62024CJ0291
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2026. gada 29. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Finanšu sistēmas izmantošanas noziedzīgi iegūtu naudaslīdzekļu legalizēšanai vai terorisma finansēšanai nepieļaušana – Direktīva (ES) 2015/849 – Sankcijas – 58. pants – Juridisku personu atbildība – 59. pants – Fiziskas personas pienākumu neizpildes attiecināšana uz juridisku personu – Nosacījumi – 60. pants
Lietā C‑291/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) iesniegusi ar 2024. gada 25. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 25. aprīlī, tiesvedībā
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG,
KL,
TR
pret
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA),
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], tiesneši M. Kondinanci [M. Condinanzi] (referents) un N. Jēskinens [N. Jääskinen],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretārs: I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 9. aprīļa tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG, KL un TR vārdā – S. Ficulovič un B. Fletzberger, Rechtsanwälte,
–
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA) vārdā – D. Wagner un P. Wanek, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller, pārstāvis,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Manzaneque Valverde un G. von Rintelen, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 3. jūlija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/849 (2015. gada 20. maijs) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu [terorisma] finansēšanai, un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 648/2012 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/60/EK un Komisijas Direktīvu 2006/70/EK (OV 2015, L 141, 73. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 30. maija Direktīvu (ES) 2018/843 (OV 2018, L 156, 43. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2015/849”), 58. panta 1.–3. punktu, 59. panta 1. punktu un 60. panta 5. un 6. punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Steiermärkische Bank und Sparkassen AG, KL un TR, no vienas puses, un Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA) (Finanšu tirgus uzraudzības iestāde (FMA), Austrija), no otras puses, par tāda lēmuma tiesiskumu, ar kuru minētā iestāde sabiedrībai bankai Steiermärkische Bank und Sparkassen piemērojusi administratīvo sodu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2015/849
3
Direktīvas 2015/849 1. un 59. apsvērumā ir teikts:
“(1)
Nelikumīgas naudas plūsma var kaitēt finanšu sektora integritātei, stabilitātei un reputācijai, kā arī apdraudēt Savienības iekšējo tirgu un starptautisko attīstību. Nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana, terorisma finansēšana un organizētā noziedzība joprojām ir nopietnas problēmas, kas būtu jārisina Savienības līmenī. Papildus krimināltiesiskās pieejas turpmākai pilnveidei Savienības līmenī finanšu sistēmas izmantošanas nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai mērķtiecīga un samērīga nepieļaušana ir neaizstājama un var dot papildinošus rezultātus.
[..]
(59)
Cīņas pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un teroristu finansēšanu nozīmīguma rezultātā dalībvalstīm savos tiesību aktos būtu jānosaka efektīvi, samērīgi un preventīvi administratīvi sodi un pasākumi, kurus piemēro gadījumos, kad netiek ievēroti valsts noteikumi, ar ko transponē šo direktīvu. [..]”
4
Šīs direktīvas 1. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir nepieļaut to, ka Savienības finanšu sistēma tiek izmantota nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana un teroristu finansēšana ir aizliegta.”
5
Minētās direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šo direktīvu piemēro šādiem atbildīgajiem subjektiem:
1)
kredītiestādēm;
2)
finanšu iestādēm;
3)
šādām fiziskām vai juridiskām personām, kas darbojas, lai veiktu savu profesionālo darbību:
[..].”
6
Šīs direktīvas 5. pants ir formulēts šādi:
“Lai nepieļautu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un teroristu finansēšanu, dalībvalstis šīs direktīvas darbības jomā var pieņemt vai paturēt spēkā stingrākus noteikumus, ievērojot Savienības tiesību aktus.”
7
Direktīvas 2015/849 VI nodaļa “Politika[s], procedūras un uzraudzība” ietver 4. iedaļu “Sankcijas”, konkrētāk, šīs direktīvas 58.–62. pantu. Šīs direktīvas 58. panta 1.–3. punktā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai atbildīgos subjektus varētu saukt pie atbildības par to valsts noteikumu pārkāpumiem, ar kuriem transponē šo direktīvu saskaņā ar šo pantu un 59.–61. pantu. Visas no tiem izrietošās sankcijas vai pasākumi ir efektīvi, samērīgi un atturoši.
2.   Neskarot dalībvalstu tiesības noteikt un piespriest kriminālsodus, dalībvalstis paredz noteikumus par administratīviem sodiem un pasākumiem un nodrošina, lai to kompetentās iestādes šādas sankcijas un pasākumus varētu noteikt attiecībā uz to valsts noteikumu pārkāpumiem, ar kuriem transponē šo direktīvu, un nodrošina, lai sankcijas un pasākumi tiktu piemēroti.
