62006CC0328
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 13 septembrie 2007 (
1
)
Cauza C-328/06
Alfredo Nieto Nuño
împotriva
Leonci Monlleó Franquet
„Mărci — Directiva 89/104/CEE — Articolul 4 alineatul (2) litera (d) — Mărci «de notorietate» în statul membru în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris — Cunoașterea mărcii — Întindere geografică”
1.
Prin prezenta procedură preliminară, instanța de trimitere înaintează Curții o întrebare privind interpretarea articolului 4 din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (
2
).
2.
Această întrebare este formulată în cadrul unui proces inițiat de titularul unei mărci spaniole înregistrate împotriva utilizatorului unei mărci anterioare neînregistrate, identică celei dintâi și utilizată pentru aceleași servicii, pentru a se constata încălcarea de către pârât a drepturilor conferite de marca înregistrată și pentru a obține încetarea actelor care constituie încălcarea menționată și a prejudiciului pretins.
I — Cadrul juridic de referință
A — Reglementarea internațională
3.
Semnată la Paris la 20 martie 1883 de unsprezece state, Convenția de la Paris pentru protecția proprietății industriale (
3
) (denumită în continuare „Convenția de la Paris”) a fost prima dintre marile convenții multilaterale intervenite în materie și este cea care reunește în prezent cel mai mare număr de adeziuni (171 state contractante (
4
), printre care totalitatea statelor membre ale Comunității). În temeiul articolului 1 alineatul 1) din convenție, țările cărora li se aplică convenția sunt constituite în Uniune, prevăzută cu propriile organe (
5
) și având ca obiectiv protecția proprietății industriale în toate aspectele sale (
6
).
4.
Articolul 6 bis introdus în textul convenției în urma Conferinței de revizuire de la Haga din 1925 (
7
) prevede la alineatul 1) următoarele:
”Țările Uniunii se obligă, fie din oficiu dacă legislația țării o îngăduie, fie la cererea celui interesat, să refuze sau să invalideze înregistrarea și să interzică folosirea unei mărci de fabrică sau de comerț care constituie o reproducere, imitație sau traducere putând crea confuzie, a unei mărci pe care autoritatea competentă a țării de înregistrare sau de folosire o va considera că este notoriu cunoscută ca fiind deja marca unei persoane admise să beneficieze de prezenta convenție și ca fiind folosită pentru produse identice sau similare. Se va proceda la fel atunci când partea esențială a mărcii constituie o reproducere a unei astfel de mărci notoriu cunoscute sau o imitație, putând fi confundată cu aceasta.”
5.
Articolul 16 alineatele (1) și (2) din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală (TRIPS) al Organizației Mondiale a Comerțului (
8
) prevede următoarele:
„(1).   Titularul unei mărci înregistrate are dreptul exclusiv de a împiedica orice terț ce acționează fără consimțământul său să utilizeze în cadrul operațiunilor comerciale semne identice sau similare pentru produse sau servicii identice sau similare celor pentru care marca este înregistrată, în cazul în care o astfel de utilizare ar genera un risc de confuzie […].
(2).   Articolul 6 bis din Convenția de la Paris (1967) se aplică, mutatis mutandis, serviciilor. Pentru a se stabili dacă o marcă este larg cunoscută, membrii trebuie să țină seama de notorietatea acestei mărci în cadrul segmentului de public respectiv, inclusiv de notorietatea în țara membră în discuție, obținută ca urmare a promovării acestei mărci.”
6.
În scopul clarificării, al unificării și al completării dispozițiilor internaționale privind protecția mărcilor de notorietate prevăzută la articolul 6 bis din Convenția de la Paris și la articolul 16 din Acordul TRIPS, citate anterior, Comitetul permanent privind dreptul mărcilor, desenelor și modelelor industriale și indicațiilor geografice al Organizației Mondiale a Proprietății Intelectuale (OMPI) (
9
) a formulat, în cursul sesiunii de la Geneva din 8-12 iunie 1999, o rezoluție (
10
) pentru adoptarea unei recomandări comune referitoare la dispozițiile privind protecția mărcilor notorii. Această recomandare a fost adoptată de Adunarea Uniunii de la Paris și de Adunarea Generală a OMPI în cursul sesiunii comune din 20-29 septembrie 1999.
7.
Articolul 2 din recomandarea în discuție prevede orientările care trebuie urmate pentru a se determina dacă o marcă este notorie într-un stat membru al Uniunii de la Paris sau al OMPI:
„(1)   [Factori care se iau în considerare]
(a)
Pentru a determina dacă o marcă este notorie, autoritatea competentă poate lua în considerare orice împrejurare care permite să se deducă notorietatea.
(b)
Autoritatea competentă ia în considerare în special informațiile care îi sunt comunicate privind factorii care permit să se deducă dacă o marcă este sau nu este notorie, inclusiv, însă nu în mod limitativ, informațiile privind:
(i)
gradul de cunoaștere sau de recunoaștere a mărcii în sectorul de public vizat;
(ii)
durata, întinderea și aria geografică a oricărei utilizări a mărcii;
(iii)
durata, întinderea și aria geografică a oricărei promovări a mărcii, inclusiv publicitatea și prezentarea, cu ocazia târgurilor sau a expozițiilor, a produselor sau a serviciilor cărora li se aplică marca;
(iv)
durata și aria geografică ale oricărei înregistrări sau cereri de înregistrare a mărcii, în măsura în care acestea reflectă utilizarea ori recunoașterea mărcii;
(v)
asigurarea eficace a respectării drepturilor asupra mărcii, în special măsura în care marca a fost recunoscută ca notorie de autoritățile competente;
(vi)
valoarea asociată mărcii.
