62023TJ0551
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2025. gada 4. jūnijā (
*1
)
Ekonomikas un monetārā politika – Kredītiestāžu prudenciālā uzraudzība – Eiropas Centrālajai bankai uzticēti īpaši uzraudzības uzdevumi – Lēmums par kredītiestādes licences anulēšanu – Valsts tiesiskā regulējuma par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma finansēšanas novēršanu pārkāpums – Regulas Nr. 468/2014 83. panta 2. punkts un Regulas (ES) Nr. 1024/2013 4. panta 3. punkts – ECB pārbaudes par anulēšanu pamatojošajiem apstākļiem apjoms – Valsts kompetento iestāžu un ECB kompetence vienotajā uzraudzības mehānismā (VUM) – Anulēšanas nosacījumi – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesības uz labu pārvaldību
Lietā T‑551/23
Baltic International Bank SE
, Rīga (Latvija), ko pārstāv M. Supe un V. Supe, advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Centrālo banku (ECB), ko pārstāv E. Yoo, J. Poscia, K. Drēviņa un M. Puidokas, pārstāvji,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētāja O. Porkija [O. Porchia] (referente), tiesneši M. Jēgers [M. Jaeger] un P. Niuls [P. Nihoul],
sekretāre: I. Kurme, administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu,
pēc 2024. gada 3. decembra tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāja – Baltic International Bank SE – lūdz atcelt attiecībā uz to pieņemto Eiropas Centrālās bankas (ECB) 2023. gada 3. jūlija lēmumu par uzraudzītās kredītiestādes licences anulēšanu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture
2
Prasītāja ir mazāk nozīmīga Latvijā reģistrēta kredītiestāde, kuras tiešo prudenciālo uzraudzību veica Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Latvija) (turpmāk tekstā – “FKTK”), kas tagad integrēta Latvijas Bankā.
3
Uzskatot, ka prasītāja kopš 2012. gada nav ievērojusi savus kredītiestādes pienākumus, FKTK attiecībā uz to pieņēma vairākus lēmumus.
4
Konkrēti, 2016. gada 9. martā FKTK pieņēma Lēmumu Nr. 61 par sankciju piemērošanu AS “Baltic International Bank” (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 61”), kuru prasītāja nav apstrīdējusi. 2019. gada 29. novembrī FKTK pieņēma Lēmumu Nr. 191 par sankciju un pasākumu noteikšanu AS “Baltic International Bank” (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 191”), kuru prasītāja apstrīdēja. 2022. gada 22. decembrī FKTK šo lēmumu atstāja negrozītu ar Lēmumu Nr. 255 par Finanšu un kapitāla tirgus komisijas padomes 29.11.2019. lēmuma Nr. 191 atstāšanu par negrozītu. Prasītāja pēdējo minēto lēmumu pārsūdzēja Administratīvajā apgabaltiesā (Latvija).
5
Turklāt 2022. gada 12. decembrī FKTK pieņēma Lēmumu Nr. 215 par noregulējuma darbības nepiemērošanu Baltic International Bank SE (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 215”) un Lēmumu Nr. 216 par finanšu pakalpojumu sniegšanas apturēšanu un pilnvarnieku iecelšanu Baltic International Bank SE (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 216”).
6
2022. gada 30. decembrī FKTK attiecībā uz prasītāju iesniedza ECB priekšlikumu lēmumam “Par uzraudzītās kredītiestādes licences anulēšanu” (turpmāk tekstā – “lēmuma priekšlikums”).
7
2023. gada 10. martā ECB pieņēma lēmumu ECB‑SSM‑2023‑LV‑1 WHD‑2022‑0014 par uzraudzītās kredītiestādes licences anulēšanu (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”), ar kuru anulēta prasītājai izsniegtā kredītiestādes licence.
8
Sākotnējais lēmums ir balstīts uz šādiem trim pamatiem:
–
pirmkārt, prasītāja ilgu laika periodu esot nopietni pārkāpusi un sākotnējā lēmuma pieņemšanas brīdī joprojām nopietni pārkāpa 2019. gada 13. jūnija Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likuma (Latvijas Vēstnesis, 2008, Nr. 116) pamatnormas, un šie nopietnie pārkāpumi atsevišķi un kopā ir pamats prasītājas licences anulēšanai;
–
otrkārt, prasītāja ilgu laika periodu neesot izpildījusi savu pienākumu izveidot efektīvas iekšējās kontroles sistēmas, kas paredzētas 1995. gada 5. oktobra Kredītiestāžu likuma (Latvijas Vēstnesis, 1995, Nr. 163) 34.1 panta pirmajā daļā;
–
treškārt, prasītāja neesot izpildījusi savu pienākumu izstrādāt un īstenot piesardzīgu stratēģiju, politikas un procedūras, kas tai ļauj pārvaldīt riskus, tostarp laikus identificēt, novērtēt, analizēt un uzraudzīt tos, kā noteikts Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmajā un otrajā daļā.
9
2023. gada 24. martā Ekonomisko lietu tiesa (Latvija) prasītāju atzina par likvidējamu.
10
2023. gada 6. aprīlī prasītāja ECB Administratīvajai pārskatīšanas padomei iesniedza pārskatīšanas pieteikumu, kurā lūdza pārskatīt sākotnējo lēmumu.
11
2023. gada 3. jūlijā ECB Padome sākotnējo lēmumu aizstāja ar apstrīdēto lēmumu, kam bija identisks saturs un kas stājās spēkā nākamajā dienā pēc dienas, kurā tika paziņots sākotnējais lēmums.
Lietas dalībnieku prasījumi
12
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
13
ECB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par prasības pieņemamību
14
ECB pauž šaubas par prasības pieņemamību saistībā ar prasītājas advokātu pilnvarojumu spēkā esību. Konkrēti, tā uzsver, ka prasītājas bijusī valde šos advokātus bija pilnvarojusi ar 2005. gada 5. septembra ģenerālpilnvaru un 2023. gada 23. marta pilnvarojuma līgumu, taču prasītājas likvidators no 2023. gada 6. aprīļa ir atsaucis visas minētās valdes izdotās pilnvaras, tādējādi padarot par spēkā neesošu pilnvaru, uz kuras pamata advokāti prasītājas vārdā rīkojas šajā tiesvedībā.
15
Atbildot uz procesa organizatorisko pasākumu, ko Vispārējā tiesa adresēja prasītājai, prasītāja 2024. gada 23. oktobrī iesniedza papildu dokumentus, tostarp tās maksātnespējas procesa administratora vēstuli, lai pamatotu tās advokātu pilnvarojumu. Prasītāja atsaucās arī uz 2019. gada 5. novembra spriedumu ECB u.c./Trasta Komercbanka u.c. (C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:923) un apgalvoja, ka – atbilstoši tam, ko Tiesa nospriedusi minētajā spriedumā, – tās advokātu pilnvarojums nevar tikt atzīts par spēkā neesošu. Prasītājas ieskatā tās bijusī valde 2023. gada 23. martā bija tiesīga noslēgt pārstāvības līgumu ar tās advokātiem. Tā piebilst – lai gan tās likvidators vēlāk atsauca visas minētās valdes izdotās pilnvaras, šo atsaukumu nevar ņemt vērā attiecībā uz pilnvarām, kuras izdotas tās advokātiem šīs lietas vajadzībām, jo ir risks, ka likvidators neapšaubīs FKTK vai ar tās atbalstu pieņemto aktu, kā rezultātā uzsākts prasītājas likvidācijas process, bet tas būtu pretrunā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principam. Ar likvidatora rīcību varot tikt aizskartas prasītājas kā privāttiesību juridiskas personas tiesības uz taisnīgu tiesu. Lai pamatotu savu advokātu pilnvarojumu, prasītāja kā formālu dokumentu iesniedza iepriekš minēto maksātnespējas procesa administratora vēstuli.
16
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 19. pantu, kas atbilstoši šo statūtu 53. panta pirmajai daļai ir piemērojams tiesvedībai Vispārējā tiesā, lai juridiskās personas, kāda ir prasītāja, varētu celt prasību Eiropas Savienības tiesās, tās ir jāpārstāv advokātam, kas ir tiesīgs praktizēt dalībvalsts vai citas Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) līgumslēdzējas valsts tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 8. februāris, Pilatus Bank/ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, 35. punkts).
17
Ņemot vērā šo nepieciešamību, lai juridiskās personas pārstāvētu advokāts, kas ir tiesīgs praktizēt dalībvalsts vai citas valsts, kura ir EEZ līgumslēdzēja valsts, tiesā, šādas personas celtas prasības pieņemamība ir atkarīga no pierādījumiem par to, ka attiecīgā persona patiešām ir pieņēmusi lēmumu celt prasību un ka advokāti, kas apgalvo, ka ir tās pārstāvji, ir faktiski pilnvaroti to darīt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 8. februāris, Pilatus Bank/ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
18
Tieši tādēļ, lai nodrošinātu, ka tas tik tiešām tā ir, Vispārējās tiesas Reglamenta 51. panta 3. punkts ietver prasību, lai advokāti, ja viņu pārstāvētais lietas dalībnieks ir privāttiesību juridiskā persona, Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtu pilnvaru, ko izdevis minētais lietas dalībnieks, un saskaņā ar šā panta 4. punktu šādas pilnvaras neiesniegšana var izraisīt formālu prasības pieteikuma nepieņemamību (skat. spriedumu, 2024. gada 8. februāris, Pilatus Bank/ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
19
Šajā lietā nav strīda par to, ka prasītājas bijusī valde bija tiesīga 2005. gada 5. septembrī izsniegt ģenerālpilnvaru un 2023. gada 23. martā noslēgt pilnvarojuma līgumu ar advokātiem, kuri prasītāju pārstāv šajā lietā.
20
Prasītājas 2024. gada 10. oktobra vēstulē, ko tā 2024. gada 23. oktobrī iesniegusi kā atbildi uz Vispārējās tiesas veiktu procesa organizatorisko pasākumu un kā prasītājas advokātu pilnvarojumu, tās maksātnespējas procesa administrators apgalvo, ka likvidatora nolemtie pilnvaru atsaukumi, kas publicēti 2023. gada 11. aprīlī un 2024. gada 29. janvārī, neietekmē to pilnvaru spēkā esību, kuras bijusī valde izsniegusi prasītāju šajā lietā pārstāvošajiem advokātiem. Maksātnespējas procesa administrators piebilst, ka prasītājas advokātiem ir tiesības to pārstāvēt uz minēto pilnvaru pamata.
21
Šajā ziņā pietiek ar norādi – lai gan FKTK nav nedz apstrīdētā lēmuma pieņēmēja, nedz atbildētāja Vispārējā tiesā izskatāmajā lietā un abi šie statusi ir ECB, tomēr FKTK ir piedalījusies apstrīdētā lēmuma pieņemšanā, jo tas tika pieņemts pēc FKTK ierosinājuma. Ņemot vērā likvidācijas uzdevumu, kas likvidatoram ir uzticēts saskaņā ar Latvijas tiesību aktiem, viņš ir interešu konflikta situācijā tā iemesla dēļ, ka viņa pārstāvētās juridiskās personas licences anulēšanas pārsūdzēšana Vispārējā tiesā varētu izraisīt to, ka – pretēji šim uzdevumam – šīs personas likvidācijas procesam zūd jebkāds tiesiskais pamats (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. novembris, ECB/Trasta Komercbanka u.c., C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 74. punkts).
22
Tātad attiecībā uz prasītājas advokātu pilnvarojumu pārstāvībai šajā lietā nevar ņemt vērā viņu pilnvarojumu atsaukšanu, kuru veicis likvidators, jo ar to tiktu pārkāptas prasītājas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. novembris, ECB/Trasta Komercbanka u.c., C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 78. punkts).
23
Šādos apstākļos jāatzīst, ka prasītājas advokātiem ir spēkā esoša pilnvara to pārstāvēt.
24
Jāpiebilst, ka maksātnespējas procesa administrators neapšauba prasītājas advokātiem sākotnēji izsniegtās pilnvaras.
25
Turklāt ECB nav apstrīdējusi pilnvaru, ko prasītāja beigu beigās iesniedza kā formālu dokumentu.