Dalībvalstis var nolemt neizstrādāt noteikumus par administratīviem sodiem vai pasākumiem attiecībā uz pārkāpumiem, par kuriem piemēro kriminālsodus to valsts tiesību aktos. Tādā gadījumā dalībvalstis informē Komisiju par attiecīgajām krimināltiesību normām.
Turklāt dalībvalstis nodrošina, ka tad, ja to kompetentās iestādes identificē pārkāpumus, par kuriem tiek piemēroti kriminālsodi, tās savlaicīgi informē tiesībaizsardzības iestādes.
3.   Dalībvalstis nodrošina, lai tad, kad pienākumi attiecas uz juridiskām personām, gadījumos, kad ir pārkāpti valsts noteikumi, ar kuriem transponē šo direktīvu, sankcijas un pasākumus var piemērot vadības struktūras locekļiem un citām fiziskām personām, kuras saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir atbildīgas par attiecīgo pārkāpumu.”
8
Minētās direktīvas 59. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai šā panta noteikumi tiktu piemēroti vismaz tādiem atbildīgo subjektu pieļautiem pārkāpumiem, kuri ir nopietni, atkārtoti, sistemātiski vai ir minēto iezīmju kombinācija attiecībā uz prasībām, kas ir paredzētas:
a)
10.–24. pantā (klienta uzticamības pārbaude);
b)
33., 34. un 35. pantā (ziņošana par aizdomīgiem darījumiem);
c)
40. pantā (informācijas uzglabāšana); un
d)
45. un 46. pantā (iekšēj[ā] kontrol[e]).
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai 1. punktā minētajos gadījumos administratīvie sodi un pasākumi, ko var piemērot, ietvertu vismaz:
a)
publisku paziņojumu, kurā ir norādīta fiziskā vai juridiskā persona un pārkāpuma būtība;
b)
rīkojumu, ar ko liek fiziskai vai juridiskai personai pārtraukt attiecīgo rīcību un to vairs neatkārtot;
c)
ja atbildīgajam subjektam vajadzīga atļauja – atļaujas atsaukšanu vai apturēšanu [..];
d)
jebkurai personai, kas veic atbildīgā subjekta pārvaldības pienākumus, vai jebkurai citai fiziskai personai, kas atbildīga par pārkāpumu, noteiktu pagaidu aizliegumu pildīt atbildīgā subjekta pārvaldības funkcijas;
e)
maksimālos administratīvos naudas sodus vismaz līdz divkāršai summai no pārkāpuma rezultātā iegūtās peļņas, ja minēto peļņu var aprēķināt, vai vismaz [..] 1000000 [EUR].
3.   Dalībvalstis nodrošina, lai, atkāpjoties no 2. punkta e) apakšpunkta, kad attiecīgais atbildīgais subjekts ir kredītiestāde vai finanšu iestāde, varētu piemērot arī šādas sankcijas:
a)
juridiskas personas gadījumā – maksimālos administratīvos naudas sodus vismaz [..] 5000000 [EUR] apmērā vai 10 % no kopējā gada apgrozījuma saskaņā ar pēdējiem pieejamiem pārskatiem, kurus apstiprinājusi vadības struktūra [..];
b)
fiziskas personas gadījumā – maksimālos administratīvos naudas sodus vismaz 5000000 [EUR] apmērā vai, tajās dalībvalstīs, kuru valūta nav euro, atbilstošā summa attiecīgās valsts valūtā 2015. gada 25. jūnijā.
4.   Dalībvalstis var pilnvarot kompetentās iestādes piemērot vēl citus administratīvo sodu veidus papildus 2. punkta a) līdz d) apakšpunktā minētajiem vai piemērot administratīvus naudas sodus, kas pārsniedz summas, kuras minētas 2. punkta e) apakšpunktā un 3. punktā.”
9
Šīs direktīvas 60. panta 5. un 6. punkts ir formulēts šādi:
“5.   Dalībvalstis nodrošina, lai juridiskās personas varētu tikt sauktas pie atbildības par 59. panta 1. punktā minētajiem pārkāpumiem, kuras to labā veikusi jebkura persona, darbojoties individuāli vai arī kā tāda minētās juridiskās personas struktūras daļa, kurai ir vadoša ietekme šajā juridiskajā personā, pamatojoties uz kādu no šādiem faktoriem:
a)
uz pilnvarām pārstāvēt juridisko personu;
b)
uz tiesībām pieņemt lēmumus juridiskās personas vārdā; vai
c)
uz tiesībām īstenot kontroli juridiskās personas iekšienē.
6.   Dalībvalstis arī nodrošina, lai juridiskas personas varētu tikt sauktas pie atbildības, ja šā panta 5. punktā minētas personas nepietiekamas uzraudzības vai kontroles dēļ kāda šai juridiskajai personai pakļauta persona ir varējusi izdarīt 59. panta 1. punktā minētos pārkāpumus minētās juridiskās personas labā.”
