62024CJ0761
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
23. travnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe sadržane u ugovorima sklopljenima između trgovca i potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 2. točka (c) – Pojam ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ – Članak 6. stavak 1. – Učinci utvrđenja nepoštenosti takve odredbe – Utvrđenje ništetnosti ugovora – Članak 7. stavak 1. – Odvraćajući učinak zabrane nepoštenih odredbi – Ugovor o kreditu nominiran u stranoj valuti – Ugovorna odredba kojom se tečajni rizik prebacuje na potrošača – Ustupanje među trgovcima na temelju nacionalnog prava – Trgovac u odnosu na kojeg se potrošač može pozivati na pravne posljedice utvrđenja ništetnosti nepoštene odredbe sadržane u prenesenom ugovoru”
U predmetu C‑761/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Budapest Környéki Törvényszék (Okružni sud za širu Budimpeštu, Mađarska), odlukom od 10. listopada 2024., koju je Sud zaprimio 5. studenoga 2024., u postupku
HM,
JD
protiv
AXA Bank Belgium SA,
OTP Bank Nyrt.,
OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt.,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: O. Spineanu‑Matei, predsjednica vijeća, S. Rodin i N. Piçarra (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: D. Spielmann,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobe HM i JD, L. Marczingós, ügyvéd,
–
za društva OTP Bank Nyrt. i OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt., A. Lendvai, ügyvéd,
–
za mađarsku vladu, D. Csoknyai i M. Z. Fehér, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, O. Dani i P. Kienapfel, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke (c), članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između dvojice potrošača, osobâ HM i JD (u daljnjem tekstu: dvojica potrošača), i triju kreditnih institucija, odnosno društava AXA Bank Belgium SA (u daljnjem tekstu: društvo AXA), OTP Bank Nyrt. (u daljnjem tekstu: društvo OTP) i OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt. (u daljnjem tekstu: društvo OTP Faktoring), u vezi s utvrđivanjem u odnosu na koju se kreditnu instituciju ta dvojica potrošača mogu pozivati na pravne posljedice utvrđenja ništetnosti nepoštene odredbe sadržane u ugovoru o kreditu sklopljenom s pravnim prednikom društva AXA te potom prenesenom društvu OTP, koje je tražbinu iz tog ugovora i samo ustupilo društvu OTP Faktoring.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U dvadeset prvoj i dvadeset četvrtoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13 navodi se:
„budući da bi države članice trebale osigurati da se u ugovorima koje prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklapa s potrošačima ne upotrebljavaju nepoštene odredbe i da, ako se takve odredbe ipak upotrijebe, one neće obvezivati potrošača, te da će ugovor i dalje obvezivati stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba;
[...]
budući da sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima”.
4
U članku 2. točki (c) te direktive „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” definira se kao „svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu”.
5
U članku 6. stavku 1. navedene direktive određuje se:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
6
U skladu s člankom 7. stavkom 1. iste direktive:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Mađarsko pravo
Građanski zakonik
7
Članak 6:202. Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvényja (Zakon br. V o uvođenju Građanskog zakonika iz 2013.), u verziji koja se primjenjuje u sporu iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik), naslovljen „Ustupanje prava”, u stavku 3. određuje:
„Odredbe o ustupanju tražbine na odgovarajući se način primjenjuju na ustupanje prava.”
8
U članku 6:208. Građanskog zakonika, naslovljenom „Učinci prijenosa ugovora”, određuje se:
„1.   Prenositelj, druga ugovorna strana i primatelj mogu se sporazumjeti da na primatelja prenesu sva prava i obveze koje prenositelj ima na temelju ugovora.
2.   Na primatelja prelaze sva prava i obveze koje je prenositelj imao na temelju ugovora prema drugoj ugovornoj strani. Primatelj ne može izvršiti prijeboj bilo koje druge tražbine koju prenositelj ima prema drugoj ugovornoj strani. Druga ugovorna strana ne može izvršiti prijeboj bilo koje druge tražbine koju ima prema prenositelju.
3.   Zadržavaju se sva jamstva vezana uz ustupljeno pravo. Sva jamstva vezana uz izvršenje ustupljene obveze prestaju, osim ako založni dužnik ne pristane na prijenos ugovora.”
Zakon br. CCXXXVII iz 2013.
