62024CJ0061_RES
Věc C‑61/24 [Lindenbaumer] (
i
)
DL
v.
PQ
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Bundesgerichtshof)
Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. března 2025
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v občanských věcech – Posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky – Nařízení (EU) č. 1259/2010 – Článek 8 písm. a) a b) – Pojem ‚obvyklé bydliště‘ manželů – Postavení jednoho z manželů jako diplomatického zástupce – Vídeňská úmluva o diplomatických stycích“
Justiční spolupráce v občanských věcech – Rozhodné právo ve věcech rozvodu a rozluky – Nařízení č. 1259/2010 – Pojem „obvyklé bydliště“ manželů – Postavení jednoho z manželů jako diplomatického zástupce a vyslání tohoto manžela do přijímajícího státu za účelem výkonu určité funkce – Neexistence obvyklého bydliště manželů v přijímajícím státě – Výjimka – Vůle manželů založit obvyklé centrum svých zájmů v tomto státě – Kritéria pro posouzení
[Nařízení Rady č. 1259/2010, čl. 8 písm. a) a b)]
(viz body 35–67, výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, upřesnil pojem „obvyklé bydliště“ manželů ve smyslu nařízení č. 1259/2010 (
1
), v situaci, kdy jeden z manželů má postavení diplomatického zástupce a je vyslán do přijímajícího státu za účelem výkonu určité funkce.
DL a PQ jsou němečtí státní příslušníci, kteří v roce 1989 uzavřeli manželství. Poté, co více než deset let žili v pronajatém bytě v Berlíně (Německo) (dále jen „rodinný byt“), a dále přibližně dva roky ve Stockholmu (Švédsko), se v září 2019 usadili v Moskvě (Rusko) v bytě nacházejícím se v komplexu budov německého velvyslanectví, v němž PQ vykonává funkci rady na velvyslanectví.
Za účelem budoucího návratu do Německa si však manželé ponechali svůj rodinný byt, v němž od září 2019 bydlí jedno z jejich plnoletých dětí, přičemž některé místnosti tohoto bytu byly do června 2020 pronajaty.
V lednu 2020 se DL vrátila do Berlína, aby zde podstoupila chirurgický zákrok, a až do února 2021 bydlela v rodinném bytě. Poté se vrátila do Moskvy do bytu, který je součástí německého velvyslanectví, z něhož definitivně odešla v květnu 2021 a vrátila se do Berlína. Nyní žije v rodinném bytě v Berlíně, zatímco PQ nadále žije v Moskvě.
Dne 8. července 2021 podal PQ návrh na rozvod k Amtsgericht (okresní soud, Německo), v němž tvrdil, že od ledna 2020 žije odděleně od DL a odloučení se stalo nezvratným v březnu 2021, DL proti tomuto návrhu namítla, že k odloučení manželů došlo nejdříve v květnu 2021, kdy se vrátila do Berlína. Návrh byl zamítnut s odůvodněním, že neuplynulo období jednoho roku odloučení vyžadované německým právem a neexistují dostatečně závažné důvody k okamžitému rozvodu manželství.
Kammergericht (Vrchní zemský soud, Německo), ke kterému PQ podal odvolání, naopak manželství rozvedl, a to podle ruského práva, o němž rozhodl, že se s ohledem na poslední obvyklé bydliště manželů použije podle čl. 8 písm. b) nařízení č. 1259/2010.
DL podala proti rozsudku o rozvodu kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu. Tento soud měl pochybnosti o tom, zda výklad pojmu „obvyklé bydliště“, pokud jde o nařízení č. 1259/2010, musí odpovídat výkladu téhož pojmu, který je uveden v nařízení č. 2201/2003 (
2
). Kladl si otázku, zda je vyslání jednoho z manželů do jiného státu jako diplomatického zástupce, doba fyzické přítomnosti manželů v tomto státě, jakož i míra sociální a rodinné integrace v tomto státě relevantní nebo dokonce rozhodující skutečností pro účely určení „obvyklého bydliště“ manželů uvedeného v čl. 8 písm. a) a b) nařízení č. 1259/2010.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve konstatoval, že nařízení č. 1259/2010 neobsahuje definici pojmu „obvyklé bydliště“ a neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení smyslu a rozsahu tohoto pojmu. Autonomní a jednotný výklad je proto třeba hledat s přihlédnutím ke znění tohoto ustanovení, kontextu, jehož je součástí, a cílům sledovaným právní úpravou, jejíž je součástí.
Pokud jde o pojem „obvyklé bydliště“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2201/2003, tento pojem se v zásadě vyznačuje dvěma prvky, a to zaprvé vůlí dotyčné osoby mít na určitém místě obvyklé centrum zájmů, a zadruhé přítomností na území dotyčného členského státu, která vykazuje dostatečný stupeň stability. S ohledem na nezbytnou soudržnost mezi ustanoveními nařízení č. 1259/2010 a nařízení č. 2201/2003 jsou tytéž prvky vyžadovány pro definici pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu čl. 8 písm. a) a b) nařízení č. 1259/2010. Takováto jednotná koncepce odráží úzké vztahy mezi těmito dvěma nařízeními upravujícími zejména rozvod a rozluku.
Definice pojmu „obvyklé bydliště“ manželů ve smyslu čl. 8 písm. a) a b) nařízení č. 1259/2010, která se v zásadě vyznačuje těmito dvěma prvky, totiž umožňuje zaručit jak cíl právní jistoty a předvídatelnosti, tak nezbytnou pružnost v řízeních ve věcech manželských a zároveň zabránit případnému zneužití volby rozhodného práva.
Pokud přitom jde zaprvé o postavení jednoho z manželů jako diplomatického zástupce, povaha a specifičnost pracovní činnosti diplomatického zástupce vyslaného na zahraniční zastupitelský úřad v přijímajícím státě v zásadě svědčí, z důvodů okolností inherentně spojených s touto funkcí, ve prospěch neexistence obvyklého bydliště tohoto zástupce, jakož i jeho manžela nebo manželky, v tomto státě ve smyslu čl. 8 písm. a) a b) nařízení č. 1259/2010.
Postavení jednoho z manželů jako diplomatického zástupce sice představuje relevantní skutečnost v rámci přezkumu, zda má bydliště manželů na území přijímajícího státu povahu obvyklého bydliště, pokud jde o posouzení důvodů jejich přítomnosti v tomto státě a podmínek jejich pobytu, tato skutečnost nicméně není sama o sobě rozhodující pro vyloučení uznání obvyklého bydliště dotyčné osoby a jejích rodinných příslušníků v uvedeném státě. Určení „obvyklého bydliště“ manželů musí být i v případě existence takovéto skutečnosti provedeno na základě všech skutkových okolností každého jednotlivého případu.
Pokud jde zadruhé o kritérium doby fyzické přítomnosti manželů na území státu, je třeba zohlednit zvláštní situaci diplomatických zástupců, z důvodu povahy jejich funkcí, a jejich rodinných příslušníků. Tyto osoby totiž často udržují úzký vztah k vysílajícímu státu, do kterého pravidelně cestují. Dále vzhledem k tomu, že se na diplomatické zástupce zpravidla vztahuje zásada rotace, může být délka jejich pobytu v přijímajícím státě vnímána jako a priori dočasná, i když v praxi někdy může být značně dlouhá. Za těchto zvláštních okolností není doba fyzické přítomnosti manželů na území přijímajícího státu sama o sobě rozhodující skutečností, pokud jde o to, zda má jejich bydliště v tomto členském státě obvyklou povahu. V této souvislosti nelze vyloučit, že manželé na tomto území pobývají po nezanedbatelnou dobu a zároveň si zachovávají centrum zájmů ve vysílajícím státě, do kterého pravidelně cestují.
Zatřetí sociální integrace ve státě ať už přijímajícím, nebo vysílajícím představuje relevantní skutečnost pro účely určení obvyklého bydliště manželů. Tato integrace totiž může konkretizovat subjektivní prvek týkající se vůle dotyčných osob založit na určitém místě obvyklé centrum svých zájmů. Rodinné vazby udržované ve vysílajícím státě nebo naopak vytvořené v přijímajícím státě mohou být rovněž relevantní v rámci analýzy všech skutkových okolností konkrétního případu.
V každém případě v souladu s judikaturou Soudního dvora týkající se nařízení č. 2201/2003, která je použitelná pro výklad pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu čl. 8 písm. a) a b) nařízení č. 1259/2010, může mít manžel, který žije střídavě ve dvou státech, obvyklé bydliště pouze v jednom z těchto států.
Soudní dvůr dospěl k závěru, že čl. 8 písm. a) a b) nařízení č. 1259/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že postavení jednoho z manželů jako diplomatického zástupce a jeho vyslání do přijímajícího státu za účelem výkonu určité funkce v zásadě brání tomu, aby se konstatovalo, že „obvyklé bydliště“ manželů je založeno v tomto státě. Jinak by tomu bylo tehdy, pokud by se na základě celkového posouzení všech okolností daného případu, včetně zejména doby fyzické přítomnosti manželů, jakož i jejich sociální a rodinné integrace v uvedeném státě, prokázala vůle manželů založit obvyklé centrum zájmů v tomto státě a dále přítomnost na území tohoto státu vykazující dostatečný stupeň stability.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné z účastněných stran.
(
1
) – Nařízení Rady (EU) č. 1259/2010 ze dne 20. prosince 2010, kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (Úř. věst. 2010, L 343, s. 10).
(
2
) – Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243).