62001CJ0164_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C-164/01 P,
mille esemeks on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 49 alusel esitatud apellatsioonkaebus,
mille esitas 13. aprillil 2001
G. van den Berg, elukoht Dalfsen (Madalmaad), esindaja advocaat
E. H. Pijnacker Hordijk,
hageja,
teised menetlusosalised:
Euroopa Liidu Nõukogu, esindaja: A.-M. Colaert,
ja
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: T. van Rijn, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
kostjad Esimese Astme Kohtus,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud J.-P. Puissochet ja N. Colneric (ettekandja),
kohtujurist: C. Stix-Hackl,
kohtusekretär: R. Grass,
arvestades kirjalikku menetlust,
olles 20. novembri 2003. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Oma apellatsioonkaebuses palub G. van den Berg tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 31. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑143/97: Van den Berg v . nõukogu ja komisjon (EKL 2001, lk II-277; edaspidi „edasikaevatud otsus”), millega jäeti rahuldamata ühenduse lepinguvälist vastutust käsitlev EÜ asutamislepingu artikli 178 ja artikli 215 teise lõigu (nüüd EÜ artikkel 235 ja artikli 288 teine lõik) alusel tema esitatud hagi.
Õiguslik raamistik
Kvootide süsteem
2. Nõukogu 17. mai 1977. aasta määrus (EMÜ) nr 1078/77, millega kehtestatakse lisatasude süsteem piima ja piimatoodete turustamata jätmise ja lüpsikarjade ümberkorraldamise eest (EÜT L 131, lk 1), näeb ette turustamata jätmise lisatasu ja ümberkorraldamise lisatasu maksmise tootjatele, kes lubavad mitte turustada piima või piimatooteid viieaastase turustamata jätmise perioodi jooksul või ei turusta piima või piimatooteid ja korraldavad lüpsikarja ümber lihakarjaks nelja-aastase ümberkorraldamisperioodi jooksul.
3. Nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määrus (EMÜ) nr 856/84, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 804/68 piima- ja piimatootesektori ühise turukorralduse kohta (EÜT L 90, lk 10) ja nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määrus nr 857/84, mis käsitleb üldeeskirju määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c sätestatud maksu kohaldamiseks piima ja piimatoodete sektoris (EÜT L 90, lk 13), kehtestasid alates 1984. aasta 1. aprillist lisamaksu tarnitud piimakogustele, mis ületavad igale müüjale määratud kvoodi, liikmesriigi kogukvoodi ulatuses. Lisamaksust vabastatud kvoot võrdus piima või sellega samaväärsete toodete kogusega, mida tootja tarnis või töötleja ostis kokku, vastavalt liikmesriigi valitud valemile võrdlusaastal, mis käesoleval juhtumil oli Madalmaade puhul 1983.
4. Tootjad, kes määruse nr 1078/77 alusel võetud kohustust täites ei tarninud piima asjaomase liikmesriigi määratud baasaastal, jäeti kvoodi saajate hulgast välja. Neid tootjaid kutsutakse üldiselt nn SLOM-tootjateks.
5. Euroopa Kohus tunnistas 28. aprilli 1988. aasta otsustega kohtuasjades 120/86: Mulder (EKL 1988, lk 2321, edaspidi „otsus Mulder I”) ja 170/86: Von Deetzen (EKL 1988, lk 2355) kehtetuks määruse nr 857/84, mida oli täiendatud komisjoni 16. mai 1984. aasta määrusega (EMÜ) nr 1371/84, mis määras kindlaks täpsema korra määruse (EMÜ) nr 804/68 (EÜT L 132, lk 11) artiklis 5c sätestatud lisamaksu kohaldamiseks, osas, milles see ei näe ette kvoodi andmist tootjatele, kes määruse nr 1078/77 alusel võetud kohustust täites ei tarninud piima asjaomase liikmesriigi määratud võrdlusaastal.
6. Nimetatud kohtuotsuste tagajärjel võttis nõukogu 20. märtsil 1989 vastu määruse (EMÜ) nr 764/89, millega muudetakse määrust nr 857/84 (EÜT L 84, lk 2), mis jõustus 29. märtsil 1989, selleks et võimaldada SLOM-tootjatele erikvooti, mis kujutab 60% nende 12 kuu toodangust, mis eelnes määruse nr 1078/77 alusel võetud turustamata jätmise või ümberkorraldamiskohustusele.
7. Määruse nr 764/89 alusel lisati komisjoni 20. aprilli 1989. aasta määrusega (EMÜ) nr 1033/89, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1546/88, mis sätestab määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c märgitud lisamaksu kohaldamise eeskirjad (EÜT L 110, lk 27), viimati nimetatud määrusesse artikkel 3a, mille esimene lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Asjast huvitatud tootja esitab määruse (EMÜ) nr 857/84 artikli 3a esimeses lõikes nimetatud [erikvoodi] taotluse liikmesriigi määratud pädevale asutusele vastavalt tema poolt kehtestatud eeskirjadele ning tingimusel, et tootja suudab tõendada, et ta täielikult või osaliselt haldab veel sama põllumajandusettevõtet, mida ta haldas ajal, kui ta sai määruse (EMÜ) nr 1391/78 artikli 5 lõikes 2 nimetatud komisjoni heakskiidu oma lisatasu taotlusele.” [mitteametlik tõlge]
Kvoot põllumajandusettevõtte üleminekul
8. Mis puudutab põllumajandusettevõtte ülemineku puhul tagajärge kvoodile, sätestavad määruse nr 857/84, nõukogu 26. veebruari 1985. aasta määrusega (EMÜ) nr 590/85 (EÜT L 68, lk 1) muudetud redaktsioonis, artikli 7 lõiked 1 ja 4:
„1. Põllumajandusettevõtte müügil, rentimisel või pärimise käigus üleminekul läheb vastav kvoot ostjale, rentnikule või pärijale üle täielikult või osaliselt vastavalt kehtestatavatele eeskirjadele.
Maa üleminekul riigiasutusele ja/või avalikuks kasutamiseks võivad liikmesriigid, ilma et see piiraks artikli 3 teise lõigu kohaldamist, sätestada, et kogu või osa üleminevale põllumajandusettevõttele või põllumajandusettevõtte osale vastavast kvoodist antakse üleandva tootja käsutusse juhul, kui ta kavatseb jätkata piimatoodete tootmist.
[…]
4. Juhul kui põllumajanduslik rent lõpeb ja rentnikul ei ole õigust rendilepingut samadel tingimustel pikendada, võivad liikmesriigid sätestada, et kogu või osa renditava põllumajandusettevõtte vastavast kvoodist antakse lepingu lõpetanud rentniku käsutusse juhul, kui ta kavatseb jätkata piimatoodete tootmist.” [mitteametlik tõlge]
9. Komisjoni 3. juuni 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 1546/88, mis sätestab määruse (EMÜ) nr 804/68 (EÜT L 139, lk 12) artiklis 5c märgitud lisamaksu kohaldamise eeskirjad, artikli 7 esimene lõik sätestab:
„Selleks, et kohaldada määruse (EMÜ) nr 857/84 artiklit 7 ja ilma et see piiraks nimetatud artikli lõike 3 kohaldamist, lähevad tootjate ja ostjate kvoodid valemi A ja B raames ning otse tarbijatele müüvate tootjate kvoodid üle järgmistel tingimustel:
1) kogu põllumajandusettevõtte müügil ja rentimisel või pärimise käigus üleminekul läheb vastav kvoot üle tootmist jätkavale tootjale;
[…]
3) punktide 1 ja 2 ning neljanda lõigu sätteid kohaldatakse vastavalt erinevatele siseriiklikele õigusnormidele analoogselt muudele üleminekujuhtumitele, millel on tootjatele võrreldavad juriidilised tagajärjed;
4) kui kohaldatakse määruse (EMÜ) nr 857/84 artikli 7 lõike 1 teist lõiku ja lõiget 4, mis käsitlevad maa üleminekut riigiasutusele ja/või avalikuks kasutamiseks ja juhtumeid, kui põllumajanduslik rent lõpeb ja rendilepingut samadel tingimustel ei pikendata, antakse kogu või osa põllumajandusettevõtte kvoodist või põllumajandusettevõtte selle osa kvoodist, mis antakse üle või mille rendilepingut ei pikendata, asjaomase tootja käsutusse, kui ta kavatseb jätkata piimatootmist tingimusel, et kogu kvoot, mis tal juba oli, ja kvoot, mille ta sai ülevõetavale põllumajandusettevõttele või sellele, milles ta tootmist jätkas, ei oleks suurem kui kvoot, mis tal oli enne üleminekut või rendilepingu lõppemist.” [mitteametlik tõlge]
Kahju hüvitamise kord ja aegumise kord
10. Euroopa Kohus tunnistas 19. mai 1992. aasta vaheotsusega liidetud kohtuasjades C-104/89 ja C-37/90: Mulder jt v . nõukogu ja komisjon (EKL 1992, lk I-3061; edaspidi „otsus Mulder II”) Euroopa Ühenduse vastutavaks kahju eest, mida said teatavad piimatoodete tootjad, kes olid võtnud endale kohustuse määruse nr 1078/77 alusel ja kellel takistati seetõttu määruse nr 857/84 alusel turustada piima.
