Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
esitatud 16. aprillil 2026(1)
Kohtuasi C‑249/25 [Jilin](i)
Minister van Asiel en Migratie
versus
UB
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))
Eelotsusemenetlus – Varjupaigapoliitika – Ajutine kaitse ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral – Direktiiv 2001/55/EÜ – Artikli 17 lõige 2 – Rahvusvaheline kaitse – Direktiiv 2013/32/EL – Artikkel 31 – Ajutise kaitse saajate rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise peatamine – Piirid
1.        Käesoleva eelotsusetaotluse aluseks olev vaidlus puudutab seda, kas juhul, kui ümberasustatud isik on saanud liikmesriigis ajutise kaitse direktiivi 2001/55/EÜ(2) alusel ja on taotlenud selles riigis rahvusvahelise kaitse seisundit direktiivi 2011/95/EL(3) ja direktiivi 2013/32/EL(4) alusel, võivad liikmesriigi ametiasutused peatada tema taotluse läbivaatamise seniks, kuni ajutise kaitse olukord kestab.
2.        Madalmaade ametiasutused rahuldasid rahvusvahelise kaitse taotluse, mille oli esitanud kolmanda riigi kodanik, kes on Ukrainast põgenenud Madalmaadesse pärast 2022. aasta sissetungi ja saanud direktiivis 2001/55 ette nähtud ajutise kaitse. Pädev minister(5) leiab siiski, et ta ei ole kohustatud tegema otsust rahvusvahelise kaitse seisundi andmise kohta seni, kuni taotlejale on antud ajutine kaitse.
3.        Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas see riigisisene kord on kooskõlas liidu õigusnormidega.
I.      Õigusraamistik
A.      Liidu õigus
1.      Direktiiv 2001/55
4.        Artiklis 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on määrata kindlaks miinimumnõuded ajutise kaitse andmiseks selliste ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral, kes ei saa päritoluriiki tagasi pöörduda, ning tasakaalustada liikmesriikide jõupingutusi nende isikute vastuvõtmisel ning selle tagajärgede kandmisel“.
5.        Artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)      ajutine kaitse – erandlik menetlus, mille eesmärk on anda massilise sissevoolu või eeldatava massilise sissevoolu korral viivitamatut ja ajutist kaitset kolmandatest riikidest pärit ümberasustatud isikutele, kes ei saa päritoluriiki tagasi pöörduda, eelkõige kui valitseb oht, et varjupaigasüsteem ei suuda nimetatud sissevoolu menetleda kahjustamata oma tõhusat toimimist kõnealuste isikute ning teiste kaitset taotlevate isikute huvides;
[…]
e)      pagulased –
[28. juuli 1951. aasta Genfi pagulasseisundi konventsiooniga, mida on muudetud 31. jaanuari 1967. aasta New Yorgi protokolliga,] artikli 1 punktis A määratletud kolmandate riikide kodanikud või kodakondsuseta isikud;
[…]“.
6.        Artiklis 3 on sätestatud:
„1.      Ajutine kaitse ei mõjuta pagulasseisundi tunnustamist Genfi konventsiooni kohaselt.
[…]
5.      Käesolev direktiiv ei mõjuta liikmesriikide eesõigust võtta vastu või säilitada ajutise kaitsega hõlmatud isikute suhtes soodsamaid sätteid“.
7.        Artiklis 5 on sätestatud:
„1.      Ümberasustatud isikute massilise sissevoolu olemasolu määratakse kindlaks nõukogu otsusega, mille ta teeb kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni ettepanekul, kes vaatab läbi ka iga liikmesriigi taotluse nõukogule ettepaneku tegemise kohta.
[…]“.
8.        Artiklis 17 on sätestatud:
„1.      Ajutist kaitset saavatel isikutel peab olema igal ajal võimalik esitada varjupaigataotlus.
2.      Nende varjupaigataotluste läbivaatamine, mille menetlemine ei ole ajutise kaitse tähtaja lõpuks lõppenud, viiakse lõpule pärast nimetatud tähtaja lõppu“.
9.        Artiklis 19 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid võivad sätestada, et taotluste läbivaatamise ajal ei saa inimene olla samal ajal ajutise kaitse saaja ja varjupaigataotleja.
2.      Kui pärast varjupaigataotluse läbivaatamist ei tuvastata ajutist kaitset saava isiku pagulasseisundit või ei anta talle võimaluse korral muud kaitset, võib liikmesriik ette näha, et nimetatud isik saab ajutist kaitset kaitsetähtaja lõpuni, ilma et see piiraks artikli 28 kohaldamist“.
2.      Direktiiv 2013/32
10.      Artiklis 1 („Eesmärk“) on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on kehtestada direktiivi 2011/95/EL kohase rahvusvahelise kaitse andmise ja äravõtmise menetluse ühised nõuded“.
11.      Artiklis 2 („Mõisted“) on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)      „rahvusvahelise kaitse taotlus“ või „taotlus“ – kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku selline taotlus kaitse saamiseks liikmesriigilt, mida võib käsitada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena, kusjuures ei taotleta selgesõnaliselt väljapoole direktiivi 2011/95/EL reguleerimisala jäävat muud liiki kaitset, mida saab eraldi taotleda;
[…]
g)      „pagulane“ – kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes vastab direktiivi 2011/95/EL artikli 2 punktis d esitatud nõuetele;
h)      „täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastav isik“ – kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes vastab direktiivi 2011/95/EL artikli 2 punktis f esitatud nõuetele;
i)      „rahvusvaheline kaitse“ – punktides j ja k määratletud pagulasseisund ja täiendava kaitse seisund;
j)      „pagulasseisund“ – kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku pagulaseks tunnistamine liikmesriigi poolt;
k)      „täiendava kaitse seisund“ – kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavaks isikuks tunnistamine liikmesriigi poolt;
[…]“.
12.      Artiklis 10 („Taotluse läbivaatamise nõuded“) on sätestatud:
„[…]
2.      Rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamisel teeb menetlev ametiasutus kõigepealt kindlaks, kas taotleja vastab pagulaseks tunnistamise nõuetele, ja kui ta neile ei vasta, siis kas ta vastab täiendava kaitse saamise kriteeriumidele.
[…]“.
13.      Artiklis 31 („Taotluse läbivaatamise menetlus“) on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid vaatavad rahvusvahelise kaitse taotlused läbi menetluse kohaselt, mis on kooskõlas II peatükis sätestatud üldpõhimõtete ja tagatistega.
