62022CC0027
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
esitatud 30. märtsil 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑27/22
Volkswagen Group Italia S.p.A.,
Volkswagen Aktiengesellschaft
versus
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
menetluses osalesid:
Associazione cittadinanza Attiva Onlus,
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))
Eelotsusetaotlus – Põhiõigused – Ne bis in idem’i põhimõte – Ebaausate kaubandustavade eest määratud sanktsioonid – Ühes liikmesriigis kriminaalasjas lõplikult süüdimõistmine – Teises liikmesriigis sama isiku suhtes samade asjaolude alusel määratud karistusõiguslikku laadi rahaline haldussanktsioon – Ne bis in idem’i põhimõtte kohaldamine piiriüleste karistusmenetluste kumuleerimise suhtes – Piiramine ne bis in idem’i põhimõttega – Karistusmenetluste kumuleerimise koordineerimine
1.
Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 50 piiriülest kohaldamist kohtuasjas, mis ei ole seotud isikute vaba liikumisega vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal.
2.
Faktilistes asjaoludes ühtivad kahe liikmesriigi, kelleks on Saksamaa ja Itaalia, ametivõimude (
2
) sanktsioonid ja karistusmenetlused. Teod, mille eest karistused määrati, pani toime sama Saksamaal asuv autotootjate konglomeraat ja nende tegude tagajärjed ulatuvad mõlemasse riiki (paljude teiste seas).
3.
Sedalaadi vaidlustes tekib ne bis in idem’i põhimõttest tulenevate õiguslike piirangute kohaldamisel harta artikli 52 toel probleem siis, kui kahe liikmesriigi alustatud menetlusi ei toimetata piisavalt koordineeritult, mis toob kaasa sanktsioonide määramise kaks korda.
4.
Euroopa Kohus on nimelt leidnud, et karistusmenetluste koordineerimine on niisuguste piirangutega nõustumiseks vältimatu nõue. Siiski tuleb välja selgitada, kas seda nõuet on võimalik (ja realistlik) säilitada, kui kumuleeruvad kahe liikmesriigi karistusmenetlused, mida juhivad eri valdkondade ametivõimud ja nende tegevuse koordineerimiseks puudub õiguslik mehhanism. (
3
)
I. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. Euroopa Liidu põhiõiguste harta
5.
Artiklis 50 („Mitmekordse kohtumõistmise ja karistamise keeld“) on sätestatud:
„Kedagi ei tohi uuesti kohtu alla anda ega karistada kuriteo eest, milles ta on liidu territooriumil seaduse järgi juba lõplikult õigeks või süüdi mõistetud.“
6.
Artikli 52 („Õiguste […] ulatus […]“) on sätestatud:
“1.   Hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist tohib piirata ainult seadusega ning arvestades nimetatud õiguste ja vabaduste olemust. Proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt võib piiranguid seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
[…]“.
2. Direktiiv 2005/29/EÜ (
4
)
7.
Artikkel 1 sätestab:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele, lähendades tarbijate majandushuve kahjustavad ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad liikmesriikide õigus- ja haldusnormid.“
8.
Artikli 3 lõikes 4 on täpsustatud:
„Kui käesoleva direktiivi sätted on vastuolus ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate muude ühenduse eeskirjadega, siis on viimati nimetatud eeskirjad ülimuslikud ning neid kohaldatakse kõnealuste konkreetsete aspektide suhtes.“
9.
Artiklis 13 oli sätestatud:
„Liikmesriigid näevad käesoleva direktiivi kohaldamisel vastuvõetud siseriiklike õigusnormide rikkumise eest ette karistused ja võtavad nende rakendamiseks kõik vajalikud meetmed. Need karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“
10.
Sama artikkel 13 on pärast selle muutmist direktiiviga (EL) 2019/2161 (
5
) alates 28. maist 2022 sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid kehtestavad karistusnormid, mida kohaldatakse käesoleva direktiivi alusel vastu võetud liikmesriigi sätete rikkumise korral, ning võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada kõnealuste normide rakendamine. Kehtestatud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.
2.   Liikmesriigid tagavad, et karistuste määramisel võetakse asjakohasel juhul arvesse järgmisi kriteeriume, mille loetelu on mitteammendav ja näitlik:
[…]
e)
ettevõtjale teistes liikmesriikides sama rikkumise eest määratud karistused piiriüleste juhtumite puhul, kui teave selliste karistuste kohta on kättesaadav Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EL) 2017/2394 (
6
) loodud mehhanismi kaudu;
[…]
3.   Liikmesriigid tagavad, et kui karistusi tuleb määrata vastavalt määruse (EL) 2017/2394 artiklile 21, hõlmavad need võimalust määrata trahve haldusmenetluses, võimalust algatada kohtumenetlus selliste trahvide määramiseks või mõlemat, ning trahvi maksimumsuurus on vähemalt 4% ettevõtja aastakäibest asjaomases liikmesriigis või asjaomastes liikmesriikides. […]
[…]“.
B.
Liikmesriigi õigus. 6. septembri 2005. aasta seadusandlik dekreet nr 206 (
7
)
11.
Artikli 20 lõige 2 sätestab:
„Kaubandustava on ebaaus, kui see on vastuolus ametialase hoolsusega ja seoses mingi tootega moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt selle keskmise tarbija majanduskäitumist, kes tootega kokku puutub või kellele see on suunatud, või tarbijarühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kaubandustava on suunatud teatavale tarbijarühmale.“
12.
Artikli 20 lõikes 4 on nimetatud kaks ebaausate kaubandustavade kategooriat: eksitavad kaubandustavad (sätestatud artiklites 21, 22 ja 23) ja agressiivsed kaubandustavad (sätestatud artiklites 24, 25 ja 26).
13.
Artikli 27 lõikes 9 on sätestatud:
„Koos meetmega, mis keelab ebaausate kaubandustavade kasutamist, määrab ametiasutus rahalise haldussanktsiooni summas 5000 – 5000000 eurot, võttes arvesse süüteo raskust ja kestust. Artikli 21 lõigetes 3 ja 4 sätestatud ebaausate kaubandustavade eest määratav sanktsioon ei või olla väiksem kui 50000 eurot.“
II. Asjaolud, vaidlus ja eelotsuse küsimused
14.
AGCM määras 4. augusti 2016. aasta otsusega nr 26137 Volkswagen Group Italia S.p.A‑le ja Volkswagen Aktiengesellschaftile (edaspidi vastavalt „VWGI“ ja „VWAG“) rahatrahvi 5 miljonit eurot põhjendusega, et nad olid kasutanud tarbijakaitseseadustiku artikli 21 lõike 1 punktis b, artikli 23 lõike 1 punktis d ning artikli 21 lõigetes 3 ja 4 nimetatud ebaausaid kaubandustavasid. Nende sätetega on direktiiv 2005/29 Itaalia õigusesse võetud.
15.
Eelotsusetaotlusest tuleneb, et teod, mida AGCM VWGI‑le ja VWAG‑le süüks paneb, seisnesid:
–
Itaalias niisuguste diiselmootoriga sõidukite turustamises, mis olid varustatud süsteemidega, mille eesmärk oli muuta heitgaasitagastust tüübikinnituse saamiseks; (
8
)
–
niisuguste reklaamide edastamises, milles rõhutati heitgaasitagastuse muutmisest olenemata sellest, et kõnealused sõidukid vastavad keskkonnaalastele õiguslikele kriteeriumidele.
16.
VWGI ja VWAG esitasid AGCMi otsuse peale kaebuse Lazio Tribunale amministrativo regionalele (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia; edaspidi „Lazio maakonna halduskohus“).
17.
2018. aastal, pärast seda, kui AGCM oli teinud 2016. aasta otsuse nr 26137, kuid enne Lazio maakonna halduskohtu otsuse tegemist, toimetas Braunschweigi prokuratuur VWAG‑le kätte otsuse, millega ta määras VWAG‑le Gesetz über Ordnungswidrigkeiteni (seadus juriidiliste isikute haldusvastutuse kohta, edaspidi „OWiG“) alusel sanktsiooni summas 1 miljard eurot. (
9
)
18.
See sanktsioon puudutas muude aspektide seas samu asjaolusid, mille eest määras karistuse AGCM. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et Saksamaal süükspandavad teod seisnesid:
–
ülemaailmsel tasandil niisuguste sõidukite turustamises (kokku 10,7 miljonit sõidukit, millest 700000 Itaalia turul), mis olid varustatud süsteemiga, mille eesmärk oli muuta heitgaasitagastust tüübikinnituse saamiseks;
–
niisuguste reklaamide edastamises, milles kuulutati heitgaasitagastuse muutmisest olenemata, et need sõidukid olid eriti keskkonnasõbralikud.
19.
Braunschweigi prokuratuuri otsus jõustus 13. juunil 2018, kuna VWAG loobus oma õigusest seda vaidlustada ning tasus ka 18. juunil 2018 trahvi.
