62024CJ0668
EUROOPA KOHTU OTSUS (kümnes koda)
29. jaanuar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 1999/70/EÜ – Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) raamkokkulepe tähtajalise töö kohta – Tähtajalised töölepingud süvamuusikasihtasutuste sektoris – Järjestikuste tähtajaliste lepingute alusel tööle võetud töötaja – Klausel 5 – Järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise kuritarvitamise eest karistamiseks ette nähtud meetmed – Riigisisesed õigusnormid, millega ei ole lubatud töölepingute ümberkvalifitseerimine, kuid nähakse muu hulgas ette tekitatud kahju hüvitamine
Kohtuasjas C‑668/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tribunale di Milano (Milano esimese astme kohus, Itaalia) 7. oktoobri 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 11. oktoobril 2024, menetluses
Eliz Erkut Duygu
versus
Fondazione Teatro alla Scala di Milano,
EUROOPA KOHUS (kümnes koda),
koosseisus: koja president J. Passer, kohtunikud D. Gratsias ja B. Smulders (ettekandja),
kohtujurist: R. Norkus,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
E. Erkut Duygu, esindajad: avvocati F. Andretta, E. Casali ja L. De Andreis,
–
Fondazione Teatro alla Scala di Milano, esindajad: avvocati G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni ja A. Rampolla,
–
Itaalia valitsus, esindaja: S. Fiorentino, keda abistasid avvocati dello Stato L. Fiandaca ja A. Giovannini,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: S. Delaude ja D. Recchia,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (EÜT 1999, L 175, lk 43; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368), lisas toodud 18. märtsil 1999 sõlmitud tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe (edaspidi „raamkokkulepe“) klausleid 4 ja 5.
2
Taotlus on esitatud baleriini Eliz Erkut Duygu ja Fondazione Teatro alla Scala di Milano (Sihtasutus Milano Ooperiteater, Itaalia; edaspidi „sihtasutus“) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kuidas kvalifitseerida pooltevaheline töösuhe, mis põhineb aastatel 2016 kuni 2019 järjestikku sõlmitud tähtajalistel töölepingutel.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 1999/70 artikli 2 esimeses lõigus on ette nähtud:
„Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud normid 10. juuliks 2001 või tagavad, et hiljemalt sel kuupäeval on tööturu osapooled kehtestanud vajalikud meetmed kokkuleppe teel, kusjuures liikmesriigid peavad võtma vajalikud meetmed, et tööturu osapooled saaksid igal ajal tagada käesolevas direktiivis ettenähtud tulemuste saavutamise. Liikmesriigid teatavad sellest viivitamata [Euroopa K]omisjonile.“
4
Raamkokkuleppe üldkaalutluste punkt 8 on sõnastatud järgmiselt:
„teatavate sektorite, kutse‑ ja tegevusalade puhul on tähtajalised töölepingud tüüpiline töötamise vorm ning võivad sobida nii tööandjatele kui ka töötajatele“.
5
Raamkokkuleppe klauslis 4 „Mittediskrimineerimise põhimõte“ on sätestatud:
„1. Töötingimuste osas ei kohelda tähtajalisi töötajaid vähem soodsalt kui võrreldavaid alatisi töötajaid seetõttu, et neil on tähtajaline tööleping või töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused.
[…]
3. Käesoleva klausli kohaldamise korra määravad liikmesriigid, olles konsulteerinud tööturu osapooltega, ja/või tööturu osapooled, pidades silmas ühenduse ja siseriiklikku õigust, kollektiivlepinguid ja praktikat.
[…]“.
6
Raamkokkuleppe klauslis 5 „Meetmed kuritarvituste vältimiseks“ on ette nähtud:
„1. Järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise võimaliku kuritarvitamise vältimiseks kehtestavad liikmesriigid, olles kooskõlas siseriikliku õiguse, kollektiivlepingute või praktikaga konsulteerinud tööturu osapooltega, ja/või tööturu osapooled konkreetsete sektorite ja/või töötajakategooriate vajadusi arvestades ühe või mitu järgmistest meetmetest, juhul kui kuritarvituste vältimiseks puuduvad samaväärsed juriidilised meetmed:
a)
objektiivsed alused, mis õigustaksid selliste töölepingute või töösuhete uuendamist;
b)
järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete maksimaalne kogukestus;
c)
selliste töölepingute või töösuhete uuendamiste arv.
2. Liikmesriigid, olles konsulteerinud tööturu osapooltega, ja/või tööturu osapooled määravad vajaduse korral kindlaks, millistel tingimustel tähtajalisi töölepinguid või töösuhteid:
a)
loetakse järjestikusteks;
b)
loetakse määramata tähtajaga töölepinguteks või töösuheteks.“
Itaalia õigus
30. aprilli 2010. aasta dekreetseadus nr 64
7
Muudetud redaktsioonis 29. juuni 2010. aasta seadusena nr 100 (legge n. 100) (GURI nr 150, 30.6.2010, lk 2) kinnitatud 30. aprilli 2010. aasta dekreetseaduse nr 64 „Kiireloomulised meetmed näitekunsti ja kultuuritegevuse valdkonnas“ (decreto‑legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali) (GURI nr 100, 30.4.2010) artikli 3 lõikes 6 on ühelt poolt sätestatud, et 22. juuli 1977. aasta seaduse nr 426 „Erakorralised meetmed muusikategevuse toetamiseks“ (legge n. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali) (GURI nr 206, 28.7.1977) artikli 3 lõiked 4 ja 5 on süvamuusikasihtasutuste suhtes jätkuvalt kohaldatavad, hoolimata nende muutumisest eraõiguslikuks isikuks. Teiselt poolt on sätestatud, et süvamuusikasihtasutuste suhtes ei kohaldata 6. septembri 2001. aasta seadusandliku dekreedi nr 368 „Direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, rakendamine“ (decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES) (GURI nr 235, 9.10.2001), artikli 1 lõikeid 01 ja 2.
8. augusti 2013. aasta dekreetseadus nr 91
8
Muudetud redaktsioonis 7. oktoobri 2013. aasta seadusena nr 112 (legge n. 112) (GURI nr 236, 8.10.2013, lk 1) kinnitatud 8. augusti 2013. aasta dekreetseaduse nr 91 „Kiireloomulised meetmed kultuuri‑ ja turismiväärtuste ja ‑tegevuse kaitsmiseks, väärtustamiseks ja elavdamiseks“ (decreto‑legge n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo) (GURI nr 186, 9.8.2013) artikli 11 „Kiireloomulised meetmed süvamuusikasihtasutuste saneerimiseks ning kõrgetasemelise riikliku muusikakorralduse elavdamiseks“ lõikes 19 on ette nähtud:
„Süvamuusikasihtasutustega sõlmitakse tähtajatud töölepingud üksnes avaliku konkursi korras. […]“.