2.      Liikmesriigid tagavad, et läbivaatamismenetlus viiakse lõpule võimalikult kiiresti, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja põhjalikku läbivaatamist.
3.      Liikmesriigid tagavad, et läbivaatamismenetlus viiakse lõpule kuue kuu jooksul alates taotluse esitamisest.
[…]
Liikmesriigid võivad käesolevas lõikes sätestatud kuuekuulist tähtaega pikendada maksimaalselt [üheksa] kuu võrra järgmistel juhtudel:
[…]
b)      kui rahvusvahelist kaitset taotleb korraga suur hulk kolmanda riigi kodanikke või kodakondsuseta isikuid, mis teeb menetluse lõpuleviimisel kuuekuulisest tähtajast kinnipidamise praktikas väga raskeks;
[…]
Liikmesriigid võivad erandjuhtudel ja nõuetekohaselt põhjendatud asjaoludel käesolevas lõikes sätestatud tähtaegu pikendada kõige rohkem kolme kuu võrra, kui see on vajalik selleks, et tagada rahvusvahelise kaitse taotluse piisav ja täielik läbivaatamine.
4.      Ilma et see piiraks direktiivi 2011/95/EL artiklite 13 ja 18 kohaldamist, võivad liikmesriigid läbivaatamismenetluse lõpuleviimise edasi lükata, kui menetlevalt ametiasutuselt ei saa mõistlikult eeldada otsuse tegemist lõikes 3 sätestatud tähtaja jooksul päritoluriigis valitseva oodatavalt ajutise ebakindla olukorra tõttu. Sellisel juhul liikmesriigid:
a)      hindavad selles päritoluriigis valitsevat olukorda vähemalt iga kuue kuu järel;
b)      teavitavad mõistliku aja jooksul asjaomaseid taotlejaid edasilükkamise põhjustest;
c)      teavitavad mõistliku aja jooksul komisjoni seda päritoluriiki puudutavate menetluste edasilükkamisest.
5.      Liikmesriigid viivad läbivaatamismenetluse igal juhul lõpule maksimaalselt 21 kuulise tähtaja jooksul alates taotluse esitamisest.
[…]
9.      […]
Ilma et see piiraks lõigete 3 kuni 5 kohaldamist, võivad liikmesriigid neid tähtaegu pikendada, kui see on vajalik, et tagada rahvusvahelise kaitse taotluse piisav ja põhjalik läbivaatamine“.
3.      Rakendusotsus (EL) 2022/382(6)
14.      Artiklis 1 („Reguleerimisese“) on sätestatud:
„Käesolevaga määratakse kindlaks, et toimub Ukrainast relvakonflikti tagajärjel lahkuma sunnitud põgenike massiline sissevool liitu“.
B.      Madalmaade õigus
1.      2000. aasta välismaalaste seadus(7)
15.      Artiklis 1 on „ajutine kaitse“ määratletud kui välismaalase seaduslik riigis viibimine artikli 8 punktide f või h tähenduses, keda ei saadeta direktiivi 2001/55 kohaselt välja artiklis 28 nimetatud taotluse alusel.
16.      Artikli 8 kohaselt on välismaalastel õigus Madalmaades seaduslikult elada üksnes:
„[…]
f)      kuni otsuse tegemiseni elamisloa taotluse kohta, nagu on sätestatud artiklites 14 ja 28, kui käesolev seadus või selle alusel vastu võetud säte või kohtuotsus sätestab, et taotlejat ei tohi välja saata enne taotluse lahendamist;
[…]
h)      kuni otsuse tegemiseni vaide või kaebuse kohta, kui kas käesoleva seaduse või selle alusel vastu võetud õigusnormide järgi või siis kohtulahendi kohaselt tuleb jätta välismaalane piirile tagasi saatmata seni, kuni vaide või kaebuse kohta ei ole veel otsust tehtud“.
17.      Artikli 28 kohaselt on minister pädev ajutise elamisloa taotlust rahuldama, tagasi lükkama, läbi vaatamata jätma või vastuvõetamatuks tunnistama või isegi otsustama selle lahendamist mitte jätkata.
18.      Artikli 42 lõikes 1 on sätestatud, et otsus artikli 28 kohase ajutise elamisloa taotluse kohta tehakse kuue kuu jooksul alates taotluse saamisest. Lõike 4 kohaselt võib lõikes 1 sätestatud tähtaega pikendada kuni üheksa kuu võrra. Vastavalt lõikele 5 võib tähtaega pärast lõikes 4 sätestatud pikendamist pikendada kuni kolme kuu võrra, kui see on vajalik taotluse põhjalikuks ja asjakohaseks läbivaatamiseks.
19.      Artikli 43 lõike 1 kohaselt võib ministri otsusega pikendada artikli 42 lõikes 1 ette nähtud tähtaega artiklis 28 nimetatud ajutise elamisloa taotluse esitanud välismaalaste teatud kategooriate puhul maksimaalselt 21 kuu võrra, kui on väga tõenäoline, et olukord päritoluriigis on lühikese aja jooksul ebaselge ja seetõttu ei saa põhjendatult otsustada, kas taotluse saab rahuldada mõnel artiklis 29 nimetatud põhjusel.
20.      Artikli 43a kohaselt tehakse erandina artikli 42 lõikest 1 ajutise kaitse saanud välismaalaste puhul otsus artiklis 28 osutatud ajutise elamisloa taotluse kohta ajal, mis jääb taotluse kättesaamise ja kuue kuu vahele pärast ajutise kaitse lõppu.
