62024CJ0008
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
17. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Nařízení (EU) 2018/1805 – Článek 1 odst. 1 a 4 – Příkaz ke konfiskaci vydaný v rámci trestního řízení – Článek 2 bod 2 a bod 3 písm. a) a d) – Konfiskace v souvislosti s trestným činem, ale bez pravomocného odsouzení – Příkaz ke konfiskaci, která byla nařízena v osvobozujícím rozsudku, v němž je konstatováno, že majetek, který má být zkonfiskován, představuje výnosy z jiného trestného činu, než který vedl k tomuto osvobozujícímu rozsudku, na jehož spáchání se podílely jiné osoby než obžalovaní, kteří byli zproštěni obžaloby – Absence podání obžaloby proti těmto osobám – Článek 19 odst. 1 písm. h) – Důvody k odmítnutí uznání a výkonu příkazů ke konfiskaci – Výjimečné okolnosti, kdy existují závažné důvody se na základě konkrétních a objektivních důkazů domnívat, že výkon příkazu ke konfiskaci by za konkrétních okolností daného případu vedl k zjevnému porušení základního práva zakotveného v Listině základních práv Evropské unie – Článek 47 Listiny základních práv – Právo na účinnou právní ochranu a právo na obhajobu – Nevyužití účinných opravných prostředků ve vydávajícím členském státě“
Ve věci C‑8/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Vrchního trestního soudu (Visoki kazneni sud, Chorvatsko) ze dne 4. října 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 9. ledna 2024, v trestním řízení proti
D. d.o.o.,
za účasti:
Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu,
SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
ve složení: K. Lenaerts, předseda, T. von Danwitz, místopředseda, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. Condinanzi a F. Schalin, předsedové senátů, S. Rodin, E. Regan (zpravodaj), N. Piçarra, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni a N. Fenger, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: M. Longar, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. února 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu: S. Blažević, jako zmocněnkyně,
–
za chorvatskou vládu: G. Vidović Mesarek, jako zmocněnkyně,
–
za slovinskou vládu: A. Dežman Mušič, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: R. Mrljić, J. Vondung a I. Zaloguin, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. června 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 2 a čl. 2 bodů 3 a 10 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1805 ze dne 14. listopadu 2018 o vzájemném uznávání příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci (Úř. věst. 2018, L 303, s. 1) a článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci odvolání, kterým společnost D. d.o.o. (dále jen „společnost D.“) se sídlem v Chorvatsku napadla uznání a výkon příkazu ke konfiskaci, který slovinské orgány předaly chorvatským orgánům a týkal se akcií společnosti L. Z. d.d. (dále jen „společnost L. Z.“) vlastněných společností D.
Právní rámec
Unijní právo
Právní úprava uznávání a výkonu příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci
3
Body 1 až 4, 11 až 13, 18, 31 a 34 odůvodnění nařízení 2018/1805 uvádějí:
„(1)
[Evropská unie] si vytyčila za cíl udržovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva.
(2)
Justiční spolupráce v trestních věcech v Unii je založena na zásadě vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí, jež je od zasedání Evropské rady v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 obecně označována za základní kámen justiční spolupráce v trestních věcech v rámci Unie.
(3)
Zajištění a konfiskace nástrojů a výnosů z trestné činnosti patří mezi nejúčinnější prostředky boje proti kriminalitě. […]
(4)
Jelikož trestná činnost je často nadnárodní povahy, účinná přeshraniční spolupráce je zásadní pro zajištění a konfiskaci nástrojů a výnosů z trestné činnosti.
[…]
(11)
Aby se zajistilo účinné vzájemné uznávání příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci, měla by se pravidla o uznávání a výkonu těchto příkazů stanovit právně závazným a přímo použitelným aktem Unie.
(12)
Je důležité zjednodušit vzájemné uznávání a výkon příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci stanovením pravidel zavazujících členské státy, aby na svém území bez dalších formalit uznávaly příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci vydané jiným členským státem v rámci řízení v trestních věcech a tyto příkazy vykonávaly.
(13)
Toto nařízení by se mělo vztahovat na všechny příkazy k zajištění a na všechny příkazy ke konfiskaci vydané v rámci řízení v trestních věcech. ‚Řízení v trestních věcech‘ je autonomní pojem práva Unie vykládaný Soudním dvorem Evropské unie bez ohledu na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva. Tento pojem se proto vztahuje na všechny druhy příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci vydaných v návaznosti na řízení ve věci trestného činu, nikoli pouze na příkazy spadající do oblasti působnosti směrnice [Evropského parlamentu a Rady 2014/42/EU ze dne 3. dubna 2014 o zajišťování a konfiskaci nástrojů a výnosů z trestné činnosti v Evropské unii (Úř. věst. 2014, L 127, s. 39)]. Rovněž se vztahuje na jiné druhy příkazů vydaných bez pravomocného odsouzení. Ačkoli takové příkazy nemusejí existovat v právním systému členského státu, měl by dotčený členský stát mít možnost uznat a vykonat takový příkaz vydaný jiným členským státem. Řízení v trestních věcech by rovněž mohlo zahrnovat trestní vyšetřování policií a jinými donucovacími orgány. Příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci vydané v rámci občanskoprávních nebo správních řízení by měly být z oblasti působnosti tohoto nařízení vyňaty.
[…]
(18)
Procesní práva uvedená ve [směrnici Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU ze dne 20. října 2010 o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení (Úř. věst. 2010, L 280, s. 1), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení (Úř. věst. 2012, L 142, s. 1), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2013/48/EU ze dne 22. října 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a řízení týkajícím se evropského zatýkacího rozkazu a o právu na informování třetí strany a právu na komunikaci s třetími osobami a konzulárními úřady v případě zbavení osobní svobody (Úř. věst. 2013, L 294, s. 1), směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem (Úř. věst. 2016, L 65, s. 1)], […] by se měla uplatnit, v rámci oblasti působnosti daných směrnic, v trestních řízeních, na něž se vztahuje toto nařízení, ve členských státech, které jsou danými směrnicemi vázány. V každém případě by se na všechna řízení, na něž se vztahuje toto nařízení, měly uplatnit záruky podle Listiny. Zejména by se základní záruky trestního řízení stanovené v Listině měly uplatnit na řízení v trestních věcech, jež nejsou trestními řízeními, ale vztahuje se na ně toto nařízení.
[…]
(31)
Uznání a výkon příkazu k zajištění nebo příkazu ke konfiskaci by se neměly odmítnout z jiných důvodů než těch, které jsou stanoveny v tomto nařízení. […]
[…]
(34)
Vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva v rámci Unie je založeno na vzájemné důvěře a na předpokladu dodržování práva Unie, a zejména základních práv, ze strany ostatních členských států. Avšak za výjimečných okolností, kdy existují závažné důvody se domnívat, na základě konkrétních a objektivních důkazů, že výkon příkazu k zajištění nebo příkazu ke konfiskaci by za konkrétních okolností daného případu vedl k zjevnému porušení relevantního základního práva, jak je uvedeno v Listině, měl by mít vykonávající orgán možnost odmítnout uznat a vykonat dotčený příkaz. Základní práva, která by měla být v tomto ohledu relevantní, jsou zejména právo na účinnou právní ochranu, právo na spravedlivý proces a právo na obhajobu. Právo na vlastnictví by v zásadě relevantní být nemělo, neboť zajištění a konfiskace majetku nutně představují zásah do práva dané osoby na vlastnictví, a jelikož nezbytné záruky v tomto ohledu jsou již stanoveny v právu Unie, včetně tohoto nařízení.“
4
Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Předmět“, stanoví:
„1.   Toto nařízení stanoví pravidla, podle nichž členský stát uznává a vykonává na svém území příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci vydané jiným členským státem v rámci řízení v trestních věcech.
