null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
LAILY MEDINA
přednesené dne 12. března 2026(1)
Věc C‑60/25 [Livronsa](i)
SR
proti
FT SpA,
za účasti:
Assoutenti
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Corte d’appello di Cagliari (Odvolací soud v Cagliari, Itálie)]
„ Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Článek 101 odst. 2 SFEU – Nařízení (ES) č. 1/2003 – Článek 16 odst. 1 – Odvětví úrokových derivátů denominovaných v eurech – Závaznost rozhodnutí Evropské komise pro vnitrostátní soud – Spor mezi úvěrovaným a úvěrující bankou ohledně platnosti úrokové sazby indexované k sazbě Euribor“
I.      Úvod
1.        Toto stanovisko se týká žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jejímž předmětem je výklad čl. 101 odst. 2 SFEU a čl. 16 odst. 1 nařízení (ES) č. 1/2003(2). Projednávanou žádost předkládá občanskoprávní senát Corte d’appello di Cagliari (Odvolací soud v Cagliari, Itálie) v rámci sporu mezi úvěrovaným, SR, a bankou, která mu poskytla hypoteční úvěr, FT. Spor se týká platnosti ujednání, které stanoví úroky z uvedeného úvěru odkazem na referenční hodnotu Euro Interbank Offered Rate (Euribor).
2.        Projednávaná žádost vychází z rozhodnutí Evropské komise ze dne 4. prosince 2013(3) a z rozhodnutí Komise ze dne 7. prosince 2016(4), v nichž Komise konstatovala, že některé banky patřící do panelu, který odpovídá za stanovování sazby Euribor, se v období od září 2005 do května 2008 účastnily kartelové dohody(5). Komise konkrétně dospěla k závěru, že uvedené banky porušily čl. 101 odst. 1 SFEU a článek 53 Dohody o EHP tím, že se dopustily jediného a pokračujícího protiprávního jednání, které spočívalo v dohodách nebo jednáních ve vzájemné shodě, jejichž cílem bylo narušit běžný průběh oceňování složek v odvětví úrokových derivátů v eurech (EIRD)(6). Tribunál(7) v prvním stupni a Soudní dvůr rozhodující o kasačním opravném prostředku(8) potvrdily opodstatněnost závěrů Komise, přičemž zejména schválily kvalifikaci protiprávního jednání jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu(9).
3.        Svou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce se předkládající soud táže, jaký dopad mají rozhodnutí týkající se EIRD – a související rozsudek Soudního dvora – na platnost ujednání, které odkazuje na sazbu Euribor ve smlouvě o hypotečním úvěru uzavřené mezi jednotlivcem a bankou, která se protiprávního jednání zjištěného Komisí neúčastnila. Předkládající soud v podstatě zaprvé žádá o objasnění toho, zda důsledkem čl. 101 odst. 2 SFEU, který stanoví, že dohody nebo rozhodnutí zakázané podle čl. 101 odst. 1 SFEU jsou neplatné od počátku, musí být neplatnost takového ujednání, a to i v případě, že je dotčená smlouva o úvěru uzavřena mimo trh s EIRD. Zadruhé si předkládající soud klade otázku, zda a v jakém rozsahu má manipulace se sazbou Euribor zjištěná Komisí důkazní hodnotu v rámci vnitrostátního řízení podle čl. 16 odst. 1 nařízení č. 1/2003.
II.    Skutkový stav, původní řízení a předběžná otázka
4.        Dne 15. prosince 2005 uzavřeli SR a FT smlouvu o hypotečním úvěru. Úroková sazba uvedeného úvěru byla pro počáteční období šesti měsíců stanovena pevně. Následně byla uvedená sazba přepočítávána na základě proměnlivé složky navázané na sazbu Euribor. Dotčená smlouva byla opětovně sjednána dne 20. února 2015.
5.        SR podal žalobu k Tribunale di Oristano (soud v Oristanu, Itálie). Svou žalobou se SR domáhal jednak přepočtení částky dlužné na úrocích z hypotečního úvěru a jednak určení, že mu vznikla protipohledávka. SR tvrdil, že některá ustanovení smlouvy, včetně ujednání, které určovalo úrokovou sazbu odkazem na sazbu Euribor, jsou neplatná z důvodu neurčitosti a nespolehlivosti. Soud prvního stupně ve svém rozsudku konstatoval, že úroková sazba sjednaná ve smlouvě o úvěru byla určena v souladu s použitelnými právními předpisy. Rovněž uvedl, že proměnlivá sazba je založena na předem stanovených a objektivních kritériích, která nespadají do rámce volného uvážení úvěrové instituce, takže je vyloučen jakýkoli důvod pro konstatování neplatnosti smlouvy.
6.        Proti uvedenému rozsudku podal SR odvolání ke Corte d’appello di Cagliari (Odvolací soud v Cagliari), který je předkládajícím soudem v projednávané věci. V odvolání SR požadoval, aby bylo ujednání smlouvy o úvěru obsahující odkaz na sazbu Euribor prohlášeno za neplatné a byl přepočten splátkový kalendář ve smlouvě obsažený. SR zejména tvrdí, že neměl možnost správně posoudit uplatnění sazby Euribor na jím sjednaný úvěr v důsledku umělé manipulace s dotčenou sazbou, která byla zjištěna Komisí v rozhodnutích týkajících se EIRD. V průběhu řízení odvolatel požádal o předložení žádosti Soudnímu dvoru Evropské unie o rozhodnutí o předběžné otázce.