11. Nimetatud otsuse tagajärjel avaldasid nõukogu ja komisjon 5. augusti 1992. aasta Euroopa Ühenduste Teatajas teatise 92/C 198/04 (EÜT C 198, lk 4; edaspidi „5. augusti 1992. aasta teatis”). Nimetatud teatis ütles:
„Euroopa Ühenduste Kohtu 19. mai 1992. aasta otsuse tõttu liidetud kohtuasjades C-104/89 (Mulder) ja C-37/90 (Heinemann), peavad ühenduse institutsioonid vajalikuks teavitada kõiki huvitatud isikuid järgnevast.
1. Euroopa Kohus tunnistas, et ühenduse lepinguväline vastutus EMÜ asutamislepingu artikli 215 alusel puudutab igat määruse (EMÜ) nr 857/84 artikli 12 punktis c määratletud tootjat, kes on nimetatud otsuse mõttes kandnud kahju seetõttu, et neil ei olnud vajalikul ajal võimalik saada piimakvooti, kuna nad osalesid määrusega (EMÜ) nr 1078/77 kehtestatud süsteemis, ning kes tegelikkuses vastavad sellest kohtuotsusest tulenevatele kriteeriumidele ja tingimustele.
2. Institutsioonid võtavad endale kohustuseks kõigi punktis 1 nimetatud tootjate puhul loobuda kuni punktis 3 nimetatud tähtaja möödumiseni aegumise vaide esitamisest, mis tuleneb Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 43, niivõrd, kuivõrd õigus kahju hüvitamisele ei olnud veel aegunud käesoleva teatise Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise kuupäevaks või kuupäevaks, mil tootja juba pöördus mõne institutsiooni poole.
3. Selleks, et tagada Euroopa Kohtu 19. mai 1992. aasta otsuse täielik toime, võtavad institutsioonid vastu rakenduseeskirjad asjaomastele isikutele kahju hüvitamiseks, k.a viiviste küsimuses.
Institutsioonid täpsustavad hiljem, millistele asutustele ja mis tähtajaks nõuded tuleb esitada. Tootjatele tagatakse, et nende õiguste võimalikku tunnustamist ei mõjuta asjaolu, et nad enne selle tähtaja algust ei pöördu ühenduse institutsioonide või siseriiklike asutuste poole.” [mitteametlik tõlge]
12. Nõukogu võttis 5. augusti 1992. aasta teatise tagajärjel 22. juulil 1993 vastu määruse (EMÜ) nr 2187/93, mis nägi ette hüvitise pakkumise teatavatele piima või piimatoodete tootjale, kellel tegevus oli ajutiselt takistatud (EÜT L 196, lk 6).
13. Nimetatud määruse artikkel 8 sätestab:
„1. Hüvitist makstakse vaid selle perioodi eest, mille eest hüvitise saamise õigus ei ole aegunud.
2. Selleks, et määrata ajavahemik, mille eest hüvitist makstakse:
a) Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 määratud viieaastase aegumistähtaja katkemise kuupäevaks on ühenduse institutsioonile nõude esitamise kuupäev või Euroopa Kohtus menetluse algatamise puhul hagiavalduse registreerimise kuupäev, kuid hiljemalt institutsioonide poolt Euroopa Ühenduste Teatajas nr C 198  avaldatud teatise kuupäev 5. august 1992;
[…]” [siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]
14. Määruse nr 2187/93 artikli 10 lõige 2 sätestab:
„Tootja esitab oma taotluse pädevale asutusele. Tootja taotlus peab pädevale asutusele olema esitatud hiljemalt 30. septembriks 1993, vastasel korral jäetakse see läbi vaatamata.
Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 nimetatud aegumistähtaeg algab kõigi tootjate jaoks uuesti esimeses lõigus näidatud kuupäevast, kui selles lõigus nimetatud nõuet ei ole esitatud enne seda kuupäeva, kui aegumine ei ole katkenud hagiavalduse esitamisega Euroopa Kohtule vastavalt põhikirja artiklile 43.”
15. Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 43 sätestab:
„Ühenduste lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg on viis aastat vastutuse aluseks olevast sündmusest. Aegumistähtaeg katkeb, kui Euroopa Kohtus algatatakse menetlus või kui enne sellist menetlust esitab kannatanud pool avalduse asjakohasele ühenduste institutsioonile. Viimasel juhul tuleb menetlus algatada kahe kuu jooksul, nagu on sätestatud EÜ asutamislepingu artiklis 173; vajaduse korral kohaldatakse vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 175 teise lõigu sätteid.”
16. EÜ asutamislepingu artikli 175 esimese ja teise lõigu (nüüd EÜ asutamislepingu artikli 232 esimene ja teine lõik) kohaselt:
„Juhul kui Euroopa Parlament, nõukogu või komisjon on käesolevat lepingut rikkudes toimingu tegemata jätnud, võivad liikmesriigid ja teised ühenduse institutsioonid esitada Euroopa Kohtusse hagi nimetatud rikkumise kindlakstegemiseks.
Hagi võib esitada ainult juhul, kui eelnevalt on asjassepuutuvat institutsiooni kutsutud üles toimingut tegema. Kui kahe kuu jooksul sellisest üleskutsest alates ei ole asjassepuutuv institutsioon oma seisukohta määratlenud, võib hagi esitada järgneva kahe kuu jooksul.”
17. Otsusega Mulder II seotud kohtuasjades tegi Euroopa Kohus otsuse hagejate poolt nõutud hüvitise kohta 27. jaanuari 2000. aasta otsusega liidetud kohtuasjades C‑104/89 ja C‑37/90: Mulder jt v . nõukogu ja komisjon (EKL 2000, lk I-230).
Hollandi õigus
18. Vastavalt määrustele nr 764/89 ja nr 1033/89 võttis Madalmaade Kuningriik 16. mail 1989 vastu otsuse „Beschikking Superheffing SLOM-deelnemers” (määrus, mis käsitleb loomade tapmise või piimakarja ümberkorraldamise süsteemis osalejatele kohaldatavat lisamaksu, edaspidi „BSD”). Selle artikli 3 lõige 1 sätestab, et esialgset kvooti antakse BSD alusel, vaid kui „taotluse esitamise ajal omab tootja endiselt omanikuna, põlisrendi või rendi alusel täielikult või osaliselt ning haldab endiselt sel alusel oma nimel ja enda riisikol ettevõtet, mida turustamata jätmise kokkulepe puudutas […]”.
Ülevaade faktilistest asjaoludest
19. G. van den Bergi esitatud apellatsioonkaebuse aluseks olevad faktilised asjaolud esitati edasikaevatud otsuse punktides 14–21 järgnevalt:
„14 Hageja on piimatootja Madalmaades. Kuna ta võttis määruse nr 1078/77 alusel turustamata jätmise kohustuse, mis lõppes 23. veebruaril 1985, ei tootnud ta määruse nr 857/84 alusel määratud võrdlusaastal üldse piima. Seetõttu ei saadud talle pärast selle määruse jõustumist anda kvooti.