Seadusandlik dekreet nr 81/2015
9
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et osa põhikohtuasjas kõne all olevatest lepingutest sõlmiti ajal, mil 15. juuni 2015. aasta seadusandlik dekreet nr 81 „Ühtsed eeskirjad töölepingute kohta ning tööülesannete valdkonna õigusnormide muutmine vastavalt 10. detsembri 2014. aasta seaduse nr 183 artikli 1 lõikele 7“ (decreto legislativo n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183) kehtis oma algses redaktsioonis (GURI regulaarne lisa, nr 144, 24.6.2015; edaspidi „seadusandlik dekreet nr 81/2015“), ning osa nendest lepingutest sõlmiti ajal, mil see dekreet kehtis 9. augusti 2018. aasta seadusena nr 96 kinnitatud 12. juuli 2018. aasta dekreetseadusega nr 87 muudetud redaktsioonis (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 81/2015 muudetud redaktsioonis“).
10
Seadusandliku dekreedi nr 81/2015 artiklis 19 oli sätestatud:
„1.   Töölepingu võib sõlmida tähtajaks, mis ei ole pikem kui 36 kuud.
2.   Kui kollektiivlepingutes ei ole sätestatud teisiti ja tegemist ei ole artikli 21 lõikes 2 sätestatud hooajaliste töödega, ei või sama tööandja ja sama töötaja vaheline tähtajaline töösuhe, mis tuleneb sama taseme ja õigusliku kuuluvusega ülesannete täitmiseks sõlmitud järjestikustest töölepingutest, kesta kauem kui 36 kuud, olenemata kahe lepingu vahele jäävatest katkestusperioodidest. Tähtaja arvutamisel võetakse arvesse ka lähetusperioode, mis hõlmavad sama taseme ja õigusliku kuuluvusega ülesannete täitmist samade isikute vahel tähtajalise töö tegemisel. Kui 36 kuu pikkune maksimaalne aeg on üheainsa lepingu või järjestikuste lepingute alusel möödunud, kvalifitseeritakse leping alates kuupäevast, mil see ajavahemik ületatakse, ümber tähtajatuks lepinguks.
3.   Ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, võib samade isikute vahel sõlmida territoriaalselt pädevas tööhõiveametis teise tähtajalise lepingu maksimaalse kestusega 12 kuud. Kui kirjeldatud menetlust ei järgita ja kui lepingus ette nähtud ajavahemikku ületatakse, kvalifitseeritakse leping alates selle sõlmimise kuupäevast ümber tähtajatuks lepinguks.“
11
Seadusandliku dekreedi artiklis 21 oli ette nähtud:
„1.   Tähtajalise lepingu tähtaega võib töötaja nõusolekul pikendada üksnes juhul, kui lepingu algne kestus on alla 36 kuu, ning igal juhul võib seda 36 kuu pikkuse ajavahemiku jooksul pikendada kuni viis korda, olenemata lepingute arvust. Kui pikendamisi on rohkem, kvalifitseeritakse leping alates kuuenda pikendamise alguskuupäevast ümber tähtajatuks lepinguks.
2.   Kui töötaja võetakse tähtajalise lepinguga uuesti tööle kümne päeva jooksul pärast alla kuue kuu pikkuse lepingu lõppemist või 20 päeva jooksul pärast üle kuue kuu pikkuse lepingu lõppemist, kvalifitseeritakse teine leping ümber tähtajatuks lepinguks. Käesoleva lõike sätteid ei kohaldata töötajate suhtes, kes teevad töö‑ ja sotsiaalpoliitika ministeeriumi dekreedis nimetatud hooajalisi töid, ega kollektiivlepingutes ette nähtud juhtudel. Vabariigi presidendi 7. oktoobri 1963. aasta dekreedi nr 1525 sätteid kohaldatakse kuni teises lauses nimetatud dekreedi vastuvõtmiseni.
[…]“.
12
Seadusandliku dekreedi artikli 29 lõikes 3 oli sätestatud:
„Artikli 19 lõikeid 1–3 ja artiklit 21 ei kohaldata 29. juuni 1996. aasta seadusandlikus dekreedis nr 367 nimetatud muusikatootmise sihtasutuste loominguliste ja tehniliste töötajate suhtes.“
13
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on viimati nimetatud säte jätk varasemale sättele, nimelt 6. septembri 2001. aasta seadusandliku dekreedi nr 368 artikli 11 lõikele 4, mis nägi ette, et seadusandliku dekreedi artiklites 4 ja 5 sätestatud eeskirju, mis käsitlevad vastavalt tähtajalistele lepingutele kohaldatavaid ajalisi ja põhjuslikke piiranguid ning nõuete täitmata jätmise korral lepingu ümberkvalifitseerimist tähtajatuks lepinguks, ei kohaldata muusikatootmise sihtasutuste loominguliste ja tehniliste töötajate suhtes.
14
Seadusandliku dekreedi nr 81/2015 muudetud redaktsioonis oli artiklis 19 sätestatud:
„1.   Töölepingu võib sõlmida tähtajaks, mis ei ole pikem kui 12 kuud. Lepingut võib sõlmida pikemaks ajaks, kuid mitte kauemaks kui 24 kuud, üksnes juhul, kui on täidetud vähemalt üks järgmistest tingimustest:
a)
see on põhjendatud ajutiste ja objektiivsete vajadustega, mis ei ole seotud tavapärase tegevusega, või vajadusega asendada teisi töötajaid;
b)
see on põhjendatud tavapärase tegevuse ajutise, olulise ja ettenägematu suurenemise vajadusega. […]
((b-bis)
see on põhjendatud artiklis 51 osutatud kollektiivlepingutes ette nähtud erivajadustega.))
((1.1 Kuni 30. septembrini 2022 võib vastavalt lõike 1 punktile b‑bis artiklis 51 osutatud kollektiivlepingutes nimetatud erivajaduste korral näha töölepingus ette pikema ajavahemiku kui 12 kuud, kuid mitte üle 24 kuu, nagu on sätestatud käesoleva artikli lõikes 1.))
1‑bis. Kui leping on sõlmitud pikemaks ajaks kui 12 kuud, kuid lõikes 1 sätestatud tingimused ei ole täidetud, kvalifitseeritakse leping alates kuupäevast, mil 12‑kuuline ajavahemik ületatakse, ümber tähtajatuks lepinguks.
