62015CC0351
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NILS WAHL
föredraget den 21 juli 2016 (
1
)
Mål C‑351/15 P
Europeiska kommissionen
mot
Total SA,
Elf Aquitaine SA
”Överklagande — Konkurrens — Konkurrensbegränsande samverkan — Marknaden för metakrylater — Böter — Moderbolagen och deras dotterbolag befanns vara solidariskt ansvariga för dotterbolagets rättsstridiga handlande — Dotterbolaget betalade omedelbart hela bötesbeloppet — Dotterbolagets böter sattes ned till följd av en dom meddelad av Europeiska unionens tribunal — Skrivelser från Europeiska kommissionens räkenskapsförare där moderbolagen anmodades att betala det belopp som kommissionen hade återbetalat till dotterbolaget jämte dröjsmålsränta — Talan om upphävande — Rättsakter mot vilka talan kan väckas — Effektivt domstolsskydd”
1.
Genom det aktuella överklagandet har Europeiska kommissionen yrkat upphävande av den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 29 april 2015 i målet Total och Elf Aquitaine/kommissionen, (
2
) genom vilken tribunalen delvis ogiltigförklarade Europeiska kommissionens skrivelser (
3
) om att Total SA och Elf Aquitaine SA (nedan kallade motparterna) skulle betala böter och dröjsmålsränta till följd av kommissionens beslut K(2006) 2098 slutlig av den 31 maj 2006 (
4
).
2.
Vad domstolen ska pröva i det aktuella målet är bland annat huruvida – och i så fall i vilken utsträckning – det är möjligt att väcka talan mot skrivelser från kommissionens räkenskapsförare där denne anmodar moderbolag att jämte dröjsmålsränta betala böter för överträdelse av konkurrensreglerna som dessa bolag tillsammans med sitt dotterbolag har ålagts att betala solidariskt, efter det att dotterbolaget – som ursprungligen betalade de aktuella böterna – har fått bötesbeloppet nedsatt och böterna delvis återbetalda till sig. Närmare bestämt är frågan huruvida dessa skrivelser var till förfång för de aktuella företagen i så måtto att de förändrade dessas rättsliga ställning i förhållande till kommissionens ursprungliga beslut; skrivelserna förefaller nämligen innebära att företagen åläggs en ytterligare börda jämfört med vad som var fallet i det beslutet. Domstolen ska således, mot bakgrund av principen om ett effektivt domstolsskydd, klargöra fördelningen av de befogenheter som har tilldelats unionsdomstolen respektive de nationella domstolarna när det gäller kontroll av åtgärder för att kräva in böter.
I – Bakgrund
3.
Tribunalen lämnade i punkterna 2–28 i den överklagade domen följande redogörelse för bakgrunden till tvisten:
”2
Genom [beslutet i ärendet metakrylater] ålade Europeiska gemenskapernas kommission Arkema SA och dess dotterbolag Altuglas International SA och Altumax Europe SAS (nedan gemensamt kallade Arkema) att solidariskt betala böter på 219131250 euro för att ha deltagit i en kartell (nedan kallade de ursprungliga böterna).
3
[Motparterna], vilka var moderbolag till Arkema under den överträdelseperiod som fastslogs i beslutet i ärendet metakrylater, hölls solidariskt ansvariga för att betala de ursprungliga böterna till ett belopp på 181350000 euro respektive 140400000 euro.
4
Den 7 september 2006 betalade Arkema de ursprungliga böterna i sin helhet. Arkema väckte i detta sammanhang, precis som [motparterna] gjorde parallellt och självständigt, talan mot beslutet i ärendet metakrylater (nedan kallat domstolsförfarandet avseende metakrylater).
Domstolsförfarandet avseende metakrylater vid tribunalen
5
[Motparterna] och Arkema väckte den 4 respektive den 10 augusti 2006 talan om ogiltigförklaring av beslutet i ärendet metakrylater.
6
I mål T‑206/06 yrkade [motparterna] i första hand att beslutet i ärendet metakrylater skulle ogiltigförklaras.
7
I det målet yrkade [motparterna] i andra hand även att de ursprungliga böter som Arkema och [motparterna] solidariskt hade ålagts att betala skulle sättas ned.
8
Den 24 juli 2008 skickade kommissionen en skrivelse till Arkema och bad bolaget att bekräfta att dess betalning av den 7 september 2006 hade gjorts 'på samtliga gäldenärers vägnar, vilka är gemensamt och solidariskt ansvariga’. Samtidigt angav kommissionen dels att 'om en sådan bekräftelse inte lämna[de]s och för det fall beslutet [i ärendet metakrylater skulle] ogiltigförklaras såvitt avser det företag på vars vägnar betalningen skett’, skulle kommissionen 'återbetala ett belopp på 219131250 euro jämte ränta’, dels att 'om hela eller delar av bötesbeloppet fastställ[de]s av domstolen gentemot någon av de [övriga] solidariskt ansvariga gäldenärerna’, skulle kommissionen 'kräva denna gäldenär på hela det återstående beloppet jämte dröjsmålsränta på 6,09 procent’.
9
Genom skrivelse av den 25 september 2008 informerade Arkema kommissionen om att det hade betalat beloppet på 219131250 euro 'i sin egenskap av solidariskt ansvarig medgäldenär och att kommissionen, sedan denna betalning, ha[de] fått sina anspråk gentemot både Arkema och samtliga solidariskt ansvariga medgäldenärer tillgodosedda fullt ut’. I det avseendet uppgav Arkema att det 'tyvärr inte k[unde] tillåta att kommissionen beh[öll] något som helst belopp för det fall dess talan vid gemenskapsdomstolen [skulle] vinn[a] framgång’.
10
Den 24 november 2008 skickade kommissionen en skrivelse till [motparterna] för att bland annat informera dem om Arkemas skrivelse av den 25 september 2008 och om den omständigheten att Arkema hade vägrat att fylla i det tillkännagivande om gemensam betalning som kommissionen hade lagt fram.
11
[Motparternas] talan ogillades genom dom av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250) ….
12
Den talan som Arkema separat hade väckt mot beslutet i ärendet metakrylater bifölls däremot delvis genom dom av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06 …
EU:T:2011:251) …. Det delvisa bifallet bestod i att de böter som Arkema hade ålagts sattes ned till 113343750 euro.
13
I domen [av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251)], fann tribunalen, vid utövandet av sin obegränsade behörighet, att den höjning av böterna som i beslutet i ärendet metakrylater hade tillämpats på Arkema i avskräckande syfte skulle sättas ned, för att beakta att Arkema vid den tidpunkt då bolaget hade ålagts böterna inte längre kontrollerades av [motparterna] (dom [av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251)], punkterna 338 och 339).
14
Domen [av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251)], överklagades inte och har därför vunnit laga kraft.
