62022CC0582
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
esitatud 21. septembril 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑582/22
Die Länderbahn GmbH DLB,
Prignitzer Eisenbahn GmbH,
Ostdeutsche Eisenbahn,
Ostseeland Verkehrs GmbH
versus
Bundesrepublik Deutschland,
menetluses osales:
DB Netz AG
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Köln (Kölni halduskohus, Saksamaa))
Eelotsusemenetlus – Raudteetransport – Direktiiv 2012/34/EL – Artikkel 56 – Reguleeriv asutus – Lõppenud liiklusgraafikuperioodi kasutustasude läbivaatamise pädevus – Tagasiulatuva jõuga otsuste vastuvõtmise võimalus – Hagi esitamise ajalised piirangud – Reguleeriva asutuse otsuste tõhusus – Pädevus anda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale korraldus alusetult sissenõutud kasutustasud tagasi maksta
1.
Eelotsusetaotlus on esitatud kohtuvaidluses, milles vaieldakse Saksamaa reguleeriva asutuse (
2
) pädevuse üle kontrollida raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsuseid kasutustasude kohta, mida peavad maksma raudteeveo-ettevõtjad. Mõned neist palusid sellel reguleerival asutusel anda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale korraldus kasutustasud, mida nad pidasid alusetult makstuks, tagasi maksta, kuid edutult.
2.
Kohus, kellel tuleb vaidlus lahendada, palub Euroopa Kohtul tõlgendada mitut direktiivi 2012/34/EL (
3
) sätet, mis käsitlevad riiklike reguleerivate asutuste pädevust raudteesektoris.
I. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus. Direktiiv 2012/34
3.
Artiklis 3 („Mõisted“) on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„raudteeveo-ettevõtja“ – vastavalt käesolevale direktiivile tegevusloa saanud avalik-õiguslik või eraõiguslik ettevõtja, kelle peamine tegevusala on osutada raudtee-kaubaveoteenuseid ja/või raudtee-reisijateveo teenuseid ja kes on kohustatud tagama veduriteenuse; see hõlmab ka ainult veduriteenust osutavaid ettevõtjaid;
2)
„raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja“ – asutus või ettevõtja, kes vastutab raudteevõrgustikul raudteeinfrastruktuuri käitamise, hooldamise ja uuendamise ning samuti selle arendamises osalemise eest vastavalt liikmesriigi infrastruktuuri arendamise ja rahastamise üldise poliitika raames sätestatule;
[…]
19)
„taotleja“ – raudteeveo-ettevõtja, rahvusvaheline raudteeveo-ettevõtjate rühmitus või muu füüsiline või juriidiline isik, nagu määrusele (EÜ) nr 1370/2007 vastavad pädevad asutused ning vedajad, kaubasaatjad ja kombineeritud veoteenuseid osutavad ettevõtjad, kellel on avalike teenuste osutamisega seonduv või ärihuvi infrastruktuuri läbilaskevõime omandamiseks;
[…]
25)
„võrgustik“ – kogu raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja majandatav raudteeinfrastruktuur;
26)
„võrgustiku teadaanne“ – teade, milles esitatakse kasutustasude määramise ning läbilaskevõime jaotamise skeemidega seotud üksikasjalikud üldeeskirjad, tähtajad, menetlused ja kriteeriumid, sealhulgas muu teave, mis on raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime taotlemiseks vajalik;
[…]
28)
„liiklusgraafik“ – andmed kõikide kavandatud rongi- ja veeremiliikumiste kohta, mis liiklusgraafikuperioodil asjasse puutuval infrastruktuuril toimuvad;
[…]“.
4.
Artiklis 55 („Reguleeriv asutus“) on sätestatud:
„1.   Iga liikmesriik loob ühtse raudteesektorit reguleeriva riikliku asutuse. […]
[…]“.
5.
Artiklis 56 („Reguleeriva asutuse ülesanded“) on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 46 lõike 6 kohaldamist, on taotlejal õigus, kui ta leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud, diskrimineeritud või muul viisil kahjustatud, esitada reguleerivale asutusele kaebus eelkõige raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või vajaduse korral raudteeveo-ettevõtja või teenindusrajatise käitaja otsuste peale, mis käsitlevad:
[…]
d)
kasutustasude määramise skeemi;
e)
temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurust;
[…]
2.   Ilma et see piiraks liikmesriikide konkurentsiasutuste õigusi konkurentsi tagamisel raudteeteenuste turul, on reguleerival asutusel õigus jälgida konkurentsiolukorda raudteeteenuste turul, muu hulgas eelkõige kiirreisirongiteenuste turul, ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate tegevust seoses lõike 1 punktidega a–j. Eelkõige kontrollib reguleeriv asutus lõike 1 punktide a–j täitmist omal algatusel ja selleks, et vältida diskrimineerimist taotlejate vastu. Ta kontrollib eelkõige, kas võrgustiku teadaanne sisaldab diskrimineerivaid sätteid või kas sellega antakse raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele kaalutlusõigus, mida on võimalik kasutada taotlejate diskrimineerimiseks.
[…]
6.   Reguleeriv asutus tagab, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt kehtestatud kasutustasud on IV peatüki 2. jaoga vastavuses ning mittediskrimineerivad. Taotlejate ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja läbirääkimised infrastruktuuri kasutustasude üle on lubatud üksnes juhul, kui need toimuvad reguleeriva asutuse järelevalve all. Reguleeriv asutus sekkub, kui läbirääkimised läheksid tõenäoliselt vastuollu käesoleva peatüki nõuetega.
[…]
9.   Reguleeriv asutus vaatab ühe kuu jooksul alates kaebuse saamisest kaebuse läbi ning vastavalt vajadusele palub asjakohast teavet ja alustab konsulteerimist kõikide asjaomaste osapooltega. Ta teeb kaebuste suhtes otsuse, võtab meetmeid olukorra heastamiseks ja teavitab asjaomaseid osapooli oma põhjendatud otsusest eelnevalt kindlaks määratud mõistliku aja jooksul, kuid igal juhul kuue nädala jooksul alates kogu asjakohase teabe saamisest. Ilma et see piiraks liikmesriikide konkurentsiasutuste õigusi konkurentsi tagamisel raudteeteenuste turul, teeb reguleeriv asutus vajaduse korral omal algatusel otsuse asjakohaste meetmete kohta kõnealustel turgudel taotlejate diskrimineerimise, turu moonutamise ja mis tahes muu negatiivse arengu korrigeerimiseks, võttes eelkõige arvesse lõike 1 punkte a–j.
Reguleeriva asutuse otsus on siduv kõikidele asjaomastele isikutele ja see ei kuulu teise haldusasutuse kontrolli alla. Reguleeriv asutus on suuteline jõustama oma otsuseid sobivate karistuste, sealhulgas trahvidega.
[…]“.
6.
VII lisas („Jaotamisgraafik“) on märgitud:
„1)
Liiklusgraafik kehtestatakse üks kord kalendriaastas.
2)
Liiklusgraafikut muudetakse detsembrikuu teise laupäeva keskööl […]. Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad võivad kokku leppida muid kuupäevi ning teavitavad komisjoni, kui see võiks mõjutada rahvusvahelist liiklust.