2.   Tímto nařízením není dotčena povinnost dodržovat základní práva a právní zásady zakotvené v článku 6 [SEU].
[…]
4.   Toto nařízení se nevztahuje na příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci vydané v rámci řízení v občanskoprávních nebo správních věcech.“
5
Článek 2 uvedeného nařízení, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
1)
‚příkazem k zajištění‘ rozhodnutí vydané nebo potvrzené vydávajícím orgánem, jehož cílem je zabránit zničení, pozměnění, přesunu či převodu majetku nebo dalšímu nakládání s ním před jeho konfiskací;
2)
‚příkazem ke konfiskaci‘ pravomocný trest nebo opatření uložené soudem, které navazuje na řízení v souvislosti s trestným činem, a které vede k trvalému odnětí majetku fyzické nebo právnické osoby;
3)
‚majetkem‘ jakýkoli majetek, hmotné nebo nehmotné povahy, movitý nebo nemovitý, jakož i právní listiny nebo nástroje dokládající právní nárok na takový majetek nebo podíl na něm, který vydávající orgán považuje za:
a)
výnosy z trestného činu nebo jejich ekvivalent buď v jejich celkové, nebo pouze částečné hodnotě;
[…]
d)
podléhající konfiskaci podle jiných ustanovení týkajících se konfiskačních pravomocí, včetně konfiskace bez pravomocného odsouzení podle práva vydávajícího státu v návaznosti na řízení v souvislosti s trestným činem;
[…]
10)
‚dotčenou osobou‘ fyzická či právnická osoba, proti které je vydán příkaz k zajištění nebo příkaz ke konfiskaci, nebo fyzická či právnická osoba vlastnící majetek, na nějž byl příkaz vydán, jakož i jakékoli třetí osoby, jejichž práva k tomuto majetku jsou tímto příkazem přímo dotčena podle práva vykonávajícího státu.“
6
Článek 3 téhož nařízení, nadepsaný „Trestné činy“, stanoví:
„1.   Příkaz k zajištění nebo příkaz ke konfiskaci se vykoná bez ověření oboustranné trestnosti jednání vedoucích k vydání takových příkazů, pokud se tato jednání trestají ve vydávajícím státě trestem odnětí svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně tří let a naplňují jednu nebo více z následujících skutkových podstat trestných činů podle práva vydávajícího státu:
[…]
9) praní výnosů z trestné činnosti;
[…]
2. V případě jiných trestných činů než uvedených v odstavci 1 může vykonávající stát podmínit uznání a výkon příkazu k zajištění nebo příkazu ke konfiskaci skutečností, že jednání, které vedlo k vydání příkazu k zajištění nebo příkazu ke konfiskaci, představuje trestný čin podle práva vykonávajícího státu, nezávisle na znacích skutkové podstaty nebo popisu trestného činu podle práva vydávajícího státu.“
7
Kapitola II nařízení 2018/1805, nadepsaná „Předávání, uznávání a výkon příkazů k zajištění“, obsahuje články 4 až 13 tohoto nařízení, a jeho kapitola III, nadepsaná „Předávání, uznávání a výkon příkazů ke konfiskaci“, obsahuje články 14 až 22 tohoto nařízení.
8
Článek 14 nařízení 2018/1805, nadepsaný „Předávání příkazů ke konfiskaci“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Příkaz ke konfiskaci se předá prostřednictvím osvědčení o příkazu ke konfiskaci. Osvědčení o příkazu ke konfiskaci stanovené v článku 17 předá vydávající orgán přímo vykonávajícímu orgánu, případně ústřednímu orgánu uvedenému v čl. 24 odst. 2, jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu za podmínek, jež vykonávajícímu orgánu umožňují ověřit pravost daného osvědčení o příkazu ke konfiskaci.
2.   Členské státy mohou učinit prohlášení uvádějící, že pokud je jim předáno osvědčení o příkazu ke konfiskaci za účelem uznání a výkonu příkazu ke konfiskaci, má vydávající orgán povinnost předat originál příkazu ke konfiskaci nebo jeho ověřenou kopii spolu s osvědčením o příkazu ke konfiskaci. Přeloženo však v souladu s čl. 17 odst. 2 musí být pouze osvědčení o příkazu ke konfiskaci.“
9
Článek 17 tohoto nařízení, nadepsaný „Standardní osvědčení o příkazu ke konfiskaci“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Za účelem předání příkazu ke konfiskaci vyplní vydávající orgán osvědčení o příkazu ke konfiskaci uvedené v příloze II, podepíše jej a ověří přesnost a správnost jeho obsahu.
2.   Vydávající orgán poskytne vykonávajícímu orgánu překlad osvědčení o příkazu ke konfiskaci do úředního jazyka vykonávajícího státu nebo jiného jazyka, který vykonávající stát akceptuje v souladu s odstavcem 3.“
10
Článek 18 uvedeného nařízení, nadepsaný „Uznávání a výkon příkazů ke konfiskaci“, v odstavci 1 stanoví:
„Vykonávající orgán uzná příkaz ke konfiskaci předaný v souladu s článkem 14 a přijme opatření nezbytná pro jeho výkon stejným způsobem, jako je tomu u vnitrostátního příkazu ke konfiskaci vydaného orgánem vykonávajícího státu, pokud se vykonávající orgán nerozhodne uplatnit některý z důvodů k odmítnutí uznání a výkonu stanovených v článku 19 nebo některý z důvodů odkladu uvedených v článku 21.“
11
Článek 19 téhož nařízení, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a výkonu příkazů ke konfiskaci“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Vykonávající orgán může odmítnout uznat či vykonat příkaz ke konfiskaci pouze tehdy, pokud:
[…]
c)
osvědčení o příkazu ke konfiskaci je neúplné, nebo zjevně nesprávné a nebylo vyplněno po konzultaci podle odstavce 2;
[…]
h)
za výjimečných okolností, kdy existují závažné důvody se domnívat, na základě konkrétních a objektivních důkazů, že výkon příkazu ke konfiskaci by za konkrétních okolností daného případu vedl k zjevnému porušení relevantního základního práva, jak je uvedeno v Listině, zejména práva na účinnou právní ochranu, práva na spravedlivý proces nebo práva na obhajobu.
2.   Předtím než se vykonávající orgán v kterémkoli z případů uvedených v odstavci 1 rozhodne zcela či částečně odmítnout uznání nebo výkon příkazu ke konfiskaci, konzultuje vhodným způsobem vydávající orgán a případně ho požádá o neprodlené poskytnutí potřebných informací.“
12
Článek 23 nařízení 2018/1805, nadepsaný „Právo rozhodné pro výkon“, v odstavci 1 stanoví:
„Výkon příkazu k zajištění nebo příkazu ke konfiskaci se řídí právem vykonávajícího státu a pouze jeho orgány mají pravomoc rozhodnout o postupech jeho výkonu a stanovit všechna s tím související opatření.“
13
Článek 25 tohoto nařízení, nadepsaný „Komunikace“, stanoví:
„1.   Je-li to nezbytné, vydávající orgán a vykonávající orgán se neprodleně navzájem konzultují, aby zajistily účinné uplatňování tohoto nařízení, a to za použití jakýchkoli vhodných komunikačních prostředků.
2.   Veškerá komunikace, včetně komunikace určené k řešení těžkostí týkajících se předání nebo ověření jakéhokoli dokumentu potřebného k výkonu příkazu k zajištění nebo příkazu ke konfiskaci, probíhá přímo mezi vydávajícím orgánem a vykonávajícím orgánem a ve vhodných případech se zapojením ústředního orgánu, pokud ho členský stát určil v souladu s čl. 24 odst. 2.“
14
Článek 33 uvedeného nařízení, nadepsaný „Opravné prostředky ve vykonávajícím státě proti uznání a výkonu příkazu k zajištění nebo příkazu ke konfiskaci“, v odstavcích 2 a 4 stanoví:
„2.   Věcné důvody pro vydání příkazu k zajištění nebo příkazu ke konfiskaci nelze napadnout u soudu ve vykonávajícím státě.