(c)
Factorii enumerați mai sus, care reprezintă linii directoare ce vizează să asiste autoritatea competentă să determine dacă marca este notorie, nu sunt condiții predefinite care să permită impunerea unei concluzii. Concluzia va depinde de împrejurările cauzei. În anumite cazuri, toți acești factori ar putea fi pertinenți. În alte cazuri numai anumiți factori ar putea fi pertinenți. Iar în alte cazuri, niciunul din acești factori enumerați nu va fi pertinent și decizia va putea fi întemeiată pe alți factori care nu sunt enumerați la litera (b) de mai sus. Acești alți factori ar putea fi pertinenți în sine sau în asociere cu unul sau mai mulți dintre factorii enumerați la litera (b) de mai sus.
(2)   [Segmentul de public vizat]
(a)
Segmentele de public vizate sunt, în mod special, dar nu în mod exclusiv:
(i)
consumatorii efectivi sau potențiali ai produselor sau ai serviciilor cărora li se aplică marca;
(ii)
persoanele implicate în canalele de distribuție a produselor și serviciilor cărora li se aplică marca;
(iii)
mediile economice având activități legate de tipul de produse sau servicii căruia i se aplică marca;
(b)
În cazul în care se constată că o marcă este de notorietate în cel puțin unul dintre segmentele de public vizate dintr-un stat membru, marca este considerată notorie de respectivul stat membru.
(c)
În cazul în care se constată că o marcă este notorie în cel puțin unul dintre segmentele de public vizate dintr-un stat membru, marca poate fi considerată notorie de respectivul stat membru.
(d)
Fiecare stat membru poate stabili că o marcă este notorie, chiar dacă marca nu este notoriu cunoscută sau, în cazul în care respectivul stat membru aplică prevederile literei (c), chiar dacă marca nu este cunoscută într-un segment de public vizat din acest stat membru.
(3)   [Factori care nu se iau în considerare]
(a)
Pentru determinarea caracterului notoriu, un stat membru nu poate pretinde:
(i)
ca marca să fi fost utilizată, să fi fost înregistrată sau să fi făcut obiectul unei cereri de înregistrare în acest sau pentru acest stat membru;
(ii)
ca marca să fie notorie în altă jurisdicție teritorială, să fi fost înregistrată sau să fi făcut obiectul unei cereri de înregistrare în altă jurisdicție teritorială sau pentru o altă jurisdicție teritorială decât cea din statul respectiv, sau
(iii)
ca marca să fie notoriu cunoscută de întregul public din acest stat membru.
(b)
Fără a aduce atingere prevederilor din cuprinsul literei (a) punctul (ii), orice stat membru poate, în sensul alineatului (2) litera (d), să pretindă ca marca să fie notoriu cunoscută în una sau mai multe jurisdicții teritoriale, altele decât cea din statul membru.”
B — Reglementarea comunitară
8.
În conformitate cu obiectivul menționat în considerentele sale, Directiva 89/104 urmărește apropierea legislațiilor statelor membre în domeniul mărcilor, limitându-se la apropierea dispozițiilor naționale care au incidență directă asupra funcționării pieței interne împiedicând libera circulație a mărfurilor și libera prestare a serviciilor sau denaturând condițiile concurenței (a se vedea primul și al treilea considerent).
9.
Din acest punct de vedere, directiva citată anterior subordonează în primul rând dobândirea și păstrarea dreptului asupra mărcii înregistrate acelorași condiții în toate statele membre, definind semnele care pot să constituie o marcă (articolul 2), enumerând într-un mod care pare a fi exhaustiv motivele de refuz al înregistrării sau motivele de nulitate a mărcii ori motivele legate de conflictele cu drepturi anterioare (articolele 3 și 4) și cauzele de decădere (articolul 12).
10.
În sensul prezentei proceduri este relevant, în mod special, articolul 4 din directivă, intitulat „Motive suplimentare de refuz sau de nulitate privind conflictele cu drepturi anterioare”, la al cărui alineat (1) se prevede:
„Unei mărci îi este refuzată înregistrarea sau poate fi declarată nulă dacă este înregistrată:
(a)
atunci când este identică cu o marcă anterioară și când produsele sau serviciile pentru care marca a fost cerută sau a fost înregistrată sunt identice cu cele pentru care marca anterioară este protejată;
(b)
atunci când, din cauza identității sau similitudinii sale cu marca anterioară și din cauza identității sau a similitudinii produselor sau serviciilor pe care cele două mărci le desemnează, există, în mintea publicului, un risc de confuzie care conține riscul de asociere cu marca anterioară” (
11
).
11.
Alineatul (2) litera (d) al articolului menționat anterior prevede următoarele:
„În sensul alineatului (1), «mărci anterioare» reprezintă:
[…]
(d)
mărcile care, la data depunerii cererii de marcă sau, dacă este cazul, la data priorității invocate în sprijinul cererii de marcă, sunt «de notorietate» în statul membru, în înțelesul pe care expresia «de notorietate» o are în articolul 6 bis din Convenția de la Paris” (
12
).
12.
Alineatul (4) litera (b) prevede că:
„Un stat membru poate, în plus, să refuze înregistrarea unei mărci sau, dacă este înregistrată, aceasta poate fi declarată nulă dacă și în măsura în care:
[…]
(b)
drepturile la o marcă neînregistrată sau la un alt semn utilizat în lumea afacerilor au fost dobândite înainte de data de depunere a cererii mărcii ulterioare sau, dacă este cazul, înainte de data priorității invocate în sprijinul cererii mărcii ulterioare și dacă această marcă neînregistrată sau acest alt semn conferă titularului său dreptul de a interzice utilizarea unei mărci ulterioare” (
13
).
13.
În plus, Directiva 89/104 prevede dispoziții destinate să garanteze mărcilor înregistrate aceeași protecție în toate sistemele juridice naționale, sub rezerva posibilității statelor membre de a acorda o protecție mai mare mărcilor cu renume (a se vedea al nouălea considerent).