9
Na temelju članka 17. stavka 1. A hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 2013. évi CCXXXVII. törvényja (Zakon br. CCXXXVII o kreditnim institucijama i financijskim društvima iz 2013.):
„Podložno odobrenju [Magyar Nemzeti Banka (Mađarska narodna banka), koji djeluje u svojstvu nadzornog tijela], štedni portfelji i sva druga povratna sredstva te portfelji okvirnih ugovora o platnim uslugama mogu biti predmet prijenosa (na temelju sporazuma) između kreditnih institucija prenositelja i primatelja. Odredbe Građanskog zakonika o prijenosu ugovora primjenjuju se na prijenos portfelja, osim ako u slučaju prijenosa portfelja ne dođe do prestanka jamstava vezanih uz ugovor i ako usto prijenos portfelja ne zahtijeva očitovanje volje druge ugovorne strane. [To odobrenje] ne zamjenjuje odobrenje Gazdasági Versenyhivatala (Agencija za tržišno natjecanje, Mađarska) propisano Zakonom o zabrani nepoštene poslovne prakse i prakse kojom se ograničava tržišno natjecanje.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
10
Dana 12. lipnja 2008. dvojica su potrošača s pravnim prednikom društva AXA sklopila ugovor o kreditu nominiran u švicarskim francima (CHF) u iznosu od 141536,00 CHF koji je – nakon konverzije po kupovnom tečaju valute koji je kreditna institucija odredila na dan isplate kredita – odgovarao iznosu od otprilike 20075000 mađarskih forinta (HUF). U tom se ugovoru o kreditu, sklopljenom na razdoblje od 19 godina, određivalo da se mjesečni anuiteti moraju plaćati u mađarskim forintama nakon konverzije po prodajnom tečaju švicarskog franka koji određuje ta kreditna institucija. Nadalje, on je navedenoj kreditnoj instituciji omogućavao da jednostrano izmijeni iznos kamata i troškova vođenja kredita koje su morali snositi dvojica potrošača.
11
Društvo AXA raskinulo je navedeni ugovor o kreditu s primjenom od 4. lipnja 2013. zbog navodnog kašnjenja u plaćanju za koji su bila odgovorna dvojica potrošača. U bankovnom izvatku izdanom 4. ožujka 2015. bio je iskazan iznos dugovanja u korist društva AXA u visini od 42815836 HUF.
12
Dana 21. listopada 2015. dvojica su potrošača podnijela Budapest Környéki Törvényszéku (Okružni sud za širu Budimpeštu, Mađarska), sudu koji je uputio zahtjev, tužbu protiv društva AXA tražeći, s jedne strane, utvrđivanje ništetnosti tog istog ugovora o kreditu zato što je sadržavao nepoštene odredbe koje se zbog tog razloga na njih nisu primjenjivale te, s druge strane, otklanjanje posljedica tog utvrđenja ništetnosti.
13
Društvo AXA prenijelo je 31. listopada 2016. društvu OTP portfelj ugovora u kojem je bio i ugovor o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku, kao i sva s njima povezana prava i obveze. Dana 2. studenoga 2016. društvo OTP ustupilo je društvu OTP Faktoring tražbinu iz tog ugovora o kreditu.
14
Međupresudom od 25. listopada 2022. sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je navedeni ugovor o kreditu ništetan u cijelosti zbog nepravilnosti informiranja o tečajnom riziku. Međutim, rješenjem od 19. travnja 2023. donesenim u žalbenom postupku ta je presuda ukinuta, a predmet je vraćen sudu koji je uputio zahtjev na ponovno odlučivanje.
15
Sud koji je uputio zahtjev, smatrajući da isto tako mora utvrditi na koju se od dotičnih kreditnih institucija odnose sankcije predviđene Direktivom 93/13, podnio je Sudu 21. rujna 2023. zahtjev za prethodnu odluku radi tumačenja članka 2. točke (c) te direktive. On postavlja pitanje zakonitosti primjene tih sankcija na primatelja ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da je taj primatelj imao koristi od gospodarskih i financijskih učinaka tog ugovora o kreditu iako pritom nije sam uvrstio odredbu koju je sud koji je uputio zahtjev kvalificirao nepoštenom.
16
Rješenjem od 9. travnja 2024., AXA Bank Europe i dr. (C‑628/23, EU:C:2024:317), taj je zahtjev odbačen kao očito nedopušten uz obrazloženje da ne ispunjava zahtjeve iz članka 94. Poslovnika Suda.
