62015CC0268
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
YVES BOT
esitatud 14. juunil 2016 (
1
)
Kohtuasi C‑268/15
Fernand Ullens de Schooten
versus
Ministre des Affaires sociales et de la Santé publique,
Ministre de la Justice
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus, Belgia))
„Eelotsusetaotlus — Riigi vastutus Euroopa Liidu õiguse rikkumise eest — Puhtalt riigisisene olukord — EÜ artikkel 43 (nüüd ELTL artikkel 49) — Siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võivad kliinilise bioloogia laboratooriume käitada vaid isikud, kellel on õigus osutada kliinilise bioloogia teenuseid — Kooskõla”
1.
Käesolev eelotsusetaotlus puudutab EÜ artiklite 43, 49 ja 56 (nüüd vastavalt ELTL artiklid 49, 56 ja 63), ELL artikli 4 lõike 3 ning liidu õiguse tõhususe ja esimuslikkuse põhimõtete, samuti ELTL artikli 267 kolmandast lõigust viimase astme kohtutele tuleneva eelotsuse taotlemise kohustuse tõlgendamist.
2.
Eelotsusetaotlus esitati menetluses, kus Fernand Ullens de Schooten esitas Belgia riigi vastu riigivastutusel põhineva kaebuse seoses liidu õiguse rikkumisega Belgia seadusandliku ja kohtuvõimu poolt.
3.
Kaebuses heidab F. Ullens de Schooten Belgia seadusandjale ette peamiselt seda, et see on rikkunud EÜ artiklit 43, võttes vastu 30. detsembri 1982. aasta kuningliku määruse nr 143, millega kehtestatakse tingimused, millele laboratooriumid kliinilise bioloogia teenuste ravikindlustuse kaudu rahastamiseks vastama peavad (
2
), mida on muudetud 30. detsembri 1988. aasta programmseaduse artikliga 17 (edaspidi „kuninglik määrus nr 143“), artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4.
4.
Kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktides 3 ja 4 sätestatakse kliinilise bioloogia valdkonnas tingimused, millele meditsiiniliste analüüside laboratooriumid vastama peavad, et kliendid võiksid saada nende teenuste eest ravikindlustuse kaudu hüvitist. Redaktsioonis, mis kehtis enne 24. mai 2005. aasta kuningliku määruse nr 143 muutmise seaduse vastu võtmist, tulenes neist sätetest, et hüvitamisele kuuluvaid teenuseid võivad osutada üksnes need laboratooriumid, mida käitavad isikud, kellel on õigus osutada kliinilise bioloogia teenuseid, see tähendab arstid, apteekrid või keemiaalase ülikooliharidusega isikud. (
3
)
5.
Teiseks leiab F. Ullens de Schooten, et ka Belgia kohtud on rikkunud liidu õigust. Ta heidab Cour de cassation’ile (Belgia kassatsioonikohus) ette eelotsuse taotlemisest keeldumist, Cour d’appel de Bruxelles’ile (Brüsseli apellatsioonikohus, Belgia) EÜ artikli 43 rikkumist ning Cour de cassation’ile ja Cour d’appel de Mons’ile (Monsi apellatsioonikohus, Belgia) liidu õiguse rikkumist seoses kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte ulatuse väärale tõlgendamisele tuginemisega.
6.
Käesoleva kohtuasja ulatuse ja vaidluse all olevate küsimuste piiritlemiseks tasub kõigepealt kirjeldada sellele eelnenud kohtusaagat.
I. Käesolevale kohtuasjale eelnenud menetluse käik
7.
F. Ullens de Schooten käitas kliinilise bioloogia laboratooriumi BIORIM, mille pankrot kuulutati välja 3. novembril 2000. Selle laboratooriumi teenuseid rahastati Institut national d’assurance maladie invalidité (riigi haigus- ja invaliidsuskindlustuse amet, edaspidi „INAMI“) kaudu. Laboratoorium kasutas „makseid teostava kolmanda isiku“ süsteemi.
8.
Pärast seda, kui F. Ullens de Schooten oli Euroopa Komisjonile kaebuse esitanud, esitas komisjon 20. juunil 1985. aastal Euroopa Kohtule hagi tuvastamaks, et Belgia Kuningriik on rikkunud talle EMÜ asutamislepingu artiklist 52 (hilisem EÜ artikkel 43, nüüd ELTL artikkel 49) tulenevat kohustust, välistades sotsiaalkindlustuse kaudu hüvitamise nende kliinilise bioloogia teenuste puhul, mida osutati laboratooriumides, mida käitas eraõiguslik juriidiline isik, mille liikmed, osanikud ja juhid ei olnud kõik sellised füüsilised isikud, kellel oli õigus teha medisiinilisi analüüse.
9.
12. veebruari 1987. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Belgia (221/85, EU:C:1987:81) jättis Euroopa Kohus hagi rahuldamata. Konkreetselt asutamisvabaduse osas leidis Euroopa Kohus, et vastavas valdkonnas liidu normide puudumise tõttu on igal liikmesriigil õigus oma territooriumil kliinilise bioloogia teenuseid osutavate laboratooriumide tegevust reguleerida, tagades võrdse kohtlemise. (
4
) Samas leidis Euroopa Kohus, et kõnealune Belgia regulatsioon ei takistanud teiste liikmesriikide kodanikest arstidel ja apteekritel Belgias sotsiaalkindlustuse kaudu hüvitisi saava kliiniste analüüside laboratooriumi asutamist ja käitamist. Tegemist oli seega regulatsioonidega, mida kohaldati vahet tegemata nii Belgia kodanike kui ka teiste liikmesriikide kodanike suhtes ja mis polnud selles osas diskrimineeriv. (
5
)
10.
1989. aastal alustati BIORIMi laboratooriumi suhtes maksupettuse kahtluse tõttu kriminaalmenetlust. Uurimise tulemusena saadeti F. Ullens de Schooten koos teiste isikutega kohtu alla Tribunal correctionnel de Bruxelles’i (Brüsseli kriminaalkohus, Belgia). Teda süüdistati reas võltsimistes, mis olid peamiselt toime pandud selleks, et varjata kuningliku määruse nr 143 artikliga 3 vastuolus olevate meditsiiniliste analüüside laborite ebaseaduslikku käitamist.
11.
30. oktoobri 1998. aasta otsusega mõistis Tribunal de première instance de Bruxelles (Brüsseli esimese astme kohus, Belgia) F. Ullens de Schootenile karistuseks viieaastase reaalse vangistuse ja rahalise karistuse. Samas rahuldas kohus tsiviilhagejatena menetluses osalenud vastastikuste kindlustusseltside nõuded ning mõistis F. Ullens de Schootenilt nende kasuks välja esialgu ühe euro suuruse summa.
12.
See kohtuotsus tühistati Cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli apellatsioonikohus) 7. septembri 2000. aasta otsusega. Apellatsioonikohus mõistis F. Ullens de Schootenile samade tegude eest viieaastase vangistuse, mida ei pöörata tingimisi täitmisele nelja aastat ületavas osas, ning rahalise karistuse. Tsiviilhagejate esitatud nõuded tunnistati vastuvõetamatuks või põhjendamatuks.
13.
Pärast kuningliku määruse nr 143 artikli 3 jõustumist toime pandud tegusid puudutavas osas lükkas Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) tagasi F. Ullens de Schooteni väited, et see säte on vastuolus liidu õigusega, keeldudes siiski Euroopa Kohtult eelotsuse küsimisest.
14.
14. veebruari 2001. aasta otsusega jättis Cour de cassation (Belgia kassatsioonikohus) rahuldamata kassatsioonkaebuse Cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli apellatsioonikohus) otsuse peale süüdimõistmist puudutavas osas ning rahuldas tsiviilhagejate kassatsioonkaebuse, saates asja uueks arutamiseks Cour d’appel de Mons’ile (Monsi apellatsioonikohus).
15.
23. novembri 2005. aasta otsusega tunnistas Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus) osaliselt põhjendatuks kuue vastastikuse kindlustusseltsi nõuded F. Ullens de Schooteni vastu, mis puudutasid 1. augustist 1989 kuni 16. aprillini 1992 pettuse tulemusena BIORIMi laboratooriumile välja makstud summasid.
16.