15 Hageja omandas 1. mail 1985 põllumajandusettevõtte Dalfsenis (Madalmaad), mida ta haldas ühe aasta koos oma esialgse põllumajandusettevõttega, mis asus Wijhes (Madalmaad). Oma Wijhes asuva põllumajandusettevõtte müüs ta 13. mail 1986.
16 Hageja ning veel 351 kirja lisas toodud piimatootjat, kes vastavalt määrusele nr 1078/77 võetud kohustusele ei turustanud võrdlusaastal piima ja keda tuntakse SLOM-tootjatena, teatasid kirjaga, mis nende advokaat 31. märtsil 1989 [Euroopa Liidu] nõukogule ja [Euroopa Ühenduste] komisjonile oli saatnud, et nad peavad ühendust vastutavaks kahju eest, mis oli tekkinud määruse nr 857/84 kehtetuks tunnistamise tõttu Euroopa Kohtu otsusega kohtuasjas Mulder I. Sellele kirjale institutsioonid ei vastanud.
17 Otsusest Mulder I ja määrusest nr 764/89 lähtudes taotles hageja 1989. aasta juunis uuesti kvooti. See taotlus jäeti 30. augustil 1989 rahuldamata põhjendusel, et hageja ei hallanud enam sama põllumajapidamisettevõtet, mida ta haldas ajal, kui ta endale turustamata jätmise kohustuse võttis.
18 Hageja vaidlustas otsuse, millega tema taotlus rahuldamata jäeti, edutult siseriiklikes kohtutes. Nimetatud otsus muutus seetõttu jõustunud kohtulahendiks.
19 Hageja esindaja nõudis 14. juuli 1992. aasta kirjas hageja ja 31. märtsi 1989. aasta kirja lisas nimetatud tootjate nimel aegumistähtaja katkestamist nimetatud kirja kuupäeval. Nõukogu õigustalituse peadirektor vastas 22. juuli 1992. aasta kirjaga, et aegumistähtaja kulgemine jätkus hagi esitamata jätnud 348 tootja, k.a hageja osas. Siiski nõustus ta, et 14. juuli 1992. aasta kirja võib nende suhtes pidada uueks esialgseks avalduseks Euroopa Kohtu põ hikirja artikli 43 mõttes. Lisaks väitis ta, et nõukogu ei tugine tähtaja aegumisele alates sellest kuupäevast kuni 17. septembrini 1992, kui asjaomaste isikute hüvitise nõuded ei olnud 1992. aasta 14. juuliks aegunud. Lõpuks täpsustas ta:
„Institutsioonid püüavad koos tegutsedes võtta selle tähtaja jooksul vastu hüvitamist puudutavad rakenduseeskirjad vastavalt Euroopa Kohtu otsusele.
Järelikult ei ole aegumistähtaja katkemise säilitamiseks tarvis vahepeal esitada hagi Euroopa Kohtule.
Kui neid tingimusi [ei] määrata kindlaks 17. septembriks, teavitab nõukogu teid, kuidas te [peaksite] edasi käituma.”
20 10. septembri 1993. aasta kirjaga, mis käsitles määruse nr 2187/93 kohase hüvitise maksmist teatavatele tootjatele, teatas komisjon Hollandi asutustele järgmist:
„Käesolevale kirjale on lisatud nimekiri SLOM-tootjatest taotluse esitajate kohta, kes ühenduste institutsioonide 5. augusti 1992. aasta üldise teatise alusel katkestasid oma hüvitise nõuetele kohaldatava aegumistähtaja, esitades nõude komisjonile, nõukogule või Euroopa Kohtule.”
21 Selles nimekirjas esines hageja nimi ning tema puhul nimetati aegumistähtaja katkemise kuupäevaks vastavalt 5. augusti 1992. aasta teatisele 31. märts 1989.”
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja edasikaevatud otsus
20. G. van den Berg esitas Esimese Astme Kohtu kantseleisse 29. aprillil 1997 saabunud avaldusega vastavalt EÜ asutamislepingu artiklile 178 ja artikli 215 teisele lõigule ühenduse lepinguvälise vastutuse hagi nõukogu ja komisjoni vastu.
21. Esimese Astme Kohus peatas 24. juuni 1997. aasta määrusega menetluse kuni Euroopa Kohtu otsuse kuulutamiseni kohtuasjades Mulder jt v . nõukogu ja komisjon (C-104/89) ning Heinemann v . nõukogu ja komisjon (C-37/90). Olles 30. septembri 1998. aasta mitteametlikul kohtumisel pooled ära kuulanud, jätkati Esimese Astme Kohtu neljanda koja esimehe 11. märtsi 1999. aasta määruse alusel menetlust.
22. Oma hagis palus G. van den Berg mõista ühenduselt tema kasuks välja kahjutasu ja intressina 606 315 Hollandi kuldnat (NLG), mis sisaldas viivist 8% aastas arvates hagiavalduse esitamise päevast.
23. Esimese Astme Kohus jättis edasikaevatud otsusega hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ning kohtukulud G. van den Bergi kanda.
Ühenduse vastutus
24. Esimese Astme Kohus meenutas edasikaevatud otsuse punktis 38 tingimusi, mille puhul võib olla tegemist ühenduse vastutusega. Edasikaevatud otsuse punktides 39 ja 40 leidis ta, et ühendus kannab nimetatud vastutust SLOM-tootjate ees õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumise tõttu.
25. Mis puudutab kahju hüvitamise nõuet ajavahemiku eest 23. veebruarist 1985 kuni 13. maini 1986 ehk kuupäevani, mil G. van den Berg müüs oma SLOM-põllumajandusettevõtte, mille suhtes oli võetud määruse nr 1078/77 kohane turustamata jätmise kohustus, siis leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 42, et selle üle vaidlust ei ole, et vastavalt määrusele nr 857/84 takistati hagejal turustada piima ning sellest tuleneva kahju eest vastutab ühendus.
26. Edasikaevatud otsuse järgnevates punktides analüüsis Esimese Astme Kohus seda, millises ulatuses pärast 13. maid 1986 põhjustatud väidetav kahju tulenes esialgsest keeldumisest anda hagejale kvoot 1985. aastal.
27. Selles osas leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktides 44–46:
„44 Tuleb meenutada, et hageja andis 1986. aastal majandusliku tõhususe põhjusel oma SLOM-põllumajandusettevõtte üle ja kandis oma tootmistegevuse üle teise ettevõttesse. Tõenditest ilmneb, et see hageja vabatahtlik otsus ei olnud seotud temale kvoodi andmata jätmisega tema turustamata jätmise kohustuse lõppemise tõttu 1985. aastal.
45 Lisaks nähtub määruse nr 857/84, mida on muudetud […] määrusega nr 590/85, artikli 7 lõikest 1 koostoimes määruse nr 1546/88 artikliga 7, et isegi olukorras, kus piimatootja ei ole võtnud turustamata jätmise või ümberkorraldamiskohustust, olid võimalused ühe põllumajandusettevõtte kvoodi üleandmiseks teisele piiratud olukordadega, mil kas maa läks üle riigiasutusele ja/või avalikuks kasutamiseks (artikli 7 lõige 1) või mil põllumajanduslik rent lõppes ja seda ei saanud pikendada (artikli 7 lõige 4).
46 Seetõttu, isegi oletades, et aastatel 1985/1986 võisid kvooti omavad tootjad seda tõepoolest üle anda vastavalt Hollandi haldustavale, oli tegemist ühenduse seadusandjale tundmatu olukorraga ning Hollandi ametiasutused oleksid vajadusel pidanud võimaldama hagejale mittediskrimineerivat kohtlemist.”
28. Edasikaevatud otsuse punktis 47 leidis Esimese Astme Kohus, et pärast määruse nr 764/89 jõustumist jäeti rahuldamata hageja taotlus nimetatud määruse alusel kvoodi saamiseks määruse nr 1546/88, mida on muudetud määrusega nr 1033/89, artikli 3a lõike 1 alusel, mille kohaselt erikvoodi andmisel peab tootja tõendama, et taotluse esitamise kuupäeval haldab ta täielikult või osaliselt SLOM-põllumajandusettevõtet.
