62023CC0789
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 22. mail 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑789/23 [Tatrauskė] (
i
)
I. J.
versus
Registrų centras
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus))
Eelotsusetaotlus – Liidu kodakondsus – Õigus liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada – Tingimused, mille korral võib liikmesriigi registrisse kanda teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingu – Nõue, et see leping sisaldaks vähemalt ühe lepingupoole isikukoodi
I. Sissejuhatus
1.
Leedu seadusandja on näinud ette, et välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu võib abieluvaralepingute registrisse kanda, kui see sisaldab vähemalt ühe abikaasa isikukoodi, mille on andnud Leedu rahvastikuregister (edaspidi „Leedu isikukood“). Ent seda koodi ei saa kanda Itaalias koostatud abielutõendi väljavõttesse, mis kinnitab, et abikaasad on otsustanud varalahususe kasuks. Kas sellises olukorras on liidu õigusega kooskõlas, kui teavet abieluvarasuhte kohta, mille on valinud Itaalias abiellunud Euroopa Liidu kodanikud, kusjuures on täpsustatud, et ühel neist on Leedu isikukood, keeldutakse Leedus peetavasse abielulepingute registrisse kandmast üksnes põhjusel, et registrisse kandmise aluseks olnud dokumendis seda isikukoodi ei olnud?
2.
Selline on käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimus. See annab niisiis Euroopa Kohtule võimaluse arendada edasi oma kohtupraktikat, mis puudutab liidu kodakondsusest tulenevaid õigusi olukorras, kus kõne all on teatavate ühes liikmesriigis koostatud aktide tunnustamine nende kandmisel teise liikmesriigi riiklikesse registritesse.
II. Leedu õigus
3.
Leedu Vabariigi tsiviilseadustiku (Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas, edaspidi „tsiviilseadustik“) artiklis 3.101 „Abieluvaraleping“ on sätestatud:
„Abieluvaraleping on abikaasade sõlmitud kokkulepe, milles määratakse kindlaks nende varalised õigused ja kohustused abielu ajal ning abielulahutuse või lahuselu korral.“
4.
Tsiviilseadustiku artiklis 3.103 „Abieluvaralepingu vorm“ on sätestatud:
„1.   Abieluvaraleping sõlmitakse notariaalselt tõestatud vormis.
2.   Abieluvaraleping ja selle muudatused kantakse abieluvaralepingute registrisse […].
3.   Abieluvaralepingule ja selle muudatustele saab kolmanda isiku suhtes tugineda ainult siis, kui lepingu ja selle muudatuste kohta on tehtud kanded abielulepinguteregistrisse. Seda eeskirja ei kohaldata, kui abieluvaraleping või selle muudatused olid õigustoimingu tegemise ajal kolmandale isikule teada.“
5.
Tsiviilseadustiku artikli 3.103 lõikes 2 nimetatud abieluvaralepingute registri korraldust ja toimimist reguleerib abieluvaralepingute registri põhimäärus (Vedybų sutarčių registro nuostatai), mis kehtestati Leedu Vabariigi valitsuse 13. augusti 2002. aasta otsusega nr 1284 „Abieluvaralepingute registri põhimääruse heakskiitmine“ (Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. rugpjūčio 13 d. nutarimas Nr. 1284 „Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo“). Põhikohtuasjas kuulub kohaldamisele abieluvaralepingute registri põhimääruse 10. septembri 2015. aasta redaktsioon, mis sisaldab Leedu Vabariigi valitsuse 8. juuli 2020. aasta otsusega nr 773 tehtud muudatusi (edaspidi „registri põhimäärus“).
6.
Registri põhimääruse punktides 2 ja 8 on vastavalt sätestatud, et „registri eesmärk on registri põhimääruse punktis 13 nimetatud sündmuste ja aktide registreerimine […]“ ning et „[r]egistrit peab VĮ Registrų centras [Leedu registrikeskus]“.
7.
Põhimääruse punktis 13 on sätestatud:
„Registrisse kantakse:
13.1. abieluvaralepingud,
[…]
13.3. tsiviilseadustikus nõutud andmed vara jagamise kohta.“
8.
Põhimääruse punktis 67 on sätestatud:
„Välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu või kooseluvaralepingu võib registrisse kanda, kui see sisaldab vähemalt ühe lepingupoole isikukoodi, mille on andnud Leedu rahvastikuregister“.
9.
Sama põhimääruse punktis 68 on sätestatud:
„Kui üks abikaasadest või elukaaslastest soovib registreerida välisriigis tõestatud abieluvaralepingu või kooseluvaralepingu või registreerida sellise lepingu muudatused või lõpetamise, võib ta esitada andmed registrisse kandmiseks isiklikult või volitatud esindaja kaudu kas posti teel või elektrooniliselt registripidaja kehtestatud korras.“
10.
14. detsembri 2022. aasta otsusega nr 1263 (
2
) muudeti registri põhimäärust alates 1. jaanuarist 2023 ning alates sellest kuupäevast ei kehti välisriigis sõlmitud abi‑ või kooseluvaralepingu registreerimisele enam tingimus, et leping sisaldaks vähemalt ühe lepingupoole Leedu isikukoodi.
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
11.
Põhikohtuasja apellant I. J. on liidu kodanik ja on kantud Leedu rahvastikuregistrisse. (
3
)
12.
Põhikohtuasja apellant ja Itaalia kodanik C. B. abiellusid 2006. aastal Itaalias. Abielu kanti ühe Itaalia omavalitsusüksuse abieluregistrisse. Abielutõendi väljavõttes on märkus, mille kohaselt on abielutõendis öeldud, et abikaasad on valinud varasuhteks varalahususe.
13.
Kõnealuse abielu kohta registreeriti andmed ka Leedu perekonnaseisuametis.
14.
Põhikohtuasja apellant esitas 15. veebruaril 2022 registrikeskusele taotluse kanda abieluvaralepingute registrisse õiguslik asjaolu nende abieluvarasuhte kohta (nimelt abikaasade vahelise varajaotuse kohta, edaspidi „varasuhe“).
15.