[…]
4.   Tímto článkem není dotčeno uplatňování záruk a opravných prostředků ve vydávajícím státě v souladu s článkem 8 směrnice 2014/42/EU.“
Právní úprava týkající se minimálních pravidel pro příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci
15
Článek 1 směrnice 2014/42, nadepsaný „Předmět“, v odstavci 1 stanoví:
„Tato směrnice stanoví minimální pravidla pro zajištění majetku za účelem případné pozdější konfiskace a pro konfiskaci majetku v trestních věcech.“
16
Článek 8 této směrnice, nadepsaný „Ochranná opatření“, stanoví:
„1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby osoby dotčené opatřeními podle této směrnice měly právo na účinnou právní ochranu a na spravedlivý proces, aby mohly hájit svá práva.
[…]
6.   Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby každý příkaz ke konfiskaci majetku byl řádně odůvodněn a aby byl sdělen dotčené osobě. Členské státy poskytnou osobě, proti níž je konfiskace nařízena, možnost účinně napadnout příkaz ke konfiskaci u soudu.
7.   Aniž je dotčena směrnice 2012/13/EU a směrnice 2013/48/EU, mají osoby, jejichž majetek je dotčen příkazem ke konfiskaci, právo na přístup k obhájci v celém řízení o konfiskaci majetku v souvislosti s určením výnosů a nástrojů, aby mohly hájit svá práva. Dotčené osoby musí být o tomto svém právu informovány.
[…]“
Právní úprava týkající se evropského zatýkacího rozkazu a uznávání a výkonu trestních rozsudků
– Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV
17
Článek 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), nadepsaný „Definice evropského zatýkacího rozkazu a povinnost jej vykonat“, v odstavci 3 stanoví:
„Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 [SEU].“
– Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV
18
Článek 3 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27), nadepsaný „Účel a oblast působnosti“, v odstavci 4 stanoví:
„Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a zachovávat základní právní zásady zakotvené v článku 6 [SEU].“
Slovinské právo
19
Článek 227 trestního zákoníku (Kazenski zakonik) se týká trestného činu poškození věřitele a článek 245 tohoto trestního zákoníku se týká trestného činu praní peněz.
20
Článek 498a trestního řádu (Zakon o kazenskem postopku), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „ZKP“), stanoví:
„(1)   Kromě případů, kdy trestní řízení vede k vynesení rozsudku, jímž je obžalovaná osoba uznána vinnou, jsou peníze nebo majetek nezákonného původu ve smyslu článku 245 trestního zákoníku […] rovněž zkonfiskovány:
1)
je-li prokázáno, že byly naplněny znaky skutkové podstaty trestného činu podle článku 245 trestního zákoníku, což svědčí o tom, že peníze nebo majetek uvedené v tomto článku pocházejí z trestné činnosti […]
[…]
(2)   Na základě odůvodněné žádosti státního zástupce vydá senát v této věci zvláštní usnesení […]; předtím musí vyšetřující soudce na žádost senátu shromáždit informace a prošetřit všechny okolnosti relevantní pro určení nezákonného původu peněz nebo majetku […]
(3)   Ověřená kopie rozhodnutí uvedeného v předchozím odstavci se doručí vlastníkovi zkonfiskovaných peněz nebo majetku […], je-li známa jeho totožnost. […]
(4)   Vlastník zkonfiskovaných peněz nebo majetku […] má právo podat stížnost proti usnesení uvedenému v odstavci 2 tohoto článku, pokud se domnívá, že pro konfiskaci neexistuje žádný právní základ.”
21
Článek 500 ZKP stanoví:
„(1)   Je-li možné zkonfiskovat výnosy z trestné činnosti u jiného příjemce těchto výnosů (články 75, 77, 77a a 77b trestního zákoníku), musí být tento příjemce předvolán v rámci přípravného řízení a hlavního líčení. Jedná-li se o právnickou osobu, je třeba předvolat jejího zástupce. V předvolání musí být uvedeno, že řízení bude vedeno i v jeho nepřítomnosti.
(2)   Zástupce právnické osoby bude vyslechnut v hlavním líčení po obžalovaném. Totéž platí pro jiného příjemce, pokud nebyl předvolán jako svědek.
(3)   Pokud jde o určení výnosů z trestné činnosti, mají příjemce a zástupce právnické osoby právo předložit důkazy a se souhlasem předsedy senátu klást otázky obžalovanému, svědkům a znalcům.
[…]
(5)   Pokud soud až v průběhu hlavního líčení zjistí, že je možné zkonfiskovat výnosy z trestné činnosti, přeruší hlavní líčení a předvolá příjemce výnosu nebo zástupce právnické osoby.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
22
Na základě obžaloby podané dne 29. května 2017 zahájil Krajský soud v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru, Slovinsko) trestní řízení proti čtyřem osobám (dále jen „čtyři obžalovaní“), které byly podezřelé z toho, že se dopustily trestného činu zneužití pravomoci úřední osoby tím, že v období od 15. do 25. července 2007 poskytovaly společnosti I. J. S. d.d. (dále jen „společnost I. J. S.“) při nákupu akcií společnosti L. Z. neoprávněnou majetkovou výhodu.
23
V rámci uvedeného řízení daný soud rovněž konstatoval, že znaky skutkové podstaty dvou dalších trestných činů, a sice trestného činu poškození věřitelů společnosti I. J. S. a trestného činu praní peněz, byly naplněny u jiných osob než čtyř obžalovaných. V této souvislosti uvedený soud mimo jiné konstatoval, že v červnu 2013 prodal formální ředitel společnosti I. J. S., která se v té době nacházela v platební neschopnosti, akcie společnosti L. Z. společnosti V. K. d.o.o., aniž došlo ke skutečné platbě. Posledně uvedená společnost poté v červenci 2013 prodala tyto akcie společnosti D. prostřednictvím jednoho ze svých ředitelů, aby skryla jejich původu.
24
V rámci přípravného řízení týkajícího se trestného činu poškození věřitelů společnosti I. J. S. byly akcie společnosti L. Z. vlastněné společností D. předmětem příkazu k zajištění, který dne 16. června 2014 vydal Krajský soud v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru), jakožto výnosy z tohoto trestného činu. Tento příkaz k zajištění, který byl původně platný po dobu tří měsíců od data jeho vydání, tedy do 15. září 2014, zakazoval společnosti D. převést tyto akcie a informoval ji o jejím právu podat proti tomuto příkazu stížnost. Na žádost státního zástupce přijal uvedený soud několik rozhodnutí, kterými bylo zajištění uvedených akcií prodlouženo. Tyto příkazy k zajištění byly uznány a vykonány chorvatskými orgány. Avšak vzhledem k tomu, že tyto akcie nebyly v období od 16. září do 20. října 2014 chráněny z důvodu komplikací v řízení o uznání uvedených příkazů, byly dne 13. října 2014 převedeny na svěřenské účty, které neumožňovaly identifikovat skutečné vlastníky.
25
Společnost D. podala dvakrát proti příkazům k zajištění opravné prostředky, kterým nebylo vyhověno. Kromě toho byla zamítnuta její žaloba, kterou k Župnímu soudu v Záhřebu (Županijski sud u Zagrebu, Chorvatsko) podala za účelem napadení uznání a výkonu těchto příkazů chorvatskými orgány, a bylo zamítnuto i její odvolání podané v návaznosti na toto zamítnutí.
26
Dne 27. ledna 2020 Krajský soud v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru) provedl v rámci trestního řízení uvedeného v bodech 22 a 23 tohoto rozsudku výslech Z. Z., který je zástupcem společnosti D. Během tohoto výslechu uvedený soud informoval posledně uvedeného o možnosti konfiskace akcií společnosti L. Z., které vlastní společnost D. a kterých se týkají příkazy k zajištění, a v souladu s článkem 500 ZKP o možnosti být vyslechnut ohledně takové konfiskace a předložit důkazy a klást otázky. Z. Z. prohlásil, že byl informován o těchto příkazech k zajištění, že je považuje za neopodstatněné a z tohoto důvodu podal prostřednictvím svého právního zástupce k Župnímu soudu v Záhřebu (Županijski sud u Zagrebu) opravný prostředek, zmíněný v předchozím bodě, za účelem zpochybnění jejich uznání a výkonu chorvatskými orgány. Rovněž uvedl, že bude-li vydán příkaz ke konfiskaci těchto akcií, podá proti němu odvolání.
