62022CJ0777
EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)
15. juuli 2025 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Majandus- ja rahapoliitika – Direktiiv 2014/59/EL – Krediidiasutuste finantsseisundi taastamine ja kriisilahendus – Artiklid 27–29 – Varase sekkumise meetmed – Määrus (EL) nr 1024/2013 – Ühtne järelevalvemehhanism – Artikli 4 lõige 3 – Euroopa Keskpanga (EKP) otsus kehtestada panga suhtes ajutine haldus – Aktsionäri esitatud tühistamishagi – ELTL artikli 263 neljas lõik – Füüsiline isik, keda Euroopa Liidu institutsiooni akt otseselt ja isiklikult puudutab – Ajutise halduse lõppemine – Põhjendatud huvi säilimine – Liidu ja riigisisese õiguse kohaldamine EKP poolt – Riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise kohustus
Liidetud kohtuasjades C‑777/22 P ja C‑789/22 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 21. ja 22. detsembril 2022 esitatud kaks apellatsioonkaebust,
Euroopa Keskpank (EKP), esindajad: C. Hernández Saseta ja A. Pizzolla, keda abistas avvocato M. Lamandini, hiljem C. Hernández Saseta, M. Ioannidis, A. Pizzolla ja C. Zilioli, keda abistas avvocato M. Lamandini,
apellant kohtuasjas C‑777/22 P,
Euroopa Komisjon, esindajad: V. Di Bucci, A. Nijenhuis ja D. Triantafyllou, hiljem P. A. Messina, A. Nijenhuis ja D. Triantafyllou ning lõpuks P. A. Messina ja D. Triantafyllou,
apellant kohtuasjas C‑789/22 P,
keda toetab:
Itaalia Vabariik, esindaja: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato P. Gentili, hiljem S. Fiorentino, keda abistas avvocato dello Stato P. Gentili,
menetlusse astuja apellatsioonimenetluses,
teine menetlusosaline:
Francesca
Corneli, elukoht Velletri (Itaalia), esindajad: avvocati L. Boggio ja F. Ferraro, hiljem avvocati L. Boggio, F. Ferraro ja C. E. Tuo,
hageja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (suurkoda),
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident T. von Danwitz, kodade presidendid F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, A. Kumin, N. Jääskinen ja D. Gratsias (ettekandja), kohtunikud E. Regan, I. Ziemele, J. Passer ja Z. Csehi,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: ametnik C. Di Bella,
arvestades kirjalikku menetlust ja 25. juuni 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 21. novembri 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Euroopa Keskpank (EKP) ja Euroopa Komisjon paluvad oma apellatsioonkaebustes tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Corneli vs. EKP (T‑502/19, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2022:627), millega Üldkohus osaliselt rahuldas Francesca Corneli hagi, tühistades EKP 1. jaanuari 2019. aasta otsuse ECB-SSM-2019-ITCAR-11, millega Banca Carige SpA suhtes kehtestati ajutine haldus (edaspidi „ajutise halduse kehtestamise otsus“), ning EKP 29. märtsi 2019. aasta otsuse ECB-SSM-2019-ITCAR-13, millega pikendati ajutist haldust kuni 30. septembrini 2019 (edaspidi „pikendamisotsus“ ja koos ajutise halduse kehtestamise otsusega „vaidlusalused otsused“).
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus (EL) nr 1024/2013
2
Ühtne järelevalvemehhanism on nõukogu 15. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 1024/2013, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga (ELT 2013, L 287, lk 63), tähenduses määratletud selle määruse artikli 2 punktis 9 kui „EKPst ja osalevate liikmesriikide riiklikest pädevatest asutustest koosnev finantsjärelevalve süsteem, mida on kirjeldatud käesoleva määruse artiklis 6“.
3
Määruse artiklis 4 on sätestatud:
„1.   EKP-l on artikli 6 raamistikus käesoleva artikli lõike 3 kohaselt ainupädevus täita usaldatavusnõuete täitmise järelevalve eesmärgil järgmisi ülesandeid seoses kõigi osalevates liikmesriikides asutatud krediidiasutustega:
[…]
e)
vastavuse tagamine artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus osutatud õigusaktidele, millega kehtestatakse krediidiasutustele usaldusväärse juhtimiskorra nõuded, sealhulgas asjakohased nõuded krediidiasutuste juhtimise eest vastutavate isikute, riskijuhtimisprotsesside, sisekontrollimehhanismide, tasustamispoliitika ja -tavade ning tõhusate sisemise kapitali adekvaatsuse hindamise protsesside, sealhulgas sisereitingute mudelite jaoks;
[…]
i)
järelevalveülesannete täitmine seoses solveerimiskavaga ning varajane sekkumine juhul, kui krediidiasutus või konsolideerimisgrupp, kelle suhtes EKP on konsolideeritud järelevalvet teostav asutus, ei täida kohaldatavaid usaldatavusnõudeid või võib need tõenäoliselt täitmata jätta, ning üksnes asjakohases liidu õiguses pädevate asutuste jaoks selgesõnaliselt ettenähtud juhtudel krediidiasutustes struktuursete muudatuste tegemine, et vältida finantsstressi või raskustesse sattumist, välja arvatud solveerimisvolituste kasutamine.
2.   Mitteosalevas liikmesriigis asutatud krediidiasutuste puhul, kes asutavad filiaali osalevas liikmesriigis või osutavad seal piiriüleseid teenuseid, täidab EKP lõike 1 kohaldamisalas ülesandeid, milleks riiklikel pädevatel asutustel on pädevus asjakohase liidu õiguse kohaselt.
3.   EKP kohaldab talle käesoleva määrusega antud ülesannete täitmisel ja järelevalve kõrgete standardite tagamise eesmärki silmas pidades kogu asjakohast liidu õigust ja kui kõnealusteks liidu õigusaktideks on direktiivid, neid direktiive siseriiklikusse õigusesse ülevõtvaid õigusakte. Kui asjakohane liidu õigus koosneb määrustest ja kui kõnealused määrused tagavad praegu liikmesriikidele sõnaselgelt valikuvõimalused, kohaldab EKP ka kõnealuseid valikuvõimalusi võimaldavaid siseriiklikke õigusakte.
[…]“.
4
Määruse artikli 9 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Pidades silmas üksnes EKP‑le artikli 4 lõigetega 1 ja 2 ning artikli 5 lõikega 2 antud ülesannete täitmist, käsitatakse EKPd, kui see on asjakohane, osalevates liikmesriikides asjakohase liidu õiguse kohaselt asutatud pädeva või määratud asutusena.
Samal ainsal eesmärgil on EKP‑l kõik käesolevas määruses sätestatud volitused ja kohustused. EKP‑l on ka kõik volitused ja kohustused, mis on pädevatel ja määratud asutustel asjakohase liidu õiguse alusel, kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti. Eelkõige on EKP‑l käesoleva peatüki 1. ja 2. jaos loetletud volitused.
[…]
2.   EKP kasutab käesoleva artikli lõikes 1 osutatud volitusi kooskõlas artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus osutatud õigusaktidega. EKP ja riiklikud pädevad asutused teevad oma vastavate järelevalve‑ ja uurimisvolituste teostamisel tihedat koostööd.“
Direktiiv 2014/59/EL
5
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/59/EL, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik ning muudetakse nõukogu direktiivi 82/891/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ, 2011/35/EL, 2012/30/EL ja 2013/36/EL ning määruseid (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 648/2012 (ELT 2014, L 173, lk 190; parandus ELT 2021, L 178, lk 8), artikli 2 lõike 1 punktis 21 on määratletud „pädev asutus“ selle direktiivi tähenduses nii, et see hõlmab muu hulgas EKPd „seoses talle […] määrusega [nr 1024/2013] antud eriülesannetega“.
6
Direktiivi 2014/59 artikli 27 „Varase sekkumise meetmed“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui [krediidiasutus või investeerimisühing] rikub või lähitulevikus tõenäoliselt rikub [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruses (EL) nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta (ELT 2013, L 176, lk 1)], [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivis 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ (ELT 2013, L 176, lk 338),] või [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/65/EL finantsinstrumentide turgude kohta ning millega muudetakse direktiive 2002/92/EÜ ja 2011/61/EL (ELT 2014, L 173, lk 349)] II jaotises sätestatud nõudeid või ükskõik millist [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta määruse (EL) nr 600/2014 finantsinstrumentide turgude kohta ning millega muudetakse määrust (EL) nr 648/2012 (ELT 2014, L 173, lk 84)] artiklites 3–7, artiklites 14–17 ja artiklis 24, artiklis 25 ja artiklis 26 sätestatud nõuetest, muu hulgas kiiresti halveneva finantsolukorra tõttu ning kiiresti väheneva likviidsuse või finantsvõimenduse, halbade laenude hulga või riskide kontsentratsiooni suurenemise tõttu, mida hinnatakse teatava hulga näitajate põhjal, mis võivad hõlmata finantsinstitutsiooni omavahendite nõuet pluss 1,5 protsendipunkti, tagavad liikmesriigid, et pädevatel asutustel on võimalik […] rakendada vähemalt järgmisi meetmeid:
[…]“.
7
Direktiivi artiklis 28 „Kõrgema juhtkonna ja juhtorgani tagasikutsumine“ on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et juhul, kui finantsinstitutsiooni finantsseisund on oluliselt halvenemas või kui rikutakse tõsiselt seadusi, määrusi või finantsinstitutsiooni põhikirja või esineb tõsiseid haldusaktide rikkumisi ning artikli 27 kohaste muude meetmete võtmine ei ole olukorra parandamiseks piisav, võivad pädevad asutused nõuda finantsinstitutsiooni kõrgema juhtkonna või juhtorgani mõne liikme või täiskoosseisu tagasikutsumist. Kõrgema juhtkonna või juhtorgani uus koosseis nimetatakse ametisse kooskõlas liikmesriigi ja liidu õigusega ning selle eelduseks on pädeva asutuse heakskiit või nõusolek.“
8
Direktiivi artikli 29 „Ajutine haldur“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et juhul, kui pädevad asutused leiavad, et artiklis 28 osutatud kõrgema juhtkonna või juhtorgani väljavahetamine ei ole olukorra parandamiseks piisav, võivad pädevad asutused nimetada finantsinstitutsioonile ühe või mitu ajutist haldurit. Pädevad asutused võivad, lähtuvalt sellest, mis on asjaoludega võrreldes proportsionaalne, nimetada ajutise halduri, vahetamaks ajutiselt välja finantsinstitutsiooni juhtorgani või töötamaks ajutiselt koos finantsinstitutsiooni juhtorganiga, ning pädev asutus täpsustab oma otsust ajutise halduri nimetamise ajal. Kui pädev asutus nimetab ajutise halduri, kes peab töötama koos finantsinstitutsiooni juhtorganiga, täpsustab pädev asutus ajutise halduri nimetamise ajal ajutise halduri rolli, ülesanded ja õigused ning finantsinstitutsiooni juhtorganile kehtestatud nõuded, mis puudutavad ajutise halduriga konsulteerimist või temalt nõusoleku saamist enne teatavate otsuste tegemist või meetmete võtmist. Pädevalt asutuselt nõutakse iga ajutise halduri nimetamise otsuse avalikustamist, välja arvatud juhul, kui ajutisel halduril ei ole õigust finantsinstitutsiooni esindada. Lisaks tagavad liikmesriigid, et ajutisel halduril on oma ülesannete täitmiseks vajalik kvalifikatsioon, võimed ja teadmised ning tal puudub huvide konflikt.“
Itaalia õigus
9
1. septembri 1993. aasta dekreetseaduse nr 385 „Pangandus‑ ja krediidialaste seaduste konsolideeritud tekst“ (decreto legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia) (GURI nr 230, 30.9.1993, regulaarne lisa nr 92) käesolevas kohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „pangandusseaduse konsolideeritud tekst“), artikli 69 octiesdecies, millega võetakse Itaalia õiguskorda üle direktiivi 2014/59 artikkel 28, lõikes 1 on ette nähtud:
„Itaalia keskpank võib panga või pangagrupi emaettevõtja suhtes võtta järgmisi meetmeid:
[…]
(b)
[juhtimis- ja järelevalveorganite ning kõrgema juhtkonna liikmete] tagasikutsumine, kui rikutakse tõsiselt seadusi, määrusi või põhikirja või esineb tõsiseid haldusaktide rikkumisi või kui panga või pangagrupi olukord on eriti oluliselt halvenemas, tingimusel et punktis a nimetatud või artiklites 53 bis ja 67 ter ette nähtud meetmed ei ole olukorra parandamiseks piisavad.“
10
Direktiivi 2014/59 artikkel 29 on Itaalia õiguskorda üle võetud pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikliga 70 „Ajutine haldur“, mille lõikes 1 on sätestatud:
„Itaalia keskpank võib anda korralduse pankade juhtimis- ja järelevalvefunktsioone teostavate organite laialisaatmiseks, kui on toime pandud artikli 69 octiesdecies lõike 1 punktis b nimetatud rikkumine või kui on oodata suurt finantskahju või kui laialisaatmist nõutakse juhtimisorganite või erakorralise üldkoosoleku põhjendatud taotluses.“
Vaidluse taust
11
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–19 andis Üldkohus ülevaate vaidluse taustast ja asjaoludest, mis olid tekkinud pärast talle hagi esitamist. Käesolevate liidetud kohtuasjade vajadustest lähtudes võib need kokku võtta järgmiselt.