26
Tātad prasība ir pieņemama.
Par 2024. gada 2. decembrī prasītājas iesniegto dokumentu pieņemamību
27
Ar Vispārējas tiesas kancelejā 2024. gada 2. decembrī iesniegto dokumentu prasītāja iesniedza jaunus piedāvātos pierādījumus, kas datēti ar 2023. gada 21. jūliju, kā arī 2023. gada 5. un 6. septembri – tātad pirmais no tiem ir agrāks par prasības pieteikuma iesniegšanas datumu, bet pārējie ir agrāki par replikas raksta iesniegšanas datumu. Tiesas sēdē ECB pauda šaubas par šo dokumentu pieņemamību.
28
Jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 85. panta 3. punktu “puses izņēmuma kārtā var sniegt papildu pierādījumus vai izteikt pierādījumu piedāvājumus pirms tiesvedības mutvārdu daļas pabeigšanas vai pirms Vispārējās tiesas lēmuma izlemt lietu bez tiesvedības mutvārdu daļas ar nosacījumu, ka kavēšanās šo ziņu iesniegšanā ir attaisnota”.
29
Šajā ziņā prasītāja tiesas sēdē tika aicināta reaģēt uz iesniegto dokumentu iespējamo nepieņemamību un izklāstīt iemeslus, kas attaisno to, ka šos dokumentus varēja iesniegt tikai iepriekšējā dienā pirms tiesas sēdes. Prasītāja tikai norādīja, ka šos dokumentus tai bija nosūtījis likvidators, taču neprecizēja, kurā datumā nosūtīšana notikusi, un nepaskaidroja, kāpēc tai nebija iespējams minētos dokumentus no likvidatora saņemt agrāk.
30
Šādos apstākļos 2024. gada 2. decembrī iesniegtie dokumenti jāatzīst par nepieņemamiem.
Par lietas būtību
31
Prasības pamatojumā prasītāja izvirza četrus pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ECB ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, jo tā neesot ņēmusi vērā faktu, ka FKTK nebija ievērojusi savu pienākumu valsts līmenī izdot normatīvos noteikumus, kuros noteikti kritēriji būtiskiem normatīvo aktu pārkāpumiem noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma proliferācijas finansēšanas novēršanas (turpmāk tekstā – “NILL/TFN”) jomā. Ar otro pamatu būtībā tiek apgalvots, ka ECB nav ievērojusi pienākumu pašai veikt pārbaudi, nevis tikai pārņemt FKTK veikto novērtējumu. Ar trešo pamatu būtībā tiek apgalvots, ka saistībā ar otro un trešo licences anulēšanas pamatu nav ievērots pienākums norādīt pamatojumu un ka ECB saistībā ar šiem licences anulēšanas pamatiem ir pieļāvusi kļūdas. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāptas tiesības uz labu pārvaldību, tostarp tiesības tikt uzklausītam un tiesības piekļūt lietas materiāliem.
32
Vispārējā tiesa pirmo un otro pamatu analizēs kopā, bet pēc tam secīgi analizēs trešo un ceturto pamatu.
Par pirmo un otro pamatu
33
Ar pirmo un otro pamatu prasītāja apšauba ECB vērtējumu par NILL/TFN jomas tiesiskā regulējuma ievērošanu. Prasītāja būtībā apgalvo, ka ECB pati nav veikusi novērtējumu, kas tai bija jāveic, bet gan to ir balstījusi uz FKTK pieņemtajiem lēmumiem, kuri bija apstrīdami, kā arī uz valsts administratīvajā procesā pieņemtiem iepriekšējiem aktiem, kurus tā nevarēja pārsūdzēt valsts tiesā.
34
Pirmajā pamatā prasītāja pauž nostāju, ka ECB – neņemdama vērā faktu, ka FKTK nebija izpildījusi Kredītiestāžu likuma 196. panta ceturtajā daļā paredzēto pienākumu valsts līmenī izdot normatīvus noteikumus, kas nosaka kritērijus būtiskiem normatīvo aktu pārkāpumiem NILL/TFN jomā, – esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā.
35
ECB neesot izpildījusi Regulas (ES) Nr. 468/2014 (2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (VUM pamatregula) (OV 2014, L 141, 1. lpp.), 83. panta 2. punktā paredzēto pienākumu, pieņemot lēmumu par licences anulēšanu, pašai pārbaudīt apstākļus, kuri attaisno šo anulēšanu.
36
Prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz FKTK vērtējumu, kas izklāstīts lēmuma priekšlikumā, kā arī uz šīs iestādes iesniegtajiem dokumentiem, bet atbilstoši VUM pamatregulas 83. panta 2. punktam tas neesot pietiekami.
37
Prasītāja atgādina Padomes Regulas (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV 2013, L 287, 63. lpp.; turpmāk tekstā – “VUM regula”), 4. panta 3. punkta, VUM pamatregulas 83. panta 2. punkta, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (OV 2013, L 176, 338. lpp.), 18. panta f) punkta un 67. panta 1. punkta o) apakšpunkta, kā arī Kredītiestāžu likuma 27. panta pirmās daļas 8. punkta un 196. panta trešās un ceturtās daļas normas.
38
Minēto tiesību normu gaismā ECB esot bijis jāpiemēro Kredītiestāžu likums un jākonstatē, ka nebija pieņemti valsts normatīvie noteikumi, kuros paredzēti kritēriji būtiskiem normatīvo aktu pārkāpumiem NILL/TFN jomā.
39
Prasītāja piebilst – nevar izslēgt, ka gadījumā, ja šā sprieduma 38. punktā minētie valsts noteikumi būtu pieņemti, būtiskiem pārkāpumiem piemērojamie kritēriji atšķirtos no tiem, kuri ietverti 2022. gada 31. maija ziņojumā, ko Eiropas Banku iestāde (EBI), Eiropas Vērtspapīru un tirgu iestāde (EVTI) un Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestāde (EAAPI) sagatavojusi vienotā uzraudzības mehānisma (VUM) kontekstā. Šim ziņojumam neesot juridiski saistoša spēka, un tas nevarot aizstāt normatīvos noteikumus, kuri bija jāpieņem. Tas pats attiecoties uz FKTK ieteikumiem.
40
FKTK esot bijis jānorāda, pēc kādiem kritērijiem prasītājas pārkāpumi tika atzīti par būtiskiem, un ECB esot bijis jākonstatē, ka FKTK lēmumos trūkst kāda elementa, proti, pārkāpuma būtiskuma pamatojuma.
41
Ar to, ka paredzētajā termiņā nav izdoti attiecīgie normatīvie noteikumi, esot pārkāpts arī tiesiskās drošības princips, jo prasītājai bija tiesības iepriekš zināt, pēc kādiem kritērijiem tai pārmestie pārkāpumi tiks kvalificēti kā būtiski.
42
Turklāt ECB esot balstījusies uz kļūdainu juridisko pamatu. Prasītāja norāda, ka likumdevējs kritēriju neesību ir atzinis par būtisku trūkumu, jo tas Kredītiestāžu likuma Pārejas noteikumu 84. punktā bija paredzējis, ka FKTK minētie kritēriji jānosaka līdz 2019. gada 1. augustam, pieņemot normatīvos noteikumus, kuriem Latvijas tiesību sistēmā ir tāds pats spēks kā Ministru kabineta noteikumiem. Tā precizē, ka šie normatīvie noteikumi tomēr netika pieņemti.
43
Prasītāja piebilst, ka ECB ir jāpiemēro ne tikai Savienības tiesību akti, bet arī – kad Savienības tiesību akti ir direktīvas – valsts tiesību akti, ar kuriem tās transponētas. Šajā gadījumā Direktīva 2013/36 Latvijas tiesībās esot transponēta ar Kredītiestāžu likumu, un ECB tas esot bijis jāpiemēro. Turklāt ECB esot apstiprinājusi, ka tai jāpārbauda, vai izpildīti nosacījumi, kas minēti valsts tiesību aktos kopsakarā ar Direktīvas 2013/36 18. panta f) punktu un 67. panta 1. punkta o) apakšpunktu. Tātad tai esot bijis jākonstatē būtiskie fakti un jālemj, vai tie kvalificējami kā tādi, kas pierāda, ka prasītāja atzīstama par atbildīgu par nopietnu pārkāpumu valsts tiesību aktu izpratnē.
44
Šajā kontekstā – ja ECB, piemērojot Kredītiestāžu likumu, būtu konstatējusi, ka FKTK nav izdevusi normatīvos noteikumus NILL/TFN jomā, tā apstrīdēto lēmumu nebūtu drīkstējusi balstīt uz FKTK konstatējumiem, kura neesot ievērojusi tai uzlikto pienākumu.
45
Prasītāja norāda, ka Lēmums Nr. 61, kas ir apstrīdētā lēmuma pamatā, ir pieņemts, pirms tika izdoti normatīvie noteikumi, kuros saskaņā ar Kredītiestāžu likuma 196. panta ceturto daļu bija jāparedz būtiskuma kritēriji NILL/TFN jomā. FKTK savu lēmumu esot pamatojusi ar iekšēju normatīvo aktu, lai gan Administratīvā procesa likuma (Latvijas Vēstnesis, 2001, Nr. 164) 67. panta sestā daļa to nepieļaujot. Tāpat normatīvie noteikumi, kuros paredzēti būtiskuma kritēriji, vēl neesot bijuši pieņemti arī Lēmuma Nr. 191 pieņemšanas dienā.
46
Otrais pamats ir strukturēts trijās daļās; pirmajā daļā prasītāja apgalvo, ka ECB nav ievērojusi rūpības pienākumu, jo tā neesot pārbaudījusi pārkāpumus, kuri prasītājai tiek pārmesti Lēmumā Nr. 191, kas apstrīdēts valsts līmenī. Tā kā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā Lēmums Nr. 191 nebija galīgs, ECB esot bijis jāpārbauda ar to saistītie fakti. Prasītāja replikas rakstā norāda, ka – pēc prasītājas likvidatora 2023. gada 24. jūlija iesnieguma par pieteikuma atsaukšanu – ar Administratīvās apgabaltiesas 2023. gada 5. septembra lēmumu tiesvedība par Lēmumu Nr. 191 tika izbeigta.
47
Otrā pamata otrajā daļā prasītāja apgalvo, ka ECB neesot rūpīgi un objektīvi pārbaudījusi ar izmeklēšanu saistītos faktus, uz kuriem tā norāda apstrīdētā lēmuma pielikuma 11. punktā. Prasītāja atgādina Latvijas tiesību normas izmeklēšanas un kriminālprocesa jomā un to, ka nevienam tās darbiniekam, valdes loceklim vai akcionāram nav piešķirts aizdomās turētā vai apsūdzētā statuss. Apstrīdētajā lēmumā atsaucoties uz notiekošu kriminālprocesu, ECB neesot ņēmusi vērā Hartas 48. panta 1. punktu, kurā paredzēta prezumpcija, ka ikvienu apsūdzēto uzskata par nevainīgu. Prasītāja uzskata, ka ECB kā apstrīdētā lēmuma pamatojumu nevarēja izmantot informāciju par kriminālprocesa uzsākšanu.
48
Otrā pamata trešajā daļā prasītāja apšauba dokumentu, uz kuriem balstīts apstrīdētais lēmums – proti, pārbaudes ziņojumu un Lēmumu Nr. 61 un Nr. 191 –, juridisko spēku. Prasītājas ieskatā ECB bija jāpārbauda lēmuma priekšlikuma tiesiskums, jo tajā esot būtiski trūkumi, kas ietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
49
Pirmām kārtām, attiecībā uz pārbaudes ziņojumiem prasītāja apgalvo, ka tie ir “starplēmumi”, kurus valsts tiesību sistēmā nav iespējams apstrīdēt. Runa esot par vienkāršām vēstulēm, kurās pausts FKTK viedoklis un kuras nav galīgie lēmumi. Šādā kontekstā apstrīdēto lēmumu nevarot pamatot ar šajos ziņojumos sniegto informāciju.