Regula (ES) 2016/679
10
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.), 58. panta 2. punktā ir paredzēts šādi:
“Katrai uzraudzības iestādei ir visas šādas korektīvās pilnvaras:
[..]
i)
piemērot administratīvu naudas sodu saskaņā ar 83. pantu, papildinot vai aizstājot šajā punktā minētos pasākumus atkarībā no katras konkrētās lietas apstākļiem;
[..].”
11
Šīs regulas 83. panta 1.–6. punktā ir noteikts:
“1.   Katra uzraudzības iestāde nodrošina, ka par 4., 5. un 6. punktā minētajiem šīs regulas pārkāpumiem saskaņā ar šo pantu paredzēto administratīvo naudas sodu piemērošana katrā konkrētā gadījumā ir iedarbīga, samērīga un atturoša.
2.   Administratīvie naudas sodi atkarībā no katras konkrētās lietas apstākļiem tiek piemēroti, papildinot 58. panta 2. punkta a)–h) apakšpunktā un j) apakšpunktā minētos pasākumus vai šo pasākumu vietā. Lemjot par to, vai piemērot administratīvo naudas sodu, un pieņemot lēmumu par administratīvā naudas soda apmēru, katrā konkrētā gadījumā pienācīgi ņem vērā šādus elementus:
[..].
3.   Ja pārzinis vai apstrādātājs tīši vai aiz neuzmanības attiecībā uz to pašu vai saistītu apstrādes darbību pārkāpj vairākus šīs regulas noteikumus, kopējais administratīvā naudas soda apmērs nepārsniedz summu, kas paredzēta par vissmagāko pārkāpumu.
4.   Administratīvus naudas sodus apmērā līdz [..] 10000000 [EUR] vai, uzņēmuma gadījumā, līdz 2 % no tā kopējā visā pasaulē iepriekšējā finanšu gadā gūtā gada apgrozījuma atkarībā no tā, kuras summas apmērs ir lielāks, saskaņā ar 2. punktu piemēro par šādu noteikumu pārkāpumiem:
[..].
5.   Administratīvus naudas sodus apmērā līdz [..] 20000000 [EUR] vai, uzņēmuma gadījumā, līdz 4 % no tā kopējā visā pasaulē iepriekšējā finanšu gadā gūtā gada apgrozījuma atkarībā no tā, kuras summas apmērs ir lielāks, saskaņā ar 2. punktu piemēro par šādu noteikumu pārkāpumiem:
[..].
6.   Saskaņā ar šā panta 2. punktu par 58. panta 2. punktā minētā uzraudzības iestādes rīkojuma neievērošanu piemēro administratīvus naudas sodus apmērā līdz [..] 20000000 [EUR] vai, uzņēmuma gadījumā, līdz 4 % no tā kopējā visā pasaulē iepriekšējā finanšu gadā gūtā gada apgrozījuma atkarībā no tā, kuras summas apmērs ir lielāks.”
Austrijas tiesību akti
12
2017. gada 26. jūlijaFinanzmarkt‑Geldwäschegesetz (Likums par noziedzīgi iegūtu naudaslīdzekļu legalizēšanas novēršanu finanšu tirgū; BGBl. I, Nr. 118/2016) 2021. gada 28. maija redakcijā (BGBl. I, Nr. 17/2018) (turpmāk tekstā – “Legalizēšanas novēršanas likums”) 34. pantā ir paredzēts:
“(1)   Ikviena persona, kura kā atbildīgā subjekta pārstāvis (Verwaltungsstrafgesetz [(Administratīvās atbildības likums; turpmāk tekstā – “Administratīvās atbildības likums”)] 9. pants) neizpilda pienākumus, kas paredzēti:
[..]
2.
5.–12. pantā (klientu uzticamības pārbaude) [..];
[..]
8.
23. panta 1.–3. vai 6. punktā (iekšējā organizācija);
[..]
izdara administratīvo pārkāpumu, par ko FMA piemēro naudas sodu apmērā līdz 150000 EUR.
(2)   Ja 1. punkta 2. apakšpunktā [..] minēto pienākumu neizpilde izpaužas kā smagi, atkārtoti vai sistemātiski pārkāpumi vai to kombinācija, naudas sods ir līdz 5000000 EUR vai līdz divkāršam ieguvumam no pienākumu neizpildes, ciktāl to ir iespējams aprēķināt.