7.        Předkládající soud má za to, že pro vyřešení sporu v původním řízení i pro řadu dalších projednávaných sporů je nezbytné upřesnit působnost čl. 101 odst. 2 SFEU a důkazní hodnotu rozhodnutí týkajících se EIRD pro vnitrostátní soudy podle článku 16 nařízení č. 1/2003. Předkládající soud má zejména pochybnosti o tom, jakým způsobem je třeba uvedená ustanovení vykládat pro účely posouzení platnosti ujednání obsaženého ve smlouvě o hypotečním úvěru, kterým byla v době trvání protiprávního jednání konstatovaného Komisí úroková sazba dotčeného úvěru stanovena odkazem na sazbu Euribor.
8.        V tomto ohledu předkládající soud zaprvé uvádí a zdůrazňuje, že judikatura Corte Suprema di Cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) je podle všeho nejednotná, přičemž jednotlivé rozdílné přístupy jsou v předkládacím rozhodnutí popsány následovně.
9.        Na jedné straně je podle první linie judikatury nutno manipulaci se sazbou Euribor zjištěnou v rozhodnutích týkajících se EIRD považovat za důkaz vyšší důkazní hodnoty svědčící ve prospěch žaloby na určení neplatnosti smluvního ujednání odkazujícího na sazbu Euribor, a to bez ohledu na to, zda se banka, která je stranou dotčené smlouvy o úvěru, protiprávního jednání zjištěného Komisí účastnila. Kromě toho podle uvedené linie judikatury platí, že pokud externí index uvedený ve smlouvě o úvěru již neodráží spolehlivě vůli vyjádřenou stranami v důsledku neoprávněné manipulace s takovým indexem, je předmět smluvního ujednání neurčitý. Podle vnitrostátního občanského práva má taková situace za následek, že dotčené ujednání musí být ve vztahu k období, kdy docházelo k protiprávnímu jednání, považováno za částečně neplatné. Kromě toho pouze žaloba na prohlášení neplatnosti, nikoli žaloba na náhradu škody, může zajistit plnou ochranu konečného spotřebitele tím, že jej chrání před účinky dohody omezující hospodářskou soutěž.
10.      Na druhé straně podle druhé a novější linie judikatury rozhodnutí týkající se EIRD jsou sice pro vnitrostátní soudy v souladu s čl. 16 odst. 1 nařízení č. 1/2003 závazná, nicméně nepředstavují privilegovaný důkaz pro účely prohlášení neplatnosti ujednání, jež stanoví úrokovou sazbu ve smlouvě o úvěru odkazem na sazbu Euribor. Zmíněná judikatura připouští, že protiprávní jednání zjištěné Komisí v uvedených rozhodnutích spočívalo v jednání, jehož cílem bylo snížit peněžní toky, které by účastníci kartelové dohody na základě EIRD museli jinak platit. Dotčené omezení hospodářské soutěže se tedy týká pouze trhu s EIRD a nemohlo mít žádný dopad na trh s úvěry s proměnlivou úrokovou sazbou navázanou na sazbu Euribor.
11.      V každém případě se předkládající soud přiklání k tezi, že jakmile je zjištěno, že dochází k manipulaci s referenční sazbou, musí být taková manipulace považována za prokázanou na všech trzích, na kterých je dotčená sazba uplatňována. Tvrzení, že se manipulace se sazbou Euribor zjištěná Komisí v jejích rozhodnutích týkala výlučně trhu s EIRD, nikoli však jiných trhů, včetně trhu s úvěry s proměnlivou úrokovou sazbou, by byla protichůdná. Kromě toho předkládající soud uvádí, že výklad, podle kterého nemá čl. 101 odst. 2 SFEU žádný vliv na smluvní vztahy odkazující na sazbu Euribor během doby trvání protiprávního jednání, by oslabil odrazující účinek uvedeného ustanovení.
12.      Za těchto okolností se Corte d’appello di Cagliari (Odvolací soud v Cagliari) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být s ohledem na ustanovení článku 16 odst. 1 [nařízení č. 1/2003] důkaz o manipulaci [se sazbou] Euribor, jak byla zjištěna [v rozhodnutích týkajících se EIRD] a v rozsudku [HSBC Holdings a další], považován za konečně platný i ve vztahu k vnitrostátním soudům, a představuje omezení hospodářské soutěže, které bylo předmětem [uvedených] rozhodnutí Komise a [zmíněného] rozsudku Soudního dvora, kartelovou dohodu zakázanou článkem 101 [SFEU] pouze na trhu [s úrokovými deriváty denominovanými v eurech], nebo na jakémkoli trhu, na němž byla použita zmanipulovaná [sazba] Euribor?“
13.      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla kanceláři Soudního dvora dne 28. ledna 2025. Písemná vyjádření předložili odvolatel,
odpůrkyně, vedlejší účastník v původním řízení, jakož i Komise. V projednávané věci se nekonalo jednání.
III. Posouzení
14.      Předkládající soud se položenou předběžnou otázkou táže, zda čl. 16 odst. 1 nařízení č. 1/2003 musí být vykládán v tom smyslu, že zjištění Komise
v rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, že došlo k manipulaci s referenční úrokovou sazbou, musí být považováno za prokázané s konečnou platností i ve vztahu k vnitrostátním soudům v řízení, které je před nimi vedeno. Uvedený soud si rovněž klade otázku, zda takové konstatování znamená, že smlouva odkazující na uvedenou referenční hodnotu, která byla uzavřena mimo trh, na který se vztahuje rozhodnutí Komise, představuje dohodu zakázanou článkem 101 SFEU.
