null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 9. října 2025(1)
Věc C‑386/24
Centro Petroli Roma Srl
proti
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli,
vedlejší účastnice řízení:
IP Industrial SpA,
Eni SpA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie)]
„ Řízení o předběžné otázce – Článek 267 třetí pododstavec SFEU – Povinnost vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Výjimky z této povinnosti – Odpovědnost členských států za škodu způsobenou jednotlivcům porušeními unijního práva – Porušení přičitatelná vnitrostátnímu soudu – Kárná a občanskoprávní odpovědnost soudců – Nezávislost soudnictví – Směrnice 2006/123/ES – Směrnice 2008/118/ES – Daňové sklady – Režim s podmíněným osvobozením od daně – Podmínky pro vydání povolení“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie), je ve skutečnosti druhou takovou žádostí předloženou v rámci řízení vedeného před uvedeným soudem(2).
2.        Svými otázkami položenými v projednávané věci žádá předkládající soud o objasnění slučitelnosti určitých ustanovení vnitrostátního práva týkajících se provozování daňových skladů s unijním právem.
3.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nicméně nastoluje, byť pouze zběžně, ještě další otázku, a sice
otázku ústavní a systémové povahy.
Za jakých podmínek je tedy vnitrostátní právní úprava, která stanoví pravidla upravující občanskoprávní a kárnou odpovědnost soudců v případě soudních pochybení, včetně nedodržení unijního práva, jako je nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU, slučitelná s požadavkem nezávislosti soudnictví vyplývajícím z unijního práva?
4.        V tomto stanovisku se budu zabývat oběma uvedenými otázkami.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
5.        Bod 29 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu(3) uvádí:
„S ohledem na skutečnost, že Smlouva stanoví zvláštní právní základy pro otázky týkající se zdanění, a s ohledem na nástroje Společenství, které již v dané oblasti byly přijaty, je nezbytné vyloučit oblast daní z působnosti této směrnice.“
6.        Článek 2 odst. 3 směrnice 2006/123 stanoví ve vztahu k oblasti její působnosti, že „[t]ato směrnice se nevztahuje na oblast daní“.
7.        Body 15 a 16 odůvodnění směrnice Rady 2008/118/ES ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS(4) – směrnice 2008/118/ES sice byla v mezidobí zrušena(5), avšak ve věci v původním řízení se použije ratione temporis – uvádějí:
„(15) Jelikož je nutno provádět kontroly ve výrobních a skladovacích zařízeních, aby bylo zajištěno vybrání daňového dluhu, je v zájmu usnadnění takovýchto kontrol nezbytné zachovat systém skladů podléhajících schválení příslušnými orgány.
(16) Je rovněž nezbytné stanovit požadavky, jež musí plnit oprávnění skladovatelé […].“
8.        Článek 1 směrnice 2008/118 stanovil:
„1. Tato směrnice stanoví obecnou úpravu spotřební daně, která se ukládá přímo nebo nepřímo na spotřebu níže uvedeného zboží (dále jen ‚zboží podléhající spotřební dani‘):
a) energetické produkty a elektřina, na něž se vztahuje směrnice [Rady] 2003/96/ES [ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (Úř. věst. 2003, L 283, s. 51; Zvl. vyd. 09/01, s. 405)];
[…].“
9.        Článek 4 směrnice 2008/118 definoval v bodě 11) „daňový sklad“ jako „místo, kde oprávněný skladovatel v rámci své podnikatelské činnosti vyrábí, zpracovává, drží, přijímá nebo odesílá zboží podléhající spotřební dani v režimu s podmíněným osvobozením od daně za určitých podmínek stanovených příslušnými orgány členského státu, v němž se daňový sklad nachází“.
10.      Článek 16 odst. 1 směrnice 2008/118 stanovil:
„Zřízení a provoz daňového skladu oprávněným skladovatelem podléhá povolení příslušnými orgány členského státu, v němž se daňový sklad nachází.
Uvedené povolení podléhá podmínkám, které jsou orgány oprávněny stanovit pro účely předcházení možným daňovým únikům nebo zneužití daňového režimu.“
B.      Vnitrostátní právo
11.      Vnitrostátním právem použitelným na spor v původním řízení je decreto legislativo 26 ottobre 1995 n. 504, Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (legislativní nařízení č. 504 ze dne 26. října 1995, kterým se upravuje konsolidované znění právních předpisů týkajících se daní z výroby a ze spotřeby a s nimi spojených trestněprávních a správních sankcí; dále jen „legislativní nařízení“), ve znění pozdějších předpisů.
12.      Článek 23 legislativního nařízení (nadepsaný „Daňové sklady pro energetické produkty“) upravuje mimo jiné podmínky, za kterých je povolen
režim daňového skladu, přičemž provozování skladu skladovateli je podmíněno získáním povolení.
Konkrétně odstavce 3 a 4 uvedeného ustanovení jsou formulovány následovně:
„3. Správa v režimu daňového skladu může být povolena, pokud existují skutečné provozní a zásobovací potřeby zařízení pro obchodní sklady zkapalněného ropného plynu o kapacitě nejméně 400 metrů krychlových a pro obchodní sklady ostatních energetických produktů o kapacitě nejméně 10 000 metrů krychlových.
4. Správa v režimu daňového skladu může být rovněž povolena pro obchodní sklady zkapalněného ropného plynu o kapacitě menší než 400 metrů krychlových a pro obchodní sklady ostatních energetických produktů o kapacitě menší než 10 000 metrů krychlových, pokud je kromě podmínek stanovených v odstavci 3 splněna alespoň jedna z následujících podmínek:
a)      sklad dodává výrobek osvobozený od spotřební daně nebo se sníženou sazbou spotřební daně nebo přepravuje energetické produkty v režimu podmíněného osvobození od daně do států Evropské unie nebo do zemí mimo Evropskou unii v celkovém množství rovnajícím se nejméně 30 % celkové těžby za dvouleté období;
b)      sklad je rozšířením daňového skladu, který se nachází v bezprostřední blízkosti a patří do stejné skupiny podniků, nebo pokud je ve vlastnictví jiného subjektu, je trvale určen k provozu pro tento sklad.“
13.      Článek 63 legislativního nařízení (nadepsaný „Provozní povolení a roční poplatky“) stanoví, že povolení podle článku 23 dotčeného nařízení uděluje Ufficio dell’Agenzia delle dogane (celní úřad, Itálie; dále jen „celní úřad“).
14.      Podle předkládajícího soudu vydal celní úřad dne 4. prosince 2017, za účelem poskytnutí pokynů k výkladu některých ustanovení legislativního nařízení, circolare amministrativa n. 14/D (správní oběžník č. 14/D).
15.      Předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce konečně rovněž odkazuje na Legge 13 aprile 1988, n. 117, Risarcimento dei danni cagionati nell'esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati (zákon č. 117 ze dne 13. dubna 1988 o nápravě škod vzniklých při výkonu soudních funkcí a o občanskoprávní odpovědnosti soudců; dále jen „zákon č. 117 z roku 1988“), ve znění pozdějších předpisů.
16.      Článek 2 odst. 3
bis uvedeného zákona stanoví, že „při rozhodování o tom, zda došlo ke zjevnému porušení [vnitrostátního] práva a unijního práva, se přihlíží zejména k míře jasnosti a přesnosti porušených pravidel, jakož i k neomluvitelnosti a závažnosti nesplnění povinnosti. V případě zjevného porušení unijního práva se rovněž přihlédne k nesplnění povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 odst. 3 [SFEU], jakož i k rozporu mezi aktem nebo opatřením a výkladem podaným Soudním dvorem Evropské unie“.
III. Skutkový stav, řízení a předběžné otázky
17.      Centro Petroli Roma (navrhovatelka v původním řízení; dále jen „CPR“) je společnost zabývající se výrobou, zpracováním a obchodem s ropnými produkty v odvětví energetických produktů.
Od února 2016 provozuje činnost v režimu daňového skladu podle legislativního nařízení.
18.      Rozhodnutím č. 13042/2020 pozastavil celní úřad platnost povolení vydaného společnosti CPR z důvodu, že nesplňuje množstevní kritéria stanovená v čl. 23 odst. 3 legislativního nařízení.
Společnost CPR napadla uvedené rozhodnutí žalobou podanou k Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionální správní soud pro Lazio, Itálie).
Uvedený soud žalobu zamítl.
19.      Společnost CPR podala proti rozsudku vydanému v prvním stupni kasační opravný prostředek ke Consiglio di Stato (Státní rada).
Uvedený soud přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru pět předběžných otázek.
První dvě otázky se týkaly rozsahu povinnosti vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (první otázka) a vztahu mezi uvedenou povinností a vnitrostátními režimy odpovědnosti za soudní pochybení (druhá otázka).
Třetí, čtvrtá a pátá otázka se týkaly výkladu určitých ustanovení unijního práva, která byla podle všeho použitelná na daňové sklady.