12
Banca Carige oli Itaalias asutatud krediidiasutus, mis oli noteeritud börsil ja mis allus alates 2014. aastast otse EKP usaldatavusnõuete täitmise järelevalvele. Ajavahemikul 2014. aasta detsembrist kuni 1. jaanuarini 2019 oli selle panga kahjum kokku enam kui 1,6 miljardit eurot. F. Corneli oli Banca Carige vähemusaktsionär. Üldkohtule hagi esitamise ajal kuulus talle 200000 lihtaktsiat, st 0,000361% Banca Carige aktsiakapitalist.
13
Kuna Banca Carige ei täitnud 1. jaanuaril 2018 omakapitali miinimumnõudeid, tegi ta 2018. aastal mitu katset seda olukorda parandada. Need katsed ei olnud siiski edukad. Pärast seda, kui Banca Carige aktsiakapitalis 70% osalust omavad aktsionärid ei nõustunud Banca Carige 22. detsembril 2018 toimunud erakorralisel üldkoosolekul sellega, et kapitali suurendatakse allutatud võlakirjade vahetamise teel uute emiteeritud aktsiate vastu, astusid seitse Banca Carige juhatuse liiget, sealhulgas juhatuse esimees, aseesimees ja tegevdirektor, 23. detsembril 2018 ja 2. jaanuaril 2019 tagasi, kusjuures tagasiastumine jõustus kohe. Nende tagasiastumisega kaasnes Banca Carige põhikirja ja Itaalia õiguse kohaldatava sätte kohaselt juhatuse tagasikutsumine. Põhikirja kohaselt jäid ametisse need neli juhatuse liiget, kes tagasi ei olnud astunud, et tagada Banca Carige igapäevane juhtimine.
14
EKP võttis 1. jaanuaril 2019 vastu ajutise halduse kehtestamise otsuse, mille tagajärg oli esiteks Banca Carige juhatuse laialisaatmine ja endiste juhatuse liikmete asendamine kolme ajutise halduriga, teiseks Banca Carige järelevalvekomitee laialisaatmine ja selle komitee endiste liikmete asendamine kolme teise isikuga ning kolmandaks see, et uutele organitele anti ülesanne võtta vajalikud meetmed selle tagamiseks, et Banca Carige vastaks jälle püsivalt panga vara puudutavatele nõuetele.
15
EKP võttis 29. märtsil 2019 vastu pikendamisotsuse.
16
EKP pikendas 30. septembri 2019. aasta otsusega Banca Carige suhtes ajutist haldust kuni 31. detsembrini 2019. 20. detsembri 2019. aasta otsusega pikendas ta seda veel kord kuni 31. jaanuarini 2020, et viia lõpule Banca Carige omavahendite suurendamise tehing.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
17
F. Corneli esitas 12. juulil 2019 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse, milles palus tühistada ajutise halduse kehtestamise otsuse ning „kõik sellest otsusest tulenevad või hilisemad aktid“, sealhulgas eelkõige pikendamisotsuse ja hilisemad otsused, millega pikendati uuesti Banca Carige suhtes ajutist haldust.
18
EKP esitas eraldi dokumendiga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 2. oktoobril 2019, käesoleva hagi vastuvõetamatuse vastuväite, mis liideti Üldkohtu 29. aprilli 2020. aasta kohtumäärusega kohtuasja sisulise läbivaatamisega.
19
Komisjonile anti 24. juuni 2020. aasta otsusega luba astuda menetlusse EKP nõuete toetuseks.
20
Mis puudutab hagi vastuvõetavust, siis analüüsis Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 22–28, kas käesoleva kohtuotsuse punktis 17 nimetatud EKP otsuste tühistamise nõue vastab kõigis aspektides Üldkohtu kodukorra artiklites 76 ja 86 ette nähtud vorminõuetele ning kas aktid, mille tühistamist nõuti, on olemas ja kahjustavad F. Corneli huve. Selle analüüsi tulemusel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29, et F. Corneli hagi on vastuvõetav osas, milles see on esitatud vaidlusaluste otsuste peale, kuid mitte kõigi nendest „tulenevate või hilisemate aktide“ peale, sealhulgas EKP poolt pärast selle hagi esitamist vastu võetud otsuste peale, millega pikendati uuesti Banca Carige suhtes ajutist haldust.
21
Üldkohus käsitles seejärel EKP – keda toetas komisjon – esitatud väidet, et esineb asja läbivaatamist takistav asjaolu, nimelt et F. Cornelil puudub õigus esitada hagi, ning analüüsis esimesena vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33–54 küsimust, kas vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit otseselt.
22
Nagu nähtub selle kohtuotsuse punktidest 34 ja 35, leidis Üldkohus, et Banca Carige ja tema aktsionäride, sealhulgas F. Corneli vahelist õigussuhet muudeti ilma mingi vaheaktita vaidlusaluste otsustega, mis ise muutsid F. Corneli õigusi osaleda aktsionärina Banca Carige juhtimises vastavalt kohaldatavatele reeglitele. Eelkõige leidis Üldkohus, et need otsused kahjustasid F. Corneli õigust valida aktsionärina Banca Carige juhtimis- ja järelevalveorganeid, kutsuda kokku aktsionäride üldkoosolek ja määrata kindlaks päevakord ning muutsid tingimusi, mille korral võivad sellised aktsionärid nagu F. Corneli algatada juhtimis‑ ja järelevalveorganite vastutusele võtmist.
23
Olles tagasi lükanud EKP ja komisjoni vastupidised argumendid, otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit otseselt.
24
Teisena analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 55–76 küsimust, kas vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit isiklikult. Nagu selle kohtuotsuse punktidest 58–64 tuleneb, leidis Üldkohus, et F. Corneli puhul olid täidetud 15. juuli 1963. aasta kohtuotsuses Plaumann vs. komisjon (25/62, EU:C:1963:17) esitatud kriteeriumid, kuna esiteks oli F. Corneli vaidlusaluste otsuste tegemise ajal Banca Carige aktsionärina identifitseeritav, sest nende otsuste vastuvõtmise päeval määrati kindlaks nende aktsionäride nimekiri, keda need otsused puudutasid, ning see on nii veelgi enam seoses ajutise halduse kehtestamise otsusega, mis võeti vastu päeval, mil krediidiasutused olid suletud, mistõttu ei saanud sel päeval aktsiatega kaubelda. Teiseks tuvastas Üldkohus, et vaidlusaluste otsuste vastuvõtmine mõjutas Banca Carige aktsionäre – sealhulgas F. Cornelit – isiklikult neid teistest eristava eriomase tunnuses osas, nimelt ei saanud nad Banca Carige aktsiate omanikena teostada nende otsuste tagajärjel nende aktsiatega seotud teatavaid õigusi.
25
Nimelt märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63, et F. Corneli kuulus nende aktsionäride hulka, kes hääletasid 22. detsembri 2018. aasta üldkoosolekul esitatud ettepaneku vastu, ning vaatamata sellele, et selle hääletamisega väljendati üksnes edasilükkamise taotlust, tõi see kaasa juhatuse liikmete tagasiastumise ja seejärel kogu juhatuse laialisaatmise, mistõttu sattus Banca Carige olukorda, kus talle teadaolevas kontekstis oli vajalik – nagu nähtub ajutise halduse kehtestamise otsusest – EKP sekkumine, mis peataks üldkoosoleku funktsioonid ja seega aktsionäride võimaluse mõjutada hääletamisega Banca Carige strateegiat.
26
Olles EKP ja komisjoni vastuväited tagasi lükanud, otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit isiklikult ning et ta vastab seega hagi esitamise õigusele kohaldatavatele nõuetele.
27
Kolmandana lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–82 tagasi EKP esitatud asja läbivaatamist takistava asjaolu, mille kohaselt puudub F. Cornelil põhjendatud huvi. Sellega seoses tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 meelde, et oma hagi põhjendamiseks rõhutas F. Corneli vaidlusaluste otsuste mõju õigustele, mis tal isiklikult Banca Carige aktsionärina olid, eelkõige õigus kutsuda kokku aktsionäride üldkoosolek, et teha ettepanek hagi esitamiseks, või ka õigus lisada vastav punkt üldkoosoleku päevakorda. Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82, et kui vaidlusalused otsused tühistataks, ei mõjutaks see aktsionäride olukorda samamoodi kui see, kuidas mõjutaks tühistamine Banca Carige olukorda, ja kuna F. Corneli tugines nende otsuste mõjule tema enda õigustele, siis sai ta näidata, et tal on eraldiseisev huvi nõuda nende otsuste tühistamist, kusjuures see huvi ei ühti panga huviga.
28
Sellest tulenevalt tunnistas Üldkohus hagi vastuvõetavaks ja analüüsis seda sisuliselt. F. Corneli põhjendas esimeses kohtuastmes esitatud hagi seitsme väitega, millest esimese väite kohaselt on rikutud proportsionaalsust käsitlevaid norme; teise väite kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust ja õigust olla ära kuulatud; kolmas väide puudutab seda, et ajutisteks halduriteks on nimetatud isikud, kes olid varem Banca Carige juhtkonnas ja administratsioonis olulistel ametikohtadel; neljanda väite kohaselt on vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisel kasutatud õigusliku aluse kindlaksmääramisel rikutud õigusnormi; viies väide puudutab seda, et EKP püüdis lahendada juhtimisprobleeme, nimetades isikuid, kes olid need probleemid tekitanud; kuuenda väite kohaselt on esiteks rikutud aktsionäri õigusi käsitlevaid norme ja teiseks aluspõhimõtteid omandi ja hoiuste kaitse kohta, ettevõtlusvabaduse kohta ja kodaniku enesemääramise kohta tema isiklikes valikutes; ning seitsmenda väite kohaselt ei ole ajutine haldus tuvastatud probleemi lahendamiseks sobiv.