15
Kommissionen återbetalade, med den 5 juli [2011] som valuteringsdag, ett belopp på 119247033,72 euro (105787500 euro i kapitalbelopp jämte 13459533,72 euro i ränta) till Arkema.
De [omtvistade] skrivelserna
Skrivelsen av den 24 juni 2011.
16
I skrivelsen av den 24 juni 2011 meddelade kommissionen [motparterna] att den, 'för att följa domen [av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251)], sk[ulle] återbetala ett belopp till Arkema motsvarande den nedsättning av böterna som beslutats av tribunalen’.
17
I samma skrivelse av den 24 juni 2011 bad kommissionen även [motparterna] att, 'parallellt, och för det fall ett överklagande av domen [av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250),] inges till domstolen, betala det återstående beloppet jämte dröjsmålsränta på 6,09 procent från och med den 8 september 2006’, det vill säga 68006250 euro. Total hölls 'gemensamt och solidariskt’ ansvarigt för att betala 27056250 euro av detta belopp, jämte dröjsmålsränta, det vill säga ett belopp på totalt 88135466,52 euro.
18
I skrivelse av den 29 juni 2011 riktad till kommissionen hävdade [motparterna] i huvudsak att kommissionen, sedan den 7 september 2006, hade fått 'alla sina anspråk tillgodosedda’ och de ställde flera frågor till kommissionen för att få klargöranden beträffande flera punkter i skrivelsen av den 24 juni 2011.
Skrivelsen av den 8 juli 2011
19
I skrivelsen av den 8 juli 2011 svarade kommissionen bland annat att den, 'i motsats till [motparternas] uppfattning, inte alls [skulle] avstå från att kräva in utestående belopp om [motparterna] avstod från att överklaga till domstolen’. Kommissionen angav vidare att '[motparternas] ansvar inte upphör[de] genom att göra avdrag för de belopp som angavs i domen [av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251)] och som betalades av Arkema’.
20
I samma skrivelse av den 8 juli 2011 medgav kommissionen att den hade tagit fel på det belopp som den avsåg att kräva och angav att det belopp som Elf Aquitaine skulle betala, för att följa beslutet i ärendet metakrylater liksom domen [av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250)], och domen [av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251)], uppgick till 137099614,58 euro, inklusive dröjsmålsränta på 31312114,58 euro (nedan kallad dröjsmålsräntan), varav Total hölls solidariskt ansvarigt för att betala ett belopp på 84028796,03 euro.
21
I skrivelsen av den 8 juli 2011 angav kommissionen även att om [motparterna] skulle överklaga domen [av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250)], kunde de välja att lämna en bankgaranti i stället för att betala böterna.
22
Den 18 juli 2011 betalade [motparterna] det belopp som krävdes i skrivelsen av den 8 juli 2011, det vill säga 137099614,58 euro, till kommissionen.
Domstolsförfarandet avseende metakrylater vid domstolen efter överklagande
23
Den 10 augusti 2011 överklagade [motparterna] domen [av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250)].
…
25
Överklagandet ogillades genom beslut av den 7 februari 2012, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (C‑421/11 P, [ej publicerat] … EU:C:2012:60) …. Domstolen ogillade härvid [motparternas] samtliga yrkanden.
…
28
Beträffande fjärdehandsyrkandet om befrielse från skyldigheten att betala dröjsmålsränta, fastslog domstolen följande:
'89
Det är uppenbart att detta yrkande ska avvisas, eftersom det inte avser domen [av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250)], utan [skrivelsen av den 8 juli 2011] avseende vilken [motparterna] dessutom har väckt talan vid tribunalen, vilken har registrerats vid tribunalens kansli under målnummer T‑470/11.’”
II – Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
4.
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 1 september 2011 väckte motparterna talan vid tribunalen om ogiltigförklaring av de omtvistade skrivelserna. I andra hand yrkade de att de belopp som de genom dessa skrivelser anmodades att betala skulle sättas ned och i tredje hand yrkade de att räntekraven enligt skrivelserna skulle ogiltigförklaras.
5.
Genom handling som inkom till tribunalens kansli den 17 november 2011 framställde kommissionen en invändning om rättegångshinder med hänvisning till artikel 114 i tribunalens rättegångsregler. Till stöd för sin invändning gjorde kommissionen bland annat gällande dels att de omtvistade skrivelserna inte utgjorde rättsakter mot vilka talan kunde väckas, eftersom de saknade bindande rättsverkningar som kunde påverka motparterna, dels att den betalningsskyldighet som ålåg motparterna följde enbart av beslutet i ärendet metakrylater.
6.
I den överklagade domen prövade tribunalen inledningsvis, i punkterna 72–101, denna invändning om rättegångshinder.
7.
Därvidlag fann tribunalen bland annat att de omtvistade skrivelserna, såvitt avsåg det kapitalbelopp som motparterna genom dem hade anmodats att betala, inte hade påverkat motparternas intressen, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, genom att klart förändra deras rättsliga ställning jämfört med vad beslutet i ärendet metakrylater hade inneburit för dem.
8.
När det gällde skyldigheten att betala dröjsmålsränta gjorde tribunalen däremot bedömningen att denna skyldighet inte följde av det beslutet, och inte heller av domen av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250) eller domen av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251). Arkema hade nämligen som en omedelbar följd av nämnda beslut betalat de ursprungliga böterna i sin helhet, varför den angripna rättsakten faktiskt förändrade motparternas rättsliga ställning genom att öka det belopp som de var skyldiga att betala enligt det beslutet.
9.
Tribunalen fann därför att talan kunde tas upp till sakprövning i den del som den avsåg den dröjsmålsränta som motparterna hade krävts på i de omtvistade skrivelserna.
10.
I punkterna 107–118 i den överklagade domen prövade tribunalen sedan talan i sak, i den del som denna avsåg den dröjsmålsränta som motparterna hade avkrävts. Tribunalen biföll talan i denna del.
11.
Följaktligen ogiltigförklarade tribunalen de omtvistade skrivelserna såvitt avsåg kommissionens krav i dessa skrivelser på att motparterna skulle betala dröjsmålsränta och avvisade i övrigt talan.
III – Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
12.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen,
—
fastställa att den talan som väcktes vid tribunalen inte kunde tas upp till sakprövning, och
—
förplikta motparterna att ersätta samtliga rättegångskostnader, inklusive kostnaderna i målet vid tribunalen.
13.
Motparterna har yrkat att domstolen ska
—
ogilla överklagandet, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
14.
Genom beslut av domstolens ordförande av den 17 februari 2016 beviljades Eftas övervakningsmyndighet tillstånd att intervenera till stöd för kommissionens yrkanden. Eftersom interventionsansökan inkom efter utgången av den frist som anges i artikel 190.2 i domstolens rättegångsregler, bereddes Eftas övervakningsmyndighet emellertid, i enlighet med artikel 129.4 i rättegångsreglerna, endast möjlighet att yttra sig vid den muntliga förhandlingen, vilken hölls den 9 juni 2016.