2.      23. novembri 2000. aasta määrus välismaalaste seaduse rakendamise kohta (Vreemdelingenbesluit 2000)(8)
21.      Artikli 3.1.a
lõike 1 kohaselt tähendab ajutise elamisloa taotlemine varjupaiga saamiseks, et väljasaatmist ei toimu, kuni kehtib direktiivi 2001/55 artikli 5 lõikes 3 osutatud otsus, tingimusel et kõnealune välismaalane:
a)      kuulub konkreetsesse välismaalaste rühma, mis on määratletud direktiivi 2001/55 artikli 5 lõikes 3 osutatud Euroopa Liidu Nõukogu otsuses;
b)      on punktis a nimetatud välismaalase abikaasa või elukaaslane, kellega välismaalasel on direktiivi 2001/55 artikli 5 lõikes 3 osutatud otsuse aluseks olnud asjaolude asetleidmise ajal temaga püsiv suhe;
c)      on punktis a või b osutatud välismaalase alaealine vallaline laps, olenemata sellest, kas ta on lapsendatud või mitte;
3.      2000. aasta välismaalaste määrus(9)
22.      Artikli 3.9.a lõike 1 kohaselt käsitatakse välismaalasena kuninga määruse välismaalaste kohta artikli 3.1.a lõike 1 esimese taande ja punkti e tähenduses isikuid, kes: a) on Ukraina kodanikud ja põgenesid Ukrainast pärast 26. novembrit 2021 või sisenesid Euroopa Liidu territooriumile ajavahemikul 27. novembrist 2021 kuni 23. veebruarini 2022; b) on Ukraina kodanikud ja suudavad tõendada, et nad elasid tegelikult Madalmaades juba enne 27. novembrit 2021, või c) kellel on 23. veebruaril 2022 kehtiv Ukraina alaline elamisluba, kui: 1) on tõenäoline, et nad lahkusid Ukrainast pärast 26. novembrit 2021; ja 2) ei ilmne, et nad oleksid pärast 23. veebruari 2022 päritoluriiki tagasi pöördunud.
23.      Artikli 3.9.a lõige 2 näeb ette, et kuninga 2000. aasta määruse välismaalaste kohta artikli 3.1a lõike 1 algus ja punktid b–d on mutatis mutandis kohaldatavad lõikes 1 nimetatud välismaalaste pereliikmete suhtes.
II.    Asjaolud, kohtuvaidlus ja eelotsuse küsimused
24.      Eelotsusetaotluses esitatud asjaolud on järgmised:
–        „Välismaalane on Hiina kodanik. Ta väitis, et aastatel 2009–2014 ja 2018. aastast kuni oma lahkumiseni 2022. aasta veebruaris elas ta Ukrainas. 5. mail 2012 abiellus ta Ukraina naisega, kellega tal on poeg. 7. märtsil 2022 sisenes ta koos oma naise ja lapsega Madalmaadesse ning esitas 13. aprillil 2022 varjupaigataotluse. Tema abikaasa ja laps ei ole selle menetlusega hõlmatud. [Vaidluse] poolte vahel ei ole vaidlust selle üle, et välismaalasele võib anda ajutise kaitse direktiivi 2001/55 alusel, kuna ta elas enne 24. veebruari 2022 Ukrainas koos oma naise ja pojaga, kes mõlemad on ukrainlased. Ta on Ukraina kodaniku pereliige rakendusotsuse 2022/382 artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses“.(10)
–        „Minister alustas esmalt varjupaigataotluse menetlemist […]. Seejärel tuvastas ta, et välismaalasel on õigus ajutisele kaitsele direktiivi 2001/55 alusel. Välismaalase isiklik vestlus tema varjupaigataotluse üle toimus 19. septembril 2023. Samal päeval teatas minister talle, et tema varjupaigataotlust enam ei menetleta, kuna talle on antud ajutine kaitse direktiivi 2001/55 alusel.“(11)
25.      Menetluse käigu kohta on eelotsusetaotluses märgitud järgmist:
–        „Välismaalane palus 16. jaanuari 2024. aasta kirjas ministril tegutseda, kuna viimane ei teinud tema 13. aprilli 2022. aasta varjupaigataotluse kohta õigel ajal otsust. Kuna minister seejärel kahenädalase tähtaja jooksul otsust ei teinud, esitas välismaalane rechtbank [Den Haagile] (Haagi esimese astme kohus, Madalmaad) kaebuse […], paludes sellel kohtul kohustada ministrit tegema otsus kahe nädala jooksul ja määrata talle karistusmakse 100 eurot iga [viivitatud] päeva eest.“(12)
–        „Esimeses astmes asus rechtbank seisukohale, et direktiivi [2013/32] artikli 31 lõikes 5 ette nähtud 21-kuuline tähtaeg hakkas igal juhul kulgema varjupaigataotluse esitamise hetkest. […] Seega tähendas see kõnealuses kohtuasjas […], et minister oleks pidanud võtma otsuse välismaalase varjupaigataotluse kohta vastu 2024. aasta jaanuaris. Kuna seda ei olnud tehtud, leidis rechtbank, et minister ei olnud varjupaigataotluse kohta tähtaja jooksul otsust teinud. Seetõttu kohustas rechtbank ministrit tegema otsuse teatavaks kaheksa nädala jooksul alates kohtuotsuse kättetoimetamisest […]“.(13)
–        „Apellatsioonkaebuses [Raad van States (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu)] väitis minister, et rechtbank tõlgendas vääralt direktiivi 2001/55 ja direktiivi [2013/32] vahelist suhet. Ta märgib, et direktiivil 2001/55 on iseseisev õiguslik alus ja see on erandlik ning see direktiiv on Euroopa ühise varjupaigasüsteemi […] teenistuses, kuna see on vahend, mille eesmärk on tagada, et [see] süsteem toimiks massilise sissevoolu korral nõuetekohaselt ilma kokkuvarisemiseta. Ministri sõnul ei nähtu ei direktiivis [2013/32] sätestatud otsuse tegemise tähtaegade sõnastusest ega selle direktiivi aluseks olevast ideest, et otsuse tegemise tähtaegu käsitlevad eeskirjad on kohaldatavad ka direktiiviga 2001/55 reguleeritud erandlikule olukorrale. Minister väidab lisaks, et rechtbank on valesti tõlgendanud direktiivi 2001/55 artikli 17 lõiget 2 ja selle rakendamist Madalmaades [Vw 2000] artikli 43a kaudu. Ta väidab, et direktiivi 2001/55 artikli 17 lõike 2 sõnastusest nähtub, et varjupaigataotluse läbivaatamine võib lõppeda pärast ajutise kaitse lõppu. Tema arvates on see kooskõlas direktiivi 2001/55 eesmärgiga.“(14)
26.      Neil asjaoludel esitab Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi [2001/55] artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et viidatud säte lubab liikmesriikidel ajutise kaitse saanud isiku rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemise ajutise kaitse kehtivuse ajaks peatada?
2.      Kas direktiivi [2013/32] artiklis 31 otsuste tegemiseks ette nähtud tähtaegu tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus direktiivi 2001/55 alusel kaitse saanud isik esitab rahvusvahelise kaitse taotluse enne ajutise kaitse kehtivuse algust või ajutise kaitse kehtivuse jooksul, hakkavad need tähtajad kulgema või jätkavad kulgemist alles pärast ajutise kaitse kehtivuse lõppu?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
27.      Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 2. aprillil 2025.