29. Esimese Astme Kohus hindas edasikaevatud otsuse punktis 48 seda meedet järgnevalt:
„Vastupidiselt hageja väidetele ja nagu Euroopa Kohus on mitmel puhul juba öelnud (vt 27. jaanuari 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑98/91: Herbrink, EKL 1994, lk I-223), kehtib see nõue vaid määruse nr 857/84 artikli 7 lõikes 1 sätestatud erikvootide põhimõtte kohta, et kvoot antakse üle koos maaga, mille alusel see eraldati (punkt 13). Sellises olukorras ei saa hageja tugineda sellele, et vastava nõude kohaldamine kujutaks tema suhtes õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumist, kuna ta ei võinud oma SLOM-põllumajandusettevõtte üleandmisel ette näha, et selline tingimus tulevikus kehtestatakse.”
30. Edasikaevatud otsuse punktides 49 ja 50 asus Esimese Astme Kohus järgmisele seisukohale:
„49 Kuna hageja SLOM-põllumajandusettevõtte müümine ei olnud 1985. aastal kvoodi ebaseadusliku andmata jätmise tagajärg ning kuna müügi tingimused ei olnud sellised, et need oleksid kattunud määruses nr 857/84 sätestatud ülemineku võimalustega, ei saa ühendust pidada vastutavaks määruse nr 764/89 kohase kvoodi saamata jäämise põhjustes ega selle tagajärjel talle tekkinud kahju eest.
50 Seetõttu võib kvoodist ilmajätmise tõttu saadud kahjuks lugeda vaid seda kahju, mis ilmnes kuni 13. maini 1986.”
Aegumine
31. Esimese Astme Kohus analüüsis edasikaevatud otsuse punktides 58–60 tingimusi, mille kohaselt võis esitada vastuväiteid aegumise kohta. Ta täpsustas, et alates 23. veebruarist 1985, mil määrust nr 857/84 hakati kohaldama G. van den Bergi suhtes, olid täidetud ühenduse vastu kahju hüvitamise hagi esitamise tingimused ja algas aegumistähtaja kulgemine. Esimese Astme Kohus leidis, et käesoleval juhul tekib õigus hüvitisele järjestikustel perioodidel alates igast päevast, mil tooteid ei olnud võimalik turustada.
32. Tuginedes Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 43, märkis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 61, et aegumistähtaeg lõppes viis aastat pärast 13. maid 1986 – nimetatud kuupäev oli SLOM-põllumajandusettevõtte müügi kuupäev – ehk 13. mail 1991, juhul kui see ei olnud katkenud enne seda kuupäeva.
33. Aegumistähtaja võimaliku katkemise osas leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 63, et hageja ei saa nimetatud artiklis 43 sätestatud aegumistähtaja katkemiseks toetuda kirjale, mis oli institutsioonidele saadetud 31. märtsil 1989, kuna sellele ei järgnenud hagi esitamist Esimese Astme Kohtule.
34. G. van den Bergi väite, mille kohaselt tema suhtes 5. augusti 1992. aasta teatise kohaldamisest tulenes, et nõukogu ja komisjon võtsid endale kohustuse mitte tugineda aegumisele alates 31. märtsist 1989, st kuupäevast, mil ta pöördus nimetatud institutsioonide poole, lükkas Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktides 65–67 järgmiselt tagasi:
„65 Tuleb märkida, et 5. augusti 1992. aasta teatises sisaldunud aegumisele tuginemisest loobumine oli ühepoolne toiming, millega sooviti kohtukaebuste hulka piirates kutsuda tootjaid üles ootama määruses nr 2187/93 ettenähtud hüvitissummade süsteemi kasutuselevõttu ([25. novembri 1998. aasta] otsus kohtuasjas [T-222/97:] Steffens v . nõukogu ja komisjon [EKL 1998, lk II-4175], punkt 38).
66 See teatis oli spetsiaalselt suunatud tootjatele, kelle õigus hüvitisele ei olnud veel aegunud kuupäeval, mil nimetatud teatis Euroopa Ühenduste Teatajas avaldati, või kuupäeval, mil nad olid juba pöördunud mõne institutsiooni poole […]. Viimati nimetatuga pöördusid kostjad tootjate poole, kes olid otsusest Mulder II tuleneva hüvitise saamiseks pöördunud institutsioonide poole enne teatise avaldamist ning kellel paluti hüvitissummade süsteemi kehtestava määruse vastuvõtmist oodates mitte esitada kahju hüvitamise hagisid. Selle märkuse eesmärk oli kaitsta nende tootjate õigust hüvitisele.
67 Siiski tuleb nentida, et kostjad ei vastanud 31. märtsi 1989. aasta kirjale ning seetõttu ei võtnud nad sellel kuupäeval hageja suhtes mingisugust kohustust. Sellises olukorras ei saa hageja tugineda 5. augusti 1992. aasta teatisele.”
35. Edasikaevatud otsuse punktides 68–70 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi G. van den Bergi väite, mis tugines sellele, et tema nimi oli kirjas, mille komisjon oli pärast määruse nr 2187/93 jõustumist Hollandi ametiasutustele 10. septembril 1993. aastal saatnud ja mis loetles tootjad, kellel oli õigus saada kasu 5. augusti 1992. aasta teatises toodud kohustusest mitte tugineda aegumisele (edaspidi „10. septembri 1993. aasta nimekiri”).
36. Selle kohta märkis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 69:
„ […] see nimekiri saadeti siseriiklikele ametiasutustele selleks, et teavitada neid juhuks, kui nad peaksid saama määruses nr 2187/93 sätestatud kompromissi raames hüvitamise nõudeid alates kuupäevast, millest hagide aegumistähtaeg oli katkenud. See ei eristanud SLOM-tootjaid, kellele oli antud lõplik kvoot ning kellel oli seetõttu vastavalt määrusele nr 2187/93 õigus saada ettepanek kompromissiks, niisugustest tootjatest nagu hageja, kes ei olnud saanud kvooti ning kellele seetõttu ei pakutud kompromissi. Sellest järeldub, et hageja nimi on selles nimekirjas ekslikult.”
37. Esimese Astme Kohus märkis edasikaevatud otsuse punktis 70, et selline viga ei saanud viia selleni, et hageja arvaks, et tal oli õigus ära kasutada 5. augusti 1992. aasta teatises sisaldunud kohustust ning et tema nõude aegumine katkes 31. märtsil 1989. Kui kõnealune nimekiri 10. septembril 1993 saadeti, siis Esimese Astme Kohtu arvates hageja juba teadis, et tal ei olnud õigust saada määruses nr 2187/93 sätestatud ettepanekut kompromissiks ning seetõttu teda nimetatud kohustus ei puudutanud.
38. Esimese Astme Kohus lükkas edasikaevatud otsuse punktis 71 tagasi väite diskrimineerimise kohta, leides, et nõukogu ja komisjoni seisukoht hagide aegumise suhtes ei kujuta hageja diskrimineerivat kohtlemist võrreldes komisjoni suhtumisega hüvitamise ettepanekud saanud SLOM-tootjatesse, kuna hageja olukord erineb nende tootjate omast, kes saaksid kasu määrusest nr 2187/93.
39. Mis puudutab G. van den Bergi väiteid, mille kohaselt üks komisjoni õigustalituse teenistuja kinnitas telefoni teel tema esindajale, et 31. märtsi 1989. aasta akt kujutab aegumist katkestavat akti, leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 72, et neid väiteid ei kinnita ükski tõend.
Poolte nõuded ja tühistamise alused
40. G. van den Berg palub Euroopa Kohtul:
– tühistada edasikaevatud otsus,
– saata asi tagasi Esimese Astme Kohtule otsuse tegemiseks ja
– mõista mõlema astme kohtukulud välja nõukogult ja komisjonilt.
41. Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
– jätta apellatsioonkaebus osalise vastuvõetamatuse ja igal juhul täieliku põhjendamatuse tõttu läbi vaatamata ja
– mõista kohtukulud välja hagejalt.
42. Komisjon palub Euroopa Kohtul:
– esimese võimalusena tunnistada apellatsioonkaebus põhjendamatuks,
– teise võimalusena tunnistada kahju hüvitamise hagi vastuvõetamatuks ja
– jätta kohtukulud hageja kanda.
43. G. van den Berg tugineb edasikaevatud otsuse tühistamise nõudes kolmele väitele.
44. Esimeses väites toob ta esile EÜ asutamislepingu artikli 215 teise lõigu, õiguspärase ootuse kaitse ja põhjendamise põhimõtte rikkumise, samuti selle, et on tõlgendatud valesti põhjuslikku seost selles mõttes, et Esimese Astme Kohus hindas valesti ühenduse vastutust, väites, et ühendus ei vastuta kahju eest, mida hageja väidetavalt kandis pärast 13. maid 1986.
45. Oma teises ja kolmandas väites väidab G. van den Berg, et Esimese Astme Kohus rikkus võrdsuse, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse ning põhjendamise põhimõtteid, jättes tähelepanuta olulised asjaolud aegumise küsimuse hindamisel või väljendas neid ilmselgelt valesti. Selles osas väidab ta, et Esimese Astme Kohus jättis märkimata, et komisjon loobus oma õigusest tugineda aegumisele teatava hulga SLOM-tootjate puhul, kelle hulka hageja kuulus, ning pidas tema taotlust ebaõigesti täielikult aegunuks.
Apellatsioonkaebus
Esimene väide
46. Oma esimese väitega vaidlustab G. van den Berg selle õigusliku hinnangu, mille Esimese Astme Kohus on edasikaevatud otsuse punktides 43–50 andnud ja mis käsitles küsimust, kas tema suhtes lõpeb ühenduse vastutus kuupäeval, mil ta andis oma esialgse põllumajandusettevõtte üle ning kas ainult sellel põhjusel.
47. Esimese väite puhul tugineb G. van den Berg kolmele etteheitele. Esimene neist käsitleb ühenduse ja liikmesriikide täidesaatvate organite kohustuste ja pädevuste jagamise eiramist Esimese Astme Kohtu poolt; teine õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumist, samuti eespool viidatud Herbrinki kohtuotsuse eiramist selles osas, mis puudutab määrusega nr 1033/89 kehtestatud tingimuste kohaldamist, mille kohaselt SLOM-tootja peab veel täielikult või osaliselt omama esialgset põllumajandusettevõtet, ning kolmandaks põhjusliku seose tingimuse väära kohaldamist.
48. Esimest ja kolmandat etteheidet, mida võib käsitleda koos, on analüüsitud käesoleva otsuse punktides 49–62 ning teist etteheidet on käsitletud punktides 63–73.
Esimene ja kolmas etteheide
– G. van den Bergi argumendid
49. Esimese etteheite raames ühenduse ja liikmesriikide täidesaatvate organite kohustuste ja pädevuste jagamise eiramise kohta vaidlustab G. van den Berg edasikaevatud otsuse punktis 46 sisalduva Esimese Astme Kohtu hinnangu selles osas, mis puudutab „tavalistele tootjatele” ehk kvoodi saanutele kohaldatavat „korda”. Nende õiguste hindamiseks tuleb teada saada, kas kõnealune kord tuleneb otseselt ühenduse õigusest või on tegemist siseriiklike rakendusmeetmetega, tingimusel et nad on kooskõlas ühenduse raamistikuga.
50. Arutleda tuleb küsimuse üle, kas ühenduse institutsioonid, võttes vastu SLOM-tootjatele antavate erikvootide korra määrustes nr 764/89 ja nr 1033/89 kehtestatud kujul, on õiguslikult kohustatud kohtlema SLOM-tootjaid teiste siseriiklike tootjatega võrreldes võimalikult võrdsetel alustel.
51. G. van den Berg väidab, et ta ei saa aru edasikaevatud otsuse punktis 46 sisalduvast Esimese Astme Kohtu väitest, mille kohaselt „Hollandi ametiasutused oleksid vajadusel pidanud võimaldama hagejale mittediskrimineerivat kohtlemist”. On küll tõsi, et Hollandi ametiasutused oleks pidanud teda mitte diskrimineerima, kuid küsimus oli selles, kas ühenduse kord annab nimetatud asutustele selleks võimaluse. Hageja märgib, et olukord nimelt ei olnud selline. Selle hinnangu aluseks on eeldus – õiguslikult väär –, et määruste nr 764/89 ja nr 1033/89 rakendamisega andsid need määrused hagejale õiguse saada kvoot võrdsuse põhimõttest lähtudes.
52. Mis puutub kolmandat etteheidet, siis tugineb see argumendil, et Esimese Astme Kohus kohaldas ebaõigesti tingimust, mis puudutab põhjuslikku seost ebaseadusliku kvoodi andmata jätmise ja väidetava kahju vahel. G. van den Berg leiab, et vastupidiselt Esimese Astme Kohtu otsusele, ei saa talle 1989. aastal erikvoodi andmata jätmist põhjendada asjaoluga, et ta oli oma põllumajandusettevõtte ümber paigutanud, vaid seda tuleb põhjendada kohaldatava ühenduse korraga, mis viib selleni, et teda tuleb kohelda „tavalisest tootjast” erinevalt. Põhimõte peaks olema, et põllumajandusettevõtte ümberpaigutamine, nii nagu tema puhul juhtus, ei oleks niisugusele tootjale negatiivset mõju avaldanud.
53. G. van den Berg viitab Hollandi väidetavale haldustavale, mis võimaldab määruse nr 857/84 alusel kvoodi saanud piimatootjatel viia põllumajandusettevõte üle ühest kohast teise ilma, et kaotataks seda kvooti tingimusel, et need kaks põllumajandusettevõtet moodustavad osa ühest ja samast piima tootvast põllumajandusettevõttest vähemalt ühe aasta jooksul. Ta kinnitab, et selline teguviis on kooskõlas ühenduse õigusega. Ta väidab, et seda kooskõla arvesse võttes on ühenduste institutsioonid vastutavad kahju eest, mis talle väidetavalt tekkis alates oma esialgse põllumajandusettevõtte müügist kuni määruse nr 764/89 jõustumiseni.
54. Selle määruse alusel talle erikvoodi andmata jätmine 1989. aastal ei saa tuleneda asjaolust, et ta paigutas oma põllumajandusettevõtte ümber. Niisugune andmata jätmine tuleb panna kohaldatava ühenduse korra arvele, mis viis selleni, et teda koheldi SLOM-tootjana „tavalisest tootjast” erinevalt.
55. G. van den Berg väidab, et talle on arusaamatu Esimese Astme Kohtu põhjusliku seose idee. Esimese Astme Kohus kohaldas põhjusliku seose tingimust lisamaksu käsitleva esialgse korra ja põllumajandusettevõtte 1986. aastal ümberpaigutamise seosele. Sellist seost ei olnud loomulikult olemas. Tema arvates eeldab põhjuslik seos seost ühenduse seadusandja ebaseadusliku akti ja temale osaks saanud sissetuleku saamata jäämise vahel.
– Euroopa Kohtu hinnang
56. Esimese Astme Kohus leidis edasikaevatud otsuse punktis 43 õigustatult, et on tarvis analüüsida, millises ulatuses oli pärast 13. maid 1986 saadud väidetav kahju põhjustatud sellest, et esimest korda oli hagejale kvoodi andmisest keeldutud 1985. aastal. Niivõrd, kuivõrd Esimese Astme Kohus leidis, et SLOM-põllumajandusettevõtte müümine ei olnud keeldumise tagajärg, tuleb seda seisukohta mõista nii, et nimetatud müüki ei saa pidada sellest keeldumisest tuleneva sündmuste jada üheks lüliks.
57. Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 55 ja 56 märkinud, on ühenduse institutsioonide akt kahju põhjuseks vaid juhul, kui on võimalik esile tuua otsest põhjuslikku seost selle akti ja tekkinud kahju vahel. Nõutavat põhjusliku seost ei ole, kuna kahju oleks samamoodi tekkinud ka ühenduste institutsioonide nimetatud aktideta.
58. Isegi kui G. van den Berg oli saanud kvoodi vastavalt määrusele nr 857/84, ei oleks ta oma põllumajandusettevõtte müügi puhul võinud kanda kvooti üle uuele põllumajandusettevõttele põhjustel, mis on toodud edasikaevatud otsuse punktis 45. Seega ei olnud käesoleval juhtumil pärast esialgse põllumajandusettevõtte müüki tekkinud kahju põhjustatud kvoodi ebaseaduslikust andmata jätmisest pärast turustamata jätmise kohustuse lõppemist.
59. Seisukohta, mis põhineb Hollandi väidetaval haldustaval, ei saa toetada. Lisamaksu käsitlev ühenduse kord, mida kohaldati G van den Bergi põllumajandusettevõtte müügi ajal, ei anna selleks mingit alust.
60. Mis puutub Esimese Astme Kohtu väitesse, mille kohaselt Hollandi ametiasutused oleksid pidanud võimaldama hagejale mittediskrimineerivat kohtlemist, nähtub edasikaevatud otsuse punktist 46 selgelt, et see on üleliigne. Niisiis tuleb tagasi lükata etteheited Esimese Astme Kohtu otsuse tarbetute põhjenduste kohta, kuna need ei too kaasa selle tühistamist (vt 24. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-82/01 P: Aéroports de Paris v . komisjon, EKL 2002, lk I-9297, punkt 41).
61. Olgugi, et G. van den Berg väidab, et määruse nr 764/89 alusel talle erikvoodi andmata jätmist 1989. aastal ei saa panna selle asjaolu arvele, et ta paigutas oma põllumajandusettevõtte ümber, tuginevad tema väited samas eeldusele, mille kohaselt kvoodi saanud tootjad võisid selle vastavalt Hollandi väidetavale haldustavale säilitada ka juhul, kui nad müüsid oma esialgse põllumajandusettevõtte. Niisiis, nagu tuleneb ka käesoleva otsuse punktist 59, ei ole taolisel tegevusel ühenduse korras mingit alust.
62. Esitatud kaalutlustest lähtuvalt tuleb G. van den Bergi apellatsioonkaebuse esimese väite toetuseks esitatud esimene ja kolmas etteheide tagasi lükata.
Teine etteheide
– G. van den Bergi argumendid
63. G. van den Berg süüdistab oma teise etteheitega Esimese Astme Kohut selles, et see rikkus edasikaevatud otsuse punktis 48 õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Ta väidab, et Esimese Astme Kohus näib olevat leidnud, et hageja ei või sellele põhimõttele tugineda, kuna viidatud õiguspärane ootus ei vääri niisugust kaitset.
64. G. van den Berg märgib, et ta viitab õiguspärasele ootusele asjaolu puhul mitte olla koheldud erinevalt nendest tootjatest, kes said kvoodi, st ta ei soovi, et talle tehakse erilisi kitsendusi ainult sellepärast, et ta on SLOM-tootja. See oleks täpselt see ootus, mida Euroopa Kohus pidas õiguspäraseks eespool viidatud Herbrinki kohtuotsuses. Selles osas viitab G. van den Berg viimati nimetatud kohtuotsuse punktile 15.
65. Ta väidab, et sel kuupäeval, kui ta paigutas oma põllumajandusettevõtte ümber, võis ta pealegi õiguspäraselt oodata, et teda ei kohelda seetõttu 1989. aastal tagasiulatuva jõuga erinevalt „tavalisest tootjast”.
– Euroopa Kohtu hinnang
66. Otsuse Mulder I punktist 24 nähtub, et G. van den Berg võis õiguspäraselt eeldada, et talle ei tehta teda eriliselt mõjutavaid kitsendusi just nimelt asjaolu tõttu, et ta kasutas ühenduse korras pakutud võimalusi, nimelt määrusega nr 1078/77 kehtestatud piima ja piimatoodete turustamata jätmise lisatasu süsteemi.
67. Kuna tootjatele, kes said määruse nr 857/84 alusel tegelikult kvoodi, tekkisid pärast esialgse põllumajandusettevõtte müüki samasugused G. van den Bergi poolt arvustatud tagajärjed, ei tehtud G. Van den Bergile SLOM-tootjana kõnealuses kontekstis erilisi kitsendusi.
68. Eespool viidatud Herbrinki kohtuotsus ei muuda kuidagi seda arvamust. Selles osas tuleb meenutada, et nimetatud otsuse punktis 15 tunnustas Euroopa Kohus õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kohaldades rendilepingu lõpetanud rentniku õigust saada edasi erikvooti ulatuses, milles liikmesriik kasutas õigusjärglust ühenduse korra mõttes samasuguses olukorras olevale rentnikule, kes omas määruse nr 857/84 artikli 2 alusel antud kvooti.
69. Niisiis ei saa Hollandi väidetava haldustavaga õigustada tootja õiguspärast ootust, et ühendus kohtleb teda vastavalt niisugusele tavale. G. van den Berg võis eeldada nõutud kohtlemist, mis lubaks tal säilitada erikvoodi pärast esialgse põllumajandusettevõtte üleminekut vaid juhul, kui sarnaselt korrale, mida käsitletakse eespool viidatud Herbrinki kohtuasjas, oleks kohaldatav ühenduse kord siseriiklikele ametiasutustele sellise õiguse ette näinud või juhul, kui ühendus ise oleks eelnevalt loonud olukorra, mis võib tekitada sellist õiguspärast ootust (vt 15. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-22/94: Irish Farmers Association jt, EKL 1997, lk I-I809, punkt 19, ja 18. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C-107/97: Rombi ja Arkopharma, EKL 2000, lk I-3367, punkt 67). Käesolev juhtum ei ole siiski niisugune.
70. Samuti ei ole G. van den Bergi õiguspärast ootust rikutud 1989. aastal.
71. Tegelikult kuulub määruse nr 1546/88, mida on muudetud määrusega nr 1033/89, artikli 3a lõikes 1 ettenähtud tingimus, mille kohaselt peab asjast huvitatud tootja haldama veel täielikult või osaliselt sama põllumajandusettevõtet, mida ta haldas ajal, kui ta lisatasu taotlus rahuldati, reeglite hulka, millele on õigustatult viidanud Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktides 45 ja 48 ning mis kehtivad kõigile piimatootjatele. Vastavalt nendele reeglitele antakse kvoot üldiselt üle koos maaga, mille alusel see eraldati (vt eespool viidatud Herbrinki kohtuotsus, punkt 13), ning kvoodi ülekandmise võimalused ühelt põllumajandusettevõttelt teisele on vaid erandlikud.
72. Seetõttu ei saa nimetatud tingimust pidada kehtestatuks tagasiulatuva jõuga, vaid selliseks, mida SLOM-tootjad võisid oodata, arvestades nende võrdset kohtlemist kvoodi saanud  tootjatega eespool viidatud tingimusel.
73. Järelikult ei saa teise etteheitega nõustuda.
74. Esitatud kaalutlustest lähtuvalt tuleb G. van den Bergi apellatsioonkaebust toetav esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine ja kolmas väide
G. van den Bergi argumendid
75. G. van den Berg täpsustab, et tema teine väide puudutab ainult hagi aegumist sel määral, mil see puudutab perioodi kuni 5. augustini 1992. Ta väidab, et komisjon loobus teatavate SLOM-tootjate osas, kelle hulka ta kuulus, õigusest tugineda aegumisele, või vähemalt võttis komisjon endalt ise ära õiguse viidata hageja osas aegumisele. Lisaks rajab hageja oma väited aegumist katkestavale aktile, nimelt 31. märtsi 1989. aasta kirjale, millega tema ning teised 351 Madalmaade ja Iirimaa SLOM-tootjat teatasid, et nad peavad ühendust vastutavaks kahju eest, mis tekkis määruse nr 857/84 kehtetusest, mida Euroopa Kohus nentis otsuses Mulder I.
76. Pidades silmas just seda kirja, avaldasid nõukogu ja komisjon pärast otsust Mulder II 5. augustil 1992 teatise. Ühelt poolt hageja nimetatud 351 teise SLOM-tootja ning teiselt poolt nõukogu ja komisjoni vahel toimunud nõupidamise käigus, mis sel ajal viimati nimetatud otsuse mõjude teemal aset leidis, olevat SLOM-tootjate nimel selgelt täpsustatud, et institutsioonid ei saa tugineda aegumisele, kuna Mulder II kohtuasja aluseks olevat juhtumit tuli mõista kui pilootmenetlust nimetatud tootjate rühma kohta tervikuna. Nimetatud teatis oli tahtlikult sõnastatud laiemas sõnastuses kui Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 43 ja hõlmas 31. märtsi 1989. aasta kirja lausekatkega „niivõrd, kuivõrd õigus kahju hüvitamisele ei ole veel aegunud […] kuupäevaks, mil tootja juba pöördus mõne institutsiooni poole”.