[…]
2.   Kui kollektiivlepingutes ei ole sätestatud teisiti ja tegemist ei ole artikli 21 lõikes 2 sätestatud hooajaliste töödega, ei või sama tööandja ja sama töötaja vaheline tähtajaline töösuhe, mis tuleneb sama taseme ja õigusliku kuuluvusega ülesannete täitmiseks sõlmitud järjestikustest töölepingutest, kesta kauem kui 24 kuud, olenemata kahe lepingu vahele jäävatest katkestusperioodidest. Tähtaja arvutamisel võetakse arvesse ka lähetusperioode, mis hõlmavad sama taseme ja õigusliku kuuluvusega ülesannete täitmist samade isikute vahel tähtajalise töö tegemisel. Kui 24 kuu pikkune maksimaalne aeg on üheainsa lepingu või järjestikuste lepingute alusel möödunud, kvalifitseeritakse leping alates kuupäevast, mil see ajavahemik ületatakse, ümber tähtajatuks lepinguks. […]
3.   Ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, võib samade isikute vahel sõlmida territoriaalselt pädevas tööhõiveametis teise tähtajalise lepingu maksimaalse kestusega 12 kuud. Kui kirjeldatud menetlust ei järgita ja kui lepingus ette nähtud ajavahemik ületatakse, kvalifitseeritakse leping alates selle sõlmimise kuupäevast ümber tähtajatuks lepinguks.“
15
Seadusandliku dekreedi nr 81/2015 muudetud redaktsioonis oli artikkel 21 sõnastatud järgmiselt:
„01.   Lepingut võib pikendada üksnes juhul, kui on täidetud artikli 19 lõikes 1 sätestatud tingimused. Lepingut võib esimese 12 kuu jooksul vabalt pikendada ja seejärel ainult juhul, kui artikli 19 lõike 1 tingimused on täidetud. Esimese ja teise lause sätete rikkumise korral kvalifitseeritakse leping ümber tähtajatuks lepinguks. Käesoleva artikli lõikes 2 nimetatud hooajalisi töid käsitlevaid lepinguid võib uuendada või pikendada, isegi kui artikli 19 lõikes 1 sätestatud tingimused ei ole täidetud. […]
1.   Tähtajalise lepingu tähtaega võib töötaja nõusolekul pikendada üksnes juhul, kui lepingu algne kestus on alla 24 kuu, ning igal juhul võib seda 24 kuu pikkuse ajavahemiku jooksul pikendada kuni neli korda, olenemata lepingute arvust. Kui pikendamisi on rohkem, kvalifitseeritakse leping alates viienda pikendamise alguskuupäevast ümber tähtajatuks lepinguks.
[…]
2.   Kui töötaja võetakse tähtajalise lepinguga uuesti tööle kümne päeva jooksul pärast alla kuue kuu pikkuse lepingu lõppemist või 20 päeva jooksul pärast üle kuue kuu pikkuse lepingu lõppemist, kvalifitseeritakse teine leping ümber tähtajatuks lepinguks. Käesoleva lõike sätteid ei kohaldata töötajate suhtes, kes teevad töö‑ ja sotsiaalpoliitika ministeeriumi dekreedis nimetatud hooajalisi töid, ega kollektiivlepingutes ette nähtud juhtudel. Vabariigi presidendi 7. oktoobri 1963. aasta dekreedi nr 1525 sätteid kohaldatakse kuni teises lauses nimetatud dekreedi vastuvõtmiseni. […]
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
16
Põhikohtuasja hageja Eliz Erkut Duygu töötas aastatel 2014–2019 mitme lepingu alusel sihtasutuse balletitrupi baleriinina. Täpsemalt sõlmis ta pärast balletiõpilasena sõlmitud esimest tähtajalist töölepingut, mis kestis 4. novembrist 2014 kuni 18. jaanuarini 2015, valikumenetluse läbimise järel ajavahemikus 16. augustist 2016 kuni 9. juulini 2019 mitu järjestikust lepingut füüsilisest isikust ettevõtjana.
17
Kuna E. Erkut Duygu leidis, et ta kuulus alaliselt sihtasutuse töötajate koosseisu ja töötas samasugustel tingimustel nagu tähtajatult tööle võetud töötajad, esitas ta eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Tribunale di Milanole (Milano esimese astme kohus, Itaalia), hagi, milles väitis, et lepingud, mille ta sõlmis sihtasutusega füüsilisest isikust ettevõtjana, on õigusvastased. Ta palus tuvastada töösuhte ja nõudis enda tööle ennistamist, kuna järjestikuseid tähtajalisi töölepinguid kuritarvitati.
18
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tema menetluses olev vaidlus kuulub samasse konteksti teiste sihtasutuse tantsijate algatatud kohtuasjadega, mille kohta on Tribunale di Milano (Milano esimese astme kohus) juba otsuse teinud. Eelkõige leidis see kohus käesoleva kohtuasja faktilise olukorraga võrreldavas olukorras, et sihtasutuse ja tantsijate füüsilisest isikust ettevõtjana sõlmitud lepingud olid puhtalt fiktiivsed ja neid lepinguid kasutati kohaldatavatest õigusnormidest kõrvalehoidmiseks, ning tuvastas, et tegemist oli töösuhtega. Töötajate tööle ennistamise otsust siiski ei tehtud, kuna võimalus määrata järjestikuste tähtajaliste lepingute kuritarvitamise eest karistuseks nende lepingute ümberkvalifitseerimine tähtajatuks lepinguks välistatakse kohtupraktika suundumuses, mida Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) ühendatud kojad väljendasid esimest korda 2023. aastal. Kõrgeim kohus taganes seega oma varasemast kohtupraktikast, millega sooviti anda järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvitamise korral töösuhte loomisel täielik kaitse ka süvamuusikasihtasutuste sektoris.
19
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab selles kontekstis põhjendatuks esitada Euroopa Kohtule küsimus liidu õiguse tõlgendamise kohta. Kuigi ta on teadlik, et Euroopa Kohus analüüsis 25. oktoobri 2018. aasta kohtuotsuses Sciotto (C‑331/17, edaspidi kohtuotsus Sciotto, EU:C:2018:859) küsimust, mis on sisuliselt sarnane käesolevas kohtuasjas esitatud küsimusega, võttis Itaalia seadusandja pärast seda kohtuotsust esiteks vastu 8. septembri 2019. aasta seadusena nr 81, „Kiireloomulised meetmed süvamuusikasihtasutuste töötajate suhtes“ (legge n. 81 – Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche), kinnitatud 28. juuni 2019. aasta dekreetseaduse nr 59 (decreto‑legge n. 59) (edaspidi „dekreetseadus nr 59“). Teiseks muutis Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) oma kohtupraktikat, mistõttu tuleb Euroopa Kohtult uuesti küsida, kas põhikohtuasjas käsitletavatele töölepingutele kohaldatavad riigisisesed õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud kõrgeim kohus, on liidu õigusega kooskõlas.
20
Sellega seoses täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus kõigepealt, et osa põhikohtuasjas käsitletavatest lepingutest sõlmiti ajal, mil kehtis seadusandlik dekreet nr 81/2015, ja osa nendest ajal, mil kehtis seadusandlik dekreet nr 81/2015 muudetud redaktsioonis.
21
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et ükski neist lepingutest ei kuulu dekreetseaduse nr 59 kohaldamisalasse. Uus õigusakt, mis võeti vastu selleks, et viia riigisisene õigus kooskõlla kohtuotsuses Sciotto väljendatud põhimõtetega, ei ole ratione temporis kohaldatav, kuna see kehtestati pärast E. Erkut Duyguga viimase lepingu sõlmimist.
22
Seejärel rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et vaatamata asjaolule, et süvamuusikasihtasutuste sektori tähtajaliste töölepingute puhul on riigisisesed õigusnormid alati ette näinud korra, mis jätab need asutused teiste majandussektorite suhtes kohaldatava üldise regulatsiooni alt välja, on riigisiseses valdavas kohtupraktikas leitud, et kõik õigusnormid, mis keelavad avaliku sektori kulutuste ohjeldamiseks tähtajatute lepingute sõlmimise, ei takista tähtajatu töösuhte loomist, kui tuvastatakse tähtajaliste töölepingute kuritarvitamine.