See kohus lükas tagasi F. Ullens de Schooteni väite, et kuningliku määruse nr 143 artikkel 3 on vastuolus liidu õigusega. Pidades enda jaoks siduvaks seadusjõus olevat Cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli apellatsioonikohtu) 7. septembri 2000. aasta kohtuotsust, mõistis Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus) F. Ullens de Schootenilt nende vastastikuste kindlustusseltside kasuks esialgu välja ühe euro suuruse summa ning tegi neile ettepaneku arvutada oma kahju suurus ümber osas, mis puudutas pärast 30. aprilli 1990 tehtud makseid.
17.
Selle 23. novembri 2005. aasta kohtuotsuse peale esitatud kassatsioonkaebused jättis Cour de cassation (Belgia kassatsioonikohus) 14. juuni 2006. aasta otsusega rahuldamata.
18.
Samaaegselt F. Ullens de Schooteni vastutust puudutanud kohtumenetlusega peatas Commission de biologie clinique (kliinilise bioloogia komisjon) oma 18. märtsi 1999 otsusega BIORIMi laboratooriumi tegevusloa kehtivuse 12 kuuks.
19.
Tervishoiuministri 9. juuli 1999. aasta määrusega jäeti selle otsuse peale esitatud vaie rahuldamata.
20.
8. juuni 2000. aasta otsusega pikendas Commission de biologie clinique (kliinilise bioloogia komisjon) tegevusloa kehtivuse peatamist 12 kuu võrra.
21.
Tervishoiuministri 24. juuli 2000. aasta määrusega jäeti selle uue otsuse peale esitatud vaie rahuldamata.
22.
Saanud nende kahe ministri määruse peale esitatud tühistamiskaebused, esitas Conseil d’État (Belgia kõrgeim halduskohus) Cour constitutionnelle’ile (Belgia konstitutsioonikohus) eelotsuse küsimuse, mis puudutas kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktide 3 ja 4 kooskõla Belgia põhiseadusega.
23.
19. detsembri 2007. aasta otsuses nr 160/2007 leidis Cour constitutionelle (Belgia konstitutsioonikohus), et enne 24. mai 2005. aasta seadusega tehtud muudatusi kehtinud redaktsioonis olid need sätted kooskõlas Belgia põhiseaduse artiklitega 10 ja 11.
24.
Sellest tulenevalt jättis Conseil d'État (Belgia kõrgeim halduskohus) 10. septembri ja 22. detsembri 2008. aasta otsustega need kaebused rahuldamata.
25.
Samal ajal, olles saanud F. Ullens de Schootenilt kaebuse, esitas Euroopa Komisjon 17. juulil 2002 Belgia Kuningriigile põhjendatud arvamuse, milles leidis, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on vastuolus EÜ artikliga 43.
26.
Kuivõrd kuningliku määruse nr 143 artiklit 3 muudeti 24. mai 2005. aasta seadusega, et viia see liidu õigusega kooskõlla, jättis komisjon selle kaebuse 4. aprillil 2006 läbi vaatamata.
27.
Seepeale esitas F. Ullens de Schooten 10. aprillil 2007 Euroopa Komisjonile teise kaebuse, milles teavitas tema poolt Belgia Kuningriigile etteheidetavatest uutest liidu õiguse rikkumistest, milleks oli Belgia kohtute kohustuste täitmata jätmine, mis seisnes osutatud liidu õiguse rikkumistes, ning seadusandja kohustuste täitmata jätmine, mis seisnes selles, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 jäeti kehtima ning Belgia ametivõimude poolt kohaldatavateks varem toimunud sündmuste suhtes.
28.
14. detsembril 2006 ja 3. märtsil 2008 Euroopa Inimõiguste Kohtule esitatud kahes kaebuses taotles F. Ullens de Schooten selle tuvastamist, et Belgia riik on rikkunud Roomas 4. novembril 1950. aastal allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (
6
).
29.
20. septembri 2011. aasta otsuses Ullens de Schooten ja Rezabek vs. Belgia (
7
) leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et tegemist ei olnud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumisega.
30.
17. juulil 2007 esitas F. Ullens de Schooten Tribunal de première instance de Bruxelles’ile (Brüsseli esimese astme kohus) Belgia riigi vastu kaebuse, mille eesmärk on end kindlustada esiteks kõigi Cour d’appel de Mons’i (Monsi apellatsioonikohus) 23. novembri 2005. aasta kohtuotsusest tulenevate rahaliste tagajärgede vastu, teiseks laboratooriumi BIORIM või selle endise juhi poolt esitatavate nõuete kohta tehtavatest võimalikest kohtuotsustest talle tulenevate rahaliste tagajärgede vastu ning kolmandaks maksuvaidlustes tehtavatest kohtuotsustest talle tulenevate rahaliste tagajärgede vastu.
31.
F. Ullens de Schooten taotleb selles kaebuses ka Belgia riigilt 500000 euro väljamõistmist mittevaralise kahju eest, esialgu 34500000 euro väljamõistmist seoses sellega, et tal ei olnud ajavahemikul 1. jaanuarist 1990 kuni 1. detsembrini 2005 võimalik käitada kliinilise bioloogia laboratooriumi ning esialgu ühe euro väljamõistmist kohtumenetlustes ja komisjonis esindamisega seotud advokaaditasude ja -kulude eest.
32.
Juhuks kui Tribunal de première instance de Bruxelles’il (Brüsseli esimese astme kohus) peaks tekkima kahtlus selles asjas liidu õiguse kohaldatavuse suhtes, taotles F. Ullens de Schooten, et see kohus esitaks Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse.
33.
19. juuni 2009. aasta kohtuotsusega tunnistas Tribunal de première instance de Bruxelles (Brüsseli esimese astme kohus) kaebuse aegumise tõttu vastuvõetamatuks.
34.
F. Ullens de Schooten esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, korrates samu nõudeid, mille ta oli esitanud tribunal de première instance de Bruxelles’ile (Brüsseli esimese astme kohus).
35.
Neil asjaoludel otsustas Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [liidu] õigus, eelkõige tõhususe põhimõte nõuab, et teatavatel asjaoludel ja eelkõige niisuguses olukorras, mida on kirjeldatud [käesoleva eelotsusetaotluse] punktis 38, hakkab selline siseriiklik aegumistähtaeg nagu see, mis on sätestatud riigi finantshalduse seaduse artiklis 100, mida kohaldatakse kahju hüvitamise nõude suhtes, mille eraõiguslik isik esitab Belgia riigi vastu seadusandja poolt EÜ artikli 43 […] rikkumise tõttu, kulgema alles siis, kui see rikkumine on tuvastatud, või vastupidi, kas tõhususe põhimõtte järgimine on sellistel asjaoludel piisavalt tagatud sellele eraõiguslikule isikule jäetud võimalusega katkestada aegumine kohtutäituri dokumendi kättetoimetamisega?
2.
Kas EÜ artikleid 43, 49 ja 56 ning mõistet „puhtalt riigisisene olukord“, mis võib piirata õigussubjekti võimalust tugineda nendele õigusnormidele liikmesriigi kohtus lahendatavas vaidluses, tuleb tõlgendada nii, et need takistavad [liidu] õiguse kohaldamist Belgia kodaniku ja Belgia riigi vahelises vaidluses sellise kahju hüvitamise üle, mis on tekitatud [liidu] õiguse väidetava rikkumisega, mis seisneb selliste Belgia õigusnormide vastuvõtmises ja jõushoidmises, nagu 30. detsembri 1982. aasta kuningliku määruse nr 143 artikkel 3, mida kohaldatakse vahet tegemata oma ja teiste liikmesriikide kodanike suhtes?
3.
Kas [liidu] õiguse esimuslikkuse põhimõtet ja ELL artikli 4 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et need ei luba eirata jõustunud kohtuotsuse seadusjõu põhimõtet, kui küsimus on [liidu] õigusega vastuolus olevana näiva jõustunud kohtuotsuse uuesti läbi vaatamises või tühistamises, ent samas nii, et need lubavad siseriiklikust normist tulenevat jõustunud kohtuotsuse seadusjõu põhimõtet eirata juhul, kui selle jõustunud, ent [liidu] õigusega vastuolus oleva kohtuotsuse alusel tuleks teha uus kohtuotsus, mis kinnistaks selles esimeses kohtuotsuses sisalduva [liidu] õiguse rikkumise?