29
Üldkohus otsustas esimesena analüüsida esimeses kohtuastmes esitatud hagi neljandat väidet, et vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisel kasutatud õigusliku aluse kindlaksmääramisel on rikutud õigusnormi. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 86, väitis F. Corneli selle väitega, et EKP rikkus õigusnormi, kui ta tugines vaidlusalustes otsustes pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõikele 1, kuigi see säte ei puuduta olukorda, millele tuginedes ajutise halduse kehtestamist põhjendati, milleks on panga olukorra „oluline halvenemine“.
30
Sellega seoses järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95 pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 69 octiesdecies lõike 1 punkti b ja artikli 70 sätete võrdlevast analüüsist, et teine säte ei näe ette pankade juhtimis- või järelevalveorganite laialisaatmist ega ajutise halduse kehtestamist juhul, kui panga või pangagrupi olukord on eriti oluliselt halvenemas.
31
Üldkohus leidis selle kohtuotsuse punktis 100, et EKP rikkus pangandusseaduse konsolideeritud teksti artiklit 70, kui ta tugines Banca Carige juhtimis‑ või järelevalveorganite laialisaatmisel, ajutise halduse kehtestamisel ja pikendamise otsuses määratud ajavahemiku jooksul ajutise halduse jätkamiseks panga olukorra olulisele halvenemisele, kuigi seda tingimust ei olnud selles sättes ette nähtud.
32
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102–108 esitatud põhjustel lükkas Üldkohus tagasi EKP ja komisjoni argumendi, et kuna ajutise halduse kehtestamine on ette nähtud direktiivi 2014/59 artiklis 29, tuleb pangandusseaduse konsolideeritud teksti artiklit 70 tõlgendada lähtuvalt direktiivi artiklist 29, mille kõnealune artikkel 70 pidi Itaalia õigusesse üle võtma. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 106 ja 107, tuletas Üldkohus sellega seoses meelde, et riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise kohustus ei saa olla aluseks tõlgendusele, mis läheb vastuollu direktiivi ülevõtvas riigisiseses õigusnormis kasutatud sõnastusega. Üldkohtu hinnangul viiks aga selle tõlgendamismeetodi kasutamine tema menetluses olevas kohtuasjas sellise tulemuseni.
33
Lisaks lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111–113 tagasi EKP ja komisjoni poolt Üldkohtus toimunud kohtuistungil esitatud argumendi, et kui EKP tegutseb panganduse valdkonna õigusnormide alusel pädeva asutusena, peab ta lisaks riigisisesele õigusele kohaldama kõiki liidu õigusnorme, sealhulgas direktiivis 2014/59 sätestatud normi, mis näeb ette ajutise halduse kehtestamise asjaomase finantsinstitutsiooni olukorra olulise halvenemise korral.
34
Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112, et määruse nr 1024/2013 artikli 4 lõikest 3 tuleneb, et kui EKP‑le antud ülesannete täitmiseks asjakohane liidu õigus sisaldab direktiive, tuleb kohaldada neid direktiive riigisisesesse õigusse üle võtvaid õigusakte. Üldkohtu arvates ei saa seda sätet tõlgendada nii, et see sisaldab kahte eraldiseisvat kohustuste allikat, nimelt kogu liidu õigust, sealhulgas direktiive, millele tuleb lisada neid üle võtvad riigisisesed õigusnormid. Üldkohus leidis, et selline tõlgendus eeldaks, et riigisiseste õigusnormide ulatus erineb nende direktiivide ulatusest, mille nad peaksid riigisisesesse õigusesse üle võtma, ning et sellisel juhul on mõlemat liiki õigusnormid EKP-le siduvad kui eraldiseisvad normatiivsed allikad, mis aga läheks vastuollu ELTL artikliga 288. Lisaks tuletas Üldkohus meelde Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt ei saa direktiiv ise tekitada eraõiguslikule isikule kohustusi ning seega ei saa sellele tugineda eraõigusliku isiku vastu.
35
Neil asjaoludel otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113, et rikkumist, mille EKP pani toime pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 kohaldamisel, ei saa heastada õigusaktide vaba tõlgendamisega, mis võimaldaks direktiivis 2014/59 ja riigisiseses õiguses erinevalt sõnastatud sätete kohaldamise tingimused uuesti kindlaks määrata. Seetõttu nõustus Üldkohus hagi väitega, et vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisel kasutatud õigusliku aluse kindlaksmääramisel on rikutud õigusnormi, ning tühistas need otsused, analüüsimata teisi F. Corneli esitatud väiteid.
Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
36
EKP palub kohtuasjas C‑777/22 P esitatud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles sellega tühistatakse vaidlusalused otsused;
–
tunnistada esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetamatuks;
–
teise võimalusena tuvastada vaidlusaluste otsuste õiguspärasus ja vajaduse korral saata kohtuasi tagasi Üldkohtule, et viimane teeks otsuse hagi nende väidete kohta, mida vaidlustatud kohtuotsuses ei analüüsitud;
–
mõista F. Cornelilt välja kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses.
37
Komisjon palub kohtuasjas C‑789/22 P esitatud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või vähemalt põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja F. Cornelilt;
–
teise võimalusena saata kohtuasi pärast vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist tagasi Üldkohtule.
38
Oma vastuses apellatsioonkaebusele palub F. Corneli Euroopa Kohtul:
–
esimese võimalusena tunnistada apellatsioonkaebused vastuvõetamatuks ja igal juhul jätta need põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
teise võimalusena, juhul kui apellatsioonkaebused tunnistatakse vastuvõetavaks, rahuldada tema esimeses kohtuastmes esitatud hagi või kolmanda võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtule.
39
Kohtuasjas C‑777/22 P esitatud vastuses apellatsioonkaebusele märgib komisjon, et ta toetab täielikult EKP nõudeid ja palub need rahuldada.
40
Euroopa Kohtu presidendi 8. veebruari 2023. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑777/22 P ja C‑789/22 P kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
41
Euroopa Kohtu presidendi 17. aprilli 2023. aasta otsusega lubati Itaalia Vabariigil astuda tema taotlusel kohtuasjades C‑777/22 P ja C‑789/22 P menetlusse EKP ja komisjoni nõuete toetuseks.
42
Itaalia Vabariik palub menetlusse astuja seisukohtades Euroopa Kohtul rahuldada EKP ja komisjoni apellatsioonkaebused ning seega tunnistada F. Corneli esitatud tühistamishagi vastuvõetamatuks või teise võimalusena jätta see rahuldamata.
43
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 16 kolmandale lõigule taotlesid EKP ja Itaalia Vabariik vastavalt 3. ja 6. novembril 2023, et käesolevad liidetud kohtuasjad antaks üle suurkojale; selle taotluse võttis Euroopa Kohus teadmiseks 7. mail 2024.
Apellatsioonkaebused
44
EKP esitab kohtuasjas C‑777/22 P esitatud apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kaks väidet, millest esimese kohaselt moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid seoses väidetavate õigustega, millele F. Corneli võib tugineda Banca Carige aktsionärina, ning teise kohaselt on pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 tõlgendamisel rikutud õigusnormi.
45
Komisjon esitab kohtuasjas C‑789/22 P esitatud apellatsioonkaebuse põhjendamiseks omalt poolt viis väidet, millest esimene puudutab ELTL artikli 263 rikkumist, kuivõrd Üldkohus leidis, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit otseselt ja isiklikult; teise väite kohaselt on rikutud Üldkohtu kodukorra artiklit 84 ja keeldu esitada omal algatusel vaidlustatud akti sisulist õiguspärasust puudutav tühistamise alus; kolmanda väite kohaselt on rikutud määruse nr 1024/2013 artikli 4 lõiget 3 ja pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõiget 1; neljanda väite kohaselt on rikutud ELTL artikli 288 kolmandat lõiku, kuna Üldkohus leidis, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõiget 1 ei saa tõlgendada kooskõlas direktiivi 2014/59 artikliga 29, ning viienda väite kohaselt on rikutud nii ELTL artikli 288 teist ja kolmandat lõiku kui ka määruse nr 1024/2013 artikli 4 lõiget 3, kuna Üldkohus leidis, et EKP ei saanud tugineda direktiivide vahetu õigusmõjuga sätetele ja et ta pidi kohaldama direktiividega vastuolus olevaid riigisiseseid õigusnorme.
46
Itaalia Vabariik märgib menetlusse astuja seisukohtades, et ta toetab kõiki EKP ja komisjoni esitatud väiteid, välja arvatud komisjoni apellatsioonkaebuse viiendat väidet, mille suhtes ta seisukohta ei võta.
EKP apellatsioonkaebuse esimene väide ja komisjoni apellatsioonkaebuse esimene väide
Poolte argumendid
47
Apellatsioonkaebuste esimeses väites vaidlevad EKP ja komisjon, keda toetab Itaalia Vabariik, vastu vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustele, milles Üldkohus leidis, et F. Cornelil on õigus esitada hagi, kuna vaidlusalused otsused puudutavad teda otseselt ja isiklikult ning tal on ka nõutav põhjendatud huvi, mistõttu tema hagi on vastuvõetav. Neil väidetel on EKP apellatsioonkaebuses neli osa ja komisjoni apellatsioonkaebuses kolm osa.
48
EKP esimese väite kaks esimest osa ja komisjoni esimese väite esimene osa puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 34 ja 35, mille põhjal Üldkohus leidis, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit otseselt, kuna nende otsuste tagajärjed äriühingule ja selle organitele on samaväärsed tagajärgedega selle äriühingu iga aktsionäri seisundile, sealhulgas need aktsionärid, kelle – nagu F. Corneli – osalus kapitalis on väga väike. Sellega seoses heidab EKP Üldkohtule oma esimese väite esimeses osas ette faktiliste asjaolude moonutamist. Lisaks väidab EKP oma esimese väite teises osas, nagu ka komisjon oma esimese väite esimeses osas, et Üldkohus rikkus õigusnormi.
49
Need institutsioonid rõhutavad, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 loetletud õigused ei kuulu igale aktsionärile individuaalselt, ning leiavad, et Üldkohus tugines kohaldatavate Itaalia õigusnormide ja Banca Carige põhikirja väärale tõlgendusele. Nendest sätetest ja põhikirjast tuleneb esiteks, et õigus esitada juhatuse ja järelevalvekomitee liikmete valimiseks nimekirju on üksnes aktsionäridel, kellele kuulub vähemalt 1% lihtaktsiatest; teiseks, et õigus valida nende organite liikmeid kuulub aktsionäride üldkoosolekule; kolmandaks, et õigust kutsuda kokku aktsionäride üldkoosolek ja määrata kindlaks selle päevakord võivad üksnes kasutada aktsionärid, kes esindavad koos 5% äriühingu aktsiakapitalist; ja neljandaks, et vastutuse tuvastamise hagi saab äriühingu juhatuse liikmete vastu esitada üksnes aktsionäride üldkoosolek või aktsionärid, kes esindavad koos 2,5% aktsiakapitalist.
