62023CJ0537_RES
C‑537/23. sz. ügy
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
kontra
Agora SARL
(a Cour de cassation [Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (első tanács), 2025. február 27.
„Előzetes döntéshozatal – Polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 1215/2012/EU rendelet – A 25. cikk (1) bekezdése – Joghatóság kikötéséről szóló megállapodás – A megállapodás érvényességének értékelése – Pontatlanság és kiegyensúlyozatlanság – Alkalmazandó jog – Az »anyagi érvénytelenség« fogalma”
Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság és a határozatok végrehajtása a polgári és kereskedelmi ügyekben – 1215/2012 rendelet – Megállapodás a joghatóságról – Joghatóság kikötéséről szóló megállapodás – A megállapodás érvényességének értékelése – A pontatlanságra és kiegyensúlyozatlanságra alapított kifogások – Értékelési szempontok – A rendelet 25. cikkéből következő önálló kritériumok – Megengedhetőség – Az „anyagi érvénytelenség” okaira vonatkozó kritériumok – Megengedhetetlenség
(1215/2012 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 25. cikk (1) bekezdés)
(lásd: 32–54. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság és a határozatok végrehajtása a polgári és kereskedelmi ügyekben – 1215/2012 rendelet – Megállapodás a joghatóságról – Az egyik fél számára több jogot biztosító, joghatóságot kikötő megállapodás – Érvényesség – Feltételek
(1215/2012 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 25. cikk, (1) és (4) bekezdés)
(lásd: 56–68. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
Összefoglalás
A Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján eljárva a Bíróság értelmezi az 1215/2012 rendelet (
1
) 25. cikkének (1) és (4) bekezdését, és pontosítja azokat a kritériumokat, amelyek alapján a joghatóságot kikötő megállapodás érvényességét a megállapodás pontatlanságára vagy kiegyensúlyozatlanságára alapított kifogások esetén értékelni kell, valamint az ilyen megállapodás arra vonatkozó érvényességi feltételeit, hogy az egyik fél csak az általa kijelölt bírósághoz fordulhat, míg a másik fél bármely más, joghatósággal rendelkező bírósághoz.
A francia jog szerinti Agora SARL társaság egy természetes személyek által megrendelt építmény kivitelezése céljából homlokzatburkoló‑lapok szállítására vonatkozó szerződést kötött az olasz jog szerinti Societa Italiana Lastre SpA‑val (SIL). E szerződés tartalmazott egy joghatóságot kikötő megállapodást (a továbbiakban: szóban forgó, joghatóságot kikötő megállapodás), amely a bresciai bíróság (Olaszország) joghatóságát írta elő a szerződésből eredő vagy azzal kapcsolatos valamennyi jogvita tekintetében. A SIL azonban fenntartotta magának a jogot, hogy a vevővel szemben „egy másik, Olaszországban vagy külföldön joghatósággal rendelkező bíróság előtt indítson eljárást”.
Az építtetők, miután szabálytalanságokat állapítottak meg a szóban forgó építmény kivitelezésével kapcsolatban, a tribunal de grande instance de Rennes (rennes‑i általános hatáskörű elsőfokú bíróság, Franciaország) előtt felelősség megállapítása és kártérítés iránti keresetet nyújtottak be. Az Agora jótállás alapján perbe hívta a SIL‑t, amely a szóban forgó, joghatóságot kikötő megállapodás alapján vitatta a jótállási igényt, és a francia bíróság joghatóságának hiányára alapított kifogást terjesztett elő. Miután ezt a kifogást első fokon elutasították, másodfokon pedig az elutasítást helyben hagyták, a SIL felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Cour de cassationhoz (semmítőszék, Franciaország).
Ez utóbbi bíróság, mivel a joghatóságot kikötő megállapodás érvényességével kapcsolatos két kérdésben kétségei merültek fel, úgy határozott, hogy előzetes döntéshozatal céljából a Bírósághoz fordul. Első kérdése arra vonatkozik, hogy joghatóságot kikötő megállapodás érvényességének értékelése keretében a megállapodás állítólagos pontatlanságára vagy kiegyensúlyozatlanságára alapított kifogásokat a megállapodás „anyagi érvénytelenségének” a tagállamok jogában a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikke (1) bekezdésének megfelelően meghatározott okaira vonatkozó kritériumokra, vagy pedig az e cikkből következő önálló kritériumokra tekintettel kell megvizsgálni. A második esetben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a jelen ügyben a joghatóságot kikötő megállapodás az említett cikkre tekintettel érvényes‑e.
A Bíróság álláspontja
Az első kérdést illetően, amely azokra a kritériumokra vonatkozik, amelyekre tekintettel a joghatóságot kikötő megállapodás állítólagosan pontatlan vagy kiegyensúlyozatlan jellegére alapított kifogásokat meg kell vizsgálni, a Bíróság mindenekelőtt emlékeztet arra, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet nem határozza meg az „anyagi érvénytelenség” fogalmát, és nem is utal a tagállamok jogára e fogalom meghatározását illetően. Következésképpen ezt a fogalmat önállóan és egységesen, e kifejezések általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése szerint kell értelmezni, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben azokat használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek e kifejezések részét képezik.
E tekintetben először is hangsúlyozza, hogy az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése szerint az „anyagi” kifejezést az ítéletekben és az eljárási iratokban arra használják, amikor a bíróság a joghatósági, alakisági és elfogadhatósági kérdések vizsgálatát követően magával az eljárás tárgyát érintő kérdésekkel foglalkozik, vagyis azokkal a ténybeli vagy jogi kérdésekkel, amelyeket a bíróságnak a felek kérésére el kell döntenie. Mindemellett, amennyiben a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikke (1) bekezdésének első mondata előírja, hogy a felek által kikötött bíróságok rendelkeznek joghatósággal, „feltéve hogy” a joghatóságot kikötő megállapodás azon tagállam joga értelmében, amelynek bíróságait a megállapodás kijelöli, „az anyagi érvényességet illetően nem minősül semmisnek”, e rendelkezés annak pontosítására szorítkozik, hogy melyik nemzeti jog alkalmazandó azon kérdést illetően, hogy annak ellenére, hogy a cikkben előírt valamennyi érvényességi feltétel teljesül, az ilyen megállapodás az adott nemzeti jog hatálya alá tartozó egyéb okok miatt semmis‑e.
Másodszor, ami azt a szövegkörnyezetet illeti, amelybe a szabályozás illeszkedik, a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikke (1) bekezdésének első és harmadik mondata az „anyagi érvénytelenség” fogalmára való hivatkozáson kívül a joghatóságot kikötő megállapodásokat érintő sajátos anyagi és alaki érvényességi feltételeket ír elő. Következésképpen ez a fogalom a szerződés általános érvénytelenségi okaira vonatkozik, vagyis többek között az olyan szerződési akarathibákra, mint a tévedés, a megtévesztés, a jogellenes fenyegetés és a cselekvőképtelenség esete, amely okokra a joghatóságot kikötő megállapodások sajátos érvényességi feltételeitől eltérően nem e rendelet, hanem azon tagállam joga irányadó, amely bíróságainak joghatóságát kikötötték.
Harmadszor, ez az értelmezés megfelel a „Brüsszel Ia” rendelet által követett céloknak, különösen a jogbiztonságra vonatkozó célkitűzésnek, amely megköveteli, hogy az eljáró nemzeti bíróság nehézségek nélkül tudjon határozni saját joghatóságáról anélkül, hogy az ügy érdemének megvizsgálására kényszerülne.
Negyedszer, az említett értelmezés összhangban van a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikke (1) bekezdésének jogalkotási előzményével.
A jelen ügyben ezt követően a joghatóságot kikötő megállapodás kellően pontos jellegének értékelését illetően a Bíróság megállapítja, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikke (1) bekezdésének megfelelően az ilyen egyezmény érvényessége megköveteli azon objektív elemek kellően pontos meghatározását, amelyek alapján a felek megállapodásuknak megfelelően kijelölik a közöttük felmerült vagy a jövőben felmerülő jogviták ügyében eljáró bíróságot vagy bíróságokat. Egyébiránt a pontosságra vonatkozó követelmény előírása szükségszerűen hozzájárul az előreláthatóság, az átláthatóság és a jogbiztonság e rendeletben kitűzött céljainak megvalósításához. Ezt a pontossági követelményt tehát a Bíróság által értelmezett e rendelkezésből következő önálló kritériumokra tekintettel kell megvizsgálni.
Másodszor, ami a joghatóságot kikötő megállapodás állítólagos kiegyensúlyozatlanságának értékelését illeti, a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikke (4) bekezdésének megfelelően az ilyen megállapodás többek között akkor érvénytelen, ha nem felel meg a rendelet 15., 19. vagy 23. cikkében foglalt érvényességi feltételeknek. Ez utóbbi cikkek szerint továbbra is érvényes az olyan joghatóságot kikötő megállapodás, amely lehetővé teszi a biztosítási, fogyasztói vagy munkaszerződéseknél a gyengébb fél számára, hogy az említett rendelet II. fejezetének 3–5. szakaszának rendelkezései értelmében főszabály szerint joghatósággal rendelkező bíróságoktól eltérő bíróságokhoz forduljon. Ezzel szemben e 25. cikk (4) bekezdése értelmében az ilyen megállapodás semmis, ha a biztosító, a fogyasztóval szerződő fél vagy a munkáltató javára szóló joghatósági eltérésről rendelkezik. Következésképpen a joghatóságot kikötő megállapodás állítólagos kiegyensúlyozatlanságának értékelését a Bíróság által értelmezett említett 25. cikkből következő önálló kritériumokra tekintettel kell vizsgálni.
A Bíróság ebből levezeti, hogy a joghatóságot kikötő megállapodás érvényességének értékelésekor a megállapodás állítólagos pontatlanságára vagy kiegyensúlyozatlanságára alapított kifogásokat nem a megállapodás „anyagi érvénytelenségének” a tagállamok jogában e rendelkezésnek megfelelően meghatározott okaira vonatkozó kritériumokra, hanem a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikkének (1) bekezdéséből következő önálló kritériumokra tekintettel kell megvizsgálni.
Ami a második kérdést illeti, amely egy olyan joghatóságot kikötő megállapodás érvényességére vonatkozik, amelynek értelmében az egyik fél csak a megállapodásban kijelölt bírósághoz fordulhat, míg a másik fél e bíróságon kívül bármely más, joghatósággal rendelkező bírósághoz is, a Bíróság először is pontosítja, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikke (1) bekezdésének első mondata nem értelmezhető úgy, hogy a feleknek szükségképpen egy és ugyanazon tagállam bíróságait kell kijelölniük. Az ilyen korlátozás előírása ugyanis ellentétes lenne a felek akaratszabadságával.
Ezenkívül a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezetének rendelkezései alapján joghatósággal rendelkező bíróságok megerősítik azt a tényt, hogy a felek bizonyos helyzetekben több tagállam bíróságaihoz is fordulhatnak, köztük az alperes lakóhelye szerinti bírósághoz, de a szerződéses kötelezettség teljesítésének helye, a káresemény bekövetkezésének helye vagy egy másik alperes lakóhelye szerinti bírósághoz is.
Másodszor, a tagállamok vagy a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló egyezmény (
2
) részes államainak a jelen ügyben kijelölt bíróságai egyrészt egy konkrét bíróság, másrészt pedig a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezete 1. és 2. szakaszának, valamint ezen egyezmény II. címe 1. és 2. szakaszának rendelkezései alapján joghatósággal rendelkező más bíróságok. Az e bíróságokat kellő pontossággal kijelölő, joghatóságot kikötő megállapodás megfelel az e rendelet 25. cikkének (1) bekezdéséből eredő pontossági követelménynek, valamint az említett rendelet (15) és (16) preambulumbekezdésében rögzített előreláthatósági, átláthatósági és jogbiztonsági célkitűzéseknek. Valójában ugyanis az ezen rendeletben és az említett egyezményben előírt általános joghatósági szabályokra való utalásról van szó.
Mindemellett ha a szóban forgó, joghatóságot kikötő megállapodást azon részében, amelyben egy „külföldön joghatósággal rendelkező bíróságra” vonatkozik, úgy kellene értelmezni, hogy az olyan állam, illetve államok bíróságát, illetve bíróságait is kijelöli, amelyek nem tagjai az Uniónak, és nem részesei a második Luganói Egyezménynek sem, az ebben az esetben ellentétes lenne a „Brüsszel Ia” rendelettel, mivel sértené e célkitűzéseket.
Harmadszor, az egyik fél számára több jogot biztosító, joghatóságot kikötő megállapodás kiegyensúlyozatlansága nem kérdőjelezheti meg a megállapodás érvényességét a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikkében foglalt követelmények alapján, kivéve az e rendelet által kifejezetten tiltott eseteket. Ez a cikk ugyanis a felek akaratszabadságának elvén alapul, amelyet az uniós jogalkotó előnyben részesít. Egyébként az említett rendelet 15., 19. és 23. cikke, amelyekre e 25. cikk (4) bekezdése utal, biztosítási, fogyasztói vagy munkaszerződések esetében a gyengébb fél javára kifejezetten megengedi a kiegyensúlyozatlan helyzetet teremtő joghatósági megállapodások megkötését. Így az ilyen megállapodás kiegyensúlyozatlansága miatt még nem lesz jogellenes a megállapodás, ha a felek abban szabadon állapodtak meg.
A Bíróság ebből azt a következtetést vonja le, hogy e körülmények között a jelen ügyben szereplőhöz hasonló, joghatóságot kikötő megállapodás érvényes, ha egyrészt olyan állam, illetve államok bíróságait jelöli ki, amelyek vagy az Unió tagjai, vagy a második Luganói Egyezményben részes felek, másrészt olyan objektív elemeket ad meg, amelyek kellően pontosak ahhoz, hogy az eljáró bíróság meg tudja állapítani, hogy rendelkezik‑e joghatósággal, harmadrészt pedig nem ellentétes a „Brüsszel Ia” rendelet 15., 19. vagy 23. cikkének rendelkezéseivel, és nem tér el a rendelet 24. cikke szerinti kizárólagos joghatóságtól sem.
(
1
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o., a továbbiakban: „Brüsszel Ia” rendelet).
(
2
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2007. október 30‑án aláírt egyezmény (a továbbiakban: második Luganói Egyezmény), amelyet az Európai Közösség nevében a 2008. november 27‑i 2009/430/EK tanácsi határozattal (HL 2009. L 147., 1. o.) hagytak jóvá.