62002CC0414_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Verwaltungsgerichtshof i Wien har, genom beslut av den 6 november 2002, till domstolen ställt en fråga om tolkningen av artikel 202.3 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (nedan kallad tullkodexen eller endast kodexen)(2) . Den nationella domstolen önskar få klarhet i huruvida denna bestämmelse utgör hinder för en bestämmelse i en medlemsstat enligt vilken tullskuld uppkommer för arbetsgivare (eller uppdragsgivare) genom att deras anställda (eller uppdragstagare) åsidosätter tullrättsliga skyldigheter när de utför uppgifter som anförtrotts dem.
I – Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2. I artikel 202 i gemenskapens tullkodex föreskrivs följande:
”1. En tullskuld vid import uppkommer genom:
a) olaglig införsel till gemenskapens tullområde av tullpliktiga varor …
…
3. Följande personer skall vara tullskyldiga:
– Den som olagligen förde in varorna.
– Var och en som medverkat i den olagliga införseln av varorna och som var medveten om eller rimligen borde ha varit medveten om att denna införsel var olaglig.
– Var och en som förvärvat eller tagit hand om varorna i fråga och som vid förvärvet eller mottagandet av varorna var medveten om eller rimligen borde ha varit medveten om att införseln var olaglig.”
3. Vidare föreskrivs följande i artikel 213:
”Om flera personer är gäldenärer i fråga om en och samma tullskuld skall de solidariskt ansvara för denna skuld.”
Den nationella lagstiftningen
4. I 79 § andra stycket i Zollrechts-Durchführungsgesetz (tillämpningslag för tullrätten, nedan kallad ZollR‑DG),(3) föreskrivs följande:
”Om en tullskuld uppkommer för en arbetstagare eller varje annan uppdragstagare hos en näringsidkare som vid utförande av uppgifter som denne anförtrotts av arbetsgivaren eller uppdragsgivaren har agerat rättsstridigt vid fullgörandet av tullrättsliga skyldigheter, uppstår samtidigt en tullskuld för arbetsgivaren eller uppdragsgivaren, om denne inte redan är tullskyldig i samma ärende enligt en annan bestämmelse.”
II – Bakgrund och förfarandet
5. Av handlingarna i målet framgår att Hassan Bas är anställd hos företaget Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Instanbul (nedan kallat Ulustrans).
6. Den 5 december 1996 passerade Hassan Bas med ett fordon som var registrerat i Ulustrans namn tullgränsen i Höchst mellan Schweiz och Österrike utan att för tullen uppvisa de fyra maskiner för upprullning av textilier som han transporterade.
7. Genom beslut av den 11 december 1996 underrättade Hauptzollamt Feldkirch (huvudtullkontoret i Feldkirch) därför Hassan Bas om att han i enlighet med artikel 202.1 och 202.3 i tullkodexen var betalningsskyldig för en tullskuld om 770 684 ATS (varav 83 770 ATS avsåg tull och 686 914 ATS mervärdesskatt på importen).
8. Vidare underrättade samma tullkontor den 27 februari 1997 Ulustrans om att i enlighet med artikel 202.1 i tullkodexen, jämförd med 79 § andra stycket i ZollR-DG hade en tullskuld om samma belopp som den för företagets anställde uppkommit även för företaget.
9. Ulustrans överklagade detta beslut, men överklagandet avslogs. Ulustrans överklagade då till fjärde kammaren för Linzregionen vid Finanzlandesdirektion für Oberösterreich, men även detta överklagande avslogs genom beslut av den 21 november 2000.
10. Ulustrans överklagade därefter till Verwaltungsgerichtshof och yrkade att Finanzlandesdirektion für Oberösterreichs (nedan kallad motparten) beslut skulle upphävas och gjorde därvid gällande att 79 § andra stycket i ZollR-DG stred mot gemenskapsrätten eftersom den rättsstridigt utvidgade den uttömmande uppräkning av tullskyldiga som finns i artikel 202.3 i kodexen.
11. Sedan denna fråga uppkommit ansåg Verwaltungsgerichtshof det nödvändigt att i enlighet med artikel 234 EG vända sig till domstolen med följande fråga:
”Innebär 79 § andra stycket i Zollrechts-Durchführungsgesetz – i vilken bestämmelse föreskrivs att en tullskuld uppstår för ett företag som är arbetsgivare eller uppdragsgivare när en tullskuld uppkommer för en arbetstagare eller annan uppdragstagare hos detta företag som vid utförande av uppgifter som denne anförtrotts av företaget har agerat rättsstridigt vid fullgörandet av tullrättsliga skyldigheter – en otillåten utvidgning av begreppet tullskyldig enligt artikel 202.3 i tullkodexen och strider denna bestämmelse därmed mot gemenskapsrätten?”
12. I målet har motparten, den österrikiska regeringen och kommission gett in skriftliga yttranden.
III – Rättslig bedömning
13. Den nationella domstolen har således anmodat domstolen att bedöma huruvida 79 § andra stycket i ZollR-DG är förenlig med artikel 202.3 i tullkodexen.
14.
Det är emellertid bekant att domstolens behörighet, vid en begäran om förhandsavgörande, inte omfattar en sådan bedömning av huruvida nationella bestämmelser är förenliga med gemenskapsrätten. Denna kan endast ”tillhandahålla alla … uppgifter om tolkningen av gemenskapsrätten” för att göra det möjligt för den nationella domstolen att därefter själv ”pröva denna fråga”.(4)
15. I enlighet med domstolens praxis i sådana här fall skall den fråga som Verwaltungsgerichtshof ställt således formuleras om och förstås så, att den nationella domstolen genom denna fråga önskar få klarhet i huruvida den ovannämnda bestämmelsen i tullkodexen utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom den österrikiska, enligt vilken en tullskuld uppkommer för arbetsgivare (eller uppdragsgivare) genom att deras anställda (eller uppdragstagare) åsidosätter tullrättsliga skyldigheter när de utför uppgifter som anförtrotts dem.
16. Jag vill i detta avseende först och främst erinra om att vid olaglig införsel till gemenskapens tullområde av tullpliktiga varor föreskrivs i artikel 202.3 i tullkodexen att det uppkommer en tullskuld för tre grupper av personer: i) den som olagligen förde in varorna, ii) var och en som medverkat i den olagliga införseln av varorna och som var medveten om eller rimligen borde ha varit medveten om att denna införsel var olaglig och, slutligen, iii) var och en som förvärvat eller tagit hand om varorna i fråga och som vid förvärvet eller mottagandet av varorna var medveten om eller rimligen borde ha varit medveten om att införseln var olaglig.
17. För att besvara den aktuella frågan är det följaktligen nödvändigt att först bedöma om den ovannämnda uppräkningen av de tullskyldiga är uttömmande eller om tvärtom medlemsstaterna kan utvidga den genom att till dessa personer lägga även andra grupper av tullskyldiga.
18. Motparten och den österrikiska regeringen har hävdat det sistnämnda. Dessa anser nämligen att artikel 202.3 i tullkodexen endast är en ”grundbestämmelse” genom vilken endast görs en minimiharmonisering av begreppet tullskyldig. Denna artikel hindrar således inte medlemsstaterna från att anta ytterligare bestämmelser, såsom 79 § andra stycket i ZollR-DG, genom vilka begreppet utvidgas för att säkerställa att tullskulder betalas.
19. Enligt myndigheten och regeringen är en sådan tolkning förenlig med artikel 232.1 a i tullkodexen och med artikel 8 i rådets beslut 2000/597 om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel(5), enligt vilka de nationella tullmyndigheterna respektive medlemsstaterna skall använda alla möjligheter enligt nationella bestämmelser för att säkerställa uppbörd av tull.
20. Jag kan emellertid inte ansluta mig till en sådan tolkning. Enligt min mening anges i artikel 202.3 i tullkodexen uttömmande vilka personer som är betalningsskyldiga för tullskuld som uppkommit genom olaglig införsel till gemenskapens tullområde av varor.
21. Denna slutsats förefaller vinna stöd av den ifrågavarande bestämmelsens ordalydelse.
22. I denna preciseras nämligen punktvis vilka personer som ”skall vara tullskyldiga”, medan ordalydelsen inte ger något stöd för ståndpunkten att medlemsstaterna kan betrakta även andra personer än de uttryckligen angivna som tullskyldiga.
23. För det andra förefaller denna slutsats bekräftas vid en historisk granskning av de bestämmelser som ersatt varandra på området.
24. Innan tullkodexen antogs var motsvarande bestämmelser spridda i olika sekundärrättsakter. Vilka personer som skulle betala en tullskuld reglerades särskilt i rådets förordning (EEG) nr 1031/88 av den 18 april 1988 (nedan kallad förordning nr 1031/88)(6) .
25. I artikel 3 första stycket i denna förordning föreskrevs att när en tullskuld uppkommer genom olaglig införsel till gemenskapens tullområde av varor ”är den person som olagligen har fört in varorna till gemenskapens tullområde skyldig att betala tullskulden”. I andra stycket tillades emellertid att ” [i] överensstämmelse med gällande bestämmelser i medlemsstaterna ansvarar även följande personer solidariskt för skulden: ... var och en som medverkat i den olagliga införseln av varorna”, ”var och en som förvärvat eller tagit hand om varorna i fråga” samt ” varje annan person som är medansvarig för den olagliga införseln av varorna ”.(7)
26. Såsom kommissionen med rätta har påpekat gavs således medlemsstaterna i förordning nr 1031/88 rätt att ange ytterligare grupper av personer, som på något sätt var inblandade i den olagliga införseln av varorna, av vilka kunde krävas betalning av tullskulden.
27. I syfte att underlätta verksamheten för både ”marknadsaktörerna inom gemenskapen och tullmyndigheterna”, samlades som bekant därefter, genom tullkodexen, i en enda författning ”tullbestämmelser som [dittills] f[a]nns i ett stort antal gemenskapsförordningar och gemenskapsdirektiv”, bland vilka fanns just förordning nr 1031/88 (första skälet)(8) . Genom tullkodexen ändrades dessutom dessa där det var nödvändigt för att göra gemenskapens lagstiftning om tull ”mera enhetlig, förenkla den” och få den ”fullständig” (andra skälet).
28. Det är alltså i