(3)   Ikviena persona, kas atbildīgā subjekta pārstāvja (Administratīvās atbildības likuma 9. pants) statusā:
1.
atkārtoti vai sistemātiski neizpilda pienākumu sniegt nepieciešamo informāciju par maksātāju vai saņēmēju un tādējādi pārkāpj [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulas (ES) 2015/847 [(2015. gada 20. maijs) par līdzekļu pārvedumiem pievienoto informāciju un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 1781/2006 (OV 2015, L 141, 1. lpp.)] 4.–6. pantu;
2.
neizpilda Regulas [2015/847] 16. pantā minēto pienākumu uzglabāt informāciju, un tas izpaužas kā atkārtots, sistemātisks un smags pārkāpums;
3.
neizpilda Regulas [2015/847] 8. vai 12. pantā minēto pienākumu ieviest iedarbīgas, uz riska faktoriem balstītas procedūras; vai
4.
atbildīgais subjekts, kas ir starpnieks maksājumu pakalpojumu sniegšanā 3. panta 5. punkta izpratnē, izdara smagu Regulas [2015/847] 11. vai 12. panta pārkāpumu,
izdara administratīvo pārkāpumu, kas sodāms ar FMA piemērotu naudas sodu apmērā līdz 5000000 EUR vai līdz divkāršam ieguvumam no pienākumu neizpildes, ciktāl to ir iespējams aprēķināt.
[..]”
13
Legalizēšanas novēršanas likuma 35. pantā ir noteikts:
“(1)   FMA var piemērot naudas sodu juridiskai personai, ja tā ir saucama pie atbildības par 34. panta 1.–3. punktā minētajiem pārkāpumiem, no kuriem tai ir bijis ieguvums un kurus izdarījusi jebkura persona individuāli vai veicot amata pienākumus kādā no šīs juridiskās personas pārvaldes institūcijām vai vadības struktūrām ar šādām pilnvarām:
1.
pilnvaras pārstāvēt juridisko personu;
2.
tiesības pieņemt lēmumus juridiskās personas vārdā; vai
3.
tiesības īstenot juridiskās personas iekšējo kontroli.
(2)   Juridisko personu par 34. panta 1.–3. punktā minēto pienākumu neizpildi var saukt pie atbildības arī tad, ja tādas nepietiekamas uzraudzības vai kontroles dēļ, ko veikusi kāda no šā panta 1. punktā minētajām personām, cita persona, kura rīkojas šīs juridiskās personas uzdevumā, nav izpildījusi 34. panta 1.–3. punktā minētos pienākumus un ieguvums no tā ir bijis minētajai juridiskajai personai.
[..]”
14
Šā likuma 36. pants ir formulēts šādi:
“Uz šajā federālajā likumā minētajiem administratīvajiem pārkāpumiem attiecas trīs gadus ilgs noilguma termiņš, nevis noilguma termiņš saukšanai pie atbildības (Administratīvās atbildības likuma 31. panta 1. punkts). Šādos gadījumos sodāmības noilguma termiņš (Administratīvās atbildības likuma 31. panta 2. punkts) ir pieci gadi.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
15
Ar 2024. gada 29. februārī pieņemtu lēmumu FMA, pamatojoties uz Legalizēšanas novēršanas likuma 35. panta 1. un 2. punktu, piemēroja sodu kredītiestādei Steiermärkische Bank und Sparkassen – ar tādu pamatojumu, ka tā neesot izpildījusi pienākumus veikt klientu uzticamības pārbaudes saistībā ar nelikumīgi iegūtu naudaslīdzekļu legalizēšanas novēršanu.
16
Šis lēmums tika pārsūdzēts iesniedzējtiesā – Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija), kura šo sodu kvalificēja kā “administratīvo sodu” un precizēja, ka Austrijas “administratīvās atbildības tiesībās” nepastāv tāds jēdziens kā juridiskas personas sodāmība. Minētā tiesa norādīja, ka Legalizēšanas novēršanas likuma 35. panta 1. un 2. punkts, ar ko Austrijas tiesību sistēmā pēc būtības transponētas Direktīvas 2015/849 59. panta un 60. panta 5. un 6. punkta normas, ir viena no pirmajām normām, ar kurām Austrijas tiesību sistēmā tika ieviesta juridisko personu sodāmība.
17
Tomēr ar Legalizēšanas novēršanas likuma 35. panta 1. punktu tika ieviests papildu nosacījums juridiskas personas sodīšanai: ir nepieciešams konstatēt, ka fiziska persona nav izpildījusi “34. panta 1.–3. punktā minētos pienākumus”, un ieguvums no tā ir bijis šai juridiskajai personai.
18
KL un TR ir divas fiziskās personas, kuru rīcība ir attiecināma uz Steiermärkische Bank und Sparkassen. Pirmās minētās personas ir arī pamatlietas dalībnieki, proti, pie atbildības saucamās personas.
