate și incluzând, dacă este aplicabil în temeiul articolului 46 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 1307/2013], suprafețele determinate menționate la articolul 46 alineatul (2) primul paragraf literele (c), (d), (g) și (h) din regulamentul respectiv.
(2)   Dacă zona de interes ecologic cerută este mai mare decât zona de interes ecologic determinată ținând cont de ponderea zonelor de interes ecologic prevăzute la articolul 46 alineatul (3) din Regulamentul [nr. 1307/2013], suprafața de utilizat pentru calcularea plății de ecologizare în conformitate cu articolul 23 din prezentul regulament se reduce cu o suprafață obținută înmulțind cu 10 suprafața zonei de interes ecologic negăsite.
În sensul primului paragraf, zona de interes ecologic determinată nu trebuie să depășească proporția zonelor de interes ecologic declarate în cadrul suprafeței totale de teren arabil declarate.
(3)   Dacă s‑a constatat că un beneficiar nu a respectat, timp de trei ani, cerințele privind zonele de interes ecologic descrise în prezentul articol, suprafața cu care va trebui să fie redusă, în anii următori, suprafața utilizată pentru calcularea plății de ecologizare, în conformitate cu alineatul (2), se înmulțește cu 2.”
Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 809/2014
16
Articolul 35 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 809/2014 al Comisiei din 17 iulie 2014 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (UE) nr. 1306/2013 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește sistemul integrat de administrare și control, măsurile de dezvoltare rurală și ecocondiționalitatea (JO 2014, L 227, p. 69), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2018/746 al Comisiei din 18 mai 2018 (JO 2018, L 125, p. 1) (denumit în continuare „Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014”), intitulat „Creșterea ratei controalelor”, are următorul cuprins:
„Dacă, în urma controalelor la fața locului, se constată o neconformitate semnificativă în cadrul unei anumite scheme de ajutoare sau măsuri de sprijin sau într‑o regiune sau o parte a unei regiuni, autoritatea competentă mărește în consecință procentajul beneficiarilor care vor face obiectul controalelor la fața locului în anul următor.”
Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 908/2014
17
Considerentul (27) al Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 908/2014 al Comisiei din 6 august 2014 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (UE) nr. 1306/2013 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește agențiile de plăți și alte organisme, gestiunea financiară, verificarea conturilor, normele referitoare la controale, valorile mobiliare și transparența (JO 2014, L 255, p. 59, rectificare în JO 2015, L 114, p. 25), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2018/56 al Comisiei din 12 ianuarie 2018 (JO 2018, L 10, p. 9) (denumit în continuare „Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014”), enunță:
„Pentru a se garanta că, în condiții normale, procedura de verificare a conformității se încheie într‑o perioadă rezonabilă de timp, este oportună stabilirea unor perioade specifice pentru diferitele etape ale procedurii care trebuie respectate de Comisie și statele membre. Totuși, în același timp, ar trebui să fie posibilă prelungirea de către Comisie a perioadelor respective, dacă este necesar, având în vedere complexitatea unui caz în curs de investigare. Procedura de verificare a conformității ar trebui să dea statelor membre dreptul la proceduri contradictorii și să evalueze în mod corespunzător informațiile necesare pentru evaluarea riscului pentru fonduri.”
18
Articolul 34 din acest regulament de punere în aplicare, intitulat „Verificarea conformității”, prevede:
„(1)   Pentru a stabili sumele care trebuie excluse de la finanțarea din partea Uniunii, atunci când constată că cheltuielile nu au fost efectuate în conformitate cu normele Uniunii, Comisia utilizează propriile constatări și ia în considerare informațiile puse la dispoziție de statele membre, cu condiția ca aceste din urmă informații să fie furnizate în termenele prevăzute de Comisie în cadrul procedurii de verificare a conformității desfășurate în conformitate cu articolul 52 din Regulamentul [nr. 1306/2013] și în conformitate cu prezentul articol.
(2)   Atunci când consideră, în urma oricărei anchete, că cheltuielile nu au fost efectuate în conformitate cu normele Uniunii, Comisia comunică propriile constatări statului membru în cauză, specificând acțiunile corective necesare pentru a se asigura respectarea în viitor a normelor respective și indicând nivelul provizoriu al corecției financiare despre care consideră, în acea etapă a procedurii, că ar corespunde constatărilor sale. De asemenea, comunicarea respectivă trebuie să programeze o reuniune bilaterală în termen de cinci luni de la expirarea termenului acordat pentru un răspuns din partea statului membru. Comunicarea face trimitere la prezentul articol.
Statul membru trebuie să răspundă în termen de două luni de la primirea comunicării. În răspunsul său, statul membru are, în special, posibilitatea:
(a)
de a demonstra Comisiei că amploarea reală a neconformității sau riscul pentru fonduri este mai redus(ă) decât indicase Comisia;
(b)
de a informa Comisia despre acțiunile corective pe care le‑a întreprins pentru a asigura respectarea normelor Uniunii, precizând data efectivă a implementării lor.
În cazuri justificate și la cererea motivată a statului membru, Comisia poate acorda o prelungire cu maximum două luni a perioadei de două luni. Cererea trebuie adresată Comisiei înainte de expirarea perioadei respective.
În cazul în care consideră că nu este necesară o reuniune bilaterală, statul membru informează Comisia cu privire la acest lucru în răspunsul la comunicarea menționată.
(3)   În cadrul reuniunii bilaterale, ambele părți se străduiesc să ajungă la un acord privind măsurile care trebuie luate, precum și privind evaluarea gravității încălcării și a prejudiciului financiar cauzat bugetului Uniunii.
În termen de 30 zile lucrătoare de la data reuniunii bilaterale, Comisia întocmește procesul‑verbal și îl trimite statului membru. Statul membru poate trimite observațiile sale Comisiei în termen de 15 zile lucrătoare de la primirea procesului‑verbal.
În termen de șase luni de la trimiterea procesului‑verbal al reuniunii bilaterale, Comisia comunică oficial statului membru concluziile la care a ajuns pe baza informațiilor primite în cadrul procedurii de verificare a conformității. Comunicarea respectivă prezintă evaluarea cheltuielilor care trebuie excluse de la finanțarea din partea Uniunii în conformitate cu articolul 52 din Regulamentul [nr. 1306/2013] și cu articolul 12 din Regulamentul delegat (UE) nr. 907/2014 [al Comisiei din 11 martie 2014 de completare a Regulamentului (UE) nr. 1306/2013 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește agențiile de plăți și alte organisme, gestiunea financiară, verificarea și închiderea conturilor, garanțiile și utilizarea monedei euro (JO 2014, L 255, p. 18)]. Comunicarea face trimitere la articolul 40 alineatul (1) din prezentul regulament.
[…]
(6)   La momentul evaluării cheltuielilor care trebuie excluse de la finanțarea din partea Uniunii, informațiile comunicate de statul membru după comunicarea oficială a Comisiei menționată la alineatul (3) al treilea paragraf pot fi luate în considerare doar:
(a)
dacă este necesar pentru a se evita supraestimarea brută a prejudiciului financiar cauzat bugetului Uniunii și
(b)
dacă transmiterea cu întârziere a informațiilor este justificată în mod corespunzător de factori externi și nu periclitează adoptarea la timp de către Comisie a deciziei în temeiul articolului 52 din Regulamentul [1306/2013].
[…]”
19
Articolul 40 din regulamentul de punere în aplicare menționat, intitulat „Procedura de conciliere”, prevede la alineatul (1):
„Un stat membru poate înainta o chestiune organismului de conciliere în termen de 30 de zile lucrătoare de la data primirii comunicării oficiale din partea Comisiei, menționată la articolul 34 alineatul (3) al treilea paragraf, adresând o cerere de conciliere motivată către secretariatul organismului de conciliere.
[…]”
Istoricul cauzei și decizia în litigiu
20
Istoricul cauzei a fost prezentat de Tribunal la punctele 2-30 din hotărârea atacată și, în scopul prezentei proceduri, poate fi rezumat după cum urmează.
Ancheta din 2017
21
Comisia a deschis ancheta AA/2017/002/RO (denumită în continuare „ancheta din 2017”) împotriva României, în temeiul articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 și al articolului 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, pentru a verifica dacă gestionarea și controlul de către aceasta a schemelor de ajutoare pe suprafață plătite de fonduri au fost efectuate în conformitate cu dreptul Uniunii pentru exercițiile financiare 2015 și 2016.
22
În perioada 12-16 iunie 2017, Comisia a efectuat un audit la fața locului, în România.
23
La 28 august 2017, ca urmare a acestui audit, Comisia a notificat României rezultatele verificărilor sale, în conformitate cu articolul 34 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, și i‑a solicitat informații suplimentare.
24
La 20 februarie 2018, Comisia a organizat o reuniune bilaterală (denumită în continuare „reuniunea bilaterală aferentă anului 2017”), în conformitate cu articolul 34 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014.
25
La 3 aprilie 2018, procesul‑verbal al reuniunii bilaterale aferente anului 2017 a fost comunicat României, împreună cu invitația de a furniza informații suplimentare până la data de 2 iulie 2018.
26
La 25 aprilie 2018, România a transmis observațiile sale privind procesul‑verbal al reuniunii bilaterale aferente anului 2017 și, la 2 iulie și la 11 septembrie 2018, răspunsurile sale la solicitarea de informații suplimentare formulată în acest proces‑verbal, în temeiul dispozițiilor Regulamentului de punere în aplicare nr. 908/2014.
27
La 1 martie 2019, Comisia a comunicat României, în conformitate cu articolul 34 alineatul (3) al treilea paragraf și cu articolul 40 alineatul (1) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, concluziile sale bazate pe informațiile primite în cadrul procedurii de verificare a conformității. În concret, Comisia, pe de o parte, a indicat că își menținea poziția potrivit căreia sistemul instituit de România în cursul exercițiilor financiare 2015 și 2016, care face obiectul anchetei din 2017, prezenta deficiențe în funcționarea a cinci controale‑cheie și, pe de altă parte, a precizat valoarea sumei pe care intenționa să o excludă de la finanțarea de către Uniune.
28
La 10 aprilie 2019, România a depus o cerere de conciliere. În urma concilierii, la 24 iunie 2019 i‑a fost transmis un raport al organismului de conciliere.
29
La 10 iulie 2019, în urma acestui raport, România a comunicat Comisiei un calcul de impact revizuit pe baza articolului 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014.
30
Ulterior, Comisia a transmis României poziția sa finală, în care a indicat că își menține parțial poziția exprimată în concluziile sale comunicate la 1 martie 2019 și că reduce valoarea sumei pe care o propunea a fi exclusă de la finanțarea de către Uniune, după ce a luat în considerare calculul de impact revizuit transmis de România (denumită în continuare „poziția finală pentru anul 2017”).
31
Raportul de sinteză privind ancheta din 2017 a fost comunicat ulterior României.
Ancheta din 2018
32
Comisia a deschis ancheta AA/2018/007/RO (denumită în continuare „ancheta din 2018”) împotriva României, în temeiul articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 și al articolului 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, pentru a verifica dacă gestionarea și controlul de către aceasta a schemelor de ajutoare pe suprafață plătite de fonduri au fost efectuate în conformitate cu dreptul Uniunii pentru exercițiile financiare 2017 și 2018.
33
În perioada 2-6 iulie 2018, Comisia a efectuat un audit la fața locului, în România (denumit în continuare „auditul din 2018”).
34
Printr‑o scrisoare din 28 august 2018, Comisia a notificat României rezultatele verificărilor sale, în conformitate cu articolul 34 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014.