50
Prasītāja precizē, ka attiecībā uz 2012. gada pārbaudes ziņojumu un 2014. un 2015. gadā veiktajām pārbaudēm ECB ir balstījusies uz NILL/TFN likuma pārkāpumiem, ko FKTK kā tādus nebija kvalificējusi.
51
Prasītāja arī norāda, ka 2018. un 2019. gada pārbaudes ziņojumi bija apstrīdēti kopā ar Lēmumu Nr. 191 un ka tie nedrīkstēja tikt minēti apstrīdētajā lēmumā. 2018. gada pārbaudes ziņojumā ietvertā informācija nevarot būt apstrīdētā lēmuma pamatā. Tas pats attiecoties uz informāciju, kas iegūta saistībā ar 2021. gada 13. decembrī uzsākto procesu, kurā vēl nav pieņemts galīgs lēmums.
52
Otrām kārtām, attiecībā uz Lēmumiem Nr. 61 un Nr. 191 prasītāja apgalvo, ka pirmais lēmums ir galīgs akts, kuru tā nav apstrīdējusi, bet ir izpildījusi visus no tā izrietošos pienākumus. Attiecībā uz Lēmumu Nr. 191 – no tā, ka valsts tiesa ir noraidījusi attiecībā uz šo lēmumu iesniegtu pieteikumu par pagaidu aizsardzību, nevarot iepriekš secināt nostāju, ko tiesa par minēto lēmumu paudīs lietā pēc būtības.
53
Trešām kārtām, FKTK vēstulēm par prasītājas rīcību neesot galīga lēmuma rakstura.
54
Prasītāja piebilst, ka ECB – apstrīdēto lēmumu balstīdama uz diviem FKTK lēmumiem, no kuriem viens, proti, Lēmums Nr. 191, tika apstrīdēts, kā arī uz 2018. gada pārbaudes ziņojumu, kas ir starplēmums, – esot pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu. Tās ieskatā tiesvedība par FKTK pieņemtajiem lēmumiem ir analoģiska tiesvedībām saistībā ar valsts konkurences iestādes lēmumiem par naudas soda uzlikšanu, kurās ir piemērojamas visas tiesību uz taisnīgu tiesu procesuālās garantijas. Pārkāpumā apsūdzētas personas vainu par galīgi pierādītu varot uzskatīt tikai tad, kad nolēmums, ar kuru konstatēts šis pārkāpums, ir kļuvis galīgs. Taču attiecībā uz prasītāju neesot neviena sprieduma, kurš būtu stājies likumīgā spēkā un ar kuru tā tiktu atzīta par atbildīgu par smagiem pārkāpumiem. ECB esot bijis jāpārbauda, vai dokumenti, uz kuriem tā balstījusies, ir galīgi. Tai Lēmums Nr. 191 esot bijis jāpārbauda pēc būtības, vai arī tā nedrīkstēja vispār uz to balstīties, jo tas bija apstrīdēts. Prasītāja piebilst, ka Lēmums Nr. 255 bija arī pārsūdzēts tiesā.
55
Atsauce uz Lēmuma Nr. 191 pamatojumu vairākkārt esot kļūdaina, jo nevienā pārbaudes ziņojumā, tostarp 2018. gada pārbaudes ziņojumā, neesot ietverti apgalvotie konstatējumi, uz kuriem ir mēģināts balstīt apstrīdēto lēmumu.
56
ECB nepiekrīt prasītājas argumentiem.
57
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2013/36 18. panta f) punktu kompetentās iestādes var anulēt kredītiestādei piešķirtu licenci, ja kredītiestāde izdara kādu no šīs direktīvas 67. panta 1. punktā minētajiem pārkāpumiem. Saskaņā ar minētās direktīvas 67. panta 1. punkta o) apakšpunktu tas it īpaši attiecas uz iestādi, par kuru ir konstatēts, ka tā ir atbildīga par nopietnu tādu valsts noteikumu pārkāpumu, kas pieņemti atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2005/60/EK (2005. gada 26. oktobris) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai (OV 2005, L 309, 15. lpp.). Minētā direktīva tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2015/849 (2015. gada 20. maijs) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai, un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 648/2012 un atceļ Direktīvu 2005/60 (OV 2015, L 141, 73. lpp.).
58
Attiecībā uz kredītiestādes licences anulēšanu VUM pamatregulas 83. panta 2. punktā ir noteikts, ka, “pieņemot lēmumu, ECB ņem vērā visu minēto: a) savu vērtējumu par atsaukšanu attaisnojošiem apstākļiem; b) attiecīgā gadījumā [valsts kompetentās iestādes] sagatavoto lēmuma par atsaukšanu projektu; c) konsultācijas ar attiecīgo [valsts kompetento iestādi] [..]; un d) paskaidrojumus, kurus kredītiestāde sniegusi saskaņā ar [šīs pamatregulas] 81. panta 2. punktu un 82. panta 3. punktu”.
59
VUM regulas 4. panta 3. punktā noteikts: “Lai veiktu ar šo regulu uzticētos uzdevumus un ar mērķi nodrošināt augstus uzraudzības standartus, ECB piemēro visus attiecīgos Savienības tiesību aktus, un gadījumos, kad Savienības tiesību akti ir direktīvas, – valsts tiesību aktus, kas transponē šīs direktīvas.” Šajā tiesību normā arī paredzēts: “Ja attiecīgie Savienības tiesību akti ir regulas un ja ar šīm regulām šobrīd tiek skaidri piešķirtas iespējas dalībvalstīm, ECB piemēro arī tos valsts tiesību aktus, ar kuriem minētās iespējas īsteno.”
60
No VUM regulas 4. panta 3. punkta izriet, ka ECB ir jāpiemēro valsts tiesību akti, kad tajos ir transponētas attiecīgās direktīvas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 7. septembris, Versobank/ECB, C‑803/21 P, nav publicēts, EU:C:2023:630, 102. punkts).
61
Šajā gadījumā jānorāda, ka apstrīdētais lēmums ir ar kredītiestādes prudenciālo uzraudzību saistīts akts, ko pieņēmusi ECB, kurai šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība, jo – kā teikts VUM regulas 55. apsvērumā – uzraudzības uzdevumi, kas uzticēti ECB, tai uzliek ievērojamu atbildību attiecībā uz Savienības finanšu stabilitātes uzturēšanu un tās uzraudzības pilnvaru iespējami efektīvāko un samērīgāko izmantošanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, 86. punkts).
62
ECB plašā rīcības brīvība izriet arī no apstākļa, ka apstrīdētais lēmums ir saistīts ar sarežģītu faktu un ekonomisko un finansiālo apstākļu izvērtēšanu (šajā nozīmē pēc analoģijas skat. spriedumus, 2022. gada 10. novembris, Komisija/Valencia Club de Fútbol, C‑211/20 P, EU:C:2022:862, 34. punkts, un 2023. gada 22. jūnijs, Vācija un Igaunija/Pharma Mar un Komisija, C‑6/21 P un C‑16/21 P, EU:C:2023:502, 52. punkts).
63
Šajos apstākļos pārbaude tiesā, kas Savienības tiesai ir jāveic attiecībā uz tāda lēmuma kā apstrīdētais lēmums motīvu pamatotību, nedrīkst novest pie tā, ka Savienības tiesa ECB vērtējumu aizstātu ar savu vērtējumu, bet tās mērķis ir pārliecināties, ka šis lēmums nav balstīts uz saturiski nepareiziem faktiem un ka tajā nav pieļauta tiesību kļūda, acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2021. gada 2. septembris, EPSU/Komisija, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, 96. punkts, un 2023. gada 4. maijs, ECB/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, 55. punkts).
64
Savienības tiesai jāpārbauda ne tikai iesniegto pierādījumu faktiskā pareizība, ticamība un konsekvence, bet arī tas, vai šie pierādījumi ir uzskatāmi par visu nozīmīgo informāciju, kas jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie var pamatot izdarītos secinājumus (spriedums, 2023. gada 4. maijs, ECB/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, 56. punkts).
65
ECB vērtējums par pirmo licences anulēšanas pamatu jāpārbauda tieši šajā kontekstā.
66
Pirmajā licences anulēšanas pamatā, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 4. punktā, ECB norāda, ka prasītāja kopš 2012. gada atkārtoti un turpināti ir pārkāpusi vairākas NILL/TFN jomas juridiskās prasības, kas attiecas uz iekšējās kontroles sistēmu (apstrīdētā lēmuma 4.2.1. punkts), klienta uzticamības pārbaudes pasākumiem (apstrīdētā lēmuma 4.2.2. punkts) un aizdomīgu darījumu paziņošanu FKTK finanšu izlūkošanas vienībai.
67
Apstrīdētā lēmuma 4. punktā un pielikumā ECB izklāsta iemeslus, kuru dēļ – tās ieskatā – ir pierādīti prasītājas izdarītie būtiskie pārkāpumi NILL/TFN jomā.
68
Šajā ziņā iesākumā jānorāda – nav tā, ka apstrīdētajā lēmumā būtu tikai pārņemta lēmuma priekšlikumā izklāstītā FKTK nostāja.
69
Proti, no apstrīdētā lēmuma izriet, ka ECB pati ir veikusi vērtējumu, balstoties uz virkni ziņu, kas izriet no vairākiem FKTK lēmumiem, kā arī no vairākiem valsts līmenī sagatavotiem dokumentiem, tostarp pārbaužu ziņojumiem un uzraudzības darbību dokumentiem.
70
Apstrīdētajā lēmumā ECB balstās uz apsvērumiem, kas izklāstīti Lēmumos Nr. 61 un Nr. 191, kā arī 2012., 2014., 2018. un 2021. gada klātienes pārbaužu ziņojumos, 2013., 2015., 2019. un 2020. gada klātienes mērķpārbaužu ziņojumos, 2015. gada neklātienes mērķpārbaužu ziņojumos un 2022. gada neklātienes uzraudzības darbībās.
71
Jānorāda, ka ECB bija tiesīga ņemt vērā Lēmumus Nr. 61 un Nr. 191, kā arī citus šā sprieduma 70. punktā minētos dokumentus, kuros aprakstīti prasītājas izdarītie pārkāpumi. Fakts, ka šos dokumentus ir sagatavojusi FKTK, nevar liegt ECB nedz tos ņemt vērā, nedz, balstoties uz tajos iekļauto informāciju, veikt savu vērtējumu, kas ir licences anulēšanas lēmuma pamatā.
72
Šajā ziņā citastarp ir nospriests, ka ECB ir kompetence anulēt licenci sakarā ar pārkāpumiem, kurus konstatējušas valsts kompetentās iestādes (turpmāk tekstā – “VKI”) (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 12. septembris, Anglo Austrian AAB/ECB un Far‑East, C‑579/22 P, EU:C:2024:731, 47. punkts).
73
Attiecībā uz Lēmumiem Nr. 61 un Nr. 191, pirmām kārtām, jāpiebilst, ka pirmo no šiem lēmumiem prasītāja nav apstrīdējusi. Tātad minētais lēmums ir kļuvis galīgs un uz to attiecībā pret prasītāju varēja atsaukties apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā.
74
Attiecībā uz prasītājas apgalvoto apstākli, ka VKI vēl nebija pieņēmusi normatīvos noteikumus, kuri ļautu prasītājas izdarītos pārkāpumus NILL/TFN jomā kvalificēt kā būtiskus, no lietas dalībnieku procesuālajiem rakstiem un tiesas sēdē sniegtajām atbildēm izriet, ka FKTK pienākums pieņemt tiesību normas, kurās noteikti kritēriji būtiskiem normatīvo aktu pārkāpumiem NILL/TFN jomā, stājās spēkā tikai 2019. gadā – pēc grozījumiem Kredītiestāžu likuma 196. pantā, kam citastarp tika pievienota ceturtā daļa.
75
Tātad datumā, kad tika pieņemts Lēmums Nr. 61, kas attiecas uz laikposmu no 2012. līdz 2016. gadam, minētais pienākums nebija spēkā. Jānorāda: lai gan, kā apgalvo prasītāja, Lēmums Nr. 61, ciktāl runa ir par būtisku pārkāpumu noteikšanu, tika pieņemts, pamatojoties uz FKTK iekšēju aktu, kurš šā lēmuma pieņemšanas brīdī neesot bijis publiskots, nav domstarpību par to, ka prasītāja šo lēmumu nav apstrīdējusi, un līdz ar to ECB jebkurā gadījumā pilnīgi noteikti bija tiesības to ņemt vērā.