50
Lisaks väidab EKP, et käesolev vaidlus on analoogne kohtuasjaga, milles tehti Euroopa Inimõiguste Kohtu 7. juuli 2020. aasta otsus Albert jt vs. Ungari (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414), milles see kohus leidis EKP väitel, et kohtuasjas kõne all olnud aktide tagajärjed ei puudutanud otseselt selle kohtuasja hagejaid – kahe panga aktsionäre –, vaid neid panku endid, kusjuures nende aktsionäre mõjutasid need aktid vaid kaudselt ja aktsessoorselt.
51
Oma esimese väite vastavalt kolmandas ja teises osas kritiseerivad EKP ja komisjon, keda toetab Itaalia Vabariik, vaidlustatud kohtuotsuse punkte 58, 61–63, 74 ja 75, milles Üldkohus analüüsis küsimust, kas vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit isiklikult.
52
Sellega seoses heidavad nad Üldkohtule ette, et viimane ei järginud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 viidatud kohtupraktikat. Pelk võimalus tuvastada Banca Carige aktsionärid 1. jaanuari 2019. aasta seisuga, kui turud olid suletud, ei tähenda, et samal päeval vastu võetud ajutise halduse kehtestamise otsus puudutas neid aktsionäre isiklikult. Sama kehtib pikendamisotsuse kohta, mida ei võetud vastu puhkepäeval, nagu Üldkohus ise tunnistas. Ajutise halduse kehtestamine puudutas vaidlusaluste otsuste adressaati Banca Cariget ning tema juhte, mitte tema aktsionäre. Lisaks ei selgitanud Üldkohus, miks F. Corneli poolt aktsionäride üldkoosolekule esitatud otsuse ettepaneku vastu hääletamine tõi kaasa selle isiku individualiseerimise analoogselt vaidlusaluste otsuste adressaatidega.
53
Lisaks ei võimalda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74 ja 75 esitatud põhjendused asuda seisukohale, et F. Corneli kuulus „suletud rühma“ selle kohtuotsuse punktis 71 viidatud Euroopa Kohtu praktika tähenduses. 6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Scuola Elementare Maria Montessori vs. komisjon, komisjon vs. Scuola Elementare Maria Montessori ja komisjon vs. Ferracci (C‑622/16 P – C‑624/16 P, EU:C:2018:873), mida Üldkohus mainis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74, ei ole asjakohane, kuna vaidlusalused otsused ei ole halduse üldaktid.
54
Üldisemalt on „suletud rühmi“ puudutav Euroopa Kohtu praktika välja kujunenud selliste kohtuasjade eriomases kontekstis, kus üldkohaldatavad liidu aktid puudutasid tegelikult vaid väikest arvu ettevõtjaid, mistõttu olid nad algusest peale tuvastatavad. Seevastu ei saa Banca Carige ligikaudu 35000 aktsionäri pidada mõistlikult selliseks ettevõtjate kitsaks rühmaks. Pealegi ei ole see kohtupraktika kohaldatav, kui isikud, keda akt puudutab, on identifitseeritavad asjaomases aktis endas kindlaks määratud objektiivse õigusliku või faktilise olukorra põhjal. Nii on see aga F. Corneli ja kõigi teiste Banca Carige aktsionäride puhul.
55
Oma apellatsioonkaebuste esimese väite vastavalt neljandas ja kolmandas osas väidavad EKP ja komisjon, keda toetab Itaalia Vabariik, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et F. Cornelil on vaidlusaluste otsuste peale tühistamishagi esitamiseks nõutav põhjendatud huvi. Euroopa Kohus on tunnustanud liidu institutsiooni akti adressaadiks oleva äriühingu aktsionäride sellist huvi vaid erandjuhtudel, st juhul, kui sellise akti tagajärjel muudeti ka asjaomase äriühingu põhikirja või kui see tekitas aktsionäridele vahetult märkimisväärseid negatiivseid konfiskeeriva laadiga tagajärgi. Panga juhtimiseks ajutise struktuuri loomine ei kujuta endast sellist erandjuhtu.
56
Lisaks ei tõendanud Üldkohus, et vaidlusalused otsused võisid kahjustada F. Corneli huve. Ühelt poolt omistab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 ekslikult igale aktsionärile õigused, mis kuuluvad aktsionäride kvalifitseeritud vähemusele. Teiselt poolt märgib ta selle kohtuotsuse punktis 82, et vaidlustatud otsuste võimaliku tühistamise mõju Banca Carigele ja tema aktsionäridele on erinev, ilma neid erinevusi siiski välja toomata. Komisjon lisab, et Üldkohus jättis asjaoludest tulenevalt omal algatusel analüüsimata, kas F. Corneli võimalik põhjendatud huvi säilis pärast Banca Carige suhtes ajutise halduse lõppemist.
57
F. Corneli väidab, et EKP apellatsioonkaebuse esimene väide ei ole vastuvõetav, sest EKP ei ole täpsustanud, kas ta tugineb õigusnormi rikkumisele või faktiliste asjaolude moonutamisele. Igal juhul leiab F. Corneli, et nii EKP apellatsioonkaebuse esimene väide kui ka komisjoni apellatsioonkaebuse esimene väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
58
Mis puudutab EKP apellatsioonkaebuse esimese väite vastuvõetavust, siis tuleneb ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artikli 169 lõikest 2, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt selle kohtuotsuse arvustatavad osad, mille tühistamist nõutakse, ning samuti seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid; kui seda ei tehta, on apellatsioonkaebus või asjaomane väide vastuvõetamatu (23. novembri 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
59
Käesoleval juhul vastab EKP apellatsioonkaebuse esimene väide neile nõuetele, mistõttu on see vastuvõetav, mida vastupidi F. Corneli väidetule ei saa kahtluse alla seada asjaolu, et EKP heidab Üldkohtule samal ajal ette nii õigusnormi rikkumist kui ka faktiliste asjaolude moonutamist.
60
Mis puudutab EKP ja komisjoni apellatsioonkaebuste esimese väite sisulist analüüsi, siis tuleb märkida, et füüsilise või juriidilise isiku poolt ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel akti – mille adressaat ta ei ole – peale esitatud hagi vastuvõetavus sõltub sellest, kas sel isikul on hagi esitamise õigus, mis esineb järgmisel kahel juhul. Esiteks võib niisuguse hagi esitada tingimusel, et see akt puudutab isikut otseselt ja isiklikult. Teiseks saab selline isik esitada hagi sellise halduse üldakti peale, mis ei vaja rakendusmeetmeid, siis, kui see puudutab teda otseselt (17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Mory jt vs. komisjon, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punkt 59).
61
Kuna käesolevates kohtuasjades ei ole tegemist teise juhtumiga, tuleb analüüsida, kas Üldkohus leidis õigesti, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit otseselt ja isiklikult.
62
Mis puudutab esimesena küsimust, kas need otsused puudutavad F. Cornelit otseselt, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast – mida Üldkohus tuletas samuti meelde vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33 –, et ELTL artikli 263 neljandas lõigus ette nähtud tingimus, mille kohaselt peab hagi esemeks olev otsus puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, eeldab, et täidetud on kaks kumulatiivset tingimust, nimelt esiteks, et vaidlustatud meede tekitab otseseid tagajärgi isiku õiguslikule seisundile, ja teiseks, et see ei jätaks meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtalt automaatne ja tuleneb vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (5. novembri 2019. aasta kohtuotsus EKP jt vs. Trasta Komercbanka jt, C‑663/17 P, C‑665/17 P ja C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punkt 103 ja seal viidatud kohtupraktika).
63
Käesolevas asjas järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34, et vaidlusalused otsused rikuvad Banca Carige aktsionäride, sealhulgas F. Corneli õigusi. Esiteks leidis Üldkohus, et need otsused kahjustasid nende aktsionäride õigust valida selle panga juhtimis- ja järelevalveorganeid ning samuti nende õigust kutsuda kokku aktsionäride üldkoosolek ja määrata kindlaks selle päevakord. Teiseks muutsid need otsused tingimusi, mille korral võisid Banca Carige aktsionärid algatada selle panga juhtimis‑ ja järelevalveorganite vastutusele võtmist, kuna EKP määratud ajutiste haldurite vastu oleks saanud tsiviilõiguslikke hagisid esitada vaid pettuse või raske rikkumise korral ja ainult EKP heakskiidul, samas kui Banca Carige laiali saadetud organite liikmete või panga tegevdirektori vastu oleks saanud vastutuse tuvastamise hagisid esitada üksnes ajutised haldurid, millega jäeti aktsionäride üldkoosolek või aktsionärid, kellele koos kuulus teatav osa aktsiakapitalist, ilma õigusest esitada selline hagi.
64
Nende järelduste põhjal leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35, et Banca Carige ja tema aktsionäride, sealhulgas F. Corneli vahelist õigussuhet muudeti vaidlusaluste otsustega ilma mingi vaheaktita, mistõttu puudutavad vaidlusalused otsused F. Cornelit otseselt.
65
Põhjendamaks oma väiteid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34 ja 35 on rikutud õigusnormi, heidavad EKP ja komisjon Üldkohtule ette, et viimane jättis arvesse võtmata asjaolu, et õigust esitada Banca Carige juhatuse ja järelevalvekomitee liikmete valimiseks kandidaatide nimekiri, õigust kutsuda kokku selle panga üldkoosolek ning õigust esitada vastutuse tuvastamise hagi selle panga juhtimis- ja järelevalveorganite liikmete vastu said kasutada üksnes aktsionärid, kellele üksi või ühiselt kuulus Banca Carige aktsiakapitalist suurem osa, kui oli F. Cornelil.
66
Kuid alates Banca Carige suhtes ajutise halduse kehtestamisest ja seni, kuni see olukord kestis, ei olnud F. Cornelil vähemalt võimalust kasutada selle panga aktsionärina oma õigust ühineda panga teiste aktsionäridega, et ühiselt teostada ühte või teist eelmises punktis nimetatud õigust. Tegemist on tagajärjega F. Corneli õiguslikule seisundile, mis tuleneb otseselt vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisest, mis selles osas ei jätnud nende adressaadile mingit kaalutlusruumi, mistõttu olid käesoleva kohtuotsuse punktis 62 viidatud kohtupraktikaga seatud tingimused täidetud, nagu Üldkohus õigesti leidis.
67
Lisaks, mis puudutab EKP apellatsioonkaebuse esimese väite esimest osa, mille kohaselt moonutas Üldkohus Itaalia õiguse kohaldatavaid sätteid või Banca Carige põhikirja, siis tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab moonutamine ilmselgelt nähtuma toimiku materjalidest, ilma et faktilisi asjaolusid ja tõendeid oleks vaja uuesti hinnata (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, punkt 142 ja seal viidatud kohtupraktika).
68
Vastupidi sellele, mida väidab EKP, ei nähtu käesolevas asjas vaidlustatud kohtuotsusest, et Üldkohus oleks leidnud, et F. Corneli oleks võinud kohaldatavate Itaalia õigusnormide või panga põhikirja alusel teostada üksi mõnda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 loetletud õigustest. Vastupidi, vastuseks EKP ja komisjoni poolt Üldkohtus esitatud argumendile, et õigused, mida vaidlusalused otsused väidetavalt mõjutasid, ei kuulunud mitte individuaalselt asjaomase äriühingu igale aktsionärile, vaid aktsionäride üldkoosolekule, märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 44 ja 45, et selles argumendis ei võeta arvesse vähemalt hääleõigust, mis võimaldab igal aktsionäril isiklikult osaleda Banca Carige juhtimis‑ ja järelevalveorganite liikmete valimisel, kusjuures seda õigust peab saama kohtulikult kaitsta ja seda ei saanud enam kasutada pärast seda, kui Banca Carige suhtes kehtestati ajutine haldus.