28.      Kirjalikud seisukohad esitasid UB, Saksamaa, Belgia, Madalmaade ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon.
29.      Euroopa Kohus ei pidanud kohtuistungi korraldamist vajalikuks.
IV.    Hinnang
A.      Sissejuhatus
30.      Euroopa Kohus tegi hiljuti kohtuasjas Framholm otsuse Ukrainast ümberasustatud isikute suhtes kohaldatavate ajutise kaitse ja rahvusvahelise kaitse kordade kooseksisteerimise kohta.(15)
31.      Esitades selles kohtuasjas oma ettepaneku,(16) analüüsisin pärast kontseptuaalseid ja terminoloogilisi täpsustusi kaitse eri kategooriate kohta (ajutine, täiendav ja rahvusvaheline kaitse) direktiivi 2001/55 ajutise kaitse süsteemi seoses Ukrainasse sissetungi tõttu ümberasustatud isikutega.(17)
32.      Kohtuotsuses Framholm otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2001/55 artiklid 3, 17
ja 19 koostoimes direktiiviga 2011/95 ja direktiiviga 2013/32 „[…] ei luba liikmesriigil jätta rahvusvahelise kaitse taotlust rahuldamata osas, milles sellega taotletakse täiendava kaitse seisundit, ainuüksi põhjusel, et taotlejale on antud ajutine kaitse direktiivi 2001/55 alusel“.(18)
B.      Madalmaade õigusnormid ja praktika seoses ajutise kaitsega
33.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab direktiivi 2001/55 kohaldamise kohta Madalmaades järgmise teabe:
–        Direktiivi 2001/55 kohase ajutise kaitse saamiseks peab ümberasustatud isik esitama rahvusvahelise kaitse taotluse.(19)
–        Ümberasustatud isik peab pöörduma omavalitsusüksusesse, kus ta kantakse elanike registrisse. Seda pöördumist käsitatakse tema soovina saada rahvusvaheline kaitse. Sellest hetkest alates elab nimetatud isik riigis seaduslikult Vw 2000 alusel.
–        Elanike registrisse kantud isikud võivad võtta kohtumisi Immigratie- en Naturalisatiedieliga (sisserände- ja naturalisatsiooniamet, Madalmaad), kes olemasolevate dokumentide põhjal hindab, kas nad tõepoolest kuuluvad direktiivi 2001/55 kohaldamisalasse. Sellega esitab ümberasustatud isik rahvusvahelise kaitse taotluse, allkirjastades vastava vormi. Seejärel saab ta tõendi ajutise kaitse saaja seisundi kohta.
–        Tähtaeg otsuse tegemiseks rahvusvahelise kaitse taotluse kohta peatatakse ajutise kaitse ajaks. Ministri sõnul ei ole ta seega kohustatud rahvusvahelise kaitse taotluse kohta otsust tegema kuni ajutise kaitse lõpuni.(20)
34.      Kuigi asjaolusid arvestades ei järgitud UB puhul seda menetlust, kuna ta esitas oma taotluse vastuvõtukeskuses, leiab minister, et need andmed ei ole asjakohased ja et „[minister] ei ole mingil juhul kohustatud ajutise kaitse perioodil tegema otsust varjupaigataotluste kohta, mille on esitanud isikud, kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad võivad saada ajutist kaitset“.(21)
C.      Eelotsuse küsimused
35.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab oma eelotsusetaotluses esialgu,(22) et direktiivi 2001/55 artikli 17 lõiget 2 võib tõlgendada nii, et see annab liikmesriikidele võimaluse mitte järgida direktiivi 2013/32 artiklis 31 ette nähtud otsuse tegemise tähtaegu, kui rahvusvahelise kaitse taotluse on esitanud ajutise kaitse saaja.
36.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb siiski, kas liidu õiguse selline tõlgendus on õige, ja esitab seega Euroopa Kohtule kaks eespool esitatud eelotsuse küsimust, millele on võimalik vastata koos.
37.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatab sisuliselt küsimuse, kas liikmesriigid võivad ümberasustatud isikule antud ajutise kaitse tähtaja jooksul peatada selle isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise, nii et rahvusvahelise kaitse taotluse kohta otsuse tegemise tähtaeg ei hakkaks kulgema (või selle kulgemine ei jätkuks) enne ajutise kaitse kehtivuse lõppu.
1.      Kohtuotsuse Framholm mõju
38.      Vastus nendele küsimustele põhineb järgmistel Euroopa Kohtu järeldustel kohtuotsuses Framholm:
–        „[D]irektiiv 2001/55 tagab eelkõige ajutise kaitse saanud kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute tegeliku võimaluse saada pärast nende individuaalse olukorra nõuetekohast läbivaatamist rahvusvaheline kaitse, tagades samas neile kohe nõrgema kaitse“.(23)
–        „Selline eesmärk räägib direktiivi 2001/55 artiklite 3, 17
ja 19 sellise tõlgenduse kasuks, mille kohaselt need artiklid takistavad liikmesriikidel asuda seisukohale, et ajutise kaitse saaja ei saa seni, kuni see kaitse kestab, taotleda [rahvusvahelist] kaitset“.(24)
–        „[K]ui isik vastab liidu õiguses neist seisunditest ühe saamiseks kehtestatud miinimumnõuetele […], peavad liikmesriigid andma taotletud rahvusvahelise kaitse – kui just ei esine mõni direktiivis 2013/32 ette nähtud taotluse vastuvõetamatuse alustest –, sest liikmesriikidel puudub selles osas kaalutlusõigus“.(25)
–        „[Ü]kski direktiivi 2011/95 säte [ei näe] ette, et ajutise kaitse saajatele ei saa anda [rahvusvahelist] kaitset […]“.(26)
–        „Mis puudutab [direktiivi 2013/32] artikli 10 lõiget 2, siis selles on ette nähtud, et rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamisel peab liikmesriigi pädev asutus kõigepealt kindlaks tegema, kas taotleja vastab pagulasena tunnustamise nõuetele, ja kui ta neile ei vasta, siis kas ta vastab täiendava kaitse saamise kriteeriumidele. Sellest järeldub, et rahvusvahelise kaitse taotluse saab põhjendamatuse tõttu tagasi lükata üksnes juhul, kui pädev asutus on jõudnud järeldusele, et taotlejale ei saa anda pagulasseisundit ega täiendava kaitse seisundit“.(27)
2.      Rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise peatamine
39.      Erinevalt kohtuasjas Framholm toimunust ei keeldu Madalmaade ametiasutused ajutise kaitse saajate rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamisest, vaid peatavad nende taotluste menetlemise kuni ajutise kaitse lõpuni.