20.
Lazio maakonna halduskohus jättis 3. aprilli 2019. aasta kohtuotsusega nr 6920/2019 VWGI ja VWAG kaebuse rahuldamata, kuigi need kaks äriühingut olid tuginenud Braunschweigi prokuratuuri otsusele.
21.
Eelkõige viitasid VWGI ja VWAG mitmele teiste liikmesriikide kohtute otsusele, millega oli otsustatud lõpetada riigisisesed menetlused, mis puudutasid heitgaasitagastuse muutmise asjaolusid, põhjendusega, et viidatud asjaolude eest oli neid Saksamaal juba karistatud.
22.
Lazio maakonna halduskohus selle väitega ei nõustunud. Ta leidis, et AGCMi määratud sanktsioonil oli Saksamaal määratust erinev õiguslik alus ja esimene ei ole ne bis in idem’i põhimõttega vastuolus.
23.
VWGI ja VWAG esitasid Lazio maakonna halduskohtu otsuse peale kaebuse Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), kes esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas sanktsioone, mis kehtestatakse seoses ebaausate kaubandustavadega direktiivi 2005/29/EÜ rakendavate riigisiseste õigusnormide tähenduses, saab liigitada karistusõiguslikku laadi haldussanktsioonideks?
2.
Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 50 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis lubab kohtumenetluses kinnitada ja jõustada karistusõiguslikku laadi rahalise haldussanktsiooni juriidilise isiku suhtes õigusvastase käitumise eest, mis hõlmab ebaausaid kaubandustavasid, mille kohta tehti vahepeal tema suhtes jõustunud süüdimõistev kohtuotsus teises liikmesriigis, kus teine süüdimõistev otsus jõustus enne seda, kui esimese karistusõiguslikku laadi rahalise haldussanktsiooni peale kohtule esitatud kaebuse kohta tehtud otsus oli jõustunud?
3.
Kas direktiivis 2005/29/EÜ sätestatud kord, eriti artikli 3 lõige 4 ja artikli 13 lõike 2 punkt e, võib põhjendada erandit ne bis in idem’i keelust, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 50 (lisati hiljem ELL artikliga 6 Euroopa Liidu lepingusse) ja Schengeni konventsiooni artiklis 54?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
24.
Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 11. jaanuaril 2022.
25.
Kirjalikult esitasid seisukohad AGCM, ühendus Codacons, (
10
) VWGI, Madalmaade ja Itaalia valitsus ning Euroopa Komisjon.
26.
19. jaanuaril 2023 toimunud kohtuistungil osalesid AGCM, VWGI, Madalmaade ja Itaalia valitsus ning komisjon.
IV. Hinnang
A.
Vastuvõetavus
27.
AGCM leiab, et eelotsuse küsimused ei ole vastuvõetavad kahel põhjusel:
–
harta artikkel 50 ja Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni (
11
) artikkel 54 ei ole selles vaidluses asjasse puutuvad, kuna juriidiliste isikute vastutust puudutav õigusnorm, mille alusel Saksamaal sanktsioon määrati, ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse;
–
kahe sanktsiooni määramise tinginud asjaolud ei ole identsed. Saksamaal tehtud otsusega karistatakse VWAGd selle eest, et ta rikkus hooletusest oma kohustust kontrollida niisuguse seade paigaldamist, mis võimaldas petta tema sõidukite saasteainete heite teste. Itaalias tehtud otsusega karistati VWAGd ja VWGId aga hoopis selle eest, et nad ei teavitanud tarbijaid niisuguse seade olemasolust Itaalias müüdud sõidukites.
28.
Kumbki neist argumentidest ei tundu mulle veenev, et tunnistada eelotsusetaotlus vastuvõetamatuks.
29.
Mis puudutab neist esimest, siis on harta artikli 51 lõikes 1 öeldud, et harta sätted on ette nähtud liikmesriikidele liidu õiguse kohaldamise korral. (
12
) Kuna AGCMi otsus tugineb Itaalia tarbijakaitseseadustiku sätetele, millega rakendatakse direktiivi 2005/29, oleme olukorras, kus liikmesriik kohaldab liidu õigust.
30.
Sellest asjaolust piisab, et mängu tuleks harta artikkel 50, sõltumata sellest, kas ka Saksa prokuratuuri otsus tehti või mitte liidu õigust rakendava riigisisese õigusnormi alusel.
31.
Ülejäänud osas, kuigi Saksa sanktsiooni katab vahetult OWiG (põhimõtteliselt liidu õiguse väline seadus), ei karistata sellega lõpuks mitte üksnes pelka hoolsuskohustuse vormilist rikkumist, vaid kaudselt nende liidu õigusnormide sisulisi rikkumisi, mis reguleerivad sõidukite tüübikinnituse menetlust. (
13
) Selles tähenduses kohaldub ka liidu õigus ja seega tuleb järgida hartat ning eeskätt selle artiklit 50.
32.
Samuti ei saa nõustuda AGCMi esitatud teise vastuvõetamatuse põhjendusega, mis puudutab rohkem vaidluse sisu kui eelotsusetaotluse vastuvõetavuse tingimusi.
33.
Itaalia ja Saksa karistusmenetluste esemeks olevad asjaolud on otseselt seotud, kuna mõlemal juhul käsitletakse: a) heiteteste petva seade õigustamatut paigaldamist ja b) sõidukite reklaamimist ning müüki, varjates seda asjaolu, teises liikmesriigis.
34.
Kui see seos on piisav, et hinnata kummaski menetluses karistatavate asjaolude samasust, siis kordan, et see puudutab eelotsusetaotluse sisu, mitte vastuvõetavuse tingimusi.
B.
Sissejuhatavad märkused
35.
Enne, kui ma pakun eelotsusetaotluse esitanud kohtule välja vastuse, teen kaks täpsustust õigusnormide kohta, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kolmandas küsimuses mainib.
36.
Nendest ei tundu mulle praeguses kohtuasjas asjasse puutuvad direktiivi 2005/29 artikli 3 lõige 4 ja artikli 13 lõike 2 punkt e ega Schengeni lepingu ratifitseerimise konventsiooni artikkel 54.
37.
Mis puudutab direktiivi 2005/29 artikli 3 lõiget 4 (
14
) koostoimes selle kümnenda põhjendusega, siis sellest järeldub, et kõnealust direktiivi kohaldatakse siis, kui puuduvad liidu õiguse erisätted, mis reguleeriksid ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte. Säte viitab vastuoludele liidu õigusnormide vahel, mitte riigisiseste normide vahel. (
15
)
38.
See artikkel on eriregulatsiooni põhimõtte väljendus: direktiivi 2005/29 menetlus on üles ehitatud teiste veel spetsiifilisemate ebaausate kaubandustavade eest karistavate liidu õiguse menetlustega võrreldes subsidiaarsena. (
16
) Tegemist ei ole õigusnormiga, mis nõuaks harta artiklis 50 kaitstud ne bis in idem’i põhimõtte täpsustamist. Selle eesmärk on lihtsalt vältida ebaausate kaubandustavade kasutamise eest karistamist käsitlevate eri õigusnormidega reguleeritud menetluste kumuleerumist.
39.
Mis puudutab direktiivi 2005/29 artikli 13 lõiget 2, siis see lisati sellesse direktiivi direktiiviga 2019/2161 (
17
) ja see tekitab tagajärgi alles alates 28. maist 2022. (
18
) Järelikult ei ole see põhikohtuasja asjaolude suhtes, mille eest sanktsioon määrati, ratione temporis kohaldatav.
40.
Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 kohta on Euroopa Kohus kinnitanud, et „selles artiklis ette nähtud ne bis in idem’i põhimõtte eesmärk on vältida vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal seda, et oma liikumisvabadust kasutavat isikut, kelle suhtes on tehtud lõplik kohtuotsus, võidakse samade tegude eest mitme liikmesriigi territooriumil vastutusele võtta […]“. (
19
)
41.
Kuigi käsitlevas asjas on tegemist ne bis in idem’i põhimõtte piiriülese kohaldamisega, millesse on segatud Saksa ja Itaalia ametivõimud, ei ole küsimus isikute vaba liikumise kaitsmises, mis on Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 olemuslik mõte.
42.
Kõige eeltoodu põhjal leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule tuleb vastata üksnes harta artikli 50 kontekstis.
C.
Esimene küsimus
43.
Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) soovib teada, kas direktiivi 2005/29 üle võtvate riigisiseste õigusnormide alusel ebaausate kaubandustavade kasutamise eest määratud sanktsioone saab pidada karistusõigusliku laadiga haldussanktsioonideks. Nende sanktsioonide summa võib jääda 5000 euro ja 5 miljoni euro vahele.
44.