35
La 29 octombrie 2018, România a transmis Comisiei observațiile sale cu privire la rezultatele verificărilor.
36
La 23 ianuarie 2019, Comisia a invitat România la o reuniune bilaterală, în temeiul articolului 34 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014.
37
La 5 martie 2019, Comisia și autoritățile române s‑au întâlnit în cadrul unei reuniuni bilaterale (denumită în continuare „reuniunea bilaterală aferentă anului 2018”).
38
La 10 aprilie 2019, Comisia a transmis României procesul‑verbal al reuniunii bilaterale aferente anului 2018 (denumit în continuare „procesul‑verbal al anchetei din 2018”).
39
La 3 mai 2019, România a transmis Comisiei observațiile sale cu privire la procesul‑verbal al anchetei din 2018.
40
Printr‑o scrisoare din 10 iunie 2019, România a prezentat răspunsurile sale la cererea de informații suplimentare formulată în procesul‑verbal al anchetei din 2018.
41
Ulterior, Comisia a trimis României, la 19 decembrie 2019, concluziile preliminare ale anchetei din 2018 (denumită în continuare „comunicarea privind cheltuielile excluse pentru anul 2018”), în temeiul articolului 34 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, în care a comunicat propunerea sa de a exclude de la finanțarea de către Uniune suma de 178846662,94 euro și a confirmat opinia sa potrivit căreia în România, în cursul exercițiilor financiare 2017 și 2018, punerea în aplicare a schemei de ajutoare pe suprafață a încălcat reglementarea Uniunii.
42
Mai precis, Comisia a arătat că motivele de excludere a respectivelor cheltuieli din fonduri aveau legătură cu deficiențele constatate în privința a patru controale‑cheie, și anume controalele administrative în ceea ce privește definiția terenurilor lăsate pârloagă în raport cu cea a pășunilor temporare, efectuarea de controale încrucișate pentru stabilirea eligibilității parcelelor declarate, efectuarea unui număr suficient de controale la fața locului și efectuarea unor controale la fața locului de o calitate suficientă.
43
La 5 februarie 2020, România a depus o cerere de conciliere (denumită în continuare „cererea de conciliere pentru anul 2018”).
44
La 15 decembrie 2020, România a participat la o reuniune de conciliere.
45
La 4 ianuarie 2021, organismul de conciliere a comunicat raportul său în care a concluzionat că nu este posibilă concilierea.
46
La 5 iulie 2021, Comisia a comunicat României poziția sa finală, adoptată în urma raportului de conciliere. În această poziție, în esență, Comisia și‑a menținut evaluarea potrivit căreia sistemul pus în aplicare în România în cursul exercițiilor financiare 2017 și 2018 prezenta deficiențe în funcționarea a patru controale‑cheie. În plus, Comisia a redus corecțiile forfetare propuse la suma de 178320110,85 euro.
47
Ulterior, Comisia a trimis României un raport de sinteză în care a amintit diferitele etape ale anchetei din 2018, conținutul observațiilor formulate de România în cursul procedurii de verificare a conformității și motivarea concluziilor sale finale.
48
La 17 noiembrie 2021, Comisia a adoptat decizia în litigiu.
49
În ceea ce privește cheltuielile efectuate de România în cadrul fondurilor pentru exercițiile financiare 2017 și 2018, Comisia a evidențiat încălcările dreptului Uniunii menționate la punctul 42 din prezenta hotărâre și a decis să îi aplice acesteia o corecție forfetară în cuantum de 178320110,85 euro.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
50
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 27 ianuarie 2022, România a introdus o acțiune având ca obiect anularea în parte a deciziei în litigiu, în măsura în care privea cheltuielile pe care le‑a efectuat în cadrul fondurilor, în cursul exercițiilor financiare 2018 și 2019, în cuantum de 178320110,85 euro.
51
În susținerea acțiunii formulate, România a invocat trei motive.
52
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a înlăturat aceste motive ca fiind neîntemeiate și, prin urmare, a respins acțiunea în totalitate.
53
În primul rând, la punctele 34-173 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat și a înlăturat primul motiv, întemeiat pe exercitarea necorespunzătoare de către Comisie a competenței sale de a exclude sume de la finanțarea de către Uniune în temeiul articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 și care cuprindea cinci aspecte.
54
Primo, la punctele 37-52 din această hotărâre, Tribunalul a analizat și a înlăturat ca fiind neîntemeiat primul aspect al acestui motiv, bazat pe erori săvârșite de Comisie la constatarea unor deficiențe în controalele administrative în ceea ce privește relația dintre ancheta din 2017 și ancheta din 2018, precum și în termenul aplicabil informațiilor transmise de România în cadrul anchetei din 2018.
55
În această privință, Tribunalul a arătat, în special la punctele 41 și 42 din hotărârea menționată, că ancheta din 2017 și ancheta din 2018 se suprapuneau în ceea ce privește cele patru controale‑cheie pentru care Comisia constatase încălcări. El a arătat însă că, pe de o parte, aceste încălcări priveau două perioade diferite, ancheta din 2017 privind exercițiile financiare 2015 și 2016 și ancheta din 2018 privind exercițiile financiare 2017 și 2018, și că, pe de altă parte, decizia adoptată în urma anchetei din 2017 nu a făcut obiectul unei căi de atac și, prin urmare, a devenit definitivă. Tribunalul a considerat că acțiunea a fost introdusă împotriva deciziei în litigiu, care a fost adoptată la finalul anchetei din 2018, și că privea exercițiile financiare 2017 și 2018. România nu putea, așadar, potrivit Tribunalului, să repună în discuție, în ceea ce privește ancheta din 2017, decât trimiterile la această anchetă făcute de Comisie în cursul anchetei din 2018 și pe baza cărora aceasta a adoptat decizia atacată.
56
În ceea ce privește termenul aplicabil comunicării de informații de către România în cadrul anchetei din 2018, Tribunalul a arătat la punctul 47 din hotărârea atacată că cele două condiții prevăzute în această privință la articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 aveau un caracter cumulativ, astfel încât, dacă una dintre cele două nu era îndeplinită, nu era necesară examinarea celeilalte.
57
Tribunalul a statuat în continuare, la punctul 49 din această hotărâre, că suprapunerea parțială a anchetei din 2017 și a anchetei din 2018 nu avea efecte asupra legalității deciziei în litigiu, astfel încât comportamentul reproșat Comisiei de România, care a susținut că se afla în imposibilitatea de a furniza informațiile esențiale pentru ancheta din 2018 din cauza comportamentului Comisiei în cadrul anchetei din 2017, nu putea fi considerat un factor extern în sensul articolului 34 alineatul (6) litera (b) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2004.
58
În plus, la punctul 50 din hotărârea menționată, Tribunalul a arătat că, în cadrul procedurii de verificare a conformității, statul membru în cauză trebuie să prezinte o explicație care să permită să se considere că anumiți factori externi au justificat prezentarea tardivă de informații, după comunicarea oficială trimisă de Comisie, și că revenea acesteia din urmă sarcina de a evalua dacă această explicație era satisfăcătoare, dat fiind că, în ipoteza în care Comisia ar fi respins explicația menționată și nu ar fi aplicat articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, statul membru menționat ar fi putut contesta în fața Tribunalului refuzul de a lua în considerare informațiile pe care le‑a transmis astfel.
59
La punctul 51 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat, pe de o parte, că, în cadrul anchetei din 2018, singurul factor extern invocat de România privea informațiile privind ratele de eroare utilizate pentru calcularea riscului pentru FEGA. Pe de altă parte, România a contestat comportamentul Comisiei nu în cursul procedurii de verificare a conformității, ci numai în fața Tribunalului, astfel încât nu se poate reproșa în mod valabil Comisiei că nu a examinat în mod corect noțiunea de „factor extern” în sensul articolului 34 alineatul (6) litera (b) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2004.
60
Secundo, la punctele 53-99 din această hotărâre, Tribunalul a examinat și a înlăturat, ca fiind neîntemeiat, al doilea aspect al primului motiv, bazat pe erori de apreciere săvârșite de Comisie la constatarea unor deficiențe în controalele administrative în ceea ce privește definiția terenurilor lăsate pârloagă în raport cu definiția pășunilor temporare.
61
În această privință, Tribunalul a respins mai întâi, la punctul 77 din hotărârea menționată, o primă critică, întemeiată pe trimiterile la ancheta din 2017 făcute de Comisie în cadrul anchetei din 2018.
62
În ceea ce privește argumentul României potrivit căruia, în cazul terenurilor arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 de hectare (ha), faptul că terenurile lăsate pârloagă sunt confundate cu pășuni temporare nu implică niciun risc pentru fonduri și că, în consecință, articolul 44 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1307/2013 a fost respectat în speță, Tribunalul a statuat în special, la punctul 70 din hotărârea atacată, că, afirmând că, în aproape toate cazurile, dacă una dintre cele două culturi, pășune temporară sau teren lăsat pârloagă, este declarată la una dintre cele două categorii necesare pentru a asigura diversificarea (cultură principală sau cultură secundară), alte culturi sunt declarate sub cealaltă categorie, România ar fi recunoscut în mod implicit că nu era în măsură să garanteze că nu exista niciun risc pentru fonduri.
63
La punctul 71 din această hotărâre, Tribunalul a precizat că această argumentație echivala cu admiterea eventualei existențe a unor cazuri în care cele două culturi impuse la articolul 44 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 1307/2013 erau terenuri lăsate pârloagă și pășuni temporare. Astfel, contrar celor susținute de România, ar fi fost necesară o distincție între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare pentru a asigura respectarea cerinței prevăzute de această dispoziție, potrivit căreia două culturi trebuie să fie prezente pe terenurile arabile ale agricultorului care acoperă între 10 și 30 ha, în măsura în care ar putea exista o situație în care, în realitate, terenurile arabile ar fi acoperite în întregime de terenuri lăsate pârloagă sau de pășuni temporare.
64
În ceea ce privește argumentul României potrivit căruia, deși, în principiu, cultura principală nu trebuie să acopere mai mult de 75 % din terenurile arabile, depășirea acestui prag este permisă atât în cazul terenurilor lăsate pârloagă, cât și în cazul pășunilor temporare, conform articolului 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1307/2013, astfel încât, chiar dacă cele două culturi se confundă, nu există niciun risc pentru fonduri, Tribunalul a constatat, la punctul 72 din hotărârea menționată, că România nu a făcut dovada îndeplinirii condiției prealabile aplicării excepției prevăzute la articolul 44 alineatul (3) litera (a) din acest regulament, și anume faptul că pășunile temporare, terenurile lăsate pârloagă sau combinația acestora reprezintă mai mult de 75 % din terenurile arabile ale unei exploatații.
65
În ceea ce privește argumentul României potrivit căruia inspectorii săi controlaseră terenurile declarate ca fiind lăsate pârloagă timp de doi ani consecutivi pentru a sancționa eventuale nereguli, Tribunalul a arătat, la punctul 76 din hotărârea atacată, că auditul din 2018 evidențiase o problemă diferită, și anume faptul că la fața locului a fost săvârșită o eroare în calificarea terenurilor care a produs consecințe în cascadă, ceea ce a repus în discuție aplicarea pragurilor de ecologizare bazate pe diversificarea culturilor în conformitate cu articolul 44 din Regulamentul nr. 1307/2013.
66
În continuare, Tribunalul a înlăturat, la punctul 87 din această hotărâre, a doua critică, întemeiată pe lipsa de claritate a temeiului juridic al anchetei din 2018.