4.
Kas Euroopa Kohus saaks kinnitada, et küsimus, kas [liidu] õigusega vastuolus oleva jõustunud kohtuotsuse korral tuleb jõustunud kohtuotsuse seadusjõu põhimõtet selle kohtuotsuse uuesti läbivaatamise või tühistamise nõude lahendamisel eirata, ei ole [27. märtsi 1963. aasta kohtuotsuse Da Costa jt (28/62‐30/62, EU:C:1963:6) ja 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsuse Cilfit jt (283/81, EU:C:1982:335) tähenduses] sisuliselt identne küsimusega, kas jõustunud kohtuotsuse seadusjõu põhimõtet [tuleb jõustunud, ent liidu] õigusega vastuolus oleva kohtuotsuse puhul eirata, kui taotetakse (uue) kohtuotsuse tegemist, milles tuleks seda [liidu] õiguse rikkumist korrata, nii, et asja viimase kohtuastmena lahendav kohus ei või vältida eelotsusetaotluse esitamise kohustust?“
II. Analüüs
36.
Uurin kõigepealt teist küsimust, millele kohtuistungil osalenud pooltel paluti oma suulistes seisukohtades keskenduda. Seejärel teen ettepaneku ümber sõnastada ülejäänud küsimused, mis kõik rajanevad ekslikul eeldusel, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on EÜ artikliga 43 vastuolus, ning teen lõpuks ettepaneku see eeldus ümber lükata, kohaldades liidu õigust õigesti selliselt, nagu see näib mulle tulenevat apteekide ning biomeditsiini laboratooriumide osakapitali omandilist kuuluvust puudutavast Euroopa Kohtu praktikast.
A.
Teine küsimus, mis puudutab seda, kuidas mõjutab asjaolu, et tegemist on puhtalt riigisisese olukorraga, EÜ artiklile 43 tuginemist liikmesriigi vastu liidu õiguse rikkumise tõttu esitatud riigivastutuse nõudes
37.
F. Ullens de Schooten on kokkuvõtlikult järgmisel seisukohal. Tema hinnangul ei pööranud temaga seotud kohtuasju menetlema pidanud liikmesriigi kohtud tähelepanu tema väitele, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõige 1 ei ole kooskõlas EÜ artikliga 43. Vaatamata liidu õiguse esimuslikkusele kohaldati jätkuvat nimetatud artiklit 3. Hoolimata Euroopa Komisjoni tegevusest jätkus liidu õiguse ilmne rikkumine mitmes kohtus. Need rikkumised kinnistusid tulenevalt jõustunud kohtuotsuse seadusjõu põhimõttest.
38.
Leian nagu Belgia valitsuski, et EÜ artiklitele 49 ja 56 viidatakse teises küsimuses üksnes formaalselt. Põhikohtuasja kaebaja rajab tegelikult oma etteheited EÜ artiklile 43. (
8
) Seda küsimust tuleb niisiis käsitleda üksnes esimeses küsimuses ainsana nimetatud asutamisvabadusega seonduvalt.
39.
Teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas hoolimata sellest, et põhikohtuasja asjaolud piirnevad ühe liikmesriigiga, võib selle sama liikmesriigi vastu riigivastutuse alusel Euroopa Liidu õiguse rikkumise tõttu esitatud nõudes tugineda EÜ artiklile 43.
40.
Võiks tekkida kiusatus vastata sellele küsimusele lühidalt, kohaldades rangelt Euroopa Kohtu praktikat, mis puudutab isikute vaba liikumisega seonduvate aluslepingu normide mittekohaldamist puhtalt riigisisestes olukordades.
41.
Puhtalt riigisiseseid olukordi saab kirjeldada kui olukordi, mis „ei ole kuidagi seotud [liidu] õiguses käsitletud mis tahes olukorraga“ (
9
) ja mis seetõtu „ei kuulu aluslepingu normide kohaldamisalasse“ (
10
), kuna neil puudub „piisav seos liikmesriikidevahelise kaubandusega“ (
11
).
42.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt „ei saa aluslepingu norme, mis käsitlevad isikute vaba liikumist, ja nende normide rakendusakte kohaldada tegevuste suhtes, mille puhul ei esine ühtki tegurit, mis seoks neid liidu õiguses käsitletud mis tahes olukorraga ja mille kõik asjakohased elemendid on ainult ühe liikmesriigi sisesed“. (
12
)
43.
Vaidlust pole selles, et põhikohtuasja kaebaja, kes on Belgia kodanik, on esitanud kaebuse Belgia riigi vastu, mis puudutab Belgias asunud biomeditsiini laboratooriumi käitamisega seonduvalt tema suhtes langetatud kohtuotsuste põhjendatust. Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei selgu, et põhikohtuasja kaebaja poolt osundatud asjaolud kujutavad endist piiriüleseid elemente (
13
), näib antud juhul tegemist olevat puhtalt riigisisese olukorraga.
44.
Võttes arvesse Cour constitutionnelle’i (Belgia konstitutsioonikohus) 19. detsembri 2007. aasta kohtuotsuses võetud seisukohta, ei saa siinkohal kohaldada Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt võib isegi puhtalt riigisisese olukorra puhul Euroopa Kohtu vastus olla eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik juhul, kui siseriiklik õigus kohustab seda kohut tagama antud liikmesriigi kodanikule samad õigused kui need, mis samasuguses olukorras tulenevad liidu õigusest teise liikmesriigi kodanikule. (
14
)
45.
19. detsembri 2007. aasta kohtuotsusega päädinud Cour constitutionnelle’i (Belgia konstitutsioonikohus) kohtuasja ese oli Conseil d’État’ (Belgia kõrgeim halduskohus) esitatud eelotsuse küsimus selle kohta, kas kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on vastuolus põhiseaduse artiklites 10 ja 11 käsitletud võrdse kohtlemise ja diskrimineerimise keelu põhimõtetega osas, milles neist tulenes ühelt poolt arstide, apteekrite ja keemiaalase ülikooliharidusega isikute ning teiselt poolt teiste ettevõtjate erinev kohtlemine, arvestades seda, et vaid esimestel neist oli võimalus oma osutatavate teenuste rahastamisele haigus- ja invaliidsuskindlustuse kaudu. Selles otsuses tõi Cour constitutionnelle välja, et „SPRL BIORIM on Belgia õiguse järgi Belgias asutatud äriühing ning Conseil d’État’ (Belgia kõrgeim halduskohus) poole pöördunud esimene kaebaja on Belgia kodanik; nad vaidlustavad seda, et saavad kliinilise biloogia laboratooriumi käitada üksnes tingimustel, mis on toodud neis sätetes, mille kohta konstitutsioonikohtule küsimus esitati. Arvestades, et need õigussuhted jäävad täielikult ühe liikmesriigi sisesteks, ei saa kaebajad tugineda [EÜ] artiklitele 43, 49 ja 56“. (
15
)
46.
Nagu Belgia valitsus välja toob, tuleneb Cour constitutionnelle’i (Belgia konstitutsioonikohus) otsusest, et Belgia siseriiklik õigus ei anna põhikohtuasja kaebajale samasuguseid õigusi nagu need, mis tuleneksid mõne teise liikmesriigi kodanikule liidu õigusest seoses kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktides 3 ja 4 sätestatud tingimustega.
47.
Belgia valitsus viitab põhjendatult sarnasusele 22. detsembri 2010. aasta kohtuotuses Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808) käsitletud kohtuasjaga, mille sisu oli Belgia riikliku sotsiaalkindlustusameti ning Belgia õiguse kohaselt Belgias asuva alltöövõtja võlgade eest solidaarset vastutust kandma pandud Belgias asuva peatöövõtja vaheline vaidlus. Selle kohtuasja puhul oli Cour constitutionnelle (Belgia konstitutsioonikohus) juba otsustanud, et tema poolt lahendatavas puhtalt riigisisest olukorda puudutavas vaidluses ei ole EÜ artikkel 49 kohaldatav. Neil asjaoludel leiti, et Euroopa Kohus ei ole pädev talle esitatud eelotsuse küsimustele vastama, kuna liidu õigus kohaldamisele ei kuulunud.