76
Turklāt no ECB sniegtās atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotu jautājumu izriet, ka tikai ar Lēmuma Nr. 61 ņemšanu vērā – bez Lēmuma Nr. 191 – šajā lietā būtu pietiekami, lai varētu anulēt licenci.
77
Šajā ziņā jānorāda, ka, ņemot vērā prudenciālās uzraudzības noteikumu par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un terorisma finansēšanas novēršanu nozīmīgumu, kā arī kredītiestāžu īpašo atbildību šajā ziņā un nepieciešamību pēc iespējas drīz novērst sekas, kādas rada šo noteikumu pārkāpumi, administratīvs valsts lēmums, ar kuru kredītiestāde atzīta par atbildīgu par valsts tiesību normu, kas pieņemtas, pamatojoties uz Direktīvu 2005/60 (tagad – Direktīva 2015/849), pārkāpumiem, ir uzskatāms par pietiekamu attaisnojumu licences anulēšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. jūnijs, Anglo Austrian AAB un Belegging‑Maatschappij Far‑East/ECB, T‑797/19, EU:T:2022:389, 50. punkts).
78
Turklāt, kaut arī prasītāja Vispārējā tiesā apgalvo, ka ir ievērojusi pienākumus, kuri izriet no Lēmuma Nr. 61, jāatgādina – apgalvojums, ka noteikti konstatētie pārkāpumi ir laboti un vairs nevar attaisnot licences anulēšanu, apdraudētu Savienības banku sistēmas aizsardzības mērķa sasniegšanu. Proti, tas dotu iespēju kredītiestādēm, kas izdarījušas būtiskus pārkāpumus, turpināt darbību, kamēr vien kompetentās iestādes nav pierādījušas, ka šīs kredītiestādes nav izdarījušas jaunus pārkāpumus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 22. jūnijs, Anglo Austrian AAB un Belegging‑Maatschappij Far‑East/ECB, T‑797/19, EU:T:2022:389, 61. punkts).
79
Otrām kārtām, Lēmums Nr. 191 tika pieņemts 2019. gadā – datumā, kad, kā apgalvo prasītāja, vēl nebija izdoti normatīvie noteikumi, kuros ietverti kritēriji būtiskiem normatīvo aktu pārkāpumiem NILL/TFN jomā.
80
Šajā ziņā jānorāda – lai gan Lēmums Nr. 191 tika apstrīdēts valsts līmenī, atbilstoši NILL/TFN likuma 80. pantam šāda lēmuma apstrīdēšana vai pārsūdzēšana automātiski aptur vienīgi tās lēmuma daļas darbību, kas attiecas uz soda naudas uzlikšanu, taču neskar pārējo lēmumu. Tātad ECB bija tiesīga ņemt vērā Lēmumā Nr. 191 izklāstītos konstatējumus.
81
Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka ticis pārkāpts tiesiskās drošības princips – pieņemot, ka ir pierādīta hipotēze, ka normatīvo noteikumu nepieņemšana noteiktajos termiņos skāra Lēmumu Nr. 191 –, jānorāda, ka šo argumentu attiecīgā gadījumā varēja izvirzīt valsts līmeņa procesā par minēto lēmumu. Tomēr, ciktāl runa ir par licences anulēšanas procesu, ECB saskārās ar lēmumu, kura darbība – izņemot soda naudu – nebija apturēta, kā jau norādīts šā sprieduma 80. punktā.
82
Trešām kārtām, attiecībā uz argumentu, ka ECB esot bijis jāsecina, ka valsts normatīvo noteikumu, kuros noteikti kritēriji būtiskiem normatīvo aktu pārkāpumiem NILL/TFN jomā, nepieņemšana nozīmē, ka FKTK konstatētie prasītājas pārkāpumi nevarēja tikt ņemti vērā, jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi: lai gan – kā expressis verbis teikts VUM regulas 28. apsvērumā – dalībvalstīm joprojām ir kompetence īstenot šādas tiesību normas, vienīgi ECB kompetencē ir anulēt licenci ikvienai kredītiestādei neatkarīgi no tās nozīmīguma, arī kad ECB – kā tas ir šajā gadījumā – balstās uz iemeslu, kas minēts Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta o) apakšpunktā, uz kuru norādīts šīs direktīvas 18. pantā, jo VUM regulas 14. panta 5. punktā kā nosacījums licences anulēšanai ir izvirzīts tas, ka pastāv viens vai vairāki iemesli, kas attaisno anulēšanu uz minētās direktīvas 18. panta pamata (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 7. septembris, Versobank/ECB, C‑803/21 P, nav publicēts, EU:C:2023:630, 141. punkts).
83
Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka VUM ietvaros ar prudenciālo uzraudzību saistītās funkcijas ir centralizētas ECB līmenī, vienlaikus paredzot, ka iesaistīto dalībvalstu VKI veic decentralizētu īstenošanu, ko uzrauga ECB, ar kuru tās sadarbojas un kurai tās sniedz palīdzību. Tādējādi VUM ietvaros, pirmkārt, ECB īsteno noteiktas ekskluzīvas pilnvaras, proti, nozīmīgu kredītiestāžu “tiešu” prudenciālo uzraudzību un VUM regulas 4. pantā tai noteiktās pilnvaras attiecībā uz visām iestādēm neatkarīgi no to lieluma. Otrkārt, mazāk nozīmīgu iestāžu prudenciāla uzraudzība ir daļa no pilnvarām, ko decentralizēti īsteno VKI un ko pārrauga un uzrauga – galīgajā instancē – ECB, kuras uzdevums ir nodrošināt atbilstīgu prudenciālās uzraudzības sistēmas darbību un efektivitāti un prudenciālo noteikumu saskanīgu un viendabīgu piemērošanu visās iesaistītajās dalībvalstīs. ECB veic mazāk nozīmīgu iestāžu “netiešu” uzraudzību, un šajā kontekstā VKI sadarbojas ar ECB un sniedz tai palīdzību. Turklāt VKI kompetencē paliek VUM regulā neietvertie jautājumi, proti, patērētāju aizsardzība, finanšu instrumentu tirgi, NILL/TFN un korupcijas apkarošana (spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Ukrselhosprom PCF un Versobank/ECB, T‑351/18 un T‑584/18, EU:T:2021:669, 131. punkts).
84
Šādos apstākļos VKI ziņā – šajā gadījumā tā ir FKTK – ir noteikt elementus, kuri veido būtiskus normatīvo aktu pārkāpumus NILL/TFN jomā, savukārt ECB veic juridisko vērtējumu par to, vai šie elementi un konstatētie pārkāpumi, kuri ir lēmuma priekšlikuma pamatā, attaisno licences anulēšanu, kā arī veic samērīguma novērtēšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Ukrselhosprom PCF un Versobank/ECB, T‑351/18 un T‑584/18, EU:T:2021:669, 197. punkts).
85
Turklāt jānorāda, ka prasītāja nav izskaidrojusi, kā kritēriju neesība pārkāpumu būtiskuma noteikšanai NILL/TFN jomā varētu novest pie cita secinājuma – kas atšķirtos no FKTK izdarītā – par tās rīcību šajā jomā. Tā nav arī izskaidrojusi, kā kritēriji, kuri bija jānosaka, atšķirtos no tiem, kuri izklāstīti VUM ietvaros sagatavotajā EBI, EVTI un EAAPI 2022. gada 31. maija ziņojumā (skat. šā sprieduma 39. punktu). Prasītāja vien apgalvo, ka FKTK sagatavotajos klātienes pārbaužu ziņojumos minētie trūkumi kļūdaini ir kvalificēti kā pārkāpumi.
86
Ceturtām kārtām, runājot par saistībā ar Lēmumu Nr. 191 izvirzīto argumentu, ka nevienā pārbaudes ziņojumā, tostarp 2018. gada ziņojumā, nav ietverti apgalvotie konstatējumi, uz kuriem esot mēģināts balstīt apstrīdēto lēmumu, jāatgādina – kā būtībā jau norādīts šā sprieduma 72. punktā –, ka ECB nebija pienākuma pārbaudīt visus FKTK veiktos konstatējumus un tai pilnīgi noteikti bija tiesības veikt savu vērtējumu par licences anulēšanu, balstoties citastarp uz Lēmumā Nr. 191 konstatētajiem pārkāpumiem.
87
Visbeidzot, runājot par vērtējumiem, ar kuriem esot apšaubīta prasītājas nevainīguma prezumpcija, un konkrētāk – par apstrīdētā lēmuma 4.4.4. punktu un pielikuma 11. punktu, pirmkārt, jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums ir tāda administratīva procesa iznākums, kas ir nošķirams no kriminālprocesa, kurš uzsākts pret prasītāju. Otrkārt, kaut arī apstrīdētā lēmuma pielikuma 11. punktā, kā arī šā lēmuma 4.4.4. punktā ir pieminēta šā kriminālprocesa uzsākšana, tas – kā expressis verbis izriet no šā pielikuma 11. punkta – ir darīts, lai uzsvērtu šā procesa ietekmi uz atsevišķu akcionāru īpašumtiesībām. Turklāt, kā būtībā izriet no apstrīdētā lēmuma 4.4.4. punkta, kriminālprocesa uzsākšana ir pieminēta, lai ilustrētu iespējamās šā pārkāpuma sekas, – un tas ir jānošķir no jautājuma, vai prasītāja ir izpildījusi savus pienākumus, kuri izriet no attiecīgajām krimināltiesību normām.
88
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka ECB nav pieļāvusi tādas kļūdas kā šā sprieduma 63. punktā atgādinātās, pamatojumā norādīdama, ka prasītāja ir atzīta par atbildīgu par NILL/TFN jomas valsts noteikumu nopietnu pārkāpumu Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta o) apakšpunkta izpratnē. Tātad pirmais un otrais pamats jānoraida kā nepamatots.
89
Šajā kontekstā jāatgādina – kā jau būtībā norādīts šā sprieduma 57. punktā –, ka licences anulēšanas attaisnojumam pietiek jau ar to, ka ir pieļauts viens no Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punktā minētajiem pārkāpumiem. Šajā ziņā ECB procesa gaitā precizēja: katrs no trim apstrīdētā lēmuma 2.6. punktā minētajiem pamatiem pats par sevi attaisnotu licences anulēšanu. Atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotu jautājumu tiesas sēdē, prasītāja atzina, ka tā šo aspektu šīs tiesvedības rakstveida daļā nav apstrīdējusi.
90
Šajā lietā – tā kā prasītāja nav spējusi sekmīgi apstrīdēt to, ka licences anulēšana var tikt pamatota ar Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta o) apakšpunkta pārkāpumu, nav jāpārbauda, vai ECB ir pieļāvusi kļūdas, norādīdama uz citiem pārkāpumiem, tostarp šīs direktīvas 67. panta 1. punkta d) apakšpunkta pārkāpumiem, uz kuriem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu balstās otrais un trešais licences anulēšanas pamats. Tomēr Vispārējā tiesa ad abundantiam izskatīs trešo pamatu, kas ir vērsts pret abiem pēdējiem licences anulēšanas pamatiem.
Par trešo pamatu
91
Ar trešo pamatu prasītāja, pirmām kārtām, apgalvo, ka ECB nav adekvāti pamatojusi apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītājas spēju izstrādāt un ieviest piesardzīgu stratēģiju, politikas un procedūras, lai identificētu, uzraudzītu un pārvaldītu tās riskus. Apstrīdētajā lēmumā iekļautais secinājums šajā ziņā neesot pamatots ne ar vienu tiesību normu, un ECB neesot prasītājai darījusi zināmas nedz tās izmantotās aprēķina metodes, nedz konkrētus aprēķinu rezultātus, kas pamato tās secinājumu. Pamatojums esot balstīts uz vispārīgiem apgalvojumiem, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 6. punktā.