20.      Uvedené otázky byly předmětem řízení ve věci C‑597/21, v níž Soudní dvůr rozhodl usnesením Centro Petroli Roma I. Ve zmíněném usnesení Soudní dvůr i) v odpovědi na první otázku upřesnil rozsah povinnosti vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce; ii) prohlásil druhou otázku za zjevně nepřípustnou, neboť neměla žádný vztah ke sporu v původním řízení; a iii) rozhodl, že není třeba odpovídat na zbývající tři otázky, které byly položeny pouze pro případ, že by Soudní dvůr na první otázku odpověděl kladně (což neučinil).
21.      V rámci téhož vnitrostátního řízení se Consiglio di Stato (Státní rada) na návrh společnosti CPR nyní znovu obrací na Soudní dvůr s druhou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce.
Otázky položené v tomto řízení – které se shodují se třetí, čtvrtou a pátou otázkou ve věci C‑597/21 – znějí následovně:
„1)      Brání správný výklad článků 101 až 106 SFEU a právního rámce stanoveného směrnicemi [2006/123] a [2008/118] takovému vnitrostátnímu pravidlu, jaké vyplývá z čl. 23 odst. 3 [legislativního nařízení], který stanoví, že ‚3.
Správa v režimu daňového skladu může být povolena, pokud existují skutečné provozní a zásobovací potřeby zařízení, pro obchodní sklady zkapalněného ropného plynu o kapacitě nejméně 400 metrů krychlových a pro obchodní sklady ostatních energetických produktů o kapacitě nejméně 10 000 metrů krychlových‘[?]
2)      Brání správný výklad článků 101 až 106 SFEU a právního rámce stanoveného směrnicemi [2006/123] a [2008/118] takovému vnitrostátnímu pravidlu, jaké vyplývá z čl. 23 odst. 4 písm. a) a b) [legislativního nařízení], který stanoví, že správa v režimu daňového skladu může být povolena zejména pro obchodní sklady zkapalněného ropného plynu o kapacitě menší než 400 metrů krychlových a pro obchodní sklady ostatních energetických produktů o kapacitě menší než 10 000 metrů krychlových, pokud je kromě podmínek stanovených v odstavci 3 splněna alespoň jedna z následujících podmínek:
‚a)      sklad dodává výrobek osvobozený od spotřební daně nebo se sníženou sazbou spotřební daně nebo přepravuje energetické produkty v režimu podmíněného osvobození od daně do států Evropské unie nebo do zemí mimo Evropskou unii […] v celkovém množství rovnajícím se nejméně 30 % celkové těžby za dvouleté období;
b)      sklad je rozšířením daňového skladu, který se nachází v bezprostřední blízkosti a patří do stejné skupiny podniků, nebo pokud je ve vlastnictví jiného subjektu, je trvale určen k provozu pro tento sklad.‘
3)      Brání správný výklad a uplatňování zásady proporcionality ve spojení s články 101 až 106 SFEU a s právním rámcem stanoveným ve směrnicích [2006/123] a [2008/118], a zejména v článku 9, čl. 14 bodu 5 a čl. 15 odst. 2 směrnice [2006/123] regulačním opatřením (oběžníkům, nařízením nebo jiným předpisům) přijatým vnitrostátním orgánem, jejichž účelem je vyjasnit výše uvedené podmínky stanovené v čl. 23 odst. 4 písm. a) a b) [legislativního nařízení] tím, že je doplňují?“
22.      Písemná vyjádření předložily společnost CPR, italská vláda a Evropská komise.
Tito zúčastnění rovněž přednesli ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 10. července 2025.
IV.    Analýza
23.      Podstatou tří otázek předkládajícího soudu, které lze posuzovat společně, je, zda články 101 až 106 SFEU, jakož i ustanovení směrnice 2006/123 a směrnice 2008/118 brání vnitrostátním opatřením, která stanoví kritéria založená na kapacitních, provozních a zásobovacích potřebách, podílech těžby nebo funkčním vztahu mezi sklady za účelem udělení povolení ke
správě obchodních skladů, které obchodují s energetickými produkty v režimu podmíněného osvobození od daně.
24.      Než přistoupím k analýze věcných aspektů takové otázky (C), je vhodné posoudit přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (A) a následně se věnovat jistému předběžnému problému, jímž se předkládající soud zabývá ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (B).
A.      K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
25.      Podle mého názoru není pochyb o tom, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci je z celkového pohledu přípustná.
Domnívám se nicméně, že předběžné otázky jsou částečně nepřípustné, a sice v rozsahu, v němž odkazují na články 101 a 106 SFEU.
26.      V tomto ohledu souhlasím s Komisí, že předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nevysvětlil – jak vyžaduje čl. 94 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora – důvody, na základě kterých má pochybnosti o výkladu pravidel Smluv týkajících se hospodářské soutěže mezi podniky, ani vztah, který spatřuje mezi uvedenými pravidly a ustanoveními legislativního nařízení.
Relevantní prvky analýzy (např.
příslušný výrobkový a zeměpisný trh, hlavní subjekty působící na uvedeném trhu, dopad dotčených právních předpisů na zmíněný trh atd.) nebylo možno vyvodit ani z informací poskytnutých předkládajícím soudem nebo zúčastněnými, kteří v tomto řízení předložili vyjádření.
27.      Jsem tudíž toho názoru, že není možné posoudit slučitelnost takové vnitrostátní právní úpravy, jako je dotčená právní úprava, s články 101 až 106 SFEU.
28.      Kromě toho mi přezkum přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce umožňuje analyzovat i jistý předběžný problém – který do určité míry souvisí s otázkou přípustnosti – jenž předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce zmínil pouze zběžně.
Tímto problémem je slučitelnost takového systému občanskoprávní a kárné odpovědnosti soudců za soudní pochybení, včetně nedodržení unijního práva, jako je nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU, s unijním právem.
B.      Předběžný problém: vnitrostátní systémy občanskoprávní a kárné odpovědnosti soudců za nedodržení unijního práva
29.      Pro pochopení toho, proč předkládající soud zmínil uvedenou otázku pouze zběžně, bude možná užitečné podívat se na věc z odstupu a stručně připomenout, čím se Soudní dvůr ve svém usnesení Centro Petroli Roma I zabýval (1) a čím se nezabýval (2). Následně stručně nastíním dvě linie judikatury, které jsou podle všeho v této souvislosti relevantní (3 a 4).
Nakonec nabídnu několik osobních úvah týkajících se dané záležitosti (5).
1.      K otázce řešené v usnesení Centro Petroli Roma I
30.      Jak je vysvětleno v bodě 20 výše, usnesení Centro Petroli Roma I se zabývalo pouze meritem první předběžné otázky v uvedené věci, která se týkala výkladu čl. 267 třetího pododstavce SFEU.
31.      Předkládající soud požádal o upřesnění k judikatuře, podle níž je vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni zproštěn své povinnosti obrátit se na Soudní dvůr v situaci obvykle označované jako acte clair:
je-li výklad ustanovení unijního práva natolik zřejmý, že není ponechán prostor pro žádnou rozumnou pochybnost(6). V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že dříve, než vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni dospěje k závěru, že situace acte clair skutečně vznikla, si musí být jist, že „stejnou jistotu by měly i ostatní soudy členských států rozhodující v posledním stupni a Soudní dvůr“(7).
32.      Pochybnosti předkládajícího soudu se týkaly zejména způsobu, jakým je vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni povinen ověřit splnění uvedené podmínky.
Stručně řečeno šlo o to, zda je vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni povinen podrobně prokazovat, že by ostatní soudy členských států rozhodující v posledním stupni a Soudní dvůr vykládaly příslušné ustanovení unijního práva stejně.
33.      V reakci na uvedené pochybnosti Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni není povinen podrobně prokazovat, že by soudy jiných členských států rozhodující v posledním stupni a Soudní dvůr podaly stejný výklad(8). Stačí totiž, aby vnitrostátní soud – poté, co řádně posoudil charakteristické znaky unijního práva, zvláštní obtíže, které výklad unijního práva vyvolává, a nebezpečí rozporů v soudních rozhodnutích v rámci Unie – nabyl hlubokého přesvědčení, že tyto jiné soudy by dospěly ke stejnému závěru(9).
34.      Soudní dvůr tak upřesnil, že při rozhodování o tom, zda jsou či nejsou povinny předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v potenciální situaci acte clair, mají vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni uplatnit kritérium „rozumného přesvědčení“.
Vzhledem k tomu, že určení správného výkladu ustanovení unijního práva je čistě právní otázkou, nelze běžná procesní pravidla v oblasti dokazování a důkazního břemene považovat v tomto ohledu za plně použitelná.
Zjednodušeně řečeno, vnitrostátní soud musí rozhodnout, zda mu byly předloženy skutečnosti, které mohou podpořit alternativní výklad dotčeného ustanovení unijního práva
– tedy výklad odlišný od výkladu, který je podle uvedeného soudu na první pohled výkladem správným – a tento alternativní výklad je dostatečně hodnověrný, že jej nelze bez dalšího odmítnout(10).
35.      V této souvislosti je vhodné rovněž připomenout, jak Soudní dvůr konstatoval v bodě 51 rozsudku Consorzio, že pokud má vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni za to, že je zproštěn povinnosti stanovené v čl. 267 třetím pododstavci SFEU, a sice povinnosti obrátit se na Soudní dvůr s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, musí své rozhodnutí odůvodnit.