48.
Leian siiski, et range juhindumine puhtalt riigisiseseid olukordi käsitlevast kohtupraktikast, mis viiks selleni, et põhikohtuasja kaebaja ei saaks Belgia riigi vastu riigivastutuse alusel esitatud nõudes Euroopa Liidu õigusele tugineda, ei oleks käesoleva kohtuasja kontekstis vajalik ega sobiv ning seda mitmel põhjusel.
49.
Esiteks ei saa Euroopa Kohus tähelepanuta jätta, et kohtumenetlustes, milles F. Ullens de Schooten ligi 20 aasta jooksul menetlusosaline oli või mille ta algatas, keskenduti enamasti väitele, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on vastuolus EÜ artikliga 43. Kohtud, iseäranis cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) oma 7. septembri 2000. aasta otsuses, on EÜ artiklit 43 kohaldanud.
50.
Teiseks tuletan meelde, et Euroopa Komisjon tegi 17. juulil 2002 Belgia Kuningriigile teatavaks põhjendatud arvamuse, milles leidis, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 olid vastuolus EÜ artikliga 43. Rõhutan, et paradoksaalne oleks käesoleva eelotsusetaotluse lahendamisel öelda, et põhikohtuasja kaebaja ei saa riigivastutuse alusel Belgia riigi vastu esitatud nõude põhjendamiseks liidu õigusele tugineda, samas kui Euroopa Komisjon on vastuolu kohta liidu õigusega ametlikult seisukoha võtnud.
51.
Tean, et põhjendatud arvamuse õiguslikud tagajärjed on piiratud ning iseäranis ei tuvastata sellega kohustuste rikkumist. Sellises põhjendatud arvamuses tuuakse siiski välja liidu õiguse võimalik rikkumine ning õigussubjektid võivad tugineda selliste rikkumiste tagajärgedele liikmesriigi kohtutes nende läbi tekitatud kahju eest hüvitise saamiseks.
52.
Kujutlegem seejuures, et Belgia Kuningriik oleks pärast Euroopa Komisjoni põhjendatud arvamuse saamist oma siseriiliku õiguse muutmisest keeldunud, asi oleks jõudnud Euroopa Kohtusse ning Euroopa Kohus oleks tuvastanud, et see liikmesriik on kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktide 3 ja 4 vastuvõtmisega rikkunud talle EÜ artiklist 43 tulenevaid kohustusi. Kas sel juhul saaks Euoopa Kohus eelotsusetaotluse lahendamisel vastata käesolevas asjas esitatud teise küsimusega identsele küsimusele, et kaebaja ei saa Belgia riigi vastu riigivastutuse alusel esitatud kaebuses tugineda liidu õiguse rikkumise argumendile pelgalt seetõttu, et tegemist on puhtalt riigisisese olukorraga, teisisõnu ainult sel põhjusel, et see kaebaja on vaidlusaluse õigusakti vastu võtnud riigi kodanik. Leian, et nõnda see pole ning ma ei näe, miks see peaks teisiti olema juhul, kui rikkumismenetlus lõppes põhjendatud arvamuse esitamise staadiumis.
53.
Kolmandaks annavad nii Euroopa Komisjoni tegevus selleks, et Belgia Kuningriik oma siseriiklikku õigust muudaks kui ka siin edaspidi põhjalikumalt antavad selgitused tunnistust sellest, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktide 3 ja 4 näol on tegu meetmetega, mis võivad takistada teistes liikmesriikides asuvatel ettevõtjatel Belgia meditsiiniliste analüüside laboratooriumide turul tegutsemist.
54.
Juhul kui tegemist on selliste võimaliku piiriülese mõjuga õigusnormidega, on Euroopa Kohus koduvalt nõustunud liidu õiguse tõlgendamisega ka siis, kui põhikohtuasjas, mille raames eelotsusetaotlus esitati, piirduvad asjaolud üheainsa liikmesriigiga. (
16
)
55.
Seda kohtupraktikat alustas Euroopa Kohus tõdemusest, et niisugused liikmesriigi õigusnormid, mis on nende sõnastusest tulenevalt ühtviisi kohaldatavad nii selle kui ka teiste liikmesriikide kodanike suhtes, kuuluvad aluslepingute põhivabadusi tagavate sätete kohaldamisalasse üldjuhul vaid siis, kui neid kohaldatakse olukorras, millel on seos liikmesriikidevahelise kaubavahetusega. Seejärel tõi Euroopa Kohus oma pädevuse põhjendusena välja, et kuidagi ei saa välistada, et teistes liikmesriikides asuvad ettevõjad oleksid olnud või on huvitatud majandustegevusega tegelemisest selles liikmesriigis, mille õigusnormid on vaidluse all.
56.
Neid asjaolusid kogumis arvestades leian, et kõige parem oleks, kui Euroopa Kohus ei lähtuks eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastamisel rangelt oma puhtalt riigisiseseid olukordi käsitlevast kohtupraktikast ega tunnistaks seetõttu eelotsusetaotlust vastuvõetamatuks, vaid, vastavalt eelotsusemenetlust iseloomustavale koostöövaimule, tunnistaks selle taotluse vastuvõetavaks, sõnastaks seejärel ümber küsimused ja annaks seeläbi eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastuse, mis võimaldaks viimasel põhikohtuasi üheselt mõistetavalt lahendada.
57.
Tõsi on, et põhikohtuasja asjaolud piirduvad üheainsa liikmesriigiga. Euroopa Kohtu otsus on aga vajalik põhikohtuasja lahendamiseks. Teisisõnu täidab Euroopa Kohus koostöös, mis on eelotsusemenetluses esmatähtis, täielikult talle usaldatud ülesannet, mis seisneb liikmesriikide õigusemõistmisele kaasaaitamises. (
17
)
58.
Meenutan, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „keelab EÜ artikkel 43 kõik siseriiklikud meetmed, mis isegi siis, kui neid kohaldatakse ilma kodakondsusest lähtuva diskrimineerimiseta, võivad takistada asutamislepinguga tagatud asutamisvabaduse teostamist või muuta selle [liidu] kodanikele vähem huvipakkuvaks“. (
18
)
59.
Kohtupraktika suundumus tunnistada eelotsusetaotlused lihtsamini vastuvõetavaks kui liikmesriigi õigusnormid võivad mõjutada teistes liikmesriikides asuvate ettevõtjate võimalusi teostada oma asutamisõigust liikmesriigis, mis need normid kehtestanud on, võimaldab lõpu teha ebaloogilisele olukorrale, mis seisneb selles, et selliste õigusnormide kooskõla liidu õigusega saab hinnata kohustuste rikkumise hagi menetluses, mitte aga eelotsusetaotluse menetluses, tulenevalt sellest, et konkreetse juhtumi puhul piiriüleseid asjaolusid ei esine.
60.
Selles valguses teen Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada käesolev eelotsusetotlus vastuvõetavaks ning vastata teisele küsimusele, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas võib liikmesriigi vastu liidu õiguse rikkumise tõttu esitatud riigivastutuse nõudes tugineda EÜ artiklile 43.
B.
Kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktide 3 ja 4 kooskõla Euroopa Liidu õigusega
61.
Ennekõike tuleb märkida, et on tõsi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole sõnaselgelt esitanud küsimust kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktide 3 ja 4 kooskõla kohta aluslepingu asutamisvabadust puudutavate sätetega, ent ta kavatseb siiski neid sätteid põhikohtuasja lahendamisel kohaldada, kui Euroopa Kohus peaks teisele küsimusele vastamisel otsustama, et asjaolu, et tegemist on puhtalt riigisisese olukorraga, seda ei takista.
62.
Selleks et kontrollida, kas Belgia riigi vastu esitatud riigivastutuse nõue on põhjendatud, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tingimata otsustama, kas liikmesriigi seadusandja ja neid vaidlusi üksteise järel lahendanud liikmesriigi kohtud on liidu õigust rikkunud.
63.
Toon selles osas välja, et F. Ullens de Schooteni esitatud väited tuginevad sisuliselt eeldusele, et liikmesriigi kohtud on eksinud, leides, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on EÜ artikliga 43 kooskõlas. Selline liidu õiguse väär kohaldamine kinnistus tema meelest selle tõttu, et järgnevalt tugineti Cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli apellatsioonikohus) 7. septembri 2000. aasta kohtuotsuse seadusjõus olemisele.