19
Iesniedzējtiesa precizē, ka saskaņā ar Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) judikatūru juridiskas personas sodāmībai ir nepieciešams, pirmkārt, lai fiziskā persona, kuras rīcība ir attiecināma uz šo juridisko personu, iepriekš pati būtu bijusi iesaistīta kā attiecīgā procesa dalībniece, proti, pie atbildības saucamās personas statusā (ar visām attiecīgajām tiesībām), nevis tikai kā liecinieks, un, otrkārt, lai lēmumā par soda piemērošanu minētajai juridiskajai personai (rezolutīvajā daļā) būtu konstatējama tās pienācīgi identificētā likumiskā pārstāvja (šīs fiziskās personas) prettiesiskā un vainojamā rīcība, kas kvalificējama kā pārkāpums, un, treškārt, lai rezolutīvajā daļā šī rīcība būtu attiecināta uz minēto juridisko personu.
20
Iesniedzējtiesa ir šaubas, vai šīs papildu prasības neierobežo Direktīvas 2015/849 60. panta 5. punkta tvērumu. Minētās tiesas šaubas ir balstītas galvenokārt uz apstākli, ka šajā direktīvā paredzētās sankcijas un pasākumi ir efektīvi [iedarbīgi], samērīgi un preventīvi jeb atturoši, kā teikts minētās direktīvas 59. apsvērumā un 58. panta 1. punktā. Turklāt aplūkojamās tiesvedības esot sarežģītas, to faktiskie apstākļi bieži vien esot nepārskatāmi un tātad publiskajai iestādei nezināmi, lai gan uz šīm tiesvedībām attiecoties piecus gadus ilgs noilguma termiņš, kas skaitāms no attiecīgo faktisko apstākļu iestāšanās.
21
Visbeidzot – minētā tiesa uzskata, ka tajā notiekošās tiesvedības izspriešanai nozīmīga varētu būt judikatūra, kas izveidojusies ar 2023. gada 5. decembra spriedumu Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950), kurā Tiesa nospriedusi, ka Regulas 2016/679 58. panta 2. punkts un 83. panta 1.–6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru juridiskai personai kā atbildīgajam subjektam naudas sodu par 83. panta 4.–6. punktā minētu pārkāpumu var piemērot vienīgi tad, ja atbildība par šo pārkāpumu vispirms ir tikusi attiecināta uz identificētu fizisku personu.
22
Šādos apstākļos Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Savienības sekundārie tiesību akti, it īpaši Direktīvas [2015/849] 60. panta 5. un 6. punkts kopsakarā ar 58. panta 1.–3. punktu un kopsakarā ar 59. panta 1. punktu, kā arī Eiropas Savienības vispārējie tiesību principi (it īpaši effet utile) nepieļauj Austrijas [Likuma par nelikumīgi iegūtu naudaslīdzekļu legalizēšanas novēršanu finanšu tirgū] 35. panta 1.–3. punkta (par juridisko personu sodāmību) un 36. panta (noilguma termiņa pagarināšana) normas, kas kopsakarā ar Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa) sniegto šo normu interpretāciju prasa, ka, lai sodītu juridisko personu, ir obligāti nepieciešams, lai oficiālajam pārstāvim vai citai fiziskai personai, kas ir rīkojusies juridiskās personas vārdā, vispirms tiktu piešķirts formāls lietas dalībnieka – pie atbildības saucamās personas – statuss (stingri aizsargājot visas lietas dalībnieku tiesības), un turklāt ir arī obligāti nepieciešams, lai lēmumā par soda piemērošanu (rezolutīvajā daļā) juridiskai personai tiktu konstatēts, ka tajā konkrēti minētās fiziskās personas (vai oficiālā pārstāvja) rīcība ir bijusi kvalificējama, prettiesiska un vainu apliecinoša, lai turpmāk šajā rīcībā varētu vainot juridisko personu, un ka noilguma termiņš saukšanai pie atbildības sākas trīs gadu laikā un sodāmības noilguma termiņš – piecu gadu laikā no pārkāpuma izdarīšanas brīža?”
Par prejudiciālo jautājumu
23
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2015/849 58. panta 1.–3. punkts, 59. panta 1. punkts un 60. panta 5. un 6. punkts kopsakarā ar lietderīgas iedarbības principu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā:
–
paredzēts, ka, lai piemērotu sodu juridiskai personai, pie atbildības sauktās personas statuss iepriekš ir formāli jāatzīst kādai fiziskai personai un ka lēmuma par soda piemērošanu šai juridiskajai personai rezolutīvajā daļā ir jānorāda šīs fiziskās personas vārds un uzvārds un ir jāatzīst, ka tās rīcība ir kvalificējama kā prettiesisks un vainojams pārkāpums, kas attiecināms uz minēto juridisko personu, un
–
paredzēts, ka noilguma termiņi saukšanai pie atbildības un soda piemērošanai ir attiecīgi trīs gadi un pieci gadi, skaitot no aplūkojamā pārkāpuma izbeigšanas dienas.