23
Nii kujunes kohtupraktikas välja suundumus kaitsta töötajate õiguslikku olukorda ja seega lubada tähtajatu lepingu sõlmimist ka juhul, kui töötajat on keelatud tähtajatult tööle võtta. Sellega seoses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) otsusele nr 6547/2014 ja Corte costituzionale (Itaalia konstitutsioonikohus) otsusele nr 260/2015.
24
Varasemat kohtupraktikat, mis soosis tähtajalise lepingu ümberkvalifitseerimist tähtajatuks lepinguks, pärast kohtuotsuse Sciotto kuulutamist siiski muudeti.
25
Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) leidis nimelt oma kohtuotsustes nr 5542/2023 ja nr 5556/2023, et tähtajalise lepingu ümberkvalifitseerimine tähtajatuks lepinguks ei kuulu süvamuusikasihtasutuste suhtes kohaldatavates riigisisestes õigusnormides ette nähtud karistuste hulka. Kõnealune kõrgeim kohus leidis, et järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise kompenseerimiseks näeb riigisisene õigus eeldatavalt „liidu õiguse rikkumisega tekitatud kahju“ hüvitamiseks ette minimaalse hüvitise 2,5–12 kuu töötasu suuruses summas, ilma et see piiraks võimalust tõendada, et kahju oli suurem.
26
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) käsitles nendes kohtuotsustes sõnaselgelt küsimust, kas tema kohtupraktika on kooskõlas põhimõtetega, mida Euroopa Kohus väljendas kohtuotsuses Sciotto. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on siiski selle kooskõla suhtes kahtlusi, sest Euroopa Kohus näib olevat selles kohtuotsuses selgelt märkinud, et tähtajalise lepingu ümberkvalifitseerimine tähtajatuks lepinguks on ainus meede, millega tagataks tähtajaliste töölepingute kasutamise võimaliku kuritarvitamise korral raamkokkuleppe klausli 5 järgimine.
27
Lisaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohus väljendas diskrimineerimiskeelu põhimõtte horisontaalset siduvat mõju. Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) ei taha aga selle põhimõttega hästi nõustuda. Käesoleva kohtuotsuse punktis 25 viidatud kohtuotsustes väljendas kõrgeim kohus seisukohta, et töötaja ja süvamuusikasihtasutuste vahelised suhted ei ole võrreldavad teiste eraõiguslike tööandjate töötajate suhetega, kui võtta arvesse esimesena nimetatud suhete eripära, mis on seotud nende sihtasutuste peamiselt avalik‑õigusliku olemusega, ehkki nad on muudetud eraõiguslikeks juriidilisteks isikuteks. Seega sarnaneb töötaja ja sihtasutuse vaheline suhe pigem lepingulise suhtega avalikus teenistuses.
28
Eelotsusetaotluse esitanud kohus aga leiab, et see, et eraõiguslik isik täidab avalikke huve teenivaid eesmärke või teda rahastatakse osaliselt riiklikest vahenditest, ei muuda tema eraõiguslikku olemust. Selles kontekstis märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Sciotto, et see, kas tööandja on avalik‑õiguslik või eraõiguslik, ei õigusta iseenesest töötaja väiksemat kaitset.
29
Lõpuks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kohtuotsuse Sciotto punktis 71 tunnistas Euroopa Kohus sõnaselgelt ja kritiseeris süvamuusikasihtasutuste sektori tähtajaliste töötajate diskrimineerimist võrreldes teiste sektorite tähtajaliste töötajatega; Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) eitas kohtuotsustes, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 25, sellist diskrimineerimist.
30
Neil asjaoludel otsustas Tribunale di Milano (Milano esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [raamkokkuleppe] klausleid 4 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja nagu neid on tõlgendanud Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) ühendatud kojad otsustes nr 5542 ja nr 5556/2023 ning mille kohaselt ei saa töösuhete reguleerimise üldnorme, mille eesmärk on karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest nii, et tähtajaline leping kvalifitseeritakse järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvitamise korral automaatselt ümber tähtajatuks lepinguks, kohaldada süvamuusikasihtasutuste tegevusvaldkonna suhtes, kui erinevalt teistest majandussektoritest seisneb selles sektoris ette nähtud meede kahju hüvitamises, kuigi tõendamisnõuded on eelduste mehhanismi abil vähem ranged ning tahtluse või raske hooletuse korral on ette nähtud juhtide vastutus?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Vastuvõetavus
31
Esimesena väidavad sihtasutus ja Itaalia valitsus, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu.
32
Sisuliselt väidavad nad kõigepealt, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei selgita seost liidu õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel ning on esitanud põhikohtuasjas tähtsust omavad asjaolud lünklikult. Nii ei ole näidatud ühegi põhikohtuasjas käsitletava töölepingu täpset kestust ning üldine viide vaidlustele, millega põhikohtuasi on seotud, ei võimalda mõista, kas tegemist on järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvitamisega. Lisaks märgib sihtasutus, et tema ja E. Erkut Duygu vaheline töösuhe põhineb kollektiivlepingul, milles nähakse ette töösuhte maksimaalne kestus 60 kuud, nagu seda võimaldab seadusandliku dekreedi nr 81/2015 artikkel 19. Järelikult ei ole asjaolul, et süvamuusikasihtasutuste sektoris kohaldatavad üldnormid võivad olla raamkokkuleppe klauslitega 4 ja 5 vastuolus, mingit tähtsust, kuna käesoleval juhul ei saa ühelgi juhul tekkida ohtu sellist liiki lepingute järjestikuse kasutamise kuritarvitamiseks töösuhte maksimaalse kogukestuse puudumise tõttu, millest oli ajendatud kohtuotsus Sciotto.
33
Seejärel ei ole eelotsusetaotluses piisavalt täpset kirjeldatud vaidluse riigisisesest õiguslikku raamistikku, mis puudutab nii kohtupraktikat kui ka asjakohaseid õigusnorme. Seega ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus täielikult viidanud tema mainitud kõrgeimate kohtute otsuste sisule ega ka Euroopa Kohtu praktikale. Lisaks viitas eelotsusetaotluse esitanud kohus üksnes osaliselt seadusandliku dekreedi nr 81/2015 artiklile 29, mille lõikes 4 oli ette nähtud, et seda artiklit kohaldatakse, „[i]lma et see piiraks [30. märtsi 2001. aasta] seadusandliku dekreedi nr 165 [„Avaliku sektori asutuste töökorralduse üldeeskirjade kohta“ (GURI nr 106, 9.5.2001, regulaarne lisa nr 112)] artikli 36 kohaldamist. Viimati nimetatud artikkel, nagu seda on tõlgendatud Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) otsustes, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib, oli põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kohaldatav. Selle sätte kohaselt on töötajal õigus sellise kahju hüvitamisele – mis on tekkinud töö tegemisest, millega rikutakse selles sektoris kohaldatavaid tähtajalisi töölepinguid käsitlevaid imperatiivseid sätteid – ning selliselt tekkinud kahju tõendamise koormise leevendamisele. Lisaks peetakse selle asutuse juhti, kus töötaja töötab, vastutavaks riigile tekitatud rahalise kahju eest, kui ta on tahtlikult rikkunud kohaldatavaid tähtajalisi töölepinguid reguleerivaid sätteid või kui ta on olnud raskelt hooletu. Sellisel juhul jääb juht ilma ka oma tulemustasust ning sellist rikkumist võetakse arvesse tema lepingu pikendamisel.