Selle taotluse jättis registrikeskus jättis 9. märtsi 2022. aasta otsusega rahuldamata, tuginedes muu hulgas registri põhimääruse punktidele 13, 67 ja 68. Ta selgitas, et põhikohtuasja apellandi esitatud abielutõendi väljavõtte võib kanda abieluvaralepinguna abieluvaralepingute registrisse, kui apellant esitab abielutõendi lisa, mille on tõestanud notar või muu pädev Itaalia ametiisik ja milles on vähemalt ühe abikaasa Leedu isikukood. Peale selle märkis ta, et füüsilised isikud ei kuulu varasuhte andmeandjate hulka ja seetõttu ei saa seda varasuhet abieluvaralepingute registrisse kanda.
16.
Põhikohtuasja apellant esitas toimikusse koopia e-kirjast, millest nähtub, et ta oli palunud asjaomasel Itaalia perekonnaseisuametil koostada abielutõendi ärakirja, millele oleks märgitud tema isikutunnistusel olev Leedu isikukood, kuid see amet jättis tema taotluse rahuldamata, märkides, et seda koodi ei saa abielutõendi väljavõttesse kanda, kuna see teave ei ole tõestatud. Põhikohtuasja apellant esitas ka Itaalia notari väljastatud tõendi, mille kohaselt lubab Itaalia tsiviilseadustiku (Codice civile) artikli 162 teine lõik valida varalahususe ka vastava avaldusega abielutõendis.
17.
Põhikohtuasja apellant esitas 9. märtsi 2022. aasta otsuse peale kaebuse Vilniaus apygardos administracinis teismasele (Vilniuse regionaalne halduskohus, Leedu). See kohus jättis 29. juuni 2022. aasta otsusega kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Oma otsuse põhjendustes märkis ta, et registri põhimääruse punktis 67 ette nähtud tingimused, mille korral võib välisriigis sõlmitud lepingu abieluvaralepingute registrisse kanda, ei ole täidetud, ning konkreetsemalt on täitmata tingimus, et abieluvaralepingus oleks vähemalt ühe lepingupoole Leedu isikukood.
18.
Põhikohtuasja apellant esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasele (Leedu kõrgeim halduskohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
19.
See kohus, kes menetleb vaidlust laiendatud koosseisus, on seisukohal, et põhikohtuasja apellant ei soovi tegelikult lasta abieluvaralepingute registrisse kanda mitte andmeid vara jagamise kohta, vaid oma abieluvaralepingut, (
4
) ning et tema olukorda reguleerib registri põhimääruse punkt 68, mille kohaselt võib üks abikaasadest taotleda välisriigis tõestatud abieluvaralepingu registreerimist. Ta märgib ka, et selle põhimääruse punkti 67 kohaselt oli välisriigis sõlmitud lepingu registreerimise tingimus siiski, et leping sisaldaks vähemalt ühe lepingupoole Leedu isikukoodi.
20.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Itaalia õiguse kohaselt võib abikaasade valitud abieluvarasuhte märkida abielutõendisse. Põhikohtuasja apellandi abielutõendi väljavõttes, mis on koostatud Itaalias, ei ole abikaasade isikukoode. Kuigi nende koodide puudumine ei takistanud abielu registreerimist Leedu perekonnaseisuametis, olid need siiski nõutavad selleks, et abikaasade sõlmitud abieluvaralepingu saaks abieluvaralepingute registrisse kanda.
21.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on seega tekkinud küsimus, kas registri põhimääruses sätestatud eeskirju võib käsitada normidena, mis piiravad ELTL artikli 21 tähenduses liidu kodanike vaba liikumist.
22.
Neil asjaoludel otsustas Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et riigisisesed õigusnormid on sellega vastuolus, kui nende kohaselt ei või abieluvaralepingute registrisse kanda teises liidu liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingut, mis ei sisalda vähemalt ühe lepingupoole [Leedu isikukoodi], kui sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas keelduvad selle liikmesriigi pädevad asutused, kus abieluvaraleping sõlmiti, andmast väljavõtet, millele on lisatud asjakohased isiku identifitseerimisandmed?“
23.
Kirjalikke seisukohti on esitanud Leedu valitsus ja Euroopa Komisjon. Kohtuistungit ei ole peetud.
IV. Analüüs
A. Vastuvõetavus
24.
Leedu valitsus väidab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu. Ta väidab, et alates 1. jaanuarist 2023 kehtivates õigusnormides ei ole selleks, et välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu saaks abieluvaralepingute registrisse kanda, ette nähtud, et lepingusse peab olema märgitud vähemalt ühe lepingupoole Leedu isikukood. Seega ei ole eelotsuse küsimus asjakohane ja järelikult ei ole Euroopa Kohtul enam vaja selles küsimuses seisukohta võtta.
25.
Vastuseks Euroopa Kohtu teabenõudele täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et üldreeglina kontrollib kohus haldusakti õiguspärasust ja põhjendatust selle akti vastuvõtmise ajal esinenud faktilise ja õigusliku olukorra seisukohast. Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas ei ole õigusakti muutmisel järelikult selle kohtuasja läbivaatamisele iseenesest mingit mõju. Samuti märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasja apellant ei ole oma apellatsioonkaebust tagasi võtnud ja et kohtu käsutuses oleva teabe kohaselt ei ole põhikohtuasja apellant pärast 1. jaanuari 2023 uut registreerimistaotlust esitanud. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohus endiselt kohustatud apellatsioonkaebuse läbi vaatama ja – võttes arvesse asjaolu, et selle eesmärk on eelkõige 9. märtsi 2022. aasta otsuse tühistamine – tegema otsuse selle haldusakti õiguspärasuse ja põhjendatuse kohta.
26.
