62021CJ0158_RES
Věc C‑158/21
Trestní řízení
proti
Lluísovi Puig Gordimu a dalším
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko)]
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 31. ledna 2023
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Evropský zatýkací rozkaz – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Postupy předávání mezi členskými státy – Podmínky výkonu – Příslušnost vystavujícího justičního orgánu – Článek 47 druhý pododstavec Listiny základních práv Evropské unie – Právo na přístup k soudu, který byl předem zřízen zákonem – Možnost vydat nový evropský zatýkací rozkaz na tutéž osobu“
Předběžné otázky – Zrychlené řízení o předběžné otázce – Podmínky – Okolnosti odůvodňující rychlé projednání – Absence – Přerušení řízení probíhajícího před předkládajícím soudem do doby, než Soudní dvůr odpoví – Osoby, kterých se týká původní trestní řízení a které nejsou v současné době ve vazbě
(Statut Soudního dvora, článek 23a; jednací řád Soudního dvora, čl. 105 odst. 1)
(viz body 26–30)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předběžné otázky – Přípustnost – Otázky podané vystavujícím justičním orgánem a týkající se povinností justičního orgánu vykonávajícího evropský zatýkací rozkaz – Přípustné otázky
(Článek 267 SFEU; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299)
(viz body 53, 54)
Předběžné otázky – Přípustnost – Podmínky – Otázky, které mají vztah k realitě nebo předmětu sporu – Otázky týkající se výkladu ustanovení unijního práva, která nemají přímý účinek – Neexistence vlivu
(Článek 267 SFEU)
(viz bod 59)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Možnost odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu – Odmítnutí z důvodu, který vyplývá pouze z práva vykonávajícího členského státu – Nepřípustnost – Vnitrostátní ustanovení, které stanoví odmítnutí výkonu v případě porušení základního práva zakotveného unijním právem – Možnost vykonávajícího justičního orgánu použít takové ustanovení – Podmínka
(Listina základních práv Evropské unie, články 4 a 47; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, články 1, 3, 4 a 4a, čl. 6 odst. 1 a článek 8)
(viz body 69–76, 79, výrok 1)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Možnost odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu – Odmítnutí výkonu na základě ověření, které provedl vykonávající justiční orgán a které se týká toho, zda je vystavující justiční orgán příslušný k vydání takového zatýkacího rozkazu – Nepřípustnost
(Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, bod 6 odůvodnění a čl. 1 odst. 1 a 2 a čl. 6 odst. 1)
(viz body 84–89, výrok 2)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Právo na přístup k nezávislému a nestrannému soudu, který byl předem zřízený zákonem – Odmítnutí výkonu odůvodněné tím, že předávané osobě hrozí, že bude souzena soudem, který k tomu není příslušný – Nepřípustnost – Výjimka – Podmínky – Systémové nebo celoplošné nedostatky v soudním systému vystavujícího členského státu nebo nedostatky ovlivňující soudní ochranu objektivně určitelné skupiny, k níž dotyčná osoba patří – Zjevná nepříslušnost soudu, který má rozhodovat v řízení vedeném proti uvedené osobě
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 47 druhý pododstavec; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 1 odst. 3)
(viz body 97, 98, 101–103, 105–111, 114, 115, 119, 120, výrok 3)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Právo na přístup k nezávislému a nestrannému soudu, který byl předem zřízený zákonem – Odmítnutí výkonu odůvodněné tím, že předávané osobě hrozí, že bude souzena soudem, který k tomu není příslušný – Odmítnutí odůvodněné existencí zprávy Pracovní skupiny pro svévolné zadržování, která se přímo netýká situace této osoby – Nepřípustnost – Posouzení systémových nebo celoplošných nedostatků v soudním systému vystavujícího členského státu ze strany vykonávajícího justičního orgánu – Posouzení nedostatků ovlivňujících soudní ochranu objektivně určitelné skupiny, k níž dotyčná osoba patří, provedené stejným orgánem – Zpráva, která může být v rámci těchto posouzení zohledněna
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 47 druhý pododstavec; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 1 odst. 3)