67
Tribunalul s‑a bazat, la punctele 83-86 din hotărârea menționată, pe faptul că România a avut cunoștință de temeiul juridic al anchetei din 2018 cel târziu la 10 aprilie 2019, ziua comunicării procesului‑verbal al anchetei din 2018. În plus, potrivit acestuia, ea nu putea susține în mod valabil că trimiterea la articolul 44 la Regulamentul nr. 1307/2013, care privește diversificarea culturilor pentru a beneficia de schema de plată pentru practicile agricole benefice pentru climă și mediu, nu era suficientă pentru a înțelege natura și întinderea contestației Comisiei.
68
În sfârșit, Tribunalul a înlăturat, la punctul 99 din hotărârea atacată, a treia critică, întemeiată pe erori în calculul corecției forfetare aplicate de Comisie în cadrul anchetei din 2018.
69
În acest scop, el a arătat în special, pe de o parte, la punctul 95 din această hotărâre, că excepția prevăzută la articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 nu era aplicabilă în speță. Pe de altă parte, Tribunalul a constatat, la punctul 97 din hotărârea menționată, că România nu a demonstrat că Comisia a săvârșit o eroare de apreciere atunci când a considerat că nu a avut loc corecția invocată de România în susținerea argumentului său potrivit căruia neregula evidențiată de Comisie prezenta un grad scăzut de gravitate și avea o amploare redusă.
70
Tertio, la punctele 100-152 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat și a înlăturat, ca fiind neîntemeiat, al treilea aspect al primului motiv, bazat pe erori de apreciere săvârșite de Comisie la constatarea unor deficiențe în realizarea controalelor încrucișate în vederea stabilirii admisibilității parcelei declarate.
71
În ceea ce privește prima critică, întemeiată pe erori de apreciere săvârșite de Comisie la constatarea unor deficiențe în realizarea controalelor în cadrul FEGA, Tribunalul a înlăturat‑o la punctul 143 din această hotărâre.
72
În special, acesta a făcut distincție, la punctele 121 și 122 din hotărârea menționată, între actualizarea Sistemului de Identificare a Parcelelor Agricole (denumit în continuare „LPIS”) și procentul scăzut de cazuri de neconformitate constatate în cadrul anchetei din 2018 și a apreciat că, fără a săvârși o eroare de apreciere, Comisia a considerat în decizia în litigiu că, în ceea ce privea această actualizare, nu exista un prag aplicabil erorilor.
73
În ceea ce privește actualizarea menționată, Tribunalul a statuat, la punctele 130 și 131 din hotărârea atacată, că problema temeiului juridic al actualizării trienale a LPIS nu are efecte asupra deficiențelor pe care le‑a constatat Comisia. Astfel, pe de o parte, din procesul‑verbal al reuniunii bilaterale din 8 septembrie 2017 cu privire la planul de acțiune din 2017, citat de România însăși, reieșea că niciun stat membru nu a fost sancționat pentru că nu a efectuat o actualizare a LPIS o dată la trei ani, dar că erorile rezultate din neactualizare creau un risc pentru fonduri și puteau constitui baza unor corecții financiare. Pe de altă parte, astfel cum Tribunalul constatase deja în legătură cu alte argumente ale României, vechimea imaginilor LPIS era cea care se afla la originea riscului pentru FEGA.
74
În ceea ce privește a doua critică, întemeiată pe erori săvârșite de Comisie la constatarea unor deficiențe în realizarea controalelor în cadrul FEADR, Tribunalul a înlăturat‑o la punctul 152 din această hotărâre.
75
Tribunalul a statuat, pe de o parte, la punctul 149 din hotărârea menționată, că Comisia a explicat în mod întemeiat, în comunicarea privind cheltuielile excluse pentru anul 2018, că nu a ținut seama de calculele prezentate de România întrucât acestea nu erau conforme cu ceea ce fusese convenit în cadrul reuniunii bilaterale aferente anului 2018. Pe de altă parte, Tribunalul a statuat, la punctul 150 din aceeași hotărâre, că Comisia a considerat fără a săvârși o eroare de apreciere că nu era aplicabilă în speță excepția prevăzută la articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014.
76
Tribunalul a indicat de asemenea, la punctul 151 din hotărârea atacată, că, în orice caz, nu revine Comisiei sarcina de a dovedi eroarea din calculele unui stat membru, ci acesta din urmă trebuie să demonstreze că elementele pe care s‑a întemeiat Comisia pentru a‑și exprima îndoielile erau eronate, ceea ce, în opinia sa, nu a făcut în speță România.
77
Quarto, la punctele 153-169 din hotărârea menționată, Tribunalul a examinat și a înlăturat ca fiind neîntemeiat al patrulea aspect al primului motiv, bazat pe erori de apreciere săvârșite de Comisie la constatarea unor deficiențe în realizarea unui număr suficient de controale la fața locului.
78
În ceea ce privește dezacordul dintre România și Comisie cu privire la procentul de beneficiari care trebuie să facă obiectul unui control în cadrul măsurilor de sprijin pentru ecologizare atunci când se constată neconformități semnificative, Tribunalul a observat mai întâi, la punctul 162 din hotărârea atacată, că acest dezacord era legat de determinarea procentului ce decurge din calculul pentru stabilirea uneia dintre cele două valori care sunt necesare pentru determinarea acestui procent.
79
În ceea ce privește documentul de lucru DS/CDP/2015/19, la care a făcut referire România, Tribunalul a arătat, la punctul 163 din această hotărâre, că respectivul document indica faptul că plata de ecologizare nu putea fi efectuată decât pentru suprafața care era în principiu eligibilă, și anume cea care îndeplinea criteriile de eligibilitate ale schemei de plată unică pe suprafață (denumită în continuare „SAPS”). La punctul 164 din hotărârea menționată, Tribunalul a constatat că documentul menționat precizează, în ceea ce privește formula care trebuie utilizată pentru a determina rata de control al ecologizării care ar trebui majorată în anul următor celui al neconformităților semnificative, că numărătorul, și anume reducerea totală pentru ecologizare în hectare, trebuie înțeles ca fiind reducerea totală a numărului de hectare pentru regiunea controlată, inclusiv reducerea pentru toate cerințele în materie de ecologizare. Acest lucru implica, potrivit Tribunalului, că trebuia luată în considerare nu numai reducerea rezultată din toate cerințele în materie de ecologizare, ci și reducerea numărului de hectare pentru regiunea controlată.
80
Quinto, la punctele 170-173 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat și a înlăturat ca fiind neîntemeiat al cincilea aspect al primului motiv, bazat pe erori săvârșite de Comisie la constatarea unor deficiențe în realizarea unor controale la fața locului de o calitate suficientă, în măsura în care temeinicia acestui aspect era legată de temeinicia celui de al doilea și a celui de al treilea aspect ale primului motiv.
81
În al doilea rând, la punctele 174-181 din această hotărâre, Tribunalul a examinat și a înlăturat ca fiind neîntemeiat al doilea motiv, bazat pe încălcarea principiului proporționalității.
82
În această privință, Tribunalul a arătat, la punctul 180 din hotărârea menționată, că în cadrul acestui motiv România a invocat din nou, pe de o parte, faptul că nu a fost în măsură să prezinte calcule adecvate în termenul prevăzut la articolul 34 alineatul (3) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 din cauza suprapunerii anchetei din 2017 și a anchetei din 2018 și, pe de altă parte, faptul că Comisia nu a aplicat articolul 34 alineatul (6) din același regulament și, așadar, nici nu a ținut seama de calculele pe care România le prezentase în cererea de conciliere pentru anul 2018. Prin urmare, Tribunalul a considerat la punctul 181 din aceeași hotărâre că, în măsura în care a statuat, în această hotărâre, că, pe de o parte, prezentarea unor calcule adecvate în cadrul anchetei din 2018 nu depindea de calculele anchetei din 2017 și că, pe de altă parte, condițiile prevăzute la articolul 34 alineatul (6) din regulamentul de punere în aplicare menționat nu erau îndeplinite în speță, al doilea motiv trebuia înlăturat.
83
În al treilea rând, la punctele 182-209 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat și a înlăturat ca fiind neîntemeiat al treilea motiv, bazat pe încălcarea obligației de motivare.
Concluziile părților în fața Curții
84
România solicită Curții:
–
declararea recursului ca admisibil și anularea în totalitate a hotărârii atacate;
–
soluționarea definitivă a litigiului prin admiterea acțiunii în anularea în parte a deciziei în litigiu sau
–
cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei la Tribunal pentru ca acesta să se pronunțe din nou, admițând acțiunea în anularea în parte a deciziei în litigiu formulată de România, și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
85
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea României la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
86
În susținerea recursului formulat, România invocă patru motive.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 și cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”)
87
Primul motiv cuprinde patru aspecte.
Cu privire la primul aspect, referitor la modificarea temeiului juridic al propunerilor de corecție financiară ale Comisiei în cursul procedurii de verificare a conformității
– Argumentația părților
88
În cadrul primului aspect al primului motiv, România contestă punctele 85 și 86 din hotărârea atacată.
89
Pe de o parte, Tribunalul ar fi statuat în mod eronat că Comisia putea modifica temeiul juridic al propunerilor sale de corecție financiară în cursul procedurii de verificare a conformității, inclusiv în cadrul reuniunii bilaterale. Pe de altă parte, Tribunalul ar fi considerat în mod eronat că România a fost informată cu privire la temeiul juridic al acestor propuneri cel târziu la 10 aprilie 2019, și anume în ziua comunicării procesului‑verbal al anchetei din 2018, și că acest stat membru a avut ocazia să își prezinte în mod util observațiile înainte ca Comisia să îi trimită comunicarea privind cheltuielile excluse.
90
Astfel, procedura de verificare ar presupune, în conformitate cu articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, ca, încă din prima etapă a acestei proceduri, Comisia să indice normele Uniunii pe care le consideră încălcate, măsurile necesare și corecția avută în vedere în această privință.
91
România amintește, referindu‑se la Hotărârea din 3 mai 2012, Spania/Comisia (C‑24/11 P, EU:C:2012:266, punctele 26-28), că, în urma unei anchete și în cazul în care consideră că cheltuielile nu au fost efectuate în conformitate cu normele Uniunii, Comisia este obligată să comunice rezultatele verificărilor sale statului membru în cauză și să indice acțiunile corective care trebuie luate pentru a garanta în viitor respectarea acestor norme. Pentru ca o astfel de comunicare să poată îndeplini o funcție de avertizare a acestui stat membru, Comisia ar trebui să îi dea acestuia posibilitatea de a cunoaște perfect rezervele sale, în special să indice într‑un mod suficient de precis neregula care îi este reproșată.
92
Comisia consideră că primul aspect al primului motiv trebuie respins ca fiind nefondat.
– Aprecierea Curții
93
În prealabil trebuie amintit, pe de o parte, că verificarea conformității este reglementată de articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013.
94
Potrivit alineatului (1) al acestui articol 52, verificarea conformității se efectuează atunci când Comisia constată că cheltuielile care intră sub incidența articolului 4 alineatul (1) și a articolului 5 din acest regulament nu au fost efectuate în conformitate cu dreptul Uniunii și, în cazul FEADR, în conformitate cu dreptul Uniunii și cu cel național aplicabile, menționate la articolul 85 din Regulamentul nr. 1303/2013. Comisia adoptă atunci acte de punere în aplicare prin care stabilește cuantumurile care se exclud de la finanțarea din partea Uniunii.