Sellega seoses tuleb märkida, et üksnes põhikohtuasja menetlev liikmesriigi kohus on kohtuasja eripära arvesse võttes pädev hindama nii eelotsusetaotluse vajalikkust kui ka nende küsimuste asjakohasust, mille ta Euroopa Kohtule esitab ja mille asjasse puutuvust eeldatakse. Seega on Euroopa Kohus siis, kui küsimus on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse kohta, põhimõtteliselt kohustatud vastama, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et taotletud tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilisi või õiguslikke asjaolusid, mida on sellele küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vaja. (
5
)
27.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud teavet arvestades on ELTL artikli 21 lõike 1 tõlgendamise küsimus käesoleval juhul selle kohtu menetluses oleva vaidluse seisukohalt asjakohane ning tal on Euroopa Kohtu vastust vaja, et lahendada põhikohtuasi kooskõlas liidu õigusega.
28.
Neil asjaoludel olen seisukohal, et eelotsuse küsimus on vastuvõetav.
B. Sisulised küsimused
29.
Oma eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei või selles riigis peetavasse abieluvaralepingute registrisse teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingut kanda, ja seda üksnes põhjusel, et leping ei sisalda vähemalt ühe lepingupoole isikukoodi, mille on andnud esimese liikmesriigi rahvastikuregister, olukorras, kus abieluvaralepingu sõlmimisriigi pädevad asutused keelduvad väljastamast selle lepingu väljavõtet, mis sisaldaks seda koodi, on ELTL artikli 21 lõikega 1 vastuolus.
30.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt analüüsida, kas põhikohtuasja apellandi olukord kuulub liidu õiguse esemelisse kohaldamisalasse, täpsemalt nende normide omasse, mis reguleerivad liidu kodaniku vaba liikumise õiguse kasutamist. Jaatava vastuse korral tuleb järgmiseks analüüsida, kas kõnealuste riigisiseste õigusnormide kohaldamine kujutab endast liidu kodanike vaba liikumise piirangut, ja kui jah, siis kas see piirang on põhjendatud.
1.
Liidu õiguse kohaldamisala
31.
Käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimuse taust on liikmesriigi, nimelt Leedu Vabariigi õigusnormid abieluvaralepingute registri pidamise kohta.
32.
Sellega seoses tuleb märkida, et liidu õiguse hetkeseisus on abieluvaralepingute registrite loomine ja nende toimimise eeskirjad liikmesriikide pädevuses. Kuigi abieluvarasuhteid puudutavates asjades reguleerib liidus nii kohtualluvuse, kohaldatava õiguse kui ka otsuste tunnustamise ja täitmise küsimusi määrus (EL) 2016/1103, (
6
) ei ole see määrus põhikohtuasja suhtes kohaldatav, sest Leedu Vabariik ei osale tõhustatud koostöös, mida selle määrusega rakendatakse. Pealegi ei ole selles määruses sätteid, mis puudutaks otsesõnu abieluvaralepingute registrite pidamist. Sellest tuleneb muu hulgas, et tehes kindlaks, millist õigust abieluvarasuhtele kohaldada, mis tingimustel abieluvaralepinguid neisse registritesse kantakse ja mis on selle tagajärjed, kohaldavad Leedu kohtud endiselt Leedu õiguse kollisiooninorme, mille sisu ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus esitanud. (
7
)
33.
Siiski on selge, et isegi kui mõne valdkonna reguleerimine kuulub liikmesriikide pädevusse, peavad liikmesriigid selle pädevuse teostamisel järgima liidu õigust ja eriti neid Euroopa Liidu toimimise lepingu sätteid, mis puudutavad kõigile liidu kodanikele tagatud õigust liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada. (
8
)
34.
Selles kontekstis pean vajalikuks meenutada esiteks, et Euroopa Kohus on korduvalt märkinud, et liidu kodaniku staatus on mõeldud olema liikmesriikide kodanike põhistaatus (
9
) ning et liikmesriigi kodanik, kes on liidu kodanikuna kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja elada muu kui oma päritoluliikmesriigi territooriumil, võib tugineda selle staatusega kaasnevatele õigustele, sealhulgas ELTL artikli 21 lõikes 1 ette nähtud õigustele, vajaduse korral ka oma päritoluliikmesriigi vastu (
10
).
35.
Teiseks pean seoses liidu kodaniku staatusest tulenevate eriõigustega ka meelde tuletama, et on selge, et liikmesriigi õigusnormid, mis seavad mõningad liikmesriikide kodanikud ebasoodsamasse olukorda üksnes seetõttu, et nad on kasutanud oma õigust teises liikmesriigis vabalt liikuda ja elada, piiravad vabadusi, mis on igale liidu kodanikule ELTL artikli 21 lõikega 1 tagatud. (
11
)
36.
Käesoleval juhul keelduti pärast seda, kui põhikohtuasja apellant, kes on liidu kodanik, oli kasutanud oma õigust teises liikmesriigis vabalt liikuda ja elada, tema Itaalias sõlmitud abieluvaralepingut Leedu abieluvaralepingute registrisse kandmast seetõttu, et oli täitmata tingimus, et see sisaldaks vähemalt ühe abikaasa Leedu isikukoodi. Miski ei viita aga sellele, et Leedu õiguse kohaselt oleks sellise teabe sisaldumine abieluvaralepingus selle lepingu olemasolu või kehtivuse tingimus.
37.
Lisaks nähtub eelotsusetaotlusest, et kui põhikohtuasja apellant oleks sõlminud oma abieluvaralepingu Leedus, ei oleks ta mingil juhul olnud kohustatud seda kõnealusesse registrisse kandmiseks registrikeskusele esitama. Leedus tehakse see kanne nimelt notariaalakti koostanud notari taotlusel – notar, kelle ülesanne on lepingupooled nõuetekohaselt tuvastada ja registri põhimääruses nõutud andmed edastada. (
12
)
38.
Neid asjaolusid arvestades tuleb tõdeda, et esiteks pole vaidlust, et põhikohtuasja apellant on huvitatud sellest, et teave tema abieluvarasuhte kohta kantaks Leedu abieluvaralepingute registrisse, ja teiseks on selle teabe registreerimisest keeldumine ühe üksnes välisriigis sõlmitud lepingutele kohaldatava riigisisese õigusnormi kohaldamise otsene tagajärg. Keeldumine oli niisiis seotud sellega, et põhikohtuasja apellant kasutas oma õigust liikuda ja elada teises liikmesriigis.
39.