64.
On iseenesestmõistetav, et juhul, kui eeldus, et Euroopa Liidu õigust on rikutud, ümber lükata – mida minu hinnangul tuleks teha –, nagu ma siin edaspidi selgitan, on käesoleva minu arvates põhjendamatult keerulisi aspekte hõlmava kohtuasja lõppjäreldus lihtne.
65.
Seetõttu peaks Euroopa Kohus minu meelest otsustama, kas EÜ artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4.
66.
Olen teadlik, et Euroopa Kohtu ülesanne on leida lahendus üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt eelotsusetaotluses esile toodud probleemidele.
67.
Sellist takistust Euroopa Kohtul minu meelest siin olevat ei näi.
68.
Toon selles osas välja, et eelotsusetaotluse punktist 24 tuleneb sõnaselgelt, et Belgia riigi vastu esitatud riigivastutuse nõude põhjendustes on F. Ullens de Schooten nii seadusandjale kui ka kohtutele ette heitnud EÜ artikli 43 rikkumist.
69.
Mulle näiks vähemalt paradoksaalne, kui põhikohtuasja lahendamiseks esitatud eelotsusetaotluse menetluses keelduks Euroopa Kohus neid küsimusi käsitlemast, kui need on selles kohtuasjas kesksel kohal.
70.
Selle taustal tundub mulle, et asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole sõnaselgelt küsinud EÜ artikli 43 tõlgendamise kohta seoses kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktidega 3 ja 4, ei takista Euroopa Kohtul selle problemaatika käsitlemist. Liiati on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikaga kooskõlas seisukoht, et ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule vajalik vastus, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada. Euroopa Kohus on korduvalt väljendanud muret selle pärast, et eeotsusetaotluse esitanud kohtule antaks täielik vastus. (
19
) Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul temale esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada. Asjaolu, et liikmesriigi kohus on eelotsuse küsimuses vormiliselt viidanud liidu õiguse teatavatele sätetele, ei takista Euroopa Kohut esitamast sellele kohtule kogu tõlgenduslikku teavet, mis võib viimasel aidata menetletavat kohtuasja lahendada, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus on neile aspektidele oma küsimustes viidanud või mitte. Sellega seoses on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada liikmesriigi kohtu esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õiguse aspektid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada. (
20
)
71.
Kooskõlas eelotsusemenetluse alustoeks oleva vastastikuse koostöö vaimuga ning selleks, et esitada eelotsusetaotluse esitanud kohtule kõik liidu õiguse tõlgendamise juhtnöörid, mis võivad teda põhikohtuasja lahendamisel aidata, teen Euroopa Kohtule ettepaneku anda sellele kohtule juhised, mille järgi ta saaks hinnata, kas käesoleva eelotsusetaotluse aluseks olev eeldus Euroopa Liidu õiguse rikkumise kohta on õige.
72.
See käesoleva kohtuasja esmatähtis aspekt toodi välja kohtuistungil. Komisjon märkis, et ta jääb oma 17. juuli 2002. aasta põhjendatud arvamuses väljendatud seisukohale. F. Ullens de Schooten omalt poolt meenutas selles põhjendatud arvamuses võetud komisjoni seisukohta. Viimaks märkis Belgia Kuningriik, et muutis 2005. aastal vaidlusalust siseriiklikku sätet, et viia see vabatahtlikult ja ennetavalt põhjendatud arvamusega kooskõlla, et vältida Euroopa Kohtusse pöördumist, ent see muutmine ei tähenda, et ta on tunnistanud selle sätte vastuolu Euroopa Liidu õigusega.
73.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et siseriiklikus kohtumenetluses, milles Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) tegi otsuse 7. septembril 2000, olid hagejad seisukohal, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on vastuolus EÜ artikliga 43.
74.
Nimetatud otsuses kohus selles osas hagejatega ei nõustunud. Kohus meenutas, et siseriiklikud õigusnormid, mis võivad aluslepinguga tagatud põhiõiguste teostamist takistada või seda vähem huvipakkuvaks muuta, peavad vastama järgmisele neljale tingimusele: neid kohaldatakse mittediskrimineerivalt, nende olemasolu õigustab ülekaalukas avalik huvi, need on oma eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
75.
Cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli appellatsioonikohus) hinnangul vastasid vaidlusalused siseriiklikud õigusnormid neile neljale tingimusele. Kohus tõi välja, et tingimust, mille kohaselt peavad laboratooriume käitama isikud, kellel on õigus osutada kliinilise bioloogia teenuseid, ei saa käsitada diskrimineerivana, kuivõrd vastava õiguse olemasolu nõutakse nii Belgia kui ka teiste liikmesriikide kodanikelt.
76.
Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) tõi välja ka selle, et kritiseeritud regulatsiooni eesmärk on võitlus kliinilise bioloogia teenuste ületarbimise vastu, kuna see võiks sotsiaalkindlustuse eelarve tasakaalust välja viia. Selle kohtu hinnangul võimaldab nõue, et kõigil käitajatel peab vastav õigus olema, sobival ja taotletud eesmärgi suhtes mõõdukal viisil piirata laboratooriumide arvu, takistada nende tegevuse allutamist kaubanduslikele huvidele, vältida kliinilise bioloogia teenuste liigset pakkumist ja võidelda ületarbimise vastu.
77.
Põhjendused, millele Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) 7. septembri 2000. aasta otsuses tugines, näivad mulle olevat vastavuses apteekide ja biomeditsiini analüüside laboratooriumide apteekide osakapitali omandilist kuuluvust puudutavas Euroopa Kohtu praktikas esile toodud põhimõtetega.
78.
Toon selles osas välja, et seesama Euroopa Kohtu praktika (
21
) räägib vastu teesile, mida komisjon kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktide 3 ja 4 ning EÜ artikli 43 vastuolu käsitlevas põhjendatud arvamuses kaitses.
79.
F. Ullens de Schooten tugineb 21. aprilli 2005. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Kreeka (C‑140/03, EU:C:2005:242), mis puudutab optikakauplusi. Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et vaidlusalused Kreeka õiguse normid, mis ei lubanud ühel optikul käitada rohkem kui ühte optikakauplust ning nõudsid, et muudele isikutele peale kauplust käitava optiku võib kuuluda kuni 50% osakapitalist, olid vastuolus EÜ artiklitega 43 ja 48. F. Ullens de Schooteni meelest saab paralleeli tõmmata selle kohtuotsuse tegemise ajendanud õigusnormide ning käesolevas kohtuasjas kõne all olevate Belgia sätete vahel.
80.
Tuleb siiski tähele panna, et apteekide osakapitali omandilise kuuluvuse piiranguid puudutavates kohtuotsustes valis Euroopa Kohus teise lähenemise. (
22
) Neis otsustes leidis Euroopa Kohus, et asutamisvabadusega ei ole vastuolus sellised liikmesriikide õigusnormid nagu Itaalia ja Saksamaa õigusnormid, mille kohaselt on apteegi käitamise õigus reserveeritud üksnes apteekritele.
81.
Kohtuasjas, milles tehti 16. detsembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772), oli komisjoni esimene argument, et biomeditsiinilise analüüsi laboratooriume puudutavad Prantsusmaa õigusnormid rikuvad EÜ artiklit 43 osas, milles need näevad ette, et mitte-bioloogi osalus ja seega hääleõigus biomeditsiinilise analüüsi laboratooriume käitavas vabade elukutsete valdkonnas tegutsevates piiratud vastutusega äriühingutes (société d’exercice libéral à responsabilité limiteé, edaspidi „Selarl“) ei tohi olla suurem kui üks neljandik.
82.
Selles kohtuasjas leidis komisjon, et Euroopa Kohtu lähenemist apteekide osas selgitab ravimite väga eriline iseloom. (
23
) Ent komisjon oli seisukohal, et biomeditsiinilisi teenuseid osutatakse ainult arsti ettekirjutuse alusel, mis annab järelikult paremad tagatised nii rahvatervise kaitse kui ka tervishoiusüsteemi kulude kontrolli mõttes. Arsti ettekirjutuse tingimus kehtib nii teostatavate analüüside sisu kui ka arvu osas. (
24
)
83.