IV – Bedömning av överklagandet
15.
Kommissionen har anfört tre grunder till stöd för sitt överklagande. Den första avser att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att de omtvistade skrivelserna hade bindande rättsverkningar. Den andra grunden avser åsidosättande av litispendens- och rättskraftsprinciperna, medan den tredje avser motstridiga domskäl.
A – Den första grunden – Tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att de omtvistade skrivelserna hade bindande rättsverkningar
1. Parternas argument
16.
Kommissionen har gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att slå fast att de omtvistade skrivelserna hade bindande rättsverkningar som var ägnade att påverka motparternas intressen. Kommissionen åsyftar därvidlag i synnerhet tribunalens resonemang i punkterna 81–87 i den överklagade domen.
17.
Denna grund består av tre delar.
18.
Inom ramen för den första delen har kommissionen hävdat att de omtvistade skrivelserna är rena betalningsanmodanden vilka har framställts som ett led i verkställigheten av beslutet i ärendet metakrylater, som en förberedelse inför en eventuell utsökning med stöd av nämnda beslut till följd av domen av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250 (som fastställde motparternas böter) och domen av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251) (som satte ned Arkemas böter). Dessa skrivelser utgör enligt kommissionen ännu inte ”utsökning” och innebär därför inte att kommissionen har meddelat sitt slutgiltiga ställningstagande.
19.
Inom ramen för den andra delen av den första grunden har kommissionen gjort gällande att innehållet i de omtvistade skrivelserna styrker att dessa skrivelser inte har några bindande rättsverkningar. Enligt kommissionen är dessa skrivelser nämligen ett uttryck för dess räkenskapsavdelnings uppfattning såvitt avser inkrävandet av de böter som ålades genom beslutet i ärendet metakrylater, och de innehåller endast en erinran om hur betalning ska ske eller om i vilken utsträckning böterna redan har betalats, vilket enligt kommissionen uppenbart är en åtgärd som utgör ett led i verkställigheten av nämnda beslut.
20.
Inom ramen för den tredje delen av den första grunden har kommissionen hävdat att de omtvistade skrivelserna inte tillförde något nytt jämfört med innehållet i beslutet i ärendet metakrylater. Motparternas skyldighet att betala böterna och den därtill accessoriska räntan är enligt kommissionen nödvändigtvis enbart en följd av beslutet i ärendet metakrylater jämfört med domen av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250), domen av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251), och domstolens beslut av den 7 februari 2012, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (C‑421/11 P, ej publicerat, EU:C:2012:60). Kommissionen har understrukit att den helt saknar utrymme för skönsmässig bedömning i det aktuella fallet, eftersom fastställandet av dröjsmålsränta sker i enlighet med de relevanta bestämmelserna i förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 (
5
) och delegerad förordning (EU) nr 1268/2012 (
6
). Kommissionen anser med andra ord att de omtvistade skrivelserna endast avspeglar dess avsikt att verkställa beslutet i ärendet metakrylater och att dessa skrivelser inte har någon rättsverkan utöver det beslutets rättsverkan. Enligt kommissionen kan dessa rättsakter inte skiljas från det beslut vars verkställighet de är avsedda att förbereda.
21.
Motparterna anser att kommissionens talan såvitt avser den första grunden delvis ska avvisas och delvis ska lämnas utan bifall.
22.
När det gäller den andra och den tredje delen av den aktuella grunden, anser motparterna att det i allt väsentligt är fråga om en upprepning av argument som redan har lagts fram för tribunalen – och besvarats i punkterna 82–87 i den överklagade domen – och att syftet med dessa båda delgrunder inte är att visa att tribunalen skulle ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i sin bedömning. Därför anser motparterna att kommissionens talan ska avvisas såvitt avser dessa båda delgrunder med hänvisning till att den uppenbart inte kan tas upp till sakprövning inom ramen för det aktuella överklagandet.
23.
Såvitt avser den första delen av den första grunden anser motparterna att kommissionens talan ska lämnas utan bifall.
24.
I det aktuella fallet följer det enligt motparterna av de relevanta bestämmelserna i budgetförordningen (se, bland annat, artikel 78.4) och dess tillämpningsföreskrifter, delegerad förordning nr 1268/2012 (se artiklarna 80 och 83) och av domstolens praxis att ratio legis för påförande av dröjsmålsränta i samband med åläggande av böter för överträdelse av artiklarna 101 och 102 FEUF är dels att undvika att den ändamålsenliga verkan av EUF-fördragets bestämmelser omintetgörs genom åtgärder som ensidigt vidtas av de företag som är sena med att betala de böter som de har ålagts, dels att undvika att sådana företag gynnas i förhållande till företag som betalar sina böter i tid.
25.
I det aktuella fallet betalade motparterna – något som kommissionen för övrigt enligt dem har vitsordat – faktiskt sina böter i tid. Vid tidpunkten för de omtvistade skrivelserna, det vill säga efter meddelandet av domen av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250), och domen av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251), men före överklagandet vid domstolen, saknades det enligt motparterna därför rättslig grund för att kräva dem på dröjsmålsränta till ett belopp av 31312114,58 euro.
26.
Följaktligen utgör dessa skrivelser inte endast en bekräftelse av vad kommissionen slog fast avseende om dröjsmålsränta i artikel 23 i beslutet i ärendet metakrylater. Motparterna anser att skrivelserna innebär att det tillkommer en ny omständighet, nämligen att de påförs ränta trots att det inte har visats eller ens hävdats att de skulle ha gjort sig skyldiga till någon allvarligare betalningsförsening.
2. Bedömning
a) Grundens tillåtlighet
27.
Motparterna har formellt ifrågasatt huruvida kommissionens talan kan tas upp till sakprövning såvitt avser den andra och den tredje delen av den första grunden för nämnda talan. Det ska därför avgöras huruvida motparterna har fog för sitt påstående att kommissionens argument inom ramen för dessa delgrunder utgör en ren upprepning av argument som redan har lagts fram för tribunalen och därför inte kan prövas på nytt inom ramen för det aktuella överklagandet.
28.
Härvidlag kan det inte förnekas att kommissionen inom ramen för sin första grund för talan verkligen har upprepat ett antal av de argument som framfördes även i dess invändning om rättegångshinder inom ramen för det förfarande vid tribunalen som resulterade i den överklagade domen.
29.
Vad kommissionen avser att ifrågasätta är emellertid just det rättsliga resonemang som föranledde tribunalen att dra slutsatsen att de omtvistade skrivelserna kunde ge upphov till bindande rättsverkningar ägnade att förändra de berörda företagens ställning.
30.
Det är vedertaget att rättsfrågor som har prövats i första instans kan tas upp till diskussion på nytt i ett mål om överklagande, om klaganden har ifrågasatt tribunalens tolkning eller tillämpning av unionsrätten. Om klaganden inte på detta sätt kunde utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan hade åberopats vid tribunalen, skulle överklagandeinstitutet nämligen mista en del av sin innebörd. (
7
)
31.
