62015CC0499
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 1. prosince 2016 (
1
)
Věc C‑499/15
W,
V
proti
X
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius, Litva)]
„Prostor svobody, bezpečnosti a práva — Soudní spolupráce v občanských věcech — Nařízení (ES) č. 2201/2003 — Vyživovací povinnosti — Nařízení (ES) č. 4/2009 — Obvyklé bydliště dítěte — Nejlepší zájem dítěte — Příslušnost soudů členského státu, v němž má bydliště jeden z rodičů, k přezkumu otázek týkajících se práva péče o nezletilé dítě, práva na styk s nezletilým dítětem a vyživovacích povinností k nezletilému dítěti — Změna pravomocného rozhodnutí“
1.
Věc, která je nyní předložena Soudnímu dvoru, má původ ve sporu týkajícím se práva péče o nezletilé dítě, práva na styk s nezletilým dítětem a určení vyživovacích povinností k nezletilému dítěti.
2.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius, Litva) žádá Soudní dvůr o objasnění konkrétního použití nařízení (ES) č. 2201/2003 (
2
) a nařízení (ES) č. 4/2009 (
3
) pro účely určení soudu, který je příslušný k rozhodování o těchto otázkách. Ve věci v původním řízení totiž litevské soudy vydaly rozhodnutí o právu péče o nezletilé dítě, právu na styk s tímto dítětem a vyživovacích povinnostech k tomuto dítěti, které nabylo právní moci. Otec tohoto dítěte poté podal k litevským soudům žádost o změnu tohoto rozhodnutí. Avšak vzhledem k tomu, že dotyčné dítě má obvyklé bydliště na nizozemském území u své matky, vyvstává otázka, zda litevské soudy mohou být k rozhodnutí o této žádosti stále příslušné.
3.
V tomto stanovisku vysvětlím, proč mám za to, že článek 8 nařízení č. 2201/2003 a čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud soud členského státu vydal rozhodnutí, které se týká práva péče o nezletilé dítě, práva na styk s nezletilým dítětem a vyživovacích povinností k nezletilému dítěti a které nabylo právní moci, tento soud již není příslušný k rozhodnutí o návrhu na změnu tohoto rozhodnutí, pokud toto dítě nemá obvyklé bydliště na území tohoto členského státu. Upřesním, proč mám za to, že soudem příslušným k rozhodnutí o takovém návrhu je v souladu s těmito ustanoveními a zásadou, jejímž cílem je ochrana nejlepšího zájmu dítěte, soud členského státu, na jehož území má dítě obvyklé bydliště.
I – Právní rámec
A
–
Nařízení č. 2201/2003
4.
Cílem nařízení č. 2201/2003 je v rámci prostoru svobody, bezpečnosti a práva sjednotit pravidla týkající se mezinárodní soudní příslušnosti ve věcech rozvodů, rozluk nebo prohlášení manželství za neplatné, jakož i ve věcech rodičovské zodpovědnosti.
5.
Bod 12 odůvodnění tohoto nařízení uvádí:
„Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů změny bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti.“
6.
Článek 3 uvedeného nařízení stanoví obecnou příslušnost ve věcech rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné. Tento článek zní následovně:
„1.   Ve věcech týkajících se rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné soudy toho členského státu,
a)
na jehož území
—
mají manželé obvyklé bydliště, nebo
—
měli manželé poslední společné obvyklé bydliště, pokud zde jeden z nich ještě bydlí, nebo
—
má odpůrce bydliště, nebo
—
v případě společného návrhu na zahájení řízení má alespoň jeden z manželů obvyklé bydliště, nebo
—
má navrhovatel obvyklé bydliště, v němž bydlel nejméně jeden rok bezprostředně před podáním návrhu na zahájení řízení, nebo
—
má navrhovatel obvyklé bydliště, v němž bydlel nejméně šest měsíců bezprostředně před podáním návrhu na zahájení řízení, a zároveň je buď státním příslušníkem tohoto členského státu, nebo, v případě Spojeného království a Irska, zde má ‚domicil‘;
b)
jehož státními příslušníky jsou oba manželé nebo, v případě Spojeného království a Irska, se jedná o zemi ‚domicilu‘ obou manželů.