34
Lõpuks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul hinnata küsimust, mille viimane on juba lahendanud kohtuotsuses Sciotto ja 7. märtsi 2018. aasta kohtuotsuses Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus on ainsana pädev tõlgendama ja kohaldama riigisisest õigust, peab Euroopa Kohus võtma arvesse eelotsuse küsimuste õiguslikku konteksti, nagu see on määratletud eelotsusetaotluses (vt 15. mai 2003. aasta kohtuotsus Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, punkt 31, ning 28. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, punktid 56 ja 57 ning seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus võib jätta liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (14. novembri 2024. aasta kohtuotsus S. (kohtukoosseisus muudatuste tegemine), C‑197/23, EU:C:2024:956, punkt 43, ning 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika.).
36
Lisaks peab eelotsusetaotlus vastama Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 nõuetele ja sisaldama seega eelkõige selgitust, millistel põhjustel liikmesriigi kohus tõstatas liidu õigusnormide tõlgendamise küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel näeb.
37
Käesoleval juhul võttis eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukoha põhikohtuasjas käsitletavate lepingute kvalifitseerimise suhtes. Nimelt märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et käesoleva asjaga analoogses faktilises olukorras leidis ta, et füüsilisest isikust ettevõtjast töötajate ja sihtasutuse vahel sõlmitud lepingud on puhtalt fiktiivsed ning neid järjestikuseid lepinguid kuritarvitati, mille eest ei saa karistuseks määrata nende lepingute ümberkvalifitseerimist tähtajatuks töölepinguks. Rõhutades, et need lepingud olid vähemalt potentsiaalselt fiktiivsed ja kuritarvituslikud, esitas eelotsusetaotluse esitanud kohus põhikohtuasja asjakohased faktilised asjaolud omal vastutusel ning selgitas seost liidu õigusnormide ja kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel ning seost taotletud liidu õiguse tõlgenduse ja põhikohtuasja faktiliste asjaolude või eseme vahel.
38
Teiseks nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei nõustunud sellega, et sihtasutuse mainitud kollektiivleping põhikohtuasjas kõne all oleva töösuhte alusena vastavalt seadusandliku dekreedi nr 81/2015 artiklile 19 võiks olla asjakohane. Nimelt tuleb märkida, et lisaks põhikohtuasjas kõne all olevate lepingute kvalifitseerimisele, nagu on kirjeldatud eelmises punktis, viitas eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetatud seadusandliku dekreedi artiklile 29, mille kohaselt ei ole artikli 19 lõigete 1–3 sätted kohaldatavad selliste muusikatootmise sihtasutuste – nagu on kõne all käesolevas asjas – loominguliste ja tehniliste töötajate suhtes.
39
Seejärel, väljendades kahtlusi, kas põhikohtuasja asjaoludele kohaldatavad riigisisesed õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud liikmesriigi kõrgeim kohus, on raamkokkuleppe klauslitega 4 ja 5 kooskõlas, tõi eelotsusetaotluse esitanud kohus esile põhjused, miks tal tekkisid küsimused nende liidu õigusnormide tõlgendamise kohta. Seega järgis ta kodukorra artikli 94 nõudeid.
40
Lisaks tuleb eelotsusetaotluses viidatud kohtupraktika või riigisiseste õigusnormide täpsuse või täielikkuse kohta märkida, et on tõsi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole käesoleval juhul esitanud täpseid viiteid põhikohtuasjas kohaldatavale riigisisesele sättele, mis näeks karistusmeetmena ette võimaluse kohaldada juhtide vastutust raske hooletuse või tähtajalisi töölepinguid käsitlevate riigisiseste õigusnormide tahtliku rikkumise korral. Tuleb siiski tõdeda, et Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) otsuste nr 5542/2023 ja nr 5556/2023 tutvustusest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul kehtis see norm põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal. Kuna seega ei ole välistatud, et see norm kuulub põhikohtuasjas käsitletavatele töölepingutele kohaldatavate õigusnormide hulka, on Euroopa Kohtul piisavalt õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus. Sellest järeldub samuti, et eelotsuse küsimus ei ole selles osas hüpoteetiline.
41
Lõpuks tuleb väite kohta, et Euroopa Kohus on esitatud küsimusele juba vastanud, tuletada meelde, et ELTL artikkel 267 annab liikmesriikide kohtutele äärmiselt ulatusliku pädevuse saata asi Euroopa Kohtusse, kui nad leiavad, et nende lahendada olevas asjas on tekkinud küsimusi, mis nõuavad liidu õigusnormide tõlgendamist. Sellest tuleneb, et kuigi väljakujunenud kohtupraktika liidu õiguse mingis küsimuses võib viia Euroopa Kohtu määruse vastuvõtmiseni tema kodukorra artikli 99 alusel, ei saa kõnealuse kohtupraktika olemasolu kuidagi mõjutada eelotsusetaotluse vastuvõetavust juhul, kui liikmesriigi kohus otsustab oma kaalutlusõigust kasutades saata asja ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtusse (19. juuni 2025. aasta kohtuotsus Bulgarian posts, C‑785/23, EU:C:2025:462, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Teisena on Itaalia valitsus ja komisjon seisukohal, et esitatud küsimus on raamkokkuleppe klauslit 4 puudutavas osas vastuvõetamatu. Euroopa Kohtu praktikast nähtub nimelt, et sellele sättele ei saa tugineda tähtajaliste töötajate vahelise väidetava ebavõrdse kohtlemise puhul.
43
Sellega seoses tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei sea oma eelotsusetaotluses kahtluse alla mitte tähtajaliste töötajate ebasoodsamat kohtlemist võrreldes võrreldavas olukorras olevate tähtajatute töötajatega, vaid tähtajaliste töötajate kategooria erinevat kohtlemist sõltuvalt majandussektorist, kus nad töötavad, s.o süvamuusikasihtasutuste sektori tähtajaliste töötajate ja teiste sektorite tähtajaliste töötajate erinevat kohtlemist.
44
Euroopa Kohus on varem otsustanud, et tähtajaliste töötajate teatavate kategooriate võimalik erinev kohtlemine ei kuulu raamkokkuleppes tunnustatud diskrimineerimiskeelu põhimõtte kohaldamisalasse, kuna raamkokkuleppega rakendati ja täpsustati diskrimineerimiskeelu põhimõtet vaid osas, mis puudutab võrreldavas olukorras olevate tähtajaliste ja tähtajatute töötajate erinevat kohtlemist (13. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus MIUR ja Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika).