Par nosacījumiem tam, lai iestātos juridiskas personas atbildība uz Direktīvas 2015/849 pamata
24
Attiecībā uz uzdotā jautājuma pirmo daļu par juridiskas personas atbildības iestāšanās nosacījumiem vispirms jāatgādina: kā izriet no Direktīvas 2015/849 nosaukuma un 1. panta 1. un 2. punkta, tās mērķis ir novērst finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu naudaslīdzekļu legalizēšanas un terorisma finansēšanas nolūkā. Konkrētāk, izmantojot uz riska faktoriem balstītu pieeju, ar šīs direktīvas normām ir paredzēts izveidot preventīvu un atturošu pasākumu kopumu, kas dotu iespēju efektīvi cīnīties pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu ar mērķi – kā izriet no šīs direktīvas 1. apsvēruma – novērst situāciju, ka nelikumīgas izcelsmes naudas plūsma var kaitēt Savienības finanšu sektora integritātei, stabilitātei un reputācijai un apdraudēt tās iekšējo tirgu un starptautisko attīstību (spriedums, 2025. gada 19. jūnijs, Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
25
Direktīvas 2015/849 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka tā ir piemērojama attiecībā uz juridiskām personām, kas dēvētas par “atbildīgajiem subjektiem”. Saskaņā ar 2. panta 1. punkta 1.–3. apakšpunktu šie subjekti ir attiecīgi kredītiestādes, finanšu iestādes un 3. apakšpunktā minētās fiziskās vai juridiskās personas, kas rīkojas, veicot savu profesionālo darbību.
26
Tātad pienākumi, kas ar Direktīvu 2015/849 uzlikti atbildīgajiem subjektiem, attiecas gan uz juridiskām personām, gan uz fiziskām personām, ciktāl šīs personas ir uzskatāmas par atbildīgajiem subjektiem minētās direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē.
27
Konkrētāk, attiecībā uz Direktīvas 2015/849 59. pantā paredzētajiem sodiem, kas saskaņā ar 59. panta 1. punktu ir piemērojami vismaz par tādiem atbildīgo subjektu izdarītiem pārkāpumiem, kuri izpaužas kā smagi, atkārtoti vai sistemātiski pārkāpumi vai to kombinācija, jāuzsver, ka ar šīs direktīvas 58. panta 1. punktu dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt, lai atbildīgos subjektus varētu saukt pie atbildības par to valsts noteikumu pārkāpumiem, ar kuriem transponēta šī direktīva.
28
Taču 58. panta 1. punktā nekas neliecina par to, ka atbildīgā subjekta atbildība uz minētās direktīvas pamata, kad runa ir par juridisku personu, varētu būt atkarīga no fiziskas personas atbildības iestāšanās uz dalībvalsts tiesību aktu pamata.
29
Tā kā juridiska persona var rīkoties vienīgi ar tādu fizisku personu starpniecību, kuru rīcība ir attiecināma uz šo juridisko personu, attiecībā uz gadījumiem, kad atbildīgais subjekts ir juridiska persona, ar Direktīvu 2015/849 tika ieviesti tikai noteikumi, kas dod iespēju noteikt, ar kādiem priekšnosacījumiem, pirmkārt, pārkāpumi, kas izraisa juridiskas personas atbildību, ir attiecināmi arī uz fiziskām personām, kuras ir tās pārstāvji uz dalībvalsts tiesību aktu pamata, un, otrkārt, konkrētu fizisku personu rīcība var izraisīt juridiskas personas atbildību.
30
Atbilstoši tam, pirmkārt, saskaņā ar šīs direktīvas 58. panta 3. punktu dalībvalstis nodrošina, lai gadījumos, kad ir pārkāpti valsts noteikumi, ar kuriem transponēta šī direktīva, attiecībā uz pienākumiem, kas piemērojami juridiskām personām, sankcijas un pasākumus var piemērot pārvaldes institūciju amatpersonām un citām fiziskām personām, kurām dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēta atbildība par attiecīgo pārkāpumu. Taču no šīs normas neizriet, ka soda piemērošana juridiskai personai kā atbildīgajam subjektam būtu atkarīga no iepriekšēja konstatējuma, ka attiecīgo pārkāpumu izdarījusi fiziska persona. Gluži pretēji – fizisko personu atbildība uz dalībvalsts tiesību aktu pamata ir tikai papildu atbildība: tā papildina attiecīgās juridiskās personas atbildību uz Direktīvas 2015/849 pamata.