Harta artiklis 50 sätestatud ne bis in idem’i põhimõte keelab samadel asjaoludel ja sama isiku suhtes nii menetluste kui ka sanktsioonide kumuleerumist, mis on selle artikli tähenduses karistusõiguslikku laadi. (
20
)
45.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on juhtumipõhiselt hinnata menetluste ja sanktsioonide karistusõiguslikku laadi, kohaldades Euroopa Kohtu poolt heaks kiidetud kriteeriume, mis tuginevad Euroopa Inimõiguste Kohtu (
21
) praktikale (nn Engeli kriteeriumid). (
22
) Euroopa Kohus saab siiski esitada lisatäpsustusi, et anda riigisisesele kohtule juhiseid tõlgendamisel.
46.
Nimetatud kriteeriumid on: i) süüteo õiguslik kvalifikatsioon riigisiseses õiguses; ii) sanktsiooni laad; iii) võimaliku sanktsiooni raskus. (
23
)
1. Süüteo õiguslik kvalifikatsioon
47.
Itaalia õigus liigitab väärtegudeks süüteod (nagu ka menetluse nende tuvastamiseks), mis on ette nähtud tarbijakaitseseadustiku artiklites 21 ja 23. Selle seadustiku artikli 27 lõike 9 kohaselt on sama laad kohaldataval rahalisel karistusel.
48.
Mis puudutab Braunschweigi prokuratuuri määratud karistust, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus selle karistusõiguslikus laadis ei kahtle.
49.
Sellel, mida nimeliselt kutsutakse väärteoks ja haldussanktsiooniks, võib riigisisese õiguse kohaselt siiski olla karistusõiguslik laad osas, mis puudutab praegust kohtuasja. Euroopa Kohus on leidnud, et harta artikli 50 kohaldamine ei piirdu ainuüksi menetluste ja sanktsioonidega, mis on riigisiseses õiguses kvalifitseeritud „karistusõiguslikuks“, vaid see artikkel hõlmab – sõltumata riigisiseses õiguses antud kvalifikatsioonist – menetlusi ja sanktsioone, mida tuleb eespool nimetatud kahe ülejäänud kriteeriumi põhjal pidada oma laadilt karistusõiguslikuks. (
24
)
2. Sanktsiooni laad
50.
Mis puudutab sanktsiooni laadi, siis tuleb kontrollida, kas sellega „taotletakse eelkõige karistuslikku eesmärki […]. Sellest järeldub, et karistusliku eesmärgiga sanktsioon on harta artikli 50 tähenduses karistusõiguslik ja et ainuüksi asjaolu, et see täidab ka ennetavat eesmärki, ei muuda selle kriminaalkaristuseks kvalifitseerimist. […] Kriminaalkaristuste olemusest endast tuleneb, et nende eesmärk on nii õigusvastaste tegude eest karistamine kui ka selliste tegude ennetamine. Seevastu meede, millega üksnes heastatakse asjaomase süüteoga tekitatud kahju, ei ole karistusõiguslik.“ (
25
)
51.
Tarbijakaitseseadustiku artikli 27 lõikes 9 on sätestatud, et rahaline karistus kaasneb kohustuslikuna muude meetmetega, mille eesmärk on karistada isikut ebaausate kaubandustavade kasutamise eest, eelkõige keeluga nende tavade kasutamist jätkata või korrata.
52.
Itaalia valitsus on seisukohal, et karistuslik laad on just nendel meetmetel, mitte aga tarbijakaitseseadustiku artikli 27 lõike 9 rahalisel karistusel. Rahalise karistusega soovitakse neutraliseerida konkurentsieelis, mille ettevõtja tarbijate suhtes pettusliku tegevusega sai, ja taastada turul konkurents nii nagu see oli enne ebaausa kaubandustava kasutamist.
53.
Ilma et see piiraks eelotsusetaotluse esitanud kohtu lõplikku hinnangut, ei ole Itaalia valitsuse seisukoht selles osas veenev. Leian hoopis, et just tarbijakaitseseadustiku artikli 27 lõike 9 rahalisel karistusel on karistav laad: selle peamine eesmärk ei ole kolmandatele isikutele süüteoga tekitatud kahju hüvitamine, vaid õigusvastase tegevuse eest karistamine. (
26
)
54.
Nimelt ei sisalda see säte mingit viidet sanktsiooni heastavale laadile ja samuti ei sõltu sanktsiooni suurus süüteo tagajärgedest kolmandatele isikutele.
55.
Lõppude lõpuks ei ole käsitletavas asjas tähtis, et sanktsioonil on karistamise eesmärgiga samal ajal ennetav eesmärk, milleks on heidutada ettevõtjaid kasutamast ebaausaid kaubandustavasid.
3. Sanktsiooni raskus
56.
Tarbijakaitseseadustiku artikli 27 lõikes 9 ette nähtud sanktsiooni ülempiir on 5 miljonit eurot, mis on suur summa ja mis viitab selle tõsidusele. (
27
)
57.
Selge on see, et 5 miljoni euro suurune sanktsioon ei saa olla eriti kallis niisuguse suure käibega mitme riigi ülese äriühingu jaoks nagu VWAG. (
28
)
58.
See asjaolu ei sea aga kahtluse alla seaduses sätestatud sanktsiooni raskelt riivavat laadi. Parimal juhul võiks see olla stiimuliks seadusandjale ebaausate kaubandustavade korral trahvisummasid suurendada, asendades fikseeritud summa muuga, mis on proportsionaalne käibega. (
29
)
59.
Ülejäänud osas tuleb sanktsiooni raskust hinnata lähtuvalt selle objektiivsetest tunnustest, mitte selle tegelikust mõjust konkreetsele karistatud ettevõtjale.
60.
Kokkuvõttes leian, et niisugusel haldussanktsioonil, nagu on käsitletaval juhul vaidluse all, mille suurus võib ebaausate kaubandustavade kasutamise tõttu olla kuni 5 miljoni euroni, on karistusõiguslik laad harta artikli 50 tähenduses.
D.
Teine küsimus
61.
Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) soovib teada, kas harta artikliga 50 on vastuolus „riigisisene õigusnorm, mis lubab kohtumenetluses kinnitada ja jõustada karistusõiguslikku laadi rahalise haldussanktsiooni juriidilise isiku suhtes õigusvastase käitumise eest, mis hõlmab ebaausaid kaubandustavasid, mille kohta tehti vahepeal tema suhtes jõustunud süüdimõistev kohtuotsus teises liikmesriigis, kus teine süüdimõistev otsus jõustus enne seda, kui esimese karistusõiguslikku laadi rahalise haldussanktsiooni peale kohtule esitatud kaebuse kohta tehtud otsus oli jõustunud“.
62.
Euroopa Kohus on leidnud, et „ne bis in idem’i põhimõtte kohaldamise suhtes kehtib kaks tingimust: esiteks peab olema tehtud varasem lõplik otsus (bis‑tingimus) ja teiseks peavad varasem otsus ning hilisemad menetlused või otsused puudutama samu asjaolusid (idem‑tingimus). (
30
)
1.
Bis-tingimus
63.
„Selleks, et kohtulahendit saaks pidada lõplikuks otsuseks teise menetluse esemeks olevate asjaolude kohta, on vaja, et see lahend ei oleks mitte ainult jõustunud, vaid ka, et see oleks tehtud pärast kohtuasja sisulist hindamist“. (
31
)
64.
Eelotsusetaotluses esitatud andmetest nähtub, et Braunschweigi prokuratuuri otsus jõustus 13. juunil 2018 ja et see tehti põhjendatud otsusega pärast asja sisulist hindamist. Sel kuupäeval oli Itaalia halduslik karistusmenetlus juba algatatud, kuid mitte lõpetatud: AGCMi 4. augusti 2016. aasta otsus vaidlustati ja see ei olnud (ega ole) jõustunud.
65.
Kuigi mõlemad menetlused toimusid teatud aja jooksul samal ajal (4 kuu jooksul, nagu ilmnes kohtuistungil esitatud teabest), muutus Braunschweigi prokuratuuri määratud sanktsioon lõplikuks enne seda, kui Itaalia ametivõimud tegid lõpliku lahendi samade asjaolude ja samade ettevõtjate suhtes. Siinkohal ei ole tähtis, et Saksa otsus jõustus seetõttu, et VWAG seda ei vaidlustanud. (
32
)
66.
Seega on tegemist kahe samaaegse karistusmenetlusega, millest üks lõppes jõustunud sanktsiooniga, mistõttu tuleb teha kindlaks, kas mõlemad neist käsitlesid samu asjaolusid ja olid suunatud sama isiku vastu või mitte.
2.
Idem-tingimus
67.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb ülekaalukas seisukoht, et kahekordse karistamise keeld viitab samadele faktilistele asjaoludele (idem factum), mida tuleb mõista kui konkreetsete omavahel lahutamatult seotud asjaolude kogumit, sõltumata nende õiguslikust kvalifikatsioonist (idem crimen).
68.