17
Dvojica potrošača pred sudom koji je uputio zahtjev pobijaju nacionalnu sudsku praksu prema kojoj se na pravne posljedice utvrđenja ništetnosti ugovora sklopljenog između potrošača i trgovca koji sadržava nepoštene odredbe moguće pozivati samo u odnosu na primatelja ugovora. Tvrde da bi odvraćajući učinak koji članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 u vezi s člankom 7. stavkom 1. te direktive vezuje uz utvrđivanje nepoštenosti tih ugovornih odredbi bio doveden u pitanje ako bi trgovac koji je navedene odredbe uvrstio u takav ugovor mogao izbjeći pravne posljedice utvrđenja ništetnosti tog ugovora tako da ga prenese na treću osobu.
18
Prema ocjeni tog suda, iz odredbi Građanskog zakonika o prijenosu ugovora, koje se primjenjuju i na prijenos portfelja, proizlazi da u slučaju kad je ugovor o kreditu utvrđen ništetnim, potrošač koji želi ishoditi povrat eventualnog preplaćenog iznosa može pokrenuti postupak samo protiv primatelja, dok je prenositelj isključen. Ipak, potencijalno velik broj tužbi koje bi mogle biti podnesene protiv tog primatelja mogao bi dovesti do njegove insolventnosti, zbog čega bi mu mogla biti uskraćena djelotvorna sudska zaštita.
19
Osim toga, navedeni sud pita se može li se odvraćajući učinak koji Direktiva 93/13 vezuje uz utvrđivanje nepoštenosti ugovorne odredbe primjenjivati na primatelja, čak i ako potonji nije odgovoran za postojanje te odredbe u dotičnom ugovoru.
20
U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev u bitnome traži od Suda da utvrdi tko je u kontekstu Direktive 93/13 trgovac u odnosu na kojeg se dvojica potrošača mogu pozivati na pravne posljedice utvrđenja ništetnosti ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku, pri čemu precizira da namjerava izuzeti od primjene odredbe mađarskog zakonodavstva koje se primjenjuju u sporu iz glavnog postupka ako Sud tu uredbu bude tumačio na način da je isključivo prenositelj dužan otkloniti te pravne posljedice.
21
U tim je okolnostima Budapest Környéki Törvényszék (Okružni sud za širu Budimpeštu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 nacionalna sudska praksa ili tumačenje nacionalnog suda u pogledu nacionalnog prava na način da se u slučaju utvrđenja ništetnosti cjelokupnog potrošačkog ugovora zbog toga što sadržava nepoštenu ugovornu odredbu, pravne posljedice tog utvrđenja ništetnosti mogu otkloniti:
–
ne u okviru odnosa između prvotnog vjerovnika i potrošača u svojstvu dužnika, zato što nacionalno pravo omogućuje prvotnom vjerovniku i trećoj osobi da sklope sporazum o izmjeni ugovora koji dovodi do supstitucije ugovorne strane, već
–
samo u okviru odnosa između potrošača i primatelja koji je prijenosom tog ugovora postao ugovorna strana, tako da je potrošač svoju eventualnu obvezu plaćanja dužan izvršiti u korist primatelja a ne u korist prvotnog vjerovnika te, obratno, samo od primatelja može zahtijevati bilo kakav dugovani iznos, čak i ako nije svoje obveze izvršio u njegovu korist?
2.
Protivi li se pojmu ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’, definiranom u članku 2. točki (c) Direktive 93/13, nacionalna sudska praksa ili tumačenje nacionalnog suda u pogledu nacionalnog prava na način da se na pravne posljedice utvrđenja ništetnosti nepoštenog potrošačkog ugovora mogu pozivati samo trenutačne ugovorne strane, odnosno novi vjerovnik koji je postao ugovorna strana izmjenom ugovora koja je dovela do supstitucije jedne strane i potrošač u svojstvu dužnika?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost prethodnih pitanja
22
Društvo AXA tvrdi da su prethodna pitanja nedopuštena jer nemaju nikakve veze sa sporom iz glavnog postupka te da su stoga čisto hipotetske naravi. S jedne strane, smatra da nije moguće utvrditi ništetnost ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku zato što je međupresuda, kojom je najprije prihvaćeno takvo utvrđenje, bila naknadno ukinuta u žalbenom postupku. S druge strane, budući da je taj ugovor o kreditu bio raskinut prije ustupanja o kojem je riječ u glavnom postupku, predmet tog ustupanja bila bi tražbina nastala na temelju njega, a ne taj sam ugovor o kreditu.