95
Alineatul (3) al articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 definește, la rândul său, procedura de urmat înaintea oricărei decizii de refuz al finanțării. Din acesta rezultă că adoptarea unei astfel de decizii este condiționată de existența între Comisie și statul membru în cauză a unui schimb de notificări scrise privind rezultatul verificărilor efectuate de Comisie cu scopul de a ajunge la un acord cu privire la măsurile care trebuie adoptate. În lipsa unui acord, statul membru în cauză poate solicita deschiderea unei proceduri de conciliere, la finalul căreia se prezintă Comisiei un raport conținând recomandări, care ține seama de acesta înainte de a decide cu privire la un refuz de finanțare [a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2025, Bulgaria/Comisia (Cheltuieli necuvenite finanțate de FEGA), C‑294/23 P, EU:C:2025:823, punctul 56].
96
Această procedură instituie astfel un dialog între Comisie și statul membru în cauză și urmărește în esență, în primul rând, să le permită schimbul de informații, în al doilea rând, să îi ofere statului membru menționat posibilitatea de a‑și exercita dreptul la apărare, în al treilea rând, să îi permită acestuia din urmă să demonstreze inexactitatea constatărilor Comisiei și, în sfârșit, în al patrulea rând, să îi permită statului membru respectiv să informeze Comisia cu privire la acțiunile corective puse în aplicare pentru a asigura respectarea reglementării Uniunii [a se vedea prin analogie Hotărârea din 13 februarie 2020, Grecia/Comisia (Pășuni permanente), C‑252/18 P, EU:C:2020:95, punctul 84].
97
Pe de altă parte, în conformitate cu articolul 53 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1306/2013, Comisia a adoptat Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, al cărui articol 34 stabilește modalitățile procedurii de verificare a conformității prevăzute la articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013.
98
Astfel cum reiese din articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, interpretat în lumina considerentului (27) al acestuia, este vorba despre o procedură contradictorie ale cărei diferite etape sunt supuse respectării unor termene specifice pentru a garanta că aceasta se încheie într‑un termen rezonabil [a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2025, Bulgaria/Comisia (Cheltuieli necuvenite finanțate de FEGA), C‑294/23 P, EU:C:2025:823, punctul 58].
99
În prima etapă, Comisia comunică, în conformitate cu articolul 34 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, propriile constatări statului membru în cauză, specificând acțiunile corective pe care consideră că trebuie să le adopte și indicând nivelul provizoriu al corecției financiare pe care îl consideră ca fiind corespunzător.
100
Reiese din jurisprudență că această comunicare trebuie să identifice în mod suficient de precis toate neregulile reproșate statului membru în cauză care, în definitiv, au stat la baza corecției financiare preconizate. Numai o astfel de comunicare este de natură să garanteze posibilitatea de a cunoaște perfect rezervele Comisiei [a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2025, Bulgaria/Comisia (Cheltuieli necuvenite finanțate de FEGA), C‑294/23 P, EU:C:2025:823, punctul 59 și jurisprudența citată].
101
În plus, conform articolului 34 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, comunicarea menționată trebuie să prevadă organizarea unei reuniuni bilaterale în termen de cinci luni de la expirarea termenului de răspuns de care dispune statul membru în cauză. Reiese de asemenea din articolul 34 alineatul (3) al doilea paragraf din acest regulament de punere în aplicare că Comisia, în termen de 30 de zile lucrătoare de la data reuniunii bilaterale, întocmește procesul‑verbal al acesteia și îl transmite statului membru în cauză, care poate trimite observațiile sale Comisiei în termen de 15 de zile lucrătoare de la primirea acestuia.
102
Or, deși comunicarea vizată la punctul 99 din prezenta hotărâre trebuie să dea statului membru în cauză posibilitatea de a cunoaște perfect rezervele Comisiei, astfel încât aceasta să poată îndeplini o funcție de avertizare [a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 februarie 2020, Grecia/Comisia (Pășuni permanente), C‑252/18 P, EU:C:2020:95, punctul 82 și jurisprudența citată], nu reiese din aceasta că toate dispozițiile juridice care ar putea fi încălcate prin neregula constatată inițial trebuie în mod necesar să fie menționate în această comunicare.
103
Astfel, Curtea a statuat deja că, în măsura în care comunicarea respectivă poate îndeplini o funcție de avertizare, simpla omisiune, în acest document, a unei referințe juridice nu constituie o încălcare a unei norme fundamentale de procedură (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 ianuarie 2002, Finlanda/Comisia, C‑170/00, EU:C:2002:51, punctul 34, și Hotărârea din 7 octombrie 2004, Spania/Comisia, C‑153/01, EU:C:2004:589, punctul 93).
104
De asemenea, deși Comisia este obligată să respecte, în relațiile cu statele membre, condițiile pe care și le‑a impus ea însăși prin regulamente de punere în aplicare, statele membre nu pot adopta, în relațiile lor cu Comisia, poziții pur formaliste atunci când reiese din împrejurări că drepturile lor au fost pe deplin protejate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 ianuarie 2002, Finlanda/Comisia, C‑170/00, EU:C:2002:51, punctul 34, și Hotărârea din 7 octombrie 2004, Spania/Comisia (C‑153/01, EU:C:2004:589, punctul 93). Aceasta este situația în special atunci când statul membru în cauză a putut înțelege temeiul propunerilor de corecție financiară ale Comisiei și a putut să își exprime în mod util punctul de vedere în cursul procedurii de verificare a conformității (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Comunità montana della Valnerina/Comisia, C‑240/03 P, EU:C:2006:44, punctul 129 și jurisprudența citată).
105
Trebuie adăugat că, contrar celor susținute de România, interpretarea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 potrivit căreia nicio modificare a temeiului juridic referitor la propunerile de corecție financiară ale Comisiei nu ar putea fi efectuată după comunicarea menționată la punctul 99 din prezenta hotărâre, care constituie prima etapă a procedurii de verificare a conformității, ar echivala cu a admite, contrar jurisprudenței citate la punctul 104 din această hotărâre, că statele membre pot împiedica avansarea acestei proceduri. Această interpretare ar însemna încălcarea caracterului evolutiv al respectivei proceduri, care este întemeiată pe schimbul de informații dintre Comisie și statul membru în cauză, și constrângerea Comisiei să reînceapă aceeași procedură, deși din împrejurările speței reiese că statul membru în cauză a înțeles propunerile de corecție financiară ale Comisiei și a putut să își prezinte în mod util observațiile cu privire la acestea înainte ca această instituție să îi comunice, în conformitate cu articolul 34 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, concluziile la care a ajuns pe baza informațiilor primite în cadrul procedurii de verificare a conformității. Prin urmare, o asemenea interpretare ar fi contrară obiectivului de protejare a intereselor financiare ale bugetului Uniunii, enunțat în considerentele (37) și (39) ale Regulamentului nr. 1306/2013, în măsura în care ar putea dăuna eficacității recuperării sumelor cheltuite în mod necuvenit.
106
Astfel, fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a putut statua, la punctul 85 din hotărârea atacată, că Comisia poate modifica temeiul juridic al propunerilor sale de corecție financiară în cursul procedurii de verificare a conformității, cu condiția însă ca această modificare să aibă loc într‑un moment al acestei proceduri care să permită statului membru să ia poziție cu privire la aceste propuneri.
107
În ceea ce privește aspectul dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctul 86 din hotărârea atacată, că România a fost informată cel târziu la 10 aprilie 2019 cu privire la temeiul juridic al susținerilor Comisiei și că a fost astfel în măsură să ia poziție în mod util cu privire la propunerile menționate, reiese din aprecierea faptelor efectuată de Tribunal la punctele 83 și 84 din hotărârea atacată, necontestată de România, că, în procesul‑verbal al anchetei din 2018 care fusese comunicat României la 10 aprilie 2019, Comisia precizase că temeiul juridic al deficiențelor care îi erau reproșate acesteia era constituit de articolele 4 și 44-46 din Regulamentul nr. 1307/2013. La punctul 84 din această hotărâre, Tribunalul a arătat, în plus, că acest stat membru avea cunoștință de deficiențele constatate în cadrul auditului din 2018 referitoare la problema definiției terenurilor lăsate pârloagă în raport cu cea a pășunilor temporare, astfel încât nu putea susține în mod valabil că trimiterea la articolul 44 din acest regulament, care privește diversificarea culturilor pentru a beneficia de schema de plată pentru ecologizare, nu era suficientă pentru a înțelege natura și întinderea susținerilor Comisiei.
108
În aceste condiții, ținând seama de faptul că România a avut, așadar, posibilitatea să își comunice observațiile cu privire la acest document, astfel cum impun dispozițiile menționate la punctul 101 din prezenta hotărâre, Tribunalul a putut, la punctul 86 din hotărârea atacată, să statueze că România a fost informată cu privire la temeiul juridic al propunerilor de corecție financiară ale Comisiei cel târziu la 10 aprilie 2019, ziua comunicării procesului‑verbal al anchetei din 2018, astfel încât aceasta a avut ocazia să își prezinte în mod util observațiile înainte ca Comisia să îi trimită concluziile sale cu privire la cheltuielile excluse pentru anul 2018.
109
Din considerațiile care precedă rezultă că primul aspect al primului motiv trebuie înlăturat ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect, referitor la aplicabilitatea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 transmiterii de informații referitoare la inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii
– Argumentația părților
110
În cadrul primului aspect al primului motiv, România contestă punctele 50 și 51 din hotărârea atacată.
111
În opinia sa, Tribunalul a statuat în mod eronat în aceasta că articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 se aplică nu numai transmiterii de informații referitoare la calculul corecției financiare, ci și transmiterii de informații referitoare la inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii.
112
Tribunalul s‑ar fi referit în cuprinsul acestor puncte la condițiile prevăzute la articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2004 pentru a valida în esență concluzia Comisiei potrivit căreia nu ar fi trebuit luate în considerare informațiile transmise de România după comunicarea privind cheltuielile excluse pentru anul 2018 și care urmăreau să demonstreze inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii.
113
Or, condiția enunțată la articolul 34 alineatul (6) litera (a) din acest regulament de punere în aplicare ar face referire la luarea în considerare a informațiilor comunicate tardiv de statul membru pentru a se evita supraestimarea brută a prejudiciului financiar cauzat bugetului Uniunii. Această dispoziție ar constitui o excepție care trebuie astfel să facă obiectul unei interpretări și al unei aplicări stricte. Prin urmare, ea nu s‑ar aplica transmiterii de informații referitoare la inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii.
114
Comisia apreciază, cu titlu principal, că al doilea aspect al primului motiv este inadmisibil. Ea amintește că, în cadrul unui recurs, controlul Curții este limitat la aprecierea soluției legale date cu privire la motivele și la argumentele dezbătute în fața Tribunalului. Or, România nu ar fi susținut în fața Tribunalului că articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 nu se aplica procedurii de verificare a conformității care a condus la decizia în litigiu, ci ar fi susținut contrariul. În plus, Comisia consideră că argumentele prezentate de România nu ar permite să se determine în mod clar care ar fi încălcarea dreptului Uniunii săvârșită în cadrul procedurii de verificare a conformității desfășurate în speță, pe care acest stat membru o consideră de altfel ca „inexistentă”.
115
Cu titlu subsidiar, Comisia arată că al doilea aspect al primului motiv trebuie înlăturat ca fiind nefondat.
– Aprecierea Curții
116
Cu titlu introductiv, Comisia susține inadmisibilitatea celui de al doilea aspect al primului motiv deoarece, pe de o parte, România nu a invocat în fața Tribunalului argumentul referitor la inaplicabilitatea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 transmiterii de informații referitoare la inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii și, pe de altă parte, acest argument ar fi lipsit de claritate.