Neil asjaoludel olen seisukohal, et põhikohtuasja apellandi olukord kuulub ELTL artikli 21 lõike 1 kohaldamisalasse.
2.
Liidu kodanike vaba liikumise piirang
a)
Abieluvaralepingute registrid
40.
Euroopa Kohtul ei ole veel olnud võimalust tõlgendada ELTL artikli 21 lõiget 1 seoses abieluvaralepingute registrite pidamist puudutavate riigisiseste õigusnormidega.
41.
Seevastu on ta juba tõlgendanud seda sätet seoses niisuguste riigisiseste õigusnormidega, mis puudutavad isikute eri isikuandmete ja nende staatust puudutavate andmete kandmist riiklikesse registritesse. Euroopa Kohus on muu hulgas teinud otsuseid, mis puudutavad isiku perekonnanime (
13
) või tema soolise identiteedi (
14
) kandmist perekonnaseisuaktidesse olukorras, kus need andmed kanti eri liikmesriikides peetavatesse registritesse erinevalt.
42.
Perekonnanimede kohta on Euroopa Kohus eelkõige nentinud, et kui liikmesriigi pädevad asutused keelduvad tunnustamast ja kandmast perekonnaseisuaktide registrisse liidu kodaniku nime sellisena, nagu see on kindlaks määratud teises liikmesriigis, võib see takistada kasutamast ELTL artikliga 21 tagatud õigust liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada, sest lahknevus kahe nime vahel, mida kasutatakse ühe ja sama isiku kohta, võib tekitada segadusi ja ebamugavusi, kuna nii avalikus kui ka erasfääris on palju igapäevaseid toiminguid, mille jaoks on vaja oma isikut tõendada. (
15
) Sama kehtib ka selle kohta, kui liikmesriigi ametiasutused keelduvad muutmast ja tunnustamast soolist identiteeti, mille sama liikmesriigi kodanik on seaduslikult omandanud teises liikmesriigis. (
16
)
43.
Seega tekib küsimus, kas Euroopa Kohtu praktikat, millele ma just viitasin, (
17
) saab käesolevale kohtuasjale üle kanda. Sellele vastamiseks tuleb analüüsida, kas abieluvaralepingute registrid sarnanevad perekonnaseisuregistrite või rahvastikuregistritega.
44.
Märgin kõigepealt, et abieluvarasuhete valdkonnas lahknevad liikmesriikide õiguskordades valitud õiguslikud lahendused märkimisväärselt. Kuigi eri liikmesriikide õiguses esineb sarnasusi, on neis kehtestatud erimehhanismid nimelt väga erinevad. (
18
)
45.
Olgugi, et kõik liikmesriigid paistavad olevat tunnustanud põhimõtet, mille kohaselt on abikaasadel võimalus valida teistsugune abieluvarasuhe kui see, mis seaduse kohaselt vaikimisi kehtib, võivad seda valikut kajastavate abieluvaralepingute avalikustamise lahendused erineda. Sellega seoses on osas õiguskordades ette nähtud, et abieluvaralepingud kantakse spetsiaalsesse selleks loodud avalikku registrisse, samas kui teistes seda ette nähtud ei ole. (
19
) Peale selle on mõnes esimest tüüpi õiguskorras lubatud registreerida välisriigis sõlmitud abieluvaralepinguid, (
20
) samas kui teistes pole sellist võimalust ette nähtud (
21
).
46.
Avaliku abieluvaralepingute registri loomine on lahutamatult seotud liikmesriigi õigusnormidega, mis puudutavad abielu kestel omandatud vara omaniku kindlaksmääramist ja abikaasade vastutust abielu kestel tekkinud kohustuste eest. Enamasti on siis, kui õiguskorras on abikaasadele ette nähtud võimalus valida abieluvaralepingu sõlmimisega teistsugune varasuhe kui seadusest vaikimisi tulenev, ka ette nähtud, et sellele lepingule saab kolmandate isikute suhtes tugineda üksnes siis, kui see on neile teada. Abieluvaralepingute register on vahend, millega saab tagada nende lepingute avalikustamise, mis aitab märkimisväärselt kaasa abikaasade varaliste huvide ja üldisemalt õiguskindluse kaitsmisele. Abieluvaralepingu kandmisega niisugusesse registrisse kaasneb üldjuhul nimelt tagajärg, et lepingule saab kolmandate isikute suhtes tugineda, olenemata sellest, kas kolmandad isikud selle sõlmimisest tegelikult teavad või mitte.
47.
Nii on see ka Leedu õiguses. Nagu on ette nähtud tsiviilseadustiku artikli 3.103 lõikes 3, saab abieluvaralepingule ja selle muudatustele kolmanda isiku suhtes tugineda üksnes siis, kui lepingu ja selle muudatuste kohta on tehtud kanded abieluvaralepingute registrisse, välja arvatud juhul, kui need olid kolmandale isikule õigusliku toimingu ajal teada. Tsiviilseadustiku artiklis 3.103 ei viita miski sellele, et võimalus kanda abieluvaraleping sellesse registrisse sõltuks lepingu sõlmimise kohast või muudest asjaoludest, mis võivad osutuda seoseks, mis määrab abieluvarasuhtele kohaldatava õiguse.
48.
Sellest järeldub, et Leedu õiguse kohaselt kaasneb abieluvaralepingu kandmisega kõnealusesse registrisse muu hulgas see, et lepingule saab tugineda kolmandate isikute suhtes. Registrisse kandmine võib seega mõjutada abikaasade õiguslikku olukorda nende suhetes kolmandate isikutega.
49.
Sellegipoolest tuleb märkida, et abieluvaralepingu kandmine kõnealusesse registrisse ei ole sama tähtis kui isiku nime või soo riiklikku perekonnaseisuregistrisse kandmine. Neisse registritesse kandmise tagajärjed on eri laadi.
50.
Esiteks ei kujuta abieluvaralepingute registrid endast teabeallikat, kust saab teada isikute perekonnaseisu, ja seega ei põhjusta asjaolu, et abieluvaraleping ei ole sellisesse registrisse kantud, mingit ohtu, et isiku perekonnaseisuandmetega seoses tekib segadus; kui abieluvaralepingut ei ole registrisse kantud, eeldatakse, et abikaasade vaheline varasuhe on see, mis seadusest vaikimisi tuleneb. Teiseks ei ole kõigis liidu õiguskordades, milles on abikaasadele ette nähtud võimalus sõlmida abieluvaraleping, sellist registrit olemaski. Pealegi ei sõltu abieluvaralepingu kehtivus üldjuhul sellest, kas see on kantud abieluvaralepingute registrisse. Viimaks tuleb märkida, et vähemalt Leedu õiguse kohaselt ei ole abieluvaralepingu kandmine sellesse registrisse ainus viis, millega tagada, et abieluvaralepingule saaks kolmandate isikute vastu tugineda: kellegagi õigustoimingut tehes on abieluvaralepingu olemasolust teatamisel sama mõju, kuigi ainult inter partes.
51.
Need erinevused näitavad, et kohtupraktikat, mis puudutab vaba liikumise õigust kasutanud isiku nime või soo kandmist riiklikku perekonnaseisuregistrisse, ei saa üle kanda abieluvaralepingute kandmisele abieluvaralepingute registritesse.
52.
Ent see ei tähenda siiski, et keeldumine kandmast teises liikmesriigis sõlmitud lepingut abieluvaralepingute registrisse ei piiraks ELTL artikli 21 lõikes 1 sätestatud õigust teises liikmesriigis vabalt liikuda ja elada.
b)
Abieluvaralepingute registrisse kandmise eeskirjade mõju liidu kodanike vabale liikumisele
53.
Soovin meelde tuletada, et ka väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et riigisisene õigusnorm, mis seab teatavad liikmesriikide kodanikud ebasoodsamasse olukorda üksnes seetõttu, et nad on kasutanud oma õigust teises liikmesriigis vabalt liikuda ja elada, piirab vabadusi, mis on igale liidu kodanikule ELTL artikli 21 lõikega 1 tagatud. (
22
) Samuti on Euroopa Kohus otsustanud, et aluslepinguga loodud vaba liikumise ja elamise võimalused ei pääseks täielikult mõjule, kui takistused, mille liikmesriigi kodaniku päritoluriigi õigusnormid on seadnud tema elamisele vastuvõtvas liikmesriigis ja mis karistavad teda selle eest, et ta on neid võimalusi kasutanud, võiksid mõjutada liikmesriigi kodanikku nende võimaluste kasutamisest loobuma. (
23
)
54.
Nagu ma märkisin, (
24
) kaasnevad abieluvaralepingu kandmisega abieluvaralepingute registrisse Leedu õiguses konkreetsed õiguslikud tagajärjed, kuna see võimaldab abikaasadel tagada, et sellele lepingule saab kolmandate isikute suhtes tugineda, olenemata sellest, kas nad selle sõlmimisest teavad või mitte. Registreerimisest keeldumine mõjutab seega abikaasade õiguslikku olukorda Leedu õiguse seisukohast, jättes nad ilma võimalusest kasutada riigisisest meedet, mis võimaldaks tagada nende varaliste huvide kaitse ja oleks neile üldisemalt õiguskindluse seisukohast soodne. Eraisikutel on seega huvi, et nende abieluvaralepingud kantaks kõnealusesse registrisse.
55.
Kehtiva liidu õiguse kohaselt ei ole liikmesriigid küll kohustatud abieluvaralepingute jaoks registreid looma. Kui aga selline register on liikmesriigis olemas ja kohaldatavates õigusnormides on ette nähtud õigus kanda sinna teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaraleping, (
25
) peaksid selle lepingu registreerimise tingimused olema sellised, et need tagaksid Euroopa Liidu toimimise lepingu, eriti selle artikli 21 lõike 1 järgimise. Vastasel korral kalduksid isikud, kes kuuluvad asjaomaste riigisiseste õigusnormide isikulisse kohaldamisalasse, ja esmajoones selle liikmesriigi enda kodanikud loobuma neile asutamislepinguga antud vaba liikumise ja elamise õiguste kasutamisest, kartes, et nad jäävad sellise registreerimisega kaasnevatest eelistest ilma.
56.
Järelikult võivad teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingute asjaomasesse registrisse kandmise eeskirjad mõjutada liidu kodanike vaba liikumise õiguse kasutamist.
c)
Tingimus, et leping sisaldaks isikukoodi
57.
Välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu kandmine abieluvaralepingute registrisse ei olnud Leedu õigusega selle põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis vastuolus, kuid registreerimise tingimuseks oli seatud, et selline leping sisaldaks vähemalt ühe abikaasa Leedu isikukoodi (edaspidi „vaidlusalune tingimus“).
58.
Vaidlusalust tingimust ei olnud Leedus sõlmitud abieluvaralepingute puhul formaalselt ette nähtud. See tuleneb asjaolust, et riigisisese õiguse kohaselt sõlmitakse need lepingud notariaalselt tõestatud vormis, mis tähendab, et nende lepingute puhul kontrollib isikukoodi ja vägagi tõenäoliselt ka märgib selle sinna notar, kelle ülesanne on muu hulgas kanda need lepingud abieluvaralepingute registrisse ja esitada selleks nõutavad andmed. Selles kontekstis ei tundu nõue, et registrisse kandmiseks peab välisriigis sõlmitud abieluvaralepingutes olema isikukood, esmapilgul põhjustavat välisriigis abieluvaralepingu sõlmijate diskrimineerimist, võrreldes nendega, kes sõlmivad selle lepingu Leedus.
59.
Siiski võib liikmesriigi õiguses akti vormi kohta ette nähtud nõude täitmine osutuda keeruliseks, kui akt on koostatud teises liikmesriigis ja seda reguleerib järelikult selle teise liikmesriigi õigus, milles sellist nõuet ei pruugi olla ette nähtud. Nimelt võib eraisikutel osutuda keeruliseks või isegi võimatuks nõuda teise liikmesriigi ametiasutuselt, et see lisaks selles teises liikmesriigis kehtivate õigusnormide kohaselt koostatud ametlikku dokumenti andmeid, mille lisamist ei ole selle liikmesriigi õigusnormides ette nähtud.
60.
Käesoleval juhul see nii ongi. Esiteks sõlmiti põhikohtuasjas kõne all olev abieluvaraleping, milles abikaasad valisid varalahususe, lihtsalt abielutõendisse kantud avaldusega. Leping ei olnud seega notariaalselt tõestatud vormis ja seetõttu ei olnud sinna abikaasade isikukoodi võimalik lisada. Teiseks, olgugi et teoreetiliselt oleks registrikeskus saanud registreerida Itaalias koostatud abielutõendi väljavõtte alusel varalahususe, oli see võimalik ainult tingimusel, et on koostatud abielutõendi lisa, mille on tõestanud Itaalia notar või muu pädev ametiisik ning mis sisaldab isikukoodi. Sellise lisa koostamine ei olnud Itaalia õiguse kohaselt aga võimalik.
61.
Kuigi vaidlusalune tingimus oli Leedus sõlmitud abieluvaralepingutele ette nähtud tingimuse vaste, oli järelikult võimalik, et Leedu isikukoodiga isikud, kes on sõlminud abieluvaralepingu teises liikmesriigis, ei saa seda täita, sõltumata abikaasade tahtest ja nende võetud meetmetest. Nähes küll Leedu isikukoodiga isikutele ette võimaluse kanda välisriigis sõlmitud abieluvaraleping abieluvaralepingute registrisse, kehtestas Leedu seadusandja niiviisi selle kande tegemiseks tingimuse, mida oli objektiivselt võimatu täita ja mis võis takistada isikutel, kes on kasutanud oma õigust vabalt liikuda, oma abieluvaralepingu kandmist kõnealusesse registrisse.
62.
Kuna vaidlusalune tingimus võis takistada Leedu isikukoodiga liidu kodanikku, kellel oli Leedu õiguse kohaselt õigus abieluvaralepingut registreerida, teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingut Leedu abieluvaralepingute registrisse kandmast, olen seisukohal, et see tingimus piiras liidu kodanikele ELTL artikli 21 lõikega 1 tagatud liikumisvabadust.
3.
Liidu kodanike vaba liikumise piiramise põhjendatus
63.
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib liidu kodanike vaba liikumise piirang, mis ei sõltu asjaomaste isikute kodakondsusest nagu põhikohtuasjas, olla põhjendatud, kui see rajaneb objektiivsetel üldise huvi kaalutlustel ja on riigisiseses õiguses õiguspäraselt taotletava eesmärgiga proportsionaalne. (
26
) Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et meede on proportsionaalne, kui see on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe selle saavutamiseks vajalikust kaugemale. (
27
)
a)
Üldise huviga seotud objektiivse kaalutluse kindlakstegemine
64.
Vaidlusaluse tingimuse põhjendatuse kohta selgitab Leedu valitsus, et selle eesmärk oli tagada abieluvaralepingu sõlminud isikute täpne tuvastamine ning abieluvaralepingute registris sisalduvate andmete täpsus ja õigsus, arvestades, et neid andmeid käsitatakse autentsetena, kuni neid ei ole kohtus vaidlustatud. Leedus sõlmitud abieluvaralepingute puhul oli seda eesmärki võimalik saavutada sel teel, et need lepingud koostab notar, kelle ülesanne on edastada nõutavad andmed spetsiaalse tarkvara abil abieluvaralepingute registrile. Seevastu välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu andmete puhul, mida Leedu kohus või notar ei olnud sellesse süsteemi üle kandnud, kehtis nende esitamisele vaidlusalune tingimus selleks, et tagada nende andmete täpsuse, õigsuse ja asjakohasuse kontroll, kuna neid andmeid ei saanud kontrollida ega tagada notar või kohus.
65.
Ma mõistan Leedu valitsuse esitatud põhjenduse mõttekust. Olenemata sellest, milline otstarve on eri registritel, mis riigisisesel tasandil eksisteerivad, on nende põhieesmärk aidata kaasa õiguskindlusele. Selle eesmärgi saavutamiseks on hädavajalik, et salvestatud andmed oleksid õiged.
66.
Eesmärk tagada avalikku registrisse kantud andmete täpsus, õigsus ja asjakohasus ning aidata kaasa õiguskindluse tagamisele võib minu hinnangul olla üldist huvi teeniv eesmärk, millega saab vaidlusalust tingimust põhjendada.
b)
Proportsionaalsus
67.
Sellises olukorras tuleb analüüsida, kas vaidlusalune tingimus oli taotletava õiguspärase eesmärgiga proportsionaalne.
1) Sobivus
68.
Minu hinnangul oli vaidlusalune tingimus taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv.
69.
Erinevalt Leedus sõlmitud abieluvaralepingutest ei edastanud välisriigis abieluvaralepingu sõlminud isikute isikukoodi abieluvaralepingute registrisse notar. Selle koodi pidi sinna kandma registrikeskuse ametnik. Kui see kood oli kantud välisriigis sõlmitud abieluvaralepingutesse, sai selle ka registrisse kanda.
70.
Ning isegi eeldusel, et registrikeskuse ametnikel oli õigus tutvuda riikliku rahvastikuregistriga, võimaldas isikukood neil ka kontrollida, kas muud abieluvaralepingus esitatud isikuandmed asjaomase isiku kohta on täpsed ja õiged, selles registris sisalduvaid andmeid abieluvaralepingu andmetega võrreldes.
71.
Järelikult võimaldas isikukoodi märkimine registrikeskusel tagada abieluvaralepingute registri andmete täpsuse ja täielikkuse.
72.
Seega tundub, et vaidlusaluse tingimuse sobivust taotletava eesmärgi saavutamiseks ei saa kahtluse alla seada.
2) Vajalikkus
73.
Vaidlusaluse tingimuse vajalikkusega on aga teisiti.
74.