36.      Jak jsem se pokusil vysvětlit ve svém stanovisku ve věci KUBERA, požadovaná míra podrobnosti odůvodnění se nutně liší v závislosti na zvláštních okolnostech každého jednotlivého případu.
Podle mého názoru by obvykle mělo postačovat, aby dotčený vnitrostátní soud:
i) výslovně uvedl uplatňovanou výjimku (některou z výjimek stanovených v judikatuře CILFIT(11)) a ii) stručně vysvětlil, proč má za to, že je tato výjimka použitelná.
To však nevylučuje, že v určitých zvláštních případech může být nezbytná větší míra podrobnosti, nebo naopak že důvody pro odmítnutí podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce jsou natolik zjevné, že výslovné odůvodnění v tomto ohledu případně nebude nutné vůbec(12).
2.      K otázce neřešené v usnesení Centro Petroli Roma I
37.      Ve svém usnesení Centro Petroli Roma I se Soudní dvůr naopak nezabýval meritem druhé předběžné otázky, neboť, jak bylo uvedeno, byla uvedená otázka shledána zjevně nepřípustnou(13). Z tohoto důvodu předkládající soud v projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce – poté, co se seznámil s posouzením Soudního dvora ohledně tohoto bodu – nevznáší v tomto ohledu žádnou otázku, avšak dodává, že základní problém je podle jeho názoru i nadále záležitostí, která naléhavě vyžaduje řešení.
38.      Pochybnosti předkládajícího soudu se v podstatě týkají toho, zda je s unijním právem slučitelný vnitrostátní systém občanskoprávní a kárné odpovědnosti soudců za taková soudní pochybení, včetně pochybení při výkladu a uplatňování pravidel unijního práva, jako je nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU. Předkládající soud vysvětluje, že nejistota ohledně správného vzájemného působení italských právních předpisů o odpovědnosti soudců a pravidel unijního práva týkajících se nezávislosti soudnictví má vliv na způsob, jakým nahlíží na svou povinnost podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU. Postoj uvedeného soudu chápu tak, že režim osobní odpovědnosti, který je příliš přísný,
by podle něj soudy rozhodující v posledním stupni fakticky pobízel k podávání žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, a to i v řadě případů, kdy mají za to, že působnost a smysl použitelných ustanovení unijního práva jsou dostatečně jasné.
39.      Projednávaná věc je patrně jedním z takových případů, neboť předkládající soud podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce především z toho důvodu, aby zabránil riziku vzniku odpovědnosti, ačkoli
byl přesvědčen, že dotčená ustanovení unijního práva představují pro účely sporu acte clair.
40.      Vzhledem k tomu, že otázka vznesená předkládajícím soudem je otázkou ústavní povahy se systémovými důsledky, považuji za vhodné předestřít v tomto ohledu několik úvah, které by snad mohly předkládajícímu soudu i jiným vnitrostátním soudům nacházejícím se v podobné situaci pomoci.
41.      Toto řízení nicméně zjevně není řízením, v němž by měla být posuzována slučitelnost takového systému odpovědnosti soudců, jako je systém zavedený italským zákonodárcem prostřednictvím zákona č. 117 z roku 1988, ve znění pozdějších předpisů, s unijním právem(14).
42.      Svou analýzu tudíž omezím na určité úvahy obecné povahy a zaměřím se zejména na ty druhy soudních pochybení, které by mohly vést k „osobní odpovědnosti“ (slovní spojení, které budu v tomto kontextu používat) soudců, aniž by byla ohrožena nezávislost soudnictví.
Tímto slovním spojením
„osobní odpovědnost“ označuji jak občanskoprávní, tak kárnou odpovědnost.
Ačkoli se tyto dva druhy odpovědnosti přirozeně do určité míry liší, lze podle mého názoru z hlediska unijního práva nalézt řadu zásad použitelných na oba druhy odpovědnosti.
Naproti tomu se v tomto stanovisku nebudu zabývat trestní odpovědností, neboť na tento druh odpovědnosti se dotčená vnitrostátní ustanovení nevztahují a v každém případě lze podle všeho říci, že takový druh odpovědnosti vyvolává odlišné otázky.
43.      V úvodu nabídnu rozlišení dvou oblastí odpovědnosti za soudní pochybení:
odpovědnosti členských států a osobní odpovědnosti soudců.
Uvedené dva druhy odpovědnosti byly předmětem dvou linií judikatury, které jsou přirozeně úzce provázány.
3.      Odpovědnost členských států
44.      Z ustálené judikatury vyplývá, že systému unijních Smluv je vlastní zásada odpovědnosti státu za škodu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva.
Tato zásada je platná pro jakékoli porušení unijního práva členským státem, a to bez ohledu na veřejný orgán, který se tohoto porušení svým jednáním nebo opomenutím dopustil(15).
45.      Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že takové porušení zakládá jednotlivcům právo na náhradu škody, jsou-li splněny tři podmínky:
i) porušené pravidlo unijního práva jim přiznává práva, ii) porušení tohoto pravidla je dostatečně závažné a iii) existuje přímá příčinná souvislost mezi tímto porušením a škodou, kterou tito jednotlivci utrpěli(16). Uvedené podmínky byly stanoveny unijním právem a členské státy do nich tudíž nemohou zasahovat, pokud by takový zásah mohl vést k vyloučení odpovědnosti v situacích, kdy by jinak ke vzniku takové odpovědnosti došlo(17).
46.      V řadě věcí z doby krátce po roce 2000 Soudní dvůr upřesnil, že se uvedené zásady použijí i na nesplnění povinností ze strany vnitrostátních soudních orgánů, včetně těch, která vyplývají z rozhodnutí soudů rozhodujících v posledním stupni(18).
47.      V tomto kontextu Soudní dvůr rovněž poskytl několik upřesnění, pokud jde o výše uvedenou druhou podmínku týkající se dostatečně závažného porušení unijního práva, z níž vyplývá, že každé porušení pravidla unijního práva nutně nevyvolá vznik odpovědnosti členského státu.
Pokud jde konkrétně o porušení povinností přičitatelná vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni, Soudní dvůr uvedl, že taková podmínka znamená, že „odpovědnost [státu vznikne] pouze ve výjimečném případě, když vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni zjevným způsobem porušil použitelné právo“(19).
48.      Soudní dvůr v tomto ohledu konstatoval, že pro určení, zda je porušení unijního práva „dostatečně závažné“, musí vnitrostátní soud zohlednit všechny skutečnosti charakterizující situaci, která je mu předložena.
Mezi takové skutečnosti patří podle Soudního dvora: (i) stupeň jasnosti a přesnosti porušeného pravidla; (ii) rozsah posuzovací pravomoci, kterou toto pravidlo ponechává vnitrostátním orgánům; (ii) úmyslná nebo neúmyslná povaha spáchaného protiprávního jednání nebo způsobené škody; (iv) omluvitelnost nebo neomluvitelnost případného nesprávného právního posouzení; (v) okolnost, že případný postoj zaujatý orgánem Evropské unie mohl přispět k přijetí nebo zachování vnitrostátních opatření nebo zvyklostí odporujících unijnímu právu; a (vi) (případné) nesplnění povinnosti dotčeného vnitrostátního soudu předložit předběžnou otázku podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU(20).
49.       Tuto judikaturu chápu v tom smyslu, že pouhé nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU vnitrostátním soudem rozhodujícím v posledním stupni nemůže samo o sobě založit odpovědnost státu.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora „v systému přímé spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, zavedeném článkem 267 SFEU, nemají účastníci žádnou možnost iniciativy“, a „[účastníci řízení nemohou vnitrostátní soudy přinutit] podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce […]
Systém zavedený článkem 267 SFEU tedy nepředstavuje procesní prostředek, který by měli k dispozici účastníci řízení ve sporu probíhajícím před vnitrostátním soudem“(21).
50.      ednoduše řečeno, čl. 267 třetí pododstavec SFEU není ustanovením, které přiznává práva jednotlivcům, a porušení tohoto ustanovení tedy nemůže samo o sobě založit odpovědnost členského státu.
Kromě toho si lze jen stěží představit, jak by pouhé odmítnutí podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce mohlo způsobit účastníku řízení újmu v případě, že jsou příslušná ustanovení unijního práva vykládána správně.
51.      Pokud však vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni vyloží ustanovení unijního práva nesprávně, skutečnost, že případně porušil povinnost předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se tohoto ustanovení, představuje okolnost, kterou je nutno vzít v úvahu při posuzování závažnosti takového porušení.
52.      Konečně bude možná užitečné zdůraznit, že zásada odpovědnosti státu, která je vlastní systému procesních prostředků zavedenému unijními Smlouvami, neznamená osobní odpovědnost soudců, ale odpovědnost členských států.
Vzhledem k tomu, že odpovědnost za soudní rozhodnutí, která jsou v rozporu s unijním právem, ponese stát a náhrada újmy dotčeným jednotlivcům je vyplácena z vnitrostátního rozpočtu, nepředstavuje takový systém odpovědnosti žádné zvláštní riziko zpochybnění nezávislosti vnitrostátních soudů(22).