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, puudutavad kaks vaidlusalust menetlust sama juriidilist isikut (VWAG). Tõsi, Itaalia otsus puudutas ka VWGId, kuid see asjaolu subjektiivset samasust tingimata ei kaota, kuna viimati nimetatud ettevõtja kuulub esimesele ja on selle kontrolli all.
69.
Igal juhul, võttes arvesse AGCMi sellekohaseid vastuväiteid, on Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) see, kel tuleb lahendada vaidlus asjaomaste ettevõtjate subjektiivse samasuse üle.
70.
Mis puudutab objektiivset samasust, siis on harta artikli 50 kohaselt keelatud identsetel asjaoludel läbi viidud erinevate menetluste tulemusel määrata mitu karistusõiguslikku laadi sanktsiooni. (
33
)
71.
Seega ei piisa, et asjaolud on sarnased, vaid need peavad olema samad. Faktiliste asjaolude samasust tuleb mõista selliste konkreetsete asjaolude kogumina, mis tulenevad tegudest, mis on sisuliselt samad, kuivõrd nende toimepanija on sama ning need on ajas ja ruumis omavahel lahutamatult seotud. (
34
)
72.
Kui asjaolude samasus on tuvastatud, muutub nende õiguslik kvalifitseerimine riigisiseses õiguses teisejärguliseks. Seda on ka ühes või teises liikmesriigis kaitstavate õigushüvede lahknevus samas süüteo olemasolu kindlakstegemiseks, kuna harta artikliga 50 tagatud kaitse ulatus ei tohi liikmesriigiti erineda. (
35
)
73.
Kohtuotsustes bpost ja Nordzucker kinnitas Euroopa Kohus faktiliste asjaolude samasuse (idem factum) prevaleerimist õigusliku kvalifikatsiooni samasuse (idem crimen) ees. Kohus kinnitas seda vaba konkurentsi reguleerivate õigusnormide kohaldamisalas, juurutades oma senist praktikat selles valdkonnas. (
36
)
74.
Itaalia valitsus tegi kohtuistungil ettepaneku, (
37
) et kui kooskõlastamine liikmesriikide ametiasutuste vahel ei ole tehtav, tuleks asjaolude samasuse kindlakstegemisel arvesse võtta kahe asjaomase liikmesriigi õigusnormidega kaitstud üldisi huve.
75.
Kui ma õigesti aru olen saanud, siis oleks tegemist tagasipöördumisega Euroopa Kohtu praktika juurde, mis käsitleb ne bis in idem’i põhimõtte kohaldamist konkurentsieeskirjade kohaldamisalas ja mis nõuaks asjaolude ning kaitstud õigushüvede samasust, et tuvastada idem. Leian siiski, et see seisukoht on asendatud kohtuotsustega bpost ja Nordzucker.
76.
Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) ülesanne on selgeks teha, kas asjaolud on sisuliselt ja ajaliselt samad. Eelotsusetaotluses viitab ta karisuste esemeks olevate asjaolude „sarnasusele, mitte samasusele“, et seejärel rõhutada „tegevuste homogeensust“, kuna mõlemas menetluses määrati sanktsioonid tegude eest, mis seisnesid võltsivat seadet sisaldavate sõidukite müümises ja reklaamimises, milles rõhutati keskkonnanõuete järgimist. (
38
)
77.
Euroopa Kohus saab siiski anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule selle kohta järgmised mõttepunktid:
–
karistuse esemeks olevate tegude üksikasjaliku ja spetsiifilise analüüsi tulemusel peab selguma nende tegude samasus, mitte pelk sarnasus;
–
menetluste ja sanktsioonide piiriülese kumuleerumise korral ei ole territoriaalne samasus tähtis, mis võib aga tegurina olla tarvilik muul eesmärgil. (
39
) See sama tegur võimaldab välistada kahtlused pädeva sanktsiooni määrava ametivõimu „huvitatud valiku“ suhtes; (
40
)
–
Braunschweigi prokuratuur, rõhutades küll, et aastatel 2007–2015 kogu maailmas VWAG toimepandud süütegude põhjus oli tähelepanematus, võtab asjasse puutuvana arvesse teistes riikides (sealhulgas Itaalia) andmete manipuleerimist võimaldanud arvutisüsteemiga varustatud sõidukite turustamist ja nende sõidukite müümiseks tehtud eksitavat reklaami; (
41
)
–
nende kolme elemendi vaheline seos tundub selge, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema kindlaks, kas see on piisav, et järeldada asjaolude samasust. Braunschweigi prokuratuur juhibki täpselt tähelepanu sellele, et ne bis in idem’i põhimõtte tõttu oleks VWAG-le teistes riikides samade tegude eest sanktsioonide määramine tema otsusega vastuolus. (
42
)
78.
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus neid kaalutlusi arvestades leiab, esineb idem factum, kujutavad kaks samaaegset menetlust põhimõtteliselt ja tingimusel, et seda edaspidi analüüsitakse, endast harta artiklis 50 tagatud põhiõiguse rikkumist. (
43
)
E.
Kolmas eelotsuse küsimus
79.
Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) soovib teada, kas direktiiv 2005/29 [, eriti selle artikli 3 lõige 4 ning artikli 13 lõike 2 punkt e] võib õigustada erandit bis in idem’i keelust, mis on sätestatud harta artiklis 50“.
80.
Olen juba välja toonud (
44
) põhjused, miks ma leian, et direktiivi 2005/29 artikli 3 lõiked 4 ja 13 ning artikli 13 lõike 2 punkt e käesolevas asjas ei kohaldu. Seega viitan ma üksnes harta artiklile 50 ja võimalustele tugineda selle artikli 52 lõike 1 esimesele lausele, et nõustuda erandiga sellest keelust.
81.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt võib harta artiklis 50 tagatud põhiõigust piirata harta artikli 52 lõike 1 alusel, (
45
) tingimusel, et: i) see on seaduses sätestatud; ii) see arvestab selle õiguse olemust; iii) seda õigustab üldine huvi või vajadus kaitsta põhiõigus; ning iv) piirang vastab vajalikkuse ja proportsionaalsuse põhimõtetele.
1. Seaduses sätestatus
82.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas – nagu tundub ilmnevat tema taotlusest – Braunschweigi prokuratuur ja Itaalia AGCM tegutsevad seaduses sätestatu kohaselt.
83.
Selles suhtes ei tundu palju kahtlusi olevat, kuna AGCM kohaldas tarbijakaitseseadustikku ja Braunschweigi prokuratuur OWiGd.
2.
Ne bis in idem
’i õiguse olemuse järgimine
84.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei tundu kahtlusi olevat ka selle tingimuse täidetuse suhtes põhikohtuasja vaidluses.
3. Üldist huvi pakkuvate eesmärkide kaitse
85.
Harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud erand samade asjaolude alusel kaks korda kohtu alla andmise või süüdi mõistmise keelust peab vastama liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvale eesmärgile või seda pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
86.
Nagu ma juba märkisin, on nende õigushüvede samasus, mida kaitsevad õigusnormid, mille alusel kaks sanktsiooni on määratud, asjakohane idem’i tuvastamisel. (
46
)
87.
Alates kohtuotsusest Menci võivad need samad õigushüved siiski olla asjakohased, et kohaldada harta artiklile 52 tuginevaid erandeid. On vaja, et õigusnormid kaitseksid täiendavaid, kuid mitte identseid õigushüvesid. Kui nende kahe riigisisese menetluse eesmärk oleks kaitsta sama õigushüve, siis kaoks täiendav aspekt ning nende kumuleerimist ei saaks harta artikli 52 alusel põhjendada. (
47
)
88.
Käsitletaval juhul ei tundu Saksa ja Itaalia õigusnormid taotlevat samu eesmärke, küll aga täiendavaid:
–
OWiGi §-ga 130 on soovitud, et ettevõtjad ja nende töötajad tegutseksid seadust järgides ja seega määratakse äritegevuses ettevaatamatuse tõttu järelevalvekohustuse rikkumise eest karistus. Selline skeem vastab üldist huvi pakkuvale eesmärgile tagada turu nõuetekohane toimimine analoogiliselt sellele nagu on leitud Euroopa Kohtu otsustes; (
48
)
–
tarbijakaitseseadustiku sätetega, mida AGCM kohaldab, võetakse üle direktiiv 2005/29. Nende eesmärk on tagada vastavalt selle direktiivi artiklile 1 tarbijakaitse kõrge tase, aidates samal ajal kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele.
89.
Tegemist on seega eesmärkidega, mis on üksteist täiendavad: ettevõtjate järelevalvekohustuse järgimine soodustab nende ettevõtjate tooteid ostvate tarbijate õiguste kaitset. Ma kordan, et mõlemad järgivad üldist huvi pakkuvaid kaalutlusi, nagu Euroopa Kohus on ka kinnitanud. (
49
)
4. Proportsionaalsus ja piiramise vajadus
90.