40.      Leian siiski, et see erinevus on pigem nimeline kui tegelik. Ajutise kaitse automaatne peatamine kogu ajutise kaitse kehtivuse ajaks võrdub sisuliselt ja tegelikult Ukrainast ümberasustatud isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamisest keeldumisega.
41.      Direktiiv 2001/55 ei sisalda ühtegi sätet, mis lubaks (veel vähem näeks ette) peatada ajutise kaitse saajate esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise sine die.
42.      Direktiivi 2001/55 ettevalmistavates materjalides oli komisjoni algse ettepaneku artiklis 16 lubatud „taotluse läbivaatamise peatamine“.(28) Direktiivi 2001/55 artikli 17 lõplikust tekstist on see viide siiski välja jäetud, eelkõige seetõttu, et see ei ole kooskõlas 1951. aasta Genfi konventsiooniga, ning seetõttu, et kui jätta riikidele võimalus taotluste läbivaatamine peatada, mõjutaks see direktiivi ühetaolist kohaldamist.(29)
43.      Menetlusse astunud valitsuste sõnul ei ole see väljajätmine midagi muutnud ja liikmesriikidel on õigus peatada rahvusvahelise kaitse taotlused ajutise kaitse andmise ajaks.
44.      Komisjoni arvates näitavad ettevalmistavad tööd siiski, et liikmesriigid ei jõudnud kokkuleppele „[…] ei sõnaselge peatamise võimaluse ega sellise võimaluse sõnaselge keelamise osas. Seetõttu saavutasid nad poliitilise kompromissi direktiivi artikli 17 lõike 2 funktsionaalse ebaselguse kasuks […].“(30)
45.      Kuigi viide direktiivi 2001/55 ettevalmistavatele materjalidele ei ole määrav,(31) on lõplikus tekstis rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise peatamise võimaluse kaotamine märk sellest, et Euroopa seadusandja ei ole sellist eeldust üle võtnud. Selleks et tagada õiguskindlus ühtse korra jaoks kogu liidus, näib, et vaikimine (või ebaselgus) rahvusvahelise kaitse taotluste peatamise sine die teostatavuse kohta näib rääkivat nende keelamise poolt. See on nii seda enam, et selle võimaluse kaotamist põhjendati, nagu ma just märkisin, 1951. aasta Genfi konventsiooni järgimisega.
46.      Direktiivi 2001/55 loogika on see, et liikmesriigid seostavad ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral rahvusvahelise kaitse taotluste menetlemise tegeliku taotluste vooga ja nende otsustusvõimega. Seevastu ei luba direktiiv 2001/55 peatada drastiliselt kõiki rahvusvahelise kaitse menetlusi, mis on algatatud pärast ajutise kaitse saajate esitatud taotlusi.
47.      Framholmi ettepanekus rõhutasin, et ajutise kaitse vahendi aktiveerimine ei tohi viia riiklike varjupaigasüsteemide kokkuvarisemiseni. Ma sõnastasin selle järgmiselt:
–        „Direktiiviga 2001/55 on liikmesriikidele siiski antud teatavad volitused piirata rahvusvahelise kaitse saamist ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral. Selleks võetakse selles arvesse mõju, mida see tegur võib avaldada riiklikule varjupaigasüsteemile. Selle artikli 2 punktis a, milles on määratletud ajutine kaitse, on viidatud võimalusele, et ümberasustatud isikute sissevoolu tõttu on varjupaigasüsteemil „[…] oht, et varjupaigasüsteem ei suuda nimetatud sissevoolu menetleda kahjustamata oma tõhusat toimimist […]““.(32)
–        „Rakendusotsuses 2022/382 ja selle hilisemates kehtivusaja pikendamiste otsustes rõhutati vajadust, et riikide varjupaigasüsteemid ei variseks kokku ajutise kaitse andmisel isikutele, kes on Ukrainasse sissetungi tõttu ümberasustatud. Seda kajastavad rakendusotsuse 2022/382 põhjendus 16(33), rakendusotsuse 2023/2409 põhjendus 7(34) ning rakendusotsuse 2024/1836 põhjendused 7 ja 8“.(35) Neile tuleb nüüd lisada rakendusotsuse 2025/1460 põhjendused 9 ja 10.
–        „Riikidel on seega teatav kaalutlusruum kohandada rahvusvahelise kaitse taotluste menetlemise tempot, vältides oma riiklike varjupaigasüsteemide küllastumist“.(36)
–        „See küllastumise oht võib liidu seadusandja otsusega õigustada ajutise kaitse saajate rahvusvahelise kaitse saamise õiguse ajutisi piiranguid. Sellega kohandatakse reageerimist tegelikele võimalustele tulla toime erakorralise olukorraga, mille on põhjustanud ümberasustatud isikute massiline väljaränne“.(37)
–        „Direktiiv 2001/55 kuulub seega rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise ühisesse süsteemi, millel on juba võimalus asjaomane otsus edasi lükata, kui „rahvusvahelist kaitset taotleb korraga suur hulk kolmandate riikide kodanikke või kodakondsuseta isikuid, mis teeb menetluse lõpuleviimisel kuuekuulisest tähtajast kinnipidamise praktikas väga raskeks“ […]“.(38)
–        „Leian siiski, et […] ühine rahvusvahelise kaitse süsteem ei luba, et riigisisene õigusnorm kohustaks üldjuhul tagasi lükkama kõik ajutise kaitse saanud isikute täiendava kaitse taotlused“.(39)
48.      Leian, et need kaalutlused on ülekantavad käesolevale kohtuasjale. Nagu ma juba selgitasin, tekib praktikas sama olukord nagu kohtuasjas Framholm: kuigi Madalmaade ametiasutused ei tunnista ajutise kaitse saanud isikute esitatud rahvusvahelise kaitse taotlusi vastuvõetamatuks, kohaldavad nad nende suhtes automaatse peatamise korda, sine die, mis jätab taotlejad ilma igasugusest võimalusest saada rahvusvahelist kaitset ajavahemikuks, mis võib osutuda väga pikaks.(40)
49.      Minu arvates ei ole selline tähtajatu peatamine, mis ei ole ajaliselt piiratud ega seotud mõjuga, mida see võib konkreetselt avaldada varjupaigasüsteemi toimimisele igas liikmesriigis, direktiiviga 2001/55 kooskõlas.