69
Vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustest, mis on kokku võetud eelmises punktis, ilmneb, et Üldkohus võttis arvesse asjaolu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 nimetatud teatud otsuseid sai Itaalia õiguse kohaldatavate sätete või panga põhikirja alusel vastu võtta ainult kollektiivselt kas Banca Carige üldkoosolek või selle aktsionärid, kellele kuulub teatav osa panga aktsiakapitalist. Üldkohus leidis siiski sisuliselt ja õigesti, et see asjaolu ei võimalda asuda seisukohale, et vaidlusalused otsused ei puuduta otseselt sellist konkreetset aktsionäri nagu F. Corneli.
70
Lõpuks ei saa EKP viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu 7. juuli 2020. aasta kohtuotsuse Albert jt vs. Ungari (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414) arvessevõtmine seada kahtluse alla järeldust, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit otseselt.
71
Nimelt selleks, et asuda seisukohale, et selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasja kaebajad, kes olid kahe Ungari hoiupanga aktsionärid, ei saa väita, et nad on „ohvrid“ Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 34 tähenduses, tugines Euroopa Inimõiguste Kohus oma kohtupraktikas kinnistunud eristamisele selliste meetmete vahel, mis mõjutavad äriühingu huve, ja selliste meetmete vahel, mis kahjustavad selle äriühingu aktsionäriks olemisega seotud õigusi.
72
Leides, et selles kohtuasjas kõne all olevad õigusnormid kuuluvad esimesse meetmete kategooriasse, kohaldas see kohus tema kohtupraktikast tulenevat üldpõhimõtet, mida on meelde tuletatud selle kohtuotsuse punktis 124 ja mille kohaselt ei saa äriühingu aktsionärid tugineda sellele, et nad on nende äriühingut puudutavate aktide või meetmete „ohvrid“ eespool toodud tähenduses. Nimelt märkis ta sellega seoses sama kohtuotsuse punktis 151 sisuliselt, et need õigusnormid ei takistanud kas või ajutiselt kahe asjasse puutuva panga aktsionäridel teostada neil endil olevaid õigusi.
73
Need kaalutlused, mis puudutavad kriteeriume, mis võimaldavad tugineda „ohvri“ staatusele Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 34 tähenduses, ei ole asjakohased selle hindamisel, kas käesoleval juhul puudutavad vaidlusalused otsused F. Cornelit otseselt.
74
Teisena, mis puudutab küsimust, kas vaidlusalused otsused puudutasid F. Cornelit isiklikult, siis nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 meelde tuletas, saavad väljakujunenud kohtupraktika kohaselt muud isikud peale otsuse adressaatide väita, et otsus puudutab neid isiklikult ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, ainult siis, kui akt, mille tühistamist nõutakse, mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (vt 15. juuli 1963. aasta kohtuotsus Plaumann vs. komisjon, 25/62, EU:C:1963:17, lk 223, ning 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus komisjon ja nõukogu vs. Polisario Rinne, C‑779/21 P ja C‑799/21 P, EU:C:2024:835, punkt 107 ja seal viidatud kohtupraktika).
75
Võimalus meetme vastuvõtmisel enam-vähem täpselt määratleda õigussubjektide arvu ja isegi neid isikuid, kellele meedet kohaldatakse, ei tähenda mõistagi mingil moel, et meede neid subjekte isiklikult puudutab, kui seda kohaldatakse vaidlusaluse aktiga määratletud õiguslikult või faktiliselt objektiivse olukorra alusel (12. juuli 2022. aasta kohtuotsus Nord Stream 2 vs. parlament ja nõukogu, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 157 ja seal viidatud kohtupraktika).
76
Kui aga akt puudutab isikute rühma, kes olid akti vastuvõtmise hetkel identifitseeritud või identifitseeritavad rühma liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, tuleb asuda seisukohale, et see akt puudutab neid isikuid isiklikult (12. juuli 2022. aasta kohtuotsus Nord Stream 2 vs. parlament ja nõukogu, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 158 ja seal viidatud kohtupraktika).
77
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 56–59, leidis Üldkohus, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit isiklikult, kuna Banca Carige aktsionärina olid tema puhul täidetud kaks tingimust. Esiteks kuulus ta selliste isikute rühma, mille liikmed olid vaidlusaluste otsuste vastuvõtmise ajal identifitseeritud või identifitseeritavad, ja teiseks võis sellise identifitseerimise puhul võtta aluseks rühma liikmetele iseloomulikke kriteeriume, nimelt seda, et nad omasid aktsiaid selle panga kapitalis ja et nende otsuste tulemusena ei saanud nad kasutada mõnda nende aktsiatega seotud õigust.
78
Teise tingimuse kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61, et F. Cornelil olid enne vaidlusaluste otsuste vastuvõtmist tema aktsiatega seotud omandatud õigused, mida kahjustati ajavahemikul, mil vaidlusalused otsused olid kohaldatavad. Täpsemalt mainis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 62 Banca Carige üldkoosoleku funktsioonide peatamist, mis ajutise halduse kehtestamise esimese tagajärjena võttis selle panga aktsionäridelt võimaluse väljendada oma seisukohta neid puudutavate ettepanekute kohta.
79
Nende vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustega on käesoleva kohtuotsuse punktides 74–76 viidatud Euroopa Kohtu praktikat õigesti kohaldatud ega ole seega rikutud õigusnormi. EKP ja komisjoni neid põhjendusi kritiseerivad argumendid ei lükka seda järeldust ümber.
80
Esiteks, kuigi Üldkohus tõepoolest mainis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 asjaolu, et ajutise halduse kehtestamise otsus võeti vastu 1. jaanuaril, st päeval, mil krediidiasutused olid suletud ja Banca Carige aktsionäride osalusega Banca Carige kapitalis ei saanud kaubelda, ei tuginenud Üldkohus üksnes sellele asjaolule, et asuda seisukohale, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit isiklikult; sellest annab tunnistust Üldkohtu järeldus, et F. Cornelit puudutab isiklikult ka pikendamisotsus, mis ei olnud vastu võetud puhkepäeval, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse samas punktis märkis.
81
Teisisõnu ei saa vaidlustatud kohtuotsuse punkti 58 tõlgendada nii, et Üldkohus põhjendas oma järeldust, et F. Cornelit puudutas isiklikult eelkõige ajutise halduse kehtestamise otsus, sest see oli vastu võetud puhkepäeval. Seda tuleb mõista nii, et selle eesmärk on üksnes täiendavalt rõhutada asjaolu, et kuna sel päeval olid börsid suletud, oli Banca Carige aktsionäre, keda see otsus isiklikult puudutas, sellevõrra kergem tuvastada.
82
Samuti ei saa vaidlustatud kohtuotsuse punkti 63 tõlgendada nii, et konkreetselt selle põhjal, et F. Corneli kuulus nende Banca Carige aktsionäride hulka, kes andsid 22. detsembri 2018. aasta üldkoosolekul vastuhääle, otsustaski Üldkohus, et vaidlusalused otsused puudutavad teda isiklikult, seda enam, et Üldkohus täpsustas kõnealuses punktis 63, et selle hääletamisega „väljendati üksnes edasilükkamise taotlust“. Nende kaalutlustega soovis Üldkohus pigem rõhutada, kui oluline oli F. Corneli jaoks Banca Carige üldkoosolekul osalemise õigus, mida ta ei saanud kasutada seni, kuni vaidlusalused otsused olid jõus.
83
Teiseks, vastupidi sellele, mida väidavad EKP ja komisjon, on käesoleva kohtuotsuse punktis 76 viidatud Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb asjaomase rühma liikmetele omaste kriteeriumide põhjal identifitseeritud või identifitseeritavaid isikute rühmi, käesolevas asjas kohaldatav. EKP ja komisjoni viidatud asjaolu, et Banca Carigel oli ligikaudu 35000 aktsionäri, keda kõiki vaidlusalused otsused isiklikult puudutasid, ei ole selles osas tähtis. Selle kohtupraktika kohaldamine sõltub üksnes võimalusest tuvastada isikud, keda akt mõjutab nendele isikutele omaste kriteeriumide alusel, mitte aga tuvastatud isikute suuremast või väiksemast arvust.
84
Käesoleva kohtuotsuse punktis 75 viidatud Euroopa Kohtu praktika, millele EKP ja komisjon tuginevad, ei puuduta sellist juhtumit, nagu on kõne all käesolevates kohtuasjades. Nimelt puudutab see kohtupraktika olukordi, kus meetme kohaldamine toimub asjaomase aktiga määratletud õigusliku või faktilise olukorra alusel, mistõttu see puudutab per definitionem üldkohaldatavaid akte – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 66 –, mitte üksikakte, nagu vaidlusalused otsused.
85
Kolmandaks, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punktide 74 ja 75 kriitikat, siis piisab, kui märkida, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 77–79, on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56–62 esitatud põhjendused õiguslikult piisavad selle tõendamiseks, et vaidlusalused otsused puudutavad F. Cornelit isiklikult. Neil asjaoludel ei saa need väited, isegi kui need on põhjendatud, kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist ja need tuleb tulemusetuse tõttu tagasi lükata, kuna need on suunatud selle kohtuotsuse täiendavate põhjenduste vastu (vt selle kohta 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Anheuser-Busch vs. Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, punkt 211 ja seal viidatud kohtupraktika).
86
Kolmandana, F. Corneli põhjendatud huvi puhul tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab ELTL artikli 263 alusel füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi põhinema tema põhjendatud huvil see esitada. Selline huvi eeldab, et niisuguse akti tühistamisest endast võib selle esitanud pool saada mingit kasu (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus D & A Pharma vs. EMA, C‑136/22 P, EU:C:2023:572, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
87
Käesolevas asjas tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81, et tõendamaks põhjendatud huvi vaidlusaluste otsuste peale hagi esitamiseks, tugines F. Corneli mõjule, mis neil otsustel oli õigustele, mis tal Banca Carige aktsionärina isiklikult olid, eelkõige õigus kutsuda kokku üldkoosolek, et teha hagi esitamise ettepanek, või ka õigus lisada vastav punkt üldkoosoleku päevakorda.
88
Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82, et ei saa asuda seisukohale, et kui vaidlusalused otsused tühistataks, oleks mõju aktsionäride olukorrale identne mõjuga, mida tooks tühistamine kaasa Banca Carige olukorrale, mistõttu on käesolevas asjas täidetud nõue, et aktsionäri põhjendatud huvi peab olema eraldiseisev selle äriühingu huvist, mille aktsiaid ta omab.
89
Need vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused kujutavad endast õiguslikult piisavat põhjendust selle kohta, et olemas on põhjendatud huvi, mis on nõutav selleks, et põhjendada F. Corneli poolt ELTL artikli 263 alusel vaidlusaluste otsuste peale tühistamishagi esitamist seni, kuni need otsused olid jõus.