45
Kohtuotsuse Sciotto punkt 71, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselgelt viitab, et põhjendada oma eelotsuse küsimust klausli 4 kohta, ei sea seda kohtupraktikat kahtluse alla. Kuigi selles punktis viidatakse süvamuusikasihtasutuste sektori tähtajaliste töötajate võimalikule diskrimineerimisele võrreldes teiste sektorite tähtajaliste töötajatega, ei saa sellest järeldada, et selline diskrimineerimine – eeldusel, et see on tõendatud – kuulub raamkokkuleppe klausli 4 kohaldamisalasse. Selles punktis märgitakse vaid seda, et teiste sektorite töötajad võivad lepingu ümberkvalifitseerimisega muutuda „võrreldavateks tähtajatuteks töötajateks“ selle klausli tähenduses. Seevastu ei tulene sellest punktist, et tähtajaliste töötajate kategooriate erinev kohtlemine sõltuvalt majandussektorist, kus nad töötavad, kuulub klausli 4 kohaldamisalasse.
46
Sellest järeldub, et raamkokkuleppe klausel 4 ei ole põhikohtuasjas kohaldatav. Selles osas on eelotsuse küsimus vastuvõetamatu.
Sisulised küsimused
47
Oma ainsa küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas raamkokkuleppe klauslit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud liikmesriigi kõrgeim kohus ja mille kohaselt ei saa töösuhete reguleerimise üldnorme, mille eesmärk on karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest nii, et sellised lepingud kvalifitseeritakse automaatselt ümber tähtajatuks töölepinguks, kohaldada süvamuusikasihtasutuste tegevusvaldkonna suhtes, ning milles on järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise korral karistusmeetmetena ette nähtud esiteks võimalus määrata minimaalne hüvitis tekitatud kahju eest, mida võib tõendada eeldustele tuginedes, ilma et see piiraks suurema kahju hüvitamist, ning teiseks võimalus kohaldada kõnealuste sihtasutuste juhtide vastutust raske hooletuse või neid lepinguid käsitlevate riigisiseste õigusnormide tahtliku rikkumise korral.
48
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt käsitleb raamkokkuleppe klausel 5 meetmeid järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise võimaliku kuritarvitamise vältimiseks. Selles klauslis ei ole ette nähtud konkreetseid sanktsioone, kui kuritarvitused on tuvastatud. Sellisel juhul peavad liikmesriigi ametiasutused võtma meetmed, mis ei pea olema mitte ainult proportsionaalsed, vaid ka piisavalt tõhusad ja hoiatavad, et tagada raamkokkuleppe rakendamiseks vastu võetud õigusnormide täielik toime (8. mai 2019. aasta kohtuotsus Rossato ja Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 13. juuni 2024. aasta kohtuotsus DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya ja Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
49
Sellest tuleneb, et kui järjestikuseid tähtajalisi töölepinguid või töösuhteid on kuritarvitatud, peab selle kuritarvituse eest nõuetekohaseks karistamiseks ja liidu õiguse rikkumise tagajärgede heastamiseks saama kohaldada meedet, milles on ette nähtud töötajate kaitse tõhusad ja võrdväärsed tagatised. Direktiivi 1999/70, millele on lisatud raamkokkulepe, artikli 2 esimese lõigu kohaselt peavad liikmesriigid „võtma vajalikud meetmed, et tööturu osapooled saaksid igal ajal tagada [selles] direktiivis ettenähtud tulemuste saavutamise“ (13. juuni 2024. aasta kohtuotsus DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya ja Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, punkt 69).
50
Sellega seoses tuleb kõigepealt meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole järjestikuste tähtajaliste töölepingute muutmine tähtajatuks töölepinguks kohustuslik, kui esimesena nimetatud lepinguid on kuritarvitatud (vt selle kohta 22. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid jt, C‑59/22, C‑110/22 ja C‑159/22, EU:C:2024:149, punkt 124 ja seal viidatud kohtupraktika). Eelkõige on Euroopa Kohus seoses süvamuusikasihtasutuste sektoris kohaldatavate riigisiseste õigusnormidega leidnud, et raamkokkulepe ei kehtesta liikmesriikidele üldist kohustust näha ette tähtajatuks lepinguks muutmist (vt selle kohta kohtuotsus Sciotto, punkt 59).
51
Samuti tuleb meelde tuletada, et raamkokkulepe klausli 5 kui sellisega ei ole vastuolus see, et liikmesriik käsitleb erinevalt järjestikuste tähtajaliste töölepingute ja töösuhete kasutamise kuritarvitamist vastavalt sellele, kas need töölepingud või töösuhted sõlmiti erasektorisse või avalikku sektorisse kuuluva tööandjaga (7. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, punkt 42).
52
Samuti ei ole a priori keelatud kohaldada erinevaid eeskirju konkreetse majandussektori suhtes selle eripära tõttu (vt selle kohta kohtuotsus Sciotto, punktid 46–48). Sellega seoses võib lisaks viidata raamkokkuleppe üldkaalutluste punktile 8, mille kohaselt on tähtajalised töölepingud teatud sektorite, kutse‑ ja tegevusalade puhul tüüpiline töötamise vorm, mis võivad sobida nii töötajatele kui ka tööandjatele.
53
Sellest järeldub, et raamkokkuleppe klausliga 5 ei ole põhimõtteliselt vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis keelavad süvamuusikasihtasutuste sektoris tähtajalise töölepingu automaatse ümberkvalifitseerimise tähtajatuks töölepinguks juhul, kui esimesena nimetatud lepingut on kuritarvitatud.
54
Käesoleva kohtuotsuse punktides 48 ja 49 viidatud kohtupraktikale tuginedes tuleb siiski märkida, et selleks, et riigisiseseid õigusnorme, millega on keelatud süvamuusikasihtasutuste sektoris karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest nende lepingute muutmisega tähtajatuks töölepinguks, võiks pidada raamkokkuleppega kooskõlas olevaks, peab asjaomase liikmesriigi riigisisene õiguskord sisaldama nimetatud sektoris mõnda muud tõhusat meedet, et vältida järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamist ja vajaduse korral selle eest karistada (vt selle kohta kohtuotsus Sciotto, punkt 60, ning 22. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid jt, C‑59/22, C‑110/22 ja C‑159/22, EU:C:2024:149, punkt 127 ja seal viidatud kohtupraktika).
55
Kuna Euroopa Kohtu pädevuses ei ole tõlgendada riigisiseseid õigusnorme või kohtupraktikat, on pädevate liikmesriigi kohtute ülesanne hinnata, kas riigisiseses õiguses on selline meede olemas (vt selle kohta 13. juuni 2024. aasta kohtuotsus DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya ja Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
56
Euroopa Kohus võib eelotsusetaotluse kohta otsust langetades siiski vajaduse korral esitada täpsustused, mis annavad liikmesriigi kohtule tema menetluses olevas vaidluses käsitletavate õigusnormide kohta hinnangu andmisel juhiseid (8. mai 2019. aasta kohtuotsus Rossato ja Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
57
Käesoleval juhul viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsuse küsimuses riigisisestele õigusnormidele, mis näevad järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise korral karistusmeetmetena ette kaks meedet, nimelt esiteks võimalus saada tekitatud kahju eest hüvitist ja teiseks võimalus kohaldada asjaomase süvamuusikasihtasutuse juhtide vastutust raske hooletuse või nende poolt tähtajalisi töölepinguid käsitlevate riigisiseste õigusnormide tahtliku rikkumise korral.