Komisjon väitis ka, et biomeditsiini sektorile on iseloomulik vajadus märkimisväärselt suure rahastamise järele, mis eristab seda apteekide sektorist. Vaidlustatud sätted takistavad aga koondumisi, mis võimaldaksid teha kvaliteetse teenuse osutamiseks vajalikke investeeringuid. (
25
)
84.
Seepeale tõi Prantsuse Vabariik eesmärgina esile rahvatervise kaitse. Nimelt oli selle liikmesriigi hinnangul vaidlustatud sätete eesmärk kaitsta bioloogide sõltumatust, hoides ära olukorra, kus viimased juhinduksid majanduslikest, mitte rahvatervise kaitse kaalutlustest. (
26
)
85.
Selles kohtuotsuses meenutas Euroopa Kohus, et nii Euroopa Kohtu praktikast kui ka EÜ artikli 152 lõikest 5 nähtub, et liidu õigus ei kahanda liikmesriikide pädevust oma sotsiaalkindlustussüsteemide korraldamisel ning eeskätt tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamist ja kättesaadavaks muutmist reguleerivate sätete vastuvõtmisel. (
27
)
86.
Liikmesriigid peavad selle pädevuse teostamisel siiski järgima liidu õigust, eelkõige liikumisvabadust – sealhulgas asutamisvabadust EÜ artikli 43 mõttes – reguleerivaid esmase õiguse sätteid. Need sätted keelavad liikmesriikidel kehtestada või säilitada kõnesolevate vabaduste põhjendamatuid piiranguid tervishoiu valdkonnas. (
28
)
87.
Eeltoodut arvestades tuleb selle kohustuse täitmisele hinnangu andmisel arvestada esiteks asjaolu, et inimeste elu ja tervis on EÜ asutamislepinguga kaitstud hüvede ja huvide hulgas esikohal ning teiseks seda, et liikmesriigid võivad otsustada, millisel tasemel nad kavatsevad rahvatervise kaitse tagada ja kuidas selline tase saavutatakse. Kuna see tase võib liikmesriigiti varieeruda, tuleb tunnustada liikmesriikide kaalutlusruumi olemasolu. (
29
)
88.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale keelab EÜ artikkel 43 kõik siseriiklikud meetmed, mis isegi siis, kui neid kohaldatakse ilma kodakondsusest lähtuva diskrimineerimiseta, võivad takistada aluslepinguga tagatud asutamisvabaduse teostamist või muuta selle liidu kodanikele vähem huvipakkuvaks. (
30
)
89.
Selles kontekstis on oluline meenutada, et mõiste „piirang“ EÜ artikli 43 tähenduses hõlmab liikmesriigi poolt võetud meetmeid, mis isegi, kui neid kohaldatakse vahet tegemata, mõjutavad teiste liikmesriikide ettevõtjate turulepääsu ja kahjustavad sel moel kaubandust liidu piires.
90.
Eriti on Euroopa Kohtu hinnangul EÜ artikli 43 mõttes piiranguna käsitatavad õigusnormid, mille alusel eeldab teise liikmesriigi ettevõtja tegutsema asumine vastuvõtvas liikmesriigis eelneva loa saamist ning mis reserveerivad füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise teatavatele ettevõtjatele, kes vastavad kindlaksmääratud nõuetele, mille täitmisest sõltub selle loa väljastamine. (
31
)
91.
On selge, et nii, nagu Euroopa Kohus leidis 16. detsembri 2010. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772), on ka kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktides 3 ja 4 sisalduv tingimus, mille kohaselt peavad INAMI kaudu rahastamise õiguse saamiseks biomeditsiini laboratooriumi käitama üksnes isikud, kellel on õigus osutada kliinilise bioloogia teenuseid, sellise iseloomuga, et piirab teiste liikmesriikides tegutsevate füüsiliste või juriidiliste isikute, kes sellele tingimusele ei vasta, võimalust Belgias tegutseda. Väljavaade jääda ilma võimalusest osutada INAMI poolt hüvitamisele kuuluvaid analüüsiteenuseid võib kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktides 3 ja 4 sätestatud tingimusele mittevastavalt ettevõtjalt võtta julguse Belgias tegevust alustada. See siseriiklik säte takistab ja muudab neile ettevõtjatele vähem huvipakkuvaks püsiva tegevuskoha kaudu Belgia territooriumil tegutsemise ning mõjutab viimaste võimalusi pääseda Belgia biomeditsiini analüüside turule.
92.
Nüüd tuleb hinnata, kas selline piirang saab olla põhjendatud.
93.
Järjepideva kohtupraktika kohaselt võivad asutamisvabaduse piirangud, mis on kohaldatavad kodakondsusel põhineva diskrimineerimiseta, olla õigustatud ülekaaluka üldise huvi tõttu, kui need piirangud on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. (
32
)
94.
Tuleb tõdeda, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on kohaldatavad kodakondsusel põhineva diskrimineerimiseta.
95.
Nagu Euroopa Kohus on juba tunnistanud, on rahvatervise kaitse üks huvidest, mis võib õigustada selliseid aluslepingus tagatud liikumisvabaduse piiranguid nagu asutamisvabaduse piirang. (
33
)
96.
Niisuguses kontekstis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et kvaliteetsete meditsiiniteenuste säilitamise eesmärk võib kuuluda EÜ artiklis 46 sätestatud erandite alla, kui selline eesmärk aitab kaasa tervisekaitse kõrge taseme saavutamisele. (
34
)
97.
Veel on vaja, et kõnealune siseriiklik säte oleks selle eesmärgi saavutamiseks sobiv.
98.
Selles osas tõi Euroopa Kohus 16. detsembri 2010. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772) välja, et biomeditsiini sektor on loomuldasa eriline ja asub tervishoiuteenuste süsteemis kesksel kohal. (
35
)
99.
Nõustudes kohtujurist Mengozzi ettepanekus toodud põhjendustega, (
36
) rõhutas Euroopa Kohus, et „biomeditsiiniline analüüs, mida tehakse konkreetse juhtumiga sobimatul viisil või liiga hilja või valesti, [võib] põhjustada muu hulgas vigu diagnoosi panekul ja raviviisi valimisel, niisamuti nagu võib tõsiseid tagajärgi kaasa tuua see, kui proviisor annab kliendile vale ravimi.“. (
37
) Lisaks tõi Euroopa Kohus välja, et „[n]agu ka ravimite ületarbimine või väärkasutus, võib biomeditsiiniliste analüüside väär või sobimatu teostamine nii koguselises kui ka kvalitatiivses plaanis tuua sotsiaalkindlustussüsteemile ja seega riigile kaasa asjatuid kulutusi“. (
38
)
100.
Euroopa Kohus järeldas sellest, et „näib, et biomeditsiiniliste analüüside väär või sobimatu teostamine kujutab endast sarnast ohtu rahvatervisele nagu sobimatu ravimitarne, mida Euroopa Kohtul oli juhust käsitleda […] 19. mai 2009. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Itaalia [C‑531/06, EU:C:2009:315] ja […] kohtuotsuses Apothekerkammer des Saarlandes jt [C‑171/07 ja C‑172/07, EU:C:2009:316]. Seevastu ei ole kõnealune oht võrreldav sellega, mida kujutab endast väär või sobimatu optikatoodete tarne, mida Euroopa Kohus käsitles […] kohtuotsuses komisjon vs. Kreeka [C‑140/03, EU:C:2005:242]. Niisugusel tarnel võivad küll olla negatiivsed tagajärjed patsiendile, ent komisjon ei ole siiski tõendanud, et need oleks sama raskusastmega kui vääralt või sobimatult teostatud biomeditsiiniliste analüüside omad“. (
39
)
101.