14.
Articolul 6, intitulat „Limitarea efectelor mărcii”, prevede la alineatul (2):
„Dreptul conferit de marcă nu permite titularului său să interzică unui terț utilizarea, în cadrul comerțului, a unui drept anterior cu aplicabilitate locală dacă acest drept este recunoscut prin legislația statului membru în cauză și în limita teritoriului în care el este recunoscut.”
15.
În final, trebuie amintit că al doisprezecelea considerent al directivei impune armonizarea completă a dispozițiilor directivei în cauză cu cele ale Convenției de la Paris, la care toate statele membre sunt părți contractante.
C — Reglementarea națională
16.
Articolul 6 alineatele 1 și 2 din Legea nr. 17 din 7 decembrie 2001 (Legea privind mărcile) prevede următoarele:
„1.   Nu se vor înregistra ca mărci semnele:
a)
care sunt identice cu o marcă anterioară care desemnează produse sau servicii identice;
b)
pentru care, din cauza identității sau asemănării lor cu o marcă anterioară și din cauza identității sau asemănării produselor sau serviciilor pe care le desemnează, există în percepția publicului un risc de confuzie care presupune riscul de asociere cu marca anterioară.
2.   În sensul alineatului 1, «mărci anterioare» înseamnă:
a)
mărcile înregistrate a căror dată de depunere sau dată de prioritate este anterioară cererii de înregistrare a mărcii care face obiectul examinării și care aparțin următoarelor categorii:
i)
mărcile spaniole;
ii)
mărcile care au făcut obiectul unei înregistrări internaționale care produce efecte în Spania;
iii)
mărcile comunitare;
b)
mărcile comunitare care își revendică în mod valabil senioritatea, în conformitate cu regulamentul privind marca comunitară, în raport cu o marcă menționată la litera a) punctele ii) și iii), chiar dacă această ultimă marcă a făcut obiectul unei renunțări sau a expirat;
c)
cererile de mărci menționate la literele a) și b), sub rezerva înregistrării lor;
d)
mărcile neînregistrate care, la data de depunere sau la data priorității cererii de înregistrare a mărcii care face obiectul examinării, sunt «de notorietate» în Spania în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris” (
14
).
II — Acțiunea principală și întrebarea preliminară
17.
Situația de fapt din acțiunea principală, astfel cum reiese din decizia de trimitere și din dosar, poate fi rezumată astfel:
18.
Reclamantul din acțiunea principală, domnul Alfredo Nieto Nuño, este titularul mărcii verbale spaniole FINCAS TARRAGONA, înregistrată pentru servicii corespunzătoare următoarei descrieri: „afaceri imobiliare: activități de gestionare a proprietății și a coproprietății, de închiriere de imobile, de vânzări de imobile, de asistență juridică și de promovare în domeniul imobiliar” din clasa 36 definită prin Aranjamentul de la Nisa (
15
).
19.
Domnul Leonci Monlleó Franquet este proprietarul unei agenții imobiliare cu sediul la Tarragona, care de la data constituirii agenției, din 1978, oferă servicii în diverse sectoare ale activității de agent imobiliar, de vânzare de imobile și de administrare imobiliară, utilizând semnul distinctiv FINCAS TARRAGONA, în limba spaniolă, sau FINQUES TARRAGONA, în dialect catalan (
16
).
20.
Chemat în judecată în fața instanței de trimitere în cadrul unei acțiuni având ca obiect încetarea utilizării semnului FINCAS TARRAGONA (sau FINQUES TARRAGONA), pentru motivul că această utilizare ar încălca drepturile legate de marca deținută de reclamant, domnul Monlleó Franquet a formulat o cerere reconvențională prin care a solicitat anularea înregistrării mărcii deținute de reclamant, încetarea utilizării semnului protejat prin înregistrarea menționată și, de asemenea, daune interese.
21.
Pârâtul și-a întemeiat acțiunea în declararea nulității mărcii reclamantului pe două motive. Prin intermediul primului motiv au fost invocate anterioritatea și caracterul de marcă notorie al semnului distinctiv utilizat de pârât, în înțelesul articolului 6 bis citat anterior din Convenția de la Paris, în scopul de a se obține protecția prevăzută la articolul 6 alineatul 2 din Legea privind mărcile, care transpune în dreptul spaniol articolul 4 din Directiva 89/104. Prin intermediul celui de al doilea motiv s-a solicitat aplicarea articolului 51 alineatul 1 litera b) din Legea privind mărcile, în temeiul căreia înregistrarea unei mărci poate fi declarată nulă și radiată din registru atunci când solicitantul a acționat cu rea-credință la data depunerii cererii de înregistrare.
22.
Din decizia de trimitere reiese că în acțiunea principală s-a constatat că semnul distinctiv revendicat de pârât a fost utilizat într-un cadru teritorial limitat la orașul Tarragona și la împrejurimile sale. Decizia de trimitere lasă să se subînțeleagă, în plus, că semnul în cauză, datorită utilizării sale, a dobândit renume în limita zonei geografice în care a fost utilizat.
23.
În scopul soluționării litigiului, instanța de trimitere a considerat necesar să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară, referitoare la primul motiv de nulitate invocat de pârât, având ca obiect interpretarea articolului 4 din Directiva 89/104:
„Noțiunea de marcă «de notorietate» într-un stat membru, care figurează la articolul 4 din Prima directivă 89/104/CEE, se referă exclusiv la gradul de cunoaștere și de răspândire într-un stat membru al Uniunii Europene sau într-o parte semnificativă a teritoriului acestuia sau notorietatea unei mărci poate fi legată de un cadru teritorial care nu corespunde teritoriului unui stat, ci unei comunități autonome, unei regiuni, unei provincii sau unui oraș, în funcție de produsul sau serviciul vizat de marcă și de destinatarii efectivi ai mărcii, în definitiv, în funcție de piața vizată?”