4.      Osobní odpovědnost soudců
53.      Naproti tomu zavedení systémů osobní odpovědnosti soudců v případě soudních pochybení spadá pod organizaci soudnictví, tedy do pravomoci členských států(23).
Členské státy mají při zavádění takového systému široký prostor pro uvážení(24). Existuje
ostatně celá paleta takových systémů jak v Unii, tak i mimo ni, které stanoví různé stupně imunity proti občanskoprávní nebo kárné odpovědnosti za jednání uskutečněná při výkonu soudních funkcí(25).
54.      Soudní dvůr již měl příležitost posuzovat slučitelnost některých vnitrostátních systémů osobní odpovědnosti soudců s unijním právem v řadě věcí, které mu byly v posledních letech předloženy.
55.      V tomto ohledu Soudní dvůr připustil, že existence systémů osobní odpovědnosti soudců za soudní pochybení může přispívat k posílení odpovědnosti a účinnosti soudního systému.
Soudní dvůr však rovněž zdůraznil, že při výkonu své pravomoci v této oblasti musí členské státy dodržovat unijní právo.
Zejména považoval za podstatné, aby byl každý takový systém koncipován tak, aby zajišťoval dodržování požadavku nezávislosti soudů, které rozhodují o otázkách souvisejících s uplatňováním nebo výkladem unijního práva(26).
56.      V tomto okamžiku jistě nemusím zdůrazňovat význam požadavku vyplývajícího ze systému unijního práva, aby soudy, které vykládají a uplatňují unijní právo, byly nezávislé(27). Zmíněný požadavek vyplývá zejména z článku 2 SEU, čl. 19 odst. 1 SEU a článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
Je rovněž implicitně obsažen v článku 267 SFEU.
57.      Je zřejmé, že uznání zásady osobní odpovědnosti soudců za soudní pochybení s sebou nese určitá rizika, pokud jde o jejich nezávislost a nestrannost(28). Nesprávně koncipované systémy odpovědnosti mohou ohrozit vyváženost a integritu soudního rozhodování
– nebo přinejmenším vyvolat podezření v očích veřejnosti, že by uvedené kvality soudního rozhodování mohly být ohroženy.
Pouhá perspektiva zahájení kárného řízení na žádost členů vlády nebo z podnětu vycházejícího z hierarchie soudů, popřípadě perspektiva vedení soudního řízení zahájeného nespokojenými účastníky řízení by mohla v určitých případech, byť nevědomky, vyvíjet nátlak na soudce, kteří mají rozhodovat v občanskoprávním nebo správním sporu, popřípadě v trestní věci(29).
Taková řízení totiž mohou mít závažné důsledky pro život a kariéru sankcionovaných soudců(30).
Nesprávně koncipované systémy osobní odpovědnosti by tedy mohly vést ke vzniku rizika podjatosti, popřípadě by mohly mít odrazující účinek na výkon soudních funkcí(31).
58.      Soudní dvůr z tohoto důvodu rozhodl, že „i když záruka nezávislosti nevyžaduje, aby byla soudcům přiznána absolutní imunita ve vztahu k jednáním, jež uskutečnili při výkonu své soudcovské funkce, jejich osobní odpovědnost za újmy způsobené při výkonu funkce však může vzniknout pouze ve výjimečných případech, ve kterých byla prokázána jejich závažná osobní vina“(32). Z toho vyplývá, že „rozhodnutí[, které] je stiženo vadou soudního pochybení, nemůže sam[o] o sobě postačovat ke vzniku osobní odpovědnosti dotyčného soudce“(33).
59.      Kromě toho měl Soudní dvůr za to, že k zajištění dodržování zásady nezávislosti soudnictví jsou nezbytné i jiné prvky vnitrostátních systémů osobní odpovědnosti soudců.
Soudní dvůr zejména rozhodl, že takové systémy musí stanovit „[pravidla], která definují zejména jednání zakládající kárné provinění i konkrétně použitelné sankce, která dále upravují účast nezávislého orgánu za použití postupu plně zaručujícího práva zakotvená v článcích 47 a 48 Listiny, zejména právo na obhajobu, a která zakotvují možnost napadnout rozhodnutí kárných orgánů soudní cestou“(34).
60.      V tomto kontextu nyní uvedu několik poznámek, které by snad mohly předkládajícímu soudu pomoci vypořádat se s klíčovou otázkou, která je předmětem jeho žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce:
za jakých okolností by mohlo soudní pochybení vyvolat osobní odpovědnost soudců za jimi vydaná (nesprávná) rozhodnutí, aniž došlo k ohrožení nezávislosti soudnictví.
5.      Několik úvah k osobní odpovědnosti soudců a nezávislosti soudnictví
61.      Nejprve bych rád upřesnil, že podle mého názoru nelze formulovat kritérium, pomocí kterého by bylo možno jasně rozlišovat mezi soudními pochybeními, která by mohla vést ke vzniku osobní odpovědnosti soudců, aniž
byla ohrožena nezávislost soudnictví, a soudními pochybeními, která by naopak mohla být z tohoto úhlu problematická.
Jsem toho názoru, že je možné poskytnout pouze určité vůdčí zásady, které by se mohly vztahovat na občanskoprávní i na kárnou odpovědnost.
62.      Celou řadu uvedených zásad lze vyvodit z judikatury Soudního dvora, o níž je pojednáno výše.
Odkazuji nejen na judikaturu týkající se osobní odpovědnosti soudců, ale i na judikaturu týkající se odpovědnosti členských států.
Vzhledem k jejich podobnému předmětu se totiž některé zásady vyjádřené v rozhodnutích Soudního dvora týkajících se odpovědnosti státu mohou podle mého názoru ve vztahu k osobní odpovědnosti soudců použít per analogiam.
63.      Mám však za to, že obecně by podmínky vzniku osobní odpovědnosti měly být přísnější než podmínky vzniku odpovědnosti členského státu.
Soudní dvůr totiž rozhodl, že zatímco formy odpovědnosti státu obvykle nevyvolávají žádné problémy, pokud jde o požadavek nezávislosti soudnictví, v případě systému osobní odpovědnosti by tomu mohlo být jinak.
Pokud jsou takové systémy nesprávně koncipovány, mohly by potenciálně ohrozit nezávislost soudnictví. Z uvedeného důvodu Soudní dvůr ve vztahu k systémům osobní odpovědnosti zdůraznil, že taková odpovědnost by mohla vzniknout pouze ve „zcela“ výjimečných případech(35).
64.      To samozřejmě platí i pro povinnost vnitrostátních soudů posledního stupně podat Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU. V tomto ohledu tedy mohu s postojem vyjádřeným generální advokátkou T. Ćapeta(36), která uvádí, že pokud vnitrostátní soud řádně vysvětlí důvody, proč nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, nemůže mít nepodání takové žádosti nikdy za následek vznik osobní odpovědnosti soudců, souhlasit jen částečně.
Nyní vysvětlím, co si pod tím představuji.
65.      Z článku 267 třetího pododstavce SFEU vyplývají dvě povinnosti:
povinnost, která je spíše věcné povahy (povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru v případě, že vyvstala otázka týkající se výkladu unijního práva a výjimky podle rozsudku CILFIT se nepoužijí), a povinnost spíše procesní povahy (vysvětlit důvody, proč bylo podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce odmítnuto)(37). Tyto povinnosti jsou sice neoddělitelně propojeny, nicméně zůstávají i nadále samostatnými povinnostmi.
66.      Nevidím žádný přijatelný důvod, proč by ke vzniku odpovědnosti mělo vést porušení pouze jedné z těchto povinností.
To platí tím spíše, že hlavní a nejdůležitější z uvedených dvou povinností je zjevně povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a to z důvodu jejího dopadu na dotčený spor i na jednotu a soudržnost unijního právního řádu.
Povinnost uvést odůvodnění je ve vztahu k zajištění splnění uvedené hlavní povinnosti vedlejší a nápomocná.
67.      Jak uvedl Soudní dvůr, zachování nezávislosti soudů nemůže mít za následek „úplné vyloučení možnosti, že v určitých zcela výjimečných případech může být založena kárná odpovědnost soudce z důvodu jím vydaných soudních rozhodnutí. Takový požadavek nezávislosti totiž zjevně nemá za cíl podporovat případná závažná a naprosto neomluvitelná jednání soudců, která by spočívala například v porušení pravidel vnitrostátního a unijního práva, jejichž dodržování mají zajišťovat, kterého by se dopustili úmyslně a se zlým úmyslem nebo v důsledku zvlášť závažné a hrubé nedbalosti, nebo v uchýlení se ke svévoli či odepření spravedlnosti, mají-li jakožto nositelé rozhodovací funkce soudit spory, které jim jednotlivci předkládají“(38).
68.      Tyto úvahy jsou podle všeho v zásadě relevantní pro všechny povinnosti vyplývající z pravidel unijního práva.
Nelze tudíž vyloučit, že nepodání žádosti Soudnímu dvoru o rozhodnutí o předběžné otázce z důvodu flagrantního pochybení při výkladu a uplatňování čl. 267 třetího pododstavce SFEU(39) by mohlo legitimně založit osobní odpovědnost soudců odpovědných za takové porušení(40).
69.      V tomto okamžiku však považuji za nezbytné rozlišovat mezi občanskoprávní odpovědností a kárnou odpovědností.
Jsem toho názoru, že v případě občanskoprávní odpovědnosti by mělo porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vést ke vzniku takové odpovědnosti pouze tehdy, pokud bylo ustanovení unijního práva, ve vztahu k němuž měl vnitrostátní soud Soudnímu dvoru takovou žádost podat, vyloženo nesprávně, čímž navrhovateli vznikla újma.
Jak je vysvětleno v bodě 50 výše, jsou-li relevantní ustanovení unijního práva použita správně, nemůže stranám sporu žádná újma vzniknout.
70.      Naproti tomu v případě kárné odpovědnosti nevidím žádný důvod k vyloučení možnosti, že by porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce mohlo za mimořádných okolností odůvodnit kárná opatření bez ohledu na škodu způsobenou stranám sporu.
Tak tomu může být zejména v případě, kdy odmítnutí podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepředstavuje vzácný, či dokonce ojedinělý případ, ale naopak se porušování takové povinnosti pravidelně opakuje. V takovém případě mají negativní důsledky vyplývající z porušení vliv na účinnost mechanismu spolupráce zavedeného článkem 267 SFEU.
71.      V každém případě znovu opakuji, že ke vzniku obou forem odpovědnosti může dojít pouze ve velmi výjimečných případech.
72.      Například skutečnost, že Soudní dvůr možná jedno takové nesplnění povinnosti konstatoval v rámci řízení zahájeného podle článků 258 nebo 259 SFEU(41), není v tomto ohledu rozhodující.
Každé nedodržení unijního práva – bez ohledu na to, jak zjevné a nakolik závažné je
– může být totiž předmětem řízení o nesplnění povinnosti(42).
73.      Totéž platí mutatis mutandis, pokud jde o situace, kdy je Soudní dvůr vnitrostátním soudem žádán, aby zvážil, zda musí být za daných okolností čl. 267 třetí pododstavec SFEU vykládán v tom smyslu, že je vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni povinen podat žádost Soudnímu dvoru o rozhodnutí o předběžné otázce(43). Pominu-li situaci, že by byl Soudní dvůr konkrétně žádán o to, aby rozhodl o závažnosti porušení povinnosti pro účely odpovědnosti (odpovědnosti státu nebo osobní odpovědnosti soudců), pak by Soudní dvůr odpověděl jednoduše vyjasněním rozsahu povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve světle právních a skutkových okolností, se kterými jej předkládající soud seznámil.
74.      Taková odpovědnost kromě toho nemůže vyplývat ani z pouhé skutečnosti, že Soudní dvůr v pozdější judikatuře přijal jiný výklad dotčeného pravidla unijního práva, než jaký zastával vnitrostátní soud, který uvedené pravidlo považoval za acte clair (či acte éclairé).
Mám za to, že okolnosti
ex post facto by měly být v tomto kontextu uplatňovány velmi obezřetně.
Stejně jako judikatura v jakémkoli jiném právním systému, i unijní judikatura se neustále vyvíjí, neboť unijní soudy (Soudní dvůr Evropské unie a vnitrostátní soudy) vydávají stále nová rozhodnutí, v nichž jsou stávající pravidla uplatňována na nové okolnosti.
Vývoj judikatury je jevem, který je v Unii patrně ještě významnější, neboť Unie byla od počátku koncipována jako dynamické zřízení.
75.      Podle mého názoru existují čtyři parametry, které by mohly být klíčové při zjišťování, zda došlo k soudnímu pochybení, které by – z důvodu své zcela výjimečné povahy – mohlo potenciálně založit osobní odpovědnost, aniž by došlo k ohrožení nezávislosti soudnictví. Z pohledu rozumného a obezřetného soudce musí být soudní pochybení – v projednávané věci nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce – i) zjevné (jasné a zřejmé, neponechávající prostor pro diskusi); ii) závažné (mající významný dopad buď na výsledek původního řízení, nebo na účinnost mechanismu spolupráce); iii) neomluvitelné (postrádající jakýkoli faktor, který mohl mít při rozumném posouzení za následek vznik pochybení); a iv) výsledkem vědomého rozhodnutí soudců nepřihlížet k právní úpravě nebo jejich hrubé nedbalosti.
76.      Tyto závěry podle mne zhruba odpovídají mezinárodním normám i judikatuře Corte costituzionale (Ústavní soud)(44).
77.      Vnitrostátní systém osobní odpovědnosti soudců v případě nedodržení unijního práva, včetně nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU, která by mohla vzniknout v důsledku menších pochybení, by mohl podle mého názoru ohrozit vyváženost a integritu soudního rozhodování, a tím nepříznivě ovlivnit nezávislost soudců.
78.      Takový systém by kromě toho mohl ohrozit účinnost systému soudní spolupráce a dialogu mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU(45). Podle ustálené judikatury Soudního dvora nemohou pravidla vnitrostátního práva vnitrostátnímu soudu bránit v tom, aby využil své diskreční pravomoci podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, popřípadě splnil takovou povinnost.  Kombinace těchto prvků (diskreční pravomoc a povinnost, v závislosti na okolnostech věci) je, jak rozhodl Soudní dvůr, „nedílnou součástí“ uvedeného systému spolupráce a dialogu(46).
79.      Podle mého názoru se podobné úvahy použijí i na pravidla vnitrostátního práva, která de facto zbavují vnitrostátní soudy posledního stupně prostoru pro uvážení, který jim přiznává článek 267 SFEU při posuzování toho, zda před nimi řádně „vyvstala“ otázka výkladu unijního práva.
Otázka, zda se některá z výjimek stanovených v rozsudku CILFIT použije v určitém konkrétním případě, vyžaduje, aby dotčený soud provedl podrobné posouzení(47). Pro účely určení, zda vzniká povinnost stanovená v čl. 267 třetím pododstavci SFEU, je nutno zohlednit řadu aspektů, což v zásadě přísluší vnitrostátnímu soudu, který tak musí učinit nezávisle a s veškerou řádnou péčí(48).
80.      Vnitrostátní právo nemůže mít za následek omezení prostoru vnitrostátního soudu pro uvážení podle článku 267 SFEU, v jehož důsledku by některé situace, v nichž neexistuje povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, byly v praxi považovány za situace, v nichž žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podána být musí(49). Za takových okolností by byla podávána řada žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, ačkoli by to nevycházelo z žádné skutečné potřeby.
To by způsobilo zbytečné průtahy v řešení dotčených sporů a zvýšilo by to nápad věcí u Soudního dvora, což by mohlo následně nepříznivě ovlivnit účinné a včasné vyřešení ostatních věcí, které jsou u Soudního dvora projednávány.
Takový přístup by rovněž umožňoval zneužívání řízení bezskrupulózními účastníky řízení.
81.      S ohledem na výše uvedené se domnívám, že vnitrostátní systémy občanskoprávní a kárné odpovědnosti soudců za soudní pochybení, včetně odpovědnosti za nesplnění požadavku nezávislosti soudnictví vyplývajícího z unijního práva, jako je nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU, jsou slučitelné s unijním právem, pokud jsou omezeny na zcela výjimečné situace.
Jedná se o situace, kdy je soudní pochybení zjevné, závažné a neomluvitelné, vyplývající z vědomého rozhodnutí soudce nepřihlížet k právní úpravě nebo z hrubé nedbalosti na straně takového soudce.
C.      K předběžným otázkám
82.      Svými třemi otázkami předkládající soud žádá Soudní dvůr o správný výklad tří souborů pravidel unijního práva, přičemž se Soudního dvora táže, zda je taková vnitrostátní právní úprava, jako je legislativní nařízení, slučitelná s i) články 101 až 106 SFEU; ii) ustanoveními směrnice 2006/123; a iii) ustanoveními směrnice 2008/118.
83.      V bodech 25 až 27 výše jsem vysvětlil, že předběžné otázky jsou nepřípustné, pokud jde o články 101 až 106 SFEU.
Níže se budu zabývat výkladem zbývajících dvou souborů ustanovení.
1.      Směrnice 2006/123
84.      Směrnice 2006/123 – často nazývaná „směrnice o službách“ – „stanoví obecná ustanovení k usnadnění výkonu svobody usazování pro poskytovatele služeb a volného pohybu služeb“ (čl. 1 odst. 1 uvedené směrnice) odstraněním překážek bránících rozvoji trhu služeb v Evropské unii s cílem posílit vnitřní trh a zároveň podpořit vyvážený a udržitelný hospodářský a sociální pokrok (body 1 a 5 odůvodnění).
85.      Článek 2 směrnice 2006/123, který se týká „oblasti působnosti“, stanoví, že se tato směrnice „vztahuje na služby poskytované poskytovateli usazenými v některém členském státě“ (odstavec 1).