Ne bis in idem’i põhimõtte piiramine harta artikli 52 lõike 1 alusel peab lisaks olema proportsionaalne ja vajalik.
91.
Euroopa Kohus on kujundanud üldise doktriini käesolevas asjas käsitletava piirangu proportsionaalsuse ja vajalikkuse kohta, mida näitavad kaalutlused, mille siin välja toon:
–
proportsionaalsuse põhimõtte järgimine „nõuab, et menetluste ja karistuste kumuleerimine, mis on ette nähtud siseriiklikes õigusnormides […], ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem koormavat meedet, ning tekitatud ebamugavused ei tohi olla seatud eesmärke arvestades ülemäära suured“; (
50
)
–
„[A]metiasutused võivad õiguspäraselt valida täiendavaid õiguslikke reaktsioone ühiskonnale kahjuliku tegevuse korral, kasutades eri menetlusi, mis moodustavad ühtse terviku, et käsitleda kõnealust ühiskondlikku probleemi selle erinevatest aspektidest, tingimusel et need õiguslikud reaktsioonid koosmõjus ei koorma puudutatud isikut ülemäära […]. Seega võib asjaolu, et kahel menetlusel on erinevad üldist huvi teenivad eesmärgid, mida on õiguspärane kumuleerituna kaitsta, menetluste ja sanktsioonide kumuleerimise proportsionaalsuse analüüsimisel arvesse võtta tegurina, mis põhjendab seda kumuleerimist, tingimusel et need menetlused on teineteist täiendavad ja et täiendav koormus, mille kumuleerimine kaasa toob, võib seega olla põhjendatud nende kahe taotletava eesmärgiga“; (
51
)
–
mis puudutab kumuleerimise rangelt vajalikku laadi, siis „tuleb hinnata, kas on olemas selged ja täpsed õigusnormid, mis võimaldavad ette näha, millise tegevuse või tegevusetuse korral võidakse menetlusi ja sanktsioone kumuleerida, ning eri asutuste vaheline koordinatsioon, kas need kaks menetlust viidi läbi piisavalt koordineeritult ja ajaliselt lähestikku ning kas sanktsiooni, mis ajaliselt esimese menetluse tulemusel määrati, võeti arvesse teise sanktsiooni hindamisel, mistõttu puudutatud isikutele kumuleerimisega kaasnev koormus piirdub tingimata vajalikuga ja määratud sanktsioonide kogum vastab toimepandud süütegude raskusele“; (
52
)
–
„[S]ellisele põhjendusele tuginemine [nõuab], et oleks tõendatud, et kõnealuste menetluste kumuleerimine oli tingimata vajalik, võttes selles kontekstis arvesse sisuliselt seda, kas kahe kõnealuse menetluse vahel on piisavalt tihe sisuline ja ajaline seos […]“. (
53
)
92.
Kokkuvõttes nõuab Euroopa Kohus järgmise kolme kriteeriumi täitmise kontrollimist:
–
nende õigusnormide selgus ja täpsus, mis tingivad menetluste ja sanktsioonide kumuleerimise;
–
karistusmenetluste koordineerimine, mis peavad olema sisuliselt ja ajaliselt piisavalt tihedalt seotud, et vähendada rangelt vajalikuni täiendav koormus, mille toob kaasa sõltumatult toimuvate karistusõigusliku laadiga menetluste kumuleerimine;
–
kas on tagatud, et määratud sanktsioonide raskus vastab süüteo raskusele.
93.
Taaskord on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kõiki asjaolusid arvestades kontrollida, kas need kolm kriteeriumi on põhikohtuasjas täidetud. Selleks aga, et anda talle tarvilik vastus, võiks Euroopa Kohus esitada talle järgmised täpsustused.
a) Menetluste ja sanktsioonide kumuleerimist käsitlevate õigusnormide selgus ja täpsus
94.
Eelotsusetaotluses ei ole esitatud ei Itaalia ega Saksa riigisiseseid õigusnorme, mis sätestaks konkreetselt võimaluse (ja tingimused) samaaegsete menetluste toimetamiseks ja samade asjaolude eest sõltumatute sanktsioonide määramiseks, kui need leiavad aset kahes liikmesriigis.
95.
Erinev on see, et nii OWiG kui ka Itaalia tarbijakaitseseadustiku ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad sätted moodustavad menetluste toimetamise ja sanktsioonide määramise kindla õigusliku aluse. Nagu ma juba märkisin, ei tundu nende õigusnormide selguse ja täpsuse suhtes kahtlusi tekkivat.
96.
Seda arvestades võiks VWAG ette näha ja oodata, et talle määratakse sanktsioon mõlemas liikmesriigis (ja teisteski) tema tegevuse tõttu seoses mootorite ümberseadistamise, niisuguste mootoritega sõidukite müümise ja seda pettust varjanud reklaamimisega.
b) Määratud sanktsioonide kogumi raskus
97.
Eelotsusetaotluses esitatud andmetest nähtub, et Itaalia sanktsiooni kumuleerimine Saksa omaga ei osutunud ebaproportsionaalseks karistatud tegevuse suhtes, võttes arvesse VWAG müügikäivet ja majanduslikku kasu, mille see mitme riigi ülene ettevõtja mootorite manipuleerimisest sai (arvestuslikult 995 miljonit eurot).
98.
Saksa ametivõimude määratud sanktsioon on 1 miljard eurot ja Itaalia ametivõimude oma 5 miljonit eurot. Kumbki summa ei tundu seega ülemäära suur, et sanktsiooni esemeks oleva tegevuse eest karistada.
99.
Selge on, et Saksa sanktsioon hõlmab ühte eriti „karistavat“ osa ja teist, mis vastab VWAG saadud kasu neutraliseerimisele. Ent see asjaolu ei välista, et iseenesest on tegemist suuresummalise sanktsiooniga. Midagi analoogilist on AGCMi sanktsiooni puhul, mis on suurim, mida nende Itaalia õigusnormide alusel saab määrata, millega võetakse üle direktiiv 2005/29.
100.
Igal juhul kordan ma, et sanktsioonide kumuleerimine ei tundu olevat ebaproportsionaalne, kui arvestada VWAG toimepandud süüteo raskust ja sellest saadud kasu.
c) Menetluste koordineerimine
101.
Koordineerimine Saksa ja Itaalia karistusmenetluste vahel ning nendevahelise piisavalt tiheda sisulise ja ajalise seose tõendamine tekitavad selles asjas piisavalt kahtlusi.
102.
Pööran sellele probleemile erilist tähelepanu, sest eelduslikult saan aru, et – välja arvatud juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtul on täiendav vastupidine teave – Braunschweigi prokuratuuri ja Itaalia AGCMi algatatud kahe menetluse vahel kooskõlastamist ei toimunud.
103.
Parimal juhul võiks nõustuda, et mõlema menetluse vahel oli sisuline seos ja et need toimusid ajaliselt lähestikku, kuid ma rõhutan, et koordineerimise nõue ei olnud täidetud.
104.
Mõnes liidu õiguse valdkonnas loetakse riigisiseste ametiasutuste (omavaheliseks ja komisjoni või muu liidu organi vahelisteks) koordineerimismehhanismideks, mis hõlbustavad koostööd, vastastikune abistamine ja teabevahetus, eelkõige osas, mis puudutab karistusmenetluste algatamist:
–
konkurentsiõiguse valdkonnas konkurentsiasutuste võrgustikus; (
54
)
–
kriminaalõigusalase koostöö valdkonnas tänu Eurojusti sekkumisele. (
55
)
105.
Need mehhanismid aitavad ne bis in idem’i põhimõtte kohaldamisel vältida piiriülestes vaidlustes, mis hõlmavad mitut liikmesriiki, samade asjaolude alusel karistusmenetluste kordumist. (
56
)
106.
Seevastu käesolevas vaidluses ei olnud erinevate pädevustega riigisiseste ametivõimude käsutuses konkreetset koordineerimismehhanismi.
107.
On selge, et määruses (EL) nr 2006/2004, (
57
) mida kohaldati asjaolude toimumise ajal ja mille asendas hiljem määrus 2017/2394, on ette nähtud meede tarbijakaitsealaste õigusnormide kohaldamise eest vastutavate riigisiseste ametivõimude vaheliseks koostööks ja koordineerimiseks. AGCM on üks neist asutustest ja tema võiks seda meedet kasutada, kuid Braunschweigi prokuratuuri puhul see nii ei ole. (
58
)
108.