23
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je uspostavljena člankom 267. UFEU‑a, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Prema tome, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 11. prosinca 2025., Kuszycka, C‑767/24, EU:C:2025:962, t. 33. i navedena sudska praksa).
24
U tom smislu, za pitanja koja se odnose na pravo Unije vrijedi presumpcija relevantnosti. Sud može odbiti očitovati se o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora iz glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se dao koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 11. prosinca 2025., Kuszycka, C‑767/24, EU:C:2025:962, t. 34. i navedena sudska praksa).
25
Nadalje, u okviru postupka predviđenog u članku 267. UFEU‑a, koji se zasniva na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, nacionalni je sud jedini ovlašten utvrđivati i ocjenjivati činjenice u sporu iz glavnog postupka te utvrđivati točan doseg nacionalnih zakonskih ili podzakonskih odredbi. Sud je isključivo ovlašten očitovati se o tumačenju ili valjanosti prava Unije uzimajući u obzir činjeničnu i pravnu situaciju kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev, pri čemu ne može ni dovoditi u pitanje ni provjeravati njezinu točnost (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., Ferrovienord, C‑363/21 i C‑364/21, EU:C:2023:563, t. 54. i 55.).
26
U konkretnom slučaju, argumentacija koju društvo AXA iznosi u prilog tvrdnji o hipotetskoj naravi prethodnih pitanja odnosi se na utvrđivanje i ocjenu činjenica iz glavnog postupka. Međutim, Sud nije ovlašten preispitivati te činjenice jer su one u nadležnosti nacionalnog suda. Ta argumentacija stoga ne može biti dostatna da bi se oborila presumpcija relevantnosti spomenuta u točki 24. ove presude.
27
Prethodna pitanja stoga su dopuštena.
Meritum
28
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. točku (c), članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji određuje da potrošač koji je sklopio ugovor s kreditnom institucijom, naknadno prenesen drugoj kreditnoj instituciji, mora ostvarivati prava koja mu se priznaju tom direktivom samo u odnosu na primatelja tog ugovora.
29
Kao prvo, u članku 2. točki (c) Direktive 93/13 pojam „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” definira se kao svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima na koje se primjenjuje ta direktiva djeluje u okviru svoje profesionalne djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost javna ili privatna.
30
Široka definicija pojma „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” koju je zakonodavac Unije u tom smislu namjeravao utvrditi (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2022., S. V. (Stambena zgrada u sustavu etažnog vlasništva), C‑485/21, EU:C:2022:839, t. 28. i navedena sudska praksa) protivi se tumačenju tog pojma u smislu da on obuhvaća samo osobu koja je prvotno sklopila ugovor s potrošačem, isključujući na taj način iz područja primjene Direktive 93/13 sve druge osobe, čak i ako je osoba djelovala u okviru svoje profesionalne djelatnosti kao primatelj tog ugovora.
31
Nadalje, takvo tumačenje članka 2. točke (c) Direktive 93/13 ne bi bilo u skladu s ciljem koji se nastoji postići tom direktivom, a to je osiguravanje visoke razine zaštite potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2025., Myszak, C‑324/23, EU:C:2025:324, t. 44. i navedenu sudsku praksu). Naime, obveza koja je potrošačima određena u pogledu ostvarivanja prava koja im se priznaju navedenom direktivom u odnosu na trgovca koji više nije stranka spornog ugovora može u praksi otežati ostvarivanje takvih prava.
32
Iz navedenog slijedi da je kreditna institucija koja je primatelj ugovora o kreditu sklopljenog s potrošačem obuhvaćena pojmom „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13. Međutim, iz same te odredbe ne može se utvrditi je li pozivanje pravne posljedice utvrđenja ništetnosti nepoštene odredbe sadržane u tom ugovoru moguće samo u odnosu na tog primatelja.
33
Kao drugo, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 u vezi s njezinom dvadeset prvom uvodnom izjavom nalaže da države članice moraju propisati da nepoštene odredbe sadržane u ugovoru koji je trgovac sklopio s potrošačem ne obvezuju potrošače, „kako je predviđeno nacionalnim pravom”, te da će taj ugovor i dalje obvezivati stranke pod istim uvjetima ako može opstati bez nepoštenih odredbi.
34
Međutim, uređenjem zaštite koja se potrošačima jamči Direktivom 93/13 u nacionalnom pravu ne smije se izmijeniti opseg, a time ni bit te zaštite, te tako dovesti u pitanje jačanje djelotvornosti navedene zaštite donošenjem ujednačenih pravila o nepoštenim odredbama (presuda od 16. ožujka 2023., M. B. i dr. (Učinci utvrđenja ništetnosti ugovora), C‑6/22, EU:C:2023:216, t. 20. i navedena sudska praksa).