Dessutom anser jag att kommissionen, i överensstämmelse med vad som krävs enligt artikel 169.2 i domstolens rättegångsregler, med tillräcklig precision har angett på vilka punkter den anser att domskälen i den överklagade domen kännetecknas av felaktig rättstillämpning.
32.
Därför ska domstolen enligt min uppfattning ogilla motparternas invändning om rättegångshinder i det aktuella målet om överklagande.
b) Huruvida talan ska bifallas såvitt avser den aktuella grunden
33.
Den första grunden för kommissionens talan, som har central betydelse i det aktuella målet om överklagande, innebär att domstolen ska avgöra huruvida tribunalen hade fog för sin bedömning att de omtvistade skrivelserna utgjorde rättsakter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF, i den del som kommissionen i dessa skrivelser utkrävde dröjsmålsränta.
34.
På den punkten har två motstridiga åsikter kommit till uttryck i det aktuella fallet.
35.
Kommissionen anser för sin del, med stöd av Eftas övervakningsmyndighet, att eftersom skyldigheten att betala dröjsmålsränta följde enbart av beslutet i ärendet metakrylater och av de relevanta lagstiftningsbestämmelserna, är de omtvistade skrivelserna uteslutande att anses som led i förberedelserna inför ett kommande beslut om utsökning och inte ägnade att förändra de berörda företagens rättsliga ställning.
36.
Motparterna har å sin sida gjort gällande att dessa skrivelser inte kan anses bekräfta ett tidigare beslut. I detta sammanhang har motparterna, utan att därvidlag motsägas av kommissionen, påtalat att Arkema, den 7 september 2006, betalade hela de ursprungliga böterna på 219131250 euro, en betalning som enligt motparterna ska anses ha gjorts på deras vägnar. Med hänvisning till detta har motparterna framhållit att det enligt deras uppfattning inte vid någon tidpunkt har förelegat någon betalningsförsening och att de därför anser sig sakna skyldighet att betala den dröjsmålsränta som kommissionen utkrävde i de omtvistade skrivelserna.
37.
Här ska det erinras om att det följer av fast rättspraxis att endast åtgärder med bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen genom att klart förändra dennes rättsliga ställning utgör rättsakter som kan bli föremål för talan om ogiltigförklaring, i den mening som avses i artikel 263 FEUF. (
8
)
38.
Det följer också av fast rättspraxis att vad som ska beaktas vid en bedömning av huruvida en åtgärd som önskas ogiltigförklarad verkligen kan bli föremål för talan om ogiltigförklaring är åtgärdens innehåll, medan dess form i princip saknar betydelse i det sammanhanget. (
9
)
39.
När det gäller rättsakter eller beslut som utarbetas i flera led, i synnerhet efter ett internt förfarande, är det i princip (
10
) endast de åtgärder som slutgiltigt fastslår institutionens ställningstagande i slutet av detta förfarande – och inte mellankommande åtgärder som syftar till att förbereda det slutliga beslutet – som utgör rättsakter mot vilka talan kan väckas. (
11
) Detta innebär att det saknas möjlighet att väcka talan bland annat mot mellankommande åtgärder syftande till att förbereda det slutliga beslutet, vilka saknar sådana verkningar, och mot rättsakter som uteslutande bekräftar en tidigare rättsakt mot vilken talan inte har väckts inom föreskriven tid. (
12
)
40.
Hur ska man i detta hänseende klassificera skrivelser med en formell underrättelse som kommissionens räkenskapsavdelning utarbetar med anledning av beslut rörande överträdelser av konkurrensreglerna som kommissionen har antagit med stöd av artikel 23.2 a (
13
) i förordning (EG) nr 1/2003, (
14
) exempelvis det beslut i ärendet metakrylater som är i fråga i det aktuella målet?
41.
Denna fråga kan i förstone förefalla enkel, men jag anser att den ska ges ett nyanserat svar.
42.
Sådana skrivelser ska – som jag inledningsvis kommer att förklara i det följande, och i linje med de principer som domstolen har slagit fast bland annat i dom av den 6 december 2007, kommissionen/Ferriere Nord (
15
) – i princip inte medföra några självständiga rättsverkningar utöver dem som följer av det ursprungliga beslut där kommissionen slog fast att en överträdelse av konkurrensrätten hade skett och med anledning av detta ålade böter. De särskilda omständigheter som är för handen i det aktuella fallet gör emellertid att jag – av skäl som jag kommer att redovisa längre fram i det följande – anser att domstolen ska ogilla överklagandet. Eftersom de aktuella skrivelserna innebär att det tillkommer en ny omständighet som är ägnad att vara till förfång för de berörda företagen, kan kravet på ett effektivt domstolsskydd nämligen föranleda unionsdomstolen att anse att dessa skrivelser utgör rättsakter mot vilka talan om ogiltigförklaring kan väckas med stöd av artikel 263 FEUF.
i) Skrivelser från kommissionens räkenskapsavdelning med anmodan om att betala böter, eventuellt jämte dröjsmålsränta, ställda till dem som ett beslut antaget med stöd av artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 riktar sig till, är i princip inte avsedda att ha bindande rättsverkningar som kan påverka de berörda företagens intressen
43.
Skrivelser från kommissionens räkenskapsavdelning utgör i princip enbart formella underrättelser som rör verkställighet av ett tidigare beslut. När det gäller beslut som har antagits med stöd av artikel 23.2 a i förordning (EG) nr 1/2003 är en sådan skrivelse samtidigt att betrakta dels som en bekräftelse av det beslut i vilket det slogs fast att en överträdelse hade skett (och att böter skulle betalas), dels som ett led i förberedelserna inför en eventuell utsökning.
44.
Om man sedan ser till innehållet, vilket är det enda som har någon egentlig betydelse för bedömningen av huruvida talan kan väckas mot en rättsakt i unionsdomstolen, kan man konstatera att en skrivelse av det aktuella slaget i princip endast utgör en påminnelse om de betalningssätt som står till buds och om det resterande belopp som enligt kommissionens räkenskapsförare ska betalas av de företag som det aktuella beslutet riktar sig till. Eftersom kommissionens räkenskapsavdelning saknar befogenhet att anta rättsligt bindande rättsakter, kan de skrivelser som den sänder till de berörda företagen nämligen inte innehålla några inslag av beslutskaraktär – utöver vad som följer av kommissionens ursprungliga beslut, med de eventuella ändringar som har gjorts av unionsdomstolen – som kan vara till förfång för dessa företag.
45.
Detta gäller både beloppet för de böter som kommissionen har ålagt företagen i sitt beslut med stöd av artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 och dröjsmålsräntan, förutsatt att dröjsmålsperiodens längd är otvistig.
46.
Vid fastställandet av beloppet för dröjsmålsräntan är kommissionen nämligen skyldig att – som den gjorde i beslutet i ärendet metakrylater – tillämpa bestämmelserna i den gällande budgetförordningens tillämpningsföreskrifter.
47.
I artikel 71.4 i budgetförordningen stadgas att de närmare villkoren för dröjsmålsränta som ska betalas till unionen ska anges i de tillämpningsföreskrifter som antas med stöd av artikel 183 i samma förordning. I artikel 86.2–86.5 i budgetförordningen, i dess lydelse enligt förordning (EG, Euratom) nr 1248/2006, (
16
) anges de räntesatser som i förekommande fall ska tillämpas vid försenad betalning av böter som har påförts med anledning av överträdelser av unionsrätten.
48.
Som domstolen klart och tydligt slog fast i domen av den 6 december 2007, kommissionen/Ferriere Nord, (
17
) i ett mål som rörde en skrivelse med krav på betalning av återstoden av ett bötesbelopp som kommissionen inte längre kunde kräva betalning av på grund av att dess befogenhet att verkställa bötesbeslutet hade preskriberats, kan en sådan skrivelse med en formell underrättelse inte anses ha bindande rättsverkningar.
49.
I nämnda dom fann domstolen att de omtvistade rättsakterna, det vill säga skrivelser från kommissionen rörande den obetalda delen av de böter som Ferriere Nord SpA hade ålagts att betala genom beslut 89/515/EEG (
18
), endast utgjorde förberedande åtgärder inför rena verkställighetsåtgärder – oavsett om dessa skrivelser hade sänts före eller efter en eventuell preskription. (
19
) Noteras ska att domstolen i nämnda mål särskilt framhöll att kommissionen genom de omtvistade rättsakterna inte hade delgett Ferriere Nord något beslut ”om ändring av det ursprungliga bötes-, sanktionsavgifts- eller vitesbeloppet”, i den mening som avses i artikel 5.1 a i förordning (EEG) nr 2988/74 (
20
).
50.
Påpekas ska vidare att tribunalen nyligen valde en liknande lösning i ett mål där den fann att kommissionen genom den angripna skrivelsen, det vill säga en formell underrättelse med anmodan att betala böter jämte dröjsmålsränta, endast hade bekräftat den situation som hade uppstått till följd av dess ursprungliga bötesbeslut, med de ändringar i detta som hade gjorts genom domar meddelade av tribunalen och genom skrivelser som kommissionen därefter hade utarbetat. (
21
)
51.
Tribunalen har också avvisat en talan om ogiltigförklaring av en skrivelse med uppgift om det exakta belopp som återstod att betala för ett företag som tidigare hade ålagts att betala böter på grund av sitt deltagande i en konkurrensbegränsande samverkan, alltså både det resterande bötesbeloppet och den därtill hörande dröjsmålsräntan. Den motivering som tribunalen gav var att räntebeloppet i slutändan var en följd av den gällande budgetförordningens tillämpningsföreskrifter och att den aktuella skrivelsen därför saknade beslutskaraktär såvitt avsåg den korrekta tolkningen och tillämpningen i det aktuella fallet av de berörda bestämmelserna. (
22
)
52.
Dessa ställningstaganden ligger enligt min uppfattning i linje med vad som kan utläsas ur domstolens nyligen meddelade dom av den 9 september 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen, (
23
) där domstolen slog fast att en debetnota inom ramen för ett avtalsförhållande måste ”ses som en betalningsanmaning med angivande av förfallodag och betalningsvillkor, och den kan inte jämställas med en exekutionstitel, även om den nämner verkställighet i enlighet med artikel 299 FEUF som ett möjligt alternativ bland andra som kommissionen har till sitt förfogande i händelse av att gäldenären inte fullgör betalningen på den angivna förfallodagen”.
53.
I detta sammanhang är det viktigt att hålla i minnet att de nationella domstolarna enligt artikel 256 EG (nu artikel 299 FEUF) (
24
) ska kontrollera att åtgärder för verkställighet av kommissionsbeslut som medför betalningsskyldighet genomförs på ett regelrätt sätt. Härvidlag har domstolen påpekat att villkoret om att det ska föreligga bindande rättsverkningar som kan påverka den berördes intressen genom att klart förändra dennes rättsliga ställning förvisso ska tolkas mot bakgrund av principen om ett effektivt domstolsskydd, men att unionsdomstolarna skulle överskrida gränserna för den behörighet som de har tilldelats genom fördraget om de gjorde en tolkning som innebar att det villkoret sattes åt sidan. (
25
)
54.
Denna behörighetsfördelning mellan unionsdomstolen och de nationella domstolarna bygger på tanken att när den betalningsskyldighet som åvilar en enskild med stöd av ett kommissionsbeslut väl har fastställts, är det på de nationella domstolarna – i deras egenskap av allmänrättsliga unionsdomstolar – som det ankommer att kontrollera lagenligheten av de åtgärder som vidtas för att verkställa denna tydligt fastställda skyldighet.
55.
Detta innebär emellertid enligt min uppfattning inte att det kan uteslutas att en rättsakt som förefaller syfta enbart till verkställighet av ett beslut som kommissionen tidigare har antagit faktiskt trots detta kan bli föremål för talan, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, i den del som rättsakten i fråga innebär att det tillkommer en ny omständighet som kan få bindande rättsverkningar ägnade att påverka de berörda personerna. I ett sådant fall måste det nämligen anses att vad som ifrågasätts inte är verkställigheten av det kommissionsbeslut som medför en betalningsskyldighet, utan fastställandet av själva betalningsskyldigheten.
56.
Det kan således, just på grund av att domstolen måste garantera ett effektivt domstolsskydd, inte uteslutas att en rättsakt som ser ut att vara en formell underrättelse med anmodan att betala böter, i förekommande fall jämte dröjsmålsränta, under vissa omständigheter – exempelvis sådana som är för handen i den tvist som ligger till grund för det aktuella målet – kan medföra bindande rättsverkningar som är ägnade att påverka de berörda juridiska personernas intressen.
57.
Detta är den fråga som jag kommer att se närmare på i det följande.
ii) De ytterst särpräglade omständigheterna i det aktuella målet bör föranleda domstolen att fastställa den överklagade domen
58.
Bakgrunden till det aktuella målet om överklagande är en faktisk och processuell situation som är förhållandevis komplex och ovanlig. Det är lämpligt att här erinra om dess huvuddrag.
59.
Genom beslutet i ärendet metakrylater hölls motparterna – uteslutande i sin egenskap av moderbolag till bolaget Arkema, som ålades att betala böter på 219131250 euro – ”gemensamt och solidariskt” ansvariga för att betala dessa böter till ett belopp av 140,4 miljoner euro respektive 181,35 miljoner euro.
60.
Genom domen av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251), sattes beloppet för de böter som Arkema skulle betala ned till 113343750 euro. Beloppet för de böter som motparterna själva hade ålagts förblev däremot oförändrat efter domen av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250), som dessutom fastställdes genom beslutet av den 7 februari 2012, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (C‑421/11 P, ej publicerat, EU:C:2012:60).
61.
Det är ostridigt att Arkema betalade hela de ursprungliga böterna på 219131250 euro den 7 september 2006, även för motparternas räkning. Kommissionen har förvisso inom ramen för den tredje grunden för sin talan – en grund som jag ska återkomma till längre fram – ifrågasatt den tolkning som tribunalen i punkt 113 i den överklagade domen gjorde av skrivelsen av den 25 september 2008, nämligen att Arkema faktiskt fyllde i ett tillkännagivande om gemensam betalning och således betalade hela de ursprungliga böterna även för motparternas räkning, men däremot har kommissionen inte uppgett eller ens påstått att denna bedömning från tribunalens sida skulle ha berott på en missuppfattning eller felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna.
62.
I en sådan situation måste två konstateranden göras. Det första har samband med den ståndpunkt som domstolen intog i mål C‑421/11 P avseende betalning av dröjsmålsränta, medan det andra mer allmänt rör frågan huruvida det mot bakgrund av vad som följer av rättspraxis är möjligt att anse att motparterna har gjort sig skyldiga till en betalningsförsening.
63.
Det första konstaterandet är att domstolen genom sitt beslut av den 7 februari 2012, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (C‑421/11 P, ej publicerat, EU:C:2012:60, se punkt 89) indirekt men nödvändigtvis bekräftade att det fanns goda grunder för att i ett sådant särskilt fall som det aktuella göra åtskillnad mellan å ena sidan den talan som avsåg de omtvistade skrivelserna varigenom motparterna – enligt dem felaktigt – ålades att betala dröjsmålsränta och å andra sidan den talan som avsåg beslutet i ärendet metakrylater. Att domstolen fann att fjärdehandsyrkandet om befrielse från skyldigheten att betala dröjsmålsränta skulle skiljas ut och talan avvisas såvitt avsåg det yrkandet, eftersom det inte riktade sig ”mot domen [av den 7 juni 2011, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (T‑206/06, EU:T:2011:250),] utan mot [skrivelsen av den 8 juli 2011], som [motparterna] för övrigt ha[de] väckt talan mot vid tribunalen, registrerad vid dess kansli under nummer T‑470/11”, förefaller innebära att domstolen ansåg att de omtvistade skrivelserna inte var att betrakta som bekräftelser av beslutet i ärendet metakrylater såsom detta hade ändrats av tribunalen.
64.
Det andra konstaterandet är att det fortfarande råder rättslig osäkerhet om vad det konkret innebär för kommissionens åtgärder för att kräva in böter att dotterbolag och dessas moderbolag ”gemensamt och solidariskt” åläggs böter för ett konkurrensbegränsande agerande som endast dotterbolagen har gjort sig skyldiga till. Närmare bestämt har domstolen visserligen funnit att moderbolagets eller moderbolagens ansvar i ett sådant fall ”i sin helhet är härlett från” (
26
) dotterbolagens ansvar men ändå inte lämnat någon tydlig vägledning om vilka konsekvenserna av detta blir i ett fall där dotterbolagen betalar hela de böter som de har ålagts att betala solidariskt med sina moderbolag.
65.
Frågan är huruvida kommissionen i ett fall där ett dotterbolag har betalat hela de böter som har ålagts ”solidariskt och gemensamt” – oavsett om dotterbolaget avsåg att göra en ”gemensam betalning” eller inte – har rätt att anse att moderbolaget helt eller delvis har underlåtit att fullgöra sin betalningsskyldighet.
66.
Enligt min mening är så inte fallet.
67.
Motparternas och deras dotterbolags gemensamma och solidariska ansvar under överträdelseperioden för ett konkurrensbegränsande agerande som enbart dotterbolaget gjorde sig skyldigt till bekräftar enligt min uppfattning – oavsett om det föreligger ett ”tillkännagivande om gemensam betalning” eller inte – att Arkemas ursprungliga betalning av böterna gjordes inte endast i dess eget namn utan även för de solidariskt ansvariga medgäldenärernas räkning. Om ett moderbolags ansvar i sin helhet är härlett från det ansvar som åvilar dess dotterbolag, vilket är ensamt om att i praktiken ha åsidosatt kartellförbudet enligt artikel 101.1 FEUF, och om båda bolagen dessutom solidariskt har ålagts böter, kan kommissionen nämligen inte kräva ett bötesbelopp av moderbolaget som är högre än det belopp som slutgiltigt har ålagts dotterbolaget. (
27
)
68.
Domstolen har därvidlag funnit att i en situation där moderbolagets ansvar i sin helhet är härlett från dotterbolagets ansvar och det inte har förekommit något som moderbolaget kan hållas individuellt ansvarigt för, kan moderbolagets ansvar inte vara mer omfattande än dotterbolagets ansvar. (
28
) Närmare bestämt har domstolen gjort bedömningen att ett moderbolag vars ansvar i sin helhet är härlett från dotterbolagets ansvar i princip ska komma i åtnjutande av en eventuell nedsättning av dotterbolagets böter i den mån som dessa även har ålagts moderbolaget, förutsatt att vissa processuella villkor är uppfyllda. (
29
) Domstolen har också haft anledning att klargöra att tanken bakom systemet med solidariskt betalningsansvar för böter avseende överträdelser av unionens konkurrensrätt bland annat är att öka de rättsliga möjligheterna att kräva in sådana böter och att eventuella tvister i det interna förhållandet mellan solidariskt ansvariga medgäldenärer ”i princip inte är av intresse för kommissionen, eftersom den redan fått betalt för hela bötesbeloppet av en eller flera medgäldenärer”. (
30
)
69.
Icke desto mindre fann domstolen i mål C‑421/11 P att ett moderbolag vars ansvar i sin helhet är härlett inte automatiskt ska komma i åtnjutande av en nedsättning av böterna för dess dotterbolag. Såvitt avser motparternas fall gjorde domstolen nämligen bedömningen att eftersom multiplikationsfaktorn inte var densamma för dem som för Arkema, kunde den omständigheten att dessa bolag hade ålagts böter för vilkas betalning de var gemensamt och solidariskt ansvariga inte i sig motivera en utvidgning av rättskraften för domen av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251). (
31
) Domstolen slog således strängt taget inte fast att kommissionen, i ett fall där en av de solidariskt ansvariga medgäldenärerna har betalat hela böterna, konkret saknar möjlighet att anse att en annan av medgäldenärerna fortfarande är betalningsskyldig för hela eller delar av böterna.
70.