77. G. van den Berg leiab, et asjaolul, et 5. augusti 1992. aasta teatis ei erista asjaomaseid tootjaid selle alusel, mis kuupäeval nad pöördusid esimest korda mõne ühenduste institutsiooni poole, on otsustav tähendus. Nimetatud teatis ei erista, kas esimest korda võeti ühendust 1989., 1990., 1991. või 1992. aastal. Siit järeldub, et nimetatud teatise sõnastusest oli täiesti selge, et ühendus võttis endalt õiguse tugineda 5. augustile 1992 eelneva ajavahemiku osas aegumisele kõigi piimatootjate osas, kes pöörduseid mõne nimetatud institutsiooni poole enne seda kuupäeva, olenemata ajast, millal kahju hüvitamise nõue esitati.
78. G. van den Berg väidab, et vastavalt 5. augusti 1992. aasta teatise grammatilisele tõlgendusele ei tuginetud aegumisele ühegi 10. septembri 1993. aasta nimekirjas olnud tootja osas, kellele tehti määruse nr 2187/93 alusel ettepanek kompromissiks.
79. G. van den Berg väidab, et pealegi on selge see, et enne 1993. aastat peetud läbirääkimisi kompromissi üle SLOM-tootjatega, keda määruse nr 2187/93 sõnastus ei puuduta, kuid kelle suhtes on ühenduse vastutust siiski tunnustatud, ei tuginenud komisjon samuti aegumisele, kui kõnealune SLOM-tootja kuulus nende tootjate hulka, kes 31. märtsi 1989. aasta kirjas sellele vastutusele viitasid. Esimese Astme Kohus eksis, kui ta ei märkinud seda asjaolu edasikaevatud otsuses. Samuti ei olnud ta märkinud, et komisjon võttis oma vasturepliigis, mille ta esitas 29. novembri 1996. aasta määruseni viinud kohtuasjas T-179/96 R: Antonissen v . nõukogu ja komisjon (EKL 1996, lk II-1641), tagasi õigusliku aluse, mis põhines aegumisel pärast seda, kui asjaomase tootja esindaja selles kohtuasjas oli meenutanud 31. märtsi 1989. aasta kirja sõnastust.
80. Viimaseks vaidleb G. van den Berg vastu edasikaevatud otsuse punktis 72 sisalduvale arvamusele, mis käsitleb Hollandi SLOM-tootjate esindaja ja komisjoni õigustalituse teenistuja vahel toimunud suhtlust. Ta väidab, et Esimese Astme Kohus on ebaõiglaselt nõustunud sellega, et ta on kohustatud tõestama komisjoni ametniku avaldusi. Kõnealuseid avaldusi, mille komisjon on kokku võtnud vastuses Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele, võib vähemalt pidada nende avalduste varjatud tunnustamiseks.
81. Kolmanda väite osas märgib G. van den Berg, et see peab samuti silmas Esimese Astme Kohtu hinnangut, mille kohaselt ta ei või viidata 5. augusti 1992. aasta teatisele osas, mis puudutab aegumise katkemist pärast seda kuupäeva.
82. Ta väidab edasikaevatud otsuse punktide 62 ja 63 kohta, et selleks, et katkestada aegumist, ei viidanud ta mitte Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 43, vaid 5. augusti 1992. aasta teatisele. Ta väitis selle sõnastust arvestades, et ühendus loobus õigusest tugineda aegumisele tema vastu, arvestades, et tema suhtes „ei olnud õigus kahju hüvitamisele veel aegunud […] kuupäevaks, mil tootja juba pöördus mõne institutsiooni poole”, kuna ta pöördus institutsioonide poole 31. märtsil 1989.
83. G. van den Berg heidab Esimese Astme Kohtule samuti ette, et edasikaevatud otsuse punktides 66 ja 67 on tähelepanuta jäetud ühelt poolt 5. augusti 1992. aasta teatise sõnastuse ja nimetatud artikli 43 sõnastuse lahknevus ning teiselt poolt selle teatise komisjonipoolne tõlgendus ja kohaldamispraktika 31. märtsi 1989. aasta kirjas loetletud SLOM-tootjate suhtes. Esimese Astme Kohus tegi vahet „tootjatel, kes olid otsusest Mulder II tuleneva hüvitise saamise õiguseks pöördunud institutsioonide poole enne teatise avaldamist ja kellelt [kostjad] palusid hüvitissummade süsteemi määruse vastuvõtmist oodates mitte esitada kahju hüvitamise hagisid” ning tootjatel, kellelt institutsioonid seda ei palunud. Nimetatud teatise sõnastus ei luba siiski kuidagi niisugust vahet teha.
84. Esimese Astme Kohus esitas oma käsitluse nii 5. augusti 1992. aasta teatise sõnastuse kui ka selle rakendamise kohta 31. märtsi 1989. aasta kirja kontekstis. Sellisele seisukohale asudes oli ta tõsiselt eiranud G. van den Bergi suhtes võrdsuse, õiguskindluse, õiguspärase ootuse ja põhjendamise kohustuse põhimõtteid. Esimese Astme Kohus ei andnud vähimatki usutavat selgitust, miks hagejat võis või oleks pidanud kohtlema diskrimineerivalt, võrreldes kõigi teiste SLOM-tootjatega, kelle puhul komisjon tunnistas selgelt, et nad toetuvad 31. märtsi 1989. aasta kirja ja 5. augusti 1992. aasta teatisega aegumise katkemisele.
85. Esimese Astme Kohus oli edasikaevatud otsuse punktides 68 ja 69 eiranud selle nimekirja tähtsust, mille komisjon oli 10. septembril 1993 Hollandi ametiasutustele saatnud. See kujutaks täiendavat kinnitust asjaolule, et komisjon oli 5. augusti 1992. aasta teatisega loobunud õigusest tugineda aegumisele kõigi nende suhtes, kelle nimel 31. märtsi 1989. aasta kiri institutsioonidele saadeti. G. van den Berg tunnistab, et ta ei teadnud sellest nimekirjast, kuid ta väidab, et SLOM-tootjad olid teadlikud asjaolust, et komisjon oli kirjavahetuses Hollandi ametiasutustega sõnaselgelt tunnistanud aegumise katkemist, mis tulenes 31. märtsi 1989. aasta kirjast.
86. Seda tõdemust arvestades vaidlustas G. van den Berg ka edasikaevatud otsuse punkti 70. Selle punkti kohaselt ei või SLOM-tootjad, kes jäävad välja määruse nr 2187/93 kohaldamisalast – sõltumata isegi 31. märtsi 1989. aasta kirja kontekstist – omandada mingeid tagasiulatuva jõuga õigusi 5. augusti 1992. aasta teatisest, kuna viimane on suunatud ainult neile tootjatele, kelle hüvitise saamise õigust on 1993. aastal nimetatud määruses kindlalt tunnustatud. Hageja leiab, et nimetatud teatise selline tõlgendus on absurdne. Ta väidab, et raske on mõista, kuidas ühepoolset lubadust (1992. aastal) võib tühistada või piirata hiljem võetud seisukohaga (1993. aastal).
87. G. van den Berg leiab, et Esimese Astme Kohtu arvates, kes ise tunnistas tema suhtes ühenduse vastutust, kuulub ta 5. augusti 1992. aasta teatise sõnastuse alla.
88. Leides ebaõigesti, et tema hagi oli täielikult aegunud juba 30. septembril 1993, ei oleks Esimese Astme Kohus võinud puudutada küsimust, kas ja, olenevalt olukorrast, millises ulatuses osaline aegumine oli esinenud ajavahemikul, mis jäi 30. septembri 1993 ja 29. aprillil 1997 esitatud kahju hüvitamise hagi vahele. Esimese Astme Kohus peaks seda küsimust lõppkokkuvõttes analüüsima, kui Euroopa Kohus saadab käesolevas kohtuasjas asja tagasi Esimese Astme Kohtule.