27
Dne 22. května 2020 se u Krajského soudu v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru) konalo hlavní líčení v této věci za přítomnosti státního zástupce, čtyř obžalovaných a jejich obhájců. Státní zástupce navrhl v závěrečné řeči konfiskaci uvedených akcií, neboť se podle jeho názoru jedná o výnosy z trestné činnosti, konkrétně z trestného činu poškození věřitele a trestného činu praní peněz.
28
V souvislosti s těmito dvěma trestnými činy však nebyla podána žádná obžaloba.
29
Rozsudkem ze dne 27. května 2020 Krajský soud v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru) zprostil čtyři obžalované obžaloby z trestného činu zneužití pravomoci úřední osoby, uvedeného v bodě 22 tohoto rozsudku, a na základě čl. 498a odst. 1 bodu 1 ZKP vydal příkaz ke konfiskaci akcií společnosti L. Z., které vlastní společnost D. (dále jen „sporný příkaz ke konfiskaci“). K posledně uvedeném aspektu bylo v daném rozsudku mimo jiné uvedeno, že ze skutečností zjištěných při provádění důkazů vyplývá, že tyto akcie představují výnos z trestného činu poškození věřitelů a trestného činu praní peněz, které jsou uvedeny v bodech 23 a 27 tohoto rozsudku. Státní zástupce podal proti uvedenému rozsudku odvolání k Vrchnímu soudu v Mariboru (Višje sodišče v Mariboru, Slovinsko), který toto odvolání zamítl rozsudkem ze dne 24. listopadu 2021, v důsledku čehož nabyl tento příkaz ke konfiskaci dne 22. prosince 2021 právní moci.
30
Dne 17. února 2022 vydal Krajský soud v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru) osvědčení o příkazu ke konfiskaci podle čl. 17 odst. 1 a přílohy II nařízení 2018/1805; v tomto osvědčení byly akcie společnosti L. Z., vlastněné společností D., označeny za „výnosy z trestného činu“ ve smyslu čl. 2 bodu 3 písm. a) tohoto nařízení a za podléhající „konfiskac[i] bez pravomocného odsouzení […] v návaznosti na řízení v souvislosti s trestným činem“ ve smyslu čl. 2 bodu 3 písm. d) uvedeného nařízení.
31
Za účelem uznání a výkonu sporného příkazu ke konfiskaci předal uvedený soud toto osvědčení na základě čl. 14 odst. 1 nařízení 2018/1805 Krajskému státnímu zastupitelství v Záhřebu (Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu, Chorvatsko). K uvedenému osvědčení byl přiložen chorvatský překlad výňatků z rozsudku ze dne 27. května 2020, zmíněného v bodě 29 tohoto rozsudku, které se týkaly úvodní části, výroku, odůvodnění týkajícího se zkonfiskovaných výnosů a poučení o opravném prostředku, a dále chorvatský překlad úvodní části a výroku rozsudku Vrchního soudu v Mariboru (Višje sodišče v Mariboru) ze dne 24. listopadu 2021, zmíněného v témže bodě, kterým bylo zamítnuto odvolání podané státním zástupcem proti uvedenému rozsudku.
32
Rozsudkem ze dne 25. listopadu 2022 uznal Krajský soud v Záhřebu (Županijski sud u Zagrebu), na který se obrátilo Krajské státní zastupitelství v Záhřebu (Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu), sporný příkaz ke konfiskaci.
33
Společnost D. podala proti uvedenému rozsudku odvolání k Vrchnímu trestnímu soudu (Visoki kazneni sud, Chorvatsko), který je předkládajícím soudem.
34
Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda majetek, na nějž byl příkaz ke konfiskaci vydán, spadá do působnosti nařízení 2018/1805.
35
Předkládající soud si v této souvislosti klade otázku, zda trestní řízení ukončené osvobozujícím rozsudkem, ve kterém byl vydán příkaz ke konfiskaci na základě zjištění týkajících se trestného činu jiného, než je trestný čin, jehož se týkal uvedený rozsudek, a byl spáchán pachateli, kteří jsou jiní než ti, jichž se týká uvedený rozsudek, a proti kterým nebyla podána obžaloba, může být považováno za „řízení v souvislosti s trestným činem“ ve smyslu čl. 2 bodu 2 nařízení 2018/1805, které může vést ke „konfiskaci bez pravomocného odsouzení“ ve smyslu čl. 2 bodu 3 písm. d) tohoto nařízení. Uvedený soud zdůrazňuje, že podle ZKP lze o konfiskaci majetku rozhodnout pouze v odsuzujícím rozsudku nebo v rozsudku, kterým je konstatováno, že se dotyčná osoba dopustila protiprávního činu, který je předmětem trestního stíhání.
36
Předkládající soud si dále klade otázku, zda v rámci trestního řízení, které vedlo k vydání sporného příkazu ke konfiskaci, byla dodržena základní práva, která společnosti D. vyplývají z Listiny.
37
Konkrétně vzhledem k tomu, že podle čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805 lze s ohledem na zásadu vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí odmítnout uznání příkazu ke konfiskaci z důvodu porušení základních práv dotyčné osoby pouze za výjimečných okolností, klade si uvedený soud otázku, do jaké míry mohou toto nařízení, zejména jeho čl. 1 odst. 2, a článek 47 Listiny bránit uznání a výkonu tohoto příkazu, pokud by se ukázalo, že tato základní práva byla porušena.
38
Zaprvé předkládající soud uvádí, že Z. Z. byl na jednání konaném dne 27. ledna 2020 před Krajským soudem v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru) vyslechnut jako zástupce společnosti D. a byl informován o možnosti, že akcie dotčené v původním řízení budou zkonfiskovány, jakož i o možnosti předložit důkazy a klást otázky v průběhu řízení. Naproti tomu nebyl informován o právu na přístup k obhájci v celém řízení o konfiskaci majetku, které je stanoveno v čl. 8 odst. 7 směrnice 2014/42.
39
Zadruhé uvedený soud zdůrazňuje, že návrh na konfiskaci akcií dotčených v původním řízení nebyl v době konání uvedeného jednání ještě předložen, jelikož státní zástupce tento návrh na konfiskaci přednesl až ve své závěrečné řeči, tedy na jednání konaném dne 22. května 2020. U Krajského soudu v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru) se tedy konalo jednání na základě obžaloby podané v roce 2017.
40
Zatřetí předkládající soud konstatuje, že z osvědčení o příkazu ke konfiskaci dotčeného v původním řízení vyplývá, že Krajský soud v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru) doručil dne 13. října 2020 společnosti D. výňatky ze svého rozsudku ze dne 27. května 2020, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci; jednalo se o výňatky týkající se úvodní části, výroku, odůvodnění týkajícího se zkonfiskovaných výnosů a poučení o opravném prostředku a byl k nim přiložen překlad do chorvatského jazyka.
41
V této souvislosti si uvedený soud klade otázku, zda mělo být společnosti D. doručeno úplné znění uvedeného rozsudku, jelikož se jedná o podstatný dokument, aby jí byl zaručen spravedlivý proces.
42
Předkládající soud dále uvádí, že společnost D. popírá, že jí byly výňatky z uvedeného rozsudku skutečně doručeny dne 13. října 2020, a tato společnost navrhuje, aby byla tato skutečnost doložena získáním potvrzení o doručení v tento den, jakož i grafologickým posudkem. Uvedená společnost tvrdí, že kopii uvedeného rozsudku obdržela až poté, co o ni požádala, a to v únoru 2022.
43
Konečně začtvrté předkládající soud poznamenává, že společnost D. nepodala proti rozsudku, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci, žádný opravný prostředek.