90
Vastupidi sellele, mida väidavad EKP ja komisjon, ei tähenda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 sisalduv viide õigusele „kutsuda kokku üldkoosolek“ või „lisada punkt“ sellise üldkoosoleku päevakorda seda, et Üldkohus tunnustas F. Corneli õigusi, mida ei olnud ette nähtud Banca Carige põhikirjas või kohaldatavates Itaalia õigusnormides. Seda viidet tuleb lugeda koostoimes vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustega, mille kohaselt puudutasid vaidlusalused otsused F. Cornelit otseselt. Seda viidet saab sellesse konteksti asetades mõista üksnes nii, et Üldkohus leidis õigesti, et F. Cornelil on põhjendatud huvi vaidlusaluste otsuste vaidlustamiseks, kuna nende otsuste tühistamise korral lõpeb Banca Carige ajutine haldus ja F. Corneli saab tagasi õiguse ühineda selle panga teiste aktsionäridega muu hulgas selleks, et tal oleks võimalik kutsuda kokku üldkoosolek või lisada selle üldkoosoleku päevakorda mõni punkt.
91
Mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 82, siis see on punkti 81 loogiline jätk ja selle kinnitus, millest annab tunnistust asjaolu, et see algab sõnaga „seega“.
92
Neljandana tuleb analüüsida komisjoni argumenti, et Üldkohus jättis omal algatusel kontrollimata, kas F. Corneli põhjendatud huvi säilis pärast Banca Carige ajutise halduse lõppemist.
93
Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab hageja põhjendatud huvi hagi eseme seisukohalt esinema hagi esitamise hetkel, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu, ning see peab säilima, nagu ka hagi ese, kuni kohtulahendi kuulutamiseni, vastasel juhul langeb otsuse tegemise vajadus ära; see eeldab, et hagimenetlus peab hagi esitajale tooma lõpptulemuse kaudu mingit kasu (7. juuni 2007. aasta kohtuotsus Wunenburger vs. komisjon, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkt 42, ja 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, punkt 26).
94
Põhimõtteliselt säilib poole huvi tühistamishagi vastu, kui see võib olla aluseks võimalikule vastutuse tuvastamise hagile. Põhjendatud huvi esinemiseks piisab, kui kahju hüvitamise hagi võidakse esitada ja see võimalus ei ole ainult hüpoteetiline (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt vs. komisjon, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, punktid 42 ja 43 ning seal viidatud kohtupraktika).
95
Põhjendatud huvi võib tuleneda liikmesriigi kohtus algatatud mis tahes menetlusest, milles liidu kohtus vaidlustatud akti võimalik tühistamine võib anda hagejale eelise (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt vs. komisjon, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
96
Hageja peab oma põhjendatud huvi esinemist tõendama ning see on põhiline ja esmane tingimus iga kohtule esitatud hagi puhul. Selleks et füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi oleks vastuvõetav, on eelkõige vaja, et hageja esitaks veenva põhjenduse, miks ta on huvitatud selle akti tühistamisest (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt vs. komisjon, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
97
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 1 ja 17, et vaidlusaluste otsuste toime lõppes 30. septembril 2019.
98
On tõsi, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 94 ja 95 meenutatud kohtupraktikast, ei tähenda see asjaolu tingimata, et F. Corneli põhjendatud huvi ja seega Üldkohtu menetluses olnud vaidluse ese oleks menetluse käigus kadunud. Siiski pidi Üldkohus enne tema menetluses olnud kohtuasja sisulist lahendamist vajaduse korral omal algatusel kontrollima, ega see nii ei olnud. Kuna Üldkohus seda ei teinud, rikkus ta õigusnormi.
99
Õigusnormi rikkumine üksi ei saa siiski kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.
100
Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 94–96, säiliks F. Corneli huvi nõuda vaidlusaluste otsuste tühistamist, kui selline tühistamine võiks olla võimaliku kahju hüvitamise hagi alus.
101
Kuid vastuseks Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele kinnitas F. Corneli sisuliselt, et ta leiab, et talle on tekitatud EKP poolt ametisse nimetatud Banca Carige ajutiste haldurite otsustega kahju, mille eest ta soovib hüvitist saada. F. Corneli väitel tõid need otsused kaasa tema enda osaluse vähendamise Banca Carige kapitalis ja lõpuks kohustuse müüa talle kuuluvad aktsiad pärast kohustuslikku avalikku ülevõtmispakkumist, mille tegi BPR Banca SpA, kes oli omandanud enamusosaluse Banca Carige kapitalis.
102
Samuti nähtub F. Corneli vastusest, et ta kavatseb esitada kahju hüvitamise hagi nii Üldkohtusse EKP vastu kui ka liikmesriigi pädevatesse kohtutesse teiste füüsiliste või juriidiliste isikute vastu, kes vaidlusaluste otsuste vastuvõtmise järel olid seotud Banca Carige ajutise haldusega ja seejärel selle panga müügiga.
103
Sellega seoses tuleb märkida, et EKP kinnitas oma vastuses Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele, et Banca Carige ajutised haldurid võtsid oma ametiaja jooksul tõepoolest vastu rea olulisi otsuseid, sealhulgas kirjutasid 9. augustil 2019 alla mitme osalisega siduva raamlepingu Banca Carige rekapitaliseerimise kohta, kusjuures see akt kiideti 20. septembril 2019 heaks Banca Carige aktsionäride erakorralisel üldkoosolekul, mille ajutised haldurid kokku kutsusid.
104
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, nagu tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 77 ja 78, et käesoleva kohtuotsuse punktis 94 viidatud kohtupraktikat arvestades ei saa F. Corneli huvi vaidlusaluste otsuste vaidlustamise vastu pidada puhthüpoteetiliseks isegi pärast seda, kui Banca Carige ajutine haldus on lõppenud ja F. Corneli on oma aktsiad müünud.
105
Seega, kuigi vaidlusaluste otsuste toime ja Banca Carige ajutine haldus lõppesid Üldkohtu menetluse ajal, ei ole F. Corneli huvi nende otsuste tühistamise vastu siiski kadunud.
106
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb EKP ja komisjoni apellatsioonkaebuste esimesed väited põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Komisjoni apellatsioonkaebuse teine väide
Poolte argumendid
107
Oma apellatsioonkaebuse teises väites leiab komisjon, keda toetavad EKP ja Itaalia Vabariik, et F. Corneli väitis esimest korda Üldkohtule esitatud repliigis, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 kohaselt ei saa EKP juhul, kui panga olukord oluliselt halveneb, kehtestada viimase suhtes ajutist haldust. Nimelt väitis F. Corneli esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punktis 67 täpselt vastupidist, tõlgendades pangandusseaduse konsolideeritud teksti artiklit 70 samal moel nagu EKP.
108
Komisjon leiab, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 õigeks tõlgendamiseks ei ole vaja teada ajutise halduse kehtestamise otsuse kogu teksti, millega F. Corneli sai tutvuda alles pärast enda hagi esitamist. Komisjon leiab seega, et F. Corneli esitas esimest korda Üldkohtule esitatud repliigis uue väite, mis ei tugine menetluse käigus ilmsiks tulnud õiguslikele ja faktilistele asjaoludele. Kuna Üldkohus ei lükanud seda uut väidet vastuvõetamatuse tõttu tagasi, rikkus ta oma kodukorra artikli 84 lõiget 1.
109
F. Corneli väidab, et see väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
110
Üldkohtu kodukorra artikli 84 lõigetest 1 ja 2 tuleneb, et esimest korda repliigi staadiumis esitatud väited, mis ei tugine menetluse käigus ilmsiks tulnud õiguslikele või faktilistele asjaoludele, tuleb tunnistada vastuvõetamatuks. Väidet või argumenti, millega täiendatakse varem hagiavalduses esitatud väidet, ei saa aga tunnistada vastuvõetamatuks põhjusel, et see esitati hilinenult (vt selle kohta 5. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Kočner vs. Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
111
Käesoleval juhul nähtub esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusest, ilma et komisjon oleks sellele apellatsioonkaebuses vastu vaielnud, et F. Corneli põhjendas oma hagi muu hulgas väitega, et EKP on rikkunud pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõiget 1.
112
Nagu väidab komisjon, märkis F. Corneli tõepoolest esimeses kohtuastmes esitatud repliigis esimest korda, et viimati nimetatud säte ei võimalda kehtestada panga suhtes ajutist haldust juhul, kui panga olukord oluliselt halveneb.
113
F. Cornelile ei saa siiski ette heita, et ta esitas repliigi staadiumis uue väite, kuna see argument kujutab endast tema hagiavalduses esitatud pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõike 1 rikkumist käsitleva väite täiendamist käesoleva kohtuotsuse punktis 110 viidatud kohtupraktika tähenduses. Nimelt, kuigi ta väitis oma hagiavalduses muu hulgas, et ei ole tõendatud, et Banca Carige olukord oli oluliselt halvenenud, täpsustas ta oma repliigis, et see säte ei võimalda sellises olukorras kehtestada panga suhtes ajutist haldust. Nii toimides täiendas F. Corneli aga üksnes oma argumente, millega ta soovis tõendada, et nagu ta juba hagiavalduses väitis, võttis EKP ajutise halduse kehtestamise otsuse vastu seda sätet rikkudes.
114
Järelikult ei ole tähtis küsimus, kas F. Corneli sai selle argumendi tulemuslikult esitada, ilma et tal oleks olnud võimalik tutvuda ajutise halduse kehtestamise otsuse terviktekstiga, kuna ta sai selle dokumendi alles pärast hagiavalduse esitamist.
115
Seega ei saa Üldkohtule ette heita kodukorra artikli 84 lõike 1 rikkumist sellega, et ta ei lükanud käesoleva kohtuotsuse punktis 112 nimetatud F. Corneli argumenti omal algatusel vastuvõetamatuna tagasi, sest see oli esitatud hilinenult. Järelikult tuleb komisjoni apellatsioonkaebuse teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
EKP apellatsioonkaebuse teine väide ning komisjoni apellatsioonkaebuse kolmas ja neljas väide
Poolte argumendid
116
EKP väidab oma apellatsioonkaebuse teises väites ja komisjon oma apellatsioonkaebuse kolmandas väites, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et EKP on vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisega rikkunud pangandusseaduse konsolideeritud teksti artiklit 70.
117
Esimesena väidab komisjon, et selle teksti artikli 70 lõikes 1 sisalduvat lauseosa „kui on toime pandud [pangandusseaduse konsolideeritud teksti] artikli 69 octiesdecies lõike 1 punktis b nimetatud rikkumine“ tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma mitte ainult „seaduste, määruste või põhikirja tõsist rikkumist“ ja „tõsiseid haldusaktide rikkumisi“, vaid ka pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 69 octiesdecies lõike 1 punktis b nimetatud „panga või pangagrupi olukorra eriti olulist halvenemist“.
118
Teisena väidavad EKP ja komisjon, et kõnealuste sätete kontekstipõhine ja süstemaatiline tõlgendamine räägib samuti selle kasuks, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõikes 1 tehtud viide selle õigusakti artikli 69 octiesdecies lõike 1 punktile b hõlmab ka asjaomase panga olukorra eriti olulist halvenemist. Nimelt on panga juhtimis‑ või järelevalveorganite „tagasikutsumine“ esimesena nimetatud sätte tähenduses ja „laialisaatmine“ teise sätte tähenduses loogilises seoses. Seega ei oleks mõistlik asuda seisukohale, et panga olukorra eriti olulise halvenemise korral soovis Itaalia seadusandja lubada üksnes esimest meedet, kuid mitte teist.