89. G. van den Berg väidab, et kui leitakse, et tema hagi on osaliselt aegunud, ei ole see siiski täiesti aegunud. Kõige halvemal juhul oleks see aegunud kolme aasta, kuue kuu ja 29 päeva osas. Kuigi ta sai kahju alates 23. veebruarist 1985, oleks tal vähemalt õigus hüvitisele kahju eest, mida ta sai pärast 24. augustit 1988. Kuna see kahju saamine endiselt kestab, kestab ka jätkuvalt ühenduse vastutus tema suhtes.
Euroopa Kohtu hinnang
90. Teise ja kolmanda väite raames tõstatatud peamine etteheide puudutab Esimese Astme Kohtu väidetavat hindamisviga 5. augusti 1992. aasta teatise suhtes. Sisuliselt heidab G. van den Berg ette, et Esimese Astme Kohus ei ole nimetatud teatise suhtes teinud õiguslikult korrektset järeldust.
91. Niisugune küsimus kujutab õigusküsimust, mille üle Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse raames kontrolli teostab (29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-470/00 P: parlament v . Ripa di Meana jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 41).
92. Mis puudutab tootjaid, kelle õigused hüvitisele ei olnud veel aegunud kuupäevaks, mil nad pöördusid mõne institutsiooni poole, tõlgendas Esimese Astme Kohus – nagu nähtub ka edasikaevatud otsuse punktidest 66 ja 67 – 5. augusti 1992. aasta teatist nii, et see peab silmas vaid isikuid, kellelt need institutsioonid palusid määruse vastuvõtmist oodates mitte esitada kahju hüvitamise hagisid.
93. Niisiis ei tulene see tingimus 5. augusti 1992. aasta teatisest. Isegi kui nõukogu ja komisjon tegid ettepaneku piirata nimetatud asjas teatise suhtes ootusi omavate tootjate ringi, ei väljendanud nad seda kavatsust nimetatud teatises. Neil asjaoludel võis G. van den Berg õiguslikult oodata, et ta on üks tootjatest, kelle suhtes nimetatud institutsioonid loobusid aegumisele tuginemast vastavalt asjakohasele teatisele.
94. Sellest tuleneb, et Esimese Astme Kohus leidis ebaõigesti, et G. van den Berg ei saa tugineda 5. augusti 1992. aasta teatisele. Võttes arvesse seda tõlgendamisel tehtud viga, ei ole enam tarvis analüüsida hageja väiteid, mille kohaselt 10. septembri 1993. aasta nimekiri ja komisjoni õigustalituse teenistuja kinnitaksid tema tõlgendust nimetatud teatise kohta.
95. Kui Esimese Astme Kohtu otsuse põhjendustest ilmneb ühenduse õiguse rikkumine, kuid resolutiivosa näib olevat põhjendatud muude õiguslike alustega, tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta (vt 9. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C-30/91 P: Lestelle v . komisjon, EKL 1992, lk I-3755, punkt 28; 13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-210/98 P: Salzgitter v . komisjon, EKL 2000, lk I-5843, punkt 58, ja 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-312/00 P: komisjon v . Camar ja Tico, EKL 2002, lk I-11355, punkt 57).
96. Siinkohal on sobilik märkida, et 5. augusti 1992. aasta teatise punkti 2 kohaselt võtsid institutsioonid endale kohustuse loobuda kahju hüvitamise nõude aegumisele vastuväite esitamisest „kuni punktis 3 nimetatud tähtaja möödumiseni”.
97. Nimetatud punktis 3 pidasid institutsioonid oluliseks võtta vastu rakenduseeskirjad, selleks et asjaomastele tootjatele saaks maksta hüvitist. Nimetatud punkti teine lause ütleb: „institutsioonid täpsustavad hiljem, millistele asutustele ja mis tähtajaks nõuded tuleb esitada”.
98. Nimetatud tingimused rakendati määrusega nr 2187/93, mille artikli 10 lõike 2 esimene lõik sätestab, et „tootja avaldus peab pädevasse asutusesse, kes võib selle tagasi lükata, jõudma hiljemalt 30. septembriks 1993”.
99. 5. augusti 1992. aasta teatises väljendatud aegumisele vastuväite esitamisest loobumine lõppes seega 30. septembril 1993. Pärast seda kuupäeva ei olnud institutsioonid teatise kohaselt enam takistatud esitama vastuväidet G. van den Bergi esitatud kahju hüvitamise nõude aegumisele. Kuigi viimane ei kuulunud tootjate hulka, kes täitsid nimetatud määruse mõttes hüvitise ettepaneku saamise tingimused, ei olnud tal ühtegi põhjust arvata, et institutsioonid olid tema hüvitise saamise õiguse suhtes loobunud tuginemast aegumisele ajalise piiranguta. Viimaste tahe loobuda vaid piiratult aegumisele tuginemast nähtub selgelt 5. augusti 1992. aasta teatise punktist 2.
100. Nimetatud teatise tulemusel ei hakanud viieaastane aegumistähtaeg 30. septembrist 1993 uuesti kulgema. Pigem tuleb seda mõista nii, et olukorras, kus nagu käesolevas asjas ei ole määruse nr 2187/93 artikli 10 lõike 2 esimese lõigu kohane nõue pädevate asutusteni jõudnud hiljemalt 30. septembriks 1993, on nõukogu ja komisjon otsustanud aegumistähtaja arvestamisel mitte arvestada ajavahemikku, mis jääb selle kuupäeva, mil tootjad pöördusid mõne institutsiooni poole veel aegumata hüvitise õiguse nõudmiseks, ja 30. septembri 1993 vahele.
101. Mis puudutab selle kahju aegumistähtaega, mis tekkis G. van den Bergile seetõttu, et ta jäi ilma kvoodist perioodil 23. veebruarist 1985 kuni 13. maini 1986, mil ta oma SLOM-põllumajandusettevõtte müüs, tuleb märkida, nagu ka Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 60 on leidnud, et õigus hüvitisele pideva, iga päev esineva kahju eest tekib järelikult järjestikuste ajavahemike eest, mis algavad igal sellisel päeval, mil turustamine ei olnud võimalik. Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 ettenähtud 5-aastane tähtaeg hakkas jooksma esimesele kahju saamise päevale ehk 23. veebruarile 1985 järgnevast päevast, 24. veebruarist, ning kulges kuni viimase päevani, mil kahju konkretiseerus ehk 13. maini 1986, seega järgneva päevani, 14. maini 1986. Vaidlust ei ole selle üle, et G. van den Berg pöördus Esimese Astme Kohtu poole alles 29. aprillil 1997. Järelikult, arvestades maha ajavahemiku 31. märtsi 1989. aasta kirja saamisest kuni 30. septembrini 1993, oli viieaastane aegumistähtaeg nimetatud hagiavalduse esitamise kuupäeval juba möödunud.
102. Vastupidiselt G. van den Bergi väidetele ei katkenud aegumine 31. märtsi 1989. aasta kirjaga kestvalt. Arvestades, et sellele kirjale ei järgnenud Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 ettenähtud tähtajal hagi esitamist Esimese Astme Kohtusse, ei saa sellele enam tugineda aegumise katkemise õigustamiseks.
103. Järelikult oli Esimese Astme Kohtule hagi esitamise kuupäeval G. van den Bergi õigus hüvitisele aegunud.
104. Niivõrd, kuivõrd G. van den Berg viitab võrdsuse põhimõtte rikkumisele, sisaldus see etteheide tema argumentides, millega ta püüdis tõestada, et ta võib tugineda 5. augusti 1992. aasta teatisele. Ta ei väida, et komisjon keeldus esitamast aegumise vastuväidet tootjate osas, kelle õigused olid aegunud, hoolimata 5. augusti 1992. aasta teatise kasulikest mõjudest neile, ega seda, et Esimese Astme Kohus oleks selles osas teinud õigusliku vea.
105. Kõikidest eelnevatest kaalutlustest tulenevalt tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.
Kohtukulud
106. Kodukorra artikli 122 esimene lõige sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna nõukogu ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja G. van den Berg on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb käosoleva kohtuastme kohtukulud jätta tema kanda.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2. Mõista kohtukulud välja G. van den Bergilt.