För egen del anser jag – även om det här saknas skäl att direkt yttra sig i denna fråga – att det med tanke på omständigheterna i det aktuella fallet finns anledning att betvivla att det är möjligt att anse att motparterna på något sätt har gjort sig skyldiga till en betalningsförsening i samband med de böter som ålades genom beslutet i ärendet metakrylater, utan att man därigenom fråntar regeln om solidariskt ansvar dess centrala innebörd. De omtvistade skrivelserna kan därför – i den del som det i dessa utkrävs betalning av dröjsmålsränta som inte grundas vare sig på nämnda beslut, såsom detta har ändrats av tribunalen genom domen av den 7 juni 2011, Arkema France m.fl./kommissionen (T‑217/06, EU:T:2011:251), eller på budgetförordningens tillämpningsföreskrifter – inte enbart anses utgöra bekräftelser av tidigare rättsakter.
71.
Det kan inte förnekas att dessa skrivelser innebär att det tillkommer en ny omständighet i så måtto att motparterna därigenom krävs på betalning av en del av de böter som de ålades solidariskt med Arkema, jämte dröjsmålsränta, trots att Arkema omedelbart betalade hela bötesbeloppet. Vad som är i fråga i det aktuella fallet är således inte en rättsakt syftande till verkställighet av ett beslut meddelat av kommissionen – en typ av rättsakt som det skulle ankomma på de nationella domstolarna att kontrollera – utan i stället en rättsakt som innebär ett ifrågasättande av själva fastställandet av den betalningsskyldighet som åläggs ett företag.
72.
I detta sammanhang förefaller det mig något paradoxalt att kommissionen fäster viss vikt vid tolkningen av skrivelsen av den 25 september 2008 när det gäller huruvida det gjordes eller inte gjordes en ”gemensam betalning” av de böter som hade ålagts solidariskt genom beslutet i ärendet metakrylater, och således fäster viss vikt vid den skrivelsens rättsverkningar, samtidigt som kommissionen också hävdar att nämnda beslut, såsom det har ändrats av tribunalen, är ensamt om att ha beslutskaraktär.
73.
Mot bakgrund av det ovan anförda sammantaget anser jag att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den gjorde bedömningen att de omtvistade skrivelserna utgjorde rättsakter mot vilka talan kan väckas med stöd av artikel 263 FEUF, i den del som kommissionen i dessa skrivelser utkrävde dröjsmålsränta.
B – Den andra grunden: Åsidosättande av litispendens- och rättskraftsprinciperna i förhållande till beslutet av den 7 februari 2012, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (C‑421/11 P, ej publicerat, EU:C:2012:60)
1. Parternas argument
74.
Inom ramen för sin andra grund för talan har kommissionen gjort gällande att tribunalen åsidosatte litispendens- och rättskraftsprinciperna genom att bland annat i punkterna 80 och 93–101 i den överklagade domen skilja ut frågan om utestående dröjsmålsränta från återstoden av beslutet i ärendet metakrylater.
75.
I artikel 2 i beslutet i ärendet metakrylater finns bestämmelser om de böter som ålades och bestämmelser om den (i förhållande till böterna accessoriska) ränta som skulle utgå vid utebliven betalning av böterna. När talan väcktes i det mål som resulterade i den överklagade domen, pågick fortfarande domstolens prövning av mål C‑421/11 P om överklagande av beslutet i ärendet metakrylater. Beslutet av den 7 februari 2012, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (C‑421/11 P, ej publicerat, EU:C:2012:60, punkt 83), blev dessutom, enligt kommissionens uppfattning, bindande för motparterna i alla delar – och således även såvitt avsåg ränta – genom domstolens beslut i nämnda mål.
76.
Motparterna har yrkat att talan ska ogillas såvitt avser denna grund.
2. Bedömning
77.
Jag är benägen att anse att kommissionens talan ska lämnas utan bifall såvitt avser den grund som rör åsidosättande av litispendens- och rättskraftsprinciperna, eftersom den talan som väcktes vid tribunalen i mål T‑470/11 formellt sett rörde en till synes annan rättsakt än den som var i fråga i det mål där domstolen meddelade beslutet av den 7 februari 2012, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (C‑421/11 P, ej publicerat, EU:C:2012:60).
78.
Detta förefaller mig nämligen vara den enda lösning som är förenlig med domstolens påpekande i punkt 89 i nämnda beslut om att det fanns goda grunder för att, i ett sådant särskilt fall som det här aktuella, göra åtskillnad mellan å ena sidan talan mot de omtvistade skrivelserna varigenom motparterna – möjligen felaktigt – ålades att betala dröjsmålsränta och å andra sidan talan mot beslutet i ärendet metakrylater.
79.
Jag anser således att talan inte ska bifallas såvitt avser den andra grunden.
C – Den tredje grunden: Motsägelsefull motivering
1. Parternas argument
80.
Inom ramen för den tredje grunden för sin talan har kommissionen i andra hand gjort gällande att den överklagade domens motivering är motsägelsefull.
81.
Enligt kommissionen gjorde tribunalen, i punkt 113 i nämnda dom, den felaktiga bedömningen att kommissionen hade fått sina anspråk både gentemot Arkema och gentemot motparterna i deras egenskap av solidariskt ansvariga medgäldenärer tillgodosedda fullt ut, samtidigt som tribunalen i punkt 9 i domen korrekt påpekade att Arkema ”tyvärr inte k[unde] tillåta att kommissionen beh[öll] något som helst belopp för det fall dess talan vid gemenskapsdomstolen [skulle] vinn[a] framgång”.
82.
Detta klargörande från Arkemas sida innebar enligt kommissionen nödvändigtvis att det inte förelåg något tillkännagivande om gemensam betalning. Mot bakgrund av detta anser kommissionen att tribunalen saknade fog för att hävda att kommissionen hade fått sina anspråk både gentemot Arkema och gentemot samtliga solidariskt ansvariga medgäldenärer tillgodosedda fullt ut.
83.
Motparterna har gjort gällande att kommissionens talan såvitt avser den tredje grunden ska avvisas med hänvisning till att den uppenbart inte kan tas upp till sakprövning och att den i alla händelser ska lämnas utan bifall.
2. Bedömning
84.
Kommissionens argumentation inom ramen för den tredje grunden för talan om överklagande övertygar mig inte, varför jag anser att talan ska avvisas såvitt avser den grunden.
85.
Till att börja med ska det påpekas att punkt 9 i domen strängt taget inte ingår i domskälen utan i stället återfinns i den del av den överklagade domen där tribunalen redogör för de faktiska omständigheterna utan att göra någon egen bedömning.
86.
Vidare är det tydligt att kommissionens egentliga avsikt med att framhålla en påstådd motstridighet i domskälen är att ifrågasätta tribunalens tolkning av den skrivelse av den 25 september 2008 som Arkema sände till kommissionen som svar på skrivelsen av den 24 juli samma år.
87.
Frågan huruvida en dom meddelad av tribunalen har en motsägelsefull motivering är en rättsfråga vilken som sådan kan tas upp i ett mål om överklagande, (
32
) men så är däremot inte fallet med tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna, som, förutsatt att det inte föreligger någon missuppfattning, faller utanför domstolens kontroll. (
33
)
88.