119
Kolmandana leiavad EKP ja komisjon, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõike 1 nende pooldatavat tõlgendust kinnitavad selle sätte kujunemislugu ja sellega seotud ettevalmistavad materjalid. See tõlgendus vastab ka Itaalia seadusandja taotletavale eesmärgile ja vajadusele järgida Itaalia Vabariigi põhiseadust. Pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõige 1 tuleneb muudatusest, mis tehti 16. novembri 2015. aasta dekreetseadusega, mille Itaalia valitsus võttis vastu Itaalia parlamendi antud volituse alusel, et tagada liidu direktiivide ülevõtmine. Corte costituzionale (Itaalia konstitutsioonikohus) väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et seda volitust teostades peab Itaalia valitsus rangelt järgima kogu liidu õigust. Lisaks rõhutavad EKP ja komisjon, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 nende pooldatavat tõlgendust kinnitab ka Itaalia kohtute praktika.
120
Oma apellatsioonkaebuse neljandas väites leiab komisjon, et Üldkohus rikkus liidu õigust ja täpsemalt ELTL artikli 288 kolmandat lõiku, välistades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 105–107 igasuguse võimaluse tõlgendada pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõiget 1 kooskõlas direktiivi 2014/59 artikliga 29. Komisjon leiab, et selle kohtuotsuse punktis 105 sisalduv viide riigisisese õiguse contra legem tõlgendusele on „semantiliselt vaieldav“, kuna väljend „contra legem“ ei ole kohaldatav, kui tõlgendada tuleb ühes sättes teisele sättele tehtud viite ulatust, nagu pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikkel 70, mis viitab selle õigusakti artikli 69 octiesdecies lõike 1 punktile b.
121
Komisjon väidab, et selleks, et hinnata, kas riigisisese õigusnormi tõlgendus on contra legem, ei tule arvesse võtta mitte ainult asjaomase sätte grammatilist tõlgendust, vaid ka muid tõlgendamiskriteeriume ning riigisisest õigust tervikuna. Komisjoni arvates ei ole aga mingit kahtlust, et Itaalia õiguses tunnustatud tõlgendamisreeglite alusel saab pangandusseaduse konsolideeritud teksti artiklit 70 tõlgendada kooskõlas direktiiviga 2014/59.
122
Itaalia Vabariik toetab Itaalia õiguse asjakohaste sätete tõlgendust, mida pooldavad EKP ja komisjon. Tema väitel kujutab mõiste „suur finantskahju“ pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõike 1 tähenduses endast ühte liiki „panga olukorra eriti olulist halvenemist“ selle õigusakti artikli 69 octiesdecies lõike 1 tähenduses, mistõttu oli EKP‑l õigus viidata vaidlusalustes otsustes esimese mõiste asemel pigem teisele, üldisemale mõistele.
123
F. Corneli väidab, et käesolevad väited tuleb vastuvõetamatuna tagasi lükata, kuna EKP ja komisjon heidavad Üldkohtule ette, et viimane ei kohaldanud väidetavalt vääralt mitte liidu õigust, vaid Itaalia õigust. Kuid apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu kontroll Üldkohtu poolt riigisisesele õigusele antud tõlgenduse üle selle kontrollimisega, ega Üldkohus ei ole seda õigust moonutanud, mida aga käesolevas asjas ei ole väidetud.
124
Sisu osas vaidleb F. Corneli vastu pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõike 1 tõlgendusele, mida pooldavad EKP ja komisjon. Ta leiab, et vastavalt Itaalia õiguse tõlgendamisreeglitele tuleb eelistada selle sätte grammatilist tõlgendust. Ta lisab, et Itaalia kohtupraktika ei kinnita EKP ja komisjoni pooldatavat tõlgendust.
125
F. Corneli väidab ka, et direktiiv 2014/59 on Itaalia õigusesse nõuetekohaselt üle võetud. Vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele kehtestab see direktiiv pädeva asutuse sekkumiseks panga juhtimisse sekkumise meetmete astmelisuse, nähes ette panga kõrgema juhtkonna või juhtorgani tagasikutsumise vähem tõsistes olukordades kui need, kus ühe või mitme ajutise halduri nimetamine on põhjendatud. EKP ja komisjoni argumendid eiravad selle direktiivi artikli 29 lõike 1 selget sõnastust, mis eristab olukordi, kus põhjendatud on panga kõrgema juhtkonna või juhtorgani tagasikutsumine, olukordadest, kus on põhjendatud ühe või mitme ajutise halduri ametisse nimetamine.
126
F. Corneli lisab, et direktiiv 2014/59 näeb ette üksnes minimaalse ühtlustamise, ning märgib, et komisjon, kellele tehti teatavaks selle direktiivi üle võtnud Itaalia õigusnormid, ei algatanud Itaalia Vabariigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, mida oleks tehtud siis, kui ülevõtmine ei oleks toimunud nõuetekohaselt. Isegi kui see oleks nii olnud, leiab F. Corneli, et see asjaolu ei saa õigustada pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 sellist tõlgendust, mis on vastuolus selle sõnastusega.
Euroopa Kohtu hinnang
127
EKP väidab oma apellatsioonkaebuse teises väites ning komisjon oma apellatsioonkaebuse kolmandas ja neljandas väites sisuliselt, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 108 vääralt, et EKP tõlgendas pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõike 1 kohaldamisel käesolevas asjas seda riigisisest sätet contra legem ja rikkus seega piirangut, mis on liidu õiguses ette nähtud kohustusele tõlgendada seda sätet kooskõlas direktiivi 2014/59 artikli 29 lõikega 1.
128
Mis puudutab nende väidete vastuvõetavust, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohtu pädevus lahendada Üldkohtu lahendi peale esitatud apellatsioonkaebusi on kindlaks määratud ELTL artikli 256 lõike 1 teises lõigus. See sätestab, et apellatsioonkaebuses tuleb piirduda üksnes õigusküsimustega ja see tuleb esitada „vastavalt põhikirjas sätestatud tingimustele ja ulatusele“. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimene lõik täpsustab apellatsioonimenetluse raames esitatud väidete ammendavas loetelus, et apellatsioonkaebuse aluseks võib olla liidu õiguse rikkumine Üldkohtu poolt (5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 46).
129
Nendes väidetes tõstatatud küsimus – kas Üldkohus rikkus liidu õigust, kui ta leidis, et EKP ületas piire, mis on liidu õigusest tuleneval kohustusel tõlgendada riigisisest õigust kooskõlaliselt – tähendab aga, et Euroopa Kohtul palutakse hinnata, kas Üldkohus on rikkunud liidu õigust. Tegemist on seega õigusküsimusega, mis on sellisena esitatud Euroopa Kohtule apellatsioonimenetluses kontrollimiseks.
130
Vastupidi sellele, mida väidab F. Corneli, on need väited seega vastuvõetavad.
131
Sisu osas nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 2, et Banca Carige allus otse EKP usaldatavusnõuete täitmise järelevalvele. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 111, tugines EKP vaidlusaluseid otsuseid vastu võttes määruse nr 1024/2013 artikli 4 lõikele 3.
132
Selle määruse artikli 4 lõike 3 esimese lause kohaselt kohaldab EKP talle selle määrusega antud ülesannete täitmisel – mille hulgas on usaldatavusnõuete täitmise järelevalve teatud krediidiasutuste üle – kogu asjakohast liidu õigust ja kui kõnealusteks liidu õigusaktideks on direktiivid, neid direktiive riigisisesesse õigusesse üle võtvaid õigusakte. Artikli 4 lõike 3 teises lauses on sätestatud, et kui asjakohane liidu õigus koosneb määrustest ja kui kõnealused määrused tagavad liikmesriikidele sõnaselgelt valikuvõimalused, kohaldab EKP ka kõnealuseid valikuvõimalusi võimaldavaid riigisiseseid õigusakte.
133
Seega tuleneb määruse nr 1024/2013 kogu artikli 4 lõike 3 tõlgendamisest, et EKP poolt riigisisese õiguse kohaldamise eesmärk on järgida valikuid, mille liikmesriigi seadusandja on teinud asjakohaste liidu õigusnormidega kehtestatud raamistikus, olenemata sellest, kas tegemist on määruste või direktiivide normidega.
134
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et kui liikmesriigi õigust kohaldatakse sellise panga olukorrale, mis ei kuulu EKP otsese usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla, siis on nii liikmesriigi haldusasutustel kui ka kohtutel, kes vastutavad oma vastavate pädevuste piires liidu sätete kohaldamise eest, väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohustus tagada nende sätete täielik toime (vt selle kohta 13. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus HUMDA, C‑397/21, EU:C:2022:790, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
135
Eelkõige juhul, kui kohaldatav liidu õigus sisaldab direktiive, tähendab kooskõlalise tõlgendamise põhimõte – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 märkis –, et liikmesriigi õiguse tõlgendamisel tuleb lähtuda võimalikult suures ulatuses nende direktiivide sõnastusest ja eesmärgist, selleks et saavutada direktiivides ette nähtud tulemus (vt selle kohta 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus T Danmark ja Y Denmark, C‑116/16 ja C‑117/16, EU:C:2019:135, punkt 87 ja seal viidatud kohtupraktika).
136
Samuti peab EKP – juhul, kui ta kohaldab määruse nr 1024/2013 artikli 4 lõike 3 kohaselt panga suhtes, mis nagu Banca Carige on tema otsese usaldatavusnõuete täitmise järelevalve all, direktiivi üle võtvaid riigisiseseid õigusnorme – tõlgendama nende õigusnormide sätteid, millele ta tugineb, kooskõlas selle direktiiviga.
137
Nagu Üldkohus ise vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 rõhutas, on tal juhul, kui tal tuleb kohaldada riigisisest õigust – nagu käesolevas kohtuasjas –, sama kohustus tõlgendada riigisiseseid õigusnorme kooskõlas liidu õigusega, võttes arvesse direktiivi, mille need õigusnormid peaksid üle võtma.
138
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 samuti märkis, piiravad kohtu kohustust võtta asjakohaste riigisiseste õigusnormide tõlgendamisel ja kohaldamisel arvesse direktiivi sisu õiguse üldpõhimõtted, nimelt õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, ning see ei või olla aluseks riigisisese õiguse contra legem tõlgendamisele (vt 16. juuni 2005. aasta kohtuotsus Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, punktid 44 ja 47, ning 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 222 ja seal viidatud kohtupraktika).
139
Mõistet „contra legem tõlgendus“ tuleb mõista lähtuvalt käesoleva kohtuotsuse punktides 132–138 esitatud kaalutlustest ning vajadusest järgida liidu õiguse esimust ja nõuet, et seda kohaldataks ühetaoliselt kontekstis, kus EKP teostab talle määrusega nr 1024/2013 antud pädevust.
140
Kui riigisisesed sätted on spetsiaalselt vastu võetud direktiivi ülevõtmiseks, tuleb ka eeldada, et asjaomasel liikmesriigil oli kavatsus sellest direktiivist tulenevad kohustused täielikult täita (vt selle kohta 5. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Pfeiffer jt, C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 112 ja seal viidatud kohtupraktika).
141
Järelikult hõlmab käesoleva kohtuotsuse punktis 138 viidatud kohtupraktikast tulenev riigisisese õiguse contra legem tõlgendamise keeld üksnes olukorda, kus riigisisest õigust ei ole võimalik kohaldada selliselt, et saavutatakse asjasse puutuva liidu sättega taotletud eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (vt selle kohta 24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 76 ja seal viidatud kohtupraktika).
142
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 107 ja 108, et Üldkohus leidis sisuliselt, et EKP eiras pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõiget 1 contra legem tõlgendades piirangut, mis tuleneb liidu õigusest selle riigisisese sätte tõlgendamisele kooskõlas direktiivi 2014/59 artikli 29 lõikega 1.