117
Este suficient să se observe în această privință că, în temeiul unei jurisprudențe consacrate, competența Curții în cadrul recursului este limitată la aprecierea soluției legale date cu privire la motivele și la argumentele dezbătute în fața primei instanțe. O parte nu poate, așadar, să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului întrucât aceasta ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost sesizat Tribunalul. Cu toate acestea, un recurent poate să formuleze un recurs invocând în fața Curții motive și argumente derivate din însăși hotărârea contestată și care urmăresc să critice temeinicia în drept a acesteia (Hotărârea din 6 octombrie 2021, Sigma Alimentos Exterior/Comisia, C‑50/19 P, EU:C:2021:792, punctele 39 și 40, precum și jurisprudența citată).
118
În speță, România critică în mod clar și detaliat motivele hotărârii atacate, care figurează la punctele 50 și 51 din aceasta. Dacă, așa cum susține România, articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 nu ar fi aplicabil transmiterii de informații referitoare la inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii, aprecierea formulată de Tribunal în cuprinsul acestor puncte cu privire la prezentarea tardivă a acestor informații ar fi greșită. Astfel, nu se poate considera că al doilea aspect al primului motiv modifică obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului sau este lipsit de claritate, împrejurări care ar avea drept consecință inadmisibilitatea acestui aspect.
119
Având în vedere aceste considerații, cauza de inadmisibilitate îndreptată împotriva celui de al doilea aspect al primului motiv trebuie înlăturată.
120
Pe fond, din articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 reiese că această dispoziție vizează evaluarea cheltuielilor care trebuie excluse de la finanțarea de către Uniune.
121
Or, aprecierea chestiunii dacă există o încălcare a dreptului Uniunii care determină o astfel de excludere, precum și stabilirea cuantumului corecției financiare care decurge din aceasta sunt intrinsec legate. Prin urmare, nu se poate considera, astfel cum susține în esență România, că prezentarea informațiilor suplimentare de către statul membru în cauză pentru a demonstra inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii ar putea fi efectuată după comunicarea concluziilor oficiale ale Comisiei fără a ține seama de cadrul stabilit la articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, care prevede condițiile în care statul membru poate comunica asemenea informații.
122
Astfel, dacă această dispoziție nu ar fi aplicabilă transmiterii unor asemenea informații, statele membre ar putea furniza Comisiei, după comunicarea concluziilor oficiale ale acesteia, informații suplimentare care să o oblige pe aceasta din urmă să reexamineze în mod continuu propriile concluzii cu privire la pretinsa inexistență a unei încălcări a dreptului Uniunii.
123
În plus, după cum reiese din cuprinsul punctului 98 din prezenta hotărâre, procedura de verificare a conformității constituie o procedură contradictorie ale cărei diferite etape sunt supuse respectării unor termene specifice pentru a garanta că aceasta se încheie într‑un termen rezonabil.
124
Or, interpretarea articolului 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 propusă de România ar avea drept consecință prelungirea acestei proceduri și ar lipsi de substanță termenele specifice pe care Comisia și statele membre sunt obligate să le respecte în conformitate cu articolul 34 alineatul (3) din acest regulament de punere în aplicare.
125
O asemenea interpretare, în măsura în care ar permite statelor membre să prelungească procedura de recuperare a sumelor cheltuite în mod nejustificat, ar fi de altfel dificil de conciliat cu obiectivul protejării intereselor financiare ale bugetului Uniunii, enunțat în considerentele (37) și (39) ale Regulamentului nr. 1306/2013. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 105 din prezenta hotărâre, o prelungire a procedurii de verificare a conformității poate afecta eficacitatea recuperării acestor sume.
126
Prin urmare, primul aspect al primului motiv trebuie înlăturat ca fiind nefondat.
Cu privire la al treilea aspect, referitor la noțiunea de „factor extern” în sensul articolului 34 alineatul (6) litera (b) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014
– Argumentația părților
127
În cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv, România contestă punctul 49 din hotărârea atacată.
128
În opinia sa, Tribunalul ar fi considerat în mod eronat că un comportament al Comisiei, și anume suprapunerea parțială a două anchete și clarificarea tardivă în prima anchetă a unor elemente relevante pentru a doua nu poate constitui un „factor extern” acestei a doua anchete, în sensul articolului 34 alineatul (6) litera (b) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014.
129
Or, potrivit României, orice element extern care plasează un stat membru în imposibilitatea de a cunoaște elementele care îi sunt reproșate constituie un „factor extern” în sensul acestei dispoziții. Aceasta ar fi în special situația clarificării tardive de către Comisie a deficienței reproșate sau a adoptării de către aceasta din urmă a unei abordări diferite în două anchete desfășurate în același timp.
130
În plus, România subliniază că nu a invocat suprapunerea celor două anchete pentru a contesta legalitatea anchetei din 2017, referitoare la anii 2015 și 2016, contrar a ceea ce reiese din cuprinsul punctelor 41 și 42 din hotărârea atacată. Această suprapunere ar fi afectat legalitatea anchetei din 2018 întrucât România s‑a aflat în imposibilitatea de a cunoaște în timp util elementele care îi erau reproșate în această anchetă.
131
Comisia susține, cu titlu principal, că al treilea aspect al primului motiv este inadmisibil. Ea amintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, în conformitate cu articolul 256 alineatul (1) TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept. Or, România s‑ar limita în realitate să conteste aprecierea factuală efectuată de Tribunal la punctul 49 din hotărârea atacată. Cu titlu subsidiar, Comisia contestă temeinicia argumentației României.
– Aprecierea Curții
132
Cu titlu introductiv, Comisia arată că, prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv, România contestă în realitate aprecierea factuală efectuată de Tribunal la punctul 49 din hotărârea atacată și că, prin urmare, acest aspect ar trebui declarat inadmisibil.
133
În această privință, este suficient să se observe că România nu contestă aprecierea factuală efectuată de Tribunal, ci interpretarea noțiunii de „factor extern”, în sensul articolului 34 alineatul (6) litera (b) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, efectuată la punctul 49 din hotărârea atacată, potrivit căreia un comportament al Comisiei, și anume o suprapunere parțială a două anchete și clarificarea de către aceasta, în prima anchetă, a unor elemente pertinente pentru a doua anchetă nu constituie un astfel de „factor extern” acestei a doua anchete care să poată justifica luarea în considerare în cadrul ei, în conformitate cu această dispoziție, a informațiilor comunicate de statul membru în cauză după comunicarea oficială a Comisiei menționată la articolul 34 alineatul (3) al treilea paragraf din acest regulament de punere în aplicare.
134
În aceste condiții, al treilea aspect al primului motiv este admisibil.
135
Pe fond, România arată că Tribunalul a statuat în mod eronat la punctul 49 din hotărârea atacată că comportamentul reproșat Comisiei de România în cadrul anchetei din 2017 nu poate fi considerat un factor extern în sensul articolului 34 alineatul (6) litera (b) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014.
136
Cu toate acestea, astfel cum a arătat în mod întemeiat Tribunalul la punctul 50 din hotărârea atacată, în cadrul procedurii de verificare a conformității, statul membru în cauză trebuie să prezinte o explicație care să permită să se considere că anumiți factori externi au justificat prezentarea tardivă de informații după comunicarea oficială, trimisă de Comisie, a procesului‑verbal al reuniunii bilaterale și că revine acesteia din urmă sarcina de a evalua dacă explicația respectivă este satisfăcătoare, dat fiind că, în ipoteza în care Comisia respinge explicația sa și nu aplică articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, acest stat membru ar putea contesta în fața Tribunalului refuzul de a lua în considerare informațiile transmise.
137
În această privință, din cuprinsul punctului 51 din hotărârea atacată reiese, pe de o parte, că Comisia a susținut în fața Tribunalului, fără a fi contrazisă de România, că în cadrul anchetei din 2018 singurul factor extern invocat de aceasta privea informațiile privind ratele de eroare utilizate pentru calcularea riscului pentru FEGA. Pe de altă parte, România nu a contestat comportamentul Comisiei în cursul procedurii de verificare a conformității, ci numai în fața Tribunalului.
138
Or, aceste motive sunt, în sine, de natură să justifice respingerea de către Tribunal, la punctul 52 din hotărârea atacată, a argumentației României referitoare la termenul aplicabil informațiilor pe care le‑a transmis în cadrul anchetei din 2018.
139
Prin urmare, argumentația îndreptată împotriva punctului 49 din hotărârea atacată nu este de natură să repună în discuție respingerea de către Tribunal, la punctul 52 din hotărârea atacată, a primului aspect al primului motiv al acțiunii în anulare. Așadar, acesta este inoperant.
140
În consecință, al treilea aspect al primului motiv trebuie respins ca fiind în parte inoperant și în parte nefondat.
Cu privire la al patrulea aspect, referitor la dreptul statului membru la un control jurisdicțional efectiv
– Argumentația părților
141
În cadrul celui de al patrulea aspect al primului motiv, România consideră că Tribunalul i‑a limitat dreptul la un control jurisdicțional efectiv, cu încălcarea articolului 47 din cartă. Astfel, cele trei erori de drept identificate în cadrul primelor trei aspecte ale acestui motiv ar avea drept consecință limitarea posibilității acestui stat membru de a invoca în mod util în fața Comisiei și ulterior în fața Tribunalului aspecte esențiale referitoare la existența unei încălcări a dreptului Uniunii, aceasta din urmă constituind o condiție prealabilă impunerii unor corecții financiare.
142
Comisia susține că al patrulea aspect al primului motiv trebuie declarat inadmisibil din cauza lipsei sale de claritate. Astfel, România nu ar fi explicat suficient în ce mod Comisia sau Tribunalul ar fi încălcat articolul 47 din cartă. În orice caz, potrivit Comisiei, acest aspect trebuie înlăturat ca fiind nefondat.
– Aprecierea Curții
143
În ceea ce privește obiecția Comisiei potrivit căreia argumentele României întemeiate pe încălcarea articolului 47 din cartă ar fi inadmisibile din cauza lipsei lor de claritate, trebuie să se constate de la bun început că reiese cu claritate din recurs că aceste argumente, invocate de România în cadrul celui de al patrulea aspect al primului motiv, constituie, în opinia sa, consecința pretinselor erori identificate de aceasta în cadrul primelor trei aspecte ale acestui motiv.
144
În aceste condiții, al patrulea aspect al primului motiv este admisibil.
145
Cu toate acestea, în măsura în care România consideră că încălcarea articolului 47 din cartă evocată în cadrul acestui motiv rezultă din pretinsele erori identificate de ea în cadrul primelor trei aspecte ale aceluiași motiv, este suficient să se arate că din cuprinsul punctelor 93-109, 120-126 și 135-140 din prezenta hotărâre reiese că examinarea acestor trei prime aspecte nu a evidențiat nicio eroare de drept în aprecierea efectuată de Tribunal.
146
În aceste condiții, nici al patrulea aspect al primului motiv nu poate fi admis.
147
În consecință, primul motiv trebuie să înlăturat în totalitate.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 44 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1307/2013 și cu principiul proporționalității
148
Al doilea motiv cuprinde cinci aspecte.
Cu privire la primul aspect, referitor la normele aplicabile diversificării culturilor, în cazul terenurilor arabile cuprinse între 10 și 30 ha
– Argumentația părților
149
În cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, România critică în esență aplicarea de către Tribunal, la punctele 69-72 și 76 din hotărârea atacată, a articolului 44 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1307/2013 privind normele aplicabile diversificării culturilor în cazul în care terenurile arabile declarate sunt cuprinse între 10 și 30 ha.