Det förefaller mig inte vara styrkt att det skulle föreligga någon sådan missuppfattning; det har inte ens hävdats att en missuppfattning skulle föreligga. Jag anser i själva verket att den tolkning som tribunalen angav i punkt 113 i den överklagade domen – nämligen att ”kommissionen inte med framgång [kunde] göra gällande att Arkema inte fyllde i tillkännagivandet om gemensam betalning, eftersom bolaget, i skrivelsen av den 25 september 2008, klart meddelade att kommissionen hade 'fått sina anspråk gentemot både [bolaget] och samtliga solidariskt ansvariga medgäldenärer tillgodosedda fullt ut’” – är fullt försvarbar och således inte uppenbart felaktig.
V – Förslag till avgörande
89.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besluta följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Total SA:s och Elf Aquitaine SA:s rättegångskostnader.
3)
Eftas övervakningsmyndighet ska bära sina rättegångskostnader.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	T‑470/11, EU:T:2015:241 (nedan kallad den överklagade domen).
(
3
)	Det rör sig om skrivelse BUDG/DGA/C4/BM/s746396 av den 24 juni 2011 (nedan kallad skrivelsen av den 24 juni 2011) och skrivelse BUDG/DGA/C4/BM/s812886 av den 8 juli 2011 (nedan kallad skrivelsen av den 8 juli 2011) (tillsammans kallade de omtvistade skrivelserna).
(
4
)	Beslut av den 31 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.645 – Metakrylater) (nedan kallat beslutet i ärendet metakrylater).
(
5
)	Europaparlamentets och rådets förordning av den 25 oktober 2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget och om upphävande av rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 (EUT L 298, 2012, s. 1) (nedan kallad budgetförordningen).
(
6
)	Kommissionens förordning av den 29 oktober 2012 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 966/2012 (EUT L 362, 2012, s. 1).
(
7
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./parlamentet och rådet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkterna 46 och 47), dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, punkterna 44 och 45 samt där angiven rättspraxis), och dom av den 14 juni 2016, Marchiani/parlamentet (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
(
8
)	Se dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen (60/81, EU:C:1981:264, punkt 9), dom av den 12 september 2006, Reynolds Tobacco m.fl./kommissionen (C‑131/03 P, EU:C:2006:541, punkt 54), och dom av den 6 december 2007, kommissionen/Ferriere Nord (C‑516/06 P, EU:C:2007:763, punkt 27).
(
9
)	Se dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen (60/81, EU:C:1981:264, punkt 9), och dom av den 17 juli 2008, Athinaïki Techniki/kommissionen (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkterna 42 och 43).
(
10
)	I domstolens praxis anges härvidlag att institutionerna inom ramen för ett förfarande som består av flera etapper kan tänkas anta rättsakter mot vilka talan kan väckas separat i den mån som dessa rättsakter har egna rättsverkningar, till exempel därför att de utgör det sista ledet i ett särskilt, separat förfarande (se, bland annat, dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen_60/81, EU:C:1981:264, punkt 11).
(
11
)	Se dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen (60/81, EU:C:1981:264, punkt 10), dom av den 22 juni 2000, Nederländerna/kommissionen (C‑147/96, EU:C:2000:335, punkt 26), och dom av den 17 juli 2008, Athinaïki Techniki/kommissionen (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkterna 42 och 43).
(
12
)	Se dom av den 26 januari 2010, Internationaler Hilfsfonds/kommissionen (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, punkt 52 och där angiven rättspraxis).
(
13
)	Enligt den bestämmelsen får kommissionen genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter om de uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder artikel 81 eller 82 EG (nu artikel 101 respektive 102 FEUF).
(
14
)	Rådets förordning av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [81 och 82 EG] (EGT L 1, 2003, s. 1).
(
15
)	C‑516/06 P, EU:C:2007:763.
(
16
)	Kommissionens förordning av den 7 augusti 2006 (EUT L 227, 2006, s. 3).
(
17
)	C‑516/06 P, EU:C:2007:763, punkt 27.
(
18
)	Kommissionens beslut av den 2 augusti 1989 om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG-fördraget (IV/31.553 – Svetsade armeringsnät) (EGT L 260, 1989, s. 1).
(
19
)	Dom av den 6 december 2007, kommissionen/Ferriere Nord (C‑516/06 P, EU:C:2007:763, punkt 29).
(
20
)	Rådets förordning av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler (EGT L 319, 1974, s. 1; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 48).
(
21
)	Se dom av den 12 maj 2016, Trioplast Industrier/kommissionen (T‑669/14, ej publicerad, EU:T:2016:285, punkterna 65–78).
(
22
)	Se beslut av den 19 november 2013, 1. garantovaná/kommissionen (T‑42/13, ej publicerat, EU:T:2013:621, punkterna 26 och 27). Se även, för ett liknande resonemang, beslut av den 10 juni 1998, Cementir/kommissionen (T‑116/95, EU:T:1998:120, punkterna 20–24), och beslut av den 12 mars 2012, Universal/kommissionen (T‑42/11, ej publicerat, EU:T:2012:122, punkterna 20–32).
(
23
)	C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punkt 23.
(
24
)	I artikel 4 i beslutet i ärendet metakrylater anges att detta beslut är verkställbart i enlighet med artikel 256 EG.
(
25
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 december 2007, kommissionen/Ferriere Nord (C‑516/06 P, EU:C:2007:763, punkterna 32 och 33).
(
26
)	Se dom av den 17 september 2015, Total/kommissionen (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punkterna 38 och 41 samt där angiven rättspraxis).
(
27
)	Se mitt förslag till avgörande i målet Total/kommissionen (C‑597/13 P, EU:C:2015:207, punkterna 31–46).
(
28
)	Se dom av den 22 januari 2013, kommissionen/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29, punkterna 37, 39, 43 och 49), och dom av den 17 september 2015, Total/kommissionen (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punkt 38).
(
29
)	Se dom av den 17 september 2015, Total/kommissionen (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punkt 41).
(
30
)	Se dom av den 10 april 2014, kommissionen m.fl./Siemens Österreich m.fl. (C‑231/11 P– C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punkterna 59 och 60).
(
31
)	Se beslut av den 7 februari 2012, Total och Elf Aquitaine/kommissionen (C‑421/11 P, ej publicerat, EU:C:2012:60, punkt 83).
(
32
)	Se, bland annat, dom av den 13 december 2001, Cubero Vermurie/kommissionen (C‑446/00 P, EU:C:2001:703, punkt 20 och där angiven rättspraxis), och dom av den 8 februari 2007, Groupe Danone/kommissionen (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
(
33
)	Se dom av den 11 september 2014, CB/kommissionen (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, punkt 41 och där angiven rättspraxis).