III — Procedura în fața Curții
24.
Pârâtul din acțiunea principală, guvernele francez și italian și Comisia Comunităților Europene au depus observații scrise în fața Curții în temeiul articolului 23 din Statutul Curții de Justiție.
IV — Analiza juridică
A — Scurte considerații cu privire la decizia de trimitere și cu privire la observațiile prezentate în temeiul articolului 23 din Statutul Curții de Justiție
25.
Instanța de trimitere pleacă de la premisa că semnul distinctiv pe care este întemeiată acțiunea în declararea nulității formulată cu titlu reconvențional de pârât ar fi inclus în categoria mărcilor descrise la articolul 4 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104. Instanța de trimitere exprimă îndoieli în ceea ce privește interpretarea noțiunii de „marcă […] «de notorietate» în statul membru, în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris”, avută în vedere în dispoziția citată anterior, în special în privința condițiilor referitoare la întinderea teritorială a notorietății mărcii. Instanța menționată face observația că, în jurisprudența spaniolă, prevalează o orientare conform căreia, în vederea aplicării dispoziției din Legea privind mărcile care a transpus articolul 4 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104, notorietatea unei mărci trebuie să fie în mod necesar demonstrată în raport cu întreg teritoriul statului sau cu o parte substanțială a acestuia, în timp ce liniile directoare adoptate de OMPI ar preconiza o abordare mai flexibilă și mai detaliată care asociază notorietatea nu atât cu teritoriul, cât mai ales cu piața produselor sau a serviciilor vizate de marcă.
26.
Pârâtul din acțiunea principală arată că cerința ca notorietatea unei mărci să acopere întregul teritoriu al statului sau o parte substanțială a acestuia ar genera o situație de discriminare pentru întreprinderile care își exercită activitatea într-un cadru geografic mai restrâns. În plus, pârâtul susține că, în vederea soluționării acțiunii principale, Curtea este învestită să se pronunțe asupra întrebării preliminare formulate de instanța de trimitere, ținând cont că, în speță, marca înregistrată ar fi utilizată în același cadru teritorial de răspândire a mărcii anterioare și că producerea conflictului între cele două mărci în cauză ar avea loc într-un context absolut local, limitat la teritoriul unei provincii spaniole.
27.
Prezentând argumente în mare parte similare, guvernele francez și italian și Comisia sugerează însă Curții să răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere în sensul că noțiunea „marcă de notorietate” prevăzută la articolul 4 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104 se referă la gradul de cunoaștere a mărcii pe teritoriul unui stat membru (pentru guvernul francez) sau pe o parte semnificativă a acestuia (pentru guvernul italian și Comisie).
B — Apreciere
28.
Articolul 4 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104 face trimitere, astfel cum s-a observat anterior, la articolul 6 bis din Convenția de la Paris. Or, trimiterea menționată anterior nu implică doar transpunerea în reglementarea comunitară a unei noțiuni de notorietate a mărcii elaborate la nivel internațional – cu privire la care articolul 6 bis din Convenția de la Paris nu dă, în rest, nicio definiție –, ci implică și referirea la o categorie bine definită de situații juridice cărora dispoziția convențională – și implicit directiva – le asigură protecția. În alți termeni, trimiterea prevăzută în dispoziția din directiva citată anterior trebuie să fie înțeleasă, în opinia noastră, ca făcând referire la domeniul material de aplicare al normei internaționale, domeniu material cu care coincide cel al normei comunitare care face trimitere la aceasta.
29.
Prin urmare, mai întâi trebuie să analizăm acest articol din convenție.
30.
Articolul 6 bis din Convenția de la Paris constituie o excepție de la principiul teritorialității – pe care se întemeiază tipul de protecție prevăzută în convenție – în temeiul căruia dreptul asupra mărcii obținut într-o ordine juridică determinată ca urmare a îndeplinirii formalităților necesare nu este protejat decât în limitele acestei ordini juridice (
17
). Scopul prevederii în cauză este de a permite titularului unei mărci înregistrate sau utilizate într-o țară a Uniunii să se opună înregistrării mărcii – sau să obțină anularea acesteia dacă înregistrarea a avut deja loc – și utilizării acesteia într-o altă țară a Uniunii în care respectiva marcă a dobândit un renume, chiar dacă marca în cauză nu a fost încă înregistrată în această țară. Această prevedere se întemeiază pe ideea că un drept asupra mărcii poate lua naștere și, în consecință, trebuie protejat numai prin efectul renumelui dobândit în cadrul unui sistem juridic național determinat. Intenția finală este de a descuraja practicile neloiale atrase de renumele mărcii, evitând astfel ca terțe persoane să dobândească marca prin intermediul înregistrării sau al utilizării sale într-un stat în care nu este încă protejată, împiedicând în acest mod accesul titularului pe piața în cauză sau obligându-l să plătească pentru a obține transferul dreptului asupra mărcii.
31.
Actuala redactare a articolului 6 bis, interpretat în lumina dispozițiilor articolului 1 alineatul 2) din convenție, face referire exclusiv la mărcile de comerț, iar nu și la mărcile de servicii. În plus, deși utilizarea mărcii în statul în care se solicită protecția nu este prevăzută în mod expres drept condiție de aplicare, dispoziția în cauză nu obligă țările Uniunii să protejeze mărcile de notorietate care nu au fost utilizate în statul respectiv (
18
). În cele din urmă, dispoziția menționată anterior nu constituie o derogare de la principiul specialității (sau al efectului relativ) și nici o normă care vizează să protejeze marca împotriva unei eventuale extinderi: domeniul de protecție pe care îl asigură este limitat la cazurile de conflict între mărci privind produse identice sau similare și aplicarea sa este subordonată existenței unui risc de confuzie (
19
).