Dále vyjmenovává některé činnosti, na které se směrnice výjimečně nevztahuje (odstavec 2), a konečně stanoví, že směrnice „se nevztahuje na oblast daní“ (odstavec 3)(50).
86.      Bod 29 odůvodnění směrnice 2006/123 vysvětluje důvod, proč bylo zmíněné vyloučení zakotveno:
„S ohledem na skutečnost, že Smlouva stanoví zvláštní právní základy pro otázky týkající se zdanění, a s ohledem na nástroje [Unie], které již v dané oblasti byly přijaty, je nezbytné vyloučit oblast daní z působnosti této směrnice“.
87.      Ve svém rozsudku Airbnb Ireland a Airbnb Payments UK Soudní dvůr ve světle uvedených skutečností rozhodl, že výraz „oblast daní“ musí být vykládán široce a vztahuje se „nejen na všechny daňové oblasti, nýbrž i na všechny aspekty této oblasti“(51).
88.      S ohledem na výše uvedené je nutno mít za to, že vnitrostátní ustanovení napadená společností CPR se týkají „oblasti daní“ ve smyslu čl. 2 odst. 3 směrnice 2006/123.
Zmíněná ustanovení stanoví podmínky, za nichž je daňové zvýhodnění poskytováno určitým hospodářským subjektům (skladovatelům).
Uvedené zvýhodnění spočívá – podle čl. 4 bodu 1 směrnice 2008/118 – v povolení „vyrábět, zpracovávat, držet, přijímat nebo odesílat zboží podléhající spotřební dani v režimu s podmíněným osvobozením od daně v daňovém skladu“(52).
89.      Legislativní nařízení totiž představuje opatření provádějící směrnici 2008/118, legislativní akt přijatý na základě tehdejšího článku 93 ES (nyní článek 113 SFEU), který umožňuje přijetí „ustanovení k harmonizaci právních předpisů týkajících se daní z obratu, spotřebních daní a jiných nepřímých daní“.
Naproti tomu směrnice 2006/123 byla přijata na základě tehdejšího
čl. 47 odst. 2 a tehdejšího článku 55 ES (nyní čl. 56 druhý pododstavec a článek 62 SFEU), což jsou právní základy týkající se volného pohybu služeb.
90.      Vzhledem k tomu, že směrnice 2006/123 není v projednávané věci použitelná, nemůže být vykládána v tom smyslu, že brání takovým ustanovením, jako jsou ustanovení obsažená v legislativním nařízení.
2.      Směrnice 2008/118
91.      Článek 16 odst. 1 směrnice 2008/118 stanoví, že „[z]řízení a provoz daňového skladu oprávněným skladovatelem podléhá povolení příslušnými orgány členského státu, v němž se daňový sklad nachází“.
Uvedené ustanovení rovněž doplňuje, že „[u]vedené povolení podléhá podmínkám, které jsou orgány oprávněny stanovit pro účely předcházení možným daňovým únikům nebo zneužití daňového režimu“(53).
92.      Bod 15 odůvodnění směrnice 2008/118 vysvětluje, že „[j]elikož je nutno provádět kontroly ve výrobních a skladovacích zařízeních, aby bylo zajištěno vybrání daňového dluhu, je v zájmu usnadnění takovýchto kontrol nezbytné zachovat systém skladů podléhajících schválení příslušnými orgány“.
Bod 16 odůvodnění téže směrnice dodává, že „[j]e rovněž nezbytné stanovit požadavky, jež musí plnit oprávnění skladovatelé […]“(54).
93.      Z uvedených ustanovení tedy jasně vyplývá, že systém povolování je nástrojem k předcházení daňovým únikům, zneužitím daňového režimu a podvodům.
Cílem takového systému je totiž „zajistit, že tento skladovatel dosahuje míry spolehlivosti vyžadované u režimu s podmíněným osvobozením od daně“(55). Jak Soudní dvůr zopakoval při mnoha příležitostech, „v oblasti působnosti směrnice 2008/118 obecně představuje předcházení daňovým únikům a zneužitím společný cíl jak unijního práva, tak práv členských států […] jak potvrzují body 15 a 16 jejího odůvodnění a její článek 16“(56).
94.      Ve skutečnosti se jedná o jediný cíl dotčeného systému(57). Členské státy tudíž nemohou prostřednictvím povolovacího systému stanoveného touto směrnicí sledovat jiné cíle, které nemají nic společného s cílem předcházení daňovým únikům a zneužitím.
95.      Pokud jsou však podmínky stanovené vnitrostátním právem pro udělení povolení určeny k tomu, aby dále podporovaly dosažení uvedeného cíle, mají členské státy v tomto ohledu široký prostor pro uvážení.
Směrnice 2008/118 totiž neobsahuje ve vztahu k této problematice žádné pravidlo ani vůdčí zásadu.
Jak je uvedeno v doporučení Komise 2000/789/ES ze dne 29. listopadu 2000, kterým se stanoví obecné zásady pro udělování povolení skladovatelům podle směrnice Rady 92/12/EHS s ohledem na výrobky podléhající spotřební dani
(neoficiální překlad)(58), členské státy využily za uvedeným účelem různých kritérií.
96.      Italská vláda na jednání vysvětlila, že podle jejích zkušeností jsou podvody častěji páchány nově založenými malými společnostmi – často zakládanými prostřednictvím tzv. bílých koní – které jsou v okamžiku, kdy je protiprávní jednání odhaleno orgány veřejné moci, rychle zrušeny. Z tohoto důvodu vycházejí italské právní předpisy především z kritérií, která zaručují minimální kapacitu nebo relevantní obchodní činnost ve vztahu ke skladu nebo jeho vztah ke stávajícím skladům s prokázanou historií provozování skutečné činnosti.
Uvedená vláda dodala, že růst počtu malých skladů „jako hub po dešti“ by činilo dohled nad jejich činnostmi pro orgány veřejné moci obtížným a nákladným.
97.      Na základě těchto skutečností se domnívám, že ve směrnici 2008/118 není uvedeno nic, co by mohlo zásadně bránit vnitrostátní právní úpravě, která podmiňuje získání požadovaného povolení splněním kritérií založených na kapacitních, provozních a zásobovacích potřebách, podílech těžby nebo funkčním vztahu mezi sklady.
Pokud se skutkové okolnosti uváděné italskou vládou potvrdí – což přísluší ověřit předkládajícímu soudu – není ve spise uvedena žádná informace, která by nasvědčovala tomu, že volbou výše uvedených kritérií italské orgány překročily prostor pro uvážení, který jim přiznává čl. 16 odst. 1 směrnice 2008/118.
98.      Jak jsem vysvětlil, členské státy mají v této souvislosti široký prostor pro uvážení.
Bod 15 odůvodnění směrnice 2008/118 jasně uvedl, že mezi cíle sledované dotčeným povolovacím režimem
patří usnadnění kontrol.
Kromě toho doporučení 2000/789 uvádělo, že by členské státy měly „při udělování povolení […] uplatňovat přísná kritéria“ (neoficiální překlad)(59).
99.       Je však třeba mít na paměti, že konečným cílem směrnice 2008/118 bylo zajistit řádné fungování vnitřního trhu harmonizací podmínek pro výběr spotřební daně ze zboží(60). Je tedy pochopitelné, že cílem příslušných vnitrostátních opatření by mělo být – jak správně uvádí čl. 2 odst. 1 doporučení 2000/789 – dosažení rovnováhy mezi usnadněním obchodu a umožněním účinné kontroly.
100. Potřeba vyváženého přístupu v tomto ohledu vyplývá i ze zásady proporcionality. Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že členské státy musí při provádění unijního práva respektovat jeho obecné zásady, ke kterým samozřejmě patří zásada proporcionality.
Členské státy tak musí využívat prostředky, které sice umožňují účinně dosáhnout cíle sledovaného vnitrostátním právem, nesmí ale překračovat meze toho, co je nezbytné, a musí co nejméně narušovat další cíle a zásady stanovené dotčenými unijními předpisy.
Pokud se tedy nabízí volba mezi několika vhodnými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům(61).
101. Konkrétně zahrnuje posouzení přiměřenosti přezkum tří kumulativních kritérií, a sice zda jsou přijatá opatření i) „vhodná“, ii) „nezbytná“ a iii) „přiměřená v užším smyslu slova“(62).
102. V projednávané věci rozhodně není posouzení přiměřenosti napadených ustanovení jednoznačné, a to vzhledem k technické povaze předmětu projednávané věci.
Tohoto úkolu se tudíž nejlépe zhostí předkládající soud.
Abych však uvedenému soudu poskytl několik užitečných vodítek, nabídnu nyní několik úvah o tom, jak je třeba takové posouzení provést ve světle zvláštních rysů napadených ustanovení.
103. Nejdříve by měl předkládající soud ověřit vhodnost opatření.  Tedy zda může dotčené opatření přispět k dosažení sledovaného cíle a skutečně odpovídá snaze dosáhnout jej soudržným a systematickým způsobem.
