62018CC0254
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS
[GIOVANNI PITRUZZELLA] SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 28. februārī (
1
)
Lieta C‑254/18
Syndicat des cadres de la sécurité intérieure
pret
Premier ministre
,
Ministre de l’Intérieur
,
Ministre de l’Action et des Comptes publics
(Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciāls nolēmums – Sociālā politika – Darba laika organizēšana – Direktīva 2003/88/EK – 6. panta b) punkts un 16. pants – Maksimālais nedēļas darba laiks – Atkāpe – 17. panta 2. un 3. punkts un 19. panta pirmā daļa – Policijas dienestā strādājoši ierēdņi – Bāzes laikposms – Slīdošs vai fiksēts raksturs – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība
1.
Vai “bāzes laikposms”, kuru Direktīvas 2003/88/EK (
2
) izpratnē dalībvalstis var paredzēt, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz “slīdošu” laikposmu, proti, laika posmu, kura sākums mainās laika gaitā, vai arī to var noteikt “fiksētā” veidā, tādā nozīmē, ka minētais laikposms var sākties un beigties noteiktā kalendāra datumā?
2.
Tāds būtībā ir jautājums, uz kuru Tiesai būs jāatbild šajā lietā, kas attiecas uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Conseil d’État [Valsts padome] (Francija) par vairāku Direktīvas 2003/88 noteikumu interpretāciju.
3.
Šis jautājums ir radies tiesvedībā, ko ierosinājusi Syndicat des cadres de la sécurité intérieure [Valsts drošības darbinieku arodbiedrība] (turpmāk tekstā – “SCSI”) – policijas darbinieku arodbiedrība, kas lūdz Conseil d’État atcelt dekrētu, ar kuru grozītas atkāpes no minimālajām garantijām attiecībā uz darba un atpūtas laiku, ko piemēro Francijas policijas darbiniekiem. SCSI apgalvo, ka šis dekrēts ir pretrunā Direktīvas 2003/88 noteikumiem, ciktāl tajā maksimālā vidējā nedēļas darba laika aprēķināšanai ir paredzēts “fiksēts” bāzes laikposms.
4.
Bāzes laikposma izvēlei, pamatojoties uz “slīdošu” vai “fiksētu” pamatu, patiešām ir zināma ietekme uz Direktīvas 2003/88 noteikumos paredzētā maksimālā nedēļas darba laika noteikšanas noteikumiem. Izmantojot “slīdošu” bāzes laikposmu, tiek nodrošināts, ka maksimālais vidējais nedēļas darba laiks tiek ievērots vienmēr, savukārt “fiksēta” laikposma izmantošana ierobežo laikposmu, kas ir jāņem vērā, aprēķinot darba ņēmēja faktiski nostrādātās stundas.
5.
Šajā lietā Tiesa tādējādi tiek aicināta precizēt Direktīvā 2003/88 paredzētā jēdziena “bāzes laikposms” piemērošanas jomu maksimālā nedēļas darba laika aprēķina nolūkos, ņemot vērā direktīvas galveno mērķi, proti, darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
6.
Direktīvas 2003/88 6. pantā “Maksimālais nedēļas darba laiks” ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiek ievērota vajadzība aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību:
[..]
b)
vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniedz 48 stundas”.
7.
Direktīvas 2003/88 16. pants saistībā ar bāzes laikposmiem ir izteikts šādi:
“Dalībvalstis var noteikt:
[..]
b)
bāzes laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus, lai piemērotu 6. pantu (maksimālais darba laiks nedēļā). [..]
[..]”
8.
Šīs direktīvas 17. panta 2. un 3. punktā tostarp ir paredzētas šādas atkāpes:
“2.   Atkāpes no 3., 4. un 5. punkta var pieņemt ar normatīviem vai administratīviem aktiem vai ar koplīgumiem vai līgumiem starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē, ar noteikumu, ka attiecīgiem darba ņēmējiem piešķir līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus vai izņēmuma gadījumos, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus, attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināta pienācīga aizsardzība.
3.   Saskaņā ar šā panta 2. punktu var tikt pieļautas atkāpes no [16. panta]:
[..]
b)
tādu drošības un novērošanas darbību gadījumā, kas pieprasa pastāvīgu klātbūtni, lai aizsargātu īpašumu un personas, jo īpaši [attiecībā uz] bruņot[o] apsardz[i] un uzraugi[em] vai apsardzes firm[ām];
c)
tādu darbību gadījumā, kurās ir vajadzīga nepārtraukta apkalpošana vai ražošana [..]
[..].”
9.
Direktīvas 2003/88 19. pantā “Ierobežojumi atkāpēm no bāzes laikposmiem” ir paredzēti šādi noteikumi:
“Iespēja atkāpties no 16. panta b) apakšpunkta, kas noteikta 17. panta 3. punktā [..], nedrīkst noteikt tādu bāzes laikposmu, kas pārsniedz sešus mēnešus. [..]”
B.
Francijas tiesības
10.
Attiecībā uz darba laiku valsts civildienesta darbiniekiem, tiesnešiem un prokuroriem Francijas tiesiskajā regulējumā “faktiskais nedēļas darba laiks, ieskaitot virsstundas, parasti nevar pārsniegt nedz 48 stundas vienas nedēļas laikā, nedz 44 stundas vidēji jebkurā divpadsmit secīgu nedēļu laikposmā” (Dekrēta Nr. 2000‑815 3. panta I daļa) (
3
). No šī noteikuma tad, ja to pastāvīgi pieprasa pats aplūkoto sabiedrisko pakalpojumu priekšmets, it īpaši cilvēku un īpašuma aizsardzības nodrošināšanai, var atkāpties tikai ar Conseil d’État dekrētu, kas pieņemts pēc atzinuma saņemšanas no konkrētām administratīvajām komitejām un no Conseil supérieur de la fonction publique [Augstākā civildienesta padomes], kas nosaka attiecīgo ierēdņu kategorijām piešķiramo atlīdzību (Dekrēta Nr. 2000‑815 3. panta II daļas a) punkts).
11.