92
Lai gan prasītāja esot izstrādājusi atsevišķu kapitāla pietiekamības uzturēšanas stratēģiju 2022.–2024. gadam un ievērojusi FKTK 2020. gada 1. decembra normatīvajos noteikumos Nr. 227 “Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi” (turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 227”) paredzētās prasības, no apstrīdētā lēmuma neizrietot, ka šāda atbilstība būtu bijusi izvērtēta. Prasītāja piebilst, ka FKTK pieprasītā informācija bijusi daudz detalizētāka nekā Noteikumos Nr. 227 paredzētā un ka trūkumi, uz kuriem norādījusi šī iestāde, nebija pamatoti ne ar vienu normatīva akta normu. ECB neesot analizējusi, kā tieši izpaudušies prasītājas izdarītie tiesību normu, uz kurām ECB atsaucas apstrīdētā lēmuma 6. punktā, pārkāpumi.
93
Prasītāja norāda, ka FKTK nav pieņēmusi nekādu lēmumu par prasītājas stratēģijas, politiku un procedūru, ar kurām tā spētu identificēt, uzraudzīt un pārvaldīt riskus, atbilstību Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmajai un otrajai daļai. Tas esot liedzis prasītājai apstrīdēt lēmumus, kuri pieņemti administratīvajā procesā, kas noslēdzies ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
94
Prasītāja vēršas arī pret apstrīdētā lēmuma 6. punktu, ciktāl tajā norādīts, ka Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmajā un otrajā daļā ir transponēts Direktīvas 2013/36 74. panta 2. punkts, jo tas neatbilstot patiesībai. Nedz Direktīvas 2013/36 74. pantā, nedz kādā citā šīs direktīvas normā neesot noteikta prasība izstrādāt un ieviest piesardzīgu stratēģiju, politikas un procedūras, ar kurām tā spētu identificēt, uzraudzīt un pārvaldīt savus riskus. Ar Kredītiestāžu likuma 34.1 pantu esot transponēts Direktīvas 2013/36 74. panta 1. punkts, bet šīs direktīvas 74. panta 2. punkts esot transponēts ar FKTK 2012. gada 1. novembra normatīvo noteikumu Nr. 233 “Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi” 5. punktu. Neatkarīgi no šīs apgalvotās kļūdas – apstrīdētā lēmuma 6. punktā vispār neesot analizēta prasītājas politiku un procedūru atbilstība Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmajai un otrajai daļai, savukārt tas esot liedzis prasītājai izprast attiecībā uz to veiktā pasākuma tvērumu.
95
Apstrīdētā lēmuma trešo pamatu ECB neesot pamatojusi ar konkrētām tiesību normām, un neesot vienotu vadlīniju, uz kurām ECB varētu balstīties, lai noteiktu prasītājas stratēģijas iespējamo neatbilstību prudenciālajām prasībām. Turklāt šajā tiesvedībā ECB norādītie kritēriji esot nekonkrēti, izplūduši un neesot definēti nedz vadlīnijās, nedz kā kritēriji stratēģijas piesardzīguma novērtēšanai. Papildus tam apstrīdētā lēmuma 6.1.3. punktā iekļautajai norādei uz FKTK 2022. gada 10. februāra vēstuli, kurā prasības tika izvirzītas, neesot nekāda sakara ar FKTK 2021. gada 20. augusta Lēmuma Nr. 105 (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 105”) lemjošās daļas 1. punktā noteikto prasību izstrādāt rīcības programmu konstatēto problēmu atrisināšanai.
96
ECB esot koncentrējusies uz stratēģiju 2022.–2024. gadam, bet neesot vērtējusi iepriekšējo gadu stratēģijas. Apstrīdētā lēmuma 6.2.2. punktā ECB atsaucoties uz faktu, ka 2018. gadā īstenotā stratēģija neļāva prasītājai radīt kapitālu, lai ilgtspējīgi attīstītos un izpildītu prudenciālās prasības. Norāde par stratēģijas neatbilstību augstajam prasītājas darījumu riskam esot vispārīga. ECB esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā, jo prasītāja prasības celšanas brīdī esot bijusi maksātspējīga un tai neesot bijis nodokļu parādu.
97
Prasītāja piebilst, ka ECB esot pieļāvusi arī kļūdas vērtējumā attiecībā uz tās stratēģijas īstenošanu. Apstrīdētā lēmuma 6.2.3. punktā ietvertais apsvērums par nespēju labot kļūdaino stratēģiju un jaunu akcionāru piesaisti neesot “izmantojams” pamatojumā, jo prasītājai nebija iespējas īstenot nekādu stratēģiju, ņemot vērā uzraudzības un agrīnas intervences pasākumu piemērošanu, kurus FKTK tai bija noteikusi. Turklāt apstrīdētā lēmuma 6.1.5. punktā ietvertais vērtējums neesot balstīts uz tiesību normām.
98
Prasītāja piebilst, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts, kādu procedūru un politiku neizstrādāšana un neīstenošana tai tiek pārmesta. Minētajā lēmumā neesot arī norādīts nedz tas, kur šie fakti konstatēti, nedz arī kādus pārkāpumus prasītāja būtu izdarījusi. ECB nevarot atsaukties uz Lēmumu Nr. 105 kā apstrīdētā lēmuma pamatojumu.
99
Otrām kārtām, prasītāja apstrīd otro licences anulēšanas pamatu, proti, ka joprojām nav izpildīts Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmajā daļā paredzētais pienākums izveidot efektīvu kredītiestādes darbības iekšējās kontroles sistēmu. Proti, apstrīdētajā lēmumā licences anulēšana neesot bijusi pamatota nedz ar iekšējās kontroles sistēmas neesību vai Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmajā daļā minēto elementu neesību, nedz ar sistēmiskiem un visaptverošiem defektiem, bet gan ar to, ka ECB ieskatā no 2019. līdz 2021. gadam izveidotās iekšējās kontroles sistēmas darbībā esot konstatēti trūkumi. ECB neesot nedz ņēmusi vērā prasītājas sniegto informāciju, nedz arī pati veikusi izvērtējumu no piemērojamo tiesību normu skatpunkta.
100
ECB neesot precīzi identificējusi veidu, kādā pārkāpta katra piemērojamā tiesību norma, un neesot izvērtējusi ar iestādes politiku saistīto risku. Attiecībā uz prasītājas darbības konkrēto saturu tā neesot precīzi norādījusi nevienu neatbilstību piemērojamām tiesību normām, un apstrīdētā lēmuma 5.2. punktā tā esot tikai norādījusi uz nopietniem trūkumiem prasītājas iekšējās kontroles sistēmā, kā arī pārmērīga riska uzņemšanos. Neesot iespējams saprast, kuras Noteikumu Nr. 227 normas nav ievērotas.
101
ECB esot atsaukusies tikai uz Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmo daļu un neesot norādījusi, ka tā savā vērtējumā būtu atsaukusies uz Noteikumu Nr. 227 normām. Bez tam, kad ECB min FKTK 2019. gadā veikto pārbaudi, tā atsaucas uz Noteikumiem Nr. 227, kas stājās spēkā tikai 2020. gada 10. decembrī. Turklāt ar vienkāršu faktu aprakstu nepietiekot, lai pierādītu pārkāpuma neesību. Prasītājai neesot iespējas noskaidrot apstrīdētā lēmuma 5.2.3. punktā ietvertā ECB secinājuma, ka tā nav spējusi izveidot un lietot visaptverošu un efektīvu iekšējās kontroles sistēmu, saturu. Minētā punkta formulējums esot pārprotams, un trūkstot skaidras un tiešas atsauces uz Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmo daļu.
102
ECB nepiekrīt prasītājas argumentiem.
103
Jānorāda – kā prasītāja apstiprināja tiesas sēdē –, lai gan trešā pamata virsrakstā minēta pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde, šo pamatu būtībā var iedalīt divās daļās: pirmajā daļā tiek apgalvots, ka otrā un trešā licences anulēšanas pamata pamatojums nav pietiekams, bet ar otro daļu tiek apgalvots, ka ECB esot pieļāvusi kļūdas šo pamatu novērtējumā.
104
Attiecībā uz šā pamata pirmo daļu, kurā apgalvots, ka pamatojums nav pietiekams, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru citastarp LESD 296. pantā, VUM regulas 22. panta 2. punkta otrajā daļā un VUM pamatregulas 33. panta 1. un 2. punktā prasītajam pamatojumam jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam skaidri un nepārprotami jāatspoguļo aktu izdevušās iestādes argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un lai kompetentā tiesa varētu veikt pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, 85. punkts).
105
Prasības norādīt pamatojumu ievērošana jāvērtē atkarībā no visiem konkrētās lietas apstākļiem, it īpaši – ņemot vērā tiesību akta saturu, izvirzītā pamatojuma būtību un interesi, kāda tiesību akta adresātiem vai citām personām, kuras akts skar LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, var būt attiecībā uz paskaidrojumu saņemšanu. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi nozīmīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šā tiesību akta formulējumu, bet arī kontekstu, kā arī visu attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, 87. punkts).
106
Attiecībā uz otro un trešo licences anulēšanas pamatu, kurus prasītāja uzskata par nepietiekami pamatotiem, – tie jāizskata tādā kārtībā, kādā tie izklāstīti apstrīdētajā lēmumā, tomēr vienlaikus jāpiebilst, ka tie ir cieši saistīti.
107
Proti, konkrēti, apstrīdētā lēmuma 5. punktā izklāstīdama otro licences anulēšanas pamatu, kas attiecas uz pienākumu ieviest efektīvu iekšējās kontroles sistēmu (Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmā daļa), ECB savu vērtējumu ir iekļāvusi plašākā kontekstā nekā apstrīdētā lēmuma 6. punktā izklāstītajā trešajā licences anulēšanas pamatā, kas attiecas uz prasītājas risku pārvaldību ar piesardzīgas stratēģijas, politiku un procedūru ieviešanu. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 5.1.1. punktā jau ir norādīts uz to, kā tiek īstenots Direktīvas 2013/36 74. panta 1. punktā paredzētais uzraudzīto iestāžu pienākums nodrošināt, lai tām būtu noturīga pārvaldības kārtība, kas ietver skaidru organizatorisko struktūru ar precīzi definētu, pārredzamu un konsekventu atbildības sadalījumu, efektīvi procesi esošo vai varbūtējo risku identificēšanai, pārvaldībai, pārraudzībai un ziņošanai par tiem un atbilstīgi iekšējās kontroles mehānismi, tostarp pareizas administratīvās un grāmatvedības procedūras. Turklāt šā lēmuma 5.1.2. punktā ir minēta prasītājas situācija saistībā ar tās risku pārvaldību.
108
Pirmām kārtām, jākonstatē, ka attiecībā uz otro licences anulēšanas pamatu, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 5. punktā, apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots.
109
Proti, apstrīdētā lēmuma 5.1. punktā ECB norāda apstākļus, kas tās ieskatā ļauj konstatēt, ka nav izpildīts pienākums ieviest efektīvu iekšējās kontroles sistēmu. Šie apstākļi detalizēti ir izklāstīti minētā lēmuma 5.1.1.–5.1.12. punktā.
110
Turklāt apstrīdētā lēmuma 5.2. punktā ECB norāda vairākas tiesību normas, kas tās ieskatā ir pārkāptas. Tā šajā ziņā piemin Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmo daļu un 27. panta pirmās daļas 8. punktu, ar kuriem tās ieskatā ir transponēts Direktīvas 2013/36 18. panta f) punkts kopsakarā ar šīs direktīvas 67. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 74. pantu. Šīs tiesību normas, tajās paredzētie pienākumi, kā arī prasītājai pārmestie pārkāpumi detalizēti ir izklāstīti apstrīdētā lēmuma 5.2.1.–5.2.5. punktā.
111
Bez tam apstrīdētā lēmuma 5.3. punktā ECB izskaidro secinājumu, pie kura tā ir nonākusi, lai pamatotu licences anulēšanu – tās iemesls ir pienākuma ieviest attiecīgās iekšējās kontroles sistēmas neizpilde. Tā uzsver, ka šā pienākuma neizpilde ir notikusi īpaši ilgā laikposmā (apstrīdētā lēmuma 5.3.2. un 5.3.5. punkts) un atkārtoti (apstrīdētā lēmuma 5.3.2.–5.3.6. punkts).