Euroopa Kohus leidis, et „[a]rvestades […] ühelt poolt apteegi ja biomeditsiiniliste analüüside sektori sarnasusi rahvatervisele kujutatavate ohtude vaatevinklist ja teiselt poolt asjaolu, et vastupidi komisjoni väidetele ei saa neid kahte sektorit tegelikult teineteistest eristada ei arsti retsepte ega ka rahastamisvajadusi puudutavate tõdemuste osas, on põhimõtted, mida Euroopa Kohus kinnitas […]19. mai 2009. aasta kohtuotsustes komisjon vs. Itaalia [C‑531/06, EU:C:2009:315] ja Apothekerkammer des Saarlandes jt [C‑171/07 ja C‑172/07, EU:C:2009:316] seoses apteekide osakapitali omandilise kuuluvuse piirangutega, käesolevale kohtuasjale täielikult ülekantavad“. (
40
) Seetõttu, „[a]rvestades liikmesriikide õigust otsustada tagatava rahvatervise kaitse taseme üle, tuleb selles osas möönda, et liikmesriigid võivad nõuda, et biomeditsiinilisi analüüse teostaks bioloogid, kes on tegelikult ametialaselt sõltumatud. Liikmesriigid võivad samuti võtta meetmeid, mis tõenäoliselt kõrvaldavad sellise sõltumatuse riive ohu või vähendavad seda, kuna taoline riive võib mõjutada negatiivselt rahvatervist ja meditsiiniteenuse kvaliteeti“. (
41
) Euroopa Kohus rõhutas samuti, et „[e]rinevalt bioloogidest ei ole nii-öelda mittebioloogidel juba määratlusest tulenevalt esimestega samaväärset haridust, kogemust ja vastutust. Neil tingimustel tuleb tõdeda, et nad ei paku samu tagatisi kui bioloogid“. (
42
)
102.
Hinnates seda, ega asutamisvabaduse piirang EÜ artikli 43 tähenduses ei lähe kaugemale kui esile toodud rahvatervise kaitse eesmärgi saavutamiseks vaja, leidis komisjon, et kõnealust eesmärki on võimalik saavutada vähem piiravate meetmetega, näiteks nõudega, et biomeditsiiniliste analüüside tegijaks oleks vajaliku kvalifikatsiooniga pädevad töötajad, kelle suhtes kehtib kutse-eetika põhimõte, mille järgi tervishoiutöötajad on sõltumatud. Võttes siiski arvesse liikmesriikidele jäetud kaalutlusruumi, leidis Euroopa Kohus, korrates põhjendusi, millele ta tugines seoses apteekide osakapitali omandilise kuuluvusega, et „liikmesriik [võib] leida, et eksisteerib oht, et praktikas eiratakse õigusnorme, mis peavad tagama bioloogide kutsealase sõltumatuse, sest mittebioloogi kasumiteenimise huvi ei tasakaalusta muud tegurid, nagu sõltumatute bioloogide puhul, ning palgatöötajatest bioloogide allutamine biomeditsiinilise analüüsi laboratooriume haldavale Selarlile, milles mittebioloogidel on enamusosalus, võib esimeste jaoks raskendada haldaja juhistele vastuväidete esitamist“. (
43
) Euroopa Kohus leidis, et „ei saa muu hulgas välistada, et mainitud mittebioloogidel võib tekkida kiusatus loobuda mõne majanduslikus mõttes vähem tulusa või tehniliselt keerukama analüüsi tegemisest või vähendada patsiendile analüüsieelses ja analüüsijärgses faasis pakutavat nõustamisteenust, mille pakkumine on iseloomulik biomeditsiini valdkonna korraldusele Prantsusmaal“. (
44
)
103.
Leian, et isegi kui käesolevas asjas kõne all olevad Belgia õigusnormid pole samasugused kui need, mida Euroopa Kohus hindas 16. detsembri 2010. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772), lubavad juhtpõhimõtted, mis tulenevad nii sellest kohtuotsusest kui ka apteekide osakapitali omandilist kuuluvust puudutavatest kohtuotsustest, järeldada, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on kooskõlas EÜ artikliga 43, kuivõrd neis sisalduv asutamisvabaduse piirang on õigustatud rahvatervise kaitse eesmärgiga ega lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vaja.
104.
Selles osas järeldub Euroopa Kohtu toimikust, iseäranis Cour constitutionnelle’i (Belgia konstitutsioonikohus) 19. detsembri 2007. aasta otsusest, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 eesmärk on võidelda kliinilise bioloogia sektoris kasvava ületarbimise ja selles sektoris tuvastatud kuritarvituste vastu.
105.
Leian nagu Belgia valitsuski, et tagades, et laboratooriume ei käita mitte isikud, kes oma erialasest ettevalmistusest tulenevalt ei ole tervishoiusektoriga kursis, vaid kliinilise bioloogia teenuste spetsialistid, kes juba oma staatusest tulenevalt ei või oma tegevuses juhinduda üksnes kommertseesmärkidest, vaid peavad tegutsema rahvatervise eesmärke arvestades ja hoolitsema esmajärjekorras patsiendi tervise ja oma teenuse kvaliteedi eest, on Belgia seadusandja võtnud meetme, mis on kliinilise bioloogia sektoris kasvava ületarbimise ja selles sektoris tuvastatud kuritarvituste vastase võitluse kui eesmärgi suhtes sobiv.
106.
Meenutan, et on tõsi, et rahvatervise kaitse kuulub selliste ülekaalukate üldiste huvide hulka, millega saab EÜ artikli 46 lõike 1 kohaselt õigustada asutamisvabaduse piiramist. Liiati tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et selle erandi alla kuulub eesmärk hoida ära sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu tõsise kahjustamise oht. (
45
) Eesmärk võidelda kliinilise bioloogia sektoris kasvava ületarbimise ja selles sektoris tuvastatud kuritarvituste vastu on otseselt seotud viimati nimetatud eesmärgiga.
107.
Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohus otsustas apteekide osakapitali omandilist kuuluvust puudutanud kohtuotsustes, et „[r]avimite ületarbimine või väär tarvitamine toob […] kaasa finantsvahendite raiskamise, mis on seda enam kahjustav, et farmaatsiasektor põhjustab olulisi kulusid ning peab vastama üha kasvavale vajadusele, samas kui tervishoius kasutatavad finantsvahendid ei saa rahastamisviisist olenemata olla piiramatud“. (
46
) Euroopa Kohus märkis selles osas, et „nende finantsvahendite ja farmaatsiasektoris tegutsevate ettevõtjate kasumi vahel on otsene seos, sest enamikus liikmesriikides katavad retsepti alusel müüdavaid ravimeid asjaomased haigekassad“. (
47
)
108.
Euroopa Kohus järeldas, et arvestades mainitud ohte rahvatervisele ja sotsiaalkindlustussüsteemi rahalise tasakaalu huve, „võivad liikmesriigid kehtestada ravimite jaemüügiga tegelevate isikute suhtes ranged nõuded, mis puudutab eelkõige turustamisega seonduvaid üksikasju ja kasumlikkust. Liikmesriigid võivad põhimõtteliselt reserveerida ravimite jaemüügi üksnes proviisoritele, arvestades tagatisi, mida viimased peavad pakkuma, ja teavet, mida nad peavad suutma tarbijale jagada“. (
48
)
109.
Leian ka, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 ei lähe kaugemale, kui on vaja selleks, et saavutada eesmärk, mis on võitlus kliinilise bioloogia sektoris kasvava ületarbimise ja selles sektoris tuvastatud kuritarvituste vastu. Meenutan selles osas, et selle sätte eesmärk ei ole keelata sättes toodud tingimustele mittevastavate laboratooriumide olemasolu või käitamist, vaid üksnes seada INAMI poolt analüüsiteenuste hüvitamise tingimuseks vastavus konkreetsetele laboratooriumi käitajate erialase kvalifikatsiooniga seotud nõuetele. Pidades silmas apteekide ja biomeditsiiniliste analüüside laboratooriumide osakapitali omandilist kuuluvust puudutavat Euroopa Kohtu eelviidatud praktikat, näivad sellised nõuded mulle mõõdukad.
110.
Eeltoodud põhjendustest tuleneb, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punkte 3 ja 4 tuleb käsitada EÜ artikliga 43 kooskõlas olevana.
111.
Nüüd tuleb käsitleda selle järelduse tagajärgi F. Ullens de Schooteni poolt Belgia riigi vastu riigivastutuse alusel esitatud nõudele.