104. V projednávané věci tak může být předkládající soud povinen ověřit zaprvé, zda použitá kritéria byla skutečně koncipována k dosažení cíle spočívajícího v boji proti daňovým únikům a zneužívání daňového režimu (tím, že předcházejí vzniku situací, kdy obvykle dochází k podvodům, a usnadňují
kontroly ex post). V této souvislosti by měl předkládající soud podle mého názoru zajistit, aby kritéria formulovaná neurčitě nebo ponechávající celnímu orgánu široký prostor pro uvážení (jako je kritérium týkající se „skutečných provozních a zásobovacích potřeb zařízení“) byla vykládána a uplatňována správně.
105. To znamená, že okolnosti, které uvedený orgán zohledňuje za účelem ověření, zda jsou zmíněné podmínky splněny, se týkají pouze spolehlivosti skladovatele, a nikoli úvah odlišné povahy, jako jsou úvahy obchodní nebo hospodářské povahy.
Orgány by například nebyly oprávněny podmínit udělení povolení svým vlastním posouzením toho, zda na trhu existuje poptávka po dalších skladech nebo zda je plocha vybraná pro zařízení dostatečně „pokryta“ jinými sklady.
106. Vhodnost opatření rovněž předpokládá, že kritéria stanovená v legislativním nařízení (pokud jde o druhy parametrů, hodnoty, na které jsou tyto parametry nastaveny, a tak dále) mohou smysluplně přispět k dosažení sledovaného cíle, v projednávané věci k předcházení daňovým únikům a zneužívání daňového režimu.
Je tedy nutno se ptát, jsou uvedená kritéria odpovídající ve vztahu k tomu, aby odhalila situace, které častěji vedou k podvodům a zneužívání, s přihlédnutím ke zdrojům, které může stát rozumně vyčlenit na kontroly ex ante a ex post?
107. Zadruhé, pokud jde o požadavek, aby bylo opatření „nezbytné“, by měl předkládající soud ověřit, i) zda neexistovala stejně účinná opatření, která by byla méně omezující, a ii) zda uvedené opatření nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení vytčeného cíle.
108. V praxi to především znamená, že je nezbytné posoudit, zda mohly italské orgány přijmout alternativní, méně přísné podmínky(63), díky nimž by bylo dosaženo vhodné úrovně ochrany proti daňovým únikům a podvodům.
109. Zatřetí přiměřenost v užším smyslu slova obnáší posouzení nevýhod vyvolaných dotčeným opatřením, jakož i toho, zda jsou takové nevýhody přiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům.
To znamená zejména nutnost zaměřit se na otázku, zda dotčené opatření nastoluje spravedlivou rovnováhu mezi dotčenými zájmy, tj. mezi zájmem, který stát prostřednictvím dotčeného opatření sleduje (předcházení daňovým únikům a zneužívání daňového režimu), a zájmy nepříznivě dotčených osob (podniky, které nejsou schopny prokázat svou spolehlivost, a to buď vůbec, nebo jen s obtížemi).
110. S ohledem na argumenty předložené společností CPR mám za to, že v projednávané věci bude zásadní ověřit, zda italský zákonodárce nenastavil „laťku“ příliš vysoko, takže z dotčeného daňového zvýhodnění mohou mít skutečný prospěch pouze (či převážně) jen velké skupiny.
Menší společnosti a nezávislé subjekty by rovněž měly mít možnost prokázat svou spolehlivost, aniž by se musely podrobovat neúměrným, zbytečným nebo nepřiměřeně dlouhým a nákladným správním postupům.
111. V této souvislosti je přirozeně důležité ověřit nejen to, zda jsou kritéria stanovená v legislativním nařízení přiměřená „na papíře“, ale také to, zda jsou celními orgány uplatňována spravedlivým a nediskriminačním způsobem.
Jakékoli rozdílné zacházení s jednotlivými subjekty – jak v samotné právní úpravě, tak v jejím každodenním uplatňování – by mělo být přiměřené a mělo by být spojeno s objektivním rozdílem v úrovni rizika pro účinný výběr spotřebních daní v každé jednotlivé situaci.
112. V této souvislosti dodávám, že skutečnost, že správní orgány (v projednávané věci celní úřad) přijímají nezávazné akty (jako je „circolare amministrativa“(64)), které mají jejich zaměstnancům „v terénu“ poskytovat pokyny ke správnému výkladu příslušných vnitrostátních právních předpisů, není podle všeho problematická sama o sobě. V tomto ohledu je však nutno uvést dvě upřesnění.
Zaprvé, i když nejsou uvedené akty závazné, je nezbytné, aby byly v souladu s unijním právem. V opačném případě by mohly
pro orgány, do jejichž pravomoci spadá vydávání povolení, což by mohlo mít za následek porušení příslušných pravidel unijního práva.
Zadruhé, pokud mají takové akty věcný dopad na způsob, jakým jsou podmínky stanovené vnitrostátními právními předpisy
uplatňovány, může být z důvodů právní jistoty nezbytné tyto akty zpřístupnit
dotčeným podnikům.
113. S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že článek 16 směrnice 2008/118 nebrání vnitrostátním opatřením, která stanoví kritéria založená na kapacitních, provozních a zásobovacích potřebách, podílech těžby nebo funkčním vztahu mezi sklady za účelem udělení povolení ke správě obchodních skladů, které obchodují s energetickými produkty v režimu podmíněného osvobození od daně, a to za podmínky dodržení zásady proporcionality, které přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
V.      Závěry
114. Závěrem navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) odpověděl následovně:
„1)      směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu
–        nebrání vnitrostátním opatřením, která stanoví kritéria založená na kapacitních, provozních a zásobovacích potřebách, podílech těžby nebo funkčním vztahu mezi sklady za účelem udělení povolení ke
správě obchodních skladů, které obchodují s energetickými produkty v režimu podmíněného osvobození od daně; a
2)      článek 16 směrnice Rady 2008/118/ES ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS
–        nebrání vnitrostátním opatřením, která stanoví kritéria založená na kapacitních, provozních a zásobovacích potřebách, podílech těžby nebo funkčním vztahu mezi sklady za účelem udělení povolení ke
správě obchodních skladů, které obchodují s energetickými produkty v režimu podmíněného osvobození od daně, a to za podmínky dodržení zásady proporcionality.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Viz usnesení ze dne 15. prosince 2022, Centro Petroli Roma (C‑597/21, dále jen „usnesení Centro Petroli Roma I“, EU:C:2022:1010).
3–      Úř. věst. 2006, L 376, s. 36.
4–      Úř. věst. 2009, L 9, s. 12.
5–      Zrušena směrnicí Rady (EU) 2020/262 ze dne 19. prosince 2019, kterou se stanoví obecná úprava spotřebních daní (Úř. věst. 2020, L 58, s. 4), ve znění pozdějších předpisů.
6–      Viz zejména rozsudky ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, dále jen „rozsudek CILFIT“, EU:C:1982:335, bod 21, a ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, dále jen „rozsudek Consorzio“, EU:C:2021:799, bod 33).
7–      Viz zejména rozsudek Consorzio, bod 40 a citovaná judikatura. V této souvislosti může být užitečné zdůraznit, že takové kritérium platí i pro tzv. acte éclairé. Podobně viz stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, bod 33).
8–      Usnesení Centro Petroli Roma I, body 36 až 58.
9–      Podobně viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve spojených věcech X a van Dijk (C‑72/14 a C‑197/14, EU:C:2015:319, bod 67): „soudci, kteří ve věci rozhodují v poslední instanci, musí být sami přesvědčeni, že by se s jejich názorem ztotožnili i ostatní soudci“. Kurzivou zvýrazněno v originálu.
10–      Viz zejména body 47 a 48 rozsudku Consorzio. Viz též stanovisko generálního advokáta M. Bobka v téže věci (EU:C:2021:291), body 150 až 157; a mé stanovisko ve věci KUBERA (C‑144/23, dále jen „mé stanovisko ve věci KUBERA“. EU:C:2024:522, bod 106).
11–      Viz zejména rozsudek CILFIT, bod 21 (dále jen „výjimky podle rozsudku CILFIT“).
12–      Viz body 122 až 133 mého stanoviska ve věci KUBERA.
13–      Tato otázka byla formulována následovně: „Zda může být – za účelem ochrany ústavních a evropských hodnot nezávislosti soudnictví a přiměřené délky řízení – článek 267 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby se na vnitrostátní nejvyšší soud, který posoudil podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu unijního práva a odmítl je, vztahovalo občanskoprávní a kárné řízení, a to automaticky nebo na základě výlučného uvážení účastníka řízení, který žalobu
podává.“
14–      Bude možná užitečné znovu zdůraznit, že Consiglio di Stato (Státní rada) v tomto ohledu nepoložila žádnou předběžnou otázku.
15–      Viz například rozsudek ze dne 28. června 2022, Komise v. Španělsko (Porušení unijního práva zákonodárcem) (C‑278/20, EU:C:2022:503, body 29 a 30 a citovaná judikatura).
16–      Viz zejména rozsudek ze dne 29. července 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, bod 35 a citovaná judikatura).
17–      Viz rozsudek ze dne 28. června 2022, Komise v. Španělsko (Porušení unijního práva zákonodárcem) (C‑278/20, EU:C:2022:503, bod 32 a citovaná judikatura).