Atkāpes no minimālajām garantijām attiecībā uz darba un atpūtas laiku, ko piemēro valsts policijas darbiniekiem, ir noteiktas ar 2002. gada 23. oktobra Dekrētu Nr. 2002‑1279. Šī dekrēta 1. pants ir grozīts ar 2017. gada 30. janvāra Dekrētu Nr. 2017‑109 (turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 2017‑109”). Šīs tiesību normas redakcijā ar grozījumiem ir noteikts:
“Valsts policijas aktīvajā dienestā esošo ierēdņu darba organizēšanā piemēro atkāpes no minimālajām garantijām, kas ir noteiktas iepriekš minētā 2000. gada 25. augusta dekrēta 3. panta I daļā, ja no pienākumiem, kas ir saistīti ar sabiedrisko mieru un drošību, kriminālpolicijas funkcijām un informācijas ievākšanu un sniegšanu, izriet nepieciešamība piemērot šādu izņēmumu.
Šai atkāpei tomēr ir jāatbilst šādiem nosacījumiem:
1)
nedēļas darba laiks, ko aprēķina attiecībā uz katru septiņu dienu laikposmu, ieskaitot virsstundas, nedrīkst pārsniegt vidēji 48 stundas viena kalendārā gada semestrī;
[..].”
II. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
12.
2017. gada 28. martāSCSI cēla prasību Conseil d’État, lūdzot atcelt Dekrēta Nr. 2017‑109 1. pantu. SCSI tostarp uzskata, ka, maksimālā vidējā nedēļas darba laika aprēķināšanai saglabājot fiksētu bāzes laikposmu, kas izteikts kalendārā gada semestros, nevis nefiksētu sešu mēnešu laikposmu, kas noteikts, balstoties uz slīdošu pamatu, minētajā tiesību normā netiek ievēroti Direktīvas 2003/88 noteikumi.
13.
Iesniedzējtiesa vaicā, vai apvienotie Direktīvas 2003/88 6. un 16. panta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir noteikts slīdoša tipa bāzes laikposms, vai arī tādējādi, ka dalībvalstīm ir atstāta izvēle šo laikposmu paredzēt kā slīdoša vai fiksēta rakstura laikposmu.
14.
Tā arī vaicā – gadījumā, ja būtu iespējams tikai slīdošs bāzes laikposms, – vai minētajam laikposmam būtu jāsaglabā tā slīdošais raksturs tad, ja tas tiktu paplašināts līdz sešiem mēnešiem saskaņā ar Direktīvas 2003/88 17. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto atkāpi.
15.
Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2003/88] 6. un 16. panta normas ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām ir noteikts slīdošā tipa bāzes laikposms vai arī dalībvalstīm ir atstāta izvēle paredzēt šo laikposmu kā slīdoša vai fiksēta rakstura?
2)
Gadījumā, ja šīs normas būtu jāinterpretē tādējādi, ka ar tām ir noteikts slīdošais bāzes laikposms, vai 17. pantā paredzētā iespēja atkāpties no 16. panta b) punkta var attiekties ne tikai uz bāzes laikposma ilgumu, bet arī uz tā slīdošo raksturu?”
III. Juridiskā analīze
A.
Ievada apsvērumi
16.
Iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi šajā lietā attiecas uz jēdzienu “bāzes laikposms”, ko dalībvalstis var paredzēt, piemērojot Direktīvas 2003/88 noteikumus attiecībā uz maksimālo nedēļas darba laiku.
17.
Attiecībā uz maksimālo vidējo nedēļas darba laiku vispirms ir jānorāda, ka Direktīvā 2003/88 ir paredzēti divi regulējumi, proti, parastais regulējums un atkāpi ietverošais regulējums.
18.
Konkrētāk, parastajā regulējumā maksimālais nedēļas darba laiks ir noteikts Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā un 16. panta b) punktā. Tādējādi saskaņā ar pirmo no šiem noteikumiem vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniedz 48 stundas. Saskaņā ar otro noteikumu šī maksimālā vidējā darba laika noteikšanai dalībvalstis var paredzēt bāzes laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus.
19.
Tomēr Direktīvā 2003/88 ir ietverti arī noteikumi, ar kuriem dalībvalstīm ir piešķirtas tiesības atkāpties no parastā regulējuma, ar kuru reglamentēts maksimālais nedēļas darba laiks Tādējādi, saskaņā ar Direktīvas 2003/88 17. panta 3. punkta b) un c) apakšpunktu dalībvalstīm ir tiesības atkāpties no šīs pašas direktīvas 16. panta “tādu drošības un novērošanas darbību gadījumā, kas pieprasa pastāvīgu klātbūtni, lai aizsargātu īpašumu un personas, jo īpaši [attiecībā uz] bruņot[o] apsardz[i] un uzraugi[em] vai apsardzes firm[ām]” un “tādu darbību gadījumā, kurās ir vajadzīga nepārtraukta apkalpošana vai ražošana”. Taču saskaņā ar 19. panta pirmo daļu, izmantojot šīs tiesības, “nedrīkst noteikt tādu bāzes laikposmu, kas pārsniedz sešus mēnešus”.
20.
Tomēr Dekrēts Nr. 2017‑109, kura atcelšana tiek prasīta pamatlietā, attiecas uz atkāpi no parastā regulējuma saistībā ar maksimālo nedēļas darba laiku valsts ierēdņiem, konkrētāk, uz atkāpi, kas piemērojama valsts policijas aktīvajā dienestā esošajiem ierēdņiem. Tādējādi, kā izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem un kā dažādie lietas dalībnieki, kuri sniedza apsvērumus Tiesā, apstiprināja tiesas sēdē, pieņemot šo dekrētu, Francijas Republika izmantoja tai ar Direktīvas 2003/88 17. panta 3. punktu piešķirtās tiesības atkāpties no parastā regulējuma maksimālā nedēļas darba laika jomā.
21.
No tā izriet, ka šajā lietā ir svarīgi iepriekš 19. punktā minētie Direktīvas 2003/88 noteikumi, ar kuriem ir paredzēta iespēja atkāpties no parastā regulējuma maksimālā nedēļas darba laika jomā (
4
).
22.
Turklāt ir jākonstatē, ka Direktīvas 2003/88 noteikumos attiecībā gan uz parasto regulējumu, gan atkāpi ietverošo regulējumu maksimālā nedēļas darba laika jomā minētās direktīvas 16. panta b) punktā un 19. panta pirmajā daļā ir izmantots viens un tas pats “bāzes laikposma” jēdziens.