15.      Nejprve se budu zabývat tou částí předběžné otázky, která se týká výkladu článku 101 SFEU (první část), a poté se budu věnovat části předběžné otázky zaměřené na výklad čl. 16 odst. 1 nařízení č. 1/2003 (druhá část).
16.      Pokud jde o první část předběžné otázky, lze z předkládacího rozhodnutí dovodit, že pochybnosti předkládajícího soudu týkající se působnosti uvedeného ustanovení se zaměřují na právní důsledky zjištění, která byla učiněna v rozhodnutích týkajících se EIRD, jak byla potvrzena rozsudkem Soudního dvora ve věci HSBC Holdings a další. Konkrétně si předkládající soud klade otázku, zda zjištění, že došlo k manipulaci s referenční úrokovou sazbou na určitém konkrétním trhu, což mělo za následek porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, může v souladu s čl. 101 odst. 2 SFEU způsobit neplatnost ujednání obsaženého ve smlouvě uzavřené na jiném trhu, které na dotčenou referenční sazbu odkazuje, po dobu trvání protiprávního jednání.
17.      Podle čl. 101 odst. 2 SFEU jsou dohody a rozhodnutí zakázané podle čl. 101 odst. 1 SFEU neplatné od počátku. Podle judikatury Soudního dvora dohoda, která nesplňuje podmínky stanovené v čl. 101 odst. 3 SFEU, pozbývá platnosti v rozsahu, v jakém je její účel nebo důsledek neslučitelný se zákazem stanoveným v čl. 101 odst. 1 SFEU(10). Dále vzhledem k tomu, že neplatnost uvedená v čl. 101 odst. 2 SFEU je absolutní povahy, nemá dohoda neplatná podle uvedeného ustanovení ve vztazích mezi smluvními stranami žádné účinky, ať minulé nebo budoucí(11). Takovou dohodu rovněž nelze uplatňovat vůči třetím osobám(12).
18.      Soudní dvůr tedy vymezil působnost čl. 101 odst. 2 SFEU(13) tím, že omezil jeho použití na dohody, které spadají do rámce zákazu stanoveného v čl. 101 odst. 1 SFEU(14). Je pravda, že podle judikatury se může takové neplatnosti zakázané dohody dovolávat kdokoli a soudy k ní musí přihlédnout(15). Takováto nevymahatelnost však postihuje pouze rozhodnutí nebo dohodu, v zásadě v celém jejich rozsahu, na které se vztahuje čl. 101 odst. 1 SFEU, ledaže by omezující prvky bylo možné oddělit od zbytku dohody(16). Jak uvedl Soudní dvůr, důsledky neplatnosti zakotvené v čl. 101 odst. 2 SFEU pro části dohody, které nejsou neslučitelné s čl. 101 odst. 1, jakož i pro objednávky a dodávky uskutečněné na základě dohody a finanční závazky, které z toho vyplývají, nespadají do působnosti unijního práva(17).
19.      Logiku, z níž rozhodnutí Soudního dvora vycházejí, lze podle mého názoru snadno vysvětlit zaprvé poukazem na nutnost zabránit kaskádovému efektu takového druhu, jaký předvídá předkládající soud v předkládacím rozhodnutí, a sice přenášení dopadů na smluvní vztahy uzavřené mezi třetími osobami, které se neúčastnily dané konkrétní dohody, jež byla Komisí označena za zakázanou. Tak je tomu zejména v případě takového ujednání, jako je ujednání dotčené ve věci v původním řízení, které se týká produktu a trhu odlišného od produktů a trhů, na něž se vztahují rozhodnutí Komise týkající se manipulace se sazbou Euribor v souvislosti s EIRD. Nepředvídatelnost právních a hospodářských dopadů, které by mohly vyplývat z toho, že jakékoli dohody nebo ujednání, které nebyly jako takové kvalifikovány jako zakázané na základě čl. 101 odst. 1 SFEU, by mohly být systematicky prohlašovány za neplatné, podle mého názoru odůvodňuje výkladový přístup Soudního dvora k čl. 101 odst. 2 SFEU.
20.      Zadruhé výklad Soudního dvora týkající se čl. 101 odst. 2 SFEU je rovněž v souladu, jak tvrdí žalovaná ve věci v původním řízení, se zásadou, podle které má odpovědnost za škodu plynoucí z porušení unijních pravidel o hospodářské soutěži osobní charakter. Podle judikatury platí, že pouze podnik, který porušuje uvedená pravidla, musí odpovídat za škodu způsobenou tímto porušením(18). Zmíněná judikatura se sice vyvinula v kontextu řízení o předběžné otázce, která se týkala žalob na náhradu škody, nicméně z logiky věci vyplývá, že neplatnost stanovená v čl. 101 odst. 2 SFEU ve vztahu k dohodám a rozhodnutím, které jsou v rozporu s čl. 101 odst. 1, se nemůže vztahovat na smluvní vztahy uzavřené stranami, které se na dotčeném protiprávním jednání nepodílely.