58
Mis puudutab esimesena hüvitist, mida töötaja võib saada, siis nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all olevate töölepingute suhtes kohaldatavad õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus), näevad ette hüvitise maksmise tekitatud kahju eest, mis kujutab endast eeldatavat kahju, mis määratakse kindlaks miinimum‑ ja maksimumsumma alusel, ilma et see piiraks võimalust tõendada, et kahju oli suurem. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selles kontekstis, et riigisisene õigus tagab minimaalse hüvitise 2,5–12 kuu töötasu suuruses summas.
59
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et sellised õigusnormid, mis näevad ette hüvitise maksmise töötajale, kellele on tekitatud eeldustele tuginedes kindlaks tehtud kahju, ilma et see piiraks võimalust tõendada, et kahju oli suurem, võivad kujutada endast tõhusat meedet järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest karistamiseks. Selleks kontekstis on Euroopa Kohus varem leidnud, et võttes arvesse raskusi selle tõendamisel, et tegemist on võimaluse kaotusega, vastab tõhususe nõuetele eelduste mehhanism, mille eesmärk on töötajale, kes on järjestikuste tähtajaliste lepingute kasutamise kuritarvitamise tõttu jäänud ilma töövõimalustest, tagada võimalus muuta liidu õiguse sellise rikkumise tagajärjed olematuks (7. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, punkt 50).
60
Samas ei nähtu eelotsusetaotlusest, millised maksimaalse kestuse või maksimaalse kogukestuse piirangud on kehtestatud tähtajaliste töölepingute kasutamise võimalusele kõnealustes riigisisestes õigusnormides. Nimelt ei saa põhikohtuasjas käsitletavatele lepingutele ratione temporis kohaldatavate riigisiseste õigusnormide kohaselt, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, kohaldada süvamuusikasihtasutuste suhtes seadusandliku dekreedi nr 81/2015 ja seadusandliku dekreedi nr 81/2015 muudetud redaktsioonis artikleid 19–21, milles nähti ette vastavalt tähtajalise töölepingu maksimaalne kestus ja tähtajalise lepingu tähtaja pikendamise tingimused.
61
Nagu komisjon märkis, on seadusandlikus kontekstis, milles ei ole kehtestatud piiranguid tähtajaliste töölepingute kestusele ega nende lepingute uuendamise ja pikendamise tingimusi, keeruline selliste lepingute kuritarvitamist tõendada, samas kui kahju hüvitamise nõudmiseks on see tõendamine vajalik. Sellest järeldub, et kõnealused piirangud ja tingimused, mis on kehtestatud dekreetseaduses nr 59, mis ei ole siiski põhikohtuasjas ratione temporis kohaldatav, võivad suurel määral aidata muuta tõhusamaks norme, mis näevad ette selle kahju tõendamise koormise leevendamise, ja seega muuta tõhusamaks kaitsemeedet töötaja suhtes, kelle puhul on järjestikuseid tähtajalisi töölepinguid kuritarvitatud.
62
Teiseks, hüvitise summa arvutamise kohta on Euroopa Kohus varem otsustanud, et kahju täieliku hüvitamise põhimõte ja proportsionaalsuse põhimõte panevad liikmesriikidele sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kohustuse näha ette piisav rahaline hüvitis, mis peab olema rohkem kui puhtalt sümboolne hüvitis, kuid ei tohi minna kaugemale täielikust hüvitamisest (13. juuni 2024. aasta kohtuotsus DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya ja Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, punkt 83).
63
Sellega seoses tuleb Euroopa Kohtu praktikast järeldada, et riigisisene meede, millega kehtestatakse sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võimalik hüvitise ülempiir, ei võimalda proportsionaalset ja tõhusat hüvitamist kuritarvituste korral, mis on kestnud üle teatud arvu aastate, ega piisavat ja täielikku hüvitamist selliste kuritarvitustega tekitatud kahju eest (vt selle kohta 13. juuni 2024. aasta kohtuotsus DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya ja Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, punkt 81). Nagu märkis komisjon, ei ole meetmel, mis näeb ette võimaliku makstava hüvitise ülempiiri, tööandja jaoks hoiatavat mõju, kui hüvitis ulatub maksimumsummani.
64
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 58 märgiti, nähtub käesoleval juhul eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all olevate töölepingute suhtes kohaldatavad riigisisesed õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus), tagavad ühelt poolt 2,5–12 kuu töötasu suuruse minimaalse hüvitise maksmise ning teiselt poolt ei näi olevat ette nähtud ülempiiri, kuna töötajal on võimalik tõendada suuremat kahju.
65
Kuna need õigusnormid võimaldavad liikmesriigi kohtul määrata tekitatud kahju eest piisava ja täieliku hüvitise, kuivõrd nendega lubatakse ületada ette nähtud miinimumsummat, kui tõendatakse, et kahju on suurem, võib neid õigusnorme pidada proportsionaalseks ja seega tõhusaks meetmeks, et karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest. Lisaks võib ülempiiri puudumine aidata kaasa selle meetme hoiatavale mõjule, kuna see sunnib tööandjaid piirama järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamist, järgima nende lepingute maksimaalsest kestusest ja lõpetama maksimaalset kestust ületavad uuendamised või pikendamised.
66
Kuna sellise hüvitise proportsionaalsus ja hoiatav mõju sõltuvad liikmesriigi kohtu lahendatava konkreetse juhtumi eripärast, tuleb selles kontekstis lisaks tõdeda, et komisjon märkis, et Itaalia seadusandja muutis 2024. aastal 30. märtsi 2001. aasta seadusandliku dekreedi nr 165 artikli 36 lõiget 5, millega suurendati hüvitise summat, mida võib järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvitamise korral määrata. Töötajal, kelle suhtes on selline kuritarvitamine aset leidnud, on nimelt õigus viimase võrdlusaluseks oleva kuupalga 4–24‑kordses suuruses summas hüvitisele, ilma et see piiraks töötaja õigust tõendada, et talle on tekitatud suurem kahju. Sellega seoses on komisjon viidanud Tribunal ordinario di Cueno (Cuneo esimese astme kohus, Itaalia) 24. septembri 2024. aasta otsusele, milles määrati nimetatud sätte muudetud redaktsioonis kehtestatud suuruses summas karistused muu hulgas tegude eest, mis leidsid aset enne nimetatud sätte jõustumist.