Vastates Euroopa Kohtu küsimustele, andsid pooled kohtuistungil järgmist teavet:
–
Braunschweigi prokuratuur püüdis Eurojustis vältida kriminaalmenetluste kumuleerimist VWAG vastu mitmes liikmesriigis. Pärast 10. märtsil 2016 Eurojusti peakorteris Haagis toimunud koordinatsioonikohtumist nõustusid keelduma kriminaalmenetluste algatamisest Braunschweigi prokuratuuri kasuks üksnes Belgia, Rootsi ja Hispaania (
59
) ametivõimud, mitte aga Itaalia omad. AGCM ei osalenud selles katses koordineerida kriminaaluurimisi VWAG suhtes;
–
Braunschweigi prokuratuur oli alates 9. augustist 2016 teadlik, et AGCM oli VWAG ja VWGI suhtes teinud karistava otsuse, mis võeti vastu 4. augustil 2016. Nimetatud prokuratuur oli algatanud VWAG vastu karistusmenetluse 14. aprillil 2016. Seega toimetati Saksa ja Itaalia karistusmenetlusi paralleelselt vähemalt neli kuud;
–
mingit koordineerimist Braunschweigi prokuratuuri ja AGCMi vahel ei toimunud.
109.
Olgu sellega kuidas on, minu arvates toob praegune eelotsusetaotlus esile raskused Euroopa Kohtu selle praktika kohaldamisel, mis lubab selliste juhtumite puhul nagu praegune harta artiklit 50 piirata selle artikli 52 alusel.
110.
Eelkõige tundub, et koordineerimise nõuet on keeruline järgida niisuguste menetluste ja sanktsioonide kumuleerumisel, mille eest vastutavad kahe riigi ametiasutused, kellel on pädevus eri valdkondades, mille jaoks ei ole liidu õiguses konkreetseid koordineerimismehhanisme sätestatud. (
60
)
111.
Euroopa Kohtu praktikal, mis käsitleb ametiasutustele seatud nõuet oma tegevust koordineerida, kui menetlused ja sanktsioonid kumuleeruvad, võib niisugustel juhtudel olla paradoksaalne mõju:
–
liidu õigusega loodud koordineerimismehhanismid kipuvad eelistama bis in idem’i keeldu, st vältida seda, et ühte ja sama isikut antakse kohtu alla või karistatakse kriminaalkorras samade asjaolude alusel kaks korda;
–
seevastu on Euroopa Kohtu praktikas nõustutud karistusmenetluste koordineerimise kriteeriumiga, mille kohaselt peavad need menetlused olema sisuliselt ja ajaliselt piisavalt tihedalt seotud, et lubada erandite tegemist harta artikliga 50 kaitstud põhiõiguse teostamisest.
112.
Võib-olla just neil või analoogilistel põhjustel väitis Itaalia valitsus kohtuistungil teise võimalusena, (
61
) et koordineerimise nõue ei kohaldu, nõudes üksnes sanktsioonide kumuleerimise proportsionaalsuse kontrollimist. Komisjon omakorda kutsus üles koordineerimise nõuet tõlgendama laialt ja kinnitas, et koordineerimise kriteerium ei ole sellistel juhtudel nagu käesolev juhtum vajalik. (
62
)
113.
Mina omalt poolt liigselt ei looda, et Euroopa Kohus oma kohtupraktikat selles küsimuses muudaks. Kuna kohus ei nõustunud seisukohaga, mille ma esitasin oma ettepanekus kohtuasjas Menci, (
63
) ega kohtujurist Bobeki hilisema kriitikaga (
64
) kohtuotsuses Menci kehtestatud kriteeriumi suhtes (mida hiljem kinnitati kohtuotsustes bpost ja Nordzucker), ei ole tõenäoline, et ta seda nüüdki teeks.
114.
Euroopa Kohtul on seega kolm võimalikku lahenduskäiku:
–
kas loobutakse sellistel juhtudel nagu käsitletav karistusmenetluste koordineerimise nõudest, mis viiks edasi harta artikli 50 sisu õõnestamise teel, laiendades sellest tehtavate erandite ulatust;
–
muudetakse selle kriteeriumi nõue suhteliseks viisil, mida toetab komisjon, jättes selle tegelikkuses mittetuvastavaks;
–
või seatakse tingimus, et eri riikide erinevate pädevustega riigisiseste ametivõimude samal ajal toimuvate karistusmenetluste suhtes kehtib samuti koordineerimise nõue, mis kujutaks endast meedet, et põhjendada ne bis in idem’i piiramist harta artikli 52 lõike 1 alusel.
115.
Kooskõla Euroopa Kohtu varasema kohtupraktikaga toetaks minu arvates kolmandat lahendust. Nii sel põhjusel kui ka seetõttu, et minu hinnangul tuleb anda eesõigus harta artikli 50 kohaldamisele ja selle artikli 52 lõige 1 ei hõlma eri valdkondade riigisiseste ametivõimude algatatud menetluste ja sanktsioonide mitmekordistamist sama isiku suhtes samade asjaolude alusel, kui need ametiasutused oma tegevust piisavalt ei koordineeri, on minu ettepanek käesolevas asjas samuti selline.
V. Ettepanek
116.
Eeltoodust lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) eelotsusetaotlusele järgmiselt:
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 50 tuleb tõlgendada nii, et
–
rahalisel haldussanktsioonil, mille on määranud tarbijakaitse pädevusega riigisisene ametiasutus juriidilisele isikule, kes kasutas ebaausaid kaubandustavasid, ja mille summa ulatub 5 miljoni euroni, on selle sätte kohaldamise eesmärgil karistusõiguslik laad;
–
sisuliselt karistusõigusliku laadiga rahaline haldussanktsioon, mis on määratud juriidilisele isikule, kes kasutas ebaausaid kaubandustavasid, rikub põhimõtteliselt harta artiklit 50, kui samade asjaolude eest on sama juriidiline isik teises liikmesriigis varem juba kriminaalkorras lõplikult süüdi mõistetud;
–
ei ole lubatud piirata harta artikli 52 lõike 1 alusel õigust mitte olla sama süüteo eest kaks korda kohtu alla antud või kriminaalkorras süüdi mõistetud, kui kahe või enama liikmesriigi eri pädevustega ametivõimud kumuleerisid samal ajal alustatud menetlusi ja määrasid sanktsioone, ilma et nad oleksid oma tegevusi piisavalt koordineerinud.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Ühelt poolt Itaalia Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (konkurentsi- ja turujärelevalve amet, edaspidi „AGCM“) ja teiselt poolt Saksamaa Braunschweigi prokuratuur.
(
3
)	Praeguseni on Euroopa Kohus lahendanud ne bis in idem’i põhimõtet puudutavaid kohtuasju, kus kattusid sama liikmesriigi eri ametivõimude määratud sanktsioonid (nagu see, mida analüüsiti 22. märtsi 2022. aasta kohtuotsuses bpost (C‑117/20, EU:C:2022:202, edaspidi „kohtuotsus bpost“), kus menetlusi toimetasid Belgia postiteenuste reguleeriv asutus ja konkurentsiasutus). Samuti on Euroopa Kohus lahendanud eelotsusetaotlusi asjades, kus sanktsioone oli määranud kahe liikmesriigi konkurentsiasutused (22. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Nordzucker (C‑151/20, EU:C:2022:203), edaspidi „kohtuotsus Nordzucker“).
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22).
(
5
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. novembri 2019. aasta direktiiv, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 98/6/EÜ, 2005/29/EÜ ja 2011/83/EL, et ajakohastada liidu tarbijakaitsenorme ja tagada paremini nende täitmine (ELT 2019, L 328, lk 7).
(
6
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2017. aasta määrus tarbijakaitsealaste õigusaktide täitmise tagamise eest vastutavate liikmesriigi asutuste vahelise koostöö kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 2006/2004 (ELT 2017, L 345, lk 1).
(
7
)	6. septembri 2005. aasta seadusandlik dekreet nr 206, millega kehtestatakse 29. juuli 2003. aasta seaduse nr 229 artikli 7 alusel tarbijakaitseseadustik (GURI nr 235 regulaarne lisa, 8.10.2005; edaspidi „tarbijakaitseseadustik“).
(
8
)	Tegemist on Volkswageni mootoritega sõidukitesse paigaldatud seadmega, millesse oli installitud tarkvara, mis suutis tuvastada, millal auto on katsestendil, selleks, et kontrollida selle saasteainete heidet nii, et sel ajal oleks see vähem saastav, et vähendada gaasilist heidet. Pärast katsete läbimist taastus tavapärasel kasutamisel sõiduki heitkoguste tase, mis oli palju suurem kui seadusega lubatud. See seade on keelatud vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2007. aasta määruse (EÜ) nr 715/2007, mis käsitleb mootorsõidukite tüübikinnitust seoses väikeste sõiduautode ja kommertsveokite (Euro 5 ja Euro 6) heitmetega ning sõidukite remondi- ja hooldusteabe kättesaadavust (ELT 2007, L 171, lk 1), artikli 5 lõikele 2. Vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus CLCV jt (diiselmootori katkestusseade) (C‑693/18, EU:C:2020:1040); 14. juuli 2022. aasta kohtuotsus GSMB Invest (C‑128/20, UE:C:2022:570) ja 14. juuli 2022. aasta kohtuotsus Porsche Inter Auto ja Volkswagen (C‑145/20, EU:C:2022:572).