21.      Je pravda, že v rozsudku Allianz Hungária(19), na který Komise odkázala ve svém písemném vyjádření, rozhodl Soudní dvůr, že i vertikální dohody uzavřené k provedení horizontální dohody (o rozdělení trhu), která je v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU, mohou být prohlášeny za protiprávní na základě posledně uvedeného ustanovení(20). V uvedené věci vyvstala konkrétně otázka, zda vertikální dohody, jejichž prostřednictvím se dvě pojišťovny poskytující pojištění motorových vozidel dohodly, a to buď s autorizovanými prodejci motorových vozidel, nebo s profesním sdružením, které takové prodejce reprezentuje, na hodinové sazbě, která má být hrazena za opravu vozidel u nich pojištěných, představují omezení na základě účelu ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU. Soudní dvůr ve svém rozsudku konstatoval, že existence horizontální dohody mezi uvedenými dvěma podniky, jejímž cílem je rozdělení trhu, může způsobit protiprávnost též vertikálních dohod uzavřených za účelem jejího provedení.
22.      Rozsudek Allianz Hungária však nelze přenášet na projednávanou věc. Z uvedeného rozsudku vyplývá, že Soudní dvůr nerozšířil neplatnost stanovenou v čl. 101 odst. 2 SFEU na dohody, na které se nevztahuje zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU. Soudní dvůr naopak konstatoval, že i vertikální dohody nezbytné k provedení horizontální dohody, bez nichž nemůže být horizontální dohoda provedena, mohou být považovány za odporující čl. 101 odst. 1 SFEU, a tudíž samy o sobě neplatné, a to s výhradou posouzení, které musel v uvedené věci provést předkládající soud.
23.      V tomto ohledu stačí uvést, že smlouva o úvěru dotčená ve věci v původním řízení není součástí žádného porušení čl. 101 odst. 1 SFEU zjištěného Komisí. Kromě toho, na rozdíl od situace, která byla řešena v rozsudku Allianz Hungária, nebyla dotčená smlouva uzavřena k provedení nebo uplatnění omezující dohody, jejíž existence byla zjištěna Komisí v rozhodnutích týkajících se EIRD. Dotčená smlouva pouze odkazovala na referenční sazbu Euribor pro účely určení proměnlivé úrokové sazby použitelné na hypoteční úvěr poskytnutý jednotlivci bankou, která
a fortiori neměla žádnou vazbu na protiprávní jednání zjištěné Komisí. V této souvislosti považuji za zřejmé, že na dotčenou smlouvu nelze nahlížet tak, že se na ni vztahuje účinek stanovený v čl. 101 odst. 2 SFEU, který se podle judikatury citované v bodě 18 tohoto stanoviska použije pouze na dohody, které jsou v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU.
24.      Z toho vyplývá, že čl. 101 odst. 2 SFEU nelze vykládat v tom smyslu, že zjištění Komise učiněné v rozhodnutí, kterým bylo konstatováno porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, a sice že došlo k manipulaci s referenční úrokovou sazbou, musí mít nutně za následek neplatnost ujednání obsaženého ve smlouvě o úvěru, která na dotčenou referenční sazbu odkazuje, pokud zmíněné ujednání není součástí omezující dohody uvedené v rozhodnutí Komise a toto ujednání jako takové nebylo shledáno v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU.
25.      V této fázi je důležité připomenout, že skutečnost, že čl. 101 odst. 2 SFEU neposkytuje právní základ pro prohlášení neplatnosti ujednání obsaženého ve smlouvě o úvěru, na kterou se nevztahuje čl. 101 odst. 1 SFEU, neznamená, že strany zmíněné smlouvy nemají k dispozici jiné právní prostředky k tomu, aby se dovolávaly neplatnosti takového ujednání(21). V tomto ohledu je nutno připomenout, jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, že určení důsledků, které by dohoda zakázaná podle čl. 101 odst. 1 SFEU mohla mít na smluvní vztahy zahrnující třetí osoby, přísluší vnitrostátním soudům v souladu s jejich vlastním právem(22).
26.      V projednávané věci jsou informace poskytnuté předkládajícím soudem v tomto ohledu značně omezené. Z předkládacího rozhodnutí nicméně lze vyvodit, že se věc v původním řízení týká žaloby na prohlášení neplatnosti vycházející z údajné nespolehlivosti ujednání, které určuje úrokovou sazbu smlouvy o úvěru odkazem na referenční sazbu Euribor. S ohledem na judikaturu citovanou v bodě 25 výše žádná skutečnost nebrání předkládajícímu soudu, aby posoudil platnost a účinky takového ujednání s ohledem na použitelná ustanovení vnitrostátního práva, například ustanovení týkající se legality předmětu smluv, jak je uvedeno v předkládacím rozhodnutí(23).
27.      A právě v takové situaci se ve věci, jako je věc v původním řízení, zejména ve vazbě na rozhodnutí týkající se EIRD, stává obzvláště relevantním výklad článku 16 nařízení č. 1/2003 – kterého se týká druhá část předběžné otázky. Podstatou druhé části předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda má manipulace zjištěná Komisí v uvedených rozhodnutích důkazní hodnotu v rámci řízení, které se týká platnosti, z hlediska vnitrostátního práva, ujednání odkazujícího na sazbu Euribor během doby trvání protiprávního jednání.