18–      Viz zejména rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, dále jen „rozsudek Köbler“, EU:C:2003:513, body 33 až 36); ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, dále jen „rozsudek Traghetti“, EU:C:2006:391, body 30 až 32); a nověji ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 20).
19–      Viz například rozsudek ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 24 a citovaná judikatura). Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
20–      Viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, bod 42 a citovaná judikatura).
21–      Viz rozsudek Consorzio, body 53 a 54 (odkazy na judikaturu byly vynechány).
22–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 19. prosince 2024, Vivacom Bulgaria (C‑369/23,
EU:C:2024:1043, bod 35 a citovaná judikatura). Viz též stanovisko generálního advokáta P. Légera ve věci Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 46) a stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, bod 75).
23–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 18. května 2021, Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ a další (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,
EU:C:2021:393, bod 229) (dále jen „rozsudek AFJR“).
24–      V této souvislosti viz též stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ a další (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 a C‑355/19,
EU:C:2020:746, bod 265).
25–      Viz mimo jiné Rada Evropy, Benátská komise, Comparative overview of legislation on disciplinary liability of judges and presidents of the constitutional courts in the 46 Council of Europe member States (Srovnávací přehled právních předpisů upravujících kárnou odpovědnost soudců a předsedů ústavních soudů ve 46 členských státech Rady Evropy), 9. prosince 2024; a Mikuli, P. (ed.), Accountability of Judicial Power, Theoretical and Comparative Perspectives, Routledge, 2025, kapitoly 5 a 6.
26–      Viz zejména rozsudek AFJR, body 229 a 230.
27–      Stačí připomenout ustálenou judikaturu, podle níž je uvedený požadavek, který je inherentní poslání rozhodovat jako soud, součástí podstaty práva na účinnou právní ochranu a základního práva na spravedlivý proces, které má zásadní význam jakožto záruka ochrany všech práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva, a jako záruka zachování společných hodnot členských států uvedených v článku 2 SEU, zejména hodnoty právního státu. Viz mimo jiné rozsudek ze dne 25. února 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku a Adoreikė (C‑146/23 a C‑374/23,
EU:C:2025:109, bod 48 a citovaná judikatura).
28–      Viz rozsudek AFJR, bod 232. Podobně viz Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie), rozsudek ze dne 3. února 1987, č. 26, bod 4: „Ze zvláštností funkcí soudů a povahy souvisejících opatření vyplývá, jaké podmínky a omezení odpovědnosti soudní moci jsou stanoveny […] za účelem ochrany její nezávislosti a autonomie funkcí“.
29–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. února 2022, RS (Účinek rozsudků ústavního soudu) (C‑430/21, EU:C:2022:99, bod 90 a citovaná judikatura).
30–      Viz rozsudek ze dne 15. července 2021, Komise v. Polsko (Kárný režim soudců) (C‑791/19,
EU:C:2021:596, bod 83), s odkazem na relevantní judikaturu Evropského soudu pro lidská práva.
31–      Viz mimo jiné rozsudek AFJR, bod 236. Jak uvedl
Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států) ve věci Pierson v. Ray [386 U. S. 547 (1967)], „je povinností soudce, aby rozhodl ve všech věcech spadajících do jeho působnosti, které mu byly předloženy, včetně kontroverzních věcí, které vyvolávají mimořádně silné emoce u účastníků řízení. Jeho pochybení mohou být napravena v odvolacím řízení, ale neměl by se obávat, že jej nespokojení účastníci řízení poženou před soud […] Uložení takového břemene na soudce by nepřispělo k zásadovému a odvážnému
[rozhodování], ale k zastrašování“. Ve Spojených státech je imunita přiznaná soudcům za jednání učiněná při výkonu jejich funkce soudce velmi rozsáhlá. Viz zejména Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států), Bradley v. Fisher [80 U. S. 335 (1871)].
32–      Viz rozsudek AFJR, bod 234. Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
33–      Tamtéž. V tomto smyslu viz též rozsudek ze dne 21. prosince 2021, Euro Box Promotion a další (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19, EU:C:2021:1034, bod 239 a citovaná judikatura).
34–      Viz například rozsudky ze dne 5. června 2023, Komise v. Polsko (Nezávislost a soukromý život soudců) (C‑204/21, EU:C:2023:442, bod 95); a ze dne 30. dubna 2025, Inspektorat kam Visshia sadeben savet (C‑313/23, C‑316/23 a C‑332/23, EU:C:2025:303, bod 86). Obecněji viz též rozsudek ze dne 15. července 2021, Komise v. Polsko (Kárný režim soudců) (C‑791/19,
EU:C:2021:596, body 45 a násl.).
35–      Viz rozsudky ze dne 15. července 2021, Komise v. Polsko (Kárný režim soudců) (C‑791/19,
EU:C:2021:596, body 137 139 a 141); a ze dne 5. června 2023, Komise v. Polsko (Nezávislost a soukromý život soudců) (C‑204/21, EU:C:2023:442, body 126 a 127).
36–      Stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, bod 50).
37–      Uvedená povinnost vyplývá z „článk[u] 267 SFEU, ve spojení s čl. 47 druhým pododstavcem Listiny“: viz rozsudek Consorzio, bod 51; a rozsudek ze dne 15. října 2024, KUBERA (C‑144/23,
EU:C:2024:881, body 61 až 65).
38–      Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2021, Euro Box Promotion a další (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19, EU:C:2021:1034, bod 238 a citovaná judikatura). Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
39–      Obdobně viz rozsudek Traghetti, bod 35.
40–      Podobné úvahy platí mutatis mutandis, pokud jde o nesplnění povinnosti vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni uvést odůvodnění, pokud odmítl podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, přestože účastník řízení vznesl otázku unijního práva a soud k podání takové žádosti výslovně vyzval. Nedomnívám se však, že by nesplnění povinnosti uvést odůvodnění mohlo být považováno za dostatečně zjevné nebo závažné, pokud bylo rozhodnutí vnitrostátního soudu vydáno před vydáním rozsudku Consorzio. To totiž bylo poprvé, kdy se Soudní dvůr k uvedené vedlejší povinnosti výslovně vyjádřil.
41–      Viz rozsudky ze dne 4. října 2018, Komise v. Francie (Zálohová srážková daň z příjmů z kapitálového majetku) (C‑416/17, EU:C:2018:811), a ze dne 14. března 2024, Komise v. Spojené království (Rozsudek Nejvyššího soudu) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
42–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. listopadu 1990, Komise v. Itálie (C‑209/88,
EU:C:1990:423, body 12 až 14), a ze dne 30. ledna 2003, Komise v. Dánsko (C‑226/01,
EU:C:2003:60, bod 32).
43–      Viz rozsudek ze dne 9. září 2015, Ferreira da Silva e Brito a další (C‑160/14, EU:C:2015:565).
44–      Pokud jde o mezinárodní normy, viz např. Organizace spojených národů, Základní zásady nezávislosti soudnictví přijaté dne 6. září 1985 (zásada 16); Rada Evropy, Evropská charta o statutu soudců, přijatá ve dnech 8. až 10. července 1998 (body 5.1 až 5.3); a Rada Evropy, Doporučení Výboru ministrů členským státům o soudcích: nezávislost, efektivita a odpovědnost, přijaté dne 17. listopadu 2010 (body 66 až 71). Pokud jde o judikaturu Corte costituzionale (Ústavní soud), viz mimo jiné rozsudky ze dne 11. ledna 1989, č. 18, bod 10; a ze dne 6. července 2022, č. 205, bod 8.
45–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2021, Komise v. Polsko (Kárný režim soudců) (C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 226).
46–      Tamtéž, bod 225.
47–      Viz mé stanovisko ve věci KUBERA, body 113 a 114.
48–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. září 2015, X a van Dijk (C‑72/14 a C‑197/14,
EU:C:2015:564, bod 59), a rozsudek Consorzio, bod 50.
49–      Obdobně viz též rozsudek Consorzio, bod 53.
50–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
51–      Rozsudek ze dne 22. prosince 2022 (C‑83/21, EU:C:2022:1018, body 25 až 28).
52–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
53–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
54–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
55–      Viz rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, bod 38).
56–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 14. září 2023, Vinal (C‑820/21, EU:C:2023:667, bod 31 a citovaná judikatura).
57–      Viz stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:457, bod 46).
58–      Úř. věst. 2000, L 314, s. 29; Zvl. vyd. 09/01, s. 179. Viz bod 5 odůvodnění uvedené směrnice.
59–      Článek 2 odst. 1 uvedeného doporučení. Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
60–      Viz zejména bod 8 odůvodnění a čl. 1 odst. 1 směrnice 2008/118.
61–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 13. ledna 2022, MONO (C‑326/20, EU:C:2022:7, body 34 a 35).
62–      Podrobněji a s odkazy na příslušnou judikaturu viz má stanoviska ve věci Cilevičs a další (C‑391/20, EU:C:2022:166, bod 77), a ve věci Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, body 91 až 133).
63–      Jedná se zjevně o okolnost, kterou musí tvrdit a dostačujícím způsobem prokázat podniky zpochybňující dotčené vnitrostátní opatření.
64–      Viz výše, bod 14 tohoto stanoviska.