Millised ka oleks isikukoodide kasutamise eelised, on ometi selge, et selline kood ei ole ainus teave, mille abil saab isiku, kes soovib oma abieluvaralepingu asjaomasesse registrisse kanda, õigesti tuvastada. Sellised andmed nagu eesnimi, perekonnanimi, sünniaeg ja ‑koht, mida võib vajaduse korral täiendada abieluvaralepingu sõlmimisel kasutatud dokumentide numbritega, on sageli piisavad, et isikute segiajamise ohtu välistada. Seega ei olnud vaidlusalune tingimus käesoleval juhul vajalik, et kontrollida, kas emmal-kummal abikaasal on Leedu isikukood, ja see isik õigesti tuvastada.
75.
Pealegi oli Leedu seadusandjal võimalik näha ette võimalus, et isik, kes taotleb oma abieluvaralepingu registreerimist, saaks märkida oma isikukoodi eraldi dokumenti, näiteks registreerimisvormi, millele lisataks tema isikut tõendava dokumendi koopia. Abieluvaralepingus ja isikut tõendava dokumendi koopias sisalduvate andmesubjekti identifitseerimisandmete võrdlemisest oleks piisanud, et isikukood, mis tuleb asjaomasesse registrisse kanda, kindlalt välja selgitada. Juhul, kui registrikeskuse ametnikel on juurdepääs riiklikule rahvastikuregistrile, on seda teavet lihtne kontrollida.
76.
Neid kaalutlusi kinnitab põhikohtuasja apellandi abielutõendi registreerimine Leedu perekonnaseisuametis. Nimelt nähtub eelotsusetaotlusest, et see kanne tehti sama dokumendi alusel, mis esitati abieluvaralepingu abieluvaralepingute registrisse kandmise taotluse põhjendamiseks. Kui liikmesriigi õiguse kohaselt ei pidanud selleks, et abielutõendit perekonnaseisuregistrisse kanda, isikukood tingimata märgitud olema, siis on raske ette kujutada, miks peaks seda vaja olema abieluvaralepingu kandmiseks abieluvaralepingute registrisse.
77.
Pean määravaks asjaolu, et vaidlusaluse tingimuse kohaldamine piiras Leedu isikukoodiga isikute õigust kanda oma abieluvaraleping abieluvaralepingute registrisse, samas kui registri põhimääruse punkti 67 kohaselt oli selle koodiga isikutele ette nähtud õigus lasta oma abieluvaraleping registreerida. Sellega, et välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu kandmine abielulepingute registrisse ei olnud seatud sõltuvusse mitte tingimusest, et emmal‑kummal abikaasal oleks Leedu isikukood, vaid tingimusest, et see kood oleks lepingus märgitud, ei kaasnenud nimelt mitte ainult tagajärg, et asjaomaste õigusnormide isikuline kohaldamisala piirdus isikutega, kellel see isikukood on, vaid ka tingimuse kehtestamine välisriigi ametiasutuse koostatud dokumendi sisule. Kuna objektiivselt oli võimatu kindlaks teha, kas välisriigi ametiasutused võtavad seda tingimust arvesse, oli välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu kandmine kõnealusesse registrisse seega ebakindel ja sõltus nende ametiasutuste heast tahtest või lepingu sõlmimiskoha õiguses ette nähtud vorminõuetest.
78.
Kuna selle tagajärjel kitsenes Leedu isikukoodiga isikute võimalus abieluvaralepingute registrit kasutada, tuleb tõdeda, et vaidlusalune tingimus läks kaugemale sellest, mis oli taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik.
3) Järeldus proportsionaalsuse kohta
79.
Eeltoodut arvestades olen seisukohal, et kuna sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud vaidlusalune tingimus, ei olnud taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalikud ega seega ka proportsionaalsed, ei olnud selle tingimuse kohaldamisest tulenev liidu kodanike vaba liikumise piirang põhjendatud.
V. Ettepanek
80.
Kõigi eeltoodud kaalutluste põhjal teen ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks Lietuvos vyriausiasis administracinis teismase (Leedu kõrgeim halduskohus) esitatud küsimusele järgmiselt:
ELTL artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi õigusnormide kohaselt ei ole selles liikmesriigis peetavasse abieluvaralepingute registrisse lubatud kanda abieluvaralepingut, mille on teises liikmesriigis sõlminud Euroopa Liidu kodanik, kes on kasutanud oma õigust selles teises liikmesriigis vabalt liikuda ja elada, ja seda ei lubata üksnes põhjusel, et täitmata on tingimus, et lepingus oleks vähemalt ühe lepingupoole isikukood, mille on andnud esimese liikmesriigi rahvastikuregister, kuigi ühel lepingupoolel on see kood olemas, on need liikmesriigi normid ELTL artikli 21 lõikega 1 vastuolus.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetluspoole tegelikule nimele.
(
2
)	Leedu Vabariigi valitsuse 14. detsembri 2022. aasta otsus nr 1263, millega muudetakse Leedu Vabariigi valitsuse 13. augusti 2002. aasta otsust nr 1284 “Abieluvaralepingute registri põhimääruse heakskiitmine“ (2022 m. gruodžio 14 d. nutarimas Nr. 1263 „Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. rugpjūčio 13 d. nutarimo Nr. 1284 „Dėl Vedybų sutarčių registro reorganizavimo ir Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo“ pakeitimo“).
(
3
)	Kõiki kohtuasja asjaolusid arvestades on ülimalt tõenäoline, et põhikohtuasja apellant on Leedu kodanik. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole seda siiski otsesõnu väljendanud. Ta piirdus märkimisega, et põhikohtuasja apellant on liidu kodanik, kes on kasutanud oma õigust vabalt liikuda (eelotsusetaotluse punkt 25). Eelotsusetaotlusest nähtub siiski, et põhikohtuasja apellandil on Leedu rahvastikuregistri antud isikukood ja isikutunnistus, millel see kood on (ja selle põhjal saab tuvastada, et tegemist on Leedu isikutunnistusega).