28.      Článek 16 nařízení č. 1/2003, nadepsaný „Jednotné uplatňování práva hospodářské soutěže [Unie]“, stanoví, že pokud vnitrostátní soudy rozhodují o dohodách, rozhodnutích nebo jednáních podle článků 101 nebo 102 SFEU, které jsou již předmětem rozhodnutí Komise, nemohou rozhodnout v rozporu s rozhodnutím přijatým Komisí(24). Uvedené ustanovení kodifikuje dřívější judikaturu(25), v níž Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že aby bylo v systému prosazování práva hospodářské soutěže, které bylo svěřeno vícero aktérům, včetně vnitrostátních soudů, zajištěno dodržování zásad právní jistoty a jednotného provádění pravidel hospodářské soutěže Unie, je nutno zabránit vzájemně si odporujícím rozhodnutím(26).
29.      Ve své judikatuře navíc Soudní dvůr vymezil hranice pravidla vycházejícího z článku 16 nařízení č. 1/2003. Například v rámci občanskoprávního řízení o náhradu škody, v němž musí být prokázáno škodné jednání, škoda a přímá příčinná souvislost mezi takovým jednáním a škodou, je vnitrostátní soud vázán zjištěním Komise, že je určitá dohoda zakázaná, a právní kvalifikací takové dohody(27). Tribunál v judikatuře, která by podle mého názoru mohla být Soudním dvorem bez dalšího potvrzena(28), taktéž konstatoval, že vnitrostátní soudy jsou rovněž vázány zjištěními Komise týkajícími se časové a zeměpisné působnosti posuzovaného jednání, jakož i odpovědností či neexistencí odpovědnosti osob vyšetřovaných ve vztahu k dotčenému jednání(29).
30.      Pokud jde v projednávané věci o rozhodnutí týkající se EIRD, je třeba připomenout, že Komise dospěla ke zjištění, že některé banky tvořící panel Euribor byly účastnicemi kartelové dohody na trhu s EIRD, která v podstatě trvala od září 2005 do května 2008(30). Komise zejména konstatovala, že během uvedeného období se účastníci kartelové dohody podíleli na řadě praktik, jejichž cílem bylo narušit běžný průběh oceňování složek EIRD, konkrétně Euribor. Uvedené praktiky zahrnovaly výměnu informací o jejich preferencích, pokud jde o nezměněné, nízké nebo vysoké úrokové sazby (fixace) některých dob splatnosti sazby Euribor, v závislosti na jejich obchodních pozicích nebo expozicích. Účastníci kartelové dohody si rovněž vyměňovali důvěrné informace o svých obchodních pozicích nebo záměrech, pokud jde o budoucí kotace předkládané v rámci sazby Euribor ohledně některých dob splatnosti. Obchodníci též příležitostně využívali možnosti, jak sladit nejméně jednu z budoucích kotací svých bank předkládaných v rámci sazby Euribor na základě informací získaných od jiných účastníků(31).
31.       Může být užitečné připomenout, že Euribor je referenční úrokovou sazbou široce používanou na mezinárodních peněžních trzích(32). Cílem sazby Euribor je odrážet cenu mezibankovních úvěrů denominovaných v eurech. Výpočet uvedené sazby, prováděný každodenně, vychází z údajů získaných od několika finančních institucí, které jsou účastnicemi určeného panelu. Výpočet se opírá o kotace poskytnuté bankami patřícími do panelu, které odhadují sazby, za něž by hypotetická renomovaná banka půjčovala finanční prostředky jiné renomované bance. Sazby Euribor se promítají mimo jiné do stanovování cen EIRD, což jsou finanční produkty, s nimiž se obchoduje v celosvětovém měřítku. Tyto produkty jsou velkými obchodními společnostmi, finančními institucemi, hedgeovými fondy a dalšími mezinárodními společnostmi používány k řízení jejich expozice vůči úrokovému riziku (zajištění dlužníků i investorů) nebo pro účely spekulací(33).
32.      Jak správně uvádí Komise ve svém písemném vyjádření, je třeba věnovat zvláštní pozornost skutečnosti, že rozhodnutí týkající se EIRD neobsahují žádná konkrétní zjištění, pokud jde o účinky omezující dohody na úroveň sazby Euribor. Z uvedených rozhodnutí především vyplývá, že banky, které byly účastnicemi panelu, mohly úrovní sazby Euribor manipulovat směrem nahoru, směrem dolů nebo mohly uvedenou sazbu ponechat v nezměněné výši, a to v závislosti na pozicích účastníků kartelové dohody na trhu s deriváty(34). Rozhodnutí týkající se EIRD tedy neurčují, zda kartelová dohoda pohybovala sazbou Euribor spíše směrem nahoru, nebo naopak směrem dolů. Z chování bank, které byly účastnicemi zakázané dohody, lze sice vyvodit důvodný předpoklad, že vývoj sazby Euribor v době trvání kartelové dohody neodpovídal běžnému vývoji uvedené sazby(35), nicméně Komise neučinila s konečnou platností žádné zjištění, pokud jde o to, jakým směrem bylo s uvedenou referenční sazbou manipulováno z celkového pohledu. Tribunál i Soudní dvůr ve svých rozsudcích(36) potvrdily zjištění Komise a dospěly k závěru, že dotčené protiprávní jednání představuje omezení „z hlediska účelu“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU týkající se pouze trhu s EIRD(37).