(viz body 122–126, výrok 4)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Právo na přístup k nezávislému a nestrannému soudu, který byl předem zřízený zákonem – Odmítnutí výkonu odůvodněné nebezpečím, že předávaná osoba bude souzena soudem, který k tomu není příslušný – Nepodání předchozí žádosti o doplňující informace vystavujícím justičním orgánem – Nepřípustnost
(Článek 4 odst. 3 první pododstavec SEU; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 8 odst. 1 a čl. 15 odst. 2)
(viz body 131–136, výrok 5)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Odmítnutí vykonat první evropský zatýkací rozkaz vydaný na vyžádanou osobu – Vydání několika po sobě jdoucích evropských zatýkacích rozkazů na tutéž osobu – Přípustnost – Podmínky
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 47 druhý pododstavec; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 1 odst. 3)
(viz body 140–146, výrok 6)
Shrnutí
Po přijetí zákonů o nezávislosti autonomního společenství Katalánska (Španělsko) a o konání referenda za tímto účelem bylo u předkládajícího soudu Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) zahájeno trestní řízení proti různým osobám. Na podzim roku 2019 bylo uvedeným soudem vydáno několik evropských zatýkacích rozkazů (dále jen „EZR“). Řízení o výkonu EZR vydaných na C. Puigdemont Casamajóa a A. Comín Oliverese byla přerušena poté, co byli zvoleni do Evropského parlamentu. Pokud jde o EZR vydaný na L. Puig Gordiho, Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (nizozemskojazyčný soud prvního stupně v Bruselu, Belgie) usnesením přijatým v srpnu 2020 odmítl uvedený EZR vykonat z důvodu, že podle jeho názoru nebyl předkládající soud k vydání tohoto EZR příslušný. Rozsudkem z ledna 2021 zamítl cour d’appel de Bruxelles (Odvolací soud v Bruselu, Belgie) odvolání podané proti tomuto usnesení.
V tomto kontextu předkládající soud klade Soudnímu dvoru řadu otázek, jejichž cílem je v zásadě určit, zda vykonávající justiční orgán může odmítnout vykonat EZR z důvodu, že vystavující justiční orgán není podle jeho názoru příslušný k vydání tohoto zatýkacího rozkazu nebo k rozhodnutí o stíhané osobě, a zda rámcové rozhodnutí o EZR (
1
) brání vydání nového EZR poté, co byl výkon prvního EZR odmítnut.
Velký senát Soudního dvora ve svém rozsudku upřesnil zejména podmínky umožňující vykonávajícímu justičnímu orgánu odmítnout vykonat EZR z důvodu rizika, že v případě předání vyžádané osoby bude porušeno její základní právo na spravedlivý proces (
2
) v souvislosti s takovou nepříslušností.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr na prvním místě uvedl, že vykonávající justiční orgán nemůže výkon EZR odmítnout z důvodu pro odmítnutí, který nevyplývá z rámcového rozhodnutí 2002/584, ale pouze z práva vykonávajícího členského státu. Soudní dvůr v tomto ohledu uvedl, že všechny důvody uvedené v jeho judikatuře, pro které musí nebo může být odmítnut výkon EZR, vychází z rámcového rozhodnutí 2002/584. Pokud bychom kromě toho připustili, že členský stát může k uvedeným důvodům doplnit další důvody, které vycházejí z vnitrostátního práva a umožňují nevykonat EZR, bránilo by to řádnému fungování zjednodušeného systému předávání osob, který byl zaveden tímto rámcovým rozhodnutím. Soudní dvůr nicméně dodal, že členský stát může výjimečně a při dodržení striktních podmínek uvedených v tomto ohledu v judikatuře Soudního dvora uplatnit důvod pro odmítnutí vyplývající z povinnosti zajistit dodržování základních práv přiznaných dotyčné osobě unijním právem (
3
).
Na druhém místě Soudní dvůr rozhodl, že vykonávající justiční orgán nemůže ověřovat, zda byl EZR vydán příslušným justičním orgánem, a v případě, že tomu tak není, výkon tohoto EZR odmítnout (
4
). V tomto ohledu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí stanoví, že vystavujícím justičním orgánem je justiční orgán vystavujícího členského státu, který je příslušný pro vydání EZR podle práva tohoto státu. I když se vykonávající justiční orgán musí před vykonáním EZR ujistit, že tento zatýkací rozkaz byl skutečně vydán justičním orgánem, nemůže naproti tomu ověřovat, že dotčený orgán je z hlediska právních norem vystavujícího členského státu příslušný k vydání takového zatýkacího rozkazu. Každému členskému státu totiž v rámci procesní autonomie, která je mu přiznána, přísluší určit justiční orgány příslušné k vydání EZR, přičemž tyto justiční orgány musí následně samy posoudit svoji příslušnost z hlediska práva vystavujícího členského státu.