(
4
)	Sellega seoses märgin, et vara jagamise kohta kande tegemist registri põhimääruse punkti 13.3 tähenduses (mis paistab puudutavat abikaasade ühisvara jagamise kokkuleppeid või otsuseid) oleks praegusel juhul raske ette kujutada. Nimelt esiteks valisid abikaasad oma varasuhteks varalahususe ja see valik tehti abielu sõlmides. Sellises olukorras ei olnud võimalik, et abikaasade omandatud vara muutuks ühisvaraks, mida seejärel jagataks. Teiseks ei ole eelotsusetaotluses kuskil öeldud, et oleks sõlmitud vara jagamise leping või tehtud kohtuotsus vara jagamise kohta, samuti pole juttu konkreetsest varast, mis võiks kuuluda jagamisele.
(
5
)	26. septembri 2024. aasta kohtuotsus Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
6
)	Nõukogu 24. juuni 2016. aasta määrus, millega rakendatakse tõhustatud koostööd kohtualluvuse, kohaldatava õiguse ning otsuste tunnustamise ja täitmise valdkonnas abieluvararežiime käsitlevates asjades (ELT 2016, L 183, lk 1).
(
7
)	Seega on võimalik, et tsiviilseadustiku artikkel 3.103, milles on ette nähtud abieluvaralepingute kandmine abieluvaralepingute registrisse ja täpsustatud selle registreerimise tagajärgi, on kohaldatav üksnes juhul, kui on tuvastatud, et abieluvarasuhtele kohaldatav õigus on Leedu õigus. Siiski ei saa kohe abieluvaralepingu abieluvaralepingute registrisse kandmise taotluse esitamisel algusest peale välistada, et see tsiviilseadustliku säte kujutab endast abieluvarasuhtele kohaldatavat õigust. Nähtavasti ei saa välistada ka seda, et registri põhimääruse punktis 67 registreerimiseks ette nähtud Leedu isikukoodinõuet kohaldatakse kõigile välisriigis sõlmitud abieluvaralepingutele, mille registreerimist taotletakse, olenemata sellest, mis õigus on abieluvarasuhtele kohaldatav.
(
8
)	Vt selle kohta 8. juuni 2017. aasta kohtuotsus Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
9
)	20. septembri 2001. aasta kohtuotsus Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, punkt 31) ja 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
10
)	14. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
11
)	22. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Direcția pentru Evidența Persoanelor și Administrarea Bazelor de Date (C‑491/21, EU:C:2024:143, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Kuigi eelotsusetaotluses ei ole seda täpsustatud, oletan, et kui pooltel on see isikukood olemas, mainitakse seda ka Leedu notari koostatud notariaalaktis.
(
13
)	Vt eelkõige 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, resolutsioon), 12. mai 2011. aasta kohtuotsus Runevič‑Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, resolutsioon), 2. juuni 2016. aasta kohtuotsus Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, resolutsioon) ja 8. juuni 2017. aasta kohtuotsus Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, resolutsioon).
(
14
)	4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, resolutsioon).
(
15
)	Vt eelkõige 8. juuni 2017. aasta kohtuotsus Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, punktid 36–39 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
16
)	Vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, punktid 55–57 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
17
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 42.
(
18
)	Vt selle kohta eelkõige Consortium ASSER‑UCL, „Uuring abielupaaride abieluvarasuhete ja vabaabielupaaride vara kohta rahvusvahelises eraõiguses ja Euroopa Liidu liikmesriikide riigisiseses õiguses“, lk 22 ja 23. Selles 2003. aasta uuringus, mis tehti komisjoni soovil, on antud ülevaade 15 liikmesriigist koosneva Euroopa Liidu riigisisestest õigusnormidest. Vt ka teave Euroopa Liidu Notariaatide nõukogu veebisaidil „Couples in Europe. The law for couples in 22 EU countries“, https://www.coupleseurope.eu/fr/(edaspidi „veebisait „Couples in Europe““).
(
19
)	Veebisaidil „Couples in Europe“ leiduva teabe kohaselt ei ole sellist registrit näiteks Austrias, Prantsusmaal, Poolas ega Slovakkias.
(
20
)	Veebisaidil „Couples in Europe“ leiduva teabe põhjal tundub, et välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu registreerimine spetsiaalses riiklikus registris on võimalik muu hulgas Saksamaal, Eestis, Lätis ja Madalmaades.
(
21
)	Veebisaidil „Couples in Europe“ leiduva teabe põhjal tundub, et välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu registreerimine spetsiaalses riiklikus registris ei ole võimalik muu hulgas Tšehhi Vabariigis, Ungaris ja Maltal.
(
22
)	Vt eelkõige 11. juuli 2002. aasta kohtuotsus D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, punkt 31), 24. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Thiele Meneses (C‑220/12, EU:C:2013:683, punkt 22) ja 26. mai 2016. aasta kohtuotsus Kohll ja Kohll‑Schlesser (C‑300/15, EU:C:2016:361, punkt 42).
(
23
)	Vt 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Pusa (C‑224/02, EU:C:2004:273, punkt 19), 26. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Tas‑Hagen ja Tas (C‑192/05, EU:C:2006:676, punkt 30), 22. mai 2008. aasta kohtuotsus Nerkowska (C‑499/06, EU:C:2008:300, punkt 32) ja 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus van Delft jt (C‑345/09, EU:C:2010:610, punkt 97).
(
24
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 48.
(
25
)	Pean vajalikuks rõhutada, et ma ei otsusta ette ära küsimust, kas liikmesriigil on üldine kohustus teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingud registreerida, ega seega ka küsimust, kas Leedu õiguses tuleks ette näha võimalus, et ilma Leedu isikukoodita isikud saaksid välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu abieluvaralepingute registrisse kanda. Käesolevas kohtuasjas on need küsimused hüpoteetilised, kuna Leedu õiguses on ette nähtud võimalus kanda välisriigis sõlmitud abieluvaralepingud abieluvaralepingute registrisse ning põhikohtuasja apellandil on Leedu isikukood olemas.
(
26
)	5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Coman jt (C‑673/16, EU:C:2018:385, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
27
)	18. juuli 2006. aasta kohtuotsus De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, punkt 42), 26. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Tas‑Hagen ja Tas (C‑192/05, EU:C:2006:676, punkt 35) ning 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Coman jt (C‑673/16, EU:C:2018:385, punkt 41).