112
Pat pieņemot, ka ECB nav norādījusi visu informāciju par otro licences anulēšanas pamatu, tomēr ir redzams, ka, ņemot vērā šā sprieduma 105. punktā atgādinātās prasības, apstrīdētajā lēmumā sniegtā informācija ir pietiekama, lai saprastu attiecīgo licences anulēšanas pamatu un iemeslus, kuru dēļ licence tika anulēta.
113
Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka ECB neesot precīzi norādījusi uz apgalvoto trūkumu neatbilstību piemērojamām tiesību normām, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 5.2. punktā ECB – runājot par otrajā licences anulēšanas pamatā minētā pienākuma saturu – ir nosaukusi visas tiesību normas, kuras tā uzskatīja par piemērojamām, proti, Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmo daļu, ar kuru tās ieskatā ir transponēts Direktīvas 2013/36 74. pants, kā arī Noteikumu Nr. 227 6. un 53. punktu; tātad pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, ir iespējams noskaidrot, kuras tiesību normas neesot ievērotas.
114
Turklāt, lai gan prasītāja kritizē apstrīdētā lēmuma 5.2.3. punktu, jo tai neesot iespējams pārbaudīt tā saturu, jākonstatē, ka šādu pārbaudi tomēr var veikt, balstoties uz konstatējumiem, kuri izdarīti 2019. un 2021. gada klātienes pārbaudēs un uz kuriem norādīts minētajā punktā. Prasītāja neapgalvo, ka tā nebūtu varējusi apstrīdēt minētā 5.2.3. punkta saturu, atsaucoties uz tajā norādīto pārbaužu secinājumiem.
115
Otrām kārtām, attiecībā uz trešā licences anulēšanas pamata pamatojumu, kas ir izklāstīts apstrīdētā lēmuma 6. punktā, – ar tā izlasīšanu pietiek, lai konstatētu, ka pamatojums ir pietiekams.
116
Proti, apstrīdētā lēmuma 6.1. punktā ECB norāda apstākļus, kāpēc tās ieskatā iespējams konstatēt, ka nav izpildīts pienākums izstrādāt un īstenot piesardzīgas politikas un procedūras, kas prasītājai ļauj pārvaldīt, tajā skaitā laikus identificēt, novērtēt, analizēt un uzraudzīt, savus riskus. Šie apstākļi detalizēti ir izklāstīti minētā lēmuma 6.1.1.–6.1.7. punktā.
117
Apstrīdētā lēmuma 6.2. punktā ECB atsaucas uz vairākām tiesību normām, kuras tā uzskata par pārkāptām. Šajā ziņā tā min Kredītiestāžu likuma 27. panta pirmās daļas 8. punktu un 34.2 panta pirmo un otro daļu – ar šīm normām tās ieskatā ir transponēts Direktīvas 2013/36 18. panta f) punkts kopsakarā ar šīs direktīvas 67. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 74. panta 2. punktu. Attiecīgās tiesību normas un tajās paredzētie pienākumi detalizēti ir izklāstīti apstrīdētā lēmuma 6.2.1.–6.2.4. punktā.
118
Apstrīdētā lēmuma 6.3. punktā ECB izklāsta secinājumu, pie kura tā nonākusi, lai attaisnotu licences anulēšanu, ņemot vērā pārkāpumu, kas ir konstatēts vismaz kopš Lēmuma Nr. 105, ar kuru attiecībā pret prasītāju tika noteikti agrīnas intervences pasākumi.
119
Jākonstatē, ka prasītāja ir piedalījusies procedūrā, kuras iznākumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, un tāpēc tai bija zināms konteksts, kurā šis lēmums tika pieņemts.
120
Šajā kontekstā redzams, ka apstrīdētajā lēmumā izklāstītie apstākļi, kas attiecas uz otro un trešo licences anulēšanas pamatu, ir ļāvuši prasītājai un ļauj Vispārējai tiesai saprast iemeslus, kuru dēļ licence tika anulēta.
121
Šo secinājumu apstiprina fakts, ka prasītāja šajā pamatā apšauba apstrīdētā lēmuma pamatotību, apgalvojot, ka ECB ir pieļāvusi kļūdas vērtējumā vai tiesību kļūdas vai arī ir balstījusies uz nepareiziem faktiem – it īpaši apstrīdētā lēmuma 5.2., 6.1.5., 6.2.2.–6.2.4. un 6.3.1. punktā.
122
Šādos apstākļos trešā pamata pirmā daļa par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi jānoraida kā nepamatota.
123
Attiecībā uz trešā pamata otro daļu par otrā un trešā licences anulēšanas pamata pamatotību – atbilstoši šā sprieduma 63. punktā minētajai judikatūrai jāpārbauda, vai apstrīdētajā lēmumā ir pieļautas apgalvotās kļūdas.
124
Pirmām kārtām, attiecībā uz otro licences anulēšanas pamatu – ECB nolēma anulēt licenci, jo prasītāja joprojām nebija izpildījusi Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmajā daļā paredzēto pienākumu izveidot efektīvu savas darbības iekšējās kontroles sistēmu, kas sīkāk izklāstīts Noteikumu Nr. 227 6. un 53. punktā.
125
Nav strīda par to, ka Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Kredītiestāde nodrošina tās darbības raksturam, apjomam un sarežģītībai piemērotas visaptverošas un efektīvas iekšējās kontroles sistēmas izveidi un darbību. Iekšējās kontroles sistēma ietver šādus pamatelementus:
1)
kredītiestādes lielumam un darbības riskiem atbilstošu organizatorisko struktūru, kurā attiecībā uz darījumu veikšanu un kontroli starp kredītiestādes struktūrvienībām un atbildīgajiem darbiniekiem ir skaidri noteikts, nepārprotams un sistemātisks pienākumu, pilnvaru un atbildības sadalījums;
2)
kredītiestādes darbībai piemītošo un varbūtējo risku identificēšanas, pārvaldīšanas, uzraudzības un ziņošanas sistēmu;
3)
iekšējās kontroles procedūras;
4)
atalgojuma sistēmu, tai skaitā dzimumneitrālu atalgojuma politiku.”
126
Direktīvas 2013/36 74. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Iestādēm ir noturīga pārvaldības kārtība, kas ietver skaidru organizatorisko struktūru, kurā ir precīzi definēts, pārredzams un konsekvents atbildības sadalījums, efektīvi procesi esošo vai varbūtējo risku noteikšanai, pārvaldībai, pārraudzībai un ziņošanai par tiem, atbilstīgi iekšējās kontroles mehānismi, tostarp pareizas administratīvās un grāmatvedības procedūras, un atalgojuma politika un prakse, kas atbilst pareizai un efektīvai riska pārvaldībai un veicina to.
2.   Šā panta 1. punktā minētā kārtība, procesi un mehānismi ir vispusīgi un samērīgi ar to risku veidu, mērogu un sarežģītību, kuri saistīti ar attiecīgo uzņēmējdarbības modeli un iestādes darbību. Vērā ņem 76. līdz 95. pantā noteiktos tehniskos kritērijus.”
127
Jāpiebilst, ka FKTK Noteikumus Nr. 227 pieņēma Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmās daļas īstenošanai.
128
Noteikumu Nr. 227 6. punktā paredzēts, ka iekšējās kontroles sistēmu iestāde organizē tā, lai iestādes vadībai būtu pamatota pārliecība, ka, pirmkārt, iestādes aktīvi ir nodrošināti pret zaudējumiem un nesankcionētu valdīšanu un lietošanu un pret riskiem, kas saistīti ar iestādes darbību, otrkārt, šie aktīvi saistībā ar iestādes kapitālu, tā elementiem un to īpatsvaru ir pietiekami iestādes darbībai piemītošo risku segšanai un, treškārt, ka iestāde darbojas saprātīgi, piesardzīgi un efektīvi, pilnībā ievērojot likumu un citu tiesību aktu prasības.
129
Turklāt Noteikumu Nr. 227 53. punktā paredzētas prasības attiecībā uz iestādes politiku risku jomā, tostarp prasīts, lai:
–
tiktu izstrādāts rīcības plāns, kas nosaka iestādes padomes un valdes uzstādījumus (tone from the top) attiecībā uz visu iestādes darbinieku un amatpersonu sagaidāmo rīcību risku pārvaldības procesu nodrošināšanā, ņemot vērā būtiskākās iestādes pamatvērtības (core values);
–
darbinieki un amatpersonas, kuru amata pilnvarās ietilpst iestādes vārdā uzņemties risku, tiktu informēti par to lomu un atbildību, veicot attiecīgos pienākumus;
–
iestādē tiktu nodrošināta efektīva komunikācija, kas veicina risku pārvaldības jomā sniegto viedokļu kritisku izvērtēšanu;
–
tiktu nodrošināta ar risku uzņemšanos saistīto darbību atbilstība iestādes riska profilam, ilgtermiņa interesēm un iestādes izvirzītajiem mērķiem.
130
No iepriekš minētajām tiesību normām citastarp izriet, ka attiecīgajai kārtībai un pasākumiem jābūt pielāgotiem pastāvošajiem riskiem.
131
Šajā lietā ECB apstrīdētajā lēmumā ir uzsvērusi, ka kopš 2018. gada prasītāja ir izmantojusi augsta riska ekonomisko modeli, un prasītāja to nav noliegusi.
132
Šajā kontekstā attiecībā uz prasītāju tika veiktas divas klātienes pārbaudes, proti, no 2019. gada 7. marta līdz 30. aprīlim un no 2021. gada 10. maija līdz 16. jūlijam. Pirmās pārbaudes noslēgumā tika konstatētas nepilnības iekšējās kontroles sistēmā attiecībā uz riska pārvaldību, kas neatbilda prasītājas riska līmenim. Otrās pārbaudes noslēgumā citastarp tika secināts, ka pirmajā pārbaudē konstatētie trūkumi nav novērsti un ka prasītāja nav noteikusi kritērijus un limitus savu risku pārvaldībai. No izdarītajiem konstatējumiem izriet, ka prasītāja turpināja īstenot neadekvātu praksi.
133
Turklāt apstrīdētā lēmuma 5.1. punktā ir aprakstīta virkne situāciju un citu piemēru, kas izriet no pārbaudēm un kas liecina par iekšējās kontroles struktūras neatbilstību prasītājas augsta riska ekonomiskajam modelim. Ņemot vērā prasītājas iekšējās kontroles mehānismu trūkumus, kā arī tās nespēju pieņemt un īstenot koriģējošus pasākumus, ECB nav pieļāvusi kļūdu, atzīdama, ka ir pārkāptas attiecīgās tiesību normas.
134
Jāprecizē – kā jau norādīts, izskatot trešā pamata pirmo daļu –, ka ECB ir minējusi Savienības un valsts tiesību normas, kuras otrajā licences anulēšanas pamatā tā uzskatīja par pārkāptām. Tā it īpaši atsaucas uz Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmo daļu, kā arī uz Noteikumu Nr. 227 6. un 53. punktu.
135
Runājot par citiem prasītājas izvirzītajiem argumentiem – vispirms argumentu, ka esot minēti tikai trūkumi prasītājas darbībā saistībā ar tās ieviestās iekšējās kontroles sistēmas funkcionēšanu un ka šie trūkumi neesot nedz sistēmiski, nedz visaptveroši –, no šā sprieduma 125.–129. punktā atgādinātajām tiesību normām neizriet, ka šāda veida trūkumus nevarētu uzskatīt par pietiekamiem. Kā jau atgādināts šā sprieduma 130. punktā, kārtībai un pasākumiem jābūt pielāgotiem pastāvošajiem riskiem un, ja riski ir lieli, trūkumiem un to turpinātībai jāvar raksturot no attiecīgajām normām izrietošo pienākumu neievērošanu.
136
Turpinājumā, runājot par Kredītiestāžu likuma 34.1 panta pirmās daļas un Noteikumu Nr. 227 6. un 53. punkta piemērošanu apstrīdētā lēmuma 5. punktā izklāstītajiem trūkumiem un detalizētiem piemēriem, jānorāda, ka nekas neļauj secināt, ka šīs tiesību normas nevarētu aptvert šos trūkumus un piemērus.
137
Prasītāja apgalvo, ka ECB nedrīkstēja atsaukties uz Noteikumu Nr. 227 normām, jo FKTK pārbaudi attiecībā uz prasītāju veica 2019. gadā, savukārt attiecīgie noteikumi stājās spēkā tikai 2020. gada 10. decembrī. Taču jānorāda, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts arī uz 2021. gadā veiktu klātienes pārbaudi un tajā norādīts uz trūkumu turpināšanos pēc 2020. gada – tas aptver faktus pēc Noteikumu Nr. 227 stāšanās spēkā, un tādējādi uz tiem var atsaukties.
138
Visbeidzot prasītāja apšauba apstrīdētā lēmuma 5.1.2. punktu, jo ECB neesot ņēmusi vērā prasītājas sniegto informāciju. Taču ar to nepietiek, lai apšaubītu minētajā punktā izdarītos ECB konstatējumus – tajā, vienlaikus uzsverot, ka prasītājas pieļautie trūkumi varēja tikt laboti, ir norādīts, ka tas nav novērsis citu trūkumu rašanos un turpināšanos.
139
Otrām kārtām, runājot par trešo licences anulēšanas pamatu, prasītāja nav izpildījusi pienākumu izstrādāt un ieviest piesardzīgu stratēģiju, politikas un procedūras, kas tai ļautu pārvaldīt riskus, tajā skaitā tos laikus identificēt, novērtēt, analizēt un uzraudzīt, kā noteikts Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmajā un otrajā daļā, ar kurām esot transponēts Direktīvas 2013/36 74. panta 2. punkts.
140
Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmajā daļā noteikts, ka kredītiestāde izstrādā un īsteno piesardzīgu stratēģiju, politikas un procedūras, kas ļauj pārvaldīt, tajā skaitā laikus identificēt, novērtēt, analizēt un uzraudzīt, kredītrisku un darījuma partnera kredītrisku, koncentrācijas risku, vērtspapīrošanas risku, tirgus risku, operacionālo risku, tajā skaitā modeļa risku, riskus, kas rodas ārpakalpojuma saņemšanas dēļ, un notikumus ar zemu iestāšanās varbūtību, bet būtisku ietekmi, procentu likmju risku netirdzniecības portfelī, kredītriska starpības risku netirdzniecības portfelī, atlikušo risku, likviditātes risku, pārmērīgas sviras risku un citus kredītiestādei būtiskus riskus.
141
Kredītiestāžu likuma 34.2 panta otrajā daļā paredzēts, ka kredītiestādes stratēģija, politikas, procedūras un sistēmas atbilst tās darbības sarežģītībai un apjomam, kā arī kredītiestādes padomes noteiktajam pieļaujamam risku līmenim un tiek izstrādātas, ņemot vērā kredītiestādes sistēmisko nozīmīgumu katrā dalībvalstī, kurā tā darbojas.
142
Prasītāja apgalvo, ka ar Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmo un otro daļu ir noteikts pienākums ieviest piesardzīgu stratēģiju, lai gan Direktīvas 2013/36 normās šāda prasība nav iekļauta.
143
Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvas 2013/36 74. panta 2. punkta mērķis ir nodrošināt, lai šā panta 1. punktā minētā kārtība, procesi un mehānismi atbilstu iestādes riska būtībai, mērogam un sarežģītībai. Šīs direktīvas 74. panta 1. punktā uzsvērts tas, ka pārvaldības kārtībai jābūt noturīgai, procesiem risku noteikšanai, pārvaldībai, pārraudzībai un ziņošanai par tiem jābūt efektīviem un iekšējās kontroles mehānismiem jābūt atbilstīgiem, kā arī tas, ka jābūt atalgojuma politikai un praksei, kas atbilst pareizai un efektīvai riska pārvaldībai un veicina to.
144
Šajā kontekstā, ko veido Direktīvas 2013/36 74. pants, nekas neļauj secināt, ka ECB – veikdama pārbaudi par to, vai, ņemot vērā prasītājas riskus, tā ir ieviesusi piesardzīgu stratēģiju Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmās un otrās daļas izpratnē, – būtu pieļāvusi jebkādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Tieši šādas piesardzīgas stratēģijas ieviešana var būt viena no darbībām, kas ļauj sasniegt un garantēt Direktīvas 2013/36 74. pantā noteiktos mērķus.
145
Tātad prasītājas arguments, kas balstās uz jautājumu, ar kuru valsts tiesību normu ir transponēts Direktīvas 2013/36 74. pants, trešā licences anulēšanas pamata pamatotības pārbaudei nav iedarbīgs.
146
Turklāt attiecībā uz jautājumu, vai ECB, neanalizēdama prasītājas politiku un procedūru atbilstību Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmajai un otrajai daļai, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jānorāda – kā to pamatoti dara ECB –, ka trešais licences anulēšanas pamats acīmredzami iekļaujas otrajā licences anulēšanas pamatā izdarīto konstatējumu virknē, ko veido prasītājas iekšējo politiku un procedūru analīze; tātad nevar secināt, ka šīs politikas un procedūras nebūtu izvērtētas.
147
Katrā ziņā, tā kā Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmā un otrā daļa attiecas uz pienākumu, kas aptver vairākus aspektus, nekas neliedza ECB koncentrēties tikai uz dažiem no šiem aspektiem – šajā gadījumā uz prasītājas stratēģiju –, lai noskaidrotu, vai tā ir izpildījusi savu pienākumu, kas izriet no minētās tiesību normas. Kredītiestāžu likuma 34.2 panta pirmajā un otrajā daļā nav paredzēts, ka pārkāpumu varētu konstatēt vienīgi tad, ja tiek secināts, ka noteiktajiem kritērijiem vienlaikus neatbilst nedz stratēģija, nedz politikas, nedz procedūras.
148
Visbeidzot attiecībā uz dažādajiem apstākļiem, uz kuriem ECB ir norādījusi, lai konstatētu to pienākumu neievērošanu, kas veido trešo licences anulēšanas pamatu, – no apstrīdētā lēmuma 6.1.1.–6.1.7. punkta izriet, ka ECB ir balstījusies uz vairākkārtēju saziņu starp prasītāju un FKTK. No šīs saziņas izriet, ka dažādie prasītājas mēģinājumi grozīt savu stratēģiju tika uzskatīti par nepietiekamiem piemērojamajās tiesību normās noteikto kritēriju izpildei.
149
Prasītāja apstrīd vairākus ECB minētos apstākļus. Šajā ziņā jānorāda – pat pieņemot, ka ECB būtu pieļāvusi jebkādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz kādu no šiem apstākļiem vai pat uz visiem šiem apstākļiem, nekas neļauj uzskatīt, ka tās izdarītais secinājums būtu bijis citāds, ja šīs apgalvotās kļūdas nebūtu pieļautas. Proti, lai tas tā būtu, šādām kļūdām, aplūkojot tās atsevišķi vai kopā, būtu jābūt izšķirošām trešā licences anulēšanas pamata pierādīšanai. Taču, ņemot vērā pārējo konstatējumu skaitu, kuri saziņā starp FKTK un prasītāju izdarīti par prasītājas izstrādāto stratēģiju tās finansiālā stāvokļa nostiprināšanai un kuri iekļauti apstrīdētā lēmuma 6.1. punktā, un it īpaši to, ka netiek apstrīdēts, ka prasītāja kopš 2017. gada ir cietusi zaudējumus, ka tai neizdodas atjaunot savu rentabilitāti un ka tā uzņemas pārmērīgus riskus, ECB bija tiesīga balstīties uz trešo pamatu, lai attaisnotu licences anulēšanu.
150
Turklāt konkrēti attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 6.1.5. punktu prasītāja norāda, ka tā ir iesniegusi jaunu savas stratēģijas versiju 2022. līdz 2024. gadam un ka FKTK tai ir pieprasījusi daudz detalizētāku informāciju nekā Noteikumu Nr. 227 normās paredzētā. Taču – kā norāda ECB – saskaņā ar Kredītiestāžu likuma normām FKTK bija tiesīga pieprasīt, lai prasītāja īstenotu tās paziņotos kapitāla stiprināšanas pasākumus.
151
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 6.2.2. punktu prasītāja norāda uz savu finansiālo stāvokli, lai apstrīdētu faktu, ka – ECB ieskatā – īstenojamā stratēģija tai neļāva radīt kapitālu, lai attīstītos ilgtspējīgā veidā un pastāvīgi izpildītu prudenciālās prasības. Tā norāda, ka pret to nebija uzsākts neviens maksātnespējas process. Taču – kā uzsver ECB – FKTK bija konstatējusi, ka prasītāja kopš 2017. gada ir cietusi zaudējumus un nav spējusi atjaunot savu rentabilitāti. FKTK bija arī norādījusi uz vairākiem aspektiem, kas liecināja par prasītājas finansiālā stāvokļa nestabilitāti, un it īpaši uz zaudējumu nepārtraukto pieaugumu gadu no gada, kam par cēloni bija arī atsevišķi ieguldījumi, kā arī uz to, ka projekts emitēt papildu kapitāla obligācijas nav reāls. Šajā kontekstā nekas neļauj secināt, ka apstrīdētā lēmuma 6.2.2. punktā izklāstītie apsvērumi par prasītājas finansiālo stāvokli būtu nepareizi.
152
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 6.2.3. punktu prasītāja uzskata, ka apsvērums par nespēju labot kļūdaino stratēģiju un piesaistīt jaunus akcionārus nav “izmantojams”, jo laikposmā pēc FKTK 2021. gada augusta lēmuma prasītājai nebija iespējas īstenot nekādu stratēģiju, ņemot vērā uzraudzības un agrīnās intervences pasākumu piemērošanu, ko FKTK prasītājai bija noteikusi minētajā lēmumā. Taču šāds arguments nevar pierādīt ECB secinājuma – ka, ņemot vērā jau ilgu laiku uzkrājušos zaudējumus, piesardzīgas stratēģijas un dzīvotspējīga ekonomiskā modeļa neesība prasītāju padarīja atkarīgu no papildu ieguldījumiem – aplamību.
153
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 6.2.4. punktu prasītāja apgalvo, ka ECB ir kļūdaini secinājusi, ka prasītāja darbojusies atbilstoši tās 2018. gada stratēģijai, un ka ECB šajā ziņā nav ņēmusi vērā vairākus apstākļus. Tomēr, tā kā šie apstākļi vien atkārto iepriekš izvērtētos argumentus, kas izvirzīti ECB vērtējuma apstrīdēšanai un kas netika atzīti par pamatotiem, ar tiem nevar pierādīt nekādu acīmredzamu kļūdu ECB vērtējumā.
154
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 6.3.1. punktu prasītāja uzskata, ka ECB nevar atsaukties uz pārkāpuma būtiskumu un ilgumu, lai gan minētā lēmuma 6. punktā nav ietverts nekāds šā būtiskuma un ilguma izvērtējums. Jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 6.3.1. punkts ir formulēts kā secinājums, kas izdarīts, pamatojoties uz visiem 6.1.1.–6.2.4. punktā izklāstītajiem apstākļiem kā pārkāpumus veidojošiem faktiem, pēc šo faktu izvērtējuma no piemērojamo tiesību normu skatpunkta. Šajā izvērtējumā ECB acīmredzami varēja pamatoti secināt, ka izdarīts būtisks pārkāpums, kas ildzis noteiktu laikposmu.
155
Tātad prasītāja nav pierādījusi, ka ECB – balstoties uz otro un trešo licences anulēšanas pamatu – ir pieļāvusi tādas kļūdas kā šā sprieduma 63. punktā atgādinātās.
156
Tāpēc trešais pamats jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu
157
Prasītāja būtībā apgalvo, ka ECB esot pārkāpusi labas pārvaldības principu, kurš atbilstot Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā nostiprinātajām ikvienas personas tiesībām tikt uzklausītai un Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā nostiprinātajām personas tiesībām piekļūt materiāliem, kas uz to attiecas, un ar kuru tiekot aizsargātas Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
158
Pirmām kārtām, prasītāja atgādina judikatūru, saskaņā ar kuru efektīvu tiesību aizsardzību pret aktiem, kas paredzēti VUM īstenošanai, iesaistoties valsts iestādēm un ECB, var nodrošināt tikai Savienības tiesas. Šī Savienības tiesu ekskluzīvā kompetence ietverot arī iesaistīto valsts iestāžu noteiktu lēmumu sagatavojošo aktu vai lēmuma priekšlikumu, kas var ietekmēt ECB galīgā lēmuma saturu, tiesiskuma kontroli.
159
Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka lēmuma priekšlikums būtībā ir balstīts uz Lēmumos Nr. 215 un Nr. 216 izklāstītajiem argumentiem un apstākļiem.
160
Prasītāja piebilst, ka Lēmumi Nr. 215 un Nr. 216 ietver būtiskus trūkumus, kas ne vien nepamatoti ir ierobežojuši tās tiesības un kaitējuši tās interesēm, bet arī noveduši pie tā, ka ECB pieņēmusi nepareizu un nepamatotu lēmumu. ECB esot bijis jāpārbauda visi FKTK pieņemtie lēmumi, nodrošinot prasītājas tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu un procesu, kas ir pamatots un samērīgs. Proti, pamatojoties uz ECB vispārējām uzraudzības pilnvarām, tai esot jāuzrauga, vai valsts iestādes ievēro vienotā uzraudzības mehānisma noteikumus, kas ietverti VUM pamatregulā, kā arī attiecīgajos valsts tiesību aktos. ECB esot jāveic valsts iestāžu iesniegto licences anulēšanas lēmumu priekšlikuma un to sagatavojošo aktu pilnīga juridiska pārskatīšana, tostarp – ievērojot samērīguma principu un Savienības tiesībās noteiktās procesuālās pamatgarantijas.
161
Otrām kārtām, prasītāja norāda, ka atbilstības izvērtējums un Lēmums Nr. 215 jāuzskata par apstrīdētā lēmuma sagatavojošiem aktiem – un uz tiem ir attiecināmas ECB vispārējās uzraudzības pilnvaras – un ka ir jāveic FKTK iesniegto aktu pilnīga juridiska pārskatīšana. ECB neesot veikusi šo pārskatīšanu vai neesot to veikusi pietiekamā apmērā. ECB neesot vērtējusi sagatavojošos aktus, tostarp Lēmumu Nr. 215. Pēdējais minētais lēmums esot administratīvs akts, ko iestāde izdevusi attiecībā uz vienu vai vairākām individuāli noteiktām personām, nodibinot, grozot, konstatējot vai izbeidzot tiesiskās attiecības vai konstatējot faktisko situāciju. Tajā esot ietverti divi lēmumi – viens par noregulējuma darbības neveikšanu un otrs par licences anulēšanas lēmuma priekšlikuma iesniegšanu ECB. Prasītāja piebilst, ka ECB ir rīcības brīvība lemt par licences anulēšanu un FKTK izstrādātais lēmuma priekšlikums nav saistošs. Valsts iestāžu iesaistīšanās procesā, kura iznākumā tiek pieņemti Savienības tiesību akti, nevarot likt apšaubīt to kvalificēšanu par Savienības aktiem tad, kad valsts iestāžu pieņemtie akti ir posms procesā, kurā vienīgi Savienības iestāde īsteno lēmuma pieņemšanas pilnvaras, turklāt tai neesot saistoši sagatavojošie akti vai lēmumu priekšlikumi, ko izdevušas valsts iestādes.
162
Prasītāja arī norāda, ka Administratīvā procesa likuma 62. pantā iestādei ir noteikts pienākums, lemjot par tāda administratīvā akta izdošanu, kurš varētu būt nelabvēlīgs adresātam, noskaidrot un izvērtēt adresāta viedokli un argumentus attiecīgajā lietā. Tā piebilst, ka arī obligāta administratīva akta gadījumā, lai varētu piemērot tiesību normu, procesa dalībnieks var sniegt informāciju par būtiskiem apstākļiem. FKTK Lēmumā Nr. 215 esot norādījusi iemeslus, kāpēc tā nav uzklausījusi prasītāju. Tomēr prasītāja uzskata – tas, ka FKTK ar prasītāju saskaņoja noregulējuma plānu, bija darbība, kas nebija izdarīta administratīvajā procesā, kura noslēgumā tika pieņemts Lēmums Nr. 215. Tātad FKTK atruna neesot uzskatāma par pietiekamu pamatu prasītājas neuzklausīšanai.
163
Trešām kārtām, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas procesā ECB neesot ievērojusi tās tiesības piekļūt lietas materiāliem. Šajā ziņā tā apgalvo – VUM regulas 22. panta 2. punktā ir noteikts, ka lietas izskatīšanā pilnībā ievēro attiecīgo personu tiesības uz aizstāvību. Šīs personas ir tiesīgas piekļūt ECB lietas materiāliem, ievērojot citu personu likumīgās intereses saistībā ar to komercnoslēpumu aizsardzību. Šajā kontekstā prasītāja apgalvo, ka Lēmuma Nr. 215 pieņemšanas laikā tai nebija piekļuves atbilstības novērtējumam. Šis novērtējums tai arī neesot ticis izsniegts, kad tā izmantoja tiesības piekļūt lietas materiāliem apstrīdētā lēmuma pieņemšanas procesā. Tādējādi FKTK un ECB, liegdamas prasītājai iespēju iepazīties ar atbilstības novērtējumu, esot pārkāpušas Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
164
Ceturtām kārtām, ECB esot noteikusi prasītājai nesamērīgi īsu termiņu paskaidrojumu sniegšanai par lēmuma priekšlikumu. 2023. gada 30. janvārī ECB prasītājai esot nosūtījusi vēstuli, lūdzot iesniegt paskaidrojumus par lēmuma priekšlikumu, un šim nolūkam noteikusi piecu dienu termiņu. Prasītāja esot vērsusies ECB ar lūgumu pagarināt šo termiņu, taču ECB esot papildus piešķīrusi tikai četras darbdienas un atteikusies piešķirt 20 dienas un vēlāk arī 15 dienas. ECB savu lēmumu noteikt prasītājai saīsinātu termiņu tās paskaidrojumu sniegšanai neesot pamatojusi.
165
Prasītāja piebilst – ja tā būtu uzklausīta Lēmuma Nr. 215 pieņemšanas procesā un tai būtu bijušas vismaz divas nedēļas, lai iesniegtu rakstiskus paskaidrojumus par lēmuma priekšlikumu, tā būtu varējusi formulēt savus apsvērumus par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas minēti tās pirmajā, otrajā un trešajā pamatā. Tādēļ tā uzskata, ka tad, ja tā būtu uzklausīta, procesa rezultāts būtu bijis citāds.
166
ECB apgalvo, ka šis pamats jānoraida kā nepamatots.
167
Pirmām kārtām, runājot par jautājumu, vai ECB bija jāpārbauda Lēmumi Nr. 215 un Nr. 216, pirmkārt, jānorāda, ka pirmais no abiem šiem lēmumiem tika pieņemts noregulējuma procedūrā, kas ir nošķirama no licences anulēšanas procedūras, kuras iznākumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Šī noregulējuma procedūra galvenokārt ir VKI kompetencē, savukārt licences anulēšanas procedūra – kaut arī tā sākas ar VKI veiktu izmeklēšanu – noslēdzas ar ECB lēmumu.
168
Otrkārt, lai gan apstrīdētā lēmuma 3.4. punktā Lēmums Nr. 216 ir minēts, redzams, ka tas darīts faktisko apstākļu un konteksta izklāsta vajadzībām. No šā apstākļa nevar secināt, ka apstrīdētajā lēmumā licences anulēšana būtu pamatota gan ar šo lēmumu, gan ar Lēmumu Nr. 215. Kā norāda ECB, FKTK paziņojums par nonākšanu finanšu grūtībās vai iespējamu nonākšanu finanšu grūtībās ietilpst procedūrā, kas ir nošķirta no procedūras, kuras iznākumā tiek anulēta licence.
169
Katrā ziņā – kā konstatēts, izvērtējot pirmo un otro pamatu –, lai gan saskaņā ar VUM pamatregulas 83. panta 2. punktu ECB, pieņemot lēmumu, citastarp ir jāņem vērā savs vērtējums par licences anulēšanu attaisnojošiem apstākļiem, tas nenozīmē, ka tai būtu jāpārzina visi citi lēmumi, ko VKI ir pieņēmušas atbilstoši savai kompetencei. Kā atgādināts šā sprieduma 72. punktā, ECB kompetencē ir anulēt licenci, balstoties uz VKI konstatējumiem.
170
Otrām kārtām, attiecībā uz apgalvojumu, ka, pieņemot Lēmumu Nr. 215, neesot ievērotas tiesības piekļūt atbilstības novērtējumam, jānorāda, ka prasītājas arguments attiecas uz procedūru, kas ir nošķirama no procedūras, kuras iznākumā tiek anulēta licence, tāpēc tas jānoraida kā neiedarbīgs.
171
Trešām kārtām, attiecībā uz it kā nepietiekamo termiņu tiesību tikt uzklausītam īstenošanai – jāatgādina, ka prasītājai kopumā tika atvēlētas deviņas darbdienas, lai iesniegtu apsvērumus par apstrīdētā lēmuma priekšlikumu, ieskaitot četras papildu dienas salīdzinājumā ar sākotnējām piecām dienām. Netiek apstrīdēts, ka attiecīgajā lēmuma priekšlikumā bija ietverti tikai divi dokumenti, kas prasītājai iepriekš nebija zināmi.
172
Šajā ziņā no VUM pamatregulas 31. panta 3. punkta pirmās daļas izriet, ka ikvienai ECB prudenciālās uzraudzības procedūras pusei principā ir jānodrošina iespēja sniegt rakstiskus paskaidrojumus divu nedēļu laikā pēc tam, kad tai ir darīti zināmi faktiskie apstākļi, iebildumi un juridiskie pamatojumi, uz kuriem ECB paredzējusi balstīt uzraudzības lēmumu. VUM pamatregulas 31. panta 3. punkta trešajā daļā paredzēts, ka attiecīgos apstākļos ECB šo termiņu var saīsināt līdz trim darbdienām, un šis termiņš tiek saīsināts līdz trim darbdienām arī VUM regulas 14. un 15. pantā minētajos gadījumos – tātad it īpaši šīs regulas 14. panta 5. punktā minētā lēmuma par licences anulēšanu gadījumā.
173
Ņemot vērā spēkā esošo tiesisko regulējumu, iespēju saīsināt termiņu un faktu, ka prasītājai iepriekš nebija zināmi tikai divi no lēmuma priekšlikumam pievienotajiem dokumentiem, nav saskatāms, ka ECB – apsvērumu iesniegšanai par lēmuma priekšlikumu noteikdama piecu dienu termiņu, kas pēc tam pagarināts par četrām papildu dienām, – būtu pārkāpusi prasītājas tiesības tikt uzklausītai.
174
Turklāt jāuzsver, ka prasītāja nav apšaubījusi VUM pamatregulas 31. panta 3. punkta trešajā daļā paredzētā saīsinātā termiņa tiesiskumu. To paturot prātā – jau ir ticis nospriests, ka Savienības likumdevējs ir izvērtējis šajās tiesību normās paredzētā termiņa saprātīgumu, izsverot attiecīgās pretnostatītās intereses, proti, no vienas puses, kredītiestāžu privātās intereses gūt pēc iespējas ilgāku laiku apsvērumu sagatavošanai un, no otras puses, sabiedrības intereses pēc iespējas ātrāk atjaunot tiesiskumu (skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Ukrselhosprom PCF un Versobank/ECB, T‑351/18 un T‑584/18, EU:T:2021:669, 374. punkts).
175
No iepriekš izklāstītā izriet, ka ceturtais pamats jānoraida kā nepamatots un ka līdz ar to jānoraida arī prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
176
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ECB prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (desmitā palāta)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Baltic International Bank SE atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Porchia
Jaeger
Nihoul
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 4. jūnijā.
Sekretārs
V. Di Bucci
Priekšsēdētājs
M. van der Woude
(
*1
)	Tiesvedības valoda – latviešu.