150
Mai precis, acest aspect vizează examinarea efectuată de Tribunal la punctele 69-72 din această hotărâre, în urma căreia a înlăturat argumentul României potrivit căruia, în cazul terenurilor a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha, faptul că terenurile lăsate pârloagă sunt confundate cu pășuni temporare nu implică niciun risc pentru fonduri. În această privință, România apreciază că nu poate fi imaginată o situație în care confuzia între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare ar putea conduce, în cazul terenurilor arabile între 10 și 30 ha, la o încălcare a articolului 44 alineatele (l)-(3) din Regulamentul 1307/2013.
151
În plus, România susține că, în mod indirect, Tribunalul a statuat în mod eronat, la punctul 76 din hotărârea menționată, că confuzia dintre terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare a produs consecințe în cascadă, repunând în discuție aplicarea pragurilor de ecologizare întemeiate pe diversificarea culturilor, prevăzută la articolul 44 din Regulamentul nr. 1307/2013.
152
Comisia consideră că această argumentație trebuie înlăturată.
– Aprecierea Curții
153
În ceea ce privește, mai întâi, argumentația României prin care aceasta contestă în esență raționamentul Tribunalului care figurează la punctele 70-72 din hotărârea atacată, în urma căruia acesta din urmă a înlăturat argumentul său prin care ea urmărea să demonstreze că, în cazul terenurilor a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha, o confuzie între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare nu implica niciun risc pentru fonduri, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 44 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 1307/2013, dacă terenul arabil al unui fermier cuprinde între 10 și 30 ha și nu este cultivat în întregime cu culturi aflate sub apă o mare parte a anului sau o mare parte a ciclului de cultură, există cel puțin două culturi diferite pe terenul arabil respectiv, iar cultura principală nu acoperă mai mult de 75 % din terenul arabil respectiv.
154
Așadar, în temeiul acestei dispoziții, pentru a asigura diversificarea culturilor, cel puțin două culturi diferite trebuie, în principiu, să fie prezente pe terenurile arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha.
155
Prin urmare, trebuie să se constate că o confuzie între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare poate determina o încălcare a acestei norme.
156
Astfel, după cum a arătat în mod corect Tribunalul la punctele 70 și 71 din hotărârea atacată, dacă una dintre cele două culturi, pășune temporară sau teren lăsat pârloagă, este declarată la una dintre cele două categorii necesare pentru a asigura diversificarea în conformitate cu articolul 44 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1307/2013, și anume cultură principală sau cultură secundară, alte culturi sunt declarate sub cealaltă categorie. Într‑o asemenea ipoteză, nu se poate exclude că există o situație în care, în realitate, terenurile arabile ar fi acoperite în întregime de terenuri lăsate pârloagă sau de pășuni temporare, astfel încât nu ar fi îndeplinită condiția ca cel puțin două culturi să fie prezente pe terenurile arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha, prevăzută la articolul 44 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 1307/2013.
157
Prin urmare, nu se poate reproșa Tribunalului că a considerat că este necesară o distincție între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare pentru a asigura diversificarea culturilor în conformitate cu cerințele stabilite la articolul 44 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 1307/2013.
158
În ceea ce privește, în continuare, argumentația României potrivit căreia o confuzie între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare nu determină un risc pentru fonduri în ceea ce privește terenurile arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha, din moment ce depășirea pragului de 75 % este permisă atât în cazul terenurilor lăsate pârloagă, cât și în cazul pășunilor temporare, este necesar să se arate că articolul 44 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 1307/2013, atât în versiunea sa anterioară datei de 1 ianuarie 2018, cât și în cea ulterioară acestei date ca urmare a modificării aduse acestuia prin Regulamentul 2017/2393, prevede că alineatele (1) și (2) ale acestui articol 44 nu se aplică exploatațiilor în cazul cărora peste 75 % din terenul arabil este utilizat pentru producția de iarbă sau alte furaje erbacee, este teren lăsat pârloagă sau face obiectul unei combinații între aceste utilizări.
159
Astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 72 din hotărârea atacată, aplicarea acestei excepții impune, așadar, îndeplinirea unei condiții prealabile, și anume ca pășunile temporare, terenurile lăsate pârloagă sau combinația acestora să reprezinte mai mult de 75 % din terenurile arabile ale unei exploatații.
160
Prin urmare, în măsura în care Tribunalul a stabilit însă, la punctul 72 din hotărârea atacată, în cadrul constatării și al aprecierii faptelor și a elementelor de probă, că România nu a făcut dovada îndeplinirii acestei condiții în speță, Tribunalul a putut în mod întemeiat să înlăture și argumentele României referitoare la eventuala aplicare a articolului 44 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 1307/2013.
161
În sfârșit, în măsura în care interpretarea articolului 44 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1307/2013, privind normele aplicabile diversificării culturilor, efectuată de Tribunal, în cazul terenurilor arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha, nu este afectată de o eroare de drept, nu poate fi admis nici argumentul României potrivit căruia Tribunalul ar fi statuat în mod eronat la punctul 76 din hotărârea atacată că confuzia dintre terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare a produs consecințe în cascadă, repunând în discuție aplicarea pragurilor de ecologizare bazate pe diversificarea culturilor, prevăzută la articolul 44 din Regulamentul nr. 1307/2013.
162
Prin urmare, primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie înlăturat ca fiind nefondat.
Cu privire la al doilea aspect, referitor la denaturarea argumentației României
– Argumentația părților
163
Al doilea aspect al celui de al doilea motiv vizează punctele 58 și 69-71 din hotărârea atacată. Potrivit României, Tribunalul ar fi făcut confuzie între afirmațiile care figurează la punctul 63 din cererea introductivă și cele cuprinse la punctul 64 din aceeași cerere. Procedând astfel, Tribunalul ar fi denaturat conținutul argumentației României care privea cazul specific al terenurilor arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha.
164
Această denaturare ar fi avut drept consecință faptul că Tribunalul ar fi considerat în mod eronat, la punctul 70 din hotărârea atacată, că autoritățile române au recunoscut implicit că nu vor fi în măsură să garanteze că nu exista un risc pentru fonduri în ceea ce privește terenurile arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha.
165
În realitate, România ar fi susținut că, în cazul acestor terenuri arabile, confuzia între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare nu conduce la o încălcare a cerințelor privind diversificarea.
166
Comisia contestă această argumentație.
– Aprecierea Curții
167
Trebuie să se constate că argumentele întemeiate pe o denaturare a argumentației României care ar afecta în special punctul 70 din hotărârea atacată nu pot fi admise.
168
În această privință, este necesar să se arate că acest punct 70 face parte dintr‑un raționament potrivit căruia Tribunalul a răspuns la un ansamblu de argumente ale României care urmăreau să demonstreze că, în cazul terenurilor arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha, faptul că terenurile lăsate pârloagă se confundă cu pășuni temporare nu implică niciun risc pentru fonduri.
169
Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 153-162 din prezenta hotărâre, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctele 71 și 72 din hotărârea atacată, că, în cazul acestor terenuri arabile, o confuzie între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare putea determina o încălcare a normelor referitoare la diversificarea culturilor și putea prezenta un risc de prejudiciu pentru bugetul Uniunii. Or, afirmând că, în cazul terenurilor arabile menționate, confuzia între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare nu determină o încălcare a cerințelor în materie de diversificare, România a recunoscut implicit că nu era în măsură să distingă între terenurile lăsate pârloagă și pășunile temporare în vederea aplicării normelor prevăzute în acest scop la articolul 44 din Regulamentul nr. 1307/2013.
170
Prin urmare, al doilea aspect al celui de al doilea motiv nu este de natură să repună în discuție analiza Tribunalului și trebuie, prin urmare, să fie înlăturat ca fiind inoperant.
Cu privire la al treilea aspect, referitor la pretinsa obligație a Comisiei de a lua în considerare informațiile referitoare la inexistența unei încălcării a dreptului Uniunii în cazul terenurilor arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha
– Argumentația părților
171
Al treilea aspect privește constatarea, efectuată la punctul 95 din hotărârea atacată, potrivit căreia serviciile Comisiei nu erau obligate să ia în considerare informațiile transmise de România referitoare la inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii în cazul terenurilor arabile a căror suprafață este cuprinsă între 10 și 30 ha.
172
Comisia contestă argumentația României.
– Aprecierea Curții
173
În cadrul celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv, România reiterează o parte din argumentele deja prezentate în susținerea primului motiv. Astfel, deși acest aspect vizează, desigur, punctul 95 din hotărârea atacată, iar nu punctele 50 și 51 din această hotărâre, precum al doilea aspect al primului motiv, trebuie totuși să se constate că, la acest punct 95, Tribunalul nu a făcut decât să amintească faptul că, în temeiul examinării efectuate la punctele 49-51 din hotărârea menționată, excepția prevăzută la articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 nu era aplicabilă în speță.
174
Or, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 126 din prezenta hotărâre, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept în interpretarea articolului 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014.
175
Prin urmare, al treilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie înlăturat ca fiind nefondat.
Cu privire la al patrulea aspect, referitor la încălcarea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014
– Argumentația părților
176
În cadrul celui de al patrulea aspect al celui de al doilea motiv, România contestă interpretarea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014 efectuată de Tribunal la punctele 83-87 din hotărârea atacată.
177
Comisia consideră că acest aspect trebuie înlăturat ca fiind nefondat.
– Aprecierea Curții
178
Trebuie să se observe că, în cadrul celui de al patrulea aspect al celui de al doilea motiv, România susține, referindu‑se la argumentele care figurează în primul aspect al primului motiv, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 coroborat cu articolul 34 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, care ar reieși din cuprinsul punctelor 83-87 din hotărârea atacată.
179
Or, astfel cum reiese din examinarea efectuată la punctele 93-108 din prezenta hotărâre, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept în interpretarea acestor dispoziții.
180
Prin urmare, al patrulea aspect al celui de al doilea motiv trebuie înlăturat ca fiind nefondat.
Cu privire la al cincilea aspect, referitor la principiul proporționalității la aplicarea corecției forfetare de 5 %
– Argumentația părților
181
În cadrul celui de al cincilea aspect al celui de al doilea motiv, România susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept la punctele 95-99 din hotărârea atacată statuând, în urma unei analize pe care o califică drept sumară, că principiul proporționalității a fost respectat de Comisie atunci când a aplicat o corecție forfetară de 5 % pentru exercițiile financiare 2017 și 2018.
182
În opinia sa, pentru a justifica o astfel de corecție financiară, ar trebui să existe o deficiență gravă în aplicarea unor norme explicite ale Uniunii care să expună fondurile unui risc real de pierdere sau de neregulă.
183
România apreciază în esență că analiza sumară realizată de Tribunal la punctele 95-99 din hotărârea atacată nu susține aprecierea acestuia potrivit căreia aplicarea corecției forfetare de 5 % respectă principiul proporționalității, astfel cum impun articolul 85 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1303/2013 și articolul 52 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1306/2013.
184
În analiza gravității și a amplorii nerespectării constatate, care figurează la punctul 97 din hotărârea atacată, Tribunalul nu ar aborda motivele care ar fi justificat aplicarea unor corecții forfetare care depășesc în mod considerabil dublul celor aplicate pentru exercițiile financiare 2015 și 2016.