67
Teisena, kuivõrd põhikohtuasjas käsitletavate töölepingute suhtes kohaldatavad õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus), näevad lisaks võimalusele saada tekitatud kahju eest hüvitist ette ka reegli, mille kohaselt võib asjaomase süvamuusikasihtasutuse juhti või juhte pidada vastutavaks rahalise kahju eest, mis on selles sektoris kohaldatavate tähtajalisi töölepinguid käsitlevate sätete rikkumisega tekitatud, kui rikkumine on tahtlik või tuleneb juhi või juhtide raskest hooletusest – mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab käesoleva kohtuotsuse punktis 40 märgitut arvestades kontrollima –, tuleb märkida, et Euroopa Kohus on varem otsustanud, et asjaolu, et riigisiseste õigusnormide kohaselt on ametiasutused kohustatud sellisel juhul vastutavatelt juhtidelt sisse nõudma summad, mis on töötajatele makstud nende sätete rikkumisega tekitatud kahju hüvitamiseks, kujutab endast vaid ühte meedet teiste meetmete hulgas, mis on mõeldud tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise vältimiseks ja selle eest karistamiseks ning eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas selliselt vastutusele võtmine on oma laadilt piisavalt tõhus ja hoiatava mõjuga, et tagada raamkokkuleppe rakendamiseks vastu võetud õigusnormide täielik toime (kohtuotsus Sciotto, punkt 63).
68
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab vajaduse korral sellise laadi hindamisel võtma arvesse asjaolu – millele sihtasutus ja Itaalia valitsus on osutanud ja mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab ka ise kontrollima –, et lisaks võimalusele kohaldada juhtide isiklikku vastutust riigile tekitatud rahalise kahju eest on põhikohtuasjas käsitletavate töölepingute suhtes kohaldatavates õigusnormides sätestatud sellele juhile tulemustasu maksmisest keeldumine ja/või asjaolu, et seda vastutust võetakse juhi lepingu pikendamisel arvesse. Sellised meetmed on nimelt täiendavad meetmed, millel võib olla oluline hoiatav mõju, arvestades järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvitamise korral nende meetmetega kaasneda võivaid negatiivseid tagajärgi kuritarvitamise eest vastutava juhi tööalasele karjäärile ja asjakohasel juhul tema isiklikule varale.
69
Lõpuks tuleb märkida, et juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks leidma, et põhikohtuasjas käsitletavate töölepingute suhtes kohaldatavates õigusnormides, nagu neid on tõlgendanud Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus), ette nähtud meetmeid järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise kuritarvitamise eest karistamiseks ei saa pidada tõhusateks meetmeteks käesoleva kohtuotsuse punktis 54 viidatud kohtupraktika tähenduses, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus võimalikult suures ulatuses tagama, et riigisisest õigust tõlgendataks viisil, mis tagab direktiivi 1999/70 täieliku toime, ja saavutataks direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus.
70
Selles kontekstis tuleb meelde tuletada, et raamkokkuleppe klausel 5 ei ole tingimusteta ja piisavalt täpne, et sellel oleks vahetu õigusmõju. Isik ei saa niisugusele õigusnormile, millel puudub vahetu õigusmõju, liidu õiguse kohaldamisalasse jäävas kohtuvaidluses liikmesriigi kohtus tugineda, et jätta kohaldamata selle õigusnormiga vastuolus olev riigisisene õigusnorm (vt selle kohta 3. juuni 2021. aasta kohtuotsus Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, punktid 79 ja 80 ning seal viidatud kohtupraktika).
71
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski, et liikmesriigi kohtud peavad riigisisese õiguse kohaldamisel tõlgendama seda võimalikult suures ulatuses asjaomase direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiiviga silmas peetud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 kolmanda lõigu nõudeid. Liikmesriigi kohtu kohustust viidata asjakohaste riigisiseste õigusnormide tõlgendamisel ja kohaldamisel direktiivis sätestatule piiravad õiguse üldpõhimõtted, eelkõige õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, ning see ei või olla aluseks riigisisese õiguse contra legem-tõlgendusele (vt selle kohta 13. juuni 2024. aasta kohtuotsus DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya ja Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, punktid 102–104 ja seal viidatud kohtupraktika).
72
Selle täpsustuse järel tuleb märkida, et liikmesriigi kohus peab sellisel juhul tegema kõik, mis on tema pädevuses, arvestades riigisisest õigust tervikuna ning kasutades riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tõlgendada riigisisese õiguse asjakohaseid sätteid võimalikult suures ulatuses kooskõlas raamkokkuleppe klausliga 5 ja kohaldada seda õigust viisil, mis tagaks järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest nõuetekohase karistamise ja heastaks liidu õiguse rikkumise tagajärjed, et kindlustada direktiivi 1999/70 täielik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (vt selle kohta 13. juuni 2024. aasta kohtuotsus DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya ja Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, punktid 105 ja 107).
73
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klauslit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud liikmesriigi kõrgeim kohus ja mille kohaselt ei saa töösuhete reguleerimise üldnorme, mille eesmärk on karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest nii, et sellised lepingud kvalifitseeritakse automaatselt ümber tähtajatuks töölepinguks, kohaldada süvamuusikasihtasutuste tegevusvaldkonna suhtes, ning milles on järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise korral karistusmeetmetena ette nähtud esiteks võimalus määrata minimaalne hüvitis tekitatud kahju eest, mida võib tõendada eeldustele tuginedes, ilma et see piiraks suurema kahju hüvitamist, ning teiseks võimalus, et kõnealuste sihtasutuste juhtide suhtes kohaldatakse vastutust raske hooletuse või nende poolt tähtajalisi töölepinguid käsitlevate riigisiseste õigusnormide tahtliku rikkumise korral, tingimusel et need meetmed võimaldavad määrata tuvastatud kuritarvitamise eest tõhusaid karistusi; seda peab aga hindama liikmesriigi kohus. Kui liikmesriigi kohus leiab, et need meetmed ei võimalda süvamuusikasihtasutuste tegevusvaldkonnas tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest sel moel karistada, peab ta tõlgendama riigisisest õigust võimalikult suures ulatuses kooskõlas nimetatud klausliga, et tagada direktiivi 1999/70 täielik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus.
Kohtukulud
74
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:
Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisas toodud 18. märtsil 1999 sõlmitud tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe klauslit 5
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud liikmesriigi kõrgeim kohus ja mille kohaselt ei saa töösuhete reguleerimise üldnorme, mille eesmärk on karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest nii, et sellised lepingud kvalifitseeritakse automaatselt ümber tähtajatuks töölepinguks, kohaldada süvamuusikasihtasutuste tegevusvaldkonna suhtes, ning milles on järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise korral karistusmeetmetena ette nähtud esiteks võimalus määrata minimaalne hüvitis tekitatud kahju eest, mida võib tõendada eeldustele tuginedes, ilma et see piiraks suurema kahju hüvitamist, ning teiseks võimalus, et kõnealuste sihtasutuste juhtide suhtes kohaldatakse vastutust raske hooletuse või nende poolt tähtajalisi töölepinguid käsitlevate riigisiseste õigusnormide tahtliku rikkumise korral, tingimusel et need meetmed võimaldavad määrata tuvastatud kuritarvitamise eest tõhusaid karistusi; seda peab aga hindama liikmesriigi kohus. Kui liikmesriigi kohus leiab, et need meetmed ei võimalda süvamuusikasihtasutuste tegevusvaldkonnas tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest sel moel karistada, peab ta tõlgendama riigisisest õigust võimalikult suures ulatuses kooskõlas nimetatud klausliga, et tagada direktiivi 1999/70 täielik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.