23.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka termins “bāzes laikposms”, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, ir uzskatāms par vienotu jēdzienu Direktīvā 2003/88 un tam šajā kontekstā ir viena un tā pati nozīme un tas ir jāinterpretē vienādi.
24.
Turklāt, tā kā minētajos Direktīvas 2003/88 noteikumos nav nekādas atsauces uz dalībvalstu tiesībām, šis jēdziens arī ir jāuztver kā Savienības tiesību autonoms jēdziens, kas tās teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi, neatkarīgi no dalībvalstīs izmantotās kvalifikācijas (
5
).
25.
Šajā kontekstā es tomēr uzskatu, ka abi prejudiciālie jautājumi, ko uzdevusi Conseil d’État, liecina par to, ka tie paredz jēdziena “bāzes laikposms” iespējami atšķirīgu interpretāciju atkarībā no tā, vai situācijai ir piemērojams parastais vai atkāpi ietverošais regulējums maksimālā nedēļas darba laika jomā (
6
).
26.
Tomēr, ņemot vērā jēdziena “bāzes laikposms” vienoto raksturu, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, jāuzskata, ka šie abi jautājumi faktiski attiecas uz viena un tā paša jēdziena interpretāciju un tādējādi ir jāizskata kopā.
27.
Domāju, ka šādos apstākļos ir jāuzskata, ka, uzdodot šos abus prejudiciālos jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai attiecīgie Direktīvas 2003/88 noteikumi, kas minēti iepriekš, 18. un 19. punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka gan parastajā regulējumā, gan atkāpi ietverošajā regulējumā maksimālā nedēļas darba laika jomā dalībvalstīm ir jānosaka bāzes laikposms, kas jāizmanto, aprēķinot šo darba laiku, “slīdošā” veidā, vai arī tām ir tiesības to noteikt arī “fiksētā” veidā.
28.
Šajā ziņā lietas dalībnieki, kas piedalījās tiesvedībā Tiesā, būtībā izvirzīja divas nostājas.
29.
Gan Eiropas Komisija, gan Francijas valdība, no vienas puses, gan SCSI, no otras puses, uzskata, ka Direktīvas 2003/88 noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem dalībvalstīm ir atstāta izvēle noteikt bāzes laikposmam, kas izmantojams, lai aprēķinātu nedēļas darba laiku, slīdošu vai fiksētu raksturu.
30.
Tomēr atšķirībā no Komisijas un Francijas valdības SCSI uzskata – ja dalībvalsts izmanto tiesības atkāpties no parastā regulējuma, nosakot sešu mēnešu bāzes laikposmu Direktīvas 2003/88 19. panta izpratnē, var īstenot tikai bāzes laikposmu ar slīdošu raksturu.
31.
Atbildot uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, manuprāt, vispirms ir vērts analizēt Direktīvas 2003/88 sistēmu, kurā iekļaujas “bāzes laikposma” jēdziens, to judikatūras principu gaismā, kurus Tiesa ir attīstījusi šajā jomā. Tad, balstoties uz šo analīzi, būs iespējams veikt šī jēdziena interpretāciju.
B.
Direktīva 2003/88 Tiesas judikatūrā
32.
No pastāvīgas judikatūras izriet, ka Direktīvas 2003/88 mērķis ir paredzēt minimālos nosacījumus, lai nodrošinātu darba ņēmēju dzīves un darba apstākļu uzlabojumus, attiecīgi tuvinot valstu noteikumus attiecībā uz darba laiku (
7
).
33.
Šī saskaņošana darba laika organizācijas jomā Savienības līmenī ir vērsta uz to, lai garantētu labāku darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus, it īpaši diennakts un iknedēļas atpūtu, kā arī atbilstošus pārtraukumus, un paredzot maksimālo nedēļas darba laiku (
8
).
34.
Tādējādi Direktīvas 2003/88 noteikumi, kas minēti iepriekš 18. un 19. punktā, paredz tiesisko regulējumu maksimālā nedēļas darba laika ilguma jomā. Tiesības uz maksimālo darba laika ilgumu turklāt ir skaidri ietvertas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punktā.
35.
Šajā ziņā Tiesas ir norādījusi, ka maksimālo vidējo darba laika ilgumu, kas nepārsniedz 48 stundas, katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, kura ievērošanai saskaņā ar Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktu dalībvalstīm ir jāveic vajadzīgie pasākumi, pamato vajadzība ievērot darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības prasības (
9
).
36.
Tā arī precizēja, ka šis maksimālais darba laika ilgums ir ietverts Direktīvas 2003/88 prasībās un tas ir īpaši nozīmīgs Savienības sociālo tiesību noteikums, kuru kā minimālu normu, kas vajadzīga drošības un veselības aizsardzības nodrošināšanai, ir jābūt tiesībām izmantot katram darba ņēmējam (
10
).
37.
Šādā kontekstā Tiesa arī precizēja, ka Direktīvas 2003/88 minimālās prasības nolūkā nodrošināt darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību uzliek dalībvalstīm skaidrus un precīzus pienākumus sasniegt rezultātu attiecībā uz tiem ar šo direktīvu piešķirto tiesību izmantošanu (
11
). Tas īpaši attiecas uz minētajā direktīvā paredzēto noteikumu, ar kuru attiecībā uz maksimālo vidējo nedēļas darba laiku ir paredzēts 48 stundu ierobežojums, ieskaitot virsstundas (
12
).
38.
Šajā pašā aspektā, balstoties uz to pantu mērķiem, kuros ir paredzētas minētās minimālās prasības, kā arī uz Direktīvas 2003/88 mērķiem un tās īstenoto sistēmu, Tiesa arī uzsvēra nepieciešamību, lai darba ņēmēji efektīvi izmantotu ar minēto direktīvu tiem piešķirtās tiesības (
13
).
39.
Tādējādi Tiesa precizēja, ka ir būtiski, lai pilnībā tiktu nodrošināta tiesību, kas darba ņēmējiem piešķirtas ar Direktīvu 2003/88, lietderīgā iedarbība, kura dalībvalstīm uzliek pienākumu nodrošināt, ka tiek ievērota katra ar šo direktīvu noteiktā minimālā prasība. Šī faktiski ir vienīgā interpretācija, kas atbilst Direktīvas 2003/88 mērķim – garantēt efektīvu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, ļaujot tiem faktiski izmantot ar to tiem piešķirtās tiesības (
14
).
40.