(
9
)	Saksa otsuse number on „NZS 411 Js 27840/18“.
(
10
)	Ühendus Codacons (Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori) toetab põhikohtuasjas AGCMi seisukohti.
(
11
)	Konventsioon, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta nende ühispiiridel, mis allkirjastati Schengenis 19. juunil 1990 ja mis jõustus 26. märtsil 1995 (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9; edaspidi „Schengeni lepingu rakendamise konventsioon“). Selle artiklis 54 on sätestatud: „Isikut, kelle suhtes üks konventsiooniosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, ei või teine konventsiooniosaline sama teo eest vastutusele võtta, tingimusel et kui isikule on karistus määratud, on ta selle ära kandnud või kannab seda või seda ei saa otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel enam täitmisele pöörata“.
(
12
)	19. novembri 2019. aasta kohtuotsus A. K. jt (kõrgeima kohtu distsiplinaarkolleegiumi sõltumatus) (C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika); 20. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Garlsson Real Estate jt (C‑537/16, EU:C:2018:193, edaspidi „kohtuotsus „Garlsson Real Estate“, punkt 23) ja 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013;105, punktid 19 ja 21).
(
13
)	Nii väitis VWGI kohtuistungil.
(
14
)
(
15
)	Seda kinnitavad 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Wind Tre ja Vodafone Italia (C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:710, punktid 58 ja 59) ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Abcur (C‑544/13 ja C‑545/13, EU:C:2015:481, punkt 79).
(
16
)	Viitan analüüsile, mille esitasin oma ettepanekus kohtuasjas Wind Tre ja Vodafone Italia (C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:377, punktid 92–119).
(
17
)	Uut lõiget olen tsiteerinud osaliselt käesoleva ettepaneku punktis 10.
(
18
)	Nii on sätestatud direktiivi 2019/2161 artikli 7 lõikes 1.
(
19
)	28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 76).
(
20
)	Kohtuotsus bpost, punkt 24; kohtuotsus Nordzucker, punkt 28, ja 20. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, edaspidi „kohtuotsus Menci“, punkt 25).
(
21
)	Edaspidi „EIK“.
(
22
)	8. juuni 1976. aasta kohtuotsus Engel jt vs. Madalmaad (kaebused nr 5100/71, 5101/71, 5102/71, 5354/72 ja 5370/72 (CE:ECHR:1976:0608JUD000510071)).
(
23
)	5. juuni 2012. aasta kohtuotsus Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319, punkt 37); kohtuotsus Menci, punktid 26 ja 27, ning kohtuotsus bpost, punkt 25.
(
24
)	Kohtuotsus Menci, punkt 30; kohtuotsus bpost, punkt 26, ja kohtuotsus Nordzucker, punkt 31.
(
25
)	Kohtuotsus Garlsson Real Estate, punkt 33. Selles kohtuasjas esitatud ettepanekus (C‑537/16, EU:C:2017:668, punkt 64) ja minu 12. septembri 2017. aasta ettepanekus kohtuasjas Menci (C‑524/15, EU:C:2017:667, punkt 113) märkisin, et igasuguses sanktsioonis on tegelikult repressiivne komponent ja selle ennetav või hoiatav mõju tulenebki just nimelt sellega kaasnevast karistamisest. Vt samas tähenduses 22. juuni 2021. aasta kohtuotsus Latvijas Republikas Saeima (karistuspunktid) (C‑439/19, EU:C:2021:504, punkt 89).
(
26
)	Viitan ettepanekule, mille esitasin kohtuasjas Menci (C‑524/15, EU:C:2017:667). Väitsin selles, et „[…] kuna haldussanktsioonid ja kriminaalkaristused kajastavad riigi ius puniendi’t, ei näe ma kindlasti, kuidas (välja arvatud kunstlikus, pelgalt dogmaatilises konstruktsioonis) eitada, et esimesed on kahekordse tähendusega: ennetuslikud ja repressiivsed, mis muudab need otseselt sarnasteks karistusõigusnormidega. […] Igasuguses sanktsioonis on tegelikult repressiivne komponent ja selle ennetav või hoiatav mõju tulenebki just nimelt sellega kaasnevast karistamisest“ (punkt 113).
(
27
)	Sama piirmäär (5 miljonit eurot) oli kohaldatava seaduse artiklis 187 ter ette nähtud sanktsioonil, mille Euroopa Kohus tunnistas karistusõigusliku laadiga haldussanktsiooniks kohtuotsuses Garlsson Real Estate, olgugi et selles asjas olid teised tegurid.
(
28
)	AGCM rõhutab, et sanktsioon moodustab üksnes 0,0068% VWAG 2015. aasta käibest (73,510 miljonit eurot) ja 0,12% VWGI käibest, ning juhul, kui see oleks olnud trahv konkurentsieeskirjade rikkumise eest, oleks see moodustanud 10% käibest.
(
29
)	Nagu ma juba olen märkinud, siis pärast direktiivi 2019/2161 vastuvõtmist on trahvide ülempiir „4% ettevõtja aastakäibest asjaomases liikmesriigis või asjaomastes liikmesriikides […]“. Nii on võimalik määrata ebaausate kaubandustavade kasutamise eest trahve palju suuremas summas kui praegu, kui on tegemist ühe riigi sisese või mitme riigi üleste äriühingutega, kellel on suur käive.
(
30
)	Kohtuotsus bpost, punkt 28.
(
31
)	Kohtuotsus bpost, punkt 29.
(
32
)	See on pelgalt oletus, et Saksa sanktsiooni vaidlustamisest loobumine on osa ettevõtja strateegiast, et ne bis in idem’i põhimõtte alusel halvata või lõpetada teistes liikmesriikides VWAG suhtes alustatud karistusmenetlused. Komisjon juhib tähelepanu ohule soodustada forum shopping’ut, mille abil mitme riigi ülesed ettevõtjad, viidates harta artiklile 50, saavad otsida kõige soodsama korraga liikmesriigi sanktsiooni ja pääseda seeläbi samade asjaolude eest ülejäänud liikmesriikides määratavatest sanktsioonidest. AGCM kinnitas kohtuistungil, et puudub alus väita, et VWAG strateegial oleks olnud selline eesmärk, mida kinnitas VWGI, tuues esile, et oleks ebaloogiline nõustuda nii karmi sanktsiooniga nagu see, mis määrati Saksamaal, selleks et vältida summalt palju väiksemat teist sanktsiooni.
(
33
)	Kohtuotsus Menci, punkt 35; kohtuotsus Garlsson Real Estate jt, punkt 37; kohtuotsus bpost, punkt 33.
(
34
)	EIK 10. veebruari 2009. aasta otsus Sergey Zolotukhin vs. Venemaa (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903, punktid 83 ja 84) ning EIK 20. mai 2014. aasta otsus Pirttimäki vs. Soome (CE:ECHR:2014:0520JUD003523211, punktid 49–52), millele on viidatud kohtuotsuses bpost (punktid 36 ja 37).
(
35
)	Kohtuotsus Menci, punkt 36; kohtuotsus Garlsson Real Estate, punkt 38, ja kohtuotsus bpost, punkt 34.
(
36
)	Vt Van Cleynenbreugel, P., „BPost and Nordzücker: Searching for the essence of the ne bis in idem in European Union Law“, European Constitutional Law Review, 2022, nr 3, lk 361 ja 362.
(
37
)	AGCM rõhutas kohtuistungil samuti lahknevust Saksa ja Itaalia õigusnormidega kaitstud üldistes huvides, kasutades seda argumendina, et seada kahtluse alla idem’i olemasolu.
(
38
)	Eelotsusetaotlus, punktid 1.7 ja 1.8.
(
39
)	Peamine raskus niisugusel juhul samasust tuvastada peegeldub kohtuotsuses Nordzucker, punkt 46: „Selle hinnangu andmisel tuleb eelkõige analüüsida, kas õiguslik hinnang, mille Saksa asutus andis tema lõplikus otsuses tuvastatud faktiliste asjaolude põhjal, puudutas üksnes Saksa või ka Austria suhkruturgu. Samuti on asjakohane küsimus, kas trahvi arvutamisel, mis põhineb rikkumise esemeks oleval turul saadud käibel, võttis Saksa asutus arvutamise aluseks üksnes Saksamaal saadud käibe (vt analoogia alusel 14. veebruari 2012. aasta kohtuotsus Toshiba Corporation jt, C‑17/10, EU:C:2012:72, punkt 101)“.
(
40
)	Vt eespool 32. joonealune märkus.
(
41
)	Ta märgib sõnaselgelt, et VWAG-le sanktsiooni määramisel võeti arvesse teistes riikides, sealhulgas Itaalias, ümberseadistatud mootoritega sõidukite müüki.