185
În ceea ce privește durata și repetarea nerespectării invocate, la punctul 98 din această hotărâre, Tribunalul ar face declarații generale care nu permit să se înțeleagă motivele pentru care ar fi justificată sancționarea comportamentului României din cauza caracterului său repetitiv, în condițiile în care acest comportament nu a fost mai întâi stabilit, în mod definitiv, ca fiind neconform cu dreptul Uniunii. În acest context, România amintește că poziția finală pentru anul 2017 a fost transmisă autorităților române la 20 decembrie 2019, și anume după comunicarea privind cheltuielile excluse pentru anul 2018. Or, la acea dată, în deplină obiectivitate, România nu ar fi putut să își modifice comportamentul pentru exercițiile financiare vizate de ancheta din 2018.
186
Comisia este de părere că al cincilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca fiind nefondat.
– Aprecierea Curții
187
În ceea ce privește, în primul rând, argumentația României întemeiată pe o motivare insuficientă a hotărârii atacate, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea unei hotărâri trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul Tribunalului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile deciziei luate, iar Curții să își exercite controlul jurisdicțional (Hotărârea din 19 septembrie 2019, Polonia/Comisia, C‑358/18 P, EU:C:2019:763, punctul 74 și jurisprudența citată).
188
Obligația de motivare nu impune însă Tribunalului să furnizeze o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate raționamentele formulate de părțile din litigiu. Prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele acestora, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul (Hotărârea din 19 septembrie 2019, Polonia/Comisia, C‑358/18 P, EU:C:2021:763, punctul 75 și jurisprudența citată).
189
În speță, este suficient să se constate că, pentru a răspunde la argumentul României potrivit căruia ar fi trebuit luat în considerare calculul prezentat în cererea de conciliere pentru anul 2018, Tribunalul a arătat mai întâi la punctul 95 din hotărârea atacată, referindu‑se la examinarea efectuată la punctele 49-51 din această hotărâre, potrivit căreia nu erau îndeplinite cele două condiții prevăzute la articolul 34 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 908/2014, că excepția prevăzută la această dispoziție nu era aplicabilă în speță. În continuare, Tribunalul a răspuns, la punctul 97 din hotărârea menționată, la argumentele României potrivit cărora neregula evidențiată de Comisie prezenta un grad scăzut de gravitate și avea o amploare redusă. În această privință, el a făcut trimitere la aprecierea, care figurează la punctele 73-75 din aceeași hotărâre, potrivit căreia România nu a demonstrat că neregulile constatate au fost corectate cu ocazia controalelor administrative. La punctul 98 din hotărârea atacată, Tribunalul a răspuns la argumentele României care urmăreau să demonstreze că aceste nereguli nu erau de natură durabilă și repetitivă, explicând că elementele prezentate de aceasta se raportau la ancheta din 2017, iar nu la ancheta din 2018.
190
În plus, trebuie arătat că la punctele 174-181 din hotărârea atacată, necontestate de România, Tribunalul a răspuns la al doilea motiv al acestui stat membru, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității în aplicarea unor corecții forfetare de 5 % pentru FEGA și de 2 % pentru FEADR. Prin urmare, nu se poate reproșa în mod valabil Tribunalului că nu a prezentat, la punctele 95-99 din această hotărâre, motive specifice privind respectarea acestui principiu, care să depășească un răspuns la ansamblul argumentelor prezentate de România în cadrul celei de a treia critici a celui de al doilea aspect al primului motiv, întemeiată pe erori în calculul corecției forfetare aplicate de Comisie în cadrul anchetei din 2018.
191
Rezultă că Tribunalul nu și‑a încălcat obligația de motivare, întrucât motivele expuse la punctele 95-99 din hotărârea atacată permit să se evidențieze în mod clar și neechivoc motivele pentru care Tribunalul a înlăturat argumentele României întemeiate pe pretinsele erori săvârșite în calculul corecției forfetare aplicate de Comisie în cadrul anchetei din 2018.
192
În consecință, critica întemeiată pe o motivare insuficientă trebuie înlăturată ca fiind nefondată.
193
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentația prin care România susține în esență că Tribunalul a încălcat principiul proporționalității prin faptul că nu a constatat neconformitatea corecției forfetare aplicate de Comisie în decizia în litigiu, trebuie să se observe că România se limitează să afirme că motivarea sumară a Tribunalului nu susține aprecierea potrivit căreia aplicarea unei corecții forfetare de 5 % în cadrul anchetei din 2018 respectă principiul proporționalității, fără a indica însă în mod precis argumentele juridice care vin în susținerea acestei afirmații. Or, nu este de competența Curții să cerceteze ce eroare de drept ar fi putut săvârși Tribunalul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iunie 2020, Vnesheconombank/Consiliul, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, punctul 82 și jurisprudența citată).
194
Rezultă că al cincilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie înlăturat ca fiind în parte nefondat și în parte inadmisibil.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 și a Orientărilor privind calcularea corecțiilor financiare
195
Prin intermediul celui de al treilea motiv, România susține că Tribunalul a încălcat articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 și Comunicarea Comisiei C(2015) 3675 final din 8 iunie 2015 intitulată „Orientări privind calcularea corecțiilor financiare în cadrul procedurilor de verificare a conformității și de închidere financiară a conturilor” (denumite în continuare „Orientările privind calcularea corecțiilor financiare”). În cadrul acestui motiv, România contestă punctele 121 și 122, precum și punctele 130 și 131 din hotărârea atacată.
Argumentația părților
196
România arată că Tribunalul a încălcat articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 și Orientările privind calcularea corecțiilor financiare, în legătură cu deficiența privind „actualizarea LPIS‑calitate”, prin faptul că a considerat, la punctele 121 și 122 din hotărârea atacată, că argumentul României referitor la procentul redus al cazurilor de neconformitate constatate nu era, în această privință, pertinent și, la punctele 130 și 131 din această hotărâre, că nu puteau fi admise nici argumentele acesteia legate de planul de acțiune întocmit în luna octombrie 2017.
197
Statuând în acest mod, Tribunalul ar fi definit în mod contradictoriu deficiența legată de neactualizarea LPIS o dată la trei ani.
198
Astfel, întrucât a constatat că nu exista un prag aplicabil erorilor care rezultă din actualizarea LPIS și că orice eroare era susceptibilă să determine consecințe financiare, Tribunalul ar fi considerat de asemenea că „neactualizarea LPIS‑calitate” o dată la trei ani ar constitui în mod obiectiv deficiența care stă la baza aplicării corecției financiare.
199
În plus, dacă erorile rezultate din vechimea imaginilor creează un risc pentru fonduri, iar problema temeiului juridic al actualizării trienale a LPIS nu este pertinentă, rezultă că erorile care derivă din neactualizarea LPIS constituie deficiența care stă la baza aplicării corecției financiare.
200
În această privință, România arată că articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 consacră o regulă potrivit căreia orice deficiență, neconformitate sau neregulă care stă la baza unei corecții financiare trebuie să derive dintr‑o nerespectare a dreptului Uniunii și trebuie, așadar, să aibă un temei juridic clar identificat. În plus, potrivit Orientărilor privind calcularea corecțiilor financiare, în cazul unor controale efectuate în mod imperfect, pot fi aplicate corecții financiare doar în ipoteza încălcării grave a unor norme de drept al Uniunii identificate în mod clar.
201
Or, în opinia sa, temeiul juridic al actualizării trienale a LPIS nu a fost identificat, Comisia indicând de altfel, în procesul‑verbal al reuniunii bilaterale din 8 septembrie 2017 privind planul de acțiune din 2017, că această actualizare nu este o cerință legală, ci o bună practică. În plus, Tribunalul ar fi concluzionat în sensul existenței unei deficiențe reprezentate de erori care derivă din neactualizarea LPIS, în absența constatării unor astfel de erori cu ocazia anchetei din 2018. Tribunalul ar fi înlăturat în mod eronat argumentele României privind procentul redus al cazurilor de neconformitate. O astfel de apreciere ar contrazice constatările Comisiei referitoare la actualizarea LPIS în ancheta din 2018. Ipoteza de lucru a Comisiei în această anchetă s‑ar întemeia mai degrabă pe problema generală preexistentă a vechimii imaginilor LPIS.
202
În această privință, România susține că erorile care decurg din neactualizarea LPIS nu corespund deficienței intitulate „actualizarea LPIS‑calitate”, astfel cum a fost descrisă de Comisie în constatările sale referitoare la calitatea actualizării LPIS. Or, acest stat membru amintește că comunicarea scrisă, potrivit unei jurisprudențe constante, trebuie să ofere statului membru în cauză o cunoaștere perfectă a rezervelor Comisiei, astfel încât această comunicare să poată îndeplini o funcție de avertizare. Cu toate acestea, referindu‑se la o deficiență distinctă, Tribunalul ar fi „anulat” funcția de avertizare a constatărilor Comisiei efectuate în procedura de verificare a conformității.
203
Comisia contestă argumentația României.
204
Ea apreciază că argumentul potrivit căruia, referindu‑se la o deficiență distinctă de cea descrisă în constatările pe care le‑a efectuat în procedura de verificare a conformității, Tribunalul ar fi „anulat” funcția de avertizare a acestor constatări este inadmisibil pentru motivul că România nu a invocat acest argument în primă instanță.
Aprecierea Curții
205
Trebuie amintit de la bun început că, pentru a asigura respectarea bunei gestiuni financiare a fondurilor Uniunii și pentru a proteja interesele financiare ale Uniunii, Regulamentul nr. 1306/2013 impune anumite obligații statelor membre. Astfel, conform articolului 58 alineatul (1) din acest regulament, revine statelor membre sarcina de a adopta, în cadrul PAC, toate actele cu putere de lege și actele administrative, precum și orice altă măsură necesară pentru a asigura protecția eficientă a intereselor financiare ale Uniunii. În plus, din alineatul (2) al acestui articol 58 reiese că statele membre sunt obligate să instituie sisteme de gestionare și de control eficiente pentru a asigura respectarea legislației care reglementează schemele de sprijin ale Uniunii în vederea minimizării riscului ca Uniunea să sufere prejudicii financiare.
206
Prin urmare, chiar dacă dreptul Uniunii nu precizează frecvența actualizărilor LPIS, revine în orice caz statelor membre, în conformitate cu obligațiile menționate la punctul anterior din prezenta hotărâre, sarcina de a se asigura că LPIS permite în mod eficient să se garanteze respectarea legislației care reglementează schemele de sprijin ale Uniunii și să se reducă la minimum riscul de prejudiciu financiar pentru Uniune.
207
Acestea fiind precizate, trebuie să se arate că nu reiese nicidecum din hotărârea atacată și nici, mai precis, din cuprinsul punctelor 121, 122, 130 și 131 din aceasta că Tribunalul ar fi constatat existența unei deficiențe reprezentate de neactualizarea LPIS o dată la trei ani.
208
Mai exact, contrar susținerilor României, la punctul 122 din hotărârea atacată, Tribunalul, amintind caracterul prealabil al actualizării LPIS în raport cu orice control la fața locului, a înlăturat argumentul acestui stat membru potrivit căruia procentul redus al cazurilor de neconformitate constatate cu ocazia controalelor ar fi trebuit să fie luat în considerare cu ocazia impunerii corecției financiare. Tribunalul nu a menționat nicidecum în cuprinsul acestuia o obligație a statului membru respectiv de a actualiza LPIS o dată la trei ani. În ceea ce privește punctul 131 din această hotărâre, Tribunalul a arătat că, din moment ce vechimea imaginilor LPIS, și anume calitatea imaginilor repertoriate, era cea care se afla la originea riscului pentru FEGA, iar nu frecvența actualizării acestuia, problema temeiului juridic al ciclului de actualizare a acestor imagini nu are efecte asupra aplicării corecțiilor stabilite în cadrul anchetei din 2018.