Tomēr, lai gan Direktīvā 2003/88 paredzētās minimālās prasības nosaka dalībvalstīm pienākumus sasniegt rezultātu, lai nodrošinātu tiesību, kas ar to ir piešķirtas darba ņēmējiem, lietderīgo iedarbību, no šīs pašas direktīvas, īpaši tās 15. apsvēruma, tomēr izriet, ka tā arī atstāj dalībvalstīm zināmu elastību tās paredzēto noteikumu piemērošanā (
15
).
41.
Tādējādi no tā izriet, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība attiecībā uz minēto minimālo prasību īstenošanas noteikumiem, tomēr tām joprojām ir pienākums, kā skaidri izriet no šī paša Direktīvas 2003/88 apsvēruma, nodrošināt darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principu ievērošanu (
16
).
C.
Jēdziena “bāzes laikposms” interpretācija, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku
42.
Jēdziens “bāzes laikposms”, kas izmantots Direktīvā 2003/88, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, ir jādefinē, ņemot vērā iepriekšējos punktos aprakstīto ietvaru, un, konkrētāk, jānosaka, vai šīs direktīvas izpratnē dalībvalstīm šis laikposms ir jādefinē kā tāds, kuram ir “slīdošs” raksturs, vai arī tās to var noteikt kā “fiksēta” tipa laikposmu.
43.
Saskaņā ar judikatūru Savienības tiesību autonoms jēdziens, kāds ir “bāzes laikposms”, Savienības teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi, neatkarīgi no dalībvalstīs izmantotās kvalifikācijas, izmantojot objektīvus kritērijus, ņemot vērā noteikumu, kuros tas izmantots, formulējumu, kā arī tiesiskā regulējuma, kurā tas ietilpst, kontekstu un mērķus (
17
). Faktiski tikai ar autonomu interpretāciju var nodrošināt Direktīvas 2003/88 pilnīgu iedarbīgumu, kā arī šī jēdziena vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs (
18
).
44.
Šajā ziņā, pirmkārt, attiecībā uz terminu “bāzes laikposms”, kā arī uz Direktīvas 2003/88 noteikumu, kuros izmantots šis jēdziens, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, formulējumu, jākonstatē, ka tie neļauj noteikt, vai šim laikposmam jābūt ar “slīdošu” vai “fiksētu” raksturu.
45.
Ne pati vārdkopa “bāzes laikposms”, ne Direktīvas 2003/88 formulējums, it īpaši tās 16. panta b) punkta un 19. panta pirmās daļas teksts, nesniedz elementus, kas ļautu noteikt, vai šī laikposma sākumam jābūt fiksētam vai arī tam ir jāslīd laika gaitā. Šajā direktīvā tādējādi nav precizēts, kā šis laikposms būtu jāņem vērā, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku. Šo konstatējumu nemaina šīs vārdkopas un šo noteikumu dažādu valodas versiju analīze.
46.
Tomēr, lai gan direktīvas noklusējums šajā jautājumā neļauj veikt galīgos secinājumus, šis noklusējums tomēr, man šķiet, runā drīzāk par labu tādai interpretācijai, ar kuru dalībvalstīm tiktu piešķirta zināma elastība, tām atstājot izvēles brīvību, vai bāzes laikposms, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, ir jānosaka ar “fiksētu” vai ar “slīdošu” pamatu.
47.
Otrkārt, attiecībā uz kontekstu, kurā iekļaujas “bāzes laikposma” jēdziens, vispirms ir jānorāda, ka Savienības likumdevējs vairākās Direktīvas 2003/88 normās šo jēdzienu ir izmantojis, lai noteiktu laikposmu, kura ietvaros ir jāaprēķina maksimālais vidējais nedēļas darba laiks.
48.
Tā tas ir Direktīvas 2003/88 16. panta b) punkta gadījumā, kurā ir noteikts, ka dalībvalstis var paredzēt bāzes laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus, piemērojot maksimālo nedēļas darba laiku šīs pašas direktīvas 6. panta izpratnē, kā arī tās 19. panta pirmās daļas gadījumā, kurā ir noteikts, ka iespējas atkāpties no 16. panta b) punkta, kas noteikta 17. panta 3. punktā, rezultātā nedrīkst tikt noteikts tāds bāzes laikposms, kas pārsniedz sešus mēnešus.
49.
Direktīvā 2003/88 jēdziens “bāzes laikposms” tiek skaidri izmantots maksimālā nedēļas darba laika aprēķināšanai, tostarp 17. panta 5. punktā saistībā ar atkāpēm attiecībā uz ārstiem mācībās, 20. panta 2. punktā attiecībā uz darba ņēmējiem, kuri galvenokārt veic darbu ārzonā, 21. panta 1. punkta otrajā daļā attiecībā uz darba ņēmējiem uz jūras zvejas kuģa, kas peld ar dalībvalsts karogu, un 22. panta 1. punkta a) un e) apakšpunktā attiecībā uz tiesībām, kas piešķirtas dalībvalstij, ievērojot stingrus nosacījumus, nepiemērot Direktīvas 2003/88 6. pantu. Tomēr šie noteikumi nesniedz nekādas precīzas norādes attiecībā uz jēdziena “bāzes laikposms”“slīdošo” vai “fiksēto” raksturu.
50.
Raugoties no kontekstuālā viedokļa, arī jānorāda, ka Direktīvā 2003/88 jēdziens “bāzes laikposms” ir izmantots arī dažādiem maksimālā vidējā nedēļas darba laika aprēķināšanas nolūkiem. Tādējādi, pirmkārt, šīs direktīvas 16. panta a) punktā ir noteikts bāzes laikposms, ko dalībvalstis var paredzēt, lai piemērotu šīs pašas direktīvas 5. pantu attiecībā uz minimālo atpūtas laiku nedēļā, un, otrkārt, šīs pašas direktīvas 16. panta c) punktā šis pats jēdziens ir izmantots, lai piemērotu šīs direktīvas 8. pantu attiecībā uz nakts darba ilgumu.
51.
Konkrētāk, attiecībā uz “bāzes laikposma” jēdzienu saistībā ar minimālā atpūtas laika nedēļā aprēķināšanu Direktīvas 2003/88 5. panta un 16. panta a) punkta nozīmē jānorāda, ka Tiesas 2017. gada 9. novembra spriedumā Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844), īpaši tā 43. punktā, Tiesa nosprieda, ka “bāzes laikposmu šajā kontekstā var definēt kā noteiktu laikposmu, kurā ir piešķirams zināms skaits secīgu atpūtas stundu neatkarīgi no brīža, kurā ir piešķirtas šīs atpūtas stundas” (
19
).