35
To uređenje u nacionalnom pravu isto tako ne smije pretjerano otežati ili čak u praksi onemogućiti ostvarivanje prava koja se potrošačima priznaju tom direktivom. Konkretno, države članice dužne su osigurati poštovanje zaštite koja se potrošaču priznaje navedenom direktivom jamčeći ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije u kojoj bi se potrošač nalazio da takva odredba nije postojala, prije svega predviđanjem prava na povrat koristi koju je trgovac neosnovano stekao na temelju te nepoštene ugovorne odredbe na štetu potrošača (vidjeti u tom smislu presude od 16. ožujka 2023., M. B. i dr. (Učinci utvrđivanja ništetnosti ugovora), C‑6/22, EU:C:2023:216, t. 22. te od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 61. i navedenu sudsku praksu).
36
Iz navedenog slijedi da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da u slučaju kad je ugovor koji je potrošač sklopio s trgovcem prenesen, u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom, trećoj osobi koja ima svojstvo trgovca, taj potrošač mora imati mogućnost eventualno se pozvati na ništetnost nepoštene odredbe sadržane u takvom ugovoru, ili navedenog ugovora u cijelosti, u odnosu na primatelja na isti način kako bi to bio mogao učiniti u odnosu na prenositelja da nije bilo takvog prijenosa. Naime, subrogacija primatelja u svim pravima i obvezama koje prenositelj ima u odnosu na potrošača na temelju tog istog ugovora – koja proizlazi iz tog prijenosa – ne može dovesti do izmjene sadržaja tih prava i obveza, a time ni utjecati na zaštitu potrošača, tako da potrošači moraju imati mogućnost primatelja prozivati za sve pravne posljedice koje proizlaze iz nepoštenosti sporne ugovorne odredbe.
37
Kao treće, članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 u vezi s njezinom dvadeset četvrtom uvodnom izjavom nalaže državama članicama da u interesu potrošača i poslovnih konkurenata osiguraju postojanje primjerenih i djelotvornih sredstava za sprečavanje korištenja nepoštenih odredbi u ugovorima koje trgovci sklapaju s potrošačima.
38
Pored prvog i neposrednog cilja u vidu zaštite potrošača od nepoštenih odredbi sadržanih u ugovorima koje sklapa s trgovcima, uz ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije u kojoj bi se potrošač nalazio da takve ugovorne odredbe nisu postojale, članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 ima za cilj i dugoročno sprečavanje korištenja nepoštenih odredaba od strane trgovaca. Naime, neprimjena tih ugovornih odredbi na potrošača ima odvraćajući učinak na trgovce u pogledu njihova korištenja (vidjeti u tom smislu presudu od 16. ožujka 2023., M. B. i dr. (Učinci utvrđenja ništetnosti ugovora), C‑6/22, EU:C:2023:216, t. 24. do 26.).
39
Iz navedenog slijedi da se odvraćajući učinak u pogledu korištenja nepoštenih odredbi odnosi na trgovce općenito, a ne samo na pojedinačnog trgovca koji je odgovoran za pobijanu nepoštenu odredbu.
40
S tim u vezi treba naglasiti da u kontekstu Direktive 93/13 utvrđenje ništetnosti ugovorne odredbe ne ovisi ni o tome je li postupanje konkretnog trgovca skrivljeno ni o činjenici da on za njega mora odgovarati, već ovisi samo o objektivnoj nepoštenosti pobijane ugovorne odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2021., Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, t. 65.).
41
Prema tome, ta direktiva ne isključuje mogućnost da pravne posljedice koje proizlaze iz nepoštenosti odredbe sadržane u potrošačkom ugovoru padnu na trgovca koji nije onaj koji je odgovoran za tu odredbu.
42
U konkretnom slučaju sud koji je uputio zahtjev morat će ocijeniti može li tumačenje koje mađarski sudovi primjenjuju u pogledu mjerodavnih nacionalnih odredbi dovesti u pitanje ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije u kojoj bi se dvojica potrošača nalazila da dotična nepoštena odredba nije postojala.