209
În plus, în ceea ce privește critica României întemeiată pe caracterul contradictoriu al aprecierii Tribunalului și pe constatările Comisiei cu privire la existența unei noi deficiențe legate de neactualizarea LPIS, trebuie înlăturat argumentul Comisiei potrivit căruia aceasta ar fi inadmisibilă pentru motivul că acest stat membru nu ar fi invocat‑o în primă instanță.
210
În această privință, astfel cum reiese din jurisprudența citată la punctul 117 din prezenta hotărâre, un reclamant poate să formuleze recurs invocând în fața Curții motive și argumente derivate din însăși hotărârea contestată și care urmăresc să critice temeinicia în drept a acesteia.
211
Aceasta este situația în speță, din moment ce România susține în esență că Tribunalul s‑ar fi îndepărtat, cu ocazia definirii deficienței legate de actualizarea LPIS, de cea constatată de Comisie în cadrul anchetei din 2018 și că, prin urmare, acesta ar fi statuat că exista o nouă neregulă, care nu fusese repertoriată de Comisie în cursul procedurii de verificare a conformității. Această critică este, așadar, admisibilă.
212
Cu toate acestea, în ceea ce privește fondul argumentației României, trebuie să se observe că, contrar celor pretinse de acest stat membru, din cuprinsul punctelor 121, 122, 131 și 133 din hotărârea atacată nu reiese că Tribunalul ar fi considerat că există o nouă deficiență legată de neactualizarea LPIS, în contradicție cu constatările Comisiei.
213
Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 208 din prezenta hotărâre, Tribunalul s‑a limitat să amintească faptul că vechimea imaginilor LPIS era cea care se afla la originea riscului pentru FEGA, iar nu frecvența actualizării acestuia.
214
Prin urmare, nu se poate reproșa Tribunalului că a încălcat articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013 și Orientările privind calcularea corecțiilor financiare la punctele 121, 122, 130 și 131 din hotărârea atacată sau că, în acest cadru, a definit în mod contradictoriu o pretinsă deficiență legată de actualizarea LPIS o dată la trei ani.
215
Prin urmare, al treilea motiv trebuie înlăturat ca fiind nefondat.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea articolelor 31, 34 și 35 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014, a articolelor 23-26 din Regulamentul delegat nr. 640/2014, precum și a documentului de lucru DS/CDP/2015/19
216
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, România susține că Tribunalul a încălcat articolele 31, 34 și 35 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014, articolele 23-26 din Regulamentul delegat nr. 640/2014, precum și documentul de lucru DS/CDP/2015/19. Acest motiv vizează punctele 163 și 164 din hotărârea atacată.
Argumentația părților
217
În opinia României, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că suprafața neeligibilă în temeiul SAPS trebuie luată în considerare în calcularea reducerii totale pentru ecologizare în hectare, în scopul creșterii eșantionului (ratei) pentru controale la fața locului. O astfel de interpretare, care asimilează suprafața neeligibilă în temeiul SAPS unui caz de reducere a plății pentru practici agricole benefice pentru climă și mediu (denumită în continuare „plată de ecologizare”), contravine articolelor 31, 34 și 35 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014, articolelor 23-26 din Regulamentul delegat nr. 640/2014, precum și documentului de lucru DS/CDP/2015/19.
218
România subliniază că anexa I la acest document stabilește prin raportare la două valori procentul de creștere a ratei de control pentru plata de ecologizare. Prima valoare, denumită „A”, ar cuprinde procentul de hectare de terenuri controlate la fața locului pentru care au fost aplicate reduceri pentru ecologizare. Valoarea „B” ar cuprinde procentul de fermieri verificați la fața locului pentru care s‑au stabilit una sau mai multe neconformități de ecologizare.
219
Procentul reprezentat de valoarea „A”, atunci când controlul la fața locului pentru plata de ecologizare cuprinde un eșantion aleatoriu și un eșantion selectat pe baza unei analize a riscurilor efectuate în conformitate cu articolul 34 alineatul (2) literele (b) și (c) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014, ar fi determinat separat pentru fiecare dintre cele două eșantioane. Suma medie a celor două procente constituie valoarea „A”, utilizată în determinarea creșterii ratei controalelor la fața locului pentru plata de ecologizare.
220
În plus, România arată că, pentru a stabili reducerea totală a plății de ecologizare în hectare care trebuie aplicată în vederea stabilirii creșterii ratei controalelor la fața locului pentru plata de ecologizare, ar trebui respectate articolele 24-26 din Regulamentul delegat nr. 640/2014. Or, aceste articole ar viza reducerea plății de ecologizare în trei cazuri, și anume în caz de nerespectare a obligației de diversificare a culturilor, în caz de nerespectare a cerințelor privind pășunile permanente și în caz de neîndeplinire a cerințelor aplicabile privind zonele de interes ecologic. Contrar celor reținute însă de Tribunal, suprafața neeligibilă în temeiul SAPS nu ar reprezenta un caz de reducere a plății de ecologizare.
221
România amintește de asemenea că, în temeiul articolului 2 alineatul (1) punctul 23 din Regulamentul delegat nr. 640/2014, suprafața determinată nu cuprinde decât hectarele eligibile la plată.
222
De altfel, în ceea ce privește reducerile plății de ecologizare în cazul nerespectării obligației de diversificare a culturilor și în cazul neîndeplinirii cerințelor aplicabile privind zonele de interes ecologic, întinderea sau suprafața aferentă reducerii ar fi calculată prin raportare la aceeași suprafață determinată. Ar rezulta, așadar, că nu toate hectarele eligibile în temeiul SAPS constituie hectare eligibile în cadrul plății de ecologizare.
223
România susține de asemenea că, astfel cum rezultă din dispozițiile articolului 35 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014 și cum este confirmat de documentul de lucru DS/CDP/2015/19, o neconformitate semnificativă trebuie determinată prin raportare la rezultatele controalelor la fața locului pentru plata de ecologizare.
224
Comisia este de părere că acest motiv trebuie să fie înlăturat ca fiind nefondat.
Aprecierea Curții
225
În cadrul celui de al patrulea motiv, România reproșează Tribunalului că a încălcat articolele 31, 34 și 35 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014, articolele 23-26 din Regulamentul delegat nr. 640/2014, precum și documentul de lucru DS/CDP/2015/19 atunci când a statuat, la punctele 163 și 164 din hotărârea atacată, că suprafața neeligibilă în temeiul SAPS trebuia luată în considerare la calcularea reducerii totale pentru ecologizare în hectare pentru a crește eșantionul (rata) pentru controalele la fața locului.
226
În primul rând, în ceea ce privește critica României potrivit căreia suprafața neeligibilă pentru SAPS nu trebuie luată în considerare în acest calcul, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 35 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014, dacă, în urma controalelor la fața locului, se constată o neconformitate semnificativă în cadrul unei anumite scheme de ajutoare sau măsuri de sprijin sau într‑o regiune sau o parte a unei regiuni, autoritatea competentă mărește în consecință procentajul beneficiarilor care vor face obiectul controalelor la fața locului în anul următor.
227
În această privință, trebuie să se constate că respectarea criteriilor de eligibilitate pentru SAPS face parte din condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca fermierul să poată beneficia de plata de ecologizare.
228
Astfel, primo, articolul 2 alineatul (1) punctul 23 litera (a) din Regulamentul delegat nr. 640/2014 definește noțiunea de „suprafață determinată” ca fiind, în cadrul schemelor de ajutor pe suprafață, suprafața pentru care au fost îndeplinite toate criteriile de eligibilitate sau alte obligații legate de condițiile de acordare a ajutoarelor, indiferent de numărul drepturilor la plată de care dispune beneficiarul.
229
Secundo, articolul 23 alineatul (2) din acest regulament delegat prevede că, fără a se aduce atingere sancțiunilor administrative aplicabile în conformitate cu articolul 28 din respectivul regulament delegat, dacă suprafața declarată într‑o cerere unică pentru plata de bază sau pentru plata unică pe suprafață depășește suprafața determinată, suprafața determinată este utilizată pentru calcularea plății de ecologizare.
230
Tertio, articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1307/2013 se referă la hectarele eligibile în cadrul schemei de plată de bază sau al SAPS. De aici reiese mai precis că fermierii care au dreptul la o plată în cadrul uneia dintre aceste scheme respectă, pe toate hectarele lor eligibile, în sensul articolului 32 alineatele (2)-(5) din acest regulament, practicile agricole benefice pentru climă și mediu prevăzute la alineatul (2) al acestui articol 43 sau practicile echivalente prevăzute la alineatul (3) al articolului 43 menționat.
231
Rezultă, prin urmare, din ceea ce precedă că criteriile SAPS fac parte din condițiile a căror respectare trebuie verificată pentru a se constata eventuala existență a unei neconformități semnificative în cadrul unei scheme de ajutor sau al unei măsuri de sprijin, în sensul articolului 35 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 809/2014. Așadar, împrejurarea că o suprafață nu este eligibilă în temeiul SAPS trebuie luată în considerare în rata de eroare referitoare la ecologizare utilizată pentru creșterea controalelor la fața locului în cursul anului următor.
232
În consecință, nu se poate reproșa Tribunalului că a arătat, la punctele 163 și 164 din hotărârea atacată, că suprafața neeligibilă în temeiul SAPS trebuia luată în considerare la calcularea reducerii totale pentru ecologizare în hectare pentru a crește procentul beneficiarilor care trebuie să facă obiectul unui control.
233
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentația României potrivit căreia nu există niciun risc de acordare a unor plăți de ecologizare pentru hectarele neeligibile în temeiul SAPS, ținând seama de dispozițiile articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul delegat nr. 640/2014, este suficient să se arate că această constatare este, desigur, adevărată pentru un beneficiar concret care a fost controlat în mod corespunzător la fața locului și pentru care eventuala neeligibilitate în temeiul SAPS ar fi fost corect stabilită.
234
Însă, astfel cum a subliniat în mod întemeiat Comisia, situația nu este aceeași pentru toți ceilalți beneficiari în cauză care nu au fost controlați în mod corespunzător la fața locului.
235
În al treilea rând, trebuie să se constate că critica României potrivit căreia Tribunalul ar fi considerat în mod eronat că suprafața neeligibilă în temeiul SAPS constituie un caz de reducere a plății de ecologizare prevăzută la articolele 24-26 din Regulamentul delegat nr. 640/2014 se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate.
236
Astfel, din cuprinsul punctelor 163 și 164 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul a statuat numai că suprafața neeligibilă în temeiul SAPS trebuia luată în considerare în rata de eroare legată de ecologizare utilizată pentru a crește eșantionul controalelor la fața locului. Contrar a ceea ce pare să susțină România, eventuala creștere a procentului beneficiarilor care trebuie să facă obiectul unor controale la fața locului în cursul anului următor nu determină în sine o reducere a plății de ecologizare, în sensul articolelor 24-26 din Regulamentul delegat nr. 640/2014.
237
Ținând seama de considerațiile de mai sus, al patrulea motiv nu poate fi admis.
238
Întrucât niciunul dintre motivele invocate în susținerea prezentului recurs nu a fost admis, se impune respingerea acestuia în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
239
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
240
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
241
Întrucât Comisia a solicitat obligarea României la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Comisie.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul.
2)
România suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană.
Jarukaitis
Biltgen
Condinanzi
Jääskinen
Frendo
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 5 martie 2026.
Grefier
A. Calot Escobar
Președinte de cameră
I. Jarukaitis
(
*1
)	Limba de procedură: româna.