52.
Pamatojoties uz šo Tiesas izmantoto definīciju, kas tomēr attiecas uz minimālo atpūtas laika nedēļā laikposmu Direktīvas 2003/88 5. panta izpratnē, Francijas Republika norāda, ka šīs direktīvas 16. panta b) punktā norādītais bāzes laikposms, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, pēc analoģijas būtu jānosaka kā noteikts laikposms.
53.
Šajā ziņā tomēr ir jānorāda, ka jautājums, kas tika apspriests Tiesā lietā Maio Marques da Rosa, atšķīrās no šajā lietā uzdotā jautājuma. Minētajā lietā Tiesa tika lūgta noteikt, vai minimālais nepārtrauktais 24 stundu atpūtas laiks nedēļā, uz kuru darba ņēmējam ir tiesības Direktīvas 2003/88 5. panta pirmās daļas izpratnē, ir vai nav jāpiešķir, vēlākais, dienā, kas seko sešu secīgu darba dienu laikposmam.
54.
Šādā saistībā Tiesa noteica, ka 5. pantā paredzētais septiņu dienu laikposms var tikt uzskatīts par “bāzes laikposmu”, un, kā izriet no šo secinājumu 51. punkta, šiem mērķiem definēja “bāzes laikposma” jēdzienu, izmantojot terminu “fiksēts laikposms”.
55.
Es tomēr uzskatu, ka, izmantojot terminu “fiksēts” šajā definīcijā, Tiesa nav vēlējusies nolemt, ka jēdziens “bāzes laikposms” būtu jāinterpretē tādējādi, ka šī laikposma sākumam noteikti ir jābūt fiksētam, tas ir, ka tam ir jāatbilst noteiktam datumam. Šis jautājums turklāt nebija Tiesā izskatāmās lietas priekšmets. Izmantojot terminu “fiksēts”, Tiesa, gluži pretēji, manuprāt, vēlējās pateikt, ka bāzes laikposms ir fiksēts laikposms tādā nozīmē, ka tam ir noteikts ilgums, šajā gadījumā saskaņā ar Direktīvas 2003/88 5. panta noteikumiem – septiņas dienas. Turklāt man jāpiebilst, ka minētā sprieduma Maio Marques da Rosa 43. punktā Tiesa ir skaidri ierobežojusi jēdziena definīciju “šajā kontekstā”, proti, kontekstā ar noteikumu par atpūtas laiku nedēļā.
56.
Šādos apstākļos, pretēji Francijas Republikas norādītajam, manuprāt, tādējādi nav iespējams veikt galīgus secinājumus par “bāzes laikposma” jēdziena definīciju, ko Tiesa izmantojusi sprieduma Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844) 43. punktā attiecībā uz minimālo atpūtas laiku nedēļā, saistībā ar jautājumu, vai bāzes laikposmam, ko dalībvalstis saskaņā ar Direktīvas 2003/88 noteikumiem var izmantot, aprēķinot maksimālo nedēļas darba laiku, ir jābūt ar “fiksētu” vai “slīdošu” raksturu.
57.
Turpretī ir iespējams iedvesmoties no Tiesas izmantotās definīcijas minētajā spriedumā Maio Marques da Rosa, lai noteiktu bāzes laikposmu maksimālā nedēļas darba laika jomā kā fiksētu laikposmu, kura ietvaros vidējais nedēļas darba laiks nevar pārsniegt noteiktu stundu skaitu.
58.
No iepriekš minētā izriet, ka arī kontekstuālā analīze neļauj izšķiroši noteikt, vai “bāzes laikposma” jēdziens, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, ir jāsaprot kā tāds, kas dalībvalstīm nosaka pienākumu to definēt “slīdošā” veidā, vai arī, gluži pretēji, dalībvalstīm ir arī brīvība to definēt “fiksētā” veidā.
59.
Treškārt, attiecībā uz Direktīvas 2003/88 mērķi, kā es atgādināju iepriekš 32. un 33. punktā, tās mērķis ir efektīvi aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību.
60.
Šī būtiskā Direktīvas 2003/88 mērķa galveno lomu tiesiskajā regulējumā saistībā ar maksimālo nedēļas darba laiku apstiprina gan Direktīvas 2003/88 6. pantā skaidri noteiktais, ka dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus attiecībā uz maksimālo nedēļas darba laiku, “lai nodrošinātu to, ka tiek ievērota vajadzība aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību” (
20
), gan raksturojums, ko Tiesa vairākkārt ir piemērojusi Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta noteikumiem kā tādiem, kuru pilnīga efektivitāte ir jāievēro dalībvalstīm, kurām ir jānovērš jebkāda maksimālā nedēļas darba laika ilguma, kas noteikts Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā, pārsniegšana (
21
).
61.
Tādējādi aplūkotais “bāzes laikposma” jēdziens ir jāinterpretē šī būtiskā Direktīvas 2003/88 mērķa un pienākuma nodrošināt pilnīgu Direktīvas 2003/88 noteikumu efektivitāti attiecībā uz maksimālo nedēļas darba laiku, kas tā izpildei noteikts dalībvalstīm, gaismā.
62.
Šajā ziņā jānorāda, kā to pamatoti uzsver Komisija, ka tāda maksimālā nedēļas darba laika aprēķināšanas metode, kurā ir izmantots bāzes laikposms ar slīdošu pamatu, optimāli atbilst būtiskajam Direktīvas 2003/88 mērķim aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību.
63.
Pirmkārt, piemērojot šādu aprēķināšanas metodi, bāzes laikposma sākums nav noteikts, bet gan tas mainās laika gaitā, tādējādi šādā gadījumā maksimālā vidējā nedēļas darba laika ievērošana ir nodrošināta neatkarīgi no tā, kas ir izvēlēts kā laikposma sākums. Citiem vārdiem sakot, šāda metode nodrošina to, ka ikvienā brīdī tiek nodrošināts maksimālais vidējais nedēļas darba laika ilgums.
64.
