62015CC0127
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ELEANOR SHARPSTON
esitatud 21. juulil 2016 (
1
)
Kohtuasi C‑127/15
Verein für Konsumenteninformation
versus
INKO, Inkasso GmbH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim kohus))
„Tarbijakaitse — Tarbijakrediidilepingud — Direktiiv 2008/48/EÜ — Artikli 3 punkti f tõlgendamine — Väljend „krediidivahendaja“ — Küsimus, kas krediidiandja nimel tegutseva inkassofirma poolt sõlmitud võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingud on „krediidilepingud, mis on seotud olemasoleva võla tasuta ajatamisega“ artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses”
1.
Kui krediidiandjad tellivad krediidilepingut (edaspidi „algne leping“) rikkuvate krediidivõtjate tagasimaksmata võla sissenõudmise inkassofirmalt, kes esitab neile selleks võla ajatamise lepingu, siis kas see inkassofirma tegutseb krediidivahendajana direktiivi 2008/48/EÜ tähenduses? (
2
) Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas kõnealused lepingud jäävad nimetatud direktiivi reguleerimisalast välja juhul, kui tasu inkassofirma teenuse eest ei ole suurem kui algses krediidilepingus kindlaks määratud summa, mille krediidivõtja peab krediidiandjale igal juhul tagasi maksma? Käesoleva eelotsusetaotlusega palub Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim kohus) Euroopa Kohtult abi tarbijakrediidilepinguid käsitleva direktiivi 2008/48 reguleerimisala tõlgendamisel.
Õigusaktid
Direktiiv 2008/48
2.
Direktiivil 2008/48 on mitu eesmärki. Esiteks on tal üldised eesmärgid, nagu näiteks kujundada ühtlustatud õigusraamistik mitmes põhiküsimuses, „[s]elleks et aidata kaasa hästitoimiva siseturu tekkele tarbijakrediidi valdkonnas“, (
3
) tagada küllaldane tarbijakaitse „[t]arbijate usalduse võitmiseks“, (
4
) ning „tagada kõikidele […] tarbijatele nende huvide võrdselt kõrgetasemeline kaitse ning luua tõeline siseturg“. (
5
) Teiseks sätestab direktiiv selleks, et tarbijad oleksid kaitstud ebaausate ja eksitavate tavade eest, ning selleks, et nad saaksid teha kaalutletud otsuse kõikide faktide alusel, et nad peaksid enne krediidilepingu sõlmimist saama krediiditingimuste ja -kulude ning oma kohustuste kohta adekvaatset teavet, mida nad saaksid järelemõtlemiseks kaasa võtta. (
6
) Kolmandaks on direktiivi eesmärk reguleerida krediidivahendajate teatavaid kohustusi ja tagada, et lepingueelsele teabele esitatavad nõuded on üldiselt kohaldatavad ka nende suhtes. (
7
) Neljandaks julgustab direktiiv liikmesriike „võtma asjakohaseid meetmeid, et edendada vastutustundliku teenusepakkumise põhimõtteid krediidisuhte kõikides etappides, võttes arvesse oma krediidituru eripära. Need meetmed võivad sisaldada näiteks tarbijate teavitamist ja harimist, sealhulgas hoiatusi maksete tasumata jätmise ja ülelaenamisega seotud riskide kohta.“ (
8
)
3.
Artikkel 1 sätestab, et direktiivi 2008/48 eesmärk on ühtlustada tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide teatavaid aspekte.
4.
Artikli 2 kohaselt kohaldatakse direktiivi 2008/48 krediidilepingute suhtes, välja arvatud juhul, kui need on sõnaselgelt direktiivi reguleerimisalast välja jäetud. Artikli 2 lõikes 2 on loetletud 12 krediidilepingu tüüpi, mille suhtes direktiivi ei kohaldata, nende hulgas eluaseme ja kinnisavaraga seotud lepingud (
9
). Nende hulka kuuluvad ka järgmised:
„f)
krediidilepingud, mille puhul krediiti antakse ilma intressita ega nõuta muude tasude maksmist, ja krediidilepingud, mille kohaselt tuleb krediit tagasi maksta kolme kuu jooksul ning mille puhul tuleb maksta kõigest tähtsusetuid tasusid;
[…]
j)
krediidilepingud, mis on seotud olemasoleva võla tasuta ajatamisega;
[…]“.
5.
Artikli 2 lõige 6 sätestab:
„Liikmesriigid võivad kehtestada, et krediidilepingutele, mis näevad ette, et krediidiandja ja tarbija lepivad kokku tarbija poolt esialgse krediidilepingu rikkumisel tekkinud võlgade ajatamise või tagasimaksmise meetodid, kohaldatakse ainult artikleid 1–4, 6, 7 ja 9, artikli 10 lõiget 1, artikli 10 lõike 2 punkte a–i ning l ja r, artikli 10 lõiget 4, artikleid 11, 13, 16 ja artikleid 18–32, kui: (
10
)
a)
selline kokkulepe aitaks tõenäoliselt sellise rikkumisega seotud kohtumenetlust vältida ning
b)
tarbijale ei kohaldata selle tagajärjel esialgse krediidilepinguga võrreldes halvemaid tingimusi.
[…]“
6.
Asjakohased on järgmised artiklis 3 sätestatud määratlused:
„a)
„tarbija“ – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatud tehingutes tegutseb eesmärkidel [direktiiv 2008/48], mis ei seondu tema kaubandus-, äri- või kutsetegevusega;
b)
„krediidiandja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes annab või lubab anda krediiti oma kaubandus-, äri- või kutsetegevuse raames;
c)
„krediidileping“ – leping, millega krediidiandja annab või lubab anda tarbijale krediiti tasumise edasilükkamise, laenu või muu samalaadse finantstehingu vormis, välja arvatud teenuste pideva osutamise lepingud või samalaadsete kaupade tarnimise lepingud, mille kohaselt tarbija tasub selliste kaupade või teenuste eest osamaksetega kogu lepingu kehtivuse aja jooksul;
[…]
f)
„krediidivahendaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes ei tegutse krediidiandjana ning kes teeb rahalises või muus kokkulepitud majanduslikku kasu andvas vormis tasu eest oma kaubandus-, majandus- või kutsetegevuse raames järgmist:
i)
esitleb või pakub tarbijatele krediidilepinguid,
ii)
abistab tarbijaid, tehes krediidilepingutega seotud ettevalmistavat tööd, välja arvatud punktis i nimetatud tegevus, või
iii)
sõlmib tarbijatega krediidilepinguid krediidiandja nimel;
g)
„krediidi kogukulu tarbijale“ – kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud […]“
7.