112.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tunnustatakse kahjuhüvitise saamise õigust liidu õiguses juhul, kui on täidetud kolm tingimust: rikutud õigusnormi eesmärk on õiguste andmine üksikisikutele, rikkumine on piisavalt selge ning on olemas otsene põhjuslik seos liikmesriigi kohustuste rikkumise ja kahjustatud isikutel tekkinud kahju vahel. (
49
)
113.
Kuivõrd eeldus, et liidu õiguse rikkumine seisneb selles, et kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 punktid 3 ja 4 on vastuolus EÜ artikliga 43, osutus vääraks, ei saa F. Ullens de Schooten Belgia riigi vastu riigivastutuse alusel esitatud nõude lahendamisel saada liidu õigusel põhinevat õigust hüvitisele.
114.
Sellest järeldub, et Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) ei saaks seda hagi rahuldada. Seetõttu pole Euroopa Kohtu vastusest esimesele, kolmandale ja neljandale küsimusele, mis kõik põhinevad minu arvates vääral eeldusel Belgia riigi poolt liidu õiguse rikkumise osas, põhikohtuasja lahendamiseks mingisugust kasu. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku piirduda oma vastuses käesolevas arvamuses eelnevalt käsitletud punktidega.
III. Ettepanek
115.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Cour d’appel de Bruxelles’ile (Brüsseli apellatsioonikohus) järgmiselt:
Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas võib liikmesriigi vastu liidu õiguse rikkumise tõttu riigivastutuse alusel esitatud nõudes tugineda EÜ artiklile 43.
EÜ artiklit 43 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt saavad selle liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi kaudu hüvitatavaid analüüsiteenuseid osutada üksnes sellised kliinilise bioloogia laboratooriumid, mida käitavad isikud, kellel on õigus kliinilise bioloogia teenuseid osutada, see tähendab arstid, apteekrid ja keemiaalase ülikooliharidusega isikud.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Moniteur belge, 12.1.1983.
(
3
)	Kuningliku määruse nr 143 artikli 3 lõike 1 tekst on järgmine:
„Laboratooriumi peab käitama:
[…]
üks või mitu isikut, kellel on õigus osutada kliinilise bioloogia teenuseid ja kes selles laboratooriumis tegelikult analüüse teostavad ning kes ei ole analüüsi määranud arstid;
4. osaühingu, täisühingu või koostööühingu vormis tegutsev isikute ühendus, mille osanikud ja juhtorganite liikmed on eranditult käesoleva lõike punktis 3 nimetatud isikud;
[…]“
(
4
)	Punkt 9.
(
5
)	Punkt 11.
(
6
)	Edaspidi „EIÕK“.
(
7
)	CE:ECHR:2011:0920JUD000398907.
(
8
)	Vt selle kohta eelotsusetaotluse punkt 24.
(
9
)	Kohtuotsus, 28.3.1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, punkt 11).
(
10
)	Kohtuotsus, 28.3.1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, punkt 12).
(
11
)	Picod, F., „Libre circulation et situation interne“, Revue des affaires européennes, 2003-2004/1, lk 47, eriti lk 48.
(
12
)	Kohtuotsus, 8.5.2013, Libert jt (C‑197/11 ja C‑203/11, EU:C:2013:288, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
13
)	F. Ullens de Schooteni sõnul on tema olukord liidu õigusega mitmeti seotud. Nimelt kasutab ta ise õigust teistes liikmesriikides vabalt liikuda ning BIORIMi laboratoorium kasutab kapitali, mis on paigutatud nendesse teistesse liikmesriikidesse, eelkõige Luksemburgi, kus selle laboratooriumi nimel on avatud mitu pangakontot. Belgia riik on F. Ullens de Schooteni maksuvõlgade sissenõudmiseks esitanud nõudeid mitmele Luksemburgi äriühingule. Lisaks võisid teiste liikmesriikide kodanikud kasutada BIORIMi laboratooriumi teenuseid.
(
14
)	Vt kohtuotsus, 22.12.2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808).
(
15
)	Nimetatud kohtuotsuse punkt B.4.3.
(
16
)	Vt eelkõige kohtuotsused, 11.3.2010, Attanasio Group (C‑384/08, EU:C:2010:133, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika, samuti punkt 24); 1.6.2010, Blanco Pérez ja Chao Gómez (C‑570/07 ja C‑571/07, EU:C:2010:300, punkt 40); 19.7.2012, Garkalns (C‑470/11, EU:C:2012:505, punkt 21); 8.5.2013, Libert jt (C‑197/11 ja C‑203/11, EU:C:2013:288, punkt 34); 5.12.2013, Venturini jt (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:791, punkt 25); ja 15.10.2015, Grupo Itevelesa jt (C‑168/14, EU:C:2015:685, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika, nagu ka punkt 36). Vt ka selle kohtupraktika suundumuse kokkuvõtet kohtujurist Wahli ettepaneku punktides 33–38 liidetud kohtuasjades Venturini jt (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:529). B. Cheynel märgib (Cheynel, B., „Les situations purement internes à la lumière de l’arrêt Libert e.a.“, Revue des affaires européennes, 2013/2, lk 405) 8. mai 2013. aasta kohtuotsuse Libert jt (C 197/11 ja C 203/11, EU:C:2013:288) kohta, et „Euroopa Kohus näib siin nentivat, et üksnes võimalus, et siseriiklikul õigusaktil on piirav mõju, on piisav, et nimetatud õigusakt kuuluks ELi toimimise lepingu artiklite 21 (kodanike vaba liikumine), 45 (töötajate vaba liikumine), 49 (asutamisvabadus), 56 (teenuste osutamise vabadus) ja 63 (kapitali vaba liikumine) kohaldamisalasse, sõltumata sellise õigusakti ja liidu õiguse vahelisele vastuolule osutanud liidu kodaniku olukorrast.“ (lk 407).
(
17
)	Vt eelkõige kohtumäärus, 14.3.2013, Loreti jt (C‑555/12, ei avaldata, EU:C:2013:174, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 21.4.2005, komisjon vs. Kreeka (C‑140/03, EU:C:2005:242, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
19
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 6.10.2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, punkt 67).
(
20
)	Vt eelkõige kohtuotsused, 18.12.2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 15.10.2015, Biovet (C‑306/14, EU:C:2015:689, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
21
)	Tegemist on „kohtupraktika suundumusega, mis tasakaalustab siseturu nõudmisi, nagu siin asutamisvabadus, ja rahvatervise kaitse vajadusi“ (vt Michel, V., „Laboratoires d’analyses médicales“, Revue Europe, nr 2, veebruar 2011, kommentaar 59).
(
22
)	Vt kohtuotsused, 19.5.2009, komisjon vs. Itaalia (C‑531/06, EU:C:2009:315) ning Apothekerkammer des Saarlandes jt (C‑171/07 ja C‑172/07, EU:C:2009:316).
(
23
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 23).
(
24
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 24).
(
25
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 25).
(
26
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 31).
(
27
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 40).
(
28
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
29
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
30
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 19.5.2009, Apothekerkammer des Saarlandes jt (C‑171/07 ja C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
31
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 19.5.2009, Apothekerkammer des Saarlandes jt (C‑171/07 ja C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
32
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
33
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
34
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
35
)	Punkt 56.
(
36
)	Vt kohtujuristi ettepanek, Mengozzi, kohtuasi komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:305, punktid 83 ja 84).
(
37
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 57).
(
38
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 57).
(
39
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 58).
(
40
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 65).
(
41
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
42
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
43
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
44
)	Vt kohtuotsus, 16.12.2010, komisjon vs. Prantsusmaa (C‑89/09, EU:C:2010:772, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
45
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 10.3.2009, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
46
)	Vt kohtuotsused, 19.5.2009, komisjon vs. Itaalia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika) ning Apothekerkammer des Saarlandes jt (C‑171/07 ja C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 33).
(
47
)	Vt kohtuotsused, 19.5.2009, komisjon vs. Itaalia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika) ning Apothekerkammer des Saarlandes jt (C‑171/07 ja C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 33).
(
48
)	Vt kohtuotsused, 19.5.2009, komisjon vs. Itaalia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika) ning Apothekerkammer des Saarlandes jt (C‑171/07 ja C‑172/07, EU:C:2009:316, punkt 34).
(
49
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 10.7.2014, Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).