(
42
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab arvesse võtma, et „[…] ainuüksi asjaolu, et liikmesriigi asutus mainib liidu konkurentsiõiguse ja selle liikmesriigi õiguse vastavate sätete rikkumise tuvastamise otsuses faktilist asjaolu, mis on seotud mõne teise liikmesriigi territooriumiga, ei ole piisav, et asuda seisukohale, et see faktiline asjaolu on menetluse alustamise aluseks või et see asutus on seda rikkumise koosseisu tunnuste hulgas arvesse võtnud“ (kohtuotsus Nordzucker, punkt 44).
(
43
)	Kohtuotsus bpost, punktid 38 ja 39.
(
44
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 36–39.
(
45
)	27. mai 2014. aasta kohtuotsus Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, punktid 55 ja 56; kohtuotsus Menci, punkt 40; kohtuotsus bpost, punkt 41, ja kohtuotsus Nordzucker, punkt 49.
(
46
)	Kohtuotsus bpost, punkt 34: „[…] Euroopa Kohtu praktikast [nähtub], et asjaolude õiguslik kvalifitseerimine riigisiseses õiguses ja kaitstav õigushüve ei ole sama süüteo olemasolu kindlakstegemisel asjakohased, kuna harta artikliga 50 tagatud kaitse ulatus ei tohi liikmesriigiti erineda“. Kohtujuristi kursiiv.
(
47
)	Ühe näite selle kohta pakub kohtuotsus Nordzucker: „juhul, kui kaks riigisisest konkurentsiasutust menetlevad samu asjaolusid ja määravad nendel asjaoludel sanktsioonid, et tagada ELTL artikli 101 ja nende vastavate riigisiseste õigusnormide kohaselt kartellikokkulepete keelu järgimine, taotlevad need kaks asutust sama üldist huvi teenivat eesmärki, millega soovitakse tagada, et konkurentsivastased kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused või kooskõlastatud tegevus ei kahjustaks konkurentsi siseturul“ (punkt 56). „Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et kui menetluste ja sanktsioonide kumuleerimisega ei taotleta täiendavaid eesmärke, mis puudutavad sama tegevuse eri aspekte […], ei saa see mingil juhul olla harta artikli 52 lõike 1 alusel põhjendatud“ (punkt 57).
(
48
)	Kohtuotsuses bpost (punktid 45–47) on üldist huvi pakkuvateks eesmärkideks loetud postiteenuste siseturu liberaliseerimine ja vaba konkurentsi kaitsmine. 20. märtsi 2018. aasta kohtuotsuses Di Puma ja Zecca (C‑596/16 ja C‑597/16, EU:C:2018:192, punkt 42) on üldist huvi pakkuvate eesmärkidena märgitud finantsturgude terviklikkuse kaitse ja üldsuse usalduse kaitse finantsinstrumentide vastu.
(
49
)	Seda, et tarbijate kaitse kujutab endast üldist huvi pakkuvat eesmärki, on kinnitatud kohtuotsuses bpost (punkt 27) ja kohtuotsuses Nordzucker (punktid 51 ja 52). Samuti on see sätestatud ELTL artiklites 12, 114 ja 169 ning harta artiklis 38.
(
50
)	Kohtuotsus Menci (punkt 46); kohtuotsus bpost (punkt 48) ja 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, punkt 34).
(
51
)	Kohtuotsus bpost, punkt 49. Euroopa Kohus viitab selles lõigus EIK 15. novembri 2016. aasta otsusele A ja B vs. Norra (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011, punktid 121 ja 132). Euroopa Kohus ei järginud selle kohtuotsuse loogikat siiski täielikult: EIK leiab, et tihedalt seotud karistusõigusliku laadiga menetlustes ei esine ne bis in idem’i rikkumist, samas kui Euroopa Kohtu hinnangul see rikkumine esineb, ent seda saab põhjendada harta artikli 52 alusel.
(
52
)	Kohtuotsus Menci (punktid 49, 52, 53, 55 ja 58); ja kohtuotsus bpost (punkt 51) ning EIK 15. novembri 2016. aasta otsus A ja B vs. Norra (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011, punktid 130–132). Vt kohtuotsuse Menci üksikasjalikuks kriitikaks kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjades bpost (EU:C:2021:680) ja Nordzucker (EU:C:2021:681); eelkõige esimesena nimetatud ettepanku punktid 101–117.
(
53
)	Kohtuotsus Menci (punkt 61) ja kohtuotsus bpost (punkt 53); samuti analoogia alusel EIK 15. novembri 2016. aasta otsus A ja B vs. Norra (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011, punkt 130).
(
54
)	Vt komisjoni teatis koostöö kohta konkurentsiasutuste võrgustikus (ELT 2004, C 101, lk 43).
(
55
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. novembri 2018. aasta määrus (EL) 2018/1727 Euroopa Liidu Kriminaalõigusalase Koostöö Ameti (Eurojust) kohta ning millega asendatakse ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu otsus 2002/187/JSK (ELT 2018, L 295, lk 138).
(
56
)	Hea tõestus sellest on kohtuotsuse Nordzucker juhtum.
(
57
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. oktoobri 2004. aasta määrus tarbijakaitseseaduse jõustamise eest vastutavate siseriiklike asutuste vahelise koostöö kohta (tarbijakaitsealase koostöö määrus) (ELT 2004, L 364, lk 1).
(
58
)	Vt nende asutuste nimekirja siit: https://commission.europa.eu/system/files/2021-01/designated_bodies_18jan2021.pdf.
(
59
)	Nii nähtub Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) 20. septembri 2021. aasta otsusest (ES:TS:2021:3449).
(
60
)	Seda keerukust on juba rõhutanud kohtujurist Bobek oma ettepanekus kohtuasjas bpost (EU:C:2021:680), punkt 115: „[…] kui menetluste puhul on tegemist mitme paralleelse halduskorraga, eelkõige rohkem kui ühe liikmesriigiga või liikmesriikide ja Euroopa Liidu ametiasutustega, ei ole üherajaliste süsteemide eelistamise ettepanek mitte enam soovmõtlemine, vaid liigub juba ulme valdkonda“. Viidates riigisiseste ja liidu haldusasutuste võrgustike süsteemide olemasolule ja koordineerimisraskustele, mis esinevad sellest hoolimata, kinnitas ta (ettepaneku punkt 116), et „kui juba spetsiaalselt loodud ja sõnaselgelt reguleeritud liidu võrgustike seis on selline, siis on raske ette kujutada, kuidas võiks mõistlikult eeldada ning saavutada vajalikku koordineerituse taset eri õigusvaldkondade, ametiasutuste ja liikmesriikide vahel“.
(
61
)	Itaalia valitsuse põhiseisukoht on, et kuna harta artiklit 50 ei ole rikutud, siis ei ole artiklile 52 vaja viidata.
(
62
)	Komisjon väitis kokkuvõtlikult, et seda nõuet kohaldatakse vastavalt sellele, kas on olemas koordineerimise või teabe vahetamise mehhanismid. Kui neid mehhanisme ei ole, tähendab see, et on lubatud rakendada erandit ne bis in idem’i keelust.
(
63
)	Punkt 72: „kui Euroopa Kohtu praktikas oli juba välja kujundatud doktriin, mille alusel kaks, paralleelset või üksteisele järgnevat menetlust, mis viivad välja samade tegude eest kahe sisuliselt karistusõigusliku karistuseni, jäävadki kaheks (bis), mitte üheks, ei näe ma mõjuvaid põhjuseid nendest lahti öelda“. Punktis 73 lisasin, et „lisaks tuua liidu õigusesse harta artikli 50 tõlgendamise kriteerium, mis põhineb suuremal või väiksemal sisulisel ja ajalisel seosel ühe (kriminaal-) ja teise (väärteo-) menetluse vahel, tähendaks lisada inimeste õigusesse sellele, et nende üle ei mõisteta teist korda kohut ega neid ei mõisteta teist korda süüdi samades tegudes, märkimisväärset ebakindlust ja keerukust. Hartas tunnustatud põhiõigused peavad olema kõikidele kergesti arusaadavad ja nende teostamine nõuab ootuspärasust ja kindlustunnet, millega minu arvates see kriteerium kokku ei sobi“.
(
64
)	Kohtuasjas bpost esitatud ettepaneku punktis 109 kinnitab ta, et „ne bis in idem’i põhimõtte kohaldamine [ei tugine] enam ennetavalt
normatiivselt määratletud kriteeriumile. Sellest saab hoopis tagantjärele korrigeeriv kriteerium, mis asjaoludest ja kohaldatud karistuste täpsest suurusest olenevalt võib, kuid ei pruugi kohalduda“. Punktis 111 märgib ta, et „mitte ennetavaks kaitseks, vaid pigem tagantjärele korrigeerimiseks välja töötatud kriteeriumide aspektid [olenevad] paratamatult konkreetsest olukorrast“.