Artikli 5 lõige 1 reguleerib lepingueelset teavet, mis tuleb tarbijatele esitada. (
11
) See on sõnastatud järgmiselt: „Mõistliku aja jooksul enne tarbija sidumist krediidilepingu või mis tahes muu krediidilepingut puudutava pakkumisega esitavad krediidiandja ja vajaduse korral krediidivahendaja tarbijale krediidiandja poolt pakutud lepingutingimustele ning vajaduse korral tarbija eelistustele ja tema poolt esitatud teabele tuginedes vajaliku teabe, et tarbija saaks erinevaid pakkumisi võrrelda eesmärgiga teha krediidilepingu sõlmimise otsus kõiki asjaolusid arvesse võttes. […]
Kõnealune teave täpsustab järgmisi andmeid:
a)
krediidi liik;
b)
krediidiandja isikuandmed ja geograafiline aadress ning vajaduse korral asjaomase krediidivahendaja nimi ja geograafiline aadress;
c)
krediidi kogusumma ja tingimused krediidi kasutusse võtmiseks;
d)
krediidilepingu kestus;
[…]
l)
kohaldatav viivisintressimäär maksete hilinemise eest ja selle kohandamise kord ning vajaduse korral lepingu rikkumisest tulenevad tasud;
m)
hoiatus seoses tasumata maksetest tulenevate tagajärgedega;
[…]“.
8.
Artikli 5 lõige 6 sätestab liikmesriikide kohustuse tagada, et krediidiandjad ja vajaduse korral krediidivahendajad annaksid tarbijale piisavaid selgitusi, et tarbija saaks hinnata, kas pakutav krediidileping on kohandatud tema vajadustele ja finantsolukorrale vastavaks, vajaduse korral selgitades tarbijale muu hulgas tarbijapoolsest maksete tasumata jätmisest tulenevaid tagajärgi. (
12
)
9.
Artikkel 21 paneb krediidivahendajatele teatavad kohustused. Liikmesriigid peavad tagama, et krediidivahendaja avaldab eelkõige selle, kas ta teeb koostööd ainult ühe või mitme krediidiandjaga või tegutseb sõltumatu maaklerina. (
13
) Lisaks peavad krediidivahendajad tarbijatele avaldama oma teenuste tasud ning tegema krediidiandjatele teatavaks nende maksmise üksikasjad. (
14
)
Direktiiv 2009/22
10.
Direktiivi 2009/22/EÜ (
15
) eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis on seotud ettekirjutust taotlevate hagidega, mille eesmärk on kaitsta tarbijate ühishuve, et tagada siseturu tõrgeteta toimimine. Selle reguleerimisala hõlmab tarbijate ühishuve mõjutavate selliste siseriiklike õigus- ja haldusnormide rikkumisi, mis rakendavad mõnda direktiivi I lisas nimetatud direktiividest. (
16
) Nende hulgas on direktiiv 87/102/EMÜ, (
17
) mis on nüüdseks asendatud direktiiviga 2008/48. Tarbijate ühishuvides võib hagi esitada „pädev üksus“. (
18
) See on määratletud kui igasugune vastavalt liikmesriigi õigusaktidele moodustatud asutus või organisatsioon, kellel on õigustatud huvi, et artiklis 1 osutatud sätted oleksid tagatud. (
19
)
Direktiiv 2014/17
11.
Direktiivi 2014/17/EL (
20
) eesmärk on luua liidus kõrgetasemelise tarbijakaitsega hüpoteeklaenuturg. (
21
) Artikli 4 lõikes 5 on krediidivahendaja mõiste määratlus sõnastatud sarnaselt direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis f sätestatuga. 11. peatüki artiklid 29–34 sisaldavad mitmesuguseid krediidivahendajate ja määratud esindajate asutamise ja järelevalve nõudeid. (
22
)
Siseriiklik õigus
12.
Direktiivi 2008/48 rakendas Austrias Verbraucherkreditgesetz (tarbijakrediidiseadus; edaspidi „VKrG“). VKrG § 6 näeb ette lepingueelse teabe esitamise kohustuse, nagu see on sätestatud direktiivi 2008/48 artiklis 5. Sama kohustus kehtib ka krediidilepingute puhul, mille alusel toimub krediidi tagasimaksmine ajatatult või osamaksete kaupa (VKrG § 25). VKrG ei näe ette direktiivi 2008/48 artikli 2 lõikest 6 tulenevat piiratuma kohaldamise võimalust.
13.
Kui krediidivõtja jätab oma laenu tagasi maksmata, reguleerib tagajärgi Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (Austria tsiviilseadustik; edaspidi „ABGB“). Selle § 1333 sätestab:
„1.
Kahju, mille võlgnik on võlausaldajale rahalise nõude tagasimakse hilinemise tõttu tekitanud, hüvitatakse seadusjärgsete viivistega […].
2.
Võlausaldaja võib lisaks seadusjärgsetele viivistele nõuda ka muu, võlgniku tekitatud kahju hüvitamist, sealhulgas eelkõige otstarbekohaste kohtuväliste võla sissenõudmise meetmetega seotud kulud, kui need on sissenõutava nõudega proportsionaalsed.“ (
23
)
Asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
14.
Viinis tegutsev Verein für Konsumenteninformation (tarbijakaitseühing; edaspidi „ühing“) on ühing, millel on õigus taotleda ettekirjutusi tarbijate ühishuvide kaitsmiseks direktiivi 2009/22 tähenduses. Ühing on algatanud menetluse ettekirjutuse saamiseks, mis keelaks Linzis tegutseval INKO, Inkasso GmbH-l (edaspidi „Inko“) sõlmida tasu eest lepinguid krediidi ajatamiseks (edaspidi „tagasimakselepingud“), kui ta ei ole enne seda tarbijatele esitanud VKrG §-des 6 ja 25 sätestatud lepingueelset teavet. (
24
)
15.