[...]“
7.
Pokud jde o příslušnost soudů ve věci rodičovské zodpovědnosti, článek 8 nařízení č. 2201/2003 stanoví následující pravidlo obecné příslušnosti:
„1.   Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu.
2.   Odstavec 1 platí s výhradou článků 9, 10 a 12.“
8.
Článek 12 nařízení č. 2201/2003 zní:
„1.   Soudy členského státu příslušné podle článku 3 rozhodovat o návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné rozhodovat o každé věci týkající se rodičovské zodpovědnosti spojené s tímto návrhem v případě,
a)
že alespoň jeden z manželů má rodičovskou zodpovědnost k dítěti
a
b)
manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijali a je to v [nejlepším] zájmu dítěte.
2.   Soudní příslušnost podle odstavce 1 končí,
a)
jakmile se rozhodnutí vyhovující návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné nebo tento návrh zamítající stane pravomocným;
b)
v případech, kdy řízení o rodičovské zodpovědnosti ke dni uvedenému v písmenu a) stále probíhá, jakmile se rozhodnutí vydané v takovém řízení stane pravomocným;
c)
jakmile řízení uvedená v písmenech a) a b) skončí z jiného důvodu.
[...]“
9.
Článek 14 tohoto nařízení stanoví, že „[n]ení-li žádný soud některého členského státu příslušný na základě článků 8 až 13, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto státu“.
10.
Článek 19 uvedeného nařízení stanoví:
„[...]
2.   Pokud je řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti ke stejnému dítěti v téže věci zahájeno u soudů různých členských států, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první.
3.   Pokud je určena příslušnost soudu, který zahájil řízení jako první, prohlásí se soud, který řízení zahájil později, za nepříslušný ve prospěch tohoto soudu.
V tom případě může strana, která podala návrh u soudu, který zahájil řízení později, podat tento návrh u soudu, který zahájil řízení jako první.“
11.
Podle čl. 21 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 jsou „[r]ozhodnutí vydaná v některém členském státě […] v jiných členských státech uznávána, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení“.
12.
Kromě toho existuje seznam důvodů pro neuznání rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti. Zejména podle čl. 23 písm. a) tohoto nařízení se takové rozhodnutí neuzná, „je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá, přičemž jsou vzaty v úvahu [nejlepší] zájmy dítěte“.
B
– Nařízení č. 4/2009
13.
Cílem nařízení č. 4/2009 je usnadnit dosažení rozhodnutí týkajícího se nároků na výživné v jiném členském státě bez dalších formalit (
4
).
14.
Toto nařízení se podle svého čl. 1 odst. 1 použije „na vyživovací povinnosti vyplývající z rodinných vztahů, rodičovství, manželství nebo švagrovství“.
15.
Za tímto účelem uvedené nařízení zavádí systém společných pravidel zejména v oblasti kompetenčních sporů, když stanoví pravidla pro určení obecné příslušnosti v oblasti vyživovacích povinností.
16.
Článek 3 nařízení č. 4/2009 tak uvádí:
„K rozhodování ve věcech vyživovacích povinností je v členských státech příslušný
a)
soud místa, v němž má odpůrce místo obvyklého pobytu, nebo
b)
soud místa, v němž má oprávněný místo obvyklého pobytu, nebo
c)
soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o osobním stavu, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran, nebo
d)
soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o rodičovské zodpovědnosti, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran.“
II – Skutkové okolnosti sporu v původním řízení
17.
Litevský státní příslušník W a nizozemská a argentinská státní příslušnice X uzavřeli dne 9. prosince 2003 manželství v Portlandu ve státě Oregon (Spojené státy). Z tohoto svazku se dne 20. dubna 2006 narodilo v Nizozemsku dítě V, které má litevskou a italskou státní příslušnost.
18.
V období od roku 2004 do roku 2011 žili W a X částečně v Nizozemsku, Itálii a Kanadě. V listopadu 2011 se X usadila s V v Nizozemsku. Podle předkládajícího soudu je nesporné, že V nikdy nebydlel v Litvě, ani tento stát nikdy nenavštívil.
19.