[…]“.
B.
Saksa õigus. Riiklik raudteekorralduse seadus (
4
)
7.
Paragrahvis 66 („Järelevalveasutus ja selle ülesanded“) on sätestatud:
„(1)   Kui kasutusloa omanik leiab, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsustega on teda diskrimineeritud või muul viisil rikutud tema õigusi, on tal õigus pöörduda reguleeriva asutuse poole […].
[…]
(3)   Kui kasutuse või raamlepingu osas kokkuleppele ei jõuta, võib reguleeriv asutus raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsuseid kasutusloa omaniku taotluse alusel või omal algatusel kontrollida. Taotlus tuleb esitada tähtaja jooksul […], mille jooksul saab kokkulepete sõlmimise ettepaneku vastu võtta.
(4)   Taotluse alusel või omal algatusel võib eelkõige kontrollida:
[…]
5.
kasutustasude määramise skeemi;
6.
nende infrastruktuuri kasutustasude suurust või arvestuskäiku, mida kasutusloa omanik peab või peaks maksma;
7.
muude kasutustasude suurust ja arvestuskäiku, mida kasutusloa omanik peab või peaks maksma;
[…]“.
8.
Paragrahvis 67 („Reguleeriva asutuse volitused, transpordituru järelevalve, rakenduseeskirjad“) on sätestatud:
„(1)   Reguleeriv asutus võib võtta vajalikke meetmeid raudteede ja käesoleva seaduse kohaldamisalasse kuuluvate isikute suhtes, et kõrvaldada või ära hoida käesoleva seaduse või käesoleva seaduse kohaldamisalas vahetult kohaldatavate Euroopa Liidu õigusaktide rikkumisi […].
[…]“.
9.
Paragrahvis 68 („Reguleeriva asutuse otsused“) on märgitud:
„(1)   Reguleeriv asutus vaatab kaebuse läbi ühe kuu jooksul pärast selle saamist. Selleks palub ta huvitatud isikutel esitada otsuse tegemiseks vajalikku teavet ja alustab kõigi huvitatud isikutega arutelusid. Ta teeb otsuse kõigi kaebuste ja olukorra parandamiseks vajalike meetmete kohta, teatades oma põhjendatud otsusest asjaomastele pooltele eelnevalt kindlaks määratud ja mõistliku aja jooksul ning igal juhul kuue nädala jooksul pärast kogu asjakohase teabe saamist. Ilma et see piiraks konkurentsiasutuste volitusi, otsustab ta omal algatusel asjakohased meetmed, et vältida diskrimineerimist ja turu moonutamist.
(2)   Kui § 66 lõigetes 1 ja 3 nimetatud juhul raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsus kahjustab raudteeinfrastruktuuri kasutamise õiguse omaniku õigust:
1.
annab reguleeriv asutus raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale korralduse otsust muuta või
2.
reguleeriv asutus otsustab lepingu või kasutustasude kehtivuse üle, tunnistab lepingud kehtetuks ja määrab kindlaks lepingutingimused või kasutustasud.
Esimeses lauses nimetatud otsus võib puudutada ka teadaannet raudteevõrgustiku kohta või teenindusrajatiste kasutustingimuste kohta.
(3)   Reguleeriv asutus võib kohustada raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjat § 66 lõikes 4 nimetatud meetmeid edasiulatuvalt muutma või kehtetuks tunnistama, kui need ei ole kooskõlas käesoleva seaduse sätetega või käesoleva seaduse kohaldamisalas vahetult kohaldatavate Euroopa Liidu õigusaktidega.“
II. Faktilised asjaolud, kohtuvaidlus ja eelotsuse küsimused
10.
Saksamaa raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja DB Netz AG (
5
) kehtestas aastatel 2002–2011 igaks liiklusgraafikuperioodiks infrastruktuuri kasutustasud.
11.
Länderbahn GmbH DLB, Prignitzer Eisenbahn GmbH, Ostdeutsche Eisenbahn ja Ostseeland Verkehrs GmBH (edaspidi „kaebajad“) on raudteeveo-ettevõtjad, kes kasutavad infrastruktuuri, mida haldab DB Netz.
12.
Kaebajad olid eriarvamusel selles, kas on otstarbekas kohaldada „piirkondlikku tegurit“, mis kuulub DB Netzi infrastruktuuri kasutamise tariifide kindlaksmääramise elementide hulka. Nad leidsid, et DB Netzi kehtestatud kasutustasud olid osaliselt õigusvastased, kuna „piirkondlik tegur“ diskrimineeris piirkondlikke liine käitavaid ettevõtjaid. (
6
) Seetõttu nad kas maksid nõutud kasutustasu reservatsioonidega või pidasid makse kinni.
13.
Bundesnetzagentur tegi DB Netzi heakskiidetud kasutustasude kontrollimise käigus 5. märtsil 2010 otsuse, millega: (
7
)
–
ta leidis, et võrgustiku teadaanne on 2011. aasta liiklusgraafiku osas kehtetu, kuna selles on ette nähtud „piirkondliku teguri“ rakendamine;
–
ta märkis, et tsiviilkohtud peavad õigluse põhimõttest lähtudes otsustama enammakstud kasutustasude tagastamise üle. (
8
)
14.
Euroopa Kohus tegi 9. novembril 2017 kohtuotsuse CTL Logistics, (
9
) milles otsustas pärast Saksa õigusaktide analüüsimist, (
10
) et direktiivile 2012/34 eelnenud direktiiviga 2001/14/EÜ (
11
)„on vastuolus [liikmesriigi] selliste […] õigusnormide kohaldamine […], mis näevad ette, et raudteeinfrastruktuuri kasutustasude õiglust kontrollib juhtumipõhiselt üldkohus, ja et vajaduse korral võib muuta [kasutus]tasude suurust, sõltumata järelevalvest, mida reguleeriv organ teostab“.
15.
Kohtuotsusele CTL Logistics tuginedes palusid kaebajad Bundesnetzagenturil tuvastada, et 2003.–2011. aasta liiklusgraafikute jaoks heakskiidetud kasutustasud on kehtetud, ja kohustada DB Netzi enammakstud summa tagasi maksma.
16.
Bundesnetzagentur jättis 11. oktoobri 2019. aasta, 3. juuli 2020. aasta ja 11. detsembri 2020. aasta sisuliselt identsete otsustega kaebajate taotlused rahuldamata. Ta leidis, et järelkontrolli tegemise nõudel puudub õiguslik alus, kuna raudteeveo-ettevõtjatel on võimalik kasutustasusid vaidlustada ainult seni, kuni need kehtivad.
17.
Kaebajad palusid 6. ja 9. novembril 2019 esitatud kaebustes Verwaltungsgericht Kölnil (Kölni halduskohus, Saksamaa) tuvastada, et Bundesnetzagentur on kohustatud läbi viima järelkontrolli, mis võimaldaks tal tuvastada vaidlusaluste tasude kehtetuse ex tunc ja kohustada DB Netzi need tagasi maksma.
18.