Otrkārt, šādas metodes izvēle ļauj izvairīties no tā, ka darba ņēmējs tiek pakļauts intensīviem darba laikposmiem divos secīgos bāzes laikposmos un tādējādi novērš risku, ka darba ņēmējs ilgā laikposmā vidēji pārsniedz 48 darba stundu nedēļā ierobežojumu, kā arī risku, ka rodas situācijas, kurās, neraugoties uz formālu maksimālā darba laika ievērošanu, tiek apdraudēta darba ņēmēja drošība un veselība (
22
).
65.
Turpretī jautājums nav tik skaidrs attiecībā uz tādas maksimālā vidējā nedēļas darba laika aprēķināšanas metodes izmantošanu, kurā ir izmantots “fiksēts” bāzes laikposms, kura sākums tādējādi atbilst noteiktam datumam. Lai izvērtētu šādas metodes izmantošanas atbilstību Direktīvai 2003/88, es uzskatu, ka jāsāk ar diviem apsvērumiem.
66.
Pirmkārt, kā es norādīju iepriekš 40. un 41. punktā, ar Direktīvu 2003/88 dalībvalstīm tiek atzīta zināma elastība, īstenojot tās noteikumus, tādējādi tām ir zināma rīcības brīvība attiecībā uz šīs īstenošanas noteikumiem. Šāda elastība ļauj dalībvalstīm valsts tiesību normās, ar kurām transponēta minētā direktīva, ņemt vērā prasības saistībā ar vispārēja rakstura interešu aizsardzību, piemēram, sabiedriskās kārtības aizsardzību, vai īpašu darbību, kam ir nepieciešama zināma elastība darba laika organizēšanā, specifiskumu. Turklāt tieši šādā aspektā Direktīvas 2003/88 5. nodaļā ir paredzēta atkāpju un izņēmumu attiecībā uz noteiktām minētās direktīvas normām piemērošana.
67.
Protams, kā skaidri izriet no Direktīvas 2003/88 15. apsvēruma, šāda elastība ir absolūti ierobežota ar prasību ievērot Direktīvas 2003/88 primāro mērķi un tātad tā nevar izraisīt situācijas, kurās tiek pārkāptas minētajā direktīvā nodrošinātās darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības prasības.
68.
Otrkārt, izvēloties maksimālā vidējā nedēļas darba laika aprēķināšanas metodi, kurā tiek izmantots “fiksēts” bāzes laikposms, šīs prasības netiek automātiski pārkāptas. “Fiksēta” vai “slīdoša” bāzes laikposma, kas jāizmanto, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, izvēle ir tikai viens no daudziem elementiem – kā, piemēram, maksimālais nedēļas darba stundu skaits vai bāzes laikposma ilgums –, kas ir jāņem vērā valsts tiesību normās saistībā ar darba laika organizēšanu. Tādējādi ar tādu darba laika organizēšanas sistēmu, kurā ir izmantots bāzes laikposms, kas tiek aprēķināts, balstoties uz slīdošu pamatu, ne vienmēr vairāk aizsargā darba ņēmēju kā sistēma, kurā tiek izmantots bāzes laikposms, kas aprēķināts, balstoties uz noteiktu pamatu, kā to pierāda vairāki piemēri, kas iesniegti tiesvedības laikā Tiesā (
23
).
69.
Protams, ja dalībvalsts izvēlas tādu darba laika organizēšanas sistēmu, kurā tiek izmantots “fiksēts” bāzes laikposms, īpaši, ja tas ir ilgtermiņa un tiek piemērots atkāpi ietverošajā regulējumā, pastāv risks, ka rodas tādas situācijas kā tā, uz kuru hipotētiski tika norādīts tiesas sēdē (
24
), kad netiek nodrošināta darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības prasību ievērošana. Tomēr, kā izriet no šo secinājumu 35.–39. un 60. punkta, dalībvalstij ir pienākums nodrošināt, lai šāda veida situācijas nerastos. Tai faktiski ir pienākums rezultātā nodrošināt Direktīvas 2003/88 noteikuma, ar kuru tiek paredzēts 48 stundu ierobežojums vidējam nedēļas darba laikam, kā arī tiesību, ko šis noteikums rada darba ņēmējiem, pilnīgu efektivitāti.
70.
Manuprāt, no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ja maksimālā nedēļas darba laika aprēķināšanas metode, izmantojot bāzes laikposmu ar slīdošu pamatu, optimālā veidā nodrošina drošības un veselības prasību ievērošanu un tādējādi ir uzskatāma par prioritāro izvēli, transponējot attiecīgos Direktīvas 2003/88 noteikumus valsts tiesībās, it īpaši atkāpi ietverošajā regulējumā, piemērojot šīs direktīvas 17. pantu, tas tomēr nenozīmē, ka dalībvalstu rīcībā esošās rīcības brīvības ietvaros tās nevar paredzēt “fiksētu” bāzes laikposmu ar nosacījumu, ka tiek nodrošināta darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības prasību ievērošana.
71.
Šādā situācijā, manuprāt, šo prasību ievērošana ietver divas prasības.
72.
Pirmkārt, izvēloties paredzēt tādu maksimālā nedēļas darba laika aprēķināšanas metodi, kurā tiek izmantots bāzes laikposms ar noteiktu pamatu, ir īpaši svarīgi, lai dalībvalsts nodrošinātu darba organizācijas, kontroles un garantijas preventīva rakstura efektīvu instrumentu esamību un īstenošanu, kas ļautu novērst tādu situāciju rašanos, kurās darba laika organizācijas dēļ tiek pārkāptas minētās darba ņēmēju drošības un veselības prasības. Dalībvalstij ir jāizvēlas preventīvi mehānismi, kurus tā uzskata par piemērotiem šim mērķim. Šiem instrumentiem tomēr ir jānodrošina Direktīvas 2003/88 un Pamattiesību hartas 31. panta 2. punktā darba ņēmējiem paredzēto tiesību uz maksimālo vidējo darba laiku lietderīgā iedarbība.
73.
Otrkārt, dalībvalstij ir arī jāpārliecinās par to, ka gadījumā, ja izrādās, ka šie preventīvie mehānismi nav efektīvi un, neraugoties uz to esamību, tomēr rodas situācija, kurā tiek pārkāptas darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības prasības, darba ņēmēja rīcībā ex post ir efektīvas tiesību aizsardzības iespējas gan uzņēmuma un administratīvajā ietvarā, gan tiesā, kuras izmantojot, tas var panākt tūlītēju tādas iespējamas situācijas pārtraukšanu, ar kuru tiek pārkāptas minētās prasības.