31
Otrkārt, Direktīvas 2015/849 60. panta 5. un 6. punktā ir paredzēts: dalībvalstis nodrošina, ka juridisku personu var saukt pie atbildības gan par pārkāpumiem, no kuriem tai ir bijis ieguvums un kurus izdarījusi jebkura persona, kura rīkojas individuāli vai kā amatpersona kādā no šīs juridiskās personas pārvaldes institūcijām un kura ieņem vadošu amatu minētajā juridiskajā personā, gan tad, ja minētās personas nepietiekamas uzraudzības vai kontroles dēļ kāda šai juridiskajai personai pakļauta persona ir varējusi izdarīt pārkāpumu, no kura ieguvums ir bijis minētajai juridiskajai personai.
32
Kā uzsver FMA un Komisija, 60. panta 5. un 6. punktā ir tikai norādīts, kuras fiziskās personas var tikt sauktas pie atbildības par darbībām vai bezdarbību, no kurām ieguvums ir bijis kādai juridiskai personai. Turpretī no tā nevar izsecināt, ka iepriekš būtu jāiestājas šo fizisko personu atbildībai uz dalībvalsts tiesību aktu pamata un ka lēmuma, ar ko piemērots sods šai juridiskajai personai, rezolutīvajā daļā šīs personas būtu jāidentificē un jāatzīst par atbildīgām par attiecīgo pārkāpumu.
33
Turklāt tāda Direktīvas 2015/849 58.–60. panta interpretācija, saskaņā ar kuru dalībvalstis varētu kādas juridiskas personas atbildību padarīt atkarīgu no nepieciešamības iepriekš konstatēt, ka pārkāpumu izdarījusi kāda fiziska persona, būtu pretrunā šīs direktīvas 58. panta 1. punktā ietvertajām prasībām, ka ikvienai sankcijai vai pasākumam, kas izriet no atbildīgo subjektu atbildības gadījumā, kad pārkāptas dalībvalsts normas, ar kurām transponēta minētā direktīva, ir jābūt iedarbīgam, samērīgam un atturošam. Proti, šādas prasības būtu saistītas ar risku, ka tiks vājināts juridiskām personām kā atbildīgajiem subjektiem ar Direktīvu 2015/849 tieši piemēroto sodu iedarbīgums un atturošā iedarbība (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 5. decembris, Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, 51. punkts).
34
Vēl jāprecizē, ka, pirmkārt, ar šo direktīvu gan ir veikta tikai minimāla saskaņošana (spriedums, 2024. gada 18. aprīlis, Citadeles nekustamie īpašumi, C‑22/23, EU:C:2024:327, 48. punkts un tajā minētā judikatūra), tomēr dalībvalstis nevar ierobežot tās atbildības apjomu, kas ar minētās direktīvas 58. panta 1. punktu paredzēta šiem atbildīgajiem subjektiem, tostarp juridiskām personām.
35
Turklāt, kā norādījusi Tiesa, ar Direktīvas 2015/849 59. pantu dalībvalstīm gan ir piešķirta iespēja paredzēt sodus un pasākumus, kas nav uzskaitīti 59. panta 1. punktā, tomēr dalībvalstīm ir jāpiemēro sods vismaz par šajā normā minētajiem pārkāpumiem, ko izdarījuši atbildīgie subjekti, paredzot vismaz 59. panta 2. un 3. punktā minētos administratīvos sodus un pasākumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 19. jūnijs, Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, 37. punkts).
36
Otrkārt, kā jau atgādināts šā sprieduma 19. punktā, ciktāl iesniedzējtiesa precizē, ka priekšnosacījumi tam, lai juridisko personu atbildības iestāšanās uz to dalībvalsts noteikumu pamata, ar kuriem transponēta Direktīva 2015/849, izrietot no Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa) judikatūras, vēl jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra: piemērojot valsts tiesību normas, valsts tiesām tās jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un nolūkam, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un līdz ar to panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai. Šis pienākums interpretēt valsts tiesības atbilstoši [Savienības tiesībām] atbilst LESD sistēmai, jo tas valsts tiesām, īstenojot savu kompetenci, iztiesājot tajās iesniegtās lietas, ļauj nodrošināt Savienības tiesību normu pilnīgu iedarbīgumu (spriedums, 2025. gada 26. jūnijs, Makeleio un Zougla, C‑555/23 un C‑556/23, EU:C:2025:484, 85. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
37
Atbilstīgas interpretācijas princips prasa, lai valsts tiesas, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, veiktu visas to kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu iedarbīgumu un panāktu risinājumu, kas atbilstu direktīvas mērķim (spriedums, 2025. gada 26. jūnijs, Makeleio un Zougla, C‑555/23 un C‑556/23, EU:C:2025:484, 86. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
38
Tātad šajā lietā iesniedzējtiesai Legalizēšanas novēršanas likuma nozīmīgās normas ir jāinterpretē atbilstoši Direktīvai 2015/849.