Sellel kohtul on enne kaebajate nõude üle otsustamist sisuliselt vaja teada:
–
kas direktiivi 2012/34 artikkel 56 tähendab, et raudteeveo-ettevõtjad võivad taotleda reguleerivalt asutuselt juba aegunud liiklusgraafikutele vastavate infrastruktuuritasude tagasiulatuvat läbivaatamist;
–
kui see on nii, siis kuidas korraldada kasutustasude tegelik tagasimaksmine nii, et taastada raudteeveo-ettevõtjate kõik õigused.
19.
Neil asjaoludel esitab Verwaltungsgericht Köln (Kölni halduskohus) viis eelotsuse küsimust, millest ma pakun Euroopa Kohtu juhiste järgi vastused välja neljale esimesele, mis on sõnastatud järgmiselt:
„1.
Kas direktiivi 2012/34/EL artikli 56 lõikeid 1, 6 ja 9 tuleb tõlgendada nii, et kasutustasude määramise skeem võib olla asjakohane kaebuse ese ka juhul, kui kontrollitava kasutustasu kehtivuse tähtaeg on juba lõppenud (kaebus niinimetatud varasema kasutustasu peale)?
2.
Kas juhul, kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, tuleb direktiivi 2012/34/EL artikli 56 lõikeid 1, 6 ja 9 tõlgendada nii, et reguleeriv asutus võib varasema kasutustasu järelkontrolli (ex post kontrolli) tulemusel tunnistada selle tagasiulatuvalt (ex tunc mõjuga) kehtetuks?
3.
Kas juhul, kui esimesele ja teisele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, on direktiivi 2012/34/EL artikli 56 lõigetega 1, 6 ja 9 kooskõlas liikmesriigi õigusnorm, mis varasema kasutustasu tagasiulatuva mõjuga järelkontrolli (ex tunc) välistab?
4.
Kas juhul, kui esimesele ja teisele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, tuleb direktiivi 2012/34/EL artikli 56 lõiget 9 tõlgendada nii, et selles ette nähtud reguleeriva asutuse meetmetel olukorra heastamiseks on põhimõtteliselt ka selline õiguslik tagajärg, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjat saab kohustada õigusvastaselt nõutud kasutustasu tagasi maksma, kuigi raudteeveo-ettevõtja ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja vahelisi tagasinõudeid saab lahendada tsiviilkohtus?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
20.
Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 2. septembril 2022.
21.
Kirjalikud seisukohad esitasid Prignitzer Eisenbahn GmbH, Ostdeutsche Eisenbahn ja Ostseeland Verkehrs GmBH (koos), DB Netz, Saksamaa, Leedu, Norra ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon.
22.
15. juuni 2023. aasta kohtuistungil osalesid Prignitzer Eisenbahn (lisaks Ostdeutsche Eisenbahni ja Ostseeland Verkehri esindajana), DB Netz, Saksamaa, Austria ja Poola valitsus ning komisjon.
IV. Õiguslik hinnang
A.
Sissejuhatav märkus
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub eeldusest, et direktiiv 2012/34 on kohaldatav, ning palub seega tõlgendada selle artikli 56 lõikeid 1, 6 ja 9.
24.
Kohtuvaidluses vaidlustatud kasutustasud 2003.–2011. aasta perioodi kohta määrati ja nõuti sisse siiski sellele direktiivile eelnenud direktiivi 2001/14 kehtivusajal, mistõttu võiks väita, et ratione temporis tuleb kohaldada seda direktiivi. (
12
)
25.
Igal juhul vastavad direktiivi 2012/34 artikli 56 lõiked 1, 6 ja 9 direktiivi 2001/14 artikli 30 lõigete 2, 3 ja 5 vähem üksikasjalikele sätetele. (
13
) Seega, nagu kõik pooled kohtuistungil kinnitasid, ei takista miski keskendada tähelepanu direktiivi 2012/34 artiklile 56, nagu möönab ka eelotsusetaotluse esitanud kohus.
B.
Asjakohane Euroopa Kohtu praktika
26.
Eelotsusetaotluses on viidatud kohtuotsusele CTL Logistics, mida on seal korduvalt nimetatud, ja 8. juuli 2021. aasta kohtuotsusele Koleje Mazowieckie. (
14
) Eelotsusetaotluse esitamise ajal ei olnud Euroopa Kohus veel kohtuasjas DB Station kohtuotsust teinud.
27.
Viimati nimetatud kohtuotsusele, mis tehti 27. oktoobril 2022, on mõned menetlusosalised ja menetlusse astujad pidevalt viidanud ja järeldanud sellest, et see annab vastuse mitmele siin esitatud eelotsuse küsimusele. (
15
)
C.
Esimene eelotsuse küsimus
28.
Asja menetlev kohus soovib teada, kas kasutustasude süsteemi saab vaidlustada „ka juhul, kui kontrollitava kasutustasu kehtivuse tähtaeg on juba lõppenud“.
29.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et Bundesnetzagentur, kes jättis kaebuse esitanud ettevõtjate kaebuse rahuldamata, sidus õiguse esitada kasutustasude kinnitamise peale kaebus nõudega, et seda tuleb teha nende tasude kehtivusajal. (
16
) Seega ei oleks võimalik „varasemaid kasutustasusid“ (
17
) vaidlustada.
30.
Näib, et see seisukoht kajastab lahendust, mida kasutati omal ajal Saksa õigusaktides (
18
) ja kohtupraktikas, (
19
) mille kohaselt saab Bundesnetzagentur kontrollida ainult kehtivaid kasutustasusid ja teha otsuseid tuleviku jaoks. (
20
)
31.
Liidu õigusest tulenev lahendus ei võimalda siiski sellist ajalist piirangut, nagu Saksamaa valitsus ise oma kirjalikes seisukohtades tunnistab (
21
), viidates kohtuotsusele DB Station.
32.
Direktiivi 2012/34 artikli 56 lõike 1 punkt e lubab taotlejatel esitada „reguleerivale asutusele kaebus […], mis [käsitleb] temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurust“. Sõna-sõnalt võib see sõnastus jätta mulje, et kaebused puudutavad ainult kehtivaid või tulevikuks ette nähtud kasutustasusid, kuid Euroopa Kohus ei ole seda nii tõlgendanud.
33.
Kohtuotsuses DB Station tuvastas ta nimelt, et „kui [reguleeriva asutuse] poole on pöördutud direktiivi 2001/14 artikli 30 lõike 2 alusel, [ei saa see asutus] õiguspäraselt eitada oma pädevust otsustada minevikus kogutud taristu kasutustasude õiguspärasuse üle“. (
22
) Nii on see ka juhul, kui „riigisisene õigusnorm […] ei võimalda tal otsustada juba kogutud taristu kasutustasude õiguspärasuse üle“. (
23
)
34.
Reguleeriv asutus on seega pädev kontrollima varasemate liiklusgraafikute alusel kohaldatud ja kogutud kasutustasude õiguspärasust ja vajaduse korral need kehtetuks tunnistama.
35.
On aga õiguspärane küsida, kas raudteeveo-ettevõtjate õiguse suhtes taotleda „varasemate kasutustasude“ läbivaatamist ei kehti tähtaega (
24
) või kas selle suhtes võib vastupidi kehtestada ajalisi piiranguid, mis lähtuvad õiguskindluse põhimõttest. Sellele probleemile keskendus suur osa kohtuistungil esitatud argumentidest, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus sellele sõnaselgelt ei viita. Käsitlen seda seega täielikkuse huvides.
36.
Kuna direktiivis 2012/34 sõnaselge säte puudub, peavad liikmesriigid menetlusautonoomia põhimõtte kohaselt määrama kindlaks nende hagide ajalised piirid, millega saavad eraõiguslikud isikud riigisisestelt asutustelt nõuda liidu õigust rikkudes alusetult saadu tagastamist. Liikmesriigid peavad igal juhul järgima tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtteid. (
25
)
37.
Kohtuistungil esitatud andmetest ilmneb siiski, et Saksa õiguses ei ole niisuguseid ajalisi piiranguid konkreetselt raudteeinfrastruktuuri kasutustasude puhul ette nähtud. (
26
)
38.
Selles kontekstis tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, kas Saksa õigusnormid jätavad kaebuse esitamise tähtaja lõputult lahtiseks või näevad vastupidi ette selle esitamise ajalised piirid, mis põhinevad õiguste aegumisel või hagide aegumisel (õigust lõpetav mõju).
39.
Selle riigisisese õiguse hindamise raames, mida – ma rõhutan – saab teha ainult eelotsusetaotluse esitanud kohus, võib olla asjakohane kaaluda, kas õiguskindluse põhimõte peab seaduslikkuse põhimõtte üles kaaluma (kuna kasutatud piirkondlik tegur tunnistati õigusvastaseks, et see seejärel kaotada) ja kas esineb asjaolu, mis võimaldab järeldada, et on tekkinud õiguspärane ootus, et „varasemate kasutustasude“ peale enam kaebust ei esitata.
40.
Kui nõustuda sellega, et võib kohaldada otseselt või analoogia alusel üldiseid, kas tsiviil- või haldusõiguse aegumistähtaegu või õigust lõpetavaid tähtaegu, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, millal need jooksma hakkavad – küsimus, mis kuulub põhimõtteliselt samuti riigisisese õiguse kohaldamisalasse. (
27
)
41.
Kohtuistungil käidi selle kohta välja kaks võimalikku alguspäeva:
–
Prignitzer Eisenbahn väitis, et kohtuotsus CTL Logistics tähistas pöördepunkti ning et see oli asjaolu, mille alusel ta esitas 2018. aastal Bundesnetzagenturile tühistamis- ja hüvitamisnõude;
–
DB Netz väitis vastupidi, et olukord oli piisavalt määratletud, kui ta sõlmis 2010. aastal „piirkondliku teguri“ osas Bundesnetzagenturiga riigihankelepingu ning et sellest ajast alates ei olnud põhjust mitte tegutseda.
42.
Kokkuvõttes leian, et kohtuotsus DB Station sisaldab lahendust, mis võimaldab esimesele eelotsuse küsimusele vastata nii, et reguleeriv asutus võib kontrollida juba lõppenud kehtivusajale vastavate kasutustasude õiguspärasust. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata, kas riigisiseste õigusnormide kohaselt on nende tasude vaidlustamise õiguse kasutamiseks kehtestatud tähtajad ja kas neid on algsetes vaidlustes järgitud.
D.
Teine eelotsuse küsimus
43.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav (nagu ma soovitan), soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas vastavalt direktiivi 2012/34 artikli 56 lõigetele 1, 6 ja 9 võib „reguleeriv asutus […] varasema kasutustasu järelkontrolli (ex post kontrolli) tulemusel tunnistada selle tagasiulatuvalt (ex tunc mõjuga) kehtetuks“.
44.
Reguleeriva asutuse ülesannete määratlemisel on direktiivi 2012/34 artikli 56 lõikes 9 sellele asutusele antud ulatuslik sekkumispädevus, mille alusel ta võib võtta asjakohaseid meetmeid „kõnealustel [raudtee]turgudel […] negatiivse arengu korrigeerimiseks, võttes eelkõige arvesse […] lõike 1 punkt[e] a–j“.
45.
Reguleeriva asutuse kontrollipädevus, mida on laiendatud „varasematele tasudele“, nagu ma eespool kirjeldasin, võimaldab tal tuvastada, et vaidlustatud otsused, millel puudub õiguslik alus, on kehtetud. Leian, et see tuleneb direktiivi 2012/34 artikli 56 lõikest 9, mis, nagu ma just märkisin, lubab reguleerival asutusel pärast kaebuse (
28
) saamist ja menetlemist võtta kõikide asjaomaste poolte suhtes siduvate otsuste abil „meetmeid olukorra heastamiseks“.
46.
Seda ei takista asjaolu, et liikmesriigi õigusest ei tulene analoogset lahendust: Euroopa Kohus rõhutas, „et [direktiivi 2012/34 artikli 56 lõike 9 sätted] on tingimusteta ja piisavalt täpsed ning neil on seega vahetu õigusmõju […]. Seega on need õigusnormid siduvad liikmesriikide kõikidele asutustele, see tähendab nii liikmesriikide kohtutele kui ka kõikidele haldusorganitele, sealhulgas detsentraliseeritud asutustele, ning need asutused on kohustatud neid norme kohaldama“. (
29
)
47.
Selliselt tuvastatud kehtetus ulatub tagasi (ex tunc) kuni selle tekkimiseni. Selline on iga kaebuste esitamise süsteemi loogika, mis võimaldab haldus- või kohtuorganil tühistada talle kontrollimiseks esitatud akte.
48.
Selle loogika kohaselt tähendab see, kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsused on õigusvastased ja reguleeriv asutus tunnistab need nendes sisalduvate puuduste tõttu kehtetuks, et vaidlustatud akt oli algusest peale täielikult või osaliselt tühine.
49.
Pealegi näib, et ex tunc kehtetuks tunnistamine ei ole lahendus, mida Saksamaa seadusandja kasutas ERegG § 68 lõikes 3 teatavate meetmete puhul, mille on võtnud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja, (
30
) kuid see tuleneb liidu õigusest eespool esitatud põhjendustega.
E.
Kolmas eelotsuse küsimus
50.
Kui vastus kahele eelmisele küsimusele on jaatav, soovitakse kolmanda küsimusega teada, kas direktiivi 2012/34 artikli 56 lõigetega 1, 6 ja 9 on „kooskõlas liikmesriigi õigusnorm, mis varasema kasutustasu tagasiulatuva mõjuga järelkontrolli (ex tunc) välistab“.
51.
Tegelikult tuleneb vastus sellele küsimusele vastusest, mis antakse teisele küsimusele (neile võib tegelikult vastata koos), nende eelduste põhjal:
–
raudteeveo-ettevõtjatel on õigus vaidlustada reguleerivas asutuses raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kehtestatud individuaalsete kasutustasude suurus;
–
sellele õigusele vastab reguleeriva asutuse tingimusteta kohustus teha otsus juba sissenõutud infrastruktuuri kasutustasude õiguspärasuse kohta, kui see on asjakohane.
52.
Järelikult ei luba direktiivi 2012/34 artikli 56 lõiked 1, 6 ja 9 riigisisese õigusega takistada raudteesektori reguleerivatel asutustel kontrollida juba lõppenud majandusaastate kasutustasude õiguspärasust lubatud aja piires. Direktiivi 2012/34 sama artikliga on vastuolus see, kui liikmesriigi õigus keelab tuvastada kasutustasu (ex tunc) tühisuse alates selle kasutustasu jõustumise hetkest.
F.
Neljas eelotsuse küsimus
53.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas „reguleeriva asutuse meetmetel olukorra heastamiseks on põhimõtteliselt ka selline õiguslik tagajärg, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjat saab kohustada õigusvastaselt nõutud kasutustasu tagasi maksma, kuigi raudteeveo-ettevõtja ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja vahelisi tagasinõudeid saab lahendada tsiviilkohtus“.
54.
Küsimus eeldab, et Saksamaal võivad raudteeveo-ettevõtjad igal juhul pöörduda tsiviilkohtute poole, et nõuda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjalt ebaseaduslikult saadud kasutustasude hüvitamist.
55.
Seetõttu leian, et kahtlus seisneb selles, kas need samad raudteeveo-ettevõtjad võivad tasude tagasi saamiseks vastavalt direktiivile 2012/34 pöörduda ka reguleeriva asutuse poole. See oleks nii vaid juhul, kui sellel asutusel oleks õigus kohustada raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjat raha tagasi maksma.
56.
Kohtuotsuse CTL Logistics punktist 97 nähtub, et reguleeriva asutuse sekkumine on kasutustasude õigusvastasuse tuvastamiseks otsustava tähtsusega eeltingimusena nende tagantjärele tagasinõudmiseks tsiviilkohtutes. Seda järeldust kinnitab analoogses sõnastuses ja vastutuse tuvastamise hagide osas kohtuotsus Koleje Mazowieckie. (
31
)
57.
Nüüd tekib küsimus, kas direktiivi 2012/34 artikli 56 lõiked 1, 6 ja 9 annavad raudteesektori reguleerivale asutusele õiguse ise määrata õigusvastaselt saadud tasu tagastamine, vältides paralleelseid või üksteisele järgnevaid menetlusi.
58.
Selle probleemi lahendus on seotud küsimusega, kas riiklikud reguleerivad asutused võivad sekkuda põhimõtteliselt eraõiguslike ettevõtjate vahelistesse suhetesse, (
32
) ja seda nii tuvastamise (lepingu tühisuse tuvastamine) (
33
) kui ka täitmise puhul (tagastamiskorraldus, ühe poole hüvitisenõuded teise vastu). Jällegi tuleb üks või teine lahendus valida iga liikmesriigi õiguses, kui seda ei ole liidu õiguses varem kindlaks määratud.
59.
Liidu õiguse seisukohast piisab, kui tõdeda, et tuvastamisetapi osas lahendati kohtuotsuses CTL Logistics kahtlused seoses reguleerivate asutuste volitustega raudteesektoris eespool kirjeldatud tähenduses, nagu eeldas Saksamaa seadusandja. (
34
)
60.
Mis puudutab aga täitevetappi, siis liidu õigus ei sisalda alati sõnaselgeid sätteid reguleerivate asutuste pädevuse kohta kohustada nende kontrolli all olevaid ettevõtjaid õigusvastaselt saadud summad tagasi maksma. Selliste sätete puudumisel on liikmesriikidel selleks tegutsemisruum.
61.
Elektrienergia siseturgu puudutavas kohtuasjas (
35
) otsustas Euroopa Kohus, et direktiiviga 2009/72/EÜ (
36
) ei ole vastuolus see, kui liikmesriik annab riiklikule reguleerivale asutusele õiguse kohustada elektriettevõtjaid maksma oma klientidele tagasi summa, mis on sisse nõutud lepingutingimuste alusel, mille on see asutus õigusvastaseks tunnistatud. (
37
)
62.
Kohtuasja Green Network arutluskäik võib olla käesoleva kohtuasja jaoks tarvilik. Selles kohtuotsuses Euroopa Kohus:
–
rõhutas, et reguleeriva asutuse ülesannetes ei ole mainitud [direktiivi 2009/72 artikli 37 lõike 4 punkti d tähenduses] „volitust nõuda neilt ettevõtjatelt, et nad maksaksid tagasi kõik summad, mis on saadud ebaseaduslikuks tunnistatud lepingutingimuse“ (
38
) alusel;
–
kinnitas, et kuigi seda ei ole mainitud, tähendab „[d]irektiivi 2009/72 artikli 37 lõikes 4 väljendi „reguleerival asutusel peavad olema vähemalt järgmised volitused“ kasutamine […] siiski, et reguleerivale asutusele võib anda ka artikli 37 lõikes 4 otsesõnu nimetamata volitusi, et võimaldada tal täita [selles direktiivis] osutatud ülesandeid“; (
39
)
–
tuvastas, et „liikmesriik võib anda reguleerivale asutusele õiguse kohustada neid ettevõtjaid maksma tagasi summad, mille nad on saanud [asjaomaseid] nõudeid rikkudes“; (
40
)
–
rõhutas, et „kuigi direktiiv 2009/72 ei nõua liikmesriikidelt, et nad näeksid ette, et riiklikul reguleerival asutusel on õigus kohustada elektriettevõtjat maksma tagasi oma klientidelt alusetult saadud summad, ei ole selle direktiiviga vastuolus see, kui liikmesriik annab niisuguse õiguse riiklikule reguleerivale asutusele“. (
41
)
63.
Kokkuvõttes otsustas Euroopa Kohus, et võttes arvesse direktiivi 2009/72 sätete avatud sõnastust, võib iga liikmesriik, isegi kui see direktiiv ei näe ette kohustust, et reguleeriv asutus peab olema pädev andma tagasimaksmise korraldust, oma riigisiseses õiguses nii otsustada.
64.
Direktiivi 2012/34 seisukohast on reguleeriva asutuse „ülesanne „jälgida konkurentsiolukorda raudteeteenuste turul“ ja kontrollida selles kontekstis raudteesektoris tegutsejate otsuseid, eelkõige erinevate direktiivi 2012/34 artikli 56 lõikes 1 loetletud aspektide seisukohalt“. (
42
)
65.
Eelkõige annavad direktiivi 2012/34 artikli 56 lõike 1 punktid d ja e taotlejale õiguse, „kui ta leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud, diskrimineeritud või muul viisil kahjustatud, esitada reguleerivale asutusele kaebus eelkõige raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja […] otsuste peale, mis käsitlevad: […] kasutustasude määramise skeemi [ja] temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurust“.
66.
See õigus tuleneb reguleeriva asutuse pädevusest otsustada, kas raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsused kasutustasude kohta on kehtivad või mitte. Reguleeriv asutus tagab vastavalt direktiivi 2012/34 artikli 56 lõikele 6, et „[…] raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt kehtestatud kasutustasud on IV peatüki 2. jaoga vastavuses ning mittediskrimineerivad“. (
43
)
67.
Siiani ei viita miski sellele, et raudteesektori reguleeriva asutuse otsused muutuvad üksnes deklaratiivseks. Direktiivis 2012/34 ei ole liikmesriikidele ette nähtud kohustust anda reguleerivale asutusele täitevvolitused. Seega on kohaldatav sama kohtuasjas Green Network sedastatud kriteerium (direktiiv ei nõua ega keela).
68.
Võiks siiski väita, et direktiivi 2012/34 artikli 56 lõike 9 kohaselt lähevad raudtee reguleeriva asutuse ülesanded deklaratiivsest kaugemale, kuna tal on lubatud teha otsuseid „asjakohaste meetmete kohta kõnealustel turgudel taotlejate diskrimineerimise, turu moonutamise ja mis tahes muu negatiivse arengu korrigeerimiseks, võttes eelkõige arvesse lõike 1 punkte a–j“.
69.
Nende argumentide kohaselt on raudtee reguleerivale asutusele direktiiviga 2012/34 antud reageerimisvõime suurem kui direktiivis 2009/72 ette nähtud võime. Tema volitused (olukorda „heastada“ ja „korrigeerida“) lähevad kaugemale sellest, mis on puhtalt deklaratiivne, ning hõlmavad täidesaatvaid volitusi, nagu õigust nõuda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt õigusvastaselt saadud kasutustasude tagasimaksmist.
70.
Siiski ei usu ma, et erinevused nende kahe direktiivi vahel oleksid nii suure ulatusega. Kui arvestada direktiivi 2009/72, oli reguleeriva asutuse otsuste siduv mõju elektrisektoris seotud ka võimega nõuda selle direktiivi täitmist. Näiteks selle artikli 37 lõige 10 andis talle volituse „nõuda põhi- ja jaotusvõrguettevõtjatelt tingimuste, sealhulgas […] tariifide […] muutmist, kui see on vajalik […]“. Teatud juhtudel võivad nad „teha otsus[e] kompenseerivate meetmete kohta“.
71.
Minu arvates saab nii olulise otsuse, nagu otsus anda reguleerivale asutusele direktiiviga pädevus määrata lepingulise suhte raames tekkinud summade tagasimaksmine, vastu võtta ainult liidu seadusandja. Kuna direktiiv selle pädevuse kohta midagi ei sätesta, on kohane kohtuotsuses Green Network antud lahendus.
72.
Miski ei takista liidu seadusandjal otsustada, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt õigusvastaste tasude nõudmise korral võib reguleeriv asutus ise kohustada teda need tagastama, et taastada õiguskord, mida on rikutud. (
44
) Kuid kordan, et seda sätet direktiivis 2012/34 ei ole.
73.
Teisisõnu ei arva ma, et direktiiv 2012/34 võiks panna liikmesriikidele kohustuse, et reguleerivale asutusele oleks igal juhul antud volitus nõuda tagasimaksmist, ja veelgi vähem, et temal ainsana oleks õigus seda teha. Põhimõtteliselt on lubatavad muud süsteemid, mis hõlmavad eri laadi asutuste (õigus- ja haldusasutused) kooskõlastusmehhanisme. (
45
)
74.
Mis puudutab konkreetselt direktiivis 2012/34 ette nähtud kasutustasusid, siis kohtuotsuses CTL Logistics on mööndud, et nende tagasimaksmine võib seal kindlaksmääratud tingimustel toimuda „tsiviilõiguse sätete alusel“. (
46
)
75.
Seega on tegemist küsimusega, mis kuulub liikmesriikide menetlusautonoomia valdkonda. Nemad peavad otsustama, kas a) anda reguleerivatele asutustele kasutustasude tagasimaksmise üle otsustamise pädevus, mis võib eksisteerida koos tsiviilkohtute pädevusega; või b) näha ette, et tagastamisnõude võib esitada ainult tsiviilkohtutele tingimusel, et kohtuotsuse CTL Logistics tingimused on täidetud ja menetlused on kooskõlas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega.
76.
Loogiliselt on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne tõlgendada riigisisest õigust, et määrata kindlaks, milline kohtualluvuse määramise süsteem selles õiguses kehtib. Soovimata selle ülesande täitmisel tema asemele asuda, leian, et teatud näitajad, mis ilmnesid poolte seisukohtades ja kohtuistungil, võivad näidata, et Saksa õiguses tunnustatakse Bundesnetzagenturi õigust nõuda õigusvastaste kasutustasude tagasimaksmist.
77.
Nimelt väitis Saksamaa valitsus, et ERegG-le tema antud tõlgenduse kohaselt on reguleerival asutusel õigus määrata tagasimaksmine, kui ta teeb otsuse omal algatusel toimuva menetluse raames, kuid mitte siis, kui menetlus on algatatud raudteeveo-ettevõtja (kaebuse) taotluse alusel. (
47
)
78.
Kuigi mul on raske mõista, kuidas ei saa reguleeriv asutus teha poole taotluse alusel seda, mida ta võib teha omal algatusel, (
48
) kui direktiivis 2012/34 on need kaks tegutsemisviisi võrdsustatud, (
49
) kordan, et selle üle saavadki otsustada ainult Saksamaa kohtud oma riigisisese õiguse tõlgendamisel.
79.
Lisan, et kui liikmesriigi seadusandja otsustab anda reguleerivale asutusele pädevuse kohustada raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjat õigusvastaselt saadud kasutustasud tagasi maksma, ei näe ma põhjust erinevaks kohtlemiseks olenevalt sellest, kas ta asub tegutsema poole taotluse alusel või omal algatusel.
V. Ettepanek
80.
Eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgericht Kölnile (Kölni halduskohus, Saksamaa) järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiivi 2012/34/EL, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond, artikli 56 lõikeid 1, 6 ja 9
tuleb tõlgendada nii, et
–
need annavad raudteesektori reguleerivale asutusele õiguse kontrollida raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kehtestatud kasutustasude õiguspärasust, ka juhul, kui nende kehtivusaeg on lõppenud;
–
reguleeriv asutus võib nende kasutustasude läbivaatamisel, mille kehtivusaeg on lõppenud, tunnistada need ex tunc kehtetuks, ilma et riigisiseste õigusnormidega võiks temalt seda pädevust ära võtta;
–
iga liikmesriik peab otsustama, kas raudteesektori reguleerival asutusel on õigus nõuda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjalt tagasi kasutustasud, mille ta on tunnistanud kehtetuks, kusjuures see võimalus ei ole direktiivi 2012/34 artikliga 56 nõutav ega keelatud.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (liitvabariigi elektri-, gaasi-, side-, posti- ja raudteeamet; edaspidi „Bundesnetzagentur“).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiiv, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond (ELT 2012, L 343, lk 32).
(
4
)	Nationales Eisenbahnregulierungsgesetz (29. augusti 2016. aasta riiklik raudteekorralduse seadus) (BGBl. I, lk 2082), muudetud 9. juuni 2021. aasta seadusega (BGBl. I, lk 1737). Edaspidi „ERegG“.
(
5
)	DB Netz on riigi osalusega äriühing, mis kuulub Deutsche Bahn AG kontserni. Ta käitab Saksamaa Liitvabariigi suurimat raudteevõrku ja talle makstakse selles staatuses infrastruktuuri kasutamise tasu. Kasutustasud määratakse kindlaks iga raudteeveo-ettevõtja jaoks eraldi DB Netzi poolt võrgustiku teadaandes kehtestatud tariifide alusel. Tariifid kehtivad iga liiklusgraafikuperioodi kohta (tavaliselt üks aasta alates detsembri teise laupäeva keskööst vastavalt direktiivi 2012/34 VII lisale).
(
6
)	Komisjoni sõnul tähendas „piirkondlik tegur“ kasutustasu summa suurendamist kuni 191% (tema kirjalike seisukohtade punkt 11).
(
7
)	Eelotsusetaotluse punktis 8 on märgitud, et pärast seda, kui DB Netz oli 30. juulil 2010 selle otsuse vaidlustanud, sõlmisid Bundesnetzagentur ja DB Netz „avalik-õigusliku lepingu, millega varasem [5. märtsi 2010. aasta] otsus tühistati ja lepiti ühtlasi kokku, et alates 11. detsembrist 2011 lõpetab [DB Netz] tasu arvestamises piirkondlike tegurite rakendamise, rakendades alates 12. detsembrist 2010 ainult mõnda vähendatud piirkondlikku tegurit“.
(
8
)	Bundesgerichtshof (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) kinnitas 18. oktoobri 2011. aasta otsuses (KZR ZR 18/10), et tsiviilkohtud teevad tagastamistaotluste kohta otsuse, hinnates juhtumipõhiselt, kas kasutustasud on õiglased.
(
9
)	Kohtuasi C‑489/15, EU:C:2017:834. Edaspidi „kohtuotsus CTL Logistics“.
(
10
)	Tookord oli tegemist 27. detsembri 1993. aasta üldise raudteeseadusega (Allgemeines Eisenbahngesetz) (BGBl. 1993 I, lk 2378) ja 3. juuni 2005. aasta määrusega raudteeinfrastruktuuri kasutamise kohta (Eisenbahninfrastruktur-Benutzungsverordnung) (BGBl. 2005 I, lk 1566) põhikohtuasja asjaolude ajal kehtivas redaktsioonis.
(
11
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiv raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta (EÜT 2001, L 75, lk 29; ELT eriväljaanne 07/05, lk 404).
(
12
)	Seega ei ole oluline, et kaebajate kaebused esitati pärast direktiivi 2012/34 ülevõtmise tähtaja möödumist.
(
13
)	Vt selle kohta 27. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus DB Station & Service (C‑721/20, EU:C:2022:832, punkt 64) (edaspidi „kohtuotsus DB Station“).
(
14
)	C‑120/20, EU:C:2021:553. Edaspidi „kohtuotsus Koleje Mazowieckie“.
(
15
)	Saksamaa valitsus leiab, et kohtuotsus DB Station „on piisav alus esimesele eelotsuse küsimusele vastamiseks“; et „Euroopa Kohtu järeldused [selles kohtuotsuses] vastavad teisele eelotsuse küsimusele“; ning et needsamad järeldused „näitavad selgelt, et Bundesnetzagentur ei saa õiguspäraselt keelduda oma pädevusest otsustada juba sissenõutud kasutustasude õiguspärasuse üle […]“, mis puudutab kolmandat eelotsuse küsimust. Seevastu „ei võimalda“ kohtuotsus DB Station „vastata neljandale eelotsuse küsimusele“. Prignitzer Eisenbahn jt leiavad, et kohtuotsuses DB Station „on Euroopa Kohus juba vastanud kolmele esimesele eelotsuse küsimusele“ ja „sellest kohtuotsusest võib tuletada vastuse ka neljandale eelotsuse küsimusele“. DB Netz seevastu kinnitab, et selles kohtuotsuses „ei ole Euroopa Kohus veel küsimustele 1–3 vastust andnud“.
(
16
)	Eelotsusetaotluse punkt 12.
(
17
)	Kohtuistungil toimus arutelu kasutustasude kohaldamisaja kestuse üle olenevalt sellest, kas need tasud on seotud liiklusgraafikuga või võrgustiku teadaandega. Minu arvates ei ole kaebuse esitanud ettevõtjate jaoks selle probleemi lahendamine otsustav: iga ettevõtja puhul kehtisid kasutustasud aastatel 2003–2011 ja see on ajaline element, mida tuleb tegelikult arvesse võtta.
(
18
)	ERegG § 66 lõike 4 punkt 6 ja § 68 lõige 3.
(
19
)	Kohtuotsuses DB Station (punkt 34) on eelotsusetaotluse esitanud kohtu kaalutlused selles kohtuasjas ära toodud: „Bundesgerichtshof (liitvabariigi kõrgeim üldkohus, Saksamaa) [leidis] 1. septembri 2020. aasta kohtuotsuses […], et direktiivi 2001/14 artikli 30 lõige 3 ei võimalda reguleerival asutusel teha otsust juba makstud tasude kohta, veel vähem näha ette kohustust neid tasusid tagastada“.
(
20
)	Kohtujurist Mengozzi käsitles oma ettepanekus kohtuasjas CTL Logistics (EU:C:2016:901, punktid 11–17) üksikasjalikult Saksa kohtupraktika ja õigusnormide arengut kuni 2016. aastani.
(
21
)	Punktid 23 ja 25.
(
22
)	Kohtuotsus DB Station (punkt 87, kohtujuristi kursiiv). Direktiivi 2001/14 artikli 30 lõikes 2 viidati „temalt nõutud või nõutavate taristu kasutustasude suurusele“, mis on peaaegu sama sõnastus, mis on direktiivi 2012/34 artikli 56 lõike 1 punktis e.
(
23
)	Kohtuotsus DB Station (punkt 74).
(
24
)	DB Netzi sõnul „ei ole igavest nõudeõigust“ (esimese eelotsuse küsimuse kohta esitatud kirjalike seisukohtade punkt 4).
(
25
)	28. novembri 2000. aasta kohtuotsus Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika). Kuigi see kohtupraktika puudutab alusetult sissenõutud riigisiseste maksude tagastamist ja kasutustasud ei ole otseses mõttes maksud, ei näe ma takistust seda viimati nimetatud tasudele laiendada.
(
26
)	Selles olid Prignitzer Eisenbahn, Bundesnetzagentur ja DB Netz ühel meelel. Bundesnetzagentur rõhutas, et on olemas üldised aegumistähtajad, kuid need ei ole selles valdkonnas kohaldatavad.
(
27
)	Vajaduse korral võib ta kontrollida aegumise peatumise või katkemise põhjuse olemasolu.
(
28
)	Selles kontekstis on millegi peale esitatud „kaebus“ samaväärne millegi nõudmiseks esitatud kaebusega.
(
29
)	Kohtuotsus Koleje Mazowieckie (punkt 58). See kohtuotsus puudutas muu hulgas direktiivi 2001/14 artikli 30 lõiget 5, mille sisu on sarnane direktiivi 2012/34 artikli 56 lõikega 9: „Reguleeriv organ peab kaebuste puhul otsuse tegema ning võtma meetmeid olukorra heastamiseks […]“.