50.      Mõistagi ei saa välistada, et liikmesriigid peatavad teatavate rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise, kui see läbivaatamine viib – nagu ma juba märkisin – liikmesriikide varjupaigasüsteemide kokkuvarisemiseni. See on direktiivi 2001/55 aluseks olev eeldus. Seesama eeldus on aga vastuolus kõigi taotluste automaatse, üldise ja sine die peatamisega, olenemata selle mõjust süsteemi kokkuvarisemisele. Nii on see juhul, kui ajutine kaitse toob kaasa rahvusvahelise kaitse menetluste peatamise ilma edasiste tingimusteta.
51.      Lisaks ei lähe Madalmaade valitsus nii kaugele, et siduda rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise peatamine süsteemi kokkuvarisemise ohuga. Selle valitsuse sõnul võimaldavad tema õigusnormid tal teha nende taotluste kohta otsuse ajutise kaitse perioodil ja seega on võimalik osa taotlustest selle ajavahemiku jooksul menetleda.(41)
52.      Rahvusvahelise kaitse taotluste „etapiline menetlemine“, millele viitab Madalmaade valitsus, võimaldab kohandada nende taotluste menetlemise kiirust vastavalt süsteemi tegelikele võimalustele, austades samas ümberasustatud isikute õigust sellele, et nende olukorda vajaduse korral hinnataks.
53.      Tähtajatu ja automaatne peatamine ei ole kooskõlas ka direktiivi 2013/32 aluseks oleva kriteeriumiga.
54.      Direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 punktis b on sätestatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise edasilükkamine, kui rahvusvahelist kaitset taotleb korraga „suur hulk kolmanda riigi kodanikke […], mis teeb menetluse lõpuleviimisel kuuekuulisest tähtajast kinnipidamise praktikas väga raskeks“. Direktiivi 2013/32 artikli 31 lõikes 5 on siiski sätestatud, et „[l]iikmesriigid viivad läbivaatamismenetluse igal juhul lõpule maksimaalselt 21 kuulise tähtaja jooksul alates taotluse esitamisest“.
55.      Rahvusvahelise kaitse süsteem liidus jätab seega liikmesriikidele tegutsemisruumi läbivaatamisperioodi pikendamiseks kuni 21 kuuni, kuid mitte mingil juhul määramata ajaks selle menetlemise peatamiseks.
56.      Põhjendamaks võimalust rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamine vabalt peatada, tugineb Poola valitsus(42) direktiivi 2013/33/EL(43) artikli 3 lõikele 3, mis välistab selle direktiivi kohaldamise juhtudel, mil on rakendatud direktiivi 2001/55 sätteid.
57.      Framholmi ettepanekus oli mul võimalus seda argumenti käsitleda, selgitades, et „seda erandit võib tõlgendada a contrario sensu, nii et sellise sätte puudumine direktiivis 2013/32 muudab selle direktiivi ajutise kaitse juhtudel kohaldatavaks direktiivi 2001/55 alusel“.(44)
58.      Samas ettepanekus selgitasin, et „direktiiviga 2001/55 ja direktiiviga 2013/33 reguleeritud materiaalsete valdkondade analüüs, mis puudutab rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmist, kinnitab[, et]:
–        Direktiiv 2013/33, mis täiendab direktiive 2011/95 ja 2013/32, võtab arvesse rahvusvahelise kaitse taotlejate individuaalset olukorda, et tagada neile nende taotluse menetlemise ajal „vastuvõtutingimused“ (nagu on määratletud direktiivi 2013/33 artikli 2 punktis f). Seevastu direktiiv 2001/55 käsitleb ümberasustatud isikute massilist sissevoolu.
–        Erinevus abisaaja nimetuses ei takista tähenduste kattumist: sõja tagajärjel massiliselt ümberasujate hulka kuuluv isik võib vastata mõnes vormis rahvusvahelise kaitse saamise tingimustele.
–        Oluline on see, et direktiivis 2001/55 ette nähtud kaitse sisu ja ulatuse ning direktiivi 2013/33 vastuvõtutingimuste samaväärsuse tõttu on loogiline, et direktiiv näeb juhul, kui teine abisüsteem on juba olemas, ette selle kaitse kohaldamata jätmise“.(45)
59.      Sama loogika selgitab, et direktiivi 2001/55 artikli 19 lõige 1 lubab liikmesriikidel mitte kumuleerida ajutise kaitse andmist varjupaigataotleja seisundiga, kui taotlus on läbivaatamisel.
60.      Lisaks jäid ELTL artikli 78 lõikes 3 osutatud erandlikes olukordades, mida käsitleti otsustes (EL) 2015/1523(46) ja (EL) 2015/1601(47),
direktiivi 2013/32 tagatised kehtima.(48) Ma ei näe põhjust, mis õigustaks seda, et sama erandlikus olukorras, nagu see, mis on tingitud sõjast Ukrainas, tuleks rahvusvahelise kaitse taotlejaid kohelda erinevalt.
61.      Lõpuks tuleb meenutada, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikkel 18 seab varjupaigaõiguse põhiõiguseks. See säte tagab, et isikud saaksid „tegelikult kasutada
[…] õigust taotleda selles liikmesriigis varjupaika“.(49)
62.      Nagu Euroopa Kohus on rõhutanud, siis „[…] ehkki rahvusvahelise kaitse taotluse esitamine ja selle ametlik esitamine on üksteisele järgnevad ja eraldiseisvad etapid […], on need toimingud siiski omavahel tihedalt seotud, kuna nende eesmärk on tagada ühelt poolt tegelik juurdepääs rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist võimaldavale menetlusele ja teiselt poolt harta artikli 18 tõhusus“.(50)
63.      Varjupaiga taotlemise õiguse tõhususega on otseselt vastuolus asjaomaste taotluste läbivaatamise peatamine
sine die. Seda puudust ei heasta asjaolu, et minister teeb nende taotluste kohta otsuse hilisemas etapis,(51) kui need vaadatakse läbi ajal, mil pärast seda, kui ümberasustatud isik taotles rahvusvahelise kaitse seisundit, võis olla möödunud aastaid. Neil asjaoludel kordan, et varjupaiga taotlemise põhiõiguse tõhusus ei ole tagatud.