Inko pakub krediidiandjatele võlgade sissenõudmise teenust krediidivõtjatelt, kes rikuvad oma krediidilepingut. Sellistele krediidivõtjatele pakub Inko krediidiandja nimel tagasimakselepingut. Krediidivõtjal on aega kolm päeva, et otsustada, kas maksta kogu tagasimaksmata võlg tagasi või täita valmistrükitud vorm (edaspidi „võla osamaksete kaupa tagasimaksmise leping“), mis tuleb Inkole tagastada. See leping näeb ette järgmist: i) krediidivõtja tunnistab, et tagasimaksmata võlg tuleb tagasi maksta koos algses lepingus ette nähtud kohustuste rikkumisest tulenevate kuludega; ii) krediidivõtja nõustub järgima tagasimaksegraafikut; iii) krediidivõtja kohustub võla tagasi maksma igakuiste osamaksete kaupa; ning iv) krediidivõtja nõustub tingimusega, et tema maksetest arvatakse kõigepealt maha Inko tasud ning seejärel krediidiandja nõuded ja viivised. Kõnealused tasud ja viivised (edaspidi „sissenõudekulud“) moodustavadki tasu Inko teenuste eest.
16.
Ühing väidab, et Inko peab krediidivõtjatele enne selliste lepingute sõlmimist esitama seaduses ette nähtud lepingueelse teabe. Inko vaidleb vastu. Tema väitel sõlmivad tagasimakselepingu krediidivõtja ja krediidiandja. Inko ise sellise lepingu pool ei ole, mistõttu ei ole tal ka kohustust lepingueelset teavet esitada. Kuna toimingutega, mida Inko teeb oma klientide nimel, ei kaasne võla ajatamist tasu eest, jääb tema tegevus igal juhul väljapoole direktiivi 2008/48 reguleerimisala.
17.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ühing ei ole tõendanud, et Inko nõuab viiviseid ja tasusid summas, mis on suurem kui summa, millele krediidiandjatel oleks Austria õiguse kohaselt õigus siis, kui nad nõustuksid võla osamaksete kaupa tagasimaksmisega ise, s.o ilma Inko vahenduseta. Ühing võitis menetluse esimeses astmes. Inko võitis menetluse osaliselt apellatsiooniastmes. Mõlemad on esitanud kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes soovib teada, kas Inko tegevus jääb direktiivi 2008/48 reguleerimisalasse, ja on seepärast esitanud Euroopa Kohtule järgmised küsimused:
„1.
Kas inkassofirma, kes pakub seoses nõuete sissenõudmisega oma äritegevuse raames klientide ülesandel nende võlgnikele võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepinguid, kusjuures ta arvestab oma tegevuse eest juurde kulud, mille lõppkokkuvõttes peavad tasuma võlgnikud, tegutseb „krediidivahendajana“ [direktiivi 2008/48] artikli 3 punkti f tähenduses?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav:
Kas võla osamaksete kaupa tagasimaksmise leping, mis sõlmitakse inkassofirma vahendusel [krediidivõtja] ja [krediidiandja] vahel, on võlgade „tasuta ajatamine“ direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses, kui [krediidivõtja] kohustub selles üksnes tasuma maksmisele kuuluva summa ning sellised viivised ja kulud, mille ta oleks maksetega hilinemise tõttu pidanud seaduse alusel tasuma igal juhul ehk ka ilma sellist lepingut sõlmimata?“
18.
Kirjalikud seisukohad on esitanud ühing, Inko, Prantsusmaa, Saksamaa ja Leedu valitsus ning Euroopa Komisjon. 25. veebruaril 2016 esitasid nimetatud pooled peale Prantsusmaa ja Leedu valitsuse oma suulised seisukohad.
Õiguslik hinnang
Esialgsed märkused
19.
Põhikohtuasjas on menetlemisel kollektiivhagi, mille ühing on esitanud tarbijate nimel üldiselt. Seega ei ole analüüsimiseks olemas konkreetset algset lepingut, nagu ei ole ka midagi sellist, mis viitaks sellele, kas mõni konkreetne algne leping jääks või ei jääks direktiivi 2008/48 reguleerimisalasse. Samamoodi puudub teave selle kohta, kas võlgade sissenõudjad, nagu näiteks Inko, tarnivad kaupu või osutavad teenuseid kõrvaltegevusena direktiivi 2008/48 artikli 7 tähenduses.
20.
See, kuidas kvalifitseeritakse krediidiandjate, lepingut rikkuvate krediidivõtjate ja võlgade sissenõudjate vahelisi õiguslikke suhted ning milliseid reegleid nende suhtes kohaldatakse, on liikmesriigiti erinev. Austria õigusest tulenev olukord ei ole täiesti selge. Nii väidab ühing, et kui krediidivõtja sõlmib inkassofirmaga võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu, ei riku ta enam algsest lepingust tulenevaid kohustusi, sest ta ei hiline enam oma maksetega. Inko ei ole selle kohta oma arvamust väljendanud. Ta märgib, et Austria õiguse kohaselt ei ole võlgade sissenõudjatel õigust algatada kohtumenetlusi tagasimaksmata võlgade sissenõudmiseks krediidiandjate nimel. Võlgade sissenõudjad ei ole algse lepingu pooled ja neil on keelatud selle alusel tagasimaksmata võlgu ära osta. Inko väitel tegutsevad tagasimaksmata võlgade sissenõudjad kõigest krediidiandjate esindajatena.
21.
Need on siseriikliku õiguse küsimused, mis jäävad siseriiklike kohtute pädevusse. Euroopa Kohus ei pea nendele vastama selleks, et teha otsus käesolevas asjas, kus on arutusel küsimus, kas võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingud, nagu Inko neid vahendab, on krediidilepingud direktiivi 2008/48 tähenduses. Mulle tundub, et sellised lepingud on tõepoolest direktiivi artikli 3 punktis c määratletud krediidilepingu mõistega hõlmatud. Võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu näol on nimetatud sätte tähenduses tegemist „tasumise edasilükkamise[ga]“ või „muu samalaadse finantstehingu vormi[ga]“, kuna (algse lepingu järgne) krediidiandja annab krediidivõtjale selles vormis tagasimakselepingutega täiendavat või uut krediiti.
22.
Artikkel 6 sisaldab üksikasjalikke nõudeid arvelduskrediidi vormis sõlmitavate krediidilepingute ja teatud spetsiifiliste krediidilepingute eelsele teabele. Eelotsusetaotluses ei ole midagi selle kohta, kas vaidlusalused krediidilepingud on selle sättega hõlmatud, ja eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selles küsimuses ka juhiseid palunud. Sellegipoolest, artikli 5 sätted peegelduvad artiklis 6 ja minu seisukohad esimese kohta kehtivad analoogia alusel ka teise kohta. (
25
)
Esimene küsimus
23.
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas inkassofirma, mis pakub lepingut rikkuvatele krediidivõtjatele krediidiandjate nimel võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepinguid tasu eest, on hõlmatud krediidivahendaja mõistega, nagu see on määratletud direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis f.
24.
Minu seisukoht on, et sellist teenust pakkuv inkassofirma on selle sättega hõlmatud.
25.
Esiteks, seda tõlgendust toetab artikli 3 punkti f sõnastus. (
26
) Nii näeb see säte ette neli tingimust, mis peavad olema krediidivahendaja puhul direktiivi 2008/48 tähenduses täidetud. Vastav isik peab: i) olema füüsiline või juriidiline isik; ii) ta ei tohi tegutseda krediidiandjana; iii) ta peab tegutsema oma kaubandus-, majandus- või kutsetegevuse raames (ja osutama artikli 3 punkti f alapunktides i–iii loetletud teenuseid); ning iv) tema teenused peavad olema tasulised. (
27
)
26.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab küll asjaolusid veel kontrollima, kuid mulle tundub eelotsusetaotluse ja siseriikliku kohtu toimikus sisalduva Inko näidislepingu põhjal, et Inko tegevuse hulka kuulub ka võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingute esitamine algset lepingut rikkuvatele krediidivõtjatele. Artikli 3 punkt f näeb ette, et krediidivahendaja on see, kes teeb järgmist: „i) esitleb või pakub tarbijatele krediidilepinguid, ii) abistab tarbijaid, tehes krediidilepingutega seotud ettevalmistavat tööd, välja arvatud punktis i nimetatud tegevus, või iii) sõlmib tarbijatega krediidilepinguid krediidiandja nimel“. See sõnastus on piisavalt lai, et hõlmata ka Inko tegevust. (
28
)
27.
Teiseks, minu arvates on see tõlgendus kooskõlas ka direktiivi 2008/48 kahe eesmärgiga: tarbijakaitse tagamine ja tõelise siseturu loomine. (
29
)
28.
Krediidiandjad ja vajaduse korral krediidivahendajad peavad aegsasti enne seda, kui krediidileping või -pakkumine krediidivõtjale siduvaks muutub, esitama artikli 5 lõikes 1 loetletud 19 punktist koosneva kohustusliku lepingueelse teabe. Selle hulka kuulub teave krediidivõtja olukorra kohta juhul, kui see oma maksetega hilineb või võlga tagasi ei maksa. (
30
) Enamik krediidivõtjaid ei arva krediidilepingut sõlmides, et nad võlga tagasi ei maksa; lisaks on teada, et kõik krediidivõtjad ei mõtle läbi lepingueelses teabes kirjeldatud krediidilepingu rikkumiste tagajärgi või ei teadvusta neid endale täielikult. Inko näidislepingus ette nähtud kolmest päevast ei piisa, et krediidivõtja saaks oma seisukoha läbi mõelda. Kui krediidivõtjal on valida vaid kogu tagasimaksmata võla tagasimaksmise ja võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu sõlmimise vahel, siis vaevalt tal tegelikult on valikut. Kui tal oleks võimalik kogu tagasimaksmata võlg kohe tagasi maksta (mis oleks odavam valik, kuna see vähendaks tema vastutust täiendavate kulude eest), siis arvatavasti ta oma lepingut ei rikuks. Kolm päeva on krediidivõtja jaoks liiga vähe ka selleks, et võrrelda võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu kulusid teiste krediidiandjate pakutavate alternatiivsete lahendustega.
29.
Seega on minu arvates kõrgetasemelise tarbijakaitse tagamise eesmärgiga rohkem kooskõlas see, et krediidivahendaja on kohustatud esitama artikli 5 lõikes 1 ette nähtud teabe eelkõige siis, kui krediidiandja seda teavet ei anna. Vastasel korral jääb krediidivõtja ilma just sellest kaitsest, mille tagamiseks direktiiv 2008/48 on mõeldud. (
31
) Artikli 5 lõikes 1 sätestatud kohustuse täitmiseks tuleb kõnealune teave krediidivõtjale esitada aegsasti enne seda, kui võla osamaksete kaupa tagasimaksmise leping siduvaks muutub. (
32
) Selle põhjuseks on asjaolu, et võla sissenõudja on artikli 3 punkti f tähenduses isik, kes: i) esitleb või pakub tarbijatele krediidilepinguid või ii) teeb krediidilepingutega seotud ettevalmistavat tööd või iii) sõlmib tarbijatega krediidilepinguid krediidiandjate nimel. On selge, et selle kohustuse täitmiseks on vaja rohkem kui Inko pakutavat kolme päeva. Artikli 5 lõike 1 kohaselt on lepingueelset teavet esitama kohustatud „krediidiandja ja vajaduse korral krediidivahendaja“. Seega võib selle teabe enne seda, kui krediidivõtja võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingule alla kirjutab, teoorias esitada krediidiandja. Tegelikult aga ei viita miski sellele, et krediidiandjad tõepoolest sellist lepingueelset teavet annavad. (Ja isegi kui annavad, ei muudaks see põhimõtet, et sama kohustus kehtib ka krediidivahendajatele.)
30.
Seda tõlgendust toetab artikli 5 lõige 6, mis kohustab liikmesriike tagama, et krediidiandjad ja ‑vahendajad annavad krediidivõtjatele piisavalt selgitusi, et need saaksid enne lepingu sõlmimist hinnata sellega seotud aspekte, nagu näiteks võla tasumata jätmisest tulenevaid tagajärgi. Lisaks on see tõlgendus kooskõlas eesmärgiga edendada vastutustundliku teenusepakkumise põhimõtteid krediidisuhte kõikides etappides. (
33
)
31.
Arvatavasti on see kooskõlas ka tõelise siseturu loomise eesmärgiga, kuna krediidivahendaja mõiste peaks olema sama tähendusega kõigis liikmesriikides. Niisiis peaks lepingueelse teabe esitamise kohustus kehtima kõigile, kes osutavad võlgade sissenõudmise teenuseid, nagu seda teeb näiteks Inko.
32.
Inko väidab, et krediidivahendaja viib kokku krediidiandjad ja krediidivõtjad. Võlgade sissenõudjad ei saa – nii ta väidab – olla krediidivahendajad, nende tegevus on seotud krediidilepinguga, mis on olemas enne seda, kui võlgade sissenõudja esitab krediidivõtjale oma ettepaneku. Direktiivi 2008/48 artiklis 21 (pealkirjaga „Krediidivahendajate teatud kohustused tarbijate ees“) sätestatud kohustused ei saa seega kehtida inkassofirmadele. Inko lisab, et krediidivahendaja mõiste on 2014/17 artikli 4 lõikes 5 määratletud sarnaselt direktiivis 2008/48 sätestatuga ja et mõlemat sätet tuleb tõlgendada koos. Direktiivi 2014/17 kontekstist nähtub selgesti, et direktiivi tähenduses krediidivahendajate tegevus inkassofirmade tegevust ei hõlma. Lõpetuseks lisab Inko, et kui tõlgendada artikli 3 punkti f nii, et see on kohaldatav ka võlgade sissenõudjate suhtes, oleks selle kohaldamisala liiga lai. Sellisel juhul hõlmaks see ka kutsetegevust, mida direktiiv 2008/48 ei ole kunagi mõeldud reguleerima, eriti näiteks juristide oma, kel on Austrias õigus osutada inkassoteenuseid.
33.
Mulle tundub, et „krediidivahendaja“ on üldmõiste, mis hõlmab mitut liiki tegevusi. (
34
) Eri liikmesriigid määratlevad seda mõistet erinevalt ja kohaldavad seda eri liiki äritegevuste suhtes. (
35
) Tõsi, võlgade sissenõudmine ei ole tegevus, mida seostatakse tavalisemat laadi krediidivahendaja (nt tarbijakrediidi maakleri) tegevusega. Samas on sellised maaklerid just üks direktiivi 2008/48 artiklis 21 nimetatud krediidivahendajatest. Selle sätte kohaselt peab krediidivahendaja avaldama selle, kas ta teeb koostööd ainult ühe või mitme krediidiandjaga või tegutseb sõltumatu maaklerina, ja oma teenuste tasu (kui see on olemas) ning teavitama krediidivõtjat oma teenuste tasust krediidi kulukuse aastamäära arvutamiseks. Loogiliselt võttes kehtivad need kohustused samamoodi ka võlgade sissenõudjatele, kui need pakuvad tarbijatele võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepinguid, kuna nad esindavad oma kliente ja võtavad oma teenuste eest tasu. (
36
)
34.
Direktiiv 2014/17 kehtestab ühise raamistiku lepingutele, mis hõlmavad tarbijatele hüpoteegiga tagatud krediidi andmist või on muul viisil seotud elamukinnisvaraga. Sellega seoses on krediidivahendajatele ette nähtud erikord. (
37
) Kuigi krediidivahendaja mõiste on direktiivi 2014/17 artikli 4 lõikes 5 ja direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis f määratletud sarnaselt, ei tulene sellest, et esimene piirab teise ulatust. Direktiivi 2008/48 ei kohaldata krediidilepingute suhtes, mis on tagatud hüpoteegiga või mille eesmärk on omandiõiguste omandamine või säilitamine (artikli 2 lõike 2 punktid a ja b). Minu arvates ei saa küsimusel, kas inkassofirma on võimeline täitma näiteks direktiivi 2014/17 11. peatükis sätestatud kohustusi, direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti f tõlgendamisel olla tähtsust. Inko arvas, et laia tõlgendamise korral hõlmaks direktiiv 2008/48 ka juriste, kes võlgade sissenõudmise teenuseid ei osuta. Lihtne vastus sellele on aga, et õigusnõustamist pakkudes ei täida juristid artikli 3 punkti f alapunktides i–iii loetletud ülesandeid. (
38
)
35.
Viimaseks on Leedu valitsus (kes leiab, et vastata tuleks ainult esimesele küsimusele) seisukohal, et artikli 3 punkti f tähenduses peab krediidivahendaja tegevus toimuma enne krediidilepingu sõlmimist. Tagasimaksmata võla haldamine ei ole seotud algse lepingu läbirääkimise või ettevalmistamisega.
36.
Mina selle seisukohaga ei nõustu. Esiteks ei sätesta artikli 3 punkt f, et krediidivahendaja tegevus peab toimuma enne krediidilepingu sõlmimist. See on rohkem kooskõlas direktiivi 2008/48 sõnastuse ja eesmärkidega, milleks on mitte piirata sel moel krediidivahendaja mõistet. Teabe esitamise kohustus kehtib hoopis kogu lepingu kehtivusajal, eriti aga siis, kui krediidivõtjale pakutakse finantskokkulepet, mis on hõlmatud krediidilepingu mõistega direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti c tähenduses. (
39
) Teiseks, käesolevas asjas kõne all olev leping ei ole krediidiandja ja ‑võtja vaheline algne leping. Jutt käib hoopis võla sissenõudja koostatud võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingust. (
40
) Kuna mitte miski ei viita sellele, kas algsed lepingud jäävad direktiivi 2008/48 reguleerimisalasse, ei saa eeldada, et krediidivõtjad saavad lepingueelse teabe kätte enne seda, kui need lepingud neile siduvaks muutuvad. Kui Inko-sugused üksused ei ole artikli 3 punkti f tähenduses krediidivahendajad, ei ole neil ka kohustust anda teavet enne seda, kui võla osamaksete kaupa tagasimaksmise leping siduvaks muutub. Seega jääksid krediidivõtjad ilma direktiiviga 2008/48 tagatud kaitsest, kuna neile ei antaks lepingueelset teavet protsessi üheski etapis, eriti aga siis, kui nad sõlmivad krediidilepingut krediidi tagasimaksmise edasilükkamise kohta. Igal juhul nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, et Inko tegevus algab enne seda, kui krediidivõtja need lepinguid sõlmib. (
41
)
37.
Seepärast järeldan, et inkassofirma, kes pakub tarbijatele krediidiandjate nimel võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepinguid tasu eest, on krediidivahendaja direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti f tähenduses.
Teine küsimus
38.
Kui krediidivõtja sõlmib võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu ja kohustub ära maksma kogu oma tagasimaksmata võla koos mis tahes kuludega ja algse lepingu (või asjakohaste siseriiklike õigusnormide) rikkumisest tulenevate viivistega, siis kas selline leping jääb direktiivi 2008/48 reguleerimisalast välja, kuna tegemist on krediidilepinguga, mis on seotud „olemasoleva võla tasuta ajatamisega“ artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses?
39.
Saksamaa valitsuse seisukoht on, et krediidivõtjale tasulist lepingut ei saa pidada tasuta lepinguks direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses isegi siis, kui võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingust tulenevad kulud ei ole algsest lepingust tulenevatest suuremad. Võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingust tulenevate kulude näol on tegemist tasuga artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses. Prantsusmaa valitsus (kes vastab ainult teisele küsimusele) on seisukohal, et võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingutest tulenevad krediidivõtjatele täiendavad kulud siis, kui: i) krediidivõtja maksab sellise lepingu alusel rohkem kui siis, kui tema võla tagasimaksmine oleks korraldatud teisiti; ja ii) võla sissenõudja kulud kantakse otseselt või kaudselt üle krediidivõtjale. Komisjon väidab, et tuleb kindlaks määrata, kas krediidivõtja peab võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu korral maksma rohkem, kui ta maksaks ilma sellise lepinguta.
40.
Mida tähendab sõna „tasuta“ direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punktis j? Kas Inko pakutavad lepingud on selle sättega hõlmatud?
41.
Direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punktis j sisalduv sõna „tasuta“ ei ole määratletud. Paistab, et selleks, et see sõna oleks direktiivi ülesehitusega kooskõlas, tuleks seda tõlgendada kooskõlas artikli 2 lõike 2 punktis f sisalduva fraasiga „ilma intressita [ja] muude tasude[ta]“. (
42
) Lisaks tuleb sõna „tasu“ tõlgendada kooskõlas artikli 3 punktis g määratletud mõistega „krediidi kogukulu tarbijale“. See mõiste on määratletud laialt ja selle hulka on arvatud „kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada“. See on piisavalt lai määratlus, et selle alla mahuksid ära ka algse lepingu krediidivõtjapoolsest rikkumisest tulenevad võla sissenõudmise kulud olenemata sellest, kas tasu nõuab krediidiandja ise või tema eest mõni inkassofirma.
42.
Artikli 2 lõike 2 punkti j eesmärk on jätta direktiivi 2008/48 reguleerimisalast välja sellised krediidilepingud, millest krediidivõtjale ei tulene täiendavaid kulusid. Sõna „tasuta“ tuleb tõlgendada tavalise tähenduse põhjal, seadusandlikus kontekstis ning vastavalt nende õigusnormide eesmärkidele, mille osa ta on. (
43
) Seega on minu arvates küsimus selles, kas vaidlusalused lepingud võla osamaksete kaupa tagasimaksmise kohta on krediidivõtjale ilma kuludeta. Ehk väga lihtsalt: kas sellised lepingud on tasuta?
43.
Lepingu rikkumisest tulenevad võla sissenõudmise kulud peaksid olema kindlaks määratud algses krediidilepingus. (
44
) Krediidiandjate jaoks ei ole ebaharilik delegeerida tagasimaksmata võlgade sissenõudmist kolmandatele isikutele, sest see on nende jaoks tõhusam, kui seda ise teha. Kuna sissenõudmisega kaasnevad kulud, mille eest vastutab algset lepingut rikkuv krediidivõtja, ei saa öelda, et see protsess on krediidivõtjale tasuta. Inko ei eita, et ta võtab oma teenuste eest tasu. Seega ei saa neid ka tasuta teenusteks pidada. Esimene küsimus on, kas lepingutest, mida Inko sõlmib krediidiandjate nimel krediidivõtjatega, tulenevad krediidivõtjale kulud direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g tähenduses. Siseriikliku kohtu toimikus oleva tagasimakselepingu näidise põhjal tundub, et sissenõudmise kulud peab kandma tõepoolest krediidivõtja. (
45
)
44.
Näidislepingus on muu hulgas täpsustatud järgmine: i) krediidiandja nõue ja kulud (98,75 eurot); ii) Inko tasud juhul, kui ta nõustub krediidiandjat esindama, järgmistes summades: 15,65 eurot (töötlustasu); 14,28 eurot (esimese meeldetuletuse eest); 9,36 (dokumenditasu) – vahesumma: 39,29 eurot; ja iii) uue võla summa 138,04 eurot (39,29 eurot +98,75 eurot). Lisanduvad täiendavad tasud: intress: 0 eurot (
46
); toimiku pidamise kuutasu (3,12 eurot kuus); 15,96 eurot iga meeldetuletuse eest; ja 45 eurot sissenõudmistasu – kokku 64,08 eurot. (
47
)
45.
Inko ei paku ühtki tasuta lepingut. Sellest tulenevad rahalised tagajärjed, millega seoses peaks krediidivõtjatele jääma võimalus teha teadlik valik.
46.
Kas artikli 2 lõike 2 punkti j puhul on oluline see, kas krediidivõtja maksab võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingust tulenevad kulud krediidiandjale, kes seejärel maksab inkassofirmale, või kas ta maksab need kohe inkassofirmale?
47.
Minu arvates ei ole.
48.
Eelotsusetaotlusest ja siseriikliku kohtu toimikus sisalduvatest materjalidest nähtub selgesti, et põhikohtuasjas vastutab nende kulude maksmise eest (vähemalt kaudselt) algse krediidilepingu järgi tegelikult krediidivõtja. (
48
)
49.
Kas selleks, et Inko pakutava lepingu kulud jääksid artikli 2 lõike 2 punkti j kohaldamisalast välja, peavad vaidlusalused kulud olema suuremad kui kulud, mis tulenevad krediidivõtja poolt rikutud algsest lepingust? (
49
)
50.
Minu arvates tuleb sellele küsimusele vastata eitavalt.
51.
Selline tingimus, mida artikli 2 lõike 2 punkti j sõnastuses ei ole, on minu arvates vastuolus direktiivi 2008/48 tarbijakaitse eesmärgiga. Kogu direktiivis kasutatud seadusandlik põhimõte on, et tarbija, kes on nõuetekohaselt ja täielikult informeeritud, on paremini valmis oma võlakohustuste eest vastutust võtma. (
50
)
52.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas artikli 2 lõike 2 punkti j tõlgendusel on tähtsust direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 6 toimimise jaoks.
53.
Minu arvates ei ole. Kumbki säte näeb ette eraldi korra. Artikli 2 lõike 2 punkti j puhul ei ole liikmesriikidel kaalutlusõigust; see säte jätab direktiivi 2008/48 reguleerimisalast välja krediidilepingud, mis on krediidivõtjale tasuta.
54.
Artikli 2 lõikega 6 loodud kergema korra puhul aga jääb liikmesriikidele õigus ise valida, kas seda kohaldada või mitte. (
51
) See säte annab neile õiguse otsustada, et ainult teatavad direktiivi 2008/48 sätted on kohaldatavad krediidilepingute suhtes, mis näevad ette, et krediidiandja ja krediidivõtja lepivad kokku võlgade ajatamise või tagasimaksmise meetodid, (
52
) kui krediidivõtja juba rikub algset krediidilepingut ja selline kokkulepe aitaks tõenäoliselt sellise rikkumisega seotud kohtumenetlust vältida ning krediidivõtja ei pea selle tagajärjel täitma algse krediidilepinguga võrreldes halvemaid tingimusi. Artikkel 6 (mis kohaldub muu hulgas „[mis tahes] krediidilepingu või […] muu [eelkõige artikli 2 lõikes 6 osutatud] krediidilepingut puudutava pakkumise“ suhtes) sisaldab loetelu kohustuslikest andmetest, mille krediidiandja ja vajaduse korral krediidivahendaja peavad aegsasti tarbijale esitama enne seda, kui leping või pakkumine sellele siduvaks muutub. Kuna aga Austria ei ole artikli 2 lõikega 6 pakutavat võimalust otsustanud kasutada, jääb põhikohtuasjas menetlemisel olevas vaidluses oluliseks ainult artikkel 5. (
53
)
55.
Seepärast teen järelduse, et kui algne krediidileping näeb ette, et lepingu rikkumise korral vastutab võla sissenõudmisega seotud kulude eest krediidivõtja, ja krediidivõtja sõlmib hiljem inkassofirma vahendatud kokkuleppe alusel krediidiandjaga võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu, siis ei ole selline kokkulepe krediidileping, mis on seotud olemasoleva võla tasuta ajatamisega direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses, isegi juhul, kui krediidivõtja vastutab võla sissenõudmisega seotud kulude eest juba algse krediidilepingu kohaselt või on muidu vastavalt siseriiklikele õigusnormidele kohustatud need kulud ära maksma.
Ettepanek
56.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim kohus) esitatud küsimustele järgmiselt:
—
Inkassofirma, mis pakub tarbijatele tasu eest nende tagasimaksmata võlgade sissenõudmiseks krediidiandjate nimel võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepinguid, on krediidivahendaja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artikli 3 punkti f tähenduses.
—
Kui algne krediidileping näeb ette, et lepingu rikkumise korral vastutab võla sissenõudmisega seotud kulude eest krediidivõtja, ja krediidivõtja sõlmib hiljem inkassofirma vahendatud kokkuleppe alusel krediidiandjaga võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu, siis ei ole selline kokkulepe krediidileping, mis on seotud olemasoleva võla tasuta ajatamisega direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses, isegi juhul, kui krediidivõtja vastutab võla sissenõudmisega seotud kulude eest juba algse krediidilepingu kohaselt või on muidu vastavalt siseriiklikele õigusnormidele kohustatud need kulud ära maksma.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiiv 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66; edaspidi „direktiiv“ või „direktiiv 2008/48“). Direktiivi on muudetud komisjoni 14. novembri 2011. aasta direktiiviga 2011/90/EL (ELT 2011, L 296, lk 35) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. veebruari 2014. aasta direktiiviga 2014/17/EL (ELT 2014, L 60, lk 34): vt punkt 11 allpool. Nende muutmisega ei muudetud vaidlusaluste sätete sõnastust.
(
3
)	Põhjendus 7.
(
4
)	Põhjendus 8.
(
5
)	Põhjendus 9.
(
6
)	Põhjendused 18 ja 19.
(
7
)	Põhjendused 13, 16, 17 ja 24.
(
8
)	Põhjendus 26.
(
9
)	Vt artikli 2 lõike 2 punktid a ja b.
(
10
)	Artiklid 1–3 (I peatükk) käsitlevad direktiivi sisu, reguleerimisala ja mõisteid. Artiklid 4–7 (II peatükk) käsitlevad krediidilepingutele eelnevat teavet ja toiminguid. Lepingueelset teavet käsitlevat artiklit 5 (vt allpool punktid 7 ja 8) artikli 2 lõikes 6 nimetatud ei ole. Artikkel 9 (III peatükk) näeb ette, et iga liikmesriik tagab piiriülese krediidi korral teiste liikmesriikide krediidiandjatele juurdepääsu selles liikmesriigis kasutatavatele andmebaasidele tarbijate krediidivõimelisuse hindamiseks. Artiklid 10, 11, 13, 16 ja 18 (IV peatükk) sisaldavad sätteid krediidilepinguga seotud teabe ja õiguste kohta. Artikkel 19 (V peatükk) reguleerib krediidi kulukuse aastamäära arvutamist ning artiklid 20 ja 21 (VI peatükk) on krediidiandjate ja krediidivahendajate kohta. Viimased, artiklid 22–28 (VII peatükk) ja 29–32 (VIII peatükk) näevad ette vastavalt rakendusmeetmed ning ülemineku- ja lõppsätted.
(
11
)	Nimetatud teave tuleb esitada paberil või muul püsival andmekandjal. Krediidiandja on artikli 5 lõikes 1 osutatud lepingueelse teabe esitamise kohustuse täitnud, kui ta on selle esitanud direktiivi 2008/48 II lisas esitatud Euroopa tarbijakrediidi standardinfo teabelehel. Vt ka minu ettepanek, kohtuasi Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:431, punktid 24–29).
(
12
)	Artikkel 6 sisaldab nõudeid arvelduskrediidi vormis sõlmitavate teatud krediidilepingute ja teatud spetsiifiliste krediidilepingute lepingueelsele teabele. Artikkel 7 sätestab, et artikleid 5 ja 6 ei kohaldata kaupade tarnijate ja teenuste osutajate suhtes, kes tegutsevad krediidivahendajatena kõrvaltegevusena. Mitte kumbki artikkel ei ole käesolevas asjas oluline.
(
13
)	Artikli 21 punkt a.
(
14
)	Vastavalt artikli 21 punktid b ja c.
(
15
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/22/EÜ tarbijate huve kaitsvate ettekirjutuste kohta (ELT 2009, L 110, lk 30).
(
16
)	Artikkel 1.
(
17
)	Nõukogu 22. detsembri 1986. aasta direktiiv 87/102/EMÜ tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1987, L 42, lk 48).
(
18
)	Artikkel 2.
(
19
)	Artikkel 3. Selliste asutuste või organisatsioonide näiteks võib tuua eelkõige sõltumatud riigiasutused, kelle ülesandeks on tarbijate huvide kaitsmine, ning organisatsioonid, kelle eesmärk on nende huvide kaitsmine (siseriiklikus õiguses sätestatud tingimustel).
(
20
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. veebruari 2014. aasta direktiiv elamukinnisvaraga seotud tarbijakrediidilepingute kohta ning millega muudetakse direktiive 2008/48/EÜ ja 2013/36/EL ja määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 60, lk 34).
(
21
)	Põhjendused 5–8 ja 15.
(
22
)	Käesolev eelotsusetaotlus ei käsitle elamukinnisvaraga seotud krediidilepinguid. Sellegipoolest püüdis vastustaja kassatsioonimenetluses oma kirjalikes seisukohtades tugineda direktiivile 2014/17.
(
23
)	Seadusjärgse viivise määr on kindlaks määratud ABGB § 1000 lõikes 1. Praegu on see 4%.
(
24
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on vaidlusalused summad 30500 eurot ja 5500 eurot.
(
25
)	Vt ka allpool punkt 54.
(
26
)	Vt ka põhjendused 16 ja 17.
(
27
)	Vt punkt 6 eespool.
(
28
)	Vt punktid 14 ja 15 eespool. Võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu näidise esitas Inko põhikohtuasjas. See sätestab, et kui krediidivõtja jätab mõne osamakse tasumata, on Inkol õigus paluda krediidivõtja tööandjalt krediidivõtja osamaksete mahaarvamist otse tema palgast. Lisaks pakutakse krediidivõtjale võimalust teha tagasimaksete jaoks otsekorraldus Inko nimele.
(
29
)	Direktiivi 2008/48 põhjendused 7 ja 8.
(
30
)	Direktiivi 2008/48 artikli 5 lõikes 1 loetletud kohustusliku lepingueelse teabe hulka, mis tuleb krediidivõtjale esitada, kuuluvad näiteks: viivisintressimäär maksetega hilinemise eest ja selle kohandamise kord ning lepingu rikkumisest tulenevad kulud (artikli 5 lõike 1 punkt l) ning hoiatus seoses tasumata maksetest tulenevate tagajärgedega (artikli 5 lõike 1 punkt m).
(
31
)	Vt nt põhjendustes 7–9 loetletud üldeesmärgid.
(
32
)	Vt põhjendused 18 ja 19.
(
33
)	Vt põhjendus 26.
(
34
)	Vt ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb liikmesriikide tarbijakrediiti käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamist (COM(2002) 443 final (EÜT 2002, C 331 E, lk 200; edaspidi „algne ettepanek“). Krediidivahendaja mõistet on seal kirjeldatud järgmiselt: „üldmõiste, mis võib hõlmata mitmesuguseid tegevusi ja krediidivahendajaid“ (lk 8).
(
35
)	Vt siseturu ja teenuste peadirektoraadi tellitud „Study on Credit Intermediaries in the Internal Market“ („Siseturul tegutsevate krediidivahendajate uuring“), 15.1.2009, punktid 3.20–3.23.
(
36
)	Vt artikli 21 vastavalt punktid a ja b. Krediidi kulukuse aastamäär on direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis i määratletud kui krediidi kogukulu tarbijale.
(
37
)	Vt eelkõige direktiivi 2014/17 11. peatüki artiklid 29–34.
(
38
)	Vt ka algse ettepaneku lk 9: „Juristid ja notarid ei ole põhimõtteliselt hõlmatud, isegi kui tarbija küsib neilt nõu krediidilepingu kohaldamisala kohta või kui nad aitavad lepingut koostada või selle õigsust tõestada, seni, kuni nad piirduvad õigusnõustamisega ega suuna oma kliente konkreetsete võlausaldajate poole.“
(
39
)	Vt põhjendus 24.
(
40
)	Vt punkt 21 eespool.
(
41
)	Vt punkt 15 eespool.
(
42
)	Põhjenduses 13 on märgitud, et direktiivi 2008/48 ei kohaldata teatavat liiki krediidilepingute suhtes, millest krediidivõtjale kulusid ei tulene või need on väheolulised. Algses ettepanekus olid ette nähtud erandid maksete edasilükkamist käsitlevatele lepingutele vms finantskokkulepetele, nagu näiteks makse- või deebetkaardid, kui need on tasuta ja lõpevad kolme kuu jooksul. Artikli 2 lõike 2 punktiga j võrdväärset sätet ei lisatud dokumenti: muudetud ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigusnormide ühtlustamise tarbijakrediidilepingute kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EÜ (COM(2005) 483 final).
(
43
)	Vt kohtuotsus, 5.7.2012, Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, punkt 32).
(
44
)	Vt nt direktiivi 2008/48 artikli 5 lõike 1 punkt l.
(
45
)	Vt punktid 16 ja 27 eespool.
(
46
)	On selge, et see summa võib lepingusuhte jooksul kasvada.
(
47
)	Tuleb meeles pidada, et tasud võivad suureneda. Lõppsumma sõltub tehtud meeldetuletuste arvust. Lühidalt: esimesed tasud moodustavad u 40% krediidiandja nõudest. Näidislepingu puhul, kus krediidiandja nõue ja kulud ulatuvad 98,75 euroni, moodustavad täiendavad tasud u 65% krediidiandja nõudest. Esitatud arvud on näitlikud. Inko kulude suhe tagasimaksmata võlgadesse sõltub selgelt krediidiandjale tagasi maksmata võla konkreetsest suurusest.
(
48
)	Vt punkt 44 eespool.
(
49
)	Vt punkt 17 eespool.
(
50
)	Vt põhjendused 24 ja 26. Vt ka kohtuotsus, 18.12.2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punkt 21).
(
51
)	Artikli 2 lõige 6 lisati direktiivi 2008/48 siis, kui direktiiv oli nõukogus veel arutamisel; vt vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 251 lõike 2 teisele lõigule esitatud komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, mis käsitleb nõukogu ühist seisukohta eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv tarbijakrediidilepingute kohta (COM(2007) 546 final, 21.9.2007), lk 3.
(
52
)	Vt punkt 5 eespool.
(
53
)	Vt punkt 22 eespool.