74.
Īsumā – ja dalībvalsts izvēlas valsts tiesiskajā regulējumā paredzēt tādu maksimālā nedēļas darba laika aprēķināšanas metodi, kurā tiek izmantots bāzes laikposms ar fiksētu pamatu, it īpaši situācijās, kad šis laikposms ir garš un attiecas uz atkāpi ietverošu regulējumu, tai ir jānodrošina, ka pastāv organizatoriski, procesuāli un tiesas mehānismi un tie ir piemēroti tam, lai konkrēti tiktu nodrošināta darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības prasību efektīva ievērošana darba laika organizēšanā, un ka nerodas situācijas, kurās tiek pārkāptas šīs prasības darba laika organizēšanā vai arī, ja tādas tomēr rodas, tās tiek nekavējoties novērstas.
75.
Galu galā valsts tiesai konkrētā gadījumā, kas tai ir jāizskata, ir jāizvērtē, vai tad, ja dalībvalsts ir izvēlējusies izmantot bāzes laikposmu ar fiksētu pamatu, pastāv vai nepastāv šādi efektīvi mehānismi un vai ir ievērota iepriekš minētā dubultā prasība tādējādi, ka tajā apstrīdēto valsts tiesību aktu var uzskatīt par saderīgu ar Savienības tiesībām, konkrētāk, ar Direktīvu 2003/88.
D.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
76.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un manis piedāvāto “bāzes laikposma” jēdziena interpretāciju, aprēķinot maksimālo vidējo nedēļas darba laiku, kas izmantots Direktīvā 2003/88, es uzskatu, ka uz iesniedzējtiesas uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild tādējādi, ka saistībā ar elastību, ko šī direktīva tām piešķir, dalībvalstīm ir iespēja izmantot tādu maksimālā vidējā nedēļas darba laika aprēķināšanas metodi, kurā tiek izmantots bāzes laikposms ar “slīdošu” vai “fiksētu” pamatu.
77.
Tomēr gadījumā, ja dalībvalstij būtu jāizlemj izmantot bāzes laikposmu ar fiksētu pamatu, tai ir jānodrošina, ka pastāv organizatoriski, procesuāli un tiesas mehānismi, kas ir piemēroti tam, lai konkrēti tiktu nodrošināta darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības prasību efektīva ievērošana darba laika organizēšanā, un ka nerodas situācijas, kurās tiek pārkāptas šīs prasības darba laika organizēšanā vai arī, ja tādas tomēr rodas, tās tiek nekavējoties novērstas.
78.
Tas, vai valsts tiesiskais regulējums atbilst šīm prasībām, ir jānosaka iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesības.
79.
Tomēr novērtējumā, kas tai ir jāveic, minētā tiesa var ņemt vērā Tiesas sniegtās interpretācijas norādes. Šajā aspektā, lai sniegtu iesniedzējtiesai vislietderīgāko atbildi tai nodotās lietas izskatīšanā, var būt būtiski daži turpmāk minētie apsvērumi.
80.
Pamatojoties uz informāciju, kas iesniegta Tiesas rakstveida un mutvārdu procesā, var apšaubīt, ka šajā gadījumā ir nodrošināta dubultā prasība par darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības prasību ievērošanu. Tādējādi, pirmkārt, nešķiet, ka pastāvētu preventīva efektīva kontroles sistēma, kas varētu nodrošināt to, ka atkāpi ietverošajā regulējumā, kāds ir tiesību aktā, kas apstrīdēts valsts tiesā, nerodas tādas situācijas, kurās nevar nodrošināt attiecīgo darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības prasību ievērošanu. Tika norādīts, ka pretēji tam, kā tas ir privātajā sektorā, nav neatkarīgas iestādes, kas varētu nekavējoties iejaukties un piespiest darba devēju pārtraukt situācijas, kurās tiek pārkāptas minētās prasības, un ka būtībā ir neiespējami šādas situācijas pārtraukt.
81.
Otrkārt, tika norādīts, ka nav efektīvas arī ex post administratīvās un tiesu aizsardzības līdzekļu sistēmas situāciju, kurās tiek pārkāptas minētās prasības, pārtraukšanai. Faktiski varētu rasties priekšstats, ka uz pārsūdzībām hierarhiskā ceļā parasti netiek sniegtas atbildes, ka pagaidu noregulējums ir pakļauts ļoti stingrām prasībām un tādējādi tiek noteikts reti un ka prasības administratīvajās tiesās tiek izskatītas termiņā no viena līdz četriem gadiem, tādējādi vienīgā aizsardzības forma, kāda darba ņēmējiem faktiski pastāv, būtībā ir iespējama ex post zaudējumu atlīdzība.
82.
Protams, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai ir ieviesti piemēroti organizatoriski, procesuāli un tiesas mehānismi, kas ir piemēroti tam, lai konkrēti tiktu nodrošināta darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības prasību efektīva ievērošana. Tomēr, ja šādu garantiju nav, tāda bāzes laikposma paredzēšana ar fiksētu pamatu, kāds ir aplūkotajā valsts tiesību aktā, šķiet, nav saderīga ar Savienības tiesībām.
IV. Secinājumi
83.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Conseil d’État (Francija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 6. panta b) punkts, 16. panta b) punkts, 17. panta 3. punkts un 19. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir iespēja izvēlēties maksimālā vidējā nedēļas darba laika aprēķināšanas metodi, kurā tiek izmantots bāzes periods ar slīdošu vai fiksētu pamatu. Tomēr gadījumā, ja dalībvalsts izlemj izmantot bāzes laikposmu ar fiksētu pamatu, tai ir jānodrošina, ka pastāv organizatoriski, procesuāli un tiesas mehānismi, kas ir piemēroti tam, lai konkrēti tiktu nodrošināta darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības prasību efektīva ievērošana darba laika organizēšanā, un ka nerodas situācijas, kurās tiek pārkāptas šīs prasības darba laika organizēšanā vai arī, ja tādas tomēr rodas, tās tiek nekavējoties novērstas. Tas, vai valsts tiesiskais regulējums atbilst šīm prasībām, ir jānosaka iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesības.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.).
(
3
)	Décret du 25 août 2000, relatif à l’aménagement et à la réduction du temps de travail dans la fonction publique de l’État et dans la magistrature [2000. gada 25. augusta Dekrēts par darba laika valsts civildienesta darbiniekiem, tiesnešiem un prokuroriem noteikšanu un samazināšanu (turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 2000‑815”).].
(
4
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 9. novembris, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, 35. un 36. punkts).
(
5
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 9. novembris, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
6
)	Otrajā prejudiciālajā jautājumā tiek pieļauta iespējamība, ka “bāzes laikposma” jēdzienam, ja tas ir izmantots atkāpi ietverošajā regulējumā, var būt fiksēts raksturs tad, ja jēdzienam, kurš izmantots parastajā regulējumā, ir jābūt slīdošam raksturam.
(
7
)	It īpaši skat. spriedumus, 2010. gada 14. oktobris, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, 32. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2015. gada 10. septembris, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
8
)	Turpat.
(
9
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 14. oktobris, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, 33. punkts).
(
10
)	It īpaši skat. spriedumus, 2010. gada 14. oktobris, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, 33. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2015. gada 23. decembris, Komisija/Grieķija (C‑180/14, nav publicēts, EU:C:2015:840, 34. punkts). Par dalībvalstu pienākumu nodrošināt Direktīvas 2003/88 lietderīgo iedarbību skat. apsvērumus manu 2019. gada 31. janvāra secinājumu lietā CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:87 un minētā judikatūra) 45.–54. punktā.
(
11
)	Šajā nozīmē skat. 2006. gada 7. septembra spriedumu Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑484/04, EU:C:2006:526, 37. punkts) attiecībā uz Padomes Direktīvu 93/104/EK (1993. gada 23. novembris) par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (OV 1993, L 307, 18. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvu 2000/34/EK (OV 2000, L 195, 41. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 93/104”), kuras attiecīgie noteikumi ir rediģēti pēc būtības identiski Direktīvas 2003/88 noteikumiem. Mans izcēlums.
(
12
)	Šajā nozīmē attiecībā uz Direktīvu 93/104 skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu Pfeiffer u.c. (no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 104. punkts).
(
13
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 7. septembris, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑484/04, EU:C:2006:526, 39. punkts); mans izcēlums.
(
14
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 7. septembris, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑484/04, EU:C:2006:526, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
15
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 9. novembris, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, 46. punkts).
(
16
)	Attiecībā uz rīcības brīvību, kas dalībvalstīm piešķirta ar Direktīvu 2003/88, skat. arī manu secinājumu lietā CCOO, minēti iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 86. un turpmākos punktus.
(
17
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 9. novembris, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2011. gada 4. marts, Grigore (C‑258/10, nav publicēts, EU:C:2011:122, 44. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī attiecībā uz Direktīvu 93/104, spriedumu, 2005. gada 1. decembris, Dellas u.c. (C‑14/04, EU:C:2005:728, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Mans izcēlums.
(
20
)	Šajā ziņā man jānorāda, ka, pat ja Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punktā dalībvalstīm ir atzītas tiesības nepiemērot 6. pantu, tām tomēr ir skaidri jāievēro “vispārējie darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principi”. Skat. arī spriedumu, 2010. gada 14. oktobris, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, 34. punktsin fine).
(
21
)	Skat. spriedumus, 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c. (no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 118. punkts), un 2010. gada 14. oktobris, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, 51. punkts). Tādējādi, ņemot vērā šī pamatmērķa sasniegšanu, Tiesa nosprieda, ka dalībvalstis nevar vienpusēji noteikt minētās tiesību normas piemērošanas jomu, pakļaujot jebkāda veida noteikumiem vai ierobežojumiem darba ņēmēju tiesības uz to, lai vidējais nedēļas darba laika ilgums nepārsniegtu 48 stundas (turpat attiecīgi 99. un 52. punkts), un atzina, ka Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā ir tieši piešķirtas tiesības, kuru lietderīgā iedarbība ir pilnībā jānodrošina valsts tiesību sistēmā (spriedums, 2010. gada 14. oktobris, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, 64. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī šo secinājumu 35.–39. punktu un tajos minēto judikatūru.
(
22
)	Skat. tālāk 24. zemsvītras piezīmē minēto piemēru.
(
23
)	Šajā saistībā Komisija savos apsvērumos pamatoti norāda, ka, piemēram, darba ņēmējs, kurš ir pakļauts valsts tiesību noteikumam, ar kuru ir noteikts ievērojami zemāks maksimālais nedēļas darba laiks par Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā noteikto 48 stundu ierobežojumu, kas ir jāaprēķina, pamatojoties uz fiksētu trīs nedēļu bāzes laikposmu, ir labāk aizsargāts nekā darba ņēmējs, kurš ir pakļauts iknedēļas 48 stundu ierobežojumam, kas ir aprēķināts, balstoties uz slīdošu sešu mēnešu bāzes laikposmu.
(
24
)	Tiesas sēdes laikā starp lietas dalībniekiem, kas piedalījās Tiesas mutvārdu daļā, izraisījās debates par hipotētiskas situācijas piemēru, kurā noteiktā sešu mēnešu kalendārā laikposmā (no 1. janvāra līdz 30. jūnijam) pirmos trīs mēnešus darba ņēmējs strādātu 36 stundas nedēļā un pēdējos trīs mēnešus –60 stundas nedēļā, kas veido vidēji 48 stundas nedēļā sešu mēnešu garumā, un kurā nākamajā fiksētajā kalendārajā laikposmā (no 1. jūlija līdz 31. decembrim) darba ņēmējs pirmos trīs mēnešus strādātu 60 stundas nedēļā un pēdējos trīs mēnešus –36 stundas nedēļā (arīdzan vidēji 48 stundas nedēļā sešu mēnešu garumā). Šādā gadījumā katrā no šiem abiem secīgajiem fiksētajā kalendārajiem laikposmiem vidējais nedēļas darba laiks patiešām būtu 48 stundas nedēļā. Tomēr, ja turpretī tiek ņemtas vērā nostrādātās stundas no 1. aprīļa līdz 30. septembrim, tiktu pamanīts, ka darba ņēmējs būtu nostrādājis 60 stundas nedēļā sešu mēnešu garumā. Visi lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka šādas situācijas rezultātā tiktu pārkāptas hipotētiski skarto darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības prasības.