64.      Direktiivi 2001/55 artikli 17 lõikes 1 on ajutise kaitse saanud isikutele ette nähtud võimalus esitada „igal ajal varjupaigataotlus“. Selline säte nõuab põhiõiguste teostamise tagamiseks kaudselt, et taotluse vaatab läbi pädev asutus, kes hindab ümberasustatud isiku olukorda.(52) Kui tunnustada õigust esitada taotlus, et seejärel lükata selle läbivaatamine aastaid edasi, ei ole see kooskõlas harta artiklis 18 sätestatud põhiõiguse sisu ja veelgi enam selle olemusega.
65.      Harta artikli 52 lõikes 1 on sätestatud, et „[h]artaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist tohib piirata ainult seadusega ning arvestades nimetatud õiguste ja vabaduste olemust“.
66.      Eelotsusetaotlusest võib järeldada, et tegelikult ei tulene rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise automaatne peatamine neil juhtudel mitte niivõrd seadusandlikust otsusest, vaid ministri praktikast. Kui see on nii, siis ei ole täidetud nõue, et põhiõiguste piirangud peavad olema ette nähtud seadusega.
67.      Selles kontekstis ei veena mind asjaolu, et direktiivi 2001/55 artikli 19 lõike 2 kohaselt saab ümberasustatud isik ajutise kaitse ka siis, kui talle rahvusvahelist kaitset ei anta.(53) Nagu Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuse Kaduna(54) punktis 82, annab ajutine kaitse selle saajatele piiratumad õigused kui need, mis tulenevad rahvusvahelise kaitse andmisest.
68.      Seevastu tõlgendus, mis on kooskõlas põhiõiguse varjupaigale olulisusega, viib mind järeldusele, et ajutise kaitse saajatel on ajutise kaitse kohaldamise ajal õigus sellele, et nende rahvusvahelise kaitse taotlused vaadatakse läbi, isegi kui see toimub vastavalt süsteemile omastele piirangutele.
V.      Ettepanek
69.      Eeltoodut arvestades teen ettepaneku vastata Raad van Statele (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) järgmiselt:
Nõukogu 20. juuli 2001. aasta direktiivi 2001/55/EÜ miinimumnõuete kohta ajutise kaitse andmiseks ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral ning meetmete kohta liikmesriikide jõupingutuste tasakaalustamiseks nende isikute vastuvõtmisel ning selle tagajärgede kandmisel artikli 17 lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artiklit 31
tuleb tõlgendada nii, et
need ei anna liikmesriikidele õigust automaatselt ja tähtajatult peatada ajutise kaitse saanud isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist ajutise kaitse kehtivuse ajaks selliselt, et rahvusvahelise kaitse taotluse kohta otsuse tegemise tähtaeg hakkab kulgema või jätkab kulgemist alles ajutise kaitse perioodi lõpus.
1      Algkeel: hispaania.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Nõukogu 20. juuli 2001. aasta direktiiv miinimumnõuete kohta ajutise kaitse andmiseks ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral ning meetmete kohta liikmesriikide jõupingutuste tasakaalustamiseks nende isikute vastuvõtmisel ning selle tagajärgede kandmisel (EÜT 2001, L 212, lk 12; ELT eriväljaanne 19/04, lk 162).
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9).
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
5      Selleks on Minister van Asiel en Migratie (varjupaiga- ja rändeminister, Madalmaad) (edaspidi „minister“).
6      Nõukogu 4. märtsi 2022. aasta rakendusotsus, millega määratakse kindlaks Ukrainast lähtuva põgenike massilise sissevoolu olemasolu direktiivi 2001/55/EÜ artikli 5 tähenduses ning nähakse selle tulemusena ette ajutine kaitse (ELT 2022, L 71, lk 1). Rakendusotsust 2022/382 kohaldati esialgu ühe aasta jooksul kuni 4. märtsini 2023 ja seejärel pikendati seda kuni 4. märtsini 2024. Nõukogu otsustas pikendada ajutise kaitse kestust 19. oktoobri 2023. aasta rakendusotsusega (EL) 2023/2409, millega pikendatakse rakendusotsusega (EL) 2022/382 kehtestatud ajutist kaitset (ELT L, 2023/2409) kuni 4. märtsini 2025. Seda aega pikendati veel kuni 4. märtsini 2026 nõukogu 25. juuni 2024. aasta rakendusotsusega (EL) 2024/1836, millega pikendatakse rakendusotsusega (EL) 2022/382 kehtestatud ajutist kaitset (ELT L, 2024/1836). Nõukogu 15. juuli 2025. aasta rakendusotsusega (EL) 2025/1460, millega pikendatakse rakendusotsusega (EL) 2022/382 kehtestatud ajutist kaitset, on ette nähtud pikendamine kuni 4. märtsini 2027 (ELT L, 2025/1460).
7      Vreemdelingenwet 2000 (Stb. 2000, nr 495, 23.11.2000; edaspidi „Vw 2000“).
8      23. novembri 2000. aasta kuninga määrus, millega rakendatakse Vw 2000 (Stb. 2000, nr 497; edaspidi „kuninga 2000. aasta määrus välismaalaste kohta“).
9      Voorschrift Vreemdelingen 2000, 18.12.2000 (Stcrt. 2001, nr 10).
10      Eelotsusetaotluse punkt 2.1.
11      Eelotsusetaotluse punkt 2.2.
12      Eelotsusetaotluse punkt 3.1.
13      Eelotsusetaotluse punkt 3.2.
14      Eelotsusetaotluse punkt 3.3.
15      20. novembri 2025. aasta kohtuotsus (C‑195/25, EU:C:2025:904; edaspidi „kohtuotsus Framholm“).
16      EU:C:2025:700. Edaspidi „Framholmi ettepanek“.
17      Framholmi ettepaneku punktid 29–38. Viitan selle sisule, ilma et seda oleks vaja siin korrata.
18      Kohtuotsus Framholm, resolutsiooni punkt 1.
19      Eelotsusetaotluse punkt 4.3. Siin viidatakse ministri 30. märtsi 2022. aasta teatisele Madalmaade Esindajatekoja presidendile, mis sisaldab täiendavaid selgitusi ülevõtmisseaduse tõlgendamise kohta. Madalmaade valitsus märgib (tema kirjalike seisukohtade punkt 11), et Madalmaade seadusandja otsustas seada ajutise kaitse saamise tingimuseks rahvusvahelise kaitse taotluse esitamise.