(
30
)
(
31
)	Kohtuotsus Koleje Mazowieckie (punkt 55): „üldkohus ei saa lahendada nõudeid vastutuse tuvastamise hagi kohta […], ilma et reguleeriv organ või kohus, kes on pädev läbi vaatama selle organi otsuste peale esitatud kaebusi, oleks enne teinud otsuse infrastruktuuriettevõtja otsuste õiguspärasuse kohta […]“.
(
32
)	Tuletan meelde, et direktiivi 2012/34 kohaselt võib raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja olla ettevõtja, kes ei pruugi olla tingimata riigi osalusega äriühing, kellele on usaldatud võrgus raudteeinfrastruktuuri käitamine, hooldamine ja renoveerimine. Sama olemus on raudteeveoettevõtjate puhul tavapärane.
(
33
)	Või raudteetranspordi puhul kasutustasusid käsitlevate lepingutingimuste tühistuse tuvastamine. DB Netz teeb oma raudteeinfrastruktuuri veoettevõtjatele kättesaadavaks individuaalsete kasutuslepingute alusel, mis sõlmitakse iga liini kasutamiseks.
(
34
)	ERegG § 68 lõikes 2 on ette nähtud, et „reguleeriv asutus otsustab lepingu või kasutustasude kehtivuse üle, tunnistab lepingud kehtetuks ja määrab kindlaks lepingutingimused või kasutustasud“. Vt siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvamus eelotsusetaotluse punktis 44: „raudteeveo-ettevõtjate ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate vaheline suhe on lepinguline ja seega tsiviilõiguslik. Õigus reguleerida avaliku õiguse osa ei ole selles lepingulises suhtes sunniviisiline, vaid selleks, et rakendada õigusnormide eesmärke ja kehtestada monopoliseeritud konkurentsi raamistik“.
(
35
)	30. märtsi 2023. aasta kohtuotsus Green Network (kulude hüvitamise taotlus) (C‑5/22, EU:C:2023:273, punkt 30). Edaspidi „kohtuotsus Green Network“.
(
36
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiiv, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ (ELT 2009, L 211, lk 55).
(
37
)	Kohtuotsuse Green Network punkt 30: „Direktiivi 2009/72 artikli 37 lõike 1 punkte i ja n, artikli 37 lõike 4 punkti d ja I lisa tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik annab riiklikule reguleerivale asutusele õiguse kohustada elektriettevõtjaid maksma oma lõpptarbijatele tagasi summa, mida viimased tasusid nn halduskuludena niisuguse lepingutingimuse alusel, mille see asutus on tunnistanud õigusvastaseks, ja seda ka juhul, kui see tagasimaksmise korraldus ei põhine nende ettevõtjate osutatud teenuse kvaliteedi kaalutlustel, vaid sellel, et rikuti hindade läbipaistvuse kohustust“.
(
38
)	Ibidem, punkt 23.
(
39
)	Ibidem, punkt 24. Kohtujuristi kursiiv.
(
40
)	Ibidem, punkt 25. Sel juhul oli tegemist „tarbijakaitse nõu[etega], eelkõige ne[ndega], mis puudutavad läbipaistvuse kohustust ja arvete õigsust“.
(
41
)	Ibidem, punkt 28. Kohtujuristi kursiiv.
(
42
)	3. mai 2022. aasta kohtuotsus CityRail (C‑453/20, EU:C:2022:341, punkt 56).
(
43
)	Reguleeriv asutus täidab seda kontrolliülesannet nii siis, kui ta tegutseb kaebuse alusel, mille on esitanud taotleja, kes vaidlustab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsused (artikli 56 lõige 1), kui ka siis, kui ta tegutseb omal algatusel (artikli 56 lõige 2).
(
44
)	Nagu väidab Norra valitsus (oma kirjalike seisukohtade punktis 29), kujutavad kasutustasude kehtetuks tunnistamine ja tagasimaksmise korraldus endast meetmeid, mis käivad koos. Oleks kasutu nõuda raudtee-ettevõtjatelt, et nad algataksid alusetult makstud summade tagasisaamiseks liiga pikad ja kulukad tsiviilhagid.
(
45
)	Euroopa Kohus otsustas nii direktiivi 2009/72 kohta: reguleeriva asutuse kooskõlastatud tegevus teiste riiklike asutustega ei tähenda, et ainult üks neist „võib […] kohustada elektriettevõtjaid lõpptarbijatelt alusetult saadud summad tagasi maksma“. Kohtuotsus Green Network (punkt 26).
(
46
)	Kohtuotsus CTL Logistics (punkt 97). Kõnesoleval juhul ei olnud küsimus selles, kas reguleeriva asutuse pädevus läks kaugemale sellest, mis on puhtalt deklaratiivne, kuna tsiviilkohtu toimimise eeltingimusena piisas tõigast, et see asutus tuvastas tasu õigusvastasuse.
(
47
)	Saksamaa valitsus seostab oma kirjalike seisukohtade punktides 43 ja 44 reguleeriva asutuse erineva tegutsemisõiguse olenevalt sellest, kas ta tegutseb omal algatusel või poolte taotluse alusel, vastavalt ERegG § 67 ja § 68 sisuga. Kohtuistungil, kui talt paluti selgitusi seda vahetegemist õigustavate põhjuste kohta, püüdis ta seda põhjendada liikmesriigi seadusandjale jäetud kaalutlusõigusega.
(
48
)	Direktiivi 2012/34 artikli 56 lõigete 1 ja 2 kontekstis ei leia ma elemente, mis toetaksid lähenemist, et reguleeriva asutuse kontrolli ulatus on erinev sõltuvalt sellest, kas ta tegutseb taotluse alusel või omal algatusel. Veelgi enam, reguleeriva asutuse ülesannete kattumine „tähendab, et kui reguleerivale asutusele esitatakse kaebus, siis see asjaolu ei mõjuta selle asutuse pädevust võtta vajaduse korral omal algatusel asjakohaseid meetmeid kehtivate õigusnormide mis tahes rikkumise heastamiseks“. 3. mai 2022. aasta kohtuotsus CityRail (C‑453/20, EU:C:2022:341, punkt 61, kohtujuristi kursiiv).
(
49
)	Kohtuotsuse DB Station punktis 65 leiti, et „on reguleeriva asutuse ülesanne tegutseda samal ajal kaebusi lahendava organina ja teha omal algatusel järelevalvet selle üle, kuidas raudteesektori ettevõtjad direktiivis [2001/14] ette nähtud õigusnorme rakendavad. Selle direktiivi artikli 30 lõike 5 kohaselt [vastab 2012/34 artikli 56 lõikele 9] on tal pädevus võtta vajaduse korral omal algatusel kõik vajalikud meetmed, et heastada kõnealuse direktiivi rikkumine“. Väidetav erinevus „heastamise“ ja „korrigeerimise“ vahel, millele viitab Saksamaa valitsus, tasandub hetkest, kui Euroopa Kohus kasutab tegusõna „heastama“ tegutsemise kohta, mis võib toimuda omal algatusel.