Par noilguma termiņiem
39
Attiecībā uz uzdotā jautājuma otro daļu par noilguma termiņu noteikšanu dalībvalsts tiesību aktos jāatgādina: ja nepastāv attiecīgas Savienības tiesību normas, dalībvalsts joprojām var piemērot savā tiesību sistēmā nostiprinātos procesuālos noteikumus, tostarp noteikumus par noilguma termiņiem, ja vien ir ievēroti līdzvērtības un iedarbīguma principi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Lai pārliecinātos, vai ir ievērots līdzvērtības princips, ir jāizvērtē, vai papildus tādai noilguma normai, kas ir piemērojama prasībām, kuru mērķis ir nodrošināt iekšējās tiesībās to tiesību aizsardzību, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, pastāv noilguma norma, kas ir piemērojama prasībām, kuras pamatotas ar valsts tiesību normām, un vai, ņemot vērā to priekšmetu un būtiskos elementus, abas noilguma normas var uzskatīt par līdzīgām (spriedums, 2017. gada 20. decembris, Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Attiecībā uz iedarbīguma principu jāatgādina, ka dalībvalstīm ir atbildība par to, lai katrā atsevišķā gadījumā tiktu nodrošināta iedarbīga to tiesību aizsardzība, kas piešķirtas ar Savienības tiesību aktiem, un ka šis princips citastarp paredz, ka dalībvalstu iestādes nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
42
Tiesa ir atzinusi, ka Savienības tiesību normām atbilst samērīgu termiņu noteikšana prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā tiesiskās drošības interesēs iestājas noilgums. Piemēram, ir ticis atzīts, ka trīs gadus vai divus gadus ilgi noilguma termiņi atbilst iedarbīguma principam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Tātad pamatlietā aplūkojamais trīs gadus ilgais noilguma termiņš, skaitot no dienas, kad izbeigts prezumētais pārkāpums, atbildīgo iestāžu tiesībām saukt pie atbildības un piecus gadus ilgais noilguma termiņš, skaitot no minētās dienas, soda piemērošanai principā ir uzskatāms par saderīgu ar Savienības tiesību aktiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Napfény‑Toll, C‑615/21, EU:C:2023:573, 37. punkts).
44
Tomēr Tiesai iesniegtie lietas materiāli neietver nekādu informāciju, kas liecinātu, ka Legalizēšanas novēršanas likuma 36. pantā paredzētie noilguma termiņi – trīs gadi un pieci gadi – varētu neatbilst līdzvērtības un iedarbīguma principiem.
45
Ņemot vērā izklāstīto, atbilde uz uzdoto jautājumu ir šāda: Direktīvas 2015/849 58. panta 1.–3. punkts, 59. panta 1. punkts un 60. panta 5. un 6. punkts kopsakarā ar lietderīgas iedarbības principu jāinterpretē tādējādi, ka:
–
tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka, lai piemērotu sodu juridiskai personai, pie atbildības sauktās personas statuss iepriekš ir formāli jāatzīst kādai fiziskai personai un ka lēmuma par soda piemērošanu šai juridiskajai personai rezolutīvajā daļā ir jānorāda šīs fiziskās personas vārds un uzvārds un ir jāatzīst, ka tās rīcība ir kvalificējama kā prettiesisks un vainojams pārkāpums, kas attiecināms uz minēto juridisko personu, un
–
tie neliedz minētajā tiesiskajā regulējumā paredzēt, ka noilguma termiņi saukšanai pie atbildības un soda piemērošanai ir attiecīgi trīs gadi un pieci gadi, skaitot no aplūkojamā pārkāpuma izbeigšanas dienas.
Par tiesāšanās izdevumiem
46
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/849 (2015. gada 20. maijs) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu [terorisma] finansēšanai, un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 648/2012 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/60/EK un Komisijas Direktīvu 2006/70/EK – redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2018. gada 30. maija Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2018/843 –, 58. panta 1.–3. punkts, 59. panta 1. punkts un 60. panta 5. un 6. punkts kopsakarā ar lietderīgas iedarbības principu
jāinterpretē tādējādi, ka:
–
tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka, lai piemērotu sodu juridiskai personai, pie atbildības sauktās personas statuss iepriekš ir formāli jāatzīst kādai fiziskai personai un ka lēmuma par soda piemērošanu šai juridiskajai personai rezolutīvajā daļā ir jānorāda šīs fiziskās personas vārds un uzvārds un ir jāatzīst, ka tās rīcība ir kvalificējama kā prettiesisks un vainojams pārkāpums, kas attiecināms uz minēto juridisko personu, un
–
tie neliedz minētajā tiesiskajā regulējumā paredzēt, ka noilguma termiņi saukšanai pie atbildības un soda piemērošanai ir attiecīgi trīs gadi un pieci gadi, skaitot no aplūkojamā pārkāpuma izbeigšanas dienas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.