Od prosince 2010 žijí W a X odděleně. Je prokázáno, že W má obvyklé bydliště v Litvě, zatímco X a V mají obvyklé bydliště v Nizozemsku.
20.
X podala návrh na rozvod manželství u kanadského soudu. V důsledku toho bylo v období od května 2011 do dubna 2012 přijato několik rozhodnutí, která se týkala návrhu na rozvod, určení místa bydliště V, jakož i úpravy styku s V a vyživovacích povinností k V. Kanadský soud rozvedl manželství W a X rozhodnutím ze dne 17. dubna 2012 a svěřil V do péče X.
A
– Řízení před litevskými a nizozemskými soudy
21.
Lietuvos apeliacinis teismas (odvolací soud v Litvě) na návrh W odmítl uznat rozhodnutí kanadského soudu.
22.
W podal k Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas (soud prvního obvodu města Vilnius, Litva) návrh, aby bylo manželství rozvedeno z viny X a aby bylo určeno, že V má bydliště u něj. Dne 28. dubna 2011 uvedený soud vydal na návrh W usnesení o předběžném opatření a dočasně určil místo bydliště dítěte V u W. Soud, k němuž byl podán návrh na rozvod, toto usnesení zrušil rozhodnutím ze dne 12. dubna 2013, které se stalo okamžitě vykonatelným. Na základě odvolání, které podal W, Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu, Litva) dne 19. července 2013 potvrdil rozhodnutí Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius) ze dne 12. dubna 2013. W podal kasační opravný prostředek, který byl ale prohlášen za nepřípustný.
23.
Rozhodnutím ze dne 8. října 2013 Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius) rozhodl o návrhu na rozvod a určil, že V má bydliště u X, upravil styk W s dítětem a stanovil výši jeho vyživovací povinnosti k dítěti.
24.
W se proti tomuto rozhodnutí odvolal k Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu), který jej rozhodnutím ze dne 30. května 2014 potvrdil. W podal kasační opravný prostředek, který byl prohlášen za nepřípustný.
25.
Souběžně s řízením v Litvě se X obrátila na nizozemské soudy. Rozhodnutím ze dne 29. ledna 2014 tak rechtbank Overijssel (soud v Overijssel, Nizozemsko) stanovil vyživovací povinnost W k X na 4323,16 eura měsíčně počínaje 8. květnem 2012 a k V na 567,01 eura měsíčně v období od 27. června do 1. listopadu 2011 a na 790 eur měsíčně od 2. listopadu 2011.
26.
Tentýž soud rozhodnutím ze dne 22. srpna 2014 zrušil právo na společnou péči o V a svěřil jej do výhradní péče X. Podle nizozemského práva je dítě svěřeno do výhradní péče jednoho z rodičů, pokud existuje nepřijatelné riziko, že dítě bude trpět neshodami rodičů, a je málo pravděpodobné, že se situace zlepší, nebo pokud je změna úpravy péče o dítě nutná z jiných důvodů s přihlédnutím k zájmům dítěte.
27.
Rozhodnutím ze dne 31. října 2014 rechtbank Overijssel (soud v Overijssel) odmítl uznat a prohlásit vykonatelným v Nizozemsku rozhodnutí vydané dne 8. října 2013 Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius) v části, která se týká rozvodu z viny manželů, určení místa obvyklého bydliště V u X, vyživovacích povinností k V a náhrady nákladů řízení. Naproti tomu uznal a prohlásil vykonatelnou v Nizozemsku část tohoto rozhodnutí ze dne 8. října 2013, která stanoví právo W na styk s dítětem.
28.
Rozhodnutím ze dne 2. února 2015 Lietuvos apeliacinis teismas (odvolací soud v Litvě) odmítl na návrh W výkon rozhodnutí rechtbank Overijssel (soud v Overijssel) ze dne 29. ledna 2014 v Litvě a odmítl uznat a prohlásit vykonatelným v Litvě rozhodnutí téhož soudu vydané 22. srpna 2014, jež se týká práva péče o dítě. Lietuvos apeliacinis teismas (odvolací soud v Litvě) kromě toho ukončil řízení, pokud jde o neuznání rozhodnutí rechtbank Overijssel (soud v Overijssel) v Litvě.