20      Eelotsusetaotluse punkt 4.3.
21      Eelotsusetaotluse punkt 4.4.
22      Eelotsusetaotluse punkt 12.1.
23      Kohtuotsus Framholm, punkt 48. Kohtujuristi kursiiv.
24      Ibidem, punkt 49.
25      Ibidem, punkt 54. Kohtujuristi kursiiv.
26      Ibidem, punkt 55.
27      Ibidem, punkt 57.
28      COM/2000/0303 (lõplik) (EÜT 2000, C 311 E, lk 251).
29      Nii on sätestatud varjupaigaküsimuste töörühma 2. oktoobril 2000 vastu võetud dokumendis, mis on kättesaadav aadressil https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑11650-2000-INIT/es/pdf. Punkti 2 1. joonealuses märkuses kirjeldatakse arutelu varjupaigataotluste läbivaatamise peatamise võimaluse üle.
30      Komisjoni kirjalike seisukohtade punkt 27.
31      Eelotsusetaotluses (punkt 11.7.4) kinnitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiivi 2001/55 tekkelugu ei võimalda tal kindlalt järeldada, kas liikmesriigid soovisid formaalselt peatamisõigust ette näha või mitte.
32      Framholmi ettepanek, punkt 73.
33      „Ajutise kaitse kehtestamine on eeldatavasti kasulik ka liikmesriikide seisukohast, kuna sellega kaasnevad õigused vähendavad põgenike vajadust taotleda kohe rahvusvahelist kaitset ja seega ohtu koormata üle nende varjupaigasüsteeme“. Kohtujuristi kursiiv.
34      „Ajutise kaitse pikendamine aitab ka tagada, et liikmesriikide varjupaigasüsteeme ei koormata üle oluliselt suurema hulga rahvusvahelise kaitse taotlustega, mida võivad esitada ajutise kaitse saanud isikud kuni 4. märtsini 2024, kui ajutine kaitse siis lõpeb, või Ukraina sõja eest põgenevad inimesed, kes saabuvad liitu pärast seda kuupäeva ja enne 4. märtsi 2025.“
35      Framholmi ettepanek, punkt 74.
36      Ibid, punkt 75.
37      Ibid, punkt 76.
38      Ibidem, punkt 77, milles on viidatud 8. mai 2025. aasta kohtuotsusele Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 32).
39      Ibid, punkt 78. Sama ettepaneku punktides 79 ja 80 käsitlesin, kuidas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31), artikkel 33 olukorras, kus saabub erakordselt suur arv kolmandate riikide kodanikke, kes soovivad saada rahvusvahelist kaitset, näeb ette „varajase hoiatamise, valmisoleku ja kriisiohjamise mehhanismi ennetavate meetmete võtmiseks, mille eesmärk on eelkõige vältida, et määruse rakendamine satuks ohtu mõne liikmesriigi varjupaigasüsteemi ohustava suure koormuse tõttu“ (ettepaneku punkt 79 kohtuasjas Framholm). „Ka sellistel juhtudel ei lubanud liidu seadusandja, et liikmesriigid võiksid otsustada, et rahvusvahelise kaitse taotlus on iseenesest automaatselt vastuvõetamatu“ (ettepaneku punkt 80 samas kohtuasjas).
40      Eelotsusetaotluse esitanud kohus kirjeldab (eelotsusetaotluse punkt 11.4.1), kuidas nõukogu järjestikuste rakendusotsuste tõttu saaks seda ajavahemikku pikendada nelja aastani kuni 4. märtsini 2026. Sellele arvutusele tuleks lisada rakendusotsuses 2025/1460 (pärast eelotsusetaotluse esitamist) ette nähtud täiendav aasta kuni 4. märtsini 2027.
41      Madalmaade valitsuse kirjalike seisukohtade punkt 15.
42      Poola valitsuse kirjalikud seisukohad, punkt 14.
43      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (ELT 2013, L 180, lk 96). Selle artikli 3 lõikes 3 on sätestatud, et „[k]äesolevat direktiivi ei kohaldata, kui kohaldatakse direktiivi 2001/55 […] sätteid“. Samamoodi on väljendatud sellele direktiivile eelnenud nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/9/EÜ, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded (ELT 2003, L 31, lk 18; ELT eriväljaanne 19/06, lk 101), artikli 3 lõikes 3.
44      Framholmi ettepanek, punkt 67.
45      Ibid, punkt 68.
46      Nõukogu 14. septembri 2015. aasta otsus, millega kehtestatakse rahvusvahelise kaitse valdkonnas ajutised meetmed Itaalia ja Kreeka toetamiseks (ELT 2015, L 239, lk 146).
47      Nõukogu 22. septembri 2015. aasta otsus, millega kehtestatakse rahvusvahelise kaitse valdkonnas ajutised meetmed Itaalia ja Kreeka toetamiseks (ELT 2015, L 248, lk 80).
48      Vastavalt põhjendused 31 ja 36.
49      22. juuni 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (sooviavaldus enne varjupaigataotluse esitamist) (C‑823/21, EU:C:2023:504, punkt 52, kohtujuristi kursiiv). Kohtuotsuses Framholm rõhutatakse liikmesriikide õiguse tõhusust ja vastavat kohustust: „kui isik vastab liidu õiguses neist seisunditest ühe saamiseks kehtestatud miinimumnõuetele, kuna ta täidab [direktiivis 2011/95] ette nähtud tingimused, peavad liikmesriigid andma taotletud rahvusvahelise kaitse – kui just ei esine mõni direktiivis 2013/32 ette nähtud taotluse vastuvõetamatuse alustest –, sest liikmesriikidel puudub selles osas kaalutlusõigus“ (punkt 54).
50      30. juuni 2022. aasta kohtuotsus Valstybės sienos apsaugos tarnyba jt (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505) punkt 62, milles on viidatud 25. juuni 2020. aasta kohtuotsusele Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, punkt 93).
51      Eelotsusetaotluse punkt 12.1.
52      Vt selle kohta eelotsusetaotluse punkt 11.4.2.
53      Saksamaa valitsuse kirjalike seisukohtade punkt 17.
54      19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus (C‑244/24 ja C‑290/24, EU:C:2024:1038). Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab sellele kohtuotsusele eelotsusetaotluse punktides 11.3, 11.4.6, 11.5
ja 11.6.