143
Seega peab Euroopa Kohus analüüsima, kas Üldkohus rikkus nende põhjendustega liidu õigust, nagu väidab EKP oma apellatsioonkaebuse teises väites ning komisjon oma apellatsioonkaebuse kolmandas ja neljandas väites.
144
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2014/59 artiklis 28 on ette nähtud liikmesriikide kohustus tagada, et pädevatel asutustel oleks võimalik nõuda panga kõrgema juhtkonna või juhtorgani mõne liikme või täiskoosseisu tagasikutsumist muu hulgas juhul, kui finantsinstitutsiooni finantsseisund „on oluliselt halvenemas“.
145
Selle direktiivi artikli 29 lõikes 1 on omakorda sätestatud, et kui pädev asutus leiab, et artiklis 28 osutatud kõrgema juhtkonna või juhtorgani väljavahetamine ei ole olukorra parandamiseks piisav, tagavad liikmesriigid, et see asutus võib nimetada finantsinstitutsioonile ühe või mitu ajutist haldurit.
146
Seega tuleneb nendest kahest sättest nende koostoimes, et liikmesriigid peavad tagama, et juhul, kui panga olukord oluliselt halveneb, võib pädev asutus olenevalt sellest olukorrast kas piirduda sellega, et nõuab kõrgema juhtkonna või juhtorgani mõne liikme või täiskoosseisu tagasikutsumist, või nimetada ka ühe või mitu ajutist haldurit.
147
Määruse nr 1024/2013 artikli 9 lõike 1 esimesest ja teisest lõigust ning lõikest 2 tuleneb, et EKPd käsitatakse – talle eelkõige selle määruse artikli 4 lõigetega 1 ja 2 antud ülesannete täitmisel – „pädeva asutusena“, kellel on kõik volitused, mis neil asutustel on asjakohase liidu õiguse alusel, ning et EKP peab neid volitusi kasutama kooskõlas kõnealuse määruse artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus osutatud õigusaktidega.
148
Mis puudutab F. Corneli argumenti, mis sisuliselt käsitleb vajadust näha proportsionaalsuse põhimõtet järgides ette pädeva asutuse poolt panga juhtimisse sekkumise meetmete „astmelisus“, siis tuleb tõdeda, et direktiivi 2014/59 artiklites 27–29 ette nähtud sekkumise meetmete süsteem järgib seda põhimõtet.
149
Täpsemalt, selle direktiivi artikli 29 lõikes 1 ette nähtud ajutise halduse meetme kohta tuleneb sellest sättest, et meetme võib võtta alles pärast seda, kui nimetatud direktiivi artiklis 28 ette nähtud vähem piiravat meedet, st asjaomase panga kõrgema juhtkonna või juhtorgani väljavahetamist, on panga olukorda arvestades peetud ebapiisavaks.
150
Käesoleva kohtuotsuse punktidest 144–149 nähtub, et liikmesriigi seadusandja peab direktiivi 2014/59 oma riigisisesesse õiguskorda üle võttes nägema pädevale asutusele ette võimaluse kehtestada panga ajutine haldus, eelkõige juhul, kui panga olukord oluliselt halveneb.
151
Järelikult tuleb kooskõlalise tõlgendamise põhimõtte ja käesoleva kohtuotsuse punktides 134 ja 135 viidatud Euroopa Kohtu praktika kohaselt tõlgendada asjasse puutuvaid riigisiseseid õigusnorme võimalikult suures ulatuses nii, et saavutataks selline tulemus.
152
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 92–95, näevad käesoleval juhul pangandusseaduse konsolideeritud teksti ühelt poolt artikli 69 octiesdecies lõike 1 punkt b, mis käsitleb „tagasikutsumist“, st panga juhtimis- või järelevalveorganite tagasikutsumist, ja teiselt poolt selle õigusakti artikli 70 lõige 1, mis käsitleb panga ajutist haldamist, tõepoolest ette kohaldamise tingimused, mis on osaliselt erinevalt sõnastatud.
153
Täpsemalt, kuigi panga olukorra eriti oluline halvenemine on pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 69 octiesdecies lõike 1 punktis b ette nähtud alternatiivsete tingimuste hulgas, mille esinemise korral on põhjendatud panga juhtimis- või järelevalveorganite tagasikutsumine, ei ole seda selles sõnastuses nende tingimuste seas, mille esinemise korral kuulub kohaldamisele panga ajutist haldamist reguleeriv artikli 70 lõige 1.
154
Kuid vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 108, ei saa ainuüksi sellest asjaolust järeldada, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõike 1 tõlgendamine kooskõlas direktiivi 2014/59 artikliga 29 nii, et seda sätet kohaldatakse panga olukorra olulise halvenemise korral, oleks siiski contra legem käesoleva kohtuotsuse punktides 138 ja 141 viidatud Euroopa Kohtu praktika tähenduses.
155
Nimelt ei ole selline tõlgendus kõnealuse sättega vastuolus, kuna – nagu Üldkohus ise vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93 tõdes – selle sätte kohaldamist õigustavate alternatiivsete tingimuste hulgas on tingimus, et pangale „on oodata suurt finantskahju“.
156
Panga olukorra olulise halvenemise mõiste, mis on asjakohane direktiivi 2014/59 artikli 29 puhul, ja pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõikes 1 kasutatud mõiste, et oodata on „suurt finantskahju“, on aga õigusmõisted, mis on sõnastatud üldiselt ja sarnaselt.
157
Nimelt eeldab panga olukorra halvenemine tingimata seda, et lähitulevikus võib tekkida pangale finantskahju, mida juhul, kui halvenemine on „oluline“, võib pidada „suureks“. Seevastu juhul, kui pangale on oodata suure finantskahju tekkimist, saab see tähendada üksnes seda, et panga olukord halveneb „oluliselt“.
158
Sellest järeldub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta sisuliselt leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 108, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõige 1 ei saa Itaalia õiguses olla aluseks ajutise halduse kehtestamise meetmele sellise panga suhtes, mille olukord oluliselt halveneb, ilma et rikutaks riigisisese õiguse contra legem tõlgendamise keeldu käesoleva kohtuotsuse punktides 138 ja 141 viidatud kohtupraktika tähenduses.
159
Järelikult tuleb apellatsioonkaebused rahuldada ja vaidlustatud kohtuotsus tühistada, ilma et oleks vaja analüüsida muid etteheiteid, mille EKP esitas oma apellatsioonkaebuse teise väite põhjendamiseks, ega etteheiteid, mille komisjon esitas oma apellatsioonkaebuse kolmanda ja neljanda väite põhjendamiseks, ega ka tema apellatsioonkaebuse viiendat väidet.
Hagimenetlus Üldkohtus
160
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule võib Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
161
Käesolevas asjas lubab menetlusstaadium teha otsuse esiteks osas, mis käsitleb esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetamatuse vastuväidet, mille esitas EKP, keda toetab komisjon, ja teiseks hagi neljanda väite puhul osas, milles see käsitleb õigusnormi rikkumist vaidlusaluste otsuste vastuvõtmiseks kasutatud õigusliku aluse kindlaksmääramisel.
162
Mis puudutab esiteks esimeses kohtuastmes EKP esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet, et vaidlusalused otsused ei puuduta F. Cornelit otseselt ja isiklikult ning tal puudub nende otsuste tühistamise nõudmiseks vajalik huvi, siis tuleb märkida, et vaidlusalused otsused puudutavad huvitatud isikut vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33–83 Üldkohtu esitatud põhjustega samadel põhjustel ning käesoleva kohtuotsuse punktides 62–105 esitatud põhjustel, millega Euroopa Kohus lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi EKP ja komisjoni apellatsioonkaebuste esimesed väited, otseselt ja isiklikult ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses ning tal on nende otsuste peale hagi esitamiseks põhjendatud huvi. Järelikult tuleb õigusvastasuse vastuväide tagasi lükata.
163
Teiseks väidab F. Corneli oma hagi neljanda väitega eelkõige, et EKP rikkus õigusnormi, kui ta tugines vaidlusalustes otsustes pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõikele 1, kuigi see säte ei puuduta olukorda, millele tuginedes Banca Carige ajutise halduse kehtestamist põhjendati, st selle panga olukorra „oluline halvenemine“.
164
Sellega seoses nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 144–158, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõiget 1 tuleb tõlgendada kooskõlas direktiivi 2014/59 artikli 29 lõikega 1.
165
Ühelt poolt on tõsi, et panga olukorra „oluline halvenemine“ ei kuulu selle sõnastuse järgi pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõikes 1 nimetatud alternatiivsete tingimuste hulka, mis võiksid õigustada selle sätte kohaldamist.
166
Kuid nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 157 ja 158, on panga olukorra olulise halvenemise mõiste sarnane pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõike 1 kohaldamise tingimusega, mille kohaselt „on oodata suurt finantskahju“.
167
Teiselt poolt tuleb arvesse võtta asjaolu, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõige 1 on osa sätete kogumist, mille eesmärk on võimaldada raskustes olevate pankade finantsseisundi taastamist.
168
Lisaks ei ole vaidlust selles, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõige 1 tuleneb Itaalia õigusnormide muutmisest dekreetseadusega, mis on vastu võetud sõnaselge eesmärgiga võtta Itaalia õigusesse üle direktiiv 2014/59.
169
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tingimus, mille kohaselt on oodata, et asjaomasel pangal tekib suur finantskahju, on tema olukorra olulise halvenemise korral täidetud, mistõttu on põhjendatud kehtestada selle panga suhtes ajutine haldus.
170
Sellest järeldub, et EKP ei rikkunud õigusnormi, kui ta tugines vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisel pangandusseaduse konsolideeritud teksti artikli 70 lõikele 1, ning järelikult tuleb esimeses kohtuastmes esitatud hagi neljas väide osas, milles see puudutab õigusnormi rikkumist vaidlusaluste otsuste vastuvõtmiseks kasutatud õigusliku aluse kindlaksmääramisel, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
171
Ülejäänud osas ei luba menetlusstaadium otsust teha, kuna Üldkohus ei analüüsinud teisi väiteid ja argumente, millega F. Corneli oma hagi põhjendas.
172
Seetõttu tuleb kohtuasi saata tagasi Üldkohtule, et viimane teeks nende väidete kohta otsuse.
Kohtukulud
173
Kuna kohtuasi saadetakse tagasi Üldkohtusse, tuleb käesolevate apellatsioonkaebustega seotud kulude kandmine otsustada edaspidi.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Corneli vs. EKP (T‑502/19, EU:T:2022:627).
2.
Tunnistada vastuvõetavaks Francesca Corneli hagi, milles palutakse tühistada Euroopa Keskpanga (EKP) 1. jaanuari 2019. aasta otsus ECB-SSM-2019-ITCAR-11, millega kehtestatakse Banca Carige SpA suhtes ajutine haldus, ja EKP 29. märtsi 2019. aasta otsus ECB-SSM-2019-ITCAR-13, millega pikendatakse ajutise halduse kestust kuni 30. septembrini 2019.
3.
Lükata tagasi esimeses astmes esitatud hagi neljas väide osas, milles see puudutab õigusnormi rikkumist vaidlusaluste otsuste vastuvõtmiseks kasutatud õigusliku aluse kindlaksmääramisel. Saata kohtuasi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtule selle hagi põhjendamiseks esitatud muude väidete ja argumentide kohta otsuse tegemiseks.
4.
Otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.