Na třetím místě Soudní dvůr uvedl, že vykonávající justiční orgán, který má rozhodnout o předání osoby, na kterou byl vydán EZR, nemůže výkon tohoto EZR odmítnout z důvodu, že této osobě po jejím předání do vystavujícího členského státu hrozí, že bude souzena soudem, který k tomu není příslušný, ledaže
– má tento justiční orgán k dispozici objektivní, spolehlivé, přesné a řádně aktualizované informace, které s ohledem na požadavek na soud zřízený zákonem svědčí o tom, že existují systémové nebo celoplošné nedostatky ve fungování soudního systému vystavujícího členského státu nebo nedostatky ovlivňující soudní ochranu objektivně určitelné skupiny osob, k níž dotyčná osoba patří, které znamenají, že dotyční jednotlivci jsou obecně v tomto členském státě zbaveni účinného právního prostředku umožňujícího přezkoumat příslušnost trestního soudu, který o nich má rozhodovat, a
– uvedený justiční orgán konstatuje, že za konkrétních okolností dotčené věci existují závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že s ohledem na informace, které poskytla osoba, na kterou byl tento EZR vydán, je soud, před kterým má probíhat řízení proti této osobě, za tímto účelem zjevně nepříslušný.
Soudní dvůr zejména připomněl, že příslušnost soudu k projednání věci je součástí požadavku na „soud zřízený zákonem“, který vyplývá z článku 47 Listiny. Jestliže osoba, na kterou byl vydán EZR, tvrdí, že bude po svém předání čelit porušení svého práva na účinné prostředky nápravy před nestranným soudem z důvodu nepříslušnosti soudu, který o ní má rozhodnout, přísluší vykonávajícímu justičnímu orgánu posoudit opodstatněnost tohoto tvrzení v rámci tohoto dvoufázového přezkumu. Má-li vykonávající justiční orgán za to, že informace, které má k dispozici, nesměřují k prokázání existence výše uvedených nedostatků, nemůže z tohoto důvodu výkon EZR odmítnout. Pokud totiž právní prostředky ve vystavujícím členském státě umožňují přezkoumat příslušnost soudu, jenž má o takové osobě rozhodnout (v podobě přezkumu vlastní příslušnosti uvedeným soudem nebo opravného prostředku podaného k jinému soudu), lze nebezpečí, že tatáž osoba bude souzena soudem tohoto členského státu, který k tomu není příslušný, v zásadě vyloučit tím, že uvedená osoba uplatní tyto právní prostředky. Při neexistenci informací, které mají prokázat existenci výše uvedených nedostatků, nemůže vykonávající justiční orgán předpokládat, že takové právní prostředky neexistují, neboť tento orgán je naopak v souladu se zásadou vzájemné důvěry povinen založit svou analýzu na existenci a účinnosti uvedených právních prostředků.
Na čtvrtém a posledním místě měl Soudní dvůr za to, že členský stát může na vyžádanou osobu vydat několik po sobě jdoucích EZR za účelem jejího předání poté, co byl tímto členským státem výkon prvního EZR na tuto osobu odmítnut, pokud výkon nového EZR nepovede k porušení základních práv a obecných právních zásad zakotvených v článku 6 SEU (
5
) a vydání posledně uvedeného EZR je přiměřené. Vydání nového EZR se totiž může ukázat jako nezbytné zejména poté, co byly odmítnuty skutečnosti bránící výkonu předchozího EZR. V rámci přezkumu přiměřenosti vydání nového EZR musí nicméně vystavující justiční orgán zohlednit povahu a závažnost trestného činu, pro který je vyžádaná osoba stíhána, důsledky, které mají pro tuto osobu evropské zatýkací rozkazy, jenž na ni byly vydány nebo také vyhlídky výkonu případného nového EZR.
(
1
) – Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2002/584“).
(
2
) – Toto právo je zakotveno v čl. 47 druhém pododstavci Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
(
3
) – Článek 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
(
4
) – Soudní dvůr rozhodl na základě čl. 1 odst. 1 a 2 a čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584.
(
5
) – Tato povinnost je stanovena v čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.