44
S ohledem na tato zjištění se předkládající soud táže na rozsah ověření, která musí provést v rámci sporu v původním řízení, a na to, do jaké míry má v tomto kontextu konzultovat orgán, který vydal sporný příkaz ke konfiskaci, s přihlédnutím k zásadě vzájemného uznávání a čl. 33 odst. 2 nařízení 2018/1805, který stanoví, že věcné důvody pro vydání takového příkazu nelze napadnout u soudu ve vykonávajícím členském státě.
45
Za těchto podmínek se Vrchní trestní soud (Visoki kazneni sud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Zahrnuje pojem ‚řízení v souvislosti s trestným činem, které může vést ke konfiskaci majetku i bez odsouzení‘, ve smyslu čl. 2 bodu 3 nařízení 2018/1805 také trestní řízení, které skončilo osvobozujícím rozsudkem?
2)
Zahrnuje pojem ‚řízení v souvislosti s trestným činem, které může vést ke konfiskaci majetku i bez odsouzení‘, ve smyslu čl. 2 bodu 3 nařízení 2018/1805 také trestní řízení, které skončilo osvobozujícím rozsudkem, jimž byla nařízena konfiskace majetku jakožto nelegitimních výnosů z trestného činu, který není trestným činem, jehož se týkal osvobozující rozsudek, a na jehož spáchání se nepodíleli obžalovaní, ale osoby, proti nimž nebyla podána obžaloba?
3)
Je v rozporu s nařízením 2018/1805, jeho čl. 1 odst. 2 a článkem 47 Listiny uznání příkazu ke konfiskaci vydaného v trestním řízení, v němž dotčená osoba ve smyslu čl. 2 bodu 10 [tohoto nařízení]:
–
nebyla předvolána k účasti na všech fázích trestního řízení;
–
během celého řízení nebyla poučena o právu na obhájce;
–
neobdržela úplné znění rozsudku obsahujícího [sporný] příkaz ke konfiskaci v jazyce, kterému rozumí, ale pouze výňatky z tohoto rozsudku, a proti takto doručenému rozsudku nepodala opravný prostředek?“
K předběžným otázkám
K první a druhé otázce
46
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 1 odst. 1 a 4, jakož i čl. 2 bod 2 a bod 3 písm. a) a d) nařízení 2018/1805 musí být vykládány v tom smyslu, že se toto nařízení vztahuje na příkaz ke konfiskaci, která byla v návaznosti na trestní řízení nařízena v rozsudku, kterým byli obžalovaní zproštěni obžaloby ze spáchání trestného činu, jenž byl předmětem uvedeného řízení, a ve kterém bylo konstatováno, že majetek, který má být zkonfiskován, je výnosem z jiného trestného činu, na jehož spáchání se podílela jiná osoba než osvobození obžalovaní, proti níž nebyla podána žádná obžaloba.
47
Je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 1 nařízení 2018/1805 stanoví toto nařízení pravidla, podle nichž členský stát uznává a vykonává na svém území příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci vydané jiným členským státem v rámci řízení v trestních věcech. Podle čl. 1 odst. 4 tohoto nařízení se toto nařízení naopak nevztahuje na příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci vydané v rámci řízení v občanskoprávních nebo správních věcech.
48
Článek 2 bod 2 uvedeného nařízení v této souvislosti upřesňuje, že pojmem „příkaz ke konfiskaci“ ve smyslu téhož nařízení se rozumí pravomocný trest nebo opatření uložené soudem, které navazuje na řízení v souvislosti s trestným činem a které vede k trvalému odnětí majetku fyzické nebo právnické osoby.
49
Článek 2 bod 3 písm. a) a d) nařízení 2018/1805 definuje pojem „majetek“ tak, že zahrnuje mimo jiné jakýkoli majetek, který vydávající orgán považuje za výnosy z trestného činu nebo za podléhající konfiskaci, včetně konfiskace „bez pravomocného odsouzení“ podle práva vydávajícího členského státu v návaznosti na řízení v souvislosti s trestným činem.
50
Ze samotného znění těchto ustanovení tedy vyplývá, že oblast působnosti nařízení 2018/1805 zahrnuje všechny druhy příkazů ke konfiskaci, které jsou vydány v návaznosti na řízení v souvislosti s trestným činem, včetně příkazů ke konfiskaci vydaných bez pravomocného odsouzení. Jak upřesňuje bod 13 odůvodnění tohoto nařízení, členské státy musí mít možnost uznávat a vykonávat takové příkazy vydané podle práva vydávajícího členského státu v souladu s uvedeným nařízením, i když v právním řádu vykonávajícího členského státu takový druh příkazů neexistuje.
51
Z toho vyplývá, že jak uvedl generální advokát v bodech 28 až 36 svého stanoviska a jak tvrdili všichni zúčastnění, kteří předložili písemná vyjádření, nařízení 2018/1805 se vztahuje na takový příkaz ke konfiskaci, jako je příkaz dotčený v původním řízení. Tento příkaz byl totiž vydán příslušným vnitrostátním soudem v návaznosti na řízení v trestní věci, v jehož rámci měl uvedený soud za to, že zkonfiskovaný majetek představuje „výnosy z trestného činu“ ve smyslu čl. 2 bodu 3 písm. a) tohoto nařízení, a sice trestného činu poškození věřitelů a trestného činu praní peněz, a tento majetek podléhá podle slovinského práva „konfiskaci bez pravomocného odsouzení“ ve smyslu čl. 2 bodu 3 písm. d) uvedeného nařízení. V této souvislosti je irelevantní, že tyto dva trestné činy nebyly předmětem obžaloby a v rámci uvedeného řízení byly obžaloby zproštěny jiné osoby než ty, které se podílely na spáchání těchto trestných činů.
52
S ohledem na výše uvedené je třeba na první a druhou otázku odpovědět, že čl. 1 odst. 1 a 4, jakož i čl. 2 bod 2 a bod 3 písm. a) a d) nařízení 2018/1805 musí být vykládány v tom smyslu, že se toto nařízení vztahuje na příkaz ke konfiskaci, která byla v návaznosti na trestní řízení nařízena v rozsudku, kterým byli obžalovaní zproštěni obžaloby ze spáchání trestného činu, jenž byl předmětem uvedeného řízení, a ve kterém bylo konstatováno, že majetek, který má být zkonfiskován, je výnosem z jiného trestného činu, na jehož spáchání se podílela jiná osoba než osvobození obžalovaní, proti níž nebyla podána žádná obžaloba.
K třetí otázce
53
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805 ve spojení s čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení a ve světle článku 47 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že vykonávající orgán členského státu může odmítnout uznat a vykonat příkaz ke konfiskaci z důvodu, že ve vydávajícím členském státě byla údajně porušena základní práva osoby dotčené tímto příkazem ve smyslu čl. 2 bodu 10 uvedeného nařízení, neboť zaprvé tato osoba nebyla předvolána k účasti na všech fázích trestního řízení, které vedlo k vydání uvedeného příkazu, zadruhé nebyla informována o svém právu na přístup k obhájci v celém tomto řízení a zatřetí jí nebylo doručeno úplné znění rozsudku, kterým byl tento příkaz vydán, v jazyce, kterému rozumí, a to i přesto, že uvedená osoba nevyužila opravných prostředků, které měla k dispozici ve vydávajícím členském státě za účelem napadení uvedeného rozsudku.
K přípustnosti
54
Slovinská vláda namítá nepřípustnost třetí otázky z důvodu, že případy porušení základních práv, které předkládající soud uvádí v této otázce, neodpovídají skutečnému skutkovému stavu věci v původním řízení.
55
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí na vlastní odpovědnost a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny [rozsudek ze dne 8. dubna 2025, Parquet européen (Soudní přezkum procesních úkonů), C‑292/23, EU:C:2025:255, bod 36 a citovaná judikatura].
56
V projednávaném případě z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud, jemuž byl předložen spor týkající se uznání a výkonu příkazu ke konfiskaci, který byl vydán v návaznosti na trestní řízení zahájené v jiném členském státě než v Chorvatské republice, se v rámci své třetí otázky táže, zda v řízení, které vedlo k vydání tohoto příkazu, došlo k porušení základních práv dotyčné osoby, které by mohlo podle čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805 odůvodnit odmítnutí uznání a výkonu uvedeného příkazu.