43
Međutim, Sud je u okviru prethodnog postupka nadležan sudu koji je uputio zahtjev dati korisne smjernice na temelju spisa predmeta iz glavnog postupka kojim raspolaže te očitovanja koja su mu podnesena, tako da mu omogući donošenje odluke u sporu u kojem vodi postupak (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2023., PrivatBank i dr., C‑78/21, EU:C:2023:137, t. 71.).
44
Iz zahtjeva za prethodnu odluku razvidno je da je, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Zakona br. CCXXXVII o kreditnim institucijama i financijskim društvima iz 2013., za prijenos ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku potrebno odobrenje Mađarske narodne banke koja djeluje u svojstvu nadzornog tijela. Po svemu sudeći, ta mjera načelno omogućuje da se zaštite interesi potrošača.
45
Međutim, kako bi se osiguralo da se ostvari visoka razina zaštite potrošača koja se nastoji postići Direktivom 93/13 te posebno to da dotični potrošač zbog takvog prijenosa ne izgubi prava koja mu se jamče na temelju članka 6. stavka 1. te direktive, sud koji je uputio zahtjev mora prije svega provjeriti podliježe li izdavanje takvog odobrenja, kao što to tvrdi mađarska vlada, bonitetnom nadzoru čija je svrha provjeriti je li financijska solventnost primatelja tog ugovora dovoljna za pokrivanje rizika povezanih s navedenim ugovorom.
46
Osim toga, iz nacionalnog pravnog okvira, kako ga opisuje sud koji je uputio zahtjev, razvidno je da su na primatelja ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku, kao pravnog sljednika, prešla sva prava i obveze koje je prenositelj na temelju tog ugovora o kreditu imao prema drugim ugovornim stranama. Dvojica potrošača stoga bi imala pravo prozivati primatelja za sve pravne posljedice koje proizlaze iz nepoštenosti odredbe sadržane u navedenom ugovoru o kreditu, i to pod istim uvjetima pod kojima bi to bili mogli učiniti u odnosu na prenositelja.
47
Imajući u vidu navedene okolnosti, ne čini se, podložno provjeri koju mora provesti sud koji je uputio zahtjev, da bi u konkretnom slučaju bilo pretjerano teško ili u praksi nemoguće otkloniti pravne posljedice utvrđenja ništetnosti nepoštene odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku u okviru odnosa između dvojice potrošača i primatelja tog ugovora o kreditu.
48
Međutim, u slučaju da taj sud zaključi da mjerodavne odredbe njegova nacionalnog prava ne omogućavaju ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije u kojoj bi se dvojica potrošača nalazila da dotična nepoštena odredba nije postojala, načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije zahtijeva da nacionalni sudovi – poštujući pritom, među ostalim, zabranu tumačenja nacionalnog prava contra legem – moraju učiniti sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo priznaje, da bi se osigurala puna djelotvornost predmetne direktive i došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome želi postići (presuda od 27. studenoga 2025., Gryczara, C‑746/24, EU:C:2025:925, t. 60. i navedena sudska praksa).
49
Ako nacionalni propis nije moguće tumačiti u skladu sa zahtjevima prava Unije, nacionalni sud koji u je okviru svoje nadležnosti zadužen za primjenu odredbi tog prava dužan je, kao tijelo države članice, osigurati puni učinak tih odredbi i po potrebi po službenoj dužnosti izuzeti od primjene sve odredbe nacionalnog prava protivne odredbi prava Unije koja ima izravan učinak u sporu u kojem taj sud odlučuje (presuda od 3. srpnja 2025., Ati-19, C‑605/23, EU:C:2025:513, t. 52. i navedena sudska praksa).
50
Imajući u vidu sve navedene razloge, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 2. točku (c), članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji određuje da potrošač koji je sklopio ugovor s kreditnom institucijom, naknadno prenesen drugoj kreditnoj instituciji, mora ostvarivati prava koja mu se priznaju tom direktivom samo u odnosu na primatelja tog ugovora, pod uvjetom da taj prijenos u praksi ne onemogućava ni pretjerano otežava ostvarivanje prava koja se tom potrošaču priznaju navedenom direktivom.
Troškovi
51
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Članak 2. točku (c), članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalni propis koji određuje da potrošač koji je sklopio ugovor s kreditnom institucijom, naknadno prenesen drugoj kreditnoj instituciji, mora ostvarivati prava koja mu se priznaju tom direktivom samo u odnosu na primatelja tog ugovora, pod uvjetom da taj prijenos u praksi ne onemogućava ni pretjerano otežava ostvarivanje prava koja se tom potrošaču priznaju navedenom direktivom.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski