62008CC0012
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 21. janvārī (
1
)
Lieta C-12/08
Mono Car Styling SA, likvidācijas procesā,
pret
Dervis Odemis u.c.
“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 98/59/EK — 2. un 6. pants — Darbinieku informēšanas un konsultēšanās procedūra kolektīvās atlaišanas gadījumā — Darba devēja pienākumi — Darba ņēmēju tiesības celt prasību — Atbilstīgas interpretācijas prasība”
I — Ievads
1.
Šajā tiesvedībā Tiesai ir iespēja izskaidrot dažus aspektus Kopienu tiesiskajā regulējumā kolektīvās atlaišanas jomā. Konkrēti galvenā jautājuma atrisināšanai ir jānoteic, vai ar Direktīvu 98/59/EK darba ņēmējiem tiesības ir piešķirtas tiešā veidā, un, ja tā, vai šīs tiesības ir individuālas vai kolektīvas. Turklāt jāpārbauda, vai minētajā direktīvā ir atļauts ar valsts tiesību normu ierobežot gadījumus, kuros var celt prasību par kolektīvo atlaišanu par iespējamu kāda šīs direktīvas noteikuma pārkāpumu. Visbeidzot ir jāņem vērā arī iespējamie ierobežojumi, kas šajā jomā var tieši izrietēt no Kopienu tiesību vispārējiem principiem un it īpaši no tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību.
2.
Iespēju sniegt šos skaidrojumus ir devusi Cour du travail de Liège [Ljēžas Darba lietu tiesa, Beļģija], kas pēc lūguma izlemt vairākas dažu tādu darba ņēmēju prasības, uz kuriem attiecas kolektīvā atlaišana, ir nosūtījusi Tiesai vairākus prejudiciālus jautājumus.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
3.
Kopienu tiesiskais regulējums, par kuru ir šī tiesvedība, ir ietverts Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvā 98/59/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (turpmāk tekstā — “Direktīva”) (
2
).
4.
Direktīvas preambulas pirmais un otrais apsvērums ir formulēti šādi:
“(1)
tā kā skaidrības un lietderības labad būtu jākonsolidē Padomes Direktīva 75/129/EEK (1975. gada 17. februāris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu;
(2)
tā kā ir svarīgi, lai darba ņēmēji būtu labāk aizsargāti kolektīvo atlaišanu gadījumos, tai pat laikā ņemot vērā vajadzību pēc līdzsvarotas ekonomiskās un sociālās attīstības Kopienā.”
5.
Direktīvas 2. pantā ir noteikts:
“1.   Ja darba devējs nolēmis veikt kolektīvu atlaišanu, tas laikus uzsāk konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem, lai panāktu vienošanos.
2.   Šīs konsultācijas aptver vismaz veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas, izmantojot sociālās garantijas, kas inter alia vērstas uz palīdzību jauna darba atrašanā vai atlaisto darba ņēmēju pārkvalificēšanos.
Dalībvalstis var paredzēt, ka darba ņēmēju pārstāvji var piesaistīt ekspertus saskaņā ar šo valstu tiesību aktiem un/vai praksi.
3.   Lai darba ņēmēju pārstāvji spētu sagatavot konstruktīvus priekšlikumus, darba devēji konsultēšanās gaitā laicīgi:
a)
sniedz visu attiecīgo informāciju un
b)
katrā gadījumā rakstiski paziņo [..]:
i)
[par to,] kādi ir paredzētās atlaišanas iemesli;
ii)
to darba ņēmēju [..] skait[u] [un kategorijas], ko plānots atlaist;
iii)
to darba ņēmēju skait[u] un kategorij[as], ko parasti nodarbina;
iv)
[par to,] cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu;
v)
[par to,] kādi ir atlaižamo darba ņēmēju atlasei piedāvātie kritēriji, ciktāl valsts tiesību akti un/vai prakse pilnvaro darba devēju par to lemt;
vi)
[par to,] pēc kādas metodes tiks aprēķināti atlaišanas pabalsti, ja tie atšķiras no tiem, kas izriet no valsts tiesību aktiem un/vai prakses.
Darba devējs iesniedz kompetentajai valsts iestādei vismaz sarakstes dokumentu kopijas, kas paredzēti pirmās daļas b) punkta i) līdz v) apakšpunktā.
[..]”
6.
Direktīvas 3.–6. pantā ir paredzēts:
“3. pants
1.   Darba devējs rakstiski paziņo kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu.
[..]
2.   Darba devēji nosūta 1. punktā paredzētā paziņojuma kopiju darba ņēmēju pārstāvjiem.
Darba ņēmēju pārstāvji kompetentajai valsts iestādei var iesniegt savus komentārus par paziņojumu, ja tādi ir.
4. pants
1.   Plānotā kolektīvā atlaišana, par kuru paziņots kompetentajai valsts iestādei, sākas ne agrāk kā 30 dienas pēc 3. panta 1. punktā minētās izziņošanas un neskarot noteikumus, kas reglamentē indivīda tiesības saistībā ar brīdinājumu par atlaišanu.
Dalībvalstis var pilnvarot kompetento valsts iestādi samazināt šajā punktā paredzēto laikposmu.
[..]
5. pants
Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai pieņemt normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem, vai veicināt vai pieļaut darba ņēmējiem labvēlīgāku koplīgumu piemērošanu.
6. pants
Dalībvalstis nodrošina, ka darba ņēmēju pārstāvjiem un/vai darba ņēmējiem ir pieejamas tiesiskas un/vai administratīvas procedūras šajā direktīvā noteikto pienākumu izpildei.”
B — Valsts tiesības
7.
Direktīvas 75/129 (un tātad Direktīvas 98/59) noteikumi Beļģijā ir transponēti ar 1975. gada 2. oktobra Darba koplīgumu Nr. 24, kurš ir kļuvis saistošs ar Karalisko lēmumu (turpmāk tekstā — “Koplīgums Nr. 24”). Koplīguma Nr. 24 6. pantā ir noteikts:
“Ja darba devējs gatavojas veikt kolektīvo atlaišanu, viņam vispirms ir jāinformē darba ņēmēju pārstāvji un ar tiem jākonsultējas, sniedzot šo informāciju uzņēmuma padomei vai, ja tādas nav, arodbiedrības pārstāvjiem [..].
Ja nav uzņēmuma padomes un arodbiedrības, konsultācijām jānotiek ar darba ņēmējiem vai to pārstāvjiem.
Šīs konsultācijas aptver veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas, izmantojot sociālās garantijas, kas inter alia vērstas uz palīdzību jauna darba atrašanā vai atlaisto darba ņēmēju pārkvalificēšanos.
Šim mērķim darba devējs sniedz darba ņēmēju pārstāvjiem visu attiecīgo informāciju un katrā ziņā rakstiski paziņo par to, kādi ir paredzētās atlaišanas iemesli, kādi ir atlaižamo darba ņēmēju atlasei piedāvātie kritēriji, atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kategorijas un atlaišanas pabalstu, kas nav paredzēts valsts tiesībās vai darba koplīgumā, aprēķina metodi, un cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu, lai darba ņēmēju pārstāvji varētu izteikt savus apsvērumus un ierosinājumus, lai tos ņemtu vērā.”
8.
Sīkāki noteikumi darba ņēmēju aizsardzībai kolektīvās atlaišanas gadījumā Beļģijā ir paredzēti 1998. gada 13. februāra Likumā par nodarbinātības atbalstu, kura 66.–69. pantā ir paredzēts:
“66. pants
1.   Darba devējam, kas gatavojas veikt kolektīvu atlaišanu, ir jāievēro kolektīvās atlaišanas gadījumā paredzēto informēšanas un konsultēšanās procedūru, kā arī to, ko nosaka darba koplīgums, kas noslēgts Valsts Darba padomē.
Šajā sakarā darba devējam ir jāizpilda šādi nosacījumi:
1)
jāsniedz uzņēmuma padomei vai, ja tādas nav, arodbiedrības pārstāvjiem, vai, ja tādu nav, darba ņēmējiem rakstveida ziņojums, kurā tas izklāsta savu nodomu veikt kolektīvu atlaišanu;
2)
ir jāpierāda, ka saistībā ar nodomu veikt kolektīvo atlaišanu viņš ir ticies ar uzņēmuma padomi vai, ja tādas nav, ir ticies ar arodbiedrības pārstāvjiem, vai, ja tādas nav, ar darba ņēmējiem;
3)
ir jāļauj personāla pārstāvjiem uzņēmuma padomē vai, ja tādas nav, arodbiedrības locekļiem, vai, ja tādas nav, darba ņēmējiem uzdot jautājumus par paredzēto kolektīvo atlaišanu un izteikt argumentus vai pretpiedāvājumus šajā sakarā;
4)
ir jāizskata 3. apakšpunktā paredzētie jautājumi, argumenti un pretpiedāvājumi un uz tiem jāatbild.
Darba devējam ir jāpierāda, ka tas ir izpildījis iepriekšējā daļā paredzētos nosacījumus.
2.   Darba devējam ir jāpaziņo par nodomu veikt kolektīvo atlaišanu karaļa noteiktajam ierēdnim. Šajā paziņojumā ir jāapstiprina, ka ir izpildīti 1. punkta otrajā daļā paredzētie nosacījumi. Viena paziņojuma kopija tā nosūtīšanas dienā tiek nosūtīta pirmajā daļā noteiktajam ierēdnim, uzņēmuma padomei vai, ja tādas nav, arodbiedrībai un par to tiek izziņots uzņēmuma darbiniekiem. Otrkārt, paziņojuma izziņošanas uzņēmuma darbiniekiem dienā viena kopija ar ierakstītu vēstuli tiek nosūtīta darbiniekiem, uz kuriem attiecas kolektīvā atlaišana un kuru darba līgums šajā izziņošanas dienā ir jau beidzies.
67. pants
Atlaistais darba ņēmējs var apstrīdēt informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu tikai tad, ja darba devējs nav ievērojis 66. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktos nosacījumus.
Atlaistais darba ņēmējs vairs nevar apstrīdēt informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu, ja personāla pārstāvji uzņēmuma padomē vai, ja tādas nav, arodbiedrības biedri, vai, ja tādas nav, darba ņēmēji, kas bija jāinformē un ar kuriem bija jākonsultējas, nav paziņojuši savus iebildumus darba devējam par viena vai vairāku nosacījumu, kas paredzēti 66. panta 1. punkta otrajā daļā, ievērošanu 30 dienu laikā, skaitot no 66. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētās izziņošanas.
30 dienu laikā no atlaišanas vai no datuma, kurā atlaišana kļuva par kolektīvu atlaišanu, atlaistajam darba ņēmējam ir jāinformē darba devējs ar ierakstītu vēstuli, ka viņš apstrīd informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu.
68. pants
1.   Ja atlaistajam darba ņēmējam, kurš apstrīd informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu, ir sācies brīdinājuma par atlaišanu termiņš vai tam vēl jāsākas, gadījumā, ja minētā procedūra ir apstrīdēta pamatoti, šo brīdinājuma termiņu aptur, sākot no trešās darba dienas pēc ierakstītās vēstules nosūtīšanas saskaņā ar 67. panta trešo daļu.
[..]
69. pants
1.   Ja darba līgums atlaistajam darba ņēmējam, kurš apstrīd informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu, jau ir beidzies, darba ņēmējam, turklāt ierakstītā vēstulē, saskaņā ar 67. panta trešo daļu ir jālūdz atjaunot viņu amatā.
[..]”
III — Fakti, pamata tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
9.
Šīs lietas rašanās fakti ir ļoti sīki izklāstīti garajā lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu. Nesākot tos sīki iztirzāt, lietas norisi var apkopot šādi.
10.
2004. gads sabiedrībai Mono Car Styling (turpmāk tekstā — “Mono Car”), kas darbojas transportlīdzekļu daļu ražošanas nozarē, bija sevišķi grūts laiks saņemto pasūtījumu ievērojamas samazināšanās dēļ. Šajos apstākļos minētā sabiedrība nolēma samazināt savu darbinieku skaitu, uzsākot kolektīvu atlaišanu.
11.
Šajā sakarā sabiedrība panāca vienošanos ar darba ņēmēju pārstāvjiem: tajā bija noteikts, ka ir atlaižami 30 darbinieki, un bija paredzēti īpaši kompensācijas un atbalsta pasākumi personālam, kuru paredzēts atlaist. Gan darba ņēmēju pārstāvji, gan vietējie nodarbinātības dienesti atzina, ka uzņēmums ir ievērojis informēšanas un konsultēšanās procedūras, kas paredzētas tiesiskajā regulējumā par kolektīvo atlaišanu.
12.
Pamata lieta ir radusies sakarā ar prasību, ko individuāli cēla 21 darba ņēmējs, uz kuru attiecās kolektīvās atlaišanas procedūra. Prasība ir balstīta uz to, ka sabiedrība Mono Car, iespējams, ir pārkāpusi atsevišķus procesuālos pienākumus, kuri paredzēti tiesiskajā regulējumā par kolektīvo atlaišanu. Uzskatu, ka detalizētāku informāciju par valsts tiesā izvirzītajiem argumentiem šajā lietā var neminēt, jo šie argumenti nav tieši saistīti ar jautājumiem, par kuriem Tiesai ir lūgts lemt.
13.
Katrā ziņā iesniedzējtiesai ir lūgts pieņemt nolēmumu par prasību pret sabiedrību Mono Car pēc tam, kad iepriekšējā tiesas instancē darba ņēmēji bija saņēmuši (finansiālu) kompensāciju par kaitējumu, kas radies sakarā ar pārkāpumiem atlaišanas procedūrā.
14.
Uzskatīdama, ka valsts tiesā izskatāmās lietas izlemšanai iepriekš ir vajadzīgas atbildes uz atsevišķiem jautājumiem par to, kā interpretējamas Kopienu tiesības, iesniedzējtiesa ir uzdevusi Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [98/59] 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību noteikumu kā 1998. gada 13. februāra likuma [..] 67. pants,
—
tiktāl, ciktāl tajā ir paredzēts, ka darba ņēmējs var apstrīdēt informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu tikai tad, ja darba devējs nav ievērojis nosacījumus, kas paredzēti šī paša likuma 66. panta 1. punkta otrajā daļā,
—
tiktāl, ciktāl darba ņēmēju pārstāvji uzņēmuma padomē vai, ja tādas nav, arodbiedrības locekļi, vai, ja tādas nav, darba ņēmēji, kam bija jābūt informētiem un ar kuriem bija jākonsultējas, 30 dienu laikā pēc 66. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētās izziņošanas ir izteikuši darba devējam iebildumus par viena vai vairāku 66. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētu nosacījumu ievērošanu,
—
tiktāl, ciktāl atlaistais darba ņēmējs ar ierakstītu vēstuli ir informējis darba devēju, ka tas apstrīd informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu un lūdz atjaunošanu amatā [30 dienu laikā, skaitot no viņa atlaišanas dienas] vai no datuma, kad atlaišana kļuva par kolektīvu atlaišanu?
2)
Pieņemot, ka 6. pants Direktīvā [98/59] varētu tikt interpretēts tādējādi, ka tas atļauj dalībvalstij pieņemt tādu valsts tiesību noteikumu kā 1998. gada 13. februāra likuma [..] 67. pants, kurā paredzēts, ka atlaistais darba ņēmējs var apstrīdēt informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu tikai tad, ja darba devējs nav ievērojis šī paša likuma 66. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētos nosacījumus un ja darba ņēmēju pārstāvji uzņēmuma padomē vai, ja tādas nav, arodbiedrības locekļi, vai, ja tādas nav, darba ņēmēji, kas bija jāinformē un ar ko bija jākonsultējas, 30 dienu laikā pēc 66. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētās izziņošanas dienas ir izteikuši darba devējam iebildumus par viena vai vairāku 66. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētu nosacījumu ievērošanu, un ja atlaistais darba ņēmējs ar ierakstītu vēstuli ir informējis darba devēju, ka tas apstrīd informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu un lūdz atjaunošanu amatā 30 dienu termiņā, skaitot no tā atlaišanas datuma vai no datuma, kad atlaišana kļuva par kolektīvu atlaišanu,
vai šāda sistēma ir saderīga ar indivīdu pamattiesībām, kas ir neatņemama vispārējo tiesību principu sastāvdaļa, kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa, it īpaši saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantu?
3)
Vai valsts tiesa, kura izskata strīdu starp divām privātpersonām, šajā gadījumā darba ņēmēju un viņa bijušo darba devēju, var nepiemērot tādu Kopienu direktīvai pretēju valsts tiesību noteikumu kā 1998. gada 13. februāra likuma [..] 67. pants, lai nodrošinātu citu valsts tiesību noteikumu, ar kuriem acīmredzami pareizi transponēta Kopienu direktīva, šajā gadījumā darba koplīguma Nr. 24 [..] iedarbību, kura piemērošana nav iespējama tāda valsts tiesību noteikuma dēļ, kas ir pretējs Kopienu direktīvas noteikumiem, šajā gadījumā likuma 67. panta dēļ?
4)
1.
Vai Direktīvas [98/59] 2. pants un it īpaši tā 1., 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību noteikumu kā 1998. gada 13. februāra likuma [..] 66. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru darba devējam, kurš vēlas izpildīt tam kolektīvas atlaišanas gadījumā pastāvošos pienākumus, ir jāiesniedz pierādījumi tikai par to, ka viņš ir izpildījis šādus nosacījumus:
1)
ir iesniedzis uzņēmuma padomei vai, ja tādas nav, arodbiedrībai, vai, ja tādas nav, darba ņēmējiem rakstveida ziņojumu, kurā tas izklāsta savu nodomu veikt kolektīvu atlaišanu;
2)
darba devējs var pierādīt, ka saistībā ar savu nodomu veikt kolektīvu atlaišanu ir ticies ar uzņēmuma padomi vai, ja tādas nav, ir ticies ar arodbiedrības pārstāvjiem, vai, ja tādas nav, — ar darba ņēmējiem;
3)
ir ļāvis personāla pārstāvjiem uzņēmuma padomē vai, ja tādas nav, arodbiedrības locekļiem, vai, ja tādas nav, darba ņēmējiem uzdot jautājumus par paredzēto kolektīvo atlaišanu un izteikt argumentus vai pretpiedāvājumus šajā sakarā;
4)
ir izskatījis 3. apakšpunktā paredzētos jautājumus, argumentus un pretpiedāvājumus un uz tiem atbildējis?
2.
Vai šis iepriekš minētais direktīvas noteikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību noteikumu kā 1998. gada 13. februāra likuma [..] 67. panta otrā daļa tiktāl, ciktāl tajā ir noteikts, ka atlaistais darba ņēmējs var apstrīdēt informēšanas un konsultēšanās procedūras ievērošanu tikai tad, ja darba devējs nav ievērojis 66. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētos nosacījumus, kas minēti šī jautājuma pirmajā daļā?”
IV — Valsts tiesību interpretācija un prejudiciālo jautājumu pieņemamība
15.
Uzskatu, ka, pirms sākt prejudiciālo jautājumu analīzi, ir nepieciešams pakavēties pie valsts tiesību interpretācijas un ar to saistīto problēmu attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
16.
Pamatojoties uz to, kas izriet no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu un no lietas dalībnieku apsvērumiem, 1998. gada likuma 67. pantu, kurā paredzēta virkne ierobežojumu attiecībā uz atsevišķa darba ņēmēja tiesībām pārsūdzēt kolektīvo atlaišanu, var interpretēt divos radikāli atšķirīgos veidos.
17.
Atbilstoši pirmajam interpretācijas veidam ierobežojumi minētajā 67. pantā noteiktajām iespējām celt individuālu prasību ir piemērojami tikai prasībām, kuras iesniegtas ar mērķi panākt īpašu tiesiskās aizsardzības līdzekļu piemērošanu, kas prettiesiskas kolektīvās atlaišanas gadījumā paredzēti 1998. gada likumā: citiem vārdiem sakot, šie ierobežojumi ir piemērojami tikai prasībām ar mērķi panākt atlaistā darba ņēmēja atjaunošanu darbā vai brīdinājuma par atlaišanu termiņa apturēšanu. Un tas ir tādēļ, ka šie tiesiskās aizsardzības līdzekļi ir specifiski 1998. gada likumam (
3
).
18.
Savukārt saskaņā ar otru interpretācijas veidu 1998. gada likuma 67. pantā ietvertie ierobežojumi iespējām celt individuālu prasību ir piemērojami ne tikai specifiskiem, minētajā likumā paredzētiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, bet, vispārīgāk, visām individuālajām prasībām, ko darba ņēmēji cēluši attiecībā uz kolektīvo atlaišanu, iebilstot, ka nav ievērota informēšanas un konsultēšanās procedūra. Konkrēti, atbilstoši šai interpretācijai, minētie ierobežojumi, kas noteikti minētajā 67. pantā, ir piemērojami arī prasībām, ko cēluši atsevišķi darba ņēmēji, lai saņemtu, piemēram, kompensāciju par kaitējumu. Lai gan iesniedzējtiesa neieņem skaidru nostāju, šķiet, ka tā tiecas izvēlēties šo otro interpretācijas veidu.
19.
Ir acīmredzams, ka saskaņā ar pirmo interpretācijas veidu, šī prejudiciālā tiesvedība zaudētu jebkādu nozīmi. Faktiski, ja piemērotu šo interpretāciju, 1998. gada likuma 67. pantā paredzētos ierobežojumus varētu, lielākais, liegt darba ņēmējam saņemt šos specifiskos tiesiskās aizsardzības līdzekļus, bet tie katrā ziņā nekad netraucētu tam celt prasību tiesā, lai apstrīdētu kolektīvu atlaišanu, pamatojoties uz citu tiesību aktu, nevis 1998. gada likumu, un, iespējams, panākt pienācīgu tiesību atjaunošanu, piemēram, kompensācijas par kaitējumu veidā. Tādējādi šķiet gluži acīmredzams, ka vairs nav iespējams noteikt, ka tie būtu pretrunā Direktīvas 98/59 6. pantam vai principam par tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību un Eiropas Cilvēktiesību aizsardzības konvencijai. Šajās normās ir prasīts tas, lai būtu garantēti atbilstoši aizsardzības līdzekļi, nevis specifisks tiesiskās aizsardzības līdzeklis.
20.
Vismaz daļā Beļģijas judikatūras ir piemērots pirmais interpretācijas veids. Tā, piemēram, to ir piemērojusi tiesa, kas izskatīja pamata lietu pirmajā instancē un kuras nolēmums pēc tam ir pārsūdzēts iesniedzējtiesā. Tā pati Cour du travail de Liège citā sastāvā 2007. gada 30. aprīlī pasludināja attiecīgu nolēmumu, kurā it īpaši uzsvēra, ka interpretācija, atbilstoši kurai 1998. gada likuma 67. pantā paredzētie nosacījumi ir piemērojami visām prasībām un nevis tikai prasībām, kuru mērķis ir panākt ar šo likumu ieviesto specifisko papildu tiesiskās aizsardzības līdzekļu piemērošanu, “būtu [..] spēja atkāpšanās no tiesībām un tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas darba ņēmējiem izriet no Koplīguma Nr. 24” (
4
).
21.
Cita starpā no lietas materiāliem izriet un tiesas sēdē ir apstiprināts, ka jautājums par iespējamo darba ņēmēju atjaunošanu darbā sabiedrībā Mono Car iesniedzējtiesā nemaz nebija radies; tādējādi visi iesniedzējtiesas izvirzītie jautājumi gadījumā, ja ņemtu vērā pirmo interpretācijas veidu, zaudētu nozīmi divu iemeslu dēļ.
22.
Kaut arī Tiesas uzdevums nav interpretēt valsts tiesības, jāatzīstas, ka man ir grūti saprast, kā valsts tiesa var dot priekšroku 67. panta šaurākajai interpretācijai. It īpaši ņemot vērā faktu, kurš atgādināts arī tiesas sēdē, ka 1998. gada likums, kurā šis pants ir iekļauts, tika ieviests pēc sāpīgās kolektīvās atlaišanas kādā Renault rūpnīcā ar nolūku nostiprināt darba ņēmēju aizsardzību kolektīvās atlaišanas gadījumā. Jau šī iemesla dēļ vien šķiet grūti atzīt, ka ar likumu, kurš radies tādos apstākļos, faktiski ir ievērojami samazinātas atlaistajiem darba ņēmējiem piešķirtās tiesības.
23.
Turklāt vēlos norādīt, ka 1998. gada likuma 68. un 69. pantā ir tikai noteikta attiecīgi brīdinājuma par atlaišanu termiņa apturēšana (68. pants) un darba ņēmēja lūgums atjaunot darbā (69. pants). Ar šīm divām iespējām 1998. gada likuma sistēmā, šķiet, ir izsmelts tiesiskās aizsardzības līdzekļu loks, uz kuriem norādīts minētajā likumā; tas apstiprina faktu, ka 1998. gada likuma piemērošanas joma aprobežojas ar šiem specifiskajiem un ārkārtas tiesiskās aizsardzības līdzekļiem (brīdinājuma termiņa apturēšanu un atjaunošanu darbā). Vēlos piebilst, ka saskaņā ar 68. pantu brīdinājuma termiņa apturēšana darbojas automātiski un tad, ja nav izpildīti nosacījumi, ir piemērojams 69. pants, kurā ir noteikts pienākums darba ņēmējam lūgt atjaunošanu darbā: “darba ņēmējam turklāt [..] ir jālūdz atjaunot viņu amatā”.
24.
Tieši Beļģijas valdība savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka prejudiciālie jautājumi nav pieņemami, jo 1998. gada likuma 67. pants šajā gadījumā nav piemērojams.
25.
Jāatzīst, ka loģiskajā pamatojumā, kādu iesniedzējtiesa izvirzījusi, vēršoties Tiesā, ir savi trūkumi. It īpaši šī tiesa aplūkojusi divus iespējamos valsts tiesību interpretācijas veidus un, neieņemdama skaidru nostāju par labu kādam no tiem, ir uzdevusi Tiesai virkni jautājumu, kuriem ir jēga tikai tad, ja tiek dota priekšroka vienam no abiem interpretācijas veidiem. Tādējādi Tiesai šajā gadījumā ir lūgts lemt par problēmu, kas var zaudēt jebkādu nozīmi, ja valsts tiesa rezultātā nolemtu citādi interpretēt savas valsts tiesības.
26.
Šādos apstākļos tomēr uzskatu, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neatbilst patiesībā visai stingrajiem nosacījumiem, kas Tiesas judikatūrā ir norādīti kā nepieciešami, lai atteiktos atbildēt uz valsts tiesas uzdotiem jautājumiem.
27.
Pirmkārt, paliek nemainīga Tiesas norāde, atbilstoši kurai valsts tiesai ir jāizvērtē valsts tiesības un Tiesas nolēmuma lietderīgums valsts tiesā izskatāmās lietas izlemšanai (
5
).
28.
Otrkārt, uzskatu, ka Cour du travail de Liège uzdotos jautājumus tomēr var interpretēt kā vispārīgu lūgumu Eiropas Kopienu Tiesai sniegt skaidrojumu par dažiem Direktīvas 98/59 aspektiem, lai valsts tiesa varētu interpretēt savas valsts tiesības tādā veidā, kas nav pretrunā Kopienu tiesību noteikumiem.
29.
Tāpēc uzskatu, ka Beļģijas Karalistes izvirzītās iebildes par nepieņemamību nevar pieņemt.
V — Par Direktīvu 98/59
30.
Pirms sākt atsevišķu prejudiciālo jautājumu izskatīšanu, man šķiet lietderīgi sniegt dažus vispārīgus apsvērumus par Direktīvu 98/59. Konkrēti, kad būs noskaidroti atsevišķi tās aspekti, būs vienkāršāk atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem.
A — Direktīvas pirmsākums, mērķi un pazīmes
31.
Pirmais Kopienu tiesību akts, kurā aplūkota kolektīvā atlaišana, bija Direktīva 75/129/EEK (
6
). Konkrēti, izšķirošais pamudinājums pieņemt minēto direktīvu bija novērojums, ka lielās ražotāju grupas, veicot kolektīvu atlaišanu, izvēlas atlaist tos darba ņēmējus, kas pieņemti darbā Kopienas dalībvalstīs, kur aizsardzība pret atlaišanu bija ļoti vāja.
32.
Jau kopš sākuma Kopienu tiesību aktiem atlaišanas jomā ir divējāds raksturs. Pirmkārt, likumdevējs ir uzreiz atgādinājis, ka Kopienu sistēmas pamatā ir sociāli mērķi, norādot uz nepieciešamību “uzlabot darba ņēmēju aizsardzību” [neoficiāls tulkojums] kā izšķirošo pamudinājumu, uz kuru balstīta Direktīva 75/129 (
7
). Taču, otrkārt, šī direktīva ir pieņemta, par juridisko pamatu izmantojot pašreizējo Līguma 94. pantu (bijušais 100. pants), kurā ir paredzēts izdot direktīvas tādu valstu tiesību aktu tuvināšanai, “kas tieši iespaido kopējā tirgus izveidi vai darbību”.
33.
Šis divējādais raksturs ir viegli konstatējams Direktīvas 75/129 preambulas apsvērumos. Pirmajā preambulas apsvērumā, kā minēts, ir apstiprināta nepieciešamība uzlabot darba ņēmēju aizsardzību; otrajā apsvērumā ir konstatētas atšķirības, kādas dažādās dalībvalstīs vēl pastāv kolektīvās atlaišanas jomā; visbeidzot, trešajā apsvērumā ir norādīts, ka “šīs atšķirības var tieši ietekmēt kopējā tirgus darbību” [neoficiāls tulkojums].
34.
Direktīva 75/129 pirmo reizi ir grozīta ar Direktīvu 92/56 (
8
). Ar šiem grozījumiem minētais regulējums, lai arī nebija grozīts būtiski, (vismaz teorētiski) ieguva “sociāl[āku]” raksturu, kā cita starpā uzsvērts minētās 1992. gada direktīvas pirmajā apsvērumā, kurā ir norādīts uz Eiropas Sociālo hartu, kas pieņemta 1989. gadā.
35.
Ar Direktīvu 98/59, kā paskaidrots tās pirmajā apsvērumā, ir konsolidēta Direktīva 75/129, un tādējādi tā būtībā ietver pēdējās minētās direktīvas konsolidēto tekstu ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 92/56.
36.
Tādējādi Direktīvu 98/59 var pilnībā uzskatīt par Direktīvas 75/129 pašreiz spēkā esošo versiju. Tas it īpaši ļauj norādīt arī uz judikatūru attiecībā uz pēdējo minēto direktīvu, kuru tāpēc attiecīgā gadījumā minēšu, neatkārtojot faktu, ka formāli šī judikatūra attiecas uz Direktīvu 75/129.
37.
Direktīvas 98/59 mērķis galvenokārt ir kolektīvās atlaišanas gadījumā noteikt virkni procesuālu saistību. Citiem vārdiem sakot, šīs direktīvas mērķis nav ar materiālo tiesību normām ierobežot izvēli, kādu uzņēmējs var izdarīt, vadot uzņēmumu. It īpaši, kā uzsvērts Tiesas judikatūrā, Direktīva neietekmē uzņēmēja izvēles brīvību veikt atlaišanu (
9
) un, vispārīgāk, izvēles brīvību organizēt savu saimniecisko darbību tādā veidā, kādu tas uzskata par piemērotāko (
10
).
38.
Turklāt ir skaidrs — kā it īpaši izriet no Direktīvas 5. panta —, ka šī direktīva ir ieviesta kā saskaņošanas pasākums, kurā noteikts minimālais standarts, ļaujot dalībvalstīm brīvi ieviest darba ņēmējiem labvēlīgākas tiesību normas (
11
). Šī iemesla dēļ ar Direktīvu veiktā tiesību normu saskaņošana kolektīvās atlaišanas gadījumā ir daļēja un ierobežota (
12
).
39.
Turklāt svarīgi ir tas, ka Tiesas judikatūrā par minēto tiesību aktu galvenokārt ir aplūkota tā piemērošanas joma. Konkrēti ir aplūkots uzņēmuma jēdziens (
13
) un atlaišanas jēdziens (
14
), Direktīvas piemērojamība gadījumā, ja uzņēmums pilnībā izbeidz darbību (
15
), un tās piemērojamība bezpeļņas darba devējiem (
16
). Tāpat Tiesa ir aplūkojusi to, kādā veidā interpretējami izņēmumi attiecībā uz Direktīvas piemērošanu (
17
), tās piemērošanai noteikto robežvērtību aprēķināšanu (
18
) un brīdi, kurā uzskata, ka atlaišana ir notikusi (
19
).
B — Vai Direktīva piešķir tiesības?
40.
Specifiska problēma, kas jāaplūko vispirms, ir noteikt, vai Direktīva 98/59 piešķir tiesības un — ja tā — vai šīs tiesības ir individuālas (proti, ir atzītas darba ņēmējiem kā privātpersonām) vai kolektīvas (proti, ir atzītas darba ņēmēju pārstāvjiem).
41.
Konkrēti, darba ņēmēji, uz kuriem attiecas atlaišana, viegli nojaušamu iemeslu dēļ apgalvo, ka ar Direktīvu ir atzītas tiesības katram atsevišķam darba ņēmējam, uz ko attiecas kolektīvā atlaišana. Turpretī Komisija uzskata, ka ar Direktīvu 98/59 ir atzītas kolektīvas tiesības.
42.
Manuprāt, jautājums, kas sniegts nupat minētajos lietas dalībnieku apsvērumos, ir uzdots nepareizi.
43.
Ar pašu Direktīvu nav noteiktas un atzītas nedz individuālas, nedz kolektīvas tiesības. Tajā ir paredzēts, ka dalībvalstīm kolektīvas atlaišanas gadījumā ir jāatzīst dažas procesuālas garantijas. Turklāt tajā, it īpaši tās 6. pantā, ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jārada atbilstoši līdzekļi “šajā direktīvā noteikto pienākumu izpildei” (izcēlums mans).
44.
Kā redzams, vienīgajā pantā, kurš veltīts noteikumiem ar mērķi nodrošināt direktīvas noteikumu konkrētu rezultātu, Kopienu likumdevējs ir izvairījies no termina “tiesības” lietošanas, dodot priekšroku tā vietā minēt “pienākumus”. Tātad tā vairāk ir vērsta nevis uz virkni tiesību, kuras atzītas tiesību subjektiem, ko skar kolektīvā atlaišana, bet gan uz virkni pienākumu, kas noteikti darba devējiem, kuri pieņem lēmumu par šo atlaišanu.
45.
Ja tikko sniegtā norāde noteikti var liecināt par likumdevēja attieksmi, kurš, vēl jo vairāk tādā jomā, kāda ir kolektīvā atlaišana, kas principā ir ļoti delikāta un kurai raksturīgas savstarpēji ārkārtīgi atšķirīgas valstu tradīcijas, ir mēģinājis saskaņot ļoti dažādas nostājas, tad tomēr paliek fakts, ka pienākumam loģiski atbilst tiesības. Tātad, kas ir labuma guvējs, proti, persona, kas ir tiesīga īstenot tiesības saskaņā ar Direktīvas 6. pantu?
46.
Manuprāt, šis tiesību subjekts nav norādīts pašā direktīvā, kura ļauj to pēc brīvas izvēles noteikt dalībvalstīm. Konkrēti, vēlos atgādināt minētā 6. panta formulējumu. Pamatojoties uz to, dalībvalstīm ir jānodrošina, ka “darba ņēmēju pārstāvjiem un/vai darba ņēmējiem ir pieejamas tiesiskas un/vai administratīvas procedūras šajā direktīvā noteikto pienākumu izpildei” (izcēlums mans).
47.
6. panta formulējums ir skaidrs. Konkrēti, dalībvalstis, pilnībā ievērojot 6. pantu, var noteikt tiesības celt prasību kolektīvās atlaišanas gadījumā a) tikai darba ņēmēju pārstāvjiem, b) tikai darba ņēmējiem individuāli, c) gan darba ņēmēju pārstāvjiem, gan atsevišķiem darba ņēmējiem (
20
).
48.
Uzskatu, ka norādes, ko esmu sniedzis attiecībā uz Direktīvas 98/59 pirmsākumu un pazīmēm, ir pilnīgs pamats interpretēt šīs direktīvas 6. pantu, ņemot vērā gramatisko nozīmi. Konkrēti, man šķiet gluži nepamatoti, kā arī nevajadzīgi izmantot citus interpretācijas kritērijus, lai secinātu no šīs normas vairāk, nekā vēlējies likumdevējs. Ir skaidrs, ka Kopienu likumdevēja mērķis ir bijis atstāt dalībvalstīm plašu diskrecionāro varu šajā jomā: likumdevējam bija svarīgi nodrošināt, ka kolektīvās atlaišanas gadījumā ir garantēti efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi, neņemot vērā faktu, ka visbeidzot tie paši ir radušies tādējādi, ka dalībvalstis ir piešķīrušas individuālas, kolektīvas vai jauktas tiesības celt prasību.
49.
Turklāt pašā Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kas pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (
21
), 27. pantā ir paredzēts, ka “darba ņēmējiem vai to pārstāvjiem attiecīgajos līmeņos ir jābūt garantētai laikus sniegtai informācijai un konsultācijām gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti Kopienu tiesību aktos, kā arī valstu tiesību aktos un praksē” (izcēlums mans) [neoficiāls tulkojums]. Tātad arī šeit likumdevējs, izmantodams saikli “vai”, ir apstiprinājis iespējamību, ka tiesības uz informēšanu un konsultēšanos tiek atzītas kolektīvi, nevis individuāli.
50.
Tāpat arī Direktīvā 2002/14 (
22
), ar kuru ir izveidota vispārēja sistēma darba ņēmēju informēšanas un konsultēšanās jomā, turklāt, kā noteikts tās 9. pantā, neskarot noteikumus, kuri paredzēti Direktīvā 98/59, darba ņēmēju pārstāvjus uzskata par vienīgajiem tiesību subjektiem, kas faktiski iesaistīti informēšanas un konsultēšanās procedūrā, un tās preambulas piecpadsmitajā apsvērumā ir precizēts, ka “šī direktīva neskar valstu sistēmas attiecībā uz šo tiesību realizēšanu praksē, ja personām, kas ir tiesīgas tās realizēt, lūdz norādīt to vēlmes kolektīvi”.
51.
Visbeidzot vēlos arī precizēt, ka visa šajos secinājumos izklāstītā nostāja attiecas tikai uz iespējamiem pārkāpumiem attiecībā uz vienīgajām materiālajām tiesībām, par kurām var uzskatīt, ka tās izriet no Direktīvas 98/59, proti, uz tiesībām uz informēšanu un konsultēšanos. Jebkuras citas tiesības, kas darba ņēmējiem un/vai to pārstāvjiem, iespējams, atzītas valsts tiesībās, neattiecas uz šo lietu.
52.
Tagad, kad ir sniegti paskaidrojumi par šiem vispirms aplūkojamiem aspektiem, pievērsīšos iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu izskatīšanai.
VI — Par prejudiciālajiem jautājumiem
A — Par pirmo un ceturto jautājumu
1) Par tiesību individuālo vai kolektīvo raksturu (pirmā jautājuma pirmā daļa)
53.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības iztaujā Tiesu par to, vai ar Direktīvas 98/59 6. pantu ir saderīgs tāds valsts tiesību noteikums, kurā atsevišķa darba ņēmēja tiesībām pārsūdzēt kolektīvu atlaišanu ir izvirzīti šādi nosacījumi:
a)
tas, ka ir izteiktas sūdzības par specifiskiem pārkāpumiem (nav ievēroti nosacījumi, kas paredzēti Beļģijas 1998. gada likuma 66. pantā);
b)
galvenais, tas, ka darba ņēmēju pārstāvji ir formāli iebilduši, ka darba devējs, iespējams, izdarījis šādus pārkāpumus.
54.
Apspriežot pirmo jautājumu, lietas dalībnieki galvenokārt ir aplūkojuši iepriekšējā punkta b) apakšpunktā minēto problēmu, tas ir, tiesību pārsūdzēt kolektīvu atlaišanu individuālo vai kolektīvo raksturu. Tāpēc vispirms apskatīšu šo pirmo aspektu. Savukārt ierobežojumi attiecībā uz iespēju iesniegt prasību, kas saistīti ar nepieciešamību celt iebildumus tikai par šiem specifiskajiem pārkāpumiem (iepriekšējā punkta a) apakšpunkts), tiks iztirzāti reizē ar ceturto prejudiciālo jautājumu.
a) Lietas dalībnieku viedokļi
55.
D. Odemiss [D. Odemis] un citi, proti, darba ņēmēji, uz kuriem attiecas kolektīvā atlaišana, vispirms norāda, ka Beļģijas tiesību aktu kolektīvās atlaišanas jomā interpretācija, ko iesniedzējtiesa izmantojusi, formulējot pirmo prejudiciālo jautājumu, būtiski atšķiras no interpretācijas, kādu vienprātīgi piemēro. Turklāt, kā jau esmu norādījis iepriekš, ir otrs interpretācijas veids, kas acīmredzot labāk atbilst 1998. gada likuma būtībai, saskaņā ar kuru tas, ka nav ievēroti minētā likuma 67. pantā paredzētie nosacījumi, liedz atsevišķiem darba ņēmējiem vienīgi lūgt atjaunošanu darbā vai brīdinājuma termiņa apturēšanu, bet nekādi nerada šķēršļus to iespējām celt prasību, piemēram, ar mērķi saņemt kompensāciju par kaitējumu, kas radies sakarā ar to, ka nav ievērota informēšanas un konsultēšanās procedūra (
23
).
56.
Tādējādi risinājums, ko attiecībā uz pirmo prejudiciālo jautājumu ierosina šie lietas dalībnieki, zināmā mērā ir formulēts gandrīz pakārtotā veidā, jo darba ņēmēju aizstāvības galvenajā domā, kaut arī tā nav tieši izmantojama Tiesā, šķiet, ir atbalstīta iepriekš atgādinātā Beļģijas tiesību akta interpretācija. Katrā ziņā minētie lietas dalībnieki apgalvo, ka Direktīvā ir paredzētas tiesības uz informēšanu un konsultēšanos, kuras attiecas arī uz darba ņēmējiem individuāli, nevis tikai uz to pārstāvjiem: tādējādi Direktīvas 6. pantā ir prasīts atzīt tiesības iesniegt prasību arī darba ņēmējiem individuāli.
57.
Beļģijas Karaliste, kas prejudiciālos jautājumus pēc būtības izskata tikai pakārtoti, pēc tam, kad ir apgalvojusi, ka tie ir nepieņemami (
24
), uzskata, ka, tā kā Direktīvā nav sīkāku norāžu, to līdzekļu izvēle, ar ko garantēt tiesības, kuras izriet no Kopienu tiesību sistēmas, ietilpst diskrecionārajā varā, kas atzīta katrai dalībvalstij. Tādējādi ar nosacījumu, ka paredzētie tiesiskās aizsardzības līdzekļi ļauj efektīvi garantēt šīs tiesības, pašu šo tiesiskās aizsardzības līdzekļu izvēli, ko izdarījusi dalībvalsts, nevar kritizēt. Tomēr, tā kā Beļģijas tiesībās ir paredzēts juridisko līdzekļu kopums, ar ko var nodrošināt Direktīvas 98/59 noteikumu pienācīgu ievērošanu, nav pretrunu starp šo direktīvu un Beļģijas tiesību sistēmas normām.
58.
Komisija uzskata, ka Direktīvā 98/59 ir atzītas kolektīvas, nevis individuālas tiesības: tādējādi saskaņā ar Komisijas viedokli nav problēmu attiecībā uz saderīgumu ar minēto direktīvu.
59.
Visbeidzot, Apvienotās Karalistes valdība savukārt apstiprina, ka Direktīvas 98/59 6. pantā ietvertās saites “un/vai” pretnostatījuma raksturu nevar apiet interpretācijas ceļā arī tāpēc, ka pretējā gadījumā būtu ievērojami apgrūtināta pati ar Direktīvu izveidotās sistēmas darbība.
b) Vērtējums
60.
No maniem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem par Direktīvas 98/59 (
25
) vispārējo raksturu loģiski izriet konstatējums, ka ar pašu Direktīvu nav prasīts atsevišķiem darba ņēmējiem individuāli piešķirt autonomas tiesības pārsūdzēt kolektīvu atlaišanu gadījumā, ja ir pārkāptas tiesības uz informēšanu un konsultēšanos.
61.
Tas it īpaši skaidri izriet no Direktīvas 6. panta teksta, kurā dalībvalstīm ir prasīts atzīt “darba ņēmēju pārstāvjiem un/vai darba ņēmējiem” atbilstošas administratīvās un/vai tiesiskās procedūras, lai nodrošinātu Direktīvā paredzēto pienākumu izpildi.
62.
Savukārt Beļģijas 1998. gada likumā, — ja to interpretē tādā veidā, kā, šķiet, vēlas iesniedzējtiesa, — ir noteikts savdabīgs modelis, kurā atsevišķa darba ņēmēja tiesības iesniegt individuālu prasību ir saglabātas, taču tām ir izvirzīts nosacījums, ka darba ņēmēju pārstāvjiem pirms tam ir “jāapstrīd” kolektīvā atlaišana. Praksē Beļģijas likumdevējs šeit, šķiet, ir noteicis kolektīvas, nevis individuālas tiesības. Sakarā ar apstākli, ka prasība tomēr tiek iesniegta individuāli, katrā ziņā nevar ignorēt faktu, ka tieši darba ņēmēju pārstāvji ir tiesīgi pieņemt galveno lēmumu par to, vai apstrīdēt atlaišanu vai ne. Tas nav pretrunā Direktīvai 98/59, kurā faktiski darba ņēmēju pārstāvji, nevis atsevišķi darba ņēmēji ir vairāk norādīti kā sarunu biedri darba devējam, kurš gatavojas veikt kolektīvu atlaišanu (sal., piemēram, ar Direktīvas 2. pantu).
63.
Tādējādi nešķiet, ka šis likums būtu pretrunā Direktīvas 6. pantam, kurā ir pieļauta iespēja, ka dalībvalsts kolektīvās atlaišanas gadījumā tiesības uz informēšanu un konsultēšanos noteic kā kolektīvas tiesības.
64.
Jau citā gadījumā Tiesa, lai gan saistībā ar citu specifisku jautājumu, ir noraidījusi Direktīvas par kolektīvo atlaišanu teleoloģisko interpretāciju un ir precīzi piemērojusi tās normu gramatisko interpretāciju (
26
).
65.
Cita starpā, manuprāt, Direktīvas 98/59 6. panta gramatiskā interpretācija pilnībā atbilst šīs direktīvas īpatnībai, proti, radīt kompromisa tiesisko regulējumu ar mērķi rast līdzsvaru gan starp atšķirīgajām darba devēju un darba ņēmēju interesēm, gan starp dažādām tradīcijām, kādas dažādās Kopienas dalībvalstīs pastāv arodbiedrību attiecību jomā.
2) Par to, vai ar Direktīvu ir saderīgs ierobežojums attiecībā uz iespējām iesniegt prasību specifisku pārkāpumu gadījumos (pirmā jautājuma otrā daļa un ceturtais jautājums)
66.
Attiecībā uz otro aspektu, kurš izvirzīts pirmajā prejudiciālajā jautājumā, proti, aspektu saistībā ar to, vai ar Direktīvas 98/59 6. pantu ir saderīgs valsts regulējums, saskaņā ar kuru ir iespējams pārsūdzēt kolektīvu atlaišanu tikai šo specifisko pārkāpumu gadījumos, minētā problēma arī ir saistīta ar problēmu, kura izvirzīta ceturtajā prejudiciālajā jautājumā — par saderīgumu starp Direktīvas 98/59 2. pantu un Beļģijas 1998. gada likuma 66. un 67. pantu.
67.
Konkrētāk, jautājums ir par pārbaudi attiecībā uz to, vai ar Direktīvu 98/59 (gan tās 2. pantu, gan 6. pantu) ir saderīga sistēma, ar kuru kolektīvas atlaišanas gadījumā darba devēja pienākumi faktiski aprobežojas ar dažu specifisku nosacījumu izpildi, kas tomēr neaptver tos pienākumus, kuri paredzēti Direktīvā 98/59. Tāpat ir jānoteic, vai problēmas saistībā ar saderīgumu ar minēto direktīvu rada fakts, ka celt prasību pret kolektīvo atlaišanu ir iespējams vienīgi tad, ja nav izpildīti iepriekš minētie nosacījumi.
68.
Konkrēti, problēma rodas tāpēc, ka — kā jau norādīts iepriekš — ar Beļģijas 1998. gada likuma 66. un 67. pantu ir izveidota sistēma, kurā darba devējam ir jāsniedz pierādījumi tikai par to, ka tas ir izpildījis četrus nosacījumus, kas uzskaitīti 66. panta 1. punkta otrajā daļā: ka tas ir iepriekš sagatavojis rakstveida ziņojumu darba ņēmēju pārstāvjiem, ir sasaucis šos pārstāvjus, ir ļāvis tiem uzdot jautājumus un paust priekšlikumus, ir atbildējis uz iespējamiem jautājumiem un priekšlikumiem. Turklāt saskaņā ar minētā likuma 67. pantu tikai varbūtēja šo četru nosacījumu pārkāpuma gadījumā drīkst celt prasību pret kolektīvo atlaišanu.
69.
Arī šeit, tāpat kā saistībā ar pirmo jautājumu, man šķiet, ka valsts tiesību interpretāciju, kurai, kā liekas, iesniedzējtiesa dod priekšroku, var atklāti apšaubīt. Ja — kā Beļģijas valdība pamatoti atgādina savos apsvērumos arī attiecībā uz ceturto prejudiciālo jautājumu — tiktu ņemta vērā judikatūrā sniegtā interpretācija, atbilstoši kurai tiesību normas, ar kurām ir ierobežotas iespējas iesniegt prasību pret kolektīvo atlaišanu, — kādas ietvertas 1998. gada likumā — attiecas tikai uz tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kādi ir atjaunošana darbā un brīdinājuma termiņa apturēšana, tad vairs nebūtu problēmu saistībā ar Beļģijas tiesību saderīgumu ar Direktīvu 98/59 tāpēc, ka saglabātos iespēja izmantot visus pārējos tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas paredzēti Beļģijas darba tiesībās, un it īpaši kompensāciju par kaitējumu (
27
).
70.
Nav apstrīdēts, ka Beļģijas tiesībās to pienākumu kopums, kuri Direktīvā 98/59 paredzēti darba devējam, ir pareizi transponēts ar Koplīgumu Nr. 24. Tādējādi, ja 1998. gada likumu interpretētu kā vienkāršu dokumentu, kura mērķis bijis uzlabot darba ņēmēju stāvokli, ir acīmredzams, ka, ja Koplīguma Nr. 24 noteikumi paliktu spēkā, tie būtu pareiza minētās direktīvas transpozīcija.
71.
Tomēr, arī šeit atstājot iesniedzējtiesai uzdevumu interpretēt dalībvalsts iekšējās tiesības, ir jāpievēršas viedoklim saistībā ar nostāju par interpretāciju, kādai, šķiet, dod priekšroku iesniedzējtiesa un saskaņā ar kuru 1998. gada likumā ietvertie ierobežojumi attiecībā uz iespējām iesniegt prasību ir piemērojami visām tādu darba ņēmēju prasībām, uz kuriem attiecas kolektīvā atlaišana un kuri izteikuši sūdzības par informēšanas un konsultēšanās procedūras pārkāpumu.
72.
Ja nāktos uzskatīt, ka ar 1998. gada likumu darba devēja pienākumu apjoms un tātad darba ņēmēju iespējas celt prasību būtībā ir samazināts tikai līdz tiem pienākumiem, kuri paredzēti šī likuma 66. panta 1. punkta otrajā daļā, tad man šķiet skaidrs, ka minētais pants nebūtu saderīgs ar Kopienu tiesībām.
73.
Nav šaubu, ka 1998. gada likuma 66. panta 1. punkta otrajā daļā norādītie pienākumi nav visi pienākumi, kuri noteikti ar Direktīvu 98/59. Piemēram, kā pareizi minējuši darba ņēmēji, kas piedalījušies lietā, nav skaidras norādes par to, ka darba devēja un darba ņēmēju pārstāvju saziņai vispārīgi vajadzētu būt vismaz ar mērķi panākt vienošanos. Tieši skaidras norādes neesamība attiecībā uz šādu mērķi bija pamatojums, ar kādu 1994. gadā tika atzīts, ka Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus (
28
). Tāpat, piemēram, 1998. gada likuma 66. pantā nav noteikts, ka darba devēja rakstveida paziņojumā jābūt Direktīvas 2. panta 3. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā norādītajām sīkajām ziņām par paredzēto atlaišanu.
74.
Turklāt Beļģijas valdība netieši atzīst, ka nosacījumi, kas darba devējam izvirzīti 1998. gada likuma 66. pantā, nav visi nosacījumi, kas izvirzīti Direktīvā 98/59. Minētā valdība tomēr apstiprina, ka 1998. gada likumā ir paredzēta tikai papildus to darba ņēmēju aizsardzība, uz kuriem attiecas kolektīvā atlaišana, nekādā veidā neskarot sistēmu, kas izveidota ar Koplīgumu Nr. 24. Komisija ir paudusi tādu pašu nostāju.
3) Secinājumi par pirmo un ceturto jautājumu
75.
Tādējādi uzskatu, ka uz pirmo un ceturto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, atzīstot, ka Direktīva 98/59 pieļauj tādu valsts tiesību noteikumu, ar kuru gadījumā, ja ir pārkāpta informēšanas un konsultēšanās procedūra, tiesības apstrīdēt kolektīvo atlaišanu ir tikai darba ņēmēju pārstāvjiem, vai ar kuru individuālajām tiesībām pārsūdzēt kolektīvo atlaišanu ir izvirzīts nosacījums par apstrīdēšanu no darba ņēmēju pārstāvju puses. Savukārt minētā direktīva nepieļauj tādu valsts tiesību noteikumu, saskaņā ar kuru kolektīvo atlaišanu ir atļauts apstrīdēt vienīgi sakarā ar atsevišķiem specifiskiem pārkāpumiem saistībā ar Direktīvā paredzētajiem pienākumiem un nevis sakarā ar jebkuru pārkāpumu saistībā ar šiem pienākumiem.
B — Par otro jautājumu
1) Ievads
76.
Ar otro jautājumu, kas uzdots pakārtoti, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tad, ja pirmajā jautājumu norādītie valsts tiesību noteikumi nav pretrunā Direktīvai 98/59, tie nav pretrunā pamattiesībām un, konkrētāk, Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. pantam.
77.
Tā kā — kā nupat izklāstīju — ierosinu Tiesai atzīt nesaderīgumu ar Direktīvu 98/59 kādā no abiem valsts tiesas uzsvērtajiem aspektiem, proti, tādēļ, ka tiek ierobežoti iespējamie prasības pamati, tad problēma saistībā ar saderīgumu ar pamattiesībām, manuprāt, it īpaši rodas sakarā ar iepriekšējas apstrīdēšanas nepieciešamību no darba ņēmēju puses, kas ir nosacījums individuālas prasības pieļaujamībai.
78.
Turklāt vēlos norādīt — tas, ka tiesību aizsardzība kolektīvā formā, iespējams, nav likumīga, var ietekmēt pašas Direktīvas 98/59 likumību, jo, kā jau norādīts, tās 6. pantā vispārīgi ir pieļauta iespēja, ka tiesības celt prasību informēšanas un konsultēšanās procedūras pārkāpumu gadījumā tiek atzītas arī tikai kolektīvā formā.
2) Lietas dalībnieku argumenti
79.
D. Odemiss un citi šajā sakarā apgalvo, ka ar valsts tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem tiesības pārsūdzēt kolektīvu atlaišanu ir tikai darba ņēmēju pārstāvjiem, tādējādi izslēdzot iespēju darba ņēmējiem celt prasību individuāli, kaut arī tie ir saderīgi ar Direktīvu 98/59, katrā ziņā ir pārkāpts princips par tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību.
80.
Komisija, uzsverot savu interpretāciju, atbilstoši kurai ar Direktīvu 98/59 ir atzītas kolektīvas, nevis individuālas tiesības, noliedz to, ka pastāvētu jebkādas iespējamās pretrunas ar tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību un Eiropas Cilvēktiesību konvenciju (ECTK). Būtībā līdzīga ir arī Apvienotās Karalistes paustā nostāja.
81.
Savukārt Beļģijas Karalistes argumenti vēl ir pamatoti ar pieņēmumu, atbilstoši kuram ar Beļģijas 1998. gada likumu nekādi nav ierobežotas tās darba ņēmēju tiesības, kas jau ir atzītas ar Koplīgumu Nr. 24. Tādējādi Beļģijas valdības iesniegtajos apsvērumos ir vienīgi norādīts — ar to, ka darba ņēmējiem individuāli ir liegta iespēja lūgt šo specifisko līdzekli, kāda ir atjaunošana darbā, bez iepriekšējas apstrīdēšanas no šo darba ņēmēju pārstāvju puses, nav pārkāptas pamattiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību, jo atsevišķiem darba ņēmējiem tomēr saglabājas iespēja izmantot vairākus citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus.
3) Vērtējums
82.
Protams, arī šajā gadījumā jautājumam ir jēga tikai saistībā ar tādu Beļģijas 1998. gada likuma interpretāciju, atbilstoši kurai tā noteikumi rezultātā ir ierobežojums tiesībām, kas darba ņēmējiem atzītas ar iepriekš spēkā esošajiem tiesību aktiem un it īpaši ar Koplīgumu Nr. 24.
83.
Tiesa, kā zināms, ir apstiprinājusi, ka tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību ir Kopienu tiesību pamatprincips (
29
), kas izriet no dalībvalstīm kopīgām konstitucionālajām tradīcijām un ir nostiprināts gan ECTK 6. un 13. pantā, gan Eiropas Savienības Pamattiesību hartā.
84.
Šīs tiesības, pirmkārt, nozīmē, ka attiecīgās personas valsts tiesā veidos, ko, iespējams, noteikušas dalībvalstis, var pamatoties uz tiesībām, kuras tām piešķirtas Kopienu tiesību sistēmā (
30
).
85.
Tomēr tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību, saprotot tās plašāk, nav piemērojamas tikai saistībā ar tiesībām, kas atzītas Kopienu tiesību sistēmā, bet gan tās var uztvert arī vispārīgākā skatījumā saistībā ar visām tiesībām, kas garantētas valsts tiesību sistēmā katrā dalībvalstī. Šādu specifisku šī principa uztveri it īpaši var aplūkot saistībā ar ECTK.
86.
Attiecībā uz ECTK specifiskajiem noteikumiem, kuri jāņem vērā šajā lietā, iesniedzējtiesa — manuprāt, pareizi — pamatojas tikai uz tās 6. pantu, kurā nostiprinātas tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tātad arī tiesības uz piekļuvi tiesai gan civiltiesību, gan krimināltiesību jomā.
87.
Uz 13. pantu, kas īpaši veltīts tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību, šajā lietā, šķiet, nevar pamatoties, jo tā piemērošanas priekšnosacījums ir, lai būtu izteikta sūdzība par tādu materiālo tiesību pārkāpumu, kas garantētas pašā Konvencijā. Taču šajā gadījumā neviens no lietas dalībniekiem neapgalvo, ka būtu noticis ECTK nostiprinātu pamattiesību aizskārums.
88.
ECTK 6. pantā, kā zināms, ir noteikts, ka “ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā”.
89.
Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā ECTK 6. pants ir interpretēts, apstiprinot, ka tajā vispirms ir garantētas “tiesības uz tiesu”: proti, tiesības iesniegt savus prasījumus tiesā (
31
). Tomēr šajā pašā Strasbūras tiesas judikatūrā ir apstiprināts, ka, lai varētu šo noteikumu piemērot, attiecīgās valsts tiesībās ir jābūt atzītai pārsūdzības iespējai attiecībā uz tādām “tiesībām”, uz kurām var pamatoti atsaukties (
32
).
90.
Kā jau minēts iepriekš, Beļģijas tiesību sistēmā, šķiet, tiesības uz informēšanu un konsultēšanos ir atzītas nevis kā individuālas, bet gan kā kolektīvas tiesības (
33
). Tajā pašā laikā ar 1998. gada likumu šīs tiesības ir papildinātas ar specifiskiem aizsardzības līdzekļiem, kuri būtībā ir atzīti darba ņēmēju pārstāvjiem.
91.
Pats fakts, ka Beļģijas tiesībās minētās tiesības ir atzītas kā kolektīvas tiesības, nerada problēmas saistībā ar pretrunām ar ECTK, jo attiecīgās tiesības pašā Konvencijā nav paredzētas.
92.
Ja minētās tiesības, ņemot vērā ECTK un pamattiesības vispār, var likumīgi būt kolektīvas tiesības, tad šķiet pilnībā pieļaujami, ka arī to aizsardzība ir kolektīva, izmantojot darba ņēmēju pārstāvju iespējamu prasību. Manuprāt, šajā sakarā par būtisku var uzskatīt samērības principu starp piemītošajām materiālajām tiesībām un iespēju celt prasību, lai panāktu to aizsardzību. Pamatojoties uz šo principu, ja tiesības ir kolektīvas, tad arī to aizsardzība var būt kolektīva.
93.
Attiecībā uz kolektīvām tiesībām nav nozīmes norādei, ko Odemiss un citi snieguši attiecībā uz spriedumu, kuru Eiropas Cilvēktiesību tiesa taisījusi lietā Philis un kurā tā apstiprināja, ka ar ECTK 6. pantu ir pretrunā kāda Grieķijas tiesību norma, kurā tiesības celt prasību tiesā, lai panāktu tādu honorāru samaksu, kas pienākas pašnodarbinātai personai, ir piešķirtas tikai profesionālai apvienībai (
34
). Minētajā gadījumā nebija šaubu par to, ka pašnodarbinātajai personai ir individuālas tiesības saņemt samaksu, tāpēc pastāvēja nepamatota nesamērība starp piemītošajām tiesībām un iespēju atsaukties uz tām tiesā. Savukārt šajā gadījumā tiesību kolektīvajam raksturam atbilst tiesiskās aizsardzības līdzekļa kolektīvais raksturs.
94.
Ja tomēr, pretēji tam, kas, šķiet, izriet no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, vajadzētu uzskatīt, ka Beļģijas tiesībās ir atzītas individuālas tiesības uz informēšanu un konsultēšanos, piemēram, pamatojoties uz Beļģijas Konstitūcijas 23. pantu (
35
), skatījums radikāli mainītos, un tad jautājums būtu par līdzīgu gadījumu kā nupat minētajā Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumā lietā Philis. Tādā gadījumā, manuprāt, noteikti būtu pretruna ar ECTK 6. pantu, jo tas, ka attiecībā uz individuālām tiesībām ir atzīta tikai kolektīva aizsardzība, ir acīmredzamā pretrunā ECTK 6. pantam. Katrā ziņā valsts tiesai, kas vienīgā ir kompetenta interpretēt valsts tiesības, ir jāpārbauda, vai Beļģijas tiesībās ir atzītas individuālas tiesības uz informēšanu un konsultēšanos vai nav.
95.
Pēdējais specifiskais aspekts, kas jāņem vērā, attiecas uz iespējamo nozīmi, kāda šajā lietā ir Pamattiesību hartas 30. pantam, saskaņā ar kuru “ikvienam darba ņēmējam nepamatotas atlaišanas gadījumā ir tiesības uz aizstāvību, ievērojot Savienības tiesību aktus, kā arī valstu tiesību aktus un praksi.”
96.
Var jautāt, vai šim noteikumam var būt nozīme šajā lietā, it īpaši prasot atzīt tiesības iesniegt individuālu prasību gadījumā, ja darba devējs pārkāpj informēšanas un konsultēšanās procedūras noteikumus. Uzskatu, ka atbildei jābūt noliedzošai.
97.
Šajā sakarā ir jāņem vērā izvēle, kas izdarīta, minētajā pantā apstiprinot, ka aizsardzība ir garantēta ikvienam darba ņēmējam “nepamatotas” atlaišanas gadījumā. Šajā precizējumā ir uzsvērts, ka minētā aizsardzība kā individuālas pamattiesības nav atzīta jebkura veida pārkāpuma gadījumā, kas var būt raksturīgs atlaišanai (
36
). Tas skaidri norāda, ka jābūt smagam pārkāpumam, kāds var notikt, piemēram, attiecībā uz izvēles veikt atlaišanu pamatotību. Direktīvas 98/59 pārkāpumi, savukārt, nešķiet tādi, kas ļautu pamatoties uz Hartas 30. pantu, jo tie, ņemot vērā šīs direktīvas saturu, izraisa formālu/procesuālu nelikumību.
98.
Visbeidzot, nav pietiekama pamata uzskatīt, ka Direktīvu 98/59 kaut kādā ziņā būtu apsteigusi vēlākā Kopienu tiesību attīstība, nedz arī, ka tā, ņemot vērā vispārējos principus, būtu nelikumīga tiktāl, ciktāl tajā ir pieļauta iespēja noteikt tiesības uz informēšanu un konsultēšanos kā kolektīvas tiesības. Bet, transponējot aizsardzības pienākumus, kas paredzēti Direktīvā 98/59, dalībvalstīm saskaņā ar efektīvas tiesas aizsardzības principu ir jāparedz aizsardzība, kura atbilst to materiālo tiesību veidam — individuālajām vai kolektīvajām tiesībām —, ko tās atzīst.
99.
Tādējādi ierosinu Tiesai uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, atzīstot, ka princips par tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību pieļauj tādu tiesību noteikumu, ar kuru kolektīvas atlaišanas gadījumā tiesības uz informēšanu un konsultēšanos ir atzītas kā kolektīvas tiesības, un tādējādi to pārkāpuma gadījumā celt prasību ir ļauts tikai darba ņēmēju pārstāvjiem un nevis darba ņēmējiem individuāli. Tomēr, ja tiesības uz informēšanu un konsultēšanos valsts tiesību sistēmā ir noteiktas kā individuālas tiesības, tad princips par tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, kurā pamatoties uz šīm tiesībām ir atļauts tikai darba ņēmēju pārstāvjiem vai kurā individuālai prasībai ir izvirzīts nosacījums par iepriekšēju apstrīdēšanu no darba ņēmēju pārstāvju puses.
C — Par trešo jautājumu
100.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai strīdā starp privātpersonām valsts tiesa var nepiemērot tādu valsts tiesību noteikumu (šajā gadījumā 1998. gada likuma 67. pantu), kas ir pretrunā Kopienu direktīvai. Tas šajā gadījumā notiek tāpēc, lai varētu piemērot citu valsts tiesību normu, kas ir saderīga ar iepriekš minēto direktīvu (šajā gadījumā 1975. gada Koplīgumu Nr. 24).
101.
Šim jautājumam, protams, var būt nozīme tikai tad, ja Tiesa saskata iespējamo problēmu attiecībā uz Beļģijas tiesību aktu saderīgumu ar Direktīvu 98/59.
102.
Man tomēr šķiet, ka, uzdodot jautājumu saistībā ar iespējamo nepiemērošanu un tātad iespējamo direktīvas tiešo horizontālo iedarbību, tiek nevajadzīgi sarežģīta problēma, ko var atrisināt daudz vienkāršāk.
103.
Kā jau izvērsti norādīju iepriekš, nav šaubu par to, ka valsts tiesības šajā gadījumā var interpretēt divos dažādos veidos. Atbilstoši vienam interpretācijas veidam — kurš ir vienīgais, saistībā ar kuru var būt problēmas attiecībā uz saderīgumu ar Kopienu tiesībām, — ar 1998. gada likumu būtībā ir samazināta aizsardzība, kas atsevišķiem darba ņēmējiem ir atzīta kolektīvas atlaišanas gadījumā. Savukārt atbilstoši otram interpretācijas veidam 1998. gada likums nekādi nav ierobežojis tiesības, kas darba ņēmējiem jau ir atzītas, pamatojoties uz agrākajiem noteikumiem un it īpaši uz Koplīgumu Nr. 24. Šis otrais interpretācijas veids nerada nekādas iespējamās problēmas attiecībā uz saderīgumu ar Kopienu tiesībām.
104.
Tādējādi, tā kā iespējamie iemesli Beļģijas tiesību aktu nesaderīgumam ar Kopienu tiesībām ir saistīti tikai ar vienu no abiem iespējamiem valsts tiesību interpretācijas veidiem, ir acīmredzams — tas, ka Tiesa varētu apstiprināt šo nesaderīgumu, lielākais, var radīt valsts tiesai pienākumu piemērot otro interpretācijas veidu. Citiem vārdiem sakot, jautājums nebūtu par valsts tiesību normas nepiemērošanu, bet vienkārši par valsts tiesību interpretāciju tādā veidā, kas atbilstu Kopienu tiesībām, ievērojot Tiesas pastāvīgo judikatūru šajā jautājumā (
37
).
105.
Vēlos norādīt, ka lietas dalībnieki šajā tiesvedībā, to skaitā attiecīgie darba ņēmēji, faktiski ir piedāvājuši Tiesai risinājumu, kas atbilst šeit ierosinātajam (
38
).
106.
Tāpēc, tā kā uzskatu — kā jau esmu norādījis iepriekš —, ka tāda 1998. gada likuma interpretācija, atbilstoši kurai ar to ir noteikti ierobežojumi un paredzēti nosacījumi visām individuālajām prasībām pret kolektīvo atlaišanu (un nevis tikai prasībām ar mērķi panākt atjaunošanu darbā vai brīdinājuma termiņa apturēšanu), ir pretrunā Kopienu tiesībām, uzskatu, ka iesniedzējtiesai šajā lietā ir jāpiemēro otrs interpretācijas veids, atbilstoši kuram 1998. gada likuma 67. pantā norādītie nosacījumi attiecas tikai uz lūgumiem ar mērķi panākt specifiskos tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas ieviesti ar šo likumu.
107.
Tādējādi, uztverot iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu tādā veidā, kā tas iecerēts, saistībā ar valsts tiesību normas iespējamo nepiemērošanu, uz to nemaz nav jāsniedz atbilde. Taču, ja to pārformulē tādā veidā, lai sniegtu valsts tiesai lietderīgu norādi, ierosinu Tiesai atzīt, ka no diviem iespējamiem valsts tiesību normas — šajā gadījumā 1998. gada 13. februāra Likuma par nodarbinātības atbalstu — interpretācijas veidiem, no kuriem viens ir pretrunā Kopienu tiesībām, iesniedzējtiesai ir jāpiemēro tas interpretācijas veids, kurā nav aspektu, kas nebūtu saderīgi ar šīm Kopienu tiesībām.
VII — Secinājumi
108.
Pamatojoties uz izklāstītajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai uz Cour du Travail de Liège uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Direktīva 98/59 pieļauj tādu valsts tiesību noteikumu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja ir pārkāpta informēšanas un konsultēšanās procedūra, tiesības apstrīdēt kolektīvo atlaišanu ir tikai darba ņēmēju pārstāvjiem vai ar kuru individuālajām tiesībām pārsūdzēt kolektīvo atlaišanu ir izvirzīts nosacījums par apstrīdēšanu no darba ņēmēju pārstāvju puses. Savukārt minētā direktīva aizliedz tādu valsts tiesību noteikumu, ar kuru kolektīvo atlaišanu ir atļauts apstrīdēt vienīgi sakarā ar atsevišķiem specifiskiem pārkāpumiem saistībā ar Direktīvā paredzētajiem pienākumiem un nevis sakarā ar jebkuru pārkāpumu saistībā ar šiem pienākumiem;
princips par tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību pieļauj tādu tiesību noteikumu, saskaņā ar kuru kolektīvas atlaišanas gadījumā tiesības uz informēšanu un konsultēšanos ir atzītas kā kolektīvas tiesības, un tādējādi to pārkāpuma gadījumā celt prasību ir ļauts tikai darba ņēmēju pārstāvjiem un nevis darba ņēmējiem individuāli. Tomēr, ja tiesības uz informēšanu un konsultēšanos valsts tiesību sistēmā ir noteiktas kā individuālas tiesības, tad princips par tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru atsaukties uz šīm tiesībām ir atļauts tikai darba ņēmēju pārstāvjiem vai kurā individuālai prasībai ir izvirzīts nosacījums par iepriekšēju apstrīdēšanu no darba ņēmēju pārstāvju puses;
no diviem iespējamiem valsts tiesību normas — šajā gadījumā 1998. gada 13. februāra Likuma par nodarbinātības atbalstu — interpretācijas veidiem, no kuriem viens ir pretrunā Kopienu tiesībām, iesniedzējtiesai ir jāpiemēro tas interpretācijas veids, kurā nav aspektu, kas nebūtu saderīgi ar Kopienu tiesībām.
(
1
)	Oriģinālvaloda — itāļu.
(
2
)	OV L 255, 16. lpp.
(
3
)	Turklāt vēlos norādīt, ka arī brīdinājuma termiņa apturēšanas un atjaunošanas darbā, kas acīmredzami ir visai galēji pasākumi, mērķis faktiski ir vienīgi turpināt (vai atjaunot) darba tiesiskās attiecības līdz tam brīdim, kad ir ievērotas visas pareizās procedūras attiecībā uz kolektīvo atlaišanu. Sal. ar lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, 22. lpp.
(
4
)	“[C]onstituerait [..] un vertigineux recul des droits et actions que les travailleurs puisent dans la C.C.T. no 24”: Cour du Travail de Liège, 2007. gada 30. aprīļa spriedums, R.G. 32.872/04, 34. lpp.
(
5
)	Skat., piemēram, 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-500/06 Corporación Dermoestética (Krājums, I-5785. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
6
)	Padomes 1975. gada 17. februāra Direktīva 75/129/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (OV L 48, 29. lpp.).
(
7
)	Direktīvas 75/129 preambulas pirmais apsvērums.
(
8
)	Padomes 1992. gada 24. jūnija Direktīva 92/56/EEK, ar ko groza Direktīvu 75/129/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (OV L 245, 3. lpp.).
(
9
)	1985. gada 12. februāra spriedums lietā 284/83 Nielsen & Søn (Recueil, 553. lpp., 10. punkts) un spriedums apvienotajās lietās no C-187/05 līdz C-190/05 Agorastoudis u.c. (Krājums, I-7775. lpp., 35. punkts).
(
10
)	1995. gada 7. decembra spriedums lietā C-449/93 Rockfon (Recueil, I-4291. lpp., 21. punkts).
(
11
)	Sal. arī ar 1982. gada 8. jūnija spriedumu lietā 91/81 Komisija/Itālija (Recueil, 2133. lpp., 11. punkts).
(
12
)	Sal. ar 1994. gada 8. jūnija spriedumu lietā C-383/92 Komisija/Apvienotā Karaliste (Recueil, I-2479. lpp., 25. punkts).
(
13
)	Iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Rockfon un 2007. gada 15. februāra spriedums lietā C-270/05 Athinaïki Chartopoïïa AE (Krājums, I-1499. lpp.).
(
14
)	Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Nielsen & Søn un 2004. gada 12. oktobra spriedums lietā C-55/02 Komisija/Portugāle (Krājums, I-9387. lpp.).
(
15
)	1985. gada 28. marta spriedums lietā 215/83 Komisija/Beļģija (Recueil, 1039. lpp.) un iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Agorastoudis u.c.
(
16
)	2003. gada 16. oktobra spriedums lietā C-32/02 Komisija/Itālija (Recueil, I-12063. lpp.).
(
17
)	1998. gada 17. decembra spriedums lietā C-250/97 Lauge u.c. (Recueil, I-8737. lpp.), un iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Agorastoudis u.c., 29. punkts.
(
18
)	2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C-385/05 Confédération générale du travail u.c. (Krājums, I-611. lpp.).
(
19
)	2005. gada 27. janvāra spriedums lietā C-188/03 Junk (Krājums, I-885. lpp.).
(
20
)	Starp citu, salīdzinot dažādu valodu versijas, nevar saskatīt atšķirības starp tām. Konkrēti, attiecībā uz teikuma pirmo daļu, kas šajā sakarā ir svarīgākā, sal., piemēram., ar franču valodas versiju “les représentants des travailleurs et/ou les travailleurs”, angļu valodas versiju “the workers’ representatives and/or workers”, vācu valodas versiju “Arbeitnehmervertreter [..] und/oder [..] Arbeitnehmer [..]”, holandiešu valodas versiju “de vertegenwoordigers van de werknemers en/of de werknemers”. Izņēmums ir spāņu valodas versija, kurā lietots tikai saiklis “vai”, un kurā paredzēts atzīt tiesības “los representantes de los trabajadores o los trabajadores”. Turklāt uzskatu, ka arī, pamatojoties vienīgi uz spāņu valodas versiju, tam, ka tiesības celt prasību ir atzītas kā darba ņēmējiem individuāli, tā viņu pārstāvjiem, nevajadzētu būt problēmai, sal. ar 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-304/02 Komisija/Francija (Krājums, I-6263. lpp., 83. punkts).
(
21
)	OV C 364, 1. lpp.
(
22
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 11. marta Direktīva 2002/14/EK, ar ko izveido vispārēju sistēmu darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Eiropas Kopienā (OV L 80, 29. lpp.).
(
23
)	Sal. ar šo secinājumu 17. punktu.
(
24
)	Sal. ar šo secinājumu 24. punktu.
(
25
)	Sal. ar šo secinājumu 30. un nākamajiem punktiem.
(
26
)	Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Nielsen & Søn, 8.–10. punkts.
(
27
)	Sal. ar šo secinājumu 19. un nākamajiem punktiem.
(
28
)	Iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 34. un nākamie punkti.
(
29
)	Skat., piemēram, 1986. gada 15. maija spriedumu lietā 222/84 Johnston (Recueil, 1651. lpp., 18. punkts), spriedumu lietā C-432/05 Unibet (Krājums, I-2271. lpp., 37. punkts) un spriedumu lietā C-268/06 Impact (Krājumā vēl nav publicēts, 43. punkts).
(
30
)	Iepriekš 29. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Unibet, 38.–40. punkts.
(
31
)	Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1975. gada 21. februāra spriedums lietā Golder pret Apvienoto Karalisti, A sērija, Nr. 18 (35. punkts).
(
32
)	Sal., piemēram, ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1993. gada 25. novembra spriedumu lietā Zander pret Zviedriju, A sērija, Nr. 279 B (22. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Sal. ar šo secinājumu 62. punktu.
(
34
)	Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1991. gada 27. augusta spriedums lietā Philis pret Grieķiju, A sērija, Nr. 209.
(
35
)	Šajā sakarā atgādināts iesniedzējtiesas spriedumā, kas minēts 4. zemsvītras piezīmē, 19. lpp. Minētajā 23. pantā to pamattiesību vidū, kuras atzītas ikvienam, ir norādītas “tiesības uz informēšanu, konsultēšanos un koplīguma slēgšanu”.
(
36
)	Hartas dažādas valodu versijas apstiprina šo interpretāciju. Sal., piemēram, ar franču valodas versiju — “licenciement injustifié”, angļu valodas versiju — “unjustified dismissal”, vācu valodas versiju — “ungerechtfertigte Entlassung”, spāņu valodas versiju — “despido injustificado”, holandiešu valodas versiju — “kennelijk onredelijk ontslag”, portugāļu valodas versiju — “despedimentos sem justa causa”.
(
37
)	Skat., piem., 2007. gada 11. janvāra spriedumu lietā C-208/05 ITC Innovative Technology Center GmbH (Krājums, I-181. lpp., 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
38
)	Beļģijas Karaliste atbilstoši savai nostājai, saskaņā ar kuru Beļģijas tiesību interpretācija darba ņēmējiem vislabvēlīgākajā veidā ir vienīgā iespējamā, uzskata par nevajadzīgu risināt šo jautājumu, jo nav neviena iemesla pretrunām starp valsts tiesībām un Kopienu tiesībām.