57
Za těchto podmínek a vzhledem k tomu, že pouze uvedenému soudu přísluší ověřit správnost skutkových okolností, které zmiňuje ve své otázce, pokud jde o taková případná porušení, nelze mít za to, že výklad unijního práva, o který žádá v této otázce, zjevně nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu, který mu byl předložen, nebo že uvedená otázka je hypotetická.
58
Třetí otázka je proto přípustná.
K věci samé
59
Na úvod je třeba připomenout, že zejména z čl. 1 odst. 1 nařízení 2018/1805 ve světle bodů 1 až 4, 11 a 12 jeho odůvodnění vyplývá, že jelikož zajištění a konfiskace nástrojů trestné činnosti a výnosů z ní patří mezi nejúčinnější prostředky boje proti trestné činnosti a často nadnárodní povaha trestné činnosti vyžaduje zajištění účinnosti přeshraniční spolupráce v této oblasti, je cílem tohoto nařízení zavést pravidla, která členským státům ukládají povinnost uznávat příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci vydané jiným členským státem v rámci řízení v trestních věcech. Tento mechanismus je založen na zásadě vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí, která je „základním kamenem“ justiční spolupráce mezi členskými státy v trestních věcech, a posílením této spolupráce má přispět k udržování a rozvíjení prostoru svobody, bezpečnosti a práva.
60
Konkrétně v souladu se zásadou vzájemného uznávání, na níž stojí systematika nařízení 2018/1805, je podle čl. 18 odst. 1 tohoto nařízení ve spojení s body 12 a 31 jeho odůvodnění členský stát v zásadě povinen bez dalších formalit uznat příkazy ke konfiskaci vydané jiným členským státem, které mu byly předány v souladu s článkem 14 tohoto nařízení, a přijmout opatření nezbytná pro jejich výkon, a to stejným způsobem jako v případě vnitrostátních příkazů ke konfiskaci, s výjimkou případů výslovně stanovených v uvedeném nařízení a zejména v jeho článku 19, který stanoví důvody, ze kterých může členský stát odmítnout uznat či vykonat příkaz ke konfiskaci.
61
Mezi tyto důvody k odmítnutí uznání a výkonu patří důvod stanovený v čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805, podle kterého může vykonávající orgán členského státu odmítnout uznat či vykonat příkaz ke konfiskaci vydaný v jiném členském státě, pokud za výjimečných okolností existují na základě konkrétních a objektivních důkazů závažné důvody se domnívat, že výkon příkazu ke konfiskaci by za konkrétních okolností daného případu vedl k zjevnému porušení relevantního základního práva uvedeného v Listině, zejména pak práva na účinnou právní ochranu, práva na spravedlivý proces nebo práva na obhajobu.
62
Z toho plyne, že unijní normotvůrce v tomto čl. 19 odst. 1 písm. h) stanovil zvláštní důvod k odmítnutí uznání a výkonu příkazu ke konfiskaci, který má zajistit dodržování základních práv zakotvených v Listině a konkretizuje čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení, podle kterého tímto nařízením není dotčena povinnost dodržovat základní práva a právní zásady zakotvené v článku 6 SEU.
63
V této souvislosti ze samotného znění čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805, převzatého rovněž v bodě 34 odůvodnění tohoto nařízení, vyplývá, že toto ustanovení se týká rizika, že výkon příkazu ke konfiskaci povede „za konkrétních okolností daného případu“ k zjevnému porušení relevantního základního práva zakotveného v Listině.
64
Jak tedy uvedl generální advokát v bodě 68 svého stanoviska a jak rovněž uvedla Evropská komise na jednání před Soudním dvorem, unijní normotvůrce zavedením tohoto zvláštního důvodu k odmítnutí uznání a výkonu příkazu ke konfiskaci z důvodu porušení základních práv zamýšlel uložit vykonávajícímu orgánu dotyčného členského státu povinnost provést pouze individuální přezkum existence rizika takového zjevného porušení základního práva.
65
Konkrétně čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805 nevyžaduje, aby takovému individuálnímu přezkumu nutně předcházelo zjištění vykonávajícího orgánu dotyčného členského státu, že ve vydávajícím členském státě existují systémové nebo celoplošné nedostatky, nebo nedostatky, které obzvláště ovlivňují identifikovatelnou skupinu osob. Toto konstatování je naopak vyžadováno Soudním dvorem v rámci dvoufázového přezkumu, který musí být v zásadě proveden v kontextu rámcových rozhodnutí 2002/584 a 2008/909, aby bylo možné v rámci řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu a řízení o uznání a výkonu odsuzujícího rozsudku vydaného v trestním řízení posoudit reálnost rizika porušení základních práv zaručených v článcích 4, 7, 24 a 47 Listiny (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 88 až 94; rozsudek ze dne 9. listopadu 2023, Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, body 25 až 30, a rozsudek ze dne 29. července 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, body 52 až 54 a citovaná judikatura).
66
Vzhledem k tomu, že unijní normotvůrce nestanovil žádný zvláštní důvod k odmítnutí uznání a výkonu z důvodu porušení základních práv, vychází tento přezkum o dvou odlišných fázích z výkladu obecného ustanovení čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 a čl. 3 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2008/909, které odpovídají čl. 1 odst. 2 nařízení 2018/1805, citovanému v bodě 62 tohoto rozsudku.
67
Je přitom třeba konstatovat, že v čl. 19 odst. 1 písm. h) tohoto nařízení se unijní normotvůrce výslovně rozhodl, že pokud jde o režim uznávání a výkonu příkazů ke konfiskaci, bude toto obecné ustanovení konkretizováno v takovém zvláštním důvodu k odmítnutí uznání a výkonu, který je založen na vlastních podmínkách přezkumu a vyžaduje pouze individuální přezkum existence rizika zjevného porušení základních práv.
68
I kdyby v rámci individuálního přezkumu mohla za těchto podmínek existence systémových nebo celoplošných nedostatků nebo nedostatků, které obzvláště ovlivňují identifikovatelnou skupinu osob, pokud jde o dodržování základních práv zakotvených v Listině ve vydávajícím členském státě, případně přispět k prokázání existence rizika zjevného porušení těchto práv, nic to nemění na tom, že vykonávající orgán členského státu není povinen provést dvoufázový přezkum, jak je uvedeno v bodě 65 tohoto rozsudku, aby mohl uplatnit zvláštní důvod k odmítnutí uznání a výkonu příkazu ke konfiskaci podle čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805.
69
Je však třeba uvést, jak to učinil generální advokát v bodě 78 svého stanoviska, že toto ustanovení tím, že důvod k odmítnutí uznání a výkonu, který uvádí, omezuje – podle svého výslovného znění – na „výjimečné okolnosti“ a vyžaduje prokázání existence „závažných důvodů“ se na základě „konkrétních a objektivních důkazů“ domnívat, že výkon příkazu ke konfiskaci povede k „zjevnému porušení“ relevantního základního práva, jak je uvedeno v Listině, stanoví přísné podmínky a vysoký stupeň závažnosti takového porušení.
70
Vzhledem k tomu, že takový důvod k odmítnutí uznání a výkonu představuje výjimku ze zásad vzájemného uznávání a důvěry, na kterých je založen systém justiční spolupráce v trestních věcech mezi členskými státy, musí být vykládán striktně [obdobně viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Důvod odmítnutí založený na nejvlastnějším zájmu dítěte), C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 37 a citovaná judikatura].
71
V projednávaném případě si předkládající soud klade otázku, zda byla ve vydávajícím členském státě dodržena základní práva osoby dotčené sporným příkazem ke konfiskaci, neboť tato osoba nebyla předvolána k účasti na všech fázích trestního řízení, které vedlo k vydání tohoto příkazu, nebyla informována o svém právu na přístup k obhájci v celém tomto řízení a nebylo jí doručeno úplné znění rozsudku, kterým byl vydán uvedený příkaz, v jazyce, kterému rozumí.