33.      Z výše uvedených úvah vyplývá, že pokud jde o rozhodnutí týkající se EIRD, článek 16 nařízení č. 1/2003 ukládá vnitrostátním soudům, aby za prokázané s konečnou platností považovaly manipulaci se sazbou Euribor během období vymezeného Komisí. Naproti tomu, vzhledem k tomu, že dotčené protiprávní jednání bylo kvalifikováno jako omezení z hlediska účelu, nelze pouze z jednání, které Komise kvalifikovala jako odporující čl. 101 odst. 1 SFEU, vyvodit žádné konkrétní účinky na úroveň sazby Euribor.
34.      V projednávané věci stále zůstává nezodpovězena otázka, zda článek 16 nařízení č. 1/2003 představuje vhodný právní základ pro závěr, že v případě, kdy vnitrostátní soud musí rozhodnout o platnosti smluvního ujednání v souladu s vlastním vnitrostátním právem – zvláště s ohledem na legalitu předmětu tohoto ujednání – jsou pro tento vnitrostátní soud závazná
zjištění Komise v rozhodnutí, kterým bylo konstatováno porušení čl. 101 odst. 1 SFEU.
35.      V tomto ohledu stačí poznamenat, že článek 16 nařízení č. 1/2003 je ustanovením, které vyžaduje, aby vnitrostátní soudy nepřijímaly rozhodnutí, která jsou v rozporu s rozhodnutími přijatými Komisí, pouze „[p]okud vnitrostátní soudy rozhodují o dohodách, rozhodnutích nebo jednáních podle článků [101] nebo [102 SFEU]“. Pokud v takové věci, jako je věc v původním řízení, vnitrostátní soud nebude v každém případě uplatňovat unijní pravidla o hospodářské soutěži k vyřešení sporu, který pojednává, nelze konstatovat, že článek 16 nařízení č. 1/2003 formálně přestavuje právní základ, který vnitrostátnímu soudu ukládá, aby zjištění Komise v rozhodnutích týkajících se EIRD považoval za prokázaná.
36.      V tomto kontextu by bylo možné uvést argument, že pokud vnitrostátní soud posuzuje věc výlučně s ohledem na své vnitrostátní právo, závazná povaha zjištění Komise v rozhodnutí, kterým bylo konstatováno porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, musí být stejně tak určena v souladu s tímto právem. Takový přístup však nelze přijmout ze dvou hlavních důvodů. Zaprvé nebere v úvahu skutečnost, že akty přijaté unijními orgány v rámci jejich pravomocí nevyžadují uznání ve vnitrostátním právním řádu. Jsou totiž nedílnou součásti právních systémů členských států, a nemohou být tedy ignorovány v kontextu vnitrostátních řízení. Zadruhé by tento přístup mohl v konečném důsledku vést k tomu, že by vnitrostátní soud odmítl zohlednit unijní akt, který je legální a platný v souladu s ustálenou judikaturou, přičemž zjištění obsažená v tomto aktu byla navíc potvrzena Soudním dvorem v rozsudku HSBC Holdings a další.
37.      Z toho vyplývá, že třebaže nelze mít za to, že se článek 16 nařízení č. 1/2003 ve věci v původním řízení použije, jak bylo uvedeno výše, jedna ze zásad, kterou toto ustanovení vyjadřuje, a sice že není možné nevzít v úvahu zjištění prokázané podle unijního právního řádu, vede v podstatě k výsledku, který má podobné právní důsledky. Vnitrostátní soud musí zohlednit skutková a právní zjištění učiněná v unijním řízení, jsou-li relevantní pro vnitrostátní spory, i když o nich musí být rozhodnuto mimo specifický rámec unijního práva.
38.      V projednávané věci v kontextu žaloby podané jednou ze stran smlouvy, kterou se tato strana domáhá prohlášení neplatnosti ujednání smlouvy na základě vnitrostátního práva, zjištění Komise v rozhodnutích týkajících se EIRD, které se týká manipulace se sazbou Euribor, musí být považováno za prokázané s konečnou platností a mělo by být řádně zohledněno, samozřejmě s výhradou, jak bylo vysvětleno v bodě 33 tohoto stanoviska, konkrétních podmínek uvedených v dotčených rozhodnutích.
39.      S ohledem na výše uvedené úvahy docházím k závěru, že čl. 101 odst. 2 SFEU a čl. 16 odst. 1 nařízení č. 1/2003 musí být vykládány v tom smyslu, že zjištění Komise v rozhodnutí, kterým bylo konstatováno porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, podle kterého došlo k manipulaci s referenční úrokovou sazbou, nezpůsobuje neplatnost ujednání obsaženého ve smlouvě o úvěru, které odkazuje na uvedenou referenční sazbu, pokud dotčené ujednání není součástí omezující dohody uvedené v rozhodnutí Komise a nebylo jako takové shledáno v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU. Třebaže se článek 16 nařízení č. 1/2003 formálně nepoužije, vnitrostátní soud nemůže v kontextu řízení týkajících se platnosti ujednání podle vnitrostátního práva nevzít v úvahu zjištěnou manipulaci v rozhodnutí Komise, a to za konkrétních podmínek
stanovených ve zmíněném rozhodnutí.
IV.    Závěry
40.      Na základě výše uvedené analýzy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku položenou Corte d’appello di Cagliari (Odvolací soud v Cagliari, Itálie) odpověděl následovně:
„Článek 101 odst. 2 SFEU a čl. 16 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101] a [102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205)
musí být vykládány v tom smyslu, že zjištění Evropské komise v rozhodnutí, kterým bylo konstatováno porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, podle kterého došlo k manipulaci s referenční úrokovou sazbou, nezpůsobuje neplatnost ujednání obsaženého ve smlouvě o úvěru, které odkazuje na uvedenou referenční sazbu, pokud dotčené ujednání není součástí omezující dohody uvedené v rozhodnutí Komise a nebylo jako takové shledáno v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU. Třebaže se článek 16 nařízení č. 1/2003 formálně nepoužije, vnitrostátní soud nemůže v kontextu řízení týkajících se platnosti ujednání podle vnitrostátního práva nevzít v úvahu zjištěnou manipulaci v rozhodnutí Komise, a to za konkrétních podmínek stanovených ve zmíněném rozhodnutí.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2–       Nařízení Rady ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101] a [102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).
3–       Rozhodnutí Komise C(2013) 8512 final v řízení podle článku 101 [SFEU] a článku 53 Dohody o EHP [Věc AT.39914 – Úrokové deriváty v eurech (EIRD) (Narovnání)] (dále jen „rozhodnutí z roku 2013“). Toto rozhodnutí bylo určeno bankám patřícím do skupin Barclays, Deutsche Bank, Société Générale a Royal Bank of Scotland.
4–       Rozhodnutí Komise C(2016) 8530 final týkající se řízení podle článku 101 [SFEU] a článku 53 Dohody o EHP [Věc AT.39914 – Úrokové deriváty v eurech (EIRD)] (dále jen „rozhodnutí z roku 2016“). Toto rozhodnutí bylo určeno bankám patřícím do skupin Crédit Agricole, HSBC a JPMorgan Chase.
5–       Důvodem přijetí dvou samostatných rozhodnutí je skutečnost, že některé dotčené banky, které byly uvedeny v bodě 2 odůvodnění rozhodnutí z roku 2013, souhlasily s účastí v postupu při narovnání podle článku 10a nařízení Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků [101] a [102 SFEU] (Úř. věst. 2004, L 123, s. 18). Naproti tomu jiné banky, uvedené v bodech 52 až 64 odůvodnění rozhodnutí z roku 2016, se rozhodly tohoto postupu nezúčastnit, a bylo tedy vůči nim přijato rozhodnutí v souladu s řádným řízením zakotveným v článku 7 nařízení č. 1/2003.
6–       Mimo jiné viz bod 67 odůvodnění a článek 1 rozhodnutí z roku 2013. Viz též bod 357 odůvodnění, jakož i článek 1 rozhodnutí z roku 2016.
7–       Rozsudek ze dne 24. září 2019, HSBC Holdings a další v. Komise (T‑105/17, EU:T:2019:675).
8–       Rozsudek ze dne 12. ledna 2023, HSBC Holdings a další v. Komise (C‑883/19 P, dále jen „rozsudek HSBC Holdings a další“, EU:C:2023:11).
9–       Rozsudky Tribunálu a Soudního dvora se týkaly výlučně rozhodnutí z roku 2016 a nezabývaly se rozhodnutím z roku 2013, které nabylo právní moci. V důsledku obou rozsudků bylo rozhodnutí z roku 2016 částečně zrušeno, zejména pokud jde o stanovení pokuty uložené Komisí žalobkyním v uvedené věci. K podobnému závěru dospěl Tribunál v rozsudcích ze dne 20. prosince 2023, JPMorgan Chase a další v. Komise (T‑106/17, EU:T:2023:832), a ze dne 20. prosince 2023, Crédit agricole, Crédit agricole Corporate a Investment Bank v. Komise (T‑113/17, EU:T:2023:847). Kasační opravné prostředky podané proti uvedeným rozsudkům jsou v současné době projednávány před Soudním dvorem ve věcech C‑160/24 P a C‑191/24 P. V návaznosti na částečné zrušení rozhodnutí z roku 2016 týkající se uložené pokuty navíc Komise přijala rozhodnutí C(2021) 4600 final ze dne 28. června 2021. Uvedené rozhodnutí vedlo k vydání rozsudku ze dne 27. listopadu 2024, HSBC Holdings a další v. Komise (T‑561/21, EU:T:2024:869), a nabylo již právní moci.
10–       Rozsudek ze dne 25. listopadu 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, bod 26).
11–       Rozsudek ze dne 6. února 1973, Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1973:11, bod 26).
12–       Rozsudek ze dne 25. listopadu 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, bod 29).
13–       Viz, mimo jiné, Jones, A., Sufrin, B. a Dunne, N., EU Competition Law: Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023, s. 228; Van Bael, I. a Bellis, J.-F., Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021, s. 77 a 78; Argenton, C., Geradin, D. a Stephan, A., EU
Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020, s. 69 a 70; a Meeßen, G., „Article 101 TFEU“, in Kellerbauer, M., Klamert, M., a Tomkin, J. (eds.), The EU
Treaties and the Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Oxford University Press, 2019, s. 1034 a 1035.
14–       Všechna uvedená rozhodnutí jsou stále relevantní, jak dokládá například rozsudek ze dne 20. dubna 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, body 70 až 73), a rozsudek ze dne 25. ledna
2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, body 57 a 58), které na ně výslovně odkazují.
15–       V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. září 2001, Courage a Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, bod 22).
16–       V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 1991, Delimitis (C‑234/89, EU:C:1991:91, bod 40).
17–       Rozsudek ze dne 14. prosince 1983, Société de vente de ciments et bétons de l’Est (319/82, EU:C:1983:374, body 11 a 12).
18–       Rozsudek ze dne 14. března 2019, Skanska Industrial Solutions a další (C‑724/17, EU:C:2019:204, bod 31).
19–       Rozsudek ze dne 14. března 2013, Allianz Hungária Biztosító a další (C‑32/11, dále jen „rozsudek Allianz Hungária“, EU:C:2013:160).
20–       Tamtéž, bod 50.
21–       Strana, která má za to, že byla nepříznivě dotčena manipulací s referenční úrokovou sazbou, může totiž navíc podat žalobu na náhradu škody podle vnitrostátního práva, kterým se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/104/EU ze dne 26. listopadu 2014 o určitých pravidlech upravujících žaloby o náhradu škody podle vnitrostátního práva v případě porušení právních předpisů členských států a Evropské unie o hospodářské soutěži (Úř. věst. 2014, L 349, s. 1). Vnitrostátní soud, u kterého byla taková žaloba podána, je povinen chránit práva, která vyplývají přímo z čl. 101 odst. 1 SFEU, a to i v případě, že je žalobce třetí stranou ve vztahu k dohodě, která byla Komisí shledána protiprávní. Viz, mimo jiné, rozsudek ze dne 5.  června 2014, Kone a další (C-557/12, EU:C:2014:1317, bod 37), a
ze dne 20. dubna 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, body 50 až 52 a citovaná judikatura).
22–       V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. prosince 1983, Société de vente de ciments et bétons de l’Est (319/82, EU:C:1983:374, bod 12), a rozsudek ze dne 30. listopadu 2006, Brünsteiner a
Autohaus Hilgert (C-376/05 a C-377/05, EU:C:2006:753, bod 48 a citovaná judikatura).
23–
Předkládací rozhodnutí a písemná vyjádření účastníků zmiňují v tomto ohledu článek 1346 a článek 1418 italského občanského zákoníku.
24–
Viz rovněž rozsudek ze dne 18. dubna 2024, Heureka Group (Internetové srovnávače cen) (C-605/21, EU:C:2024:324, bod 74).
25–       Viz bod 22 odůvodnění nařízení č. 1/2003
a rozsudek ze dne 14. prosince 2000, Masterfoods a HB (C-344/98, dále jen „rozsudek
Masterfoods“, EU:C:2000:689, bod 60).
26–       Pachev, A., „Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes“, in La justice en transition: vers une union européenne solidaire et durable – Justice in transition: towards a united and sustainable European Union
–
Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025, s. 573.
27–       Vnitrostátní soud však musí přesto posoudit existenci škody a přímé příčinné souvislosti mezi škodou a dotčenou dohodou nebo praktikou. I když byly konkrétní účinky protiprávního jednání určeny Komisí v jejím rozhodnutí, stále přísluší vnitrostátnímu soudu, aby individuálně určil škodu způsobenou každé osobě, která podala žalobu na náhradu škody. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 6. listopadu 2012, Otis a další (C‑199/11, EU:C:2012:684, body 65 a 66).
28–       Rozsudek ze dne 16. prosince 2015, British Airways v. Komise (T‑48/11, EU:T:2015:988, bod 40).
Viz rovněž
Joncheray, N., „Article 16: Uniform application of Community competition law – Commentary“, in Prete, L., Dekeyser, K., et al. (eds), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002, s. 399.
29–
Viz rovněž
Carovano, G., „Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence“, European Law Journal, sv. 31, č. 3, 2025, s. 272 a 273.
30–       Viz poznámka pod čarou 6 tohoto stanoviska.
31–       Mimo jiné viz
bod 32 odůvodnění rozhodnutí z roku 2013 a body 113 až 115, 358 a 359 odůvodnění rozhodnutí z roku 2016.
Viz rovněž rozsudek HSBC Holdings a další, body 18 a 19.
32–       Viz bod 1 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1011 ze dne 8. června 2016 o indexech, které jsou používány jako referenční hodnoty ve finančních nástrojích a finančních smlouvách nebo k měření výkonnosti investičních fondů, a o změně směrnic 2008/48/ES a 2014/17/EU a nařízení (EU) č. 596/2014 (Úř. věst. 2016, L 171, s. 1) a bod 5 odůvodnění prováděcího nařízení Komise (EU) 2016/1368 ze dne 11. srpna 2016,
kterým se stanoví seznam referenčních hodnot s kritickým významem používaných na finančních trzích podle nařízení 2016/1011 (Úř. věst. 2016, L 217, s. 1).
33–       Viz body 5 až 9 odůvodnění rozhodnutí z roku 2013 a body 20 až 26 odůvodnění rozhodnutí z roku 2016. Viz též stanovisko generálního advokáta N. Emilioua ve věci HSBC Holdings a další v. Komise (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, bod 1).
34–       Mimo jiné viz bod 388
odůvodnění a bod 392 písm. a) a e) odůvodnění rozhodnutí z roku 2016.
35–       Mimo jiné viz body 397 a 404 až 408 odůvodnění rozhodnutí z roku 2016.
36–       Viz poznámky pod čarou 7 a 8 tohoto stanoviska.
37–      Viz mimo jiné rozsudek HSBC Holdings a
daší, body 125, 191, 206 a 208.