B
– Řízení před předkládajícím soudem
29.
Dne 28. srpna 2014 podal W k Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius) návrh na změnu místa bydliště V a výše vyživovacích povinností a na úpravu styku s dítětem.
30.
Rozhodnutím ze dne 25. září 2014 uvedený soud prohlásil tyto návrhy za nepřípustné, neboť W neprokázal, které okolnosti se od přijetí rozhodnutí ze dne 8. října 2013 konkrétně změnily.
31.
W podal proti rozhodnutí ze dne 25. září 2014 odvolání k Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu). Rozhodnutím ze dne 16. prosince 2014 uvedený soud odvolání podanému W vyhověl, dotčené rozhodnutí částečně zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k novému rozhodnutí.
32.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius) rozhodnutím ze dne 23. prosince 2014 prohlásil návrh za nepřípustný s tím, že není příslušný, neboť V má obvyklé bydliště v Nizozemsku u X. Podle uvedeného soudu tak návrhy, které mu W předložil, nespadají do příslušnosti litevských soudů. Uvedený soud W oznámil, že se může obrátit na příslušný soud v Nizozemsku.
33.
Rozhodnutím ze dne 31. března 2015 Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu), na nějž se W obrátil, zrušil rozhodnutí ze dne 23. prosince 2014 a vrátil otázku přípustnosti návrhu témuž soudu prvního stupně, tedy Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius), aby rozhodl znovu.
34.
S ohledem na neshody vnitrostátních soudů v otázce příslušnosti se Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Který členský stát – tedy Litevská republika nebo Nizozemské království – je na základě článků 8 až 14 [nařízení č. 2201/2003] příslušný v případě nezletilého dítěte V, které má obvyklé bydliště v Nizozemsku, rozhodnout o návrhu na změnu místa jeho bydliště, výše vyživovací povinnosti k tomuto dítěti a úpravy styku s tímto dítětem?“
III – Moje analýza
35.
Na úvod bych rád uvedl, že žalobce v původním řízení na jednání zejména tvrdil, že dítě V nemá obvyklé bydliště v Nizozemsku, ale v Litvě. Je toho názoru, že od okamžiku, kdy soudní rozhodnutí určí, že dítě má bydliště u jednoho z jeho rodičů, musí být za místo obvyklého bydliště považováno právě toto místo „právního“ bydliště. Podle ustálené judikatury však „pojem ‚obvyklé bydliště‘ podle čl. 8 odst. 1 [tohoto] nařízení odpovídá místu, které vykazuje určitou míru integrace dítěte v rámci sociálního a rodinného prostředí. Toto místo musí být vnitrostátním soudem určeno s přihlédnutím ke všem konkrétním skutkovým okolnostem v každém jednotlivém případě“ (
5
). Soudní dvůr dodal, že „[m]ezi kritérii, v jejichž světle vnitrostátnímu soudu přísluší určit místo obvyklého bydliště dítěte, je třeba uvést zejména podmínky a důvody pobytu dítěte na území členského státu, jakož i jeho státní příslušnost [...]. Jak kromě toho Soudní dvůr uvedl v bodě 38 [rozsudku ze dne 2. dubna 2009, A (
6
)], za účelem určení obvyklého bydliště dítěte musí kromě fyzické přítomnosti dítěte v členském státě i z dalších dodatečných skutečností vyplývat, že tato přítomnost nemá v žádném případě pouze dočasnou či příležitostnou povahu“ (
7
).
36.
V projednávaném případě předkládající soud konkrétně určil, že dítě má obvyklé bydliště v Nizozemsku, a dokonce uvedl, že dítě nikdy nežilo v Litvě. Není tedy žádných pochyb o tom, že obvyklé bydliště dítěte V se nachází na nizozemském území.
37.
Pochybnost ohledně příslušnosti litevských soudů k přijetí rozhodnutí ze dne 8. října 2013 je namístě. Je však třeba upřesnit, že v projednávané věci nemá být rozhodnuto o otázce, zda tyto soudy byly na základě pravidel stanovených v nařízení č. 2201/2003 příslušné k přijetí tohoto rozhodnutí, ani o uznání tohoto rozhodnutí nizozemskými soudy. Tato otázka není v projednávané věci položena.
38.
I když předkládající soud ve své otázce uvádí pouze ustanovení nařízení č. 2201/2003, je třeba uvést, že v odůvodnění žádosti zaslané Soudnímu dvoru si klade i otázku ohledně příslušnosti litevských soudů ve věci vyživovacích povinností. Podle čl. 1 odst. 3 písm. e) tohoto nařízení se však toto nařízení na vyživovací povinnosti nevztahuje. Otázky související se soudní příslušností ve věcech vyživovacích povinností jsou naproti tomu upraveny v nařízení č. 4/2009.
39.
Není však žádných pochyb o tom, že tyto dva aspekty, a sice rodičovská zodpovědnost a vyživovací povinnosti k dotyčnému dítěti, jsou neoddělitelné. Ostatně jediné rozhodnutí ze dne 8. října 2013, které vydal Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius), se týká právě těchto dvou aspektů. Není tak pochyb o tom, že návrh týkající se vyživovacích povinností k dítěti V souvisí s návrhem týkajícím se práva péče o toto dítě a práva na styk s tímto dítětem.
40.
Podle čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009 je přitom k rozhodování ve věcech vyživovacích povinností příslušný soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o rodičovské zodpovědnosti, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením.
41.
Podle tohoto ustanovení tak pravidlo pro určení příslušnosti, které bude použito pro rodičovskou zodpovědnost, bude platit rovněž pro vyživovací povinnosti.
42.
Navrhuji tedy přeformulovat otázku položenou předkládajícím soudem následovně: podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda nařízení č. 2201/2003 a nařízení č. 4/2009 musí být vykládána v tom smyslu, že pokud soud členského státu vydal rozhodnutí, které se týká práva péče o nezletilé dítě, práva na styk s tímto dítětem a vyživovacích povinností k tomuto dítěti a které nabylo právní moci, je daný soud rovněž příslušný k rozhodnutí o návrhu na změnu tohoto rozhodnutí, přestože toto dítě nemá obvyklé bydliště na území tohoto členského státu.
43.
Ve skutečnosti v projednávané věci vyvstává otázka, zda příslušnost litevských soudů, které přijaly rozhodnutí ze dne 8. října 2013, jež nabylo právní moci a týká se práva péče o dítě V, práva na styk s tímto dítětem a vyživovacích povinností k tomuto dítěti, pokračuje, takže mohou rozhodovat znovu o témže předmětu, ačkoli podle obecného pravidla pro určení příslušnosti stanoveného v nařízení č. 2201/2003 jsou ve věcech rodičovské zodpovědnosti příslušné nizozemské soudy, neboť dítě V má obvyklé bydliště v Nizozemsku.
44.
Podle mého názoru neexistuje žádný důvod, na kterém by litevské soudy mohly založit příslušnost k rozhodnutí o takovém návrhu.
45.
Soudní dvůr rozhodl, že příslušnost soudu ve věci rodičovské zodpovědnosti musí být ověřena a určena v každém jednotlivém případě, jestliže je u soudu zahájeno řízení, což znamená, že tato příslušnost nepřetrvává po ukončení probíhajícího řízení (
8
).
46.
Návrh podaný W směřuje zajisté k tomu, aby byla změněna úprava péče o dítě, styku s dítětem a vyživovacích povinností, jež byla stanovena v rozhodnutí ze dne 8. října 2013. Tento typ návrhu není ostatně ničím výjimečný. Je běžné, že se jeden z rodičů obrátí na soud, aby byla taková úprava změněna, neboť se jeho osobní či finanční situace změnila.
47.
Toto rozhodnutí však nabylo právní moci a návrh, který W podal dne 28. srpna 2014 k Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius), musí být tedy považován za nový návrh.
48.
Pravidla pro určení příslušnosti stanovená v nařízení č. 2201/2003 jsou přitom jasná. Podle článku 8 tohoto nařízení je příslušnost ve věci rodičovské zodpovědnosti v prvé řadě přiznána soudům členského státu, ve kterém má dítě obvyklé bydliště v době podání žaloby, tedy v „okamžik[u], kdy návrh na zahájení řízení [...] byl podán k soudu“ (
9
). V projednávané věci předkládající soud upřesňuje, že dítě V má od listopadu 2011 obvyklé bydliště v Nizozemsku a že nikdy nebydlelo v Litvě. V okamžiku, kdy se W obrátil na litevské soudy, tedy – jak je uvedeno v předchozím bodě – 28. srpna 2014, byly proto k rozhodnutí o všech otázkách týkajících se rodičovské zodpovědnosti k tomuto dítěti příslušné nizozemské soudy.
49.
Okolnost, že cílem návrhu podaného W je změna úprav stanovených v rozhodnutí ze dne 8. října 2013, které přijaly litevské soudy, nemůže mít za následek odchýlení se od obecného pravidla a pokračování příslušnosti těchto soudů.
50.
Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost (
10
). Proto na základě článku 8 tohoto nařízení náleží příslušnost ve věci rodičovské zodpovědnosti v první řadě soudům členského státu, v němž má dítě v době podání žaloby obvyklé bydliště. Z důvodu geografické blízkosti jsou totiž tyto soudy obecně schopny nejlépe posoudit opatření, která mají být přijata v zájmu dítěte (
11
).
51.
Je sice pravda, že z tohoto obecného pravidla pro určení příslušnosti existují výjimky, ty jsou však taxativně vyjmenovány v článcích 9 až 15 nařízení č. 2201/2003 a musí být vykládány striktně (
12
).
52.
Článek 9 tohoto nařízení se vztahuje na případy, kdy se dítě zákonným způsobem odstěhuje z jednoho členského státu. Článek 10 téhož nařízení se týká případů únosu dítěte. Článek 12 uvedeného nařízení se týká pokračování příslušnosti, které soudům jiného členského státu, než ve kterém má dítě obvyklé bydliště, umožňuje rozhodovat o návrzích ve věci rodičovské zodpovědnosti k tomuto dítěti, pokud jsou tyto soudy příslušné rozhodovat o návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné, nebo pokud má dítě silný vztah k tomuto členskému státu, zejména z toho důvodu, že jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti má v tomto členském státě obvyklé bydliště nebo dítě je státním příslušníkem uvedeného státu. V obou případech musí být „výjimečná“ příslušnost uvedených soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijata manželi a nositeli rodičovské zodpovědnosti (
13
).
53.
Co se týče článku 14 tohoto nařízení, musí být vzat v úvahu v případě, že žádný soud členského státu není příslušný na základě článků 8 až 13 téhož nařízení. Konečně článek 15 uvedeného nařízení stanoví možnost soudů členského státu příslušných ve věci postoupit věc soudům jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, jsou-li vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání této věci a je-li to v zájmu dítěte.
54.
Je nutno konstatovat, že žádná z výjimek stanovených v uvedeném nařízení se na projednávaný případ nevztahuje.
55.
Pokračování či zachování příslušnosti by bylo možné odůvodnit pouze v případě, že by to bylo v nejlepším zájmu dítěte. Článek 24 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie v tomto ohledu stanoví, že „[p]ři všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte“.
56.
Samozřejmě by bylo možné tvrdit, že vzhledem k tomu, že rozhodnutí, které upravuje právo péče o dítě, právo na styk s dítětem a vyživovací povinnosti, má být změněno přijetím nového rozhodnutí, bylo by vhodné, aby toto nové rozhodnutí přijal tentýž soud.
57.
Taková výjimka z obecného pravidla existuje v případě práva na styk s dítětem. Článek 9 nařízení č. 2201/2003 v případě dovoleného přestěhování dítěte a získání nového obvyklého bydliště stanoví zachování příslušnosti soudů členského státu předchozího obvyklého bydliště po dobu tří měsíců po přestěhování pro účely úpravy rozhodnutí o právu na styk s dítětem vydaného v tomto členském státě.
58.
Unijní normotvůrce odůvodnil takovou výjimku z obecného pravidla tím, že je lepší, aby to byl „soud, který byl dítěti nejbližší během změny, který sám změní své dřívější rozhodnutí za účelem zohlednění přestěhování dítěte, což zaručí určitou kontinuitu, aniž by však došlo ke změně definice ‚obvyklého bydliště‘“ (
14
).
59.
Avšak vedle toho, že se článek 9 tohoto nařízení týká pouze práva na styk s dítětem, existuje zásadní rozdíl mezi situací, kterou upravuje uvedený článek, a situací ve věci v původním řízení. Litevské soudy, které přijaly rozhodnutí ze dne 8. října 2013, o jehož změnu W žádá, nemohly v žádném okamžiku založit svoji příslušnost na místě bydliště dítěte, neboť je třeba připomenout, že dotčené dítě nikdy nebydlelo v Litvě. S ohledem na skutečnosti uvedené v písemnostech ve spise se jeví, že litevské soudy, které přijaly toto rozhodnutí, se mohly považovat za příslušné na základě článku 14 uvedeného nařízení, což je příslušnost podpůrná, jak je uvedeno v bodě 53 tohoto stanoviska. Příslušnost těchto soudů tedy nebyla určena podle kritéria blízkosti, a tedy podle nejlepšího zájmu dítěte.
60.
Pokračování příslušnosti, která není v nejlepším zájmu dítěte, by tedy bylo zcela v rozporu se systémem zavedeným nařízením č. 2201/2003 a základní zásadou zakotvenou v článku 24 Listiny základních práv, podle které musí být při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte.
61.
S ohledem na všechny tyto skutečnosti mám za to, že článek 8 nařízení č. 2201/2003 a čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009 musí být vykládány v tom smyslu, že v případě, že soud členského státu vydal rozhodnutí o právu péče o nezletilé dítě a právu na styk s tímto dítětem, které nabylo právní moci, tento soud již není příslušný k rozhodnutí o návrhu na změnu tohoto rozhodnutí, pokud toto dítě nemá obvyklé bydliště na území tohoto členského státu. Soudem příslušným k rozhodnutí o takovém návrhu je v souladu s těmito ustanoveními a zásadou, jejímž cílem je ochrana nejlepších zájmů dítěte, soud členského státu, na jehož území má dítě obvyklé bydliště.
IV – Závěry
62.
Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Vilniaus miesto apylinkės teismas (obvodní soud města Vilnius, Litva) takto:
„Článek 8 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 a čl. 3 písm. d) nařízení (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností musí být vykládány v tom smyslu, že v případě, že soud členského státu vydal rozhodnutí o právu péče o nezletilé dítě, právu na styk s tímto dítětem a vyživovací povinnosti k tomuto dítěti, které nabylo právní moci, tento soud již není příslušný k rozhodnutí o návrhu na změnu tohoto rozhodnutí, pokud toto dítě nemá obvyklé bydliště na území tohoto členského státu.
Soudem příslušným k rozhodnutí o takovém návrhu je v souladu s těmito ustanoveními a zásadou, jejímž cílem je ochrana nejlepších zájmů dítěte, soud členského státu, na jehož území má dítě obvyklé bydliště.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Nařízení Rady ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243).
(
3
) – Nařízení Rady ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností (Úř. věst. 2009, L 7, s. 1, a oprava Úř. věst. 2011, L 131, s. 26).
(
4
) – Viz bod 9 odůvodnění tohoto nařízení.
(
5
) – Viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 47 a citovaná judikatura).
(
6
) – C‑523/07, EU:C:2009:225.
(
7
) – Viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 48 a 49).
(
8
) – Viz rozsudek ze dne 1. října 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 40).
(
9
) – Viz čl. 16 odst. 1 tohoto nařízení. Viz rovněž rozsudek ze dne 1. října 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 38).
(
10
) – Viz bod 12 odůvodnění nařízení č. 2201/2003. Viz rovněž rozsudek ze dne 1. října 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 44).
(
11
) – Viz rozsudek ze dne 23. prosince 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 36).
(
12
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. října 2015, Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:710, bod 41).
(
13
) – Viz čl. 12 odst. 1 písm. b) a odst. 3 písm. b) nařízení č. 2201/2003.
(
14
) – Návrh nařízení Rady o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 a změně nařízení (ES) č. 44/2001 ve vztahu k vyživovací povinnosti [COM(2002) 222 final (Úř. věst. 2002, C 203 E, s. 155)].