32.
Articolul 6 bis din Convenția de la Paris definește, așadar, conținutul minim al protecției internaționale acordate mărcilor de notorietate.
33.
Astfel cum s-a observat, articolul menționat anterior are vocația de a fi aplicat mărcilor înregistrate sau utilizate într-o țară a Uniunii – sau în orice caz aparținând persoanelor care ar putea beneficia de dispozițiile convenției – a căror notorietate depășește frontierele statului de origine datorită utilizării în alte țări ale Uniunii, de exemplu prin intermediul comercializării produselor care poartă marca respectivă sau datorită campaniilor de promovare.
34.
Ne putem totuși întreba dacă articolul 6 bis și, în general, dispozițiile convenției, care, pe lângă principiul tratamentului național (
20
), dictează standardele minime de protecție a produselor de proprietate industrială pe care le reglementează, și-ar găsi aplicarea și în privința situațiilor strict interne, în care protecția ar fi acordată de o țară a Uniunii propriilor resortisanți (
21
), situație care pare a se regăsi în litigiul aflat pe rolul instanței de trimitere.
35.
În doctrină s-a dat un răspuns diferit acestei întrebări în funcție de natura și de finalitățile care au fost recunoscute Convenției de la Paris. După anumite opinii, convenția are ca scop o armonizare minimă a legislațiilor țărilor din Uniune în ceea ce privește domeniul de aplicare materială și prevede, așadar, norme de drept uniform aplicabile independent de naționalitatea persoanelor care invocă protecția. Potrivit unei opinii contrare, este vorba de o convenție internațională care reglementează exclusiv tratamentul străinilor, garantându-le acestora o protecție minimă care depășește principiul tratamentului național.
36.
Conform primei orientări, țările Uniunii ar fi obligate, în temeiul obligațiilor internaționale contractate, să își modifice propria legislație internă pentru ca dispozițiile convenției ce definesc nivelurile minime de protecție să se aplice și propriilor resortisanți.
37.
În schimb, conform celei de a doua orientări, țările Uniunii ar fi obligate să acorde ceea ce numim „tratament unionist” numai resortisanților celorlalte țări ale Uniunii sau țărilor terțe, în situațiile prevăzute la articolul 3 din convenție. În această opinie, convenția ar servi numai la lansarea procesului de armonizare legislativă în cadrul Uniunii, încurajând astfel țările contractante, fără însă a le obliga, să extindă și asupra propriilor resortisanți drepturile de care beneficiază străinii ex iure conventionis, în scopul evitării discriminărilor în defavoarea primilor.
38.
Apreciem că pronunțarea instanței comunitare, fie și numai în mod implicit, asupra întrebării formulate anterior, constând în esență în determinarea întinderii obligațiilor ce revin statelor membre în temeiul unei convenții de drept internațional la care Comunitatea nu este parte contractantă, nu este oportună, deși domeniul de aplicare al unei dispoziții de drept comunitar derivat depinde în final de opțiunea pentru una dintre cele două teze, în temeiul trimiterii la norma internațională pe care o conține. În lipsa unei indicații clare în convenție, revine fiecărui stat membru sarcina de a determina dacă și în ce temei – conform unei obligații care decurge din convenție sau în temeiul unei alegeri legislative destinate să evite reversul discriminării (
22
) – acordă „tratamentul unionist” propriilor resortisanți și, prin urmare, protecția specială vizată la articolul 6 bis din convenție.
39.
De altfel, nu considerăm că se poate afirma că, independent de domeniul de aplicare pe care vrem să îl recunoaștem articolului 6 bis din Convenția de la Paris, statelor membre li se impune, în temeiul dreptului comunitar, obligația de a proteja mărcile de notorietate conform dispoziției amintite, chiar și în situații strict interne, având în vedere că regimul mărcilor neînregistrate, categorie în care se includ și mărcile în cauză, nu face încă obiectul unei armonizări.
40.
Pe de altă parte, ținând cont de obiectivele și de sistemul Directivei 89/104, considerăm că un răspuns la întrebarea formulată la punctul 34 de mai sus nici nu este absolut necesar în vederea soluționării întrebării adresate de instanța de trimitere.
41.
În această privință, trebuie să reamintim cu titlu introductiv că articolul 6 bis din Convenția de la Paris, cel puțin în vastul domeniu de aplicare care îi este recunoscut prin articolul 16 din Acordul TRIPS, se aplică fie atunci când marca a devenit notorie în urma utilizării sale pe teritoriul statului membru în care este solicitată protecția (
23
), fie atunci când notorietatea a fost dobândită în lipsa utilizării în sens strict, datorită unor campanii de promovare lansate pe teritoriul statului respectiv sau în afara acestuia (ceea ce numim „spill-over advertisement”) sau, mai simplu, ca o consecință a notorietății mărcii dobândite în străinătate (
24
).
42.
În primul caz, marca în cauză este o marcă utilizată pe teritoriul statului, dar neînregistrată în acest stat.
43.
Astfel de mărci (denumite „mărci de fapt”) fac obiectul unei dispoziții specifice prevăzute la articolul 4 alineatul (4) litera (b) din Directiva 89/104, în temeiul căreia fiecare stat membru poate prevedea că existența unor drepturi asupra unei mărci neînregistrate constituie un motiv de interdicție de înregistrare a unei mărci ulterioare sau de nulitate a acesteia, dacă ordinea juridică a statului în cauză recunoaște titularului său drepturi exclusive.
44.
În sistemul directivei, o marcă neînregistrată într-un stat membru, dar care este utilizată pe teritoriul acestuia poate să constituie un obstacol la înregistrarea unei mărci ulterioare sau să constituie un motiv de anulare a acesteia atât ca marcă de notorietate, în sensul articolului 6 bis din Convenția de la Paris, dacă sunt reunite condițiile de aplicare (
25
) în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) litera (d), cât și ca marcă neînregistrată, în temeiul articolului 4 alineatul (4) litera (b), dacă legislația statului membru în cauză recunoaște drepturi exclusive acestei categorii de mărci.
45.
Or, în conformitate cu articolul 4 alineatul (4) litera (b) din Directiva 89/104 și cu cel de al patrulea considerent al acesteia, în temeiul căruia Directiva „nu privează statele membre de dreptul de a continua să protejeze mărcile dobândite prin folosire”, fiecare stat membru este liber nu numai să acorde protecție mărcilor neînregistrate, recunoscând astfel utilizarea unui semn ca fapt constitutiv al unui drept exclusiv, ci și să definească limitele, aplicabilitatea și condițiile unei astfel de protecții.
46.
Protecția poate fi subordonată, de exemplu, condiției ca marca să fi atins un anumit nivel de notorietate sau ca utilizarea sa să fi avut o dimensiune geografică determinată sau să se facă abstracție complet de orice condiție legată de nivelul minim de cunoaștere a semnului de către public sau de întinderea teritorială a utilizării sale.
47.
Rezultă că, în principiu, o marcă anterioară neînregistrată, care în urma utilizării a dobândit notorietate la un nivel strict local în statul membru, poate constitui un impediment valabil la înregistrarea unei mărci ulterioare sau un motiv de nulitate a acesteia, dacă legislația respectivului stat membru prevede acest lucru (
26
).
48.
În aceste condiții, putem concluziona că dacă instanțele dintr-un stat membru interpretează dispoziția națională de transpunere a articolului 4 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104 în sensul că o marcă anterioară utilizată pe teritoriul respectivului stat poate constitui un obstacol valabil la înregistrarea unei mărci ulterioare sau un motiv de nulitate a acesteia, chiar dacă marca anterioară nu este de notorietate pe întreg teritoriul statului sau pe o parte substanțială a acestuia, ci într-un spațiu teritorial mai restrâns, o asemenea interpretare nu ar fi incompatibilă cu sistemul și cu obiectivele directivei, având în vedere marja de acțiune de care dispun statele membre pentru a stabili conținutul protecției mărcilor de fapt în sistemele lor juridice (
27
).
49.
Nu considerăm că trimiterea la articolul 6 bis din Convenția de la Paris prevăzută la articolul 4 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104 ar putea infirma concluzia menționată anterior, având în vedere că respectiva dispoziție – presupunând că ar trebui interpretată ca incluzând exclusiv mărcile de notorietate la nivel național sau interregional – se limitează, astfel cum am arătat anterior, să prevadă un nivel minim de protecție (
28
).
50.
Apreciem că această concluzie nu poate fi repusă în discuție doar arătând că respectiva concluzie ar împiedica o interpretare și o aplicare uniforme ale motivelor de refuz al înregistrării unei mărci sau de nulitate a acesteia, pentru că însăși directiva este cea care permite un astfel de rezultat atunci când autorizează statele membre să definească sfera protecției care trebuie recunoscută mărcilor neînregistrate în caz de conflict cu mărci depuse sau înregistrate. Dimpotrivă, apreciem că a exclude a priori, prin intermediul adoptării unei interpretări uniforme la nivel comunitar, o interpretare într-un cadru național care permite să se aplice motivul de refuz și motivul de nulitate prevăzute în dispoziția în cauză și mărcilor de fapt (
29
) de notorietate într-o parte nesubstanțială a teritoriului național ar conduce la nerespectarea limitelor armonizării legislative introduse prin Directiva 89/104.
51.
În baza celor menționate anterior, considerăm că, din punctul de vedere al sistemului și al finalităților urmărite prin Directiva 89/104, articolul 4 alineatul (2) litera (d) din aceasta nu împiedică, în cadrul interpretării și al aplicării dispoziției naționale de transpunere a acestui articol, considerarea drept marcă de notorietate în statul membru în cauză în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris a unei mărci utilizate în respectivul stat a cărei notorietate nu acoperă întregul teritoriu sau o parte substanțială a acestuia, ci se limitează la un cadru geografic mai restrâns.
V — Concluzie
52.
În lumina tuturor considerațiilor expuse anterior, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară care a fost formulată de Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona în modul următor:
„Articolul 4 alineatul (2) litera (d) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că nu împiedică aplicarea motivului de refuz al înregistrării unei mărci și a motivului de nulitate a acesteia prevăzute la acest articol, inclusiv în cazul în care marca anterioară în litigiu, utilizată, dar neînregistrată într-un stat membru, nu este de notorietate pe întreg teritoriul statului sau pe o parte substanțială a acestuia, ci într-un cadru teritorial mai restrâns.”
(
1
)	Limba originală: italiana.
(
2
)	JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92.
(
3
)	Convenția de la Paris, astfel cum a fost modificată din 1883 și până în prezent, este în realitate constituită dintr-o serie de convenții încorporate în textele concepute în timpul conferințelor de revizuire prevăzute la articolul 14, denumite „acte” începând cu Conferința de la Washington din 1911. Textul actual în vigoare rezultă din revizuirea efectuată cu ocazia Conferinței de la Stockholm din 1967.
(
4
)	A se vedea http://www.wipo.int.
(
5
)	Organele sale sunt: Adunarea Uniunii (articolul 13), Comitetul executiv (articolul 14), Biroul internațional al proprietății intelectuale (articolul 15, denumit în continuare _„Biroul internațional”), conferințele de revizuire [articolul 18, alineatul 2)] și Curtea Internațională de Justiție (articolul 28).
(
6
)	În temeiul articolului 1 alineatul 2) din convenție, această protecție are ca obiect brevetele de invenție, modelele de utilitate, desenele si modelele industriale, mărcile de fabrică sau de comerț, mărcile de serviciu, numele comercial si indicațiile de proveniență sau denumirile de origine, precum și reprimarea concurenței neloiale. O convenție similară în materia drepturilor de autor a fost semnată la Berna în 1886 (Convenția de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice).
(
7
)	Prezentul articol a fost modificat în urma conferințelor de revizuire de la Londra din 1934, de la Lisabona din 1958 și de la Stockholm din 1967.
(
8
)	Anexa 1C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului.
(
9
)	După cum se știe, OMPI este o agenție specializată a Organizației Națiunilor Unite, creată printr-o convenție internațională semnată la Stockholm în 1967 și care are ca misiune protecția proprietății intelectuale prin intermediul cooperării între state și în colaborare cu alte organizații internaționale. Agenția își are originea în structurile create prin convențiile de la Paris și de la Berna ale căror birouri internaționale (unul pentru proprietatea industrială, iar celălalt pentru drepturile de autor) au fuzionat în 1893, constituind inițial BIRPI (Bureaux internationaux réunis pour la protection de la propriété intellectuelle) și, ulterior, OMPI, după transferarea sediului de la Berna la Geneva, în 1960.
(
10
)	Prezenta rezoluție se înscrie în cadrul procedurilor instituite de OMPI pentru accelerarea elaborării normelor și principiilor internaționale comune și armonizate, pentru a se ține seama de evoluția rapidă a proprietății industriale. Aceste proceduri compensează metoda tradițională de determinare a normelor internaționale prin intermediul tratatelor. Rezoluțiile adoptate de Comitetul permanent privind dreptul mărcilor, deși nu sunt obligatorii din punct de vedere juridic, constituie un important instrument de persuasiune.
(
11
)	O dispoziție similară este prevăzută la articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146).
(
12
)	A se vedea în același sens articolul 8 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94.
(
13
)	A se vedea articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94.
(
14
)	Traducere neoficială.
(
15
)	Aranjamentul de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor, revizuit la Stockholm la 14 iulie 1967. Clasa 36 cuprinde: „Asigurări; afaceri financiare, monetare, imobiliare”.
(
16
)	Domnul Monlleó Franquet a încercat să înregistreze semnul utilizat în conformitate cu legislația spaniolă anterioară în materie de mărci din 1988, dar cererea sa a fost refuzată.
(
17
)	Introducerea articolului în cauză în textul convenției a fost decisă în cursul Convenției de revizuire de la Haga în 1925, tocmai în scopul evitării inconvenientelor apărute în urma aplicării stricte a acestui principiu. Chiar în timpul Convenției de revizuire de la Washington din 1905 se discutase necesitatea de a se recunoaște unui resortisant dintr-o țară a Uniunii dreptul de a continua să utilizeze semnul său distinctiv într-o altă țară a Uniunii, în pofida aproprierii acestui semn de către o terță persoană în țara respectivă. În continuare, această chestiune a făcut obiectul unei recomandări a Comitetului Economic al Societății Națiunilor, înscrisă în programul Conferinței de revizuire de la Haga din 1925. În versiunea inițială, articolul 6 bis prevedea obligația țărilor Uniunii de a respinge înregistrarea semnului sau de a o declara nulă dacă înregistrarea a avut deja loc, în cazul în care acest semn ar fi fost de notorietate în țara de înregistrare, recunoscut ca semn al unui terț admis în temeiul convenției. În urma conferinței de revizuire de la Lisabona din 1958 a fost introdusă și posibilitatea de interzicere a utilizării semnului aparținând unei terțe persoane.
(
18
)	O propunere de modificare a textului articolului 6 bis, în vederea extinderii aplicării acestuia și în cazurile în care marca nu a fost utilizată în statul în care este invocată protecția, a fost discutată și respinsă în cursul Conferinței de revizuire de la Lisabona din 1958.
(
19
)	Articolul 16 alineatul (2) din Acordul TRIPS extinde în mod considerabil sfera protecției mărcilor de notorietate, dincolo de domeniul de aplicare al articolului 6 bis din Convenția de la Paris. În temeiul acestei dispoziții, respectiva protecție se extinde și asupra mărcilor de servicii și este recunoscută și în caz de obținere a renumelui mărcii în afara utilizării acesteia. În plus, în temeiul alineatului (3) al aceluiași articol, protecția nu este limitată de principiul specialității.
(
20
)	Articolul 2 alineatul 1) din Convenția de la Paris stabilește că, în toate celelalte țări ale Uniunii, resortisanții din fiecare țară a Uniunii se vor bucura de avantajele pe care legile respective le acordă în prezent sau pe care le vor acorda în viitor naționalilor. Întregul sistem al convenției se întemeiază pe acest principiu, care implică depășirea principiului reciprocității.
(
21
)	Astfel cum s-a observat anterior, în conformitate cu articolele 2 și 3 din convenție, domeniul de aplicare ratione personarum al convenției este definit în funcție de criteriul naționalității (sau al domiciliului ori al locului de stabilire în cazul resortisanților din țările care nu fac parte din Uniune).
(
22
)	Diferite state membre, prin ratificarea Convenției de la Paris sau ulterior, au extins în mod expres aplicarea acesteia la propriii resortisanți, arătând astfel că, în opinia lor, domeniul de aplicare al convenției este limitat la tratamentul străinilor. În ceea ce privește mai precis ordinea juridică spaniolă, în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolului 3 alineatele 1 și 3 din Legea privind mărcile, persoanele fizice sau juridice care au naționalitate spaniolă sau care își au reședința în mod obișnuit sau care au o unitate industrială sau comercială reală și efectivă pe teritoriul spaniol sau care beneficiază de avantajele Convenției de la Paris vor putea să invoce dispozițiile convenției, în măsura în care aceasta este de aplicare directă, de fiecare dată când dispozițiile convenției sunt mai avantajoase pentru ele decât cele din Legea privind mărcile. Trebuie să semnalăm totuși intenția legiuitorului indicată expres în preambulul Legii privind mărcile, care prevede protecția numelor comerciale neînregistrate, de „[a rezolva] problema asimilării tratamentului străinilor care pot invoca articolul 8 din Convenția de la Paris […] sau principiul reciprocității celor cărora legea le acordă aceeași protecție” („se resuelve así el problema de la equiparación de trato de los extranjeros que puedan invocar el artículo 8 del Convenio de París […] o el principio de reciprocidad, a los que la Ley dispensa la misma protección”).
(
23
)	Revine statului interesat să stabilească ceea ce se înțelege prin utilizare pe teritoriul său: ar putea, de exemplu, să califice drept o utilizare a mărcii pe teritoriul său, o utilizare legată de produsele destinate exportului și, astfel, în absența comercializării pe piața națională, atunci când marca ar fi aplicată indiferent de situație în statul în cauză. Chiar simpla activitate de promovare lansată pe teritoriul unui stat poate fi considerată „utilizare”.
(
24
)	Mobilitatea și tehnologiile moderne de comunicare contribuie evident la difuzarea transnațională a mărcii, cel puțin în relațiile dintre țările avansate tehnologic.
(
25
)	În ceea ce privește naționalitatea titularului, în cazul în care am împărtăși teza care limitează domeniul de aplicare al dispozițiilor convenției la tratamentul străinilor și la renumele în statul de protecție.
(
26
)	În opinia noastră, nu putem ajunge la altă concluzie invocând dispozițiile articolului 6 alineatul (2) din directivă, care recunoaște utilizării anterioare la nivel local numai dreptul titularului mărcii de a continua utilizarea acesteia, deoarece respectiva dispoziție recunoaște numai limitarea dreptului exclusiv conferit mărcii înregistrate, în cazul în care legislația unui stat membru permite coexistența acesteia din urmă cu un drept anterior cu aplicabilitate locală, dar nu limitează posibilitatea recunoscută statelor membre la articolul 4 alineatul (4) litera (b) să protejeze o marcă anterioară neînregistrată, chiar dacă are aplicabilitate strict locală, în ipoteza unui conflict cu o marcă posterioară depusă sau înregistrată. Pe de altă parte, dacă directiva ar fi vrut să excludă posibilitatea unui stat membru să acorde o putere de anulare și unei mărci neînregistrate cu aplicabilitate locală, nu s-ar mai înțelege mențiunea prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94 conform căreia, pentru a putea fundamenta o opoziție împotriva cererii de înregistrare a unui semn ca marcă comunitară, o marcă anterioară neînregistrată, protejată într-un stat membru, trebuie să aibă nu numai o aplicabilitate locală.
(
27
)	Revine ulterior instanțelor să aprecieze dacă această interpretare se conciliază cu alegerile făcute de legiuitorul național, în definirea sistemului intern de protecție a mărcii, în special în ceea ce privește modalitățile de dobândire a dreptului asupra mărcii. În ceea ce privește Regatul Spaniei, sistemul instituit prin noua lege privind mărcile pare a fi întemeiat pe o aplicare strictă a principiului înregistrării. Trebuie să subliniem, cu toate acestea, că în sistemul normativ din legea precedentă privind mărcile (Ley 32/1988 din 10 noiembrie 1988), mărcile de notorietate erau reglementate la articolul 3 în cadrul titlului „Dispoziții generale”, care definea modalitățile de dobândire a dreptului asupra mărcii. În special prin alineatul 1 al articolului menționat se prevedea că acest drept „se dobândește prin intermediul înregistrării” („El derecho sobre la marca se adquiere por el registro válidamente efectuado de conformidad con las disposiciones de la presente Ley”), în timp ce prin alineatul 2 se recunoștea mărcilor anterioare de notorietate în Spania, pentru segmentul de public vizat, o putere de anulare în privința unei înregistrări ulterioare a unei mărci, de natură să creeze un risc de confuzie („Sin embargo, el usuario de una marca anterior notoriamente conocida en España por los sectores interesados podrá reclamar ante los Tribunales la anulación de una marca registrada para productos idénticos o similares que pueda crear confusión con la marca notoria, siempre que ejercite la acción antes de que transcurran cinco años desde la fecha de publicación de la concesión de la marca registrada, a no ser que ésta hubiera sido solicitada de mala fe, en cuyo caso la acción de anulación será imprescriptible”). Cu toate acestea trebuie relevat faptul că această ultimă dispoziție, formulată în termeni generali, nu făcea nicio mențiune specifică la articolul 6 bis din Convenția de la Paris.
(
28
)	În conformitate cu liniile directoare adoptate de OMPI, în vederea acordării protecției mărcilor de notorietate, aceeași dimensiune teritorială a notorietății sfârșește prin a-și pierde importanța atunci când se afirmă că statele membre pot acorda protecția prevăzută la articolul 6 bis din convenție, chiar dacă marca în cauză nu ar fi de notorietate sau cunoscută pe teritoriul național, ci numai în străinătate (a se vedea punctul 7 de mai sus).
(
29
)	Aceasta nu se aplică, astfel cum rezultă deja din ansamblul considerațiilor expuse, în situația în care respectivul motiv de refuz sau de nulitate ar fi invocat în beneficiul unei mărci anterioare de notorietate în statul membru în cauză în lipsa utilizării respectivei mărci pe teritoriul statului.