72
V této souvislosti je třeba bez dalšího uvést, že zejména směrnice 2014/42 ukládá členským státům, jak vyplývá z jejího čl. 1 odst. 1, povinnost zavést minimální společná pravidla pro zajištění a konfiskaci nástrojů a výnosů v souvislosti s trestnými činy zejména za účelem usnadnění vzájemného uznávání soudních příkazů ke konfiskaci vydaných v rámci trestních řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2024, 1Dream a další, C‑767/22, C‑49/23 a C‑161/23, EU:C:2024:823, body 72 a 73 a citovaná judikatura).
73
Článek 8 odst. 1 této směrnice tedy ukládá členským státům povinnost přijmout nezbytná opatření k zajištění toho, aby osoby dotčené opatřeními podle uvedené směrnice, mezi které podle judikatury Soudního dvora patří nejen osoby odsouzené za trestný čin, ale i třetí osoby, jejichž majetku se týká příkaz ke konfiskaci (rozsudek ze den 21. října 2021, Okražna prokuratura – Varna, C‑845/19 a C‑863/19, EU:C:2021:864, bod 76), měly právo na účinnou právní ochranu a na spravedlivý proces, aby mohly hájit svá práva.
74
Konkrétně podle čl. 8 odst. 6 směrnice 2014/42 musí členské státy přijmout nezbytná opatření k zajištění toho, aby každý příkaz ke konfiskaci majetku byl řádně odůvodněn a byl sdělen dotčené osobě. Musí rovněž poskytnout osobě, proti níž je konfiskace nařízena, možnost účinně napadnout tento příkaz u soudu. Mimoto čl. 8 odst. 7 této směrnice stanoví, že aniž je dotčena směrnice 2012/13 a směrnice 2013/48, mají osoby, jejichž majetek je dotčen takovým příkazem, právo na přístup k obhájci v celém řízení o konfiskaci majetku v souvislosti s určením výnosů a nástrojů, aby mohly hájit svá práva, a musí být o tomto svém právu informovány.
75
Jak vyplývá z bodu 18 odůvodnění nařízení 2018/1805, procesní práva zaručená několika dalšími směrnicemi uvedenými v tomto bodě odůvodnění se uplatní v trestních řízeních, na něž se vztahuje toto nařízení, ve členských státech, které jsou danými směrnicemi vázány.
76
V každém případě se bez ohledu na meze působnosti aktů sekundárního práva zmíněných v bodech 72 a 75 tohoto rozsudku musí záruky podle Listiny, jak rovněž zdůrazňuje bod 18 odůvodnění nařízení 2018/1805, uplatnit na všechna řízení, na něž se vztahuje toto nařízení.
77
Povinnost dodržovat základní práva zaručená Listinou se tedy vztahuje na členské státy, pokud rozhodují o návrhu na uznání a výkon příkazu ke konfiskaci podle nařízení 2018/1805, jelikož tím uplatňují unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny.
78
Mezi tato základní práva patří mimo jiné právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces zakotvené v článku 47 Listiny, které je tvořeno různými složkami, k nimž patří zejména právo na obhajobu, zásada rovnosti zbraní, právo na přístup k soudům, jakož i právo poradit se, být obhajován a být zastupován (rozsudek ze dne 26. července 2017, Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, bod 32 a citovaná judikatura). Právo na účinnou právní ochranu, právo na spravedlivý proces a právo na obhajobu jsou ostatně výslovně uvedeny v čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805.
79
Podle ustálené judikatury platí, že v rámci systému justiční spolupráce mezi členskými státy v trestních věcech je za dodržování těchto základních práv v první řadě odpovědný vydávající členský stát (obdobně viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, body 32 a 52 a citovaná judikatura).
80
Z toho plyne, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 93 svého stanoviska, že pokud osoba, které se týká příkaz ke konfiskaci, nevyužila opravných prostředků, které má k dispozici ve vydávajícím členském státě, nelze na ni nahlížet tak, že se nachází ve výjimečné situaci vyznačující se existencí konkrétních a objektivních důkazů, které mohou představovat závažné důvody se domnívat, že výkon tohoto příkazu by za konkrétních okolností daného případu vedl k zjevnému porušení základního práva, jak je uvedeno v Listině, ve smyslu čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805, ledaže může prokázat, že konkrétní okolnosti této osobě znemožnily nebo přinejmenším nadměrně ztížily využití uvedených opravných prostředků, či dokonce že uvedené okolnosti měly vliv na jejich účinnost.
81
V projednávaném případě se podle informací uvedených v předkládacím rozhodnutí jeví, že článek 500 ZKP stanoví v případě konfiskačních opatření právo právnických osob být vyslechnuty prostřednictvím svého zástupce jak v přípravném řízení, tak v hlavním líčení, jakož i právo tohoto zástupce předkládat důkazy a klást otázky. Dále je zřejmé, že čl. 498a odst. 3 a 4 ZKP stanoví, že ověřená kopie příkazu ke konfiskaci podle tohoto článku se doručí vlastníkovi konfiskovaného majetku, je-li známa jeho totožnost, a vlastník má právo podat proti tomuto příkazu opravný prostředek. Z téhož předkládacího rozhodnutí však vyplývá, že i když společnost D. podala prostřednictvím svého právního zástupce opravný prostředek proti příkazům k zajištění, které vůči ní byly přijaty, nevyužila naproti tomu opravných prostředků stanovených právními předpisy vydávajícího členského státu za účelem napadení sporného příkazu ke konfiskaci.
82
Za těchto podmínek a s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, se taková právnická osoba, jako je společnost D., může, jak uvedl generální advokát v bodě 92 svého stanoviska, ve fázi uznání a výkonu příkazu ke konfiskaci, který se jí týká, dovolávat údajného porušení svých základních práv, zmíněného v bodě 53 tohoto rozsudku, v průběhu řízení, které vedlo k vydání tohoto příkazu ve vydávajícím členském státě, a uplatnit důvod k odmítnutí uznání a výkonu uvedený v čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805, pouze pokud může prokázat existenci konkrétních okolností, které této osobě znemožnily nebo přinejmenším nadměrně ztížily využití těchto opravných prostředků, což mělo vliv na jejich účinnost.
83
Jak bylo uvedeno v bodech 41, 42 a 44 tohoto rozsudku, v této souvislosti z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že si předkládající soud klade otázku, zda mělo být za účelem zaručení spravedlivého procesu společnosti D. doručeno úplné znění rozsudku Krajského soudu v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru) ze dne 27. května 2020, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci. Vzhledem k tomu, že společnost D. v rámci sporu v původním řízení popírá, že jí byly dne 13. října 2020 skutečně doručeny výňatky z uvedeného rozsudku a informace o opravných prostředcích dostupných ve vydávajícím členském státě, klade si uvedený soud otázku, zda může ověřit reálnost tohoto doručení a zda musí v této souvislosti konzultovat vydávající orgán.
84
Podle ustálené judikatury platí, že dodržování práva na účinnou soudní ochranu vyžaduje nejen záruku skutečného a účinného přijetí rozhodnutí, tedy jejich doručení adresátům, ale také, aby takové doručení umožnilo posledně uvedeným přesně se seznámit s důvody, na nichž je založeno rozhodnutí přijaté vůči nim, jakož i s opravnými prostředky proti takovému rozhodnutí a lhůtou stanovenou za tímto účelem, aby byli schopni účinně hájit svá práva a rozhodnout se s plnou znalostí věci, zda je užitečné napadnout uvedené rozhodnutí u soudu (rozsudek ze dne 6. října 2021, Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, bod 34 a citovaná judikatura).
85
V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, jak je uvedeno v bodě 40 tohoto rozsudku, že osvědčení o příkazu ke konfiskaci dotčené v původním řízení, předané vydávajícím orgánem v souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení 2018/1805, obsahuje informaci, že výňatky z rozsudku, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci, týkající se úvodní části, výroku, části odůvodnění týkající se zkonfiskovaných výnosů a poučení o opravných prostředcích, byly společnosti D. doručeny spolu s překladem do chorvatského jazyka.
86
Doručení těchto výňatků rozsudku, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci, bylo-li uskutečněno v případě společnosti D., podle všeho této společnosti v zásadě umožňuje účinně využít opravné prostředky, které měla k dispozici ve vydávajícím členském státě, aby uplatnila údajné porušení jejích základních práv, kterým bylo stiženo řízení, které vedlo k vydání tohoto příkazu. Jak totiž vyplývá z bodů 22 až 29 tohoto rozsudku, sporný příkaz ke konfiskaci byl založen na jiných trestných činech, než je ten, ohledně kterého byli dotyční čtyři obžalovaní uvedeným rozsudkem zproštěni obžaloby. V tomto ohledu se nejeví, že by doručení částí uvedeného rozsudku, které se týkají posledně uvedeného trestného činu a tohoto zproštění obžaloby, společnosti D. bylo nezbytné pro účinné využití těchto opravných prostředků, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
87
Pokud jde o okolnost, že společnost D. před předkládajícím soudem popírá, že k tomuto doručení skutečně došlo, je třeba uvést, že jelikož osvědčení o příkazu ke konfiskaci má usnadnit vzájemné uznávání příkazů ke konfiskaci, musel se vykonávající orgán s ohledem na vzájemnou důvěru, kterou si soudy členských států musí prokazovat, spolehnout na údaje uvedené v tomto osvědčení, neboť neexistovaly dostatečně konkrétní a objektivní důkazy, které by mohly zpochybnit jejich věrohodnost (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, bod 115 a citovaná judikatura).
88
Pokud by měl mít předkládající soud na základě konkrétních a objektivních důkazů a bez ohledu na údaje uvedené v takovém osvědčení pochybnosti o doručení sporného příkazu ke konfiskaci nebo obecněji o dodržování základních práv dotyčné osoby v průběhu řízení, které vedlo k vydání tohoto příkazu, byl by v každém případě v souladu s čl. 19 odst. 2 nařízení 2018/1805 před rozhodnutím, že zcela nebo zčásti neuzná nebo nevykoná uvedený příkaz podle čl. 19 odst. 1 písm. h) tohoto nařízení, povinen konzultovat vydávající orgán a případně jej požádat, aby neprodleně poskytl veškeré informace nezbytné pro účely určení, zda jsou tyto pochybnosti opodstatněné, či nikoli.
89
V této souvislosti je třeba dále uvést, že Komise na jednání před Soudním dvorem tvrdila, že po nahlédnutí do vnitrostátního spisu týkajícího se věci v původním řízení konstatovala, že některé části rozsudku, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci, jsou nečitelné z důvodu špatné kvality tisku.
90
V této souvislosti je třeba pro všechny případy připomenout, že podle čl. 19 odst. 1 písm. c) nařízení 2018/1805 může vykonávající orgán členského státu rovněž odmítnout uznat či vykonat příkaz ke konfiskaci, pokud je osvědčení o příkazu ke konfiskaci podle článku 17 a přílohy II tohoto nařízení neúplné, nebo zjevně nesprávné a nebylo vyplněno po povinné konzultaci podle odstavce 2 tohoto článku 19.
91
Je pravda, že podle čl. 14 odst. 1 nařízení 2018/1805 uvedené osvědčení o příkazu ke konfiskaci v zásadě představuje prostředek, kterým musí vydávající orgán předat každý příkaz ke konfiskaci vykonávajícímu orgánu za účelem uznání a výkonu tohoto příkazu.
92
Členské státy však mohou podle čl. 14 odst. 2 nařízení 2018/1805 učinit prohlášení uvádějící, že pokud je jim takové osvědčení zasláno za tímto účelem, má vydávající orgán povinnost předat rovněž originál příkazu ke konfiskaci nebo jeho ověřenou kopii spolu s tímto osvědčením. Z předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že Chorvatská republika takové prohlášení učinila.
93
Vzhledem k tomu, že v takovém případě čl. 18 odst. 1 tohoto nařízení ukládá povinnost uznat a vykonat každý příkaz ke konfiskaci, pokud byl tento příkaz předán „v souladu s článkem 14“ uvedeného nařízení, může se na nečitelnost textu rozsudku, kterým byl vydán originál příkazu ke konfiskaci, nebo jeho ověřené kopie vztahovat čl. 19 odst. 1 písm. c) téhož nařízení.
94
Jak však vyplývá ze samotného znění posledně uvedeného ustanovení a jak bylo uvedeno v bodě 88 tohoto rozsudku, v souladu s čl. 19 odst. 2 nařízení 2018/1805 je vykonávající orgán předtím, než se rozhodne odmítnout uznání nebo výkon příkazu ke konfiskaci, povinen konzultovat vydávající orgán, aby mu tento orgán předal čitelnou verzi originálu příkazu ke konfiskaci nebo jeho ověřené kopie. Tato povinnost konzultace vyplývá rovněž z článku 25 tohoto nařízení, jehož odstavec 1 stanoví, že je-li to nezbytné, vydávající orgán a vykonávající orgán se neprodleně navzájem konzultují, aby zajistily účinné uplatňování tohoto nařízení, a to za použití jakýchkoli vhodných komunikačních prostředků, a jehož odstavec 2 se týká právě problémů souvisejících s předáním nebo ověřením dokumentů nezbytných k výkonu příkazu ke konfiskaci.
95
Vykonávající orgán by tedy mohl odmítnout uznat nebo vykonat dotčený příkaz ke konfiskaci z důvodu uvedeného v čl. 19 odst. 1 písm. c) nařízení 2018/1805 pouze v případě, že vydávající orgán nepředá v přiměřené lhůtě čitelnou verzi textu originálu příkazu ke konfiskaci nebo jeho ověřené kopie.
96
S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí otázku odpovědět, že čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805 ve spojení s čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení a ve světle článku 47 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že vykonávající orgán členského státu nemůže odmítnout uznat a vykonat příkaz ke konfiskaci z důvodu, že ve vydávajícím členském státě byla údajně porušena základní práva osoby dotčené tímto příkazem ve smyslu čl. 2 bodu 10 uvedeného nařízení, pokud tato osoba, které byly v jazyce, jemuž rozumí, skutečně doručeny části rozsudku, kterým byl vydán uvedený příkaz, dostatečné k tomu, aby proti uvedenému příkazu mohla podat opravný prostředek, nevyužila opravných prostředků, které měla ve vydávajícím členském státě k dispozici za účelem napadení téhož příkazu ke konfiskaci.
K nákladům řízení
97
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)
Článek 1 odst. 1 a 4, jakož i čl. 2 bod 2 a bod 3 písm. a) a d) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1805 ze dne 14. listopadu 2018 o vzájemném uznávání příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci
musí být vykládány v tom smyslu, že
se toto nařízení vztahuje na příkaz ke konfiskaci, která byla v návaznosti na trestní řízení nařízena v rozsudku, kterým byli obžalovaní zproštěni obžaloby ze spáchání trestného činu, jenž byl předmětem uvedeného řízení, a ve kterém bylo konstatováno, že majetek, který má být zkonfiskován, je výnosem z jiného trestného činu, na jehož spáchání se podílela jiná osoba než osvobození obžalovaní, proti níž nebyla podána žádná obžaloba.
2)
Článek 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805 ve spojení s čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení a ve světle článku 47 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládán v tom smyslu, že
vykonávající orgán členského státu nemůže odmítnout uznat a vykonat příkaz ke konfiskaci z důvodu, že ve vydávajícím členském státě byla údajně porušena základní práva osoby dotčené tímto příkazem ve smyslu čl. 2 bodu 10 uvedeného nařízení, pokud tato osoba, které byly v jazyce, jemuž rozumí, skutečně doručeny části rozsudku, kterým byl vydán uvedený příkaz, dostatečné k tomu, aby proti uvedenému příkazu mohla podat opravný prostředek, nevyužila opravných prostředků, které měla ve vydávajícím členském státě k dispozici za účelem napadení téhož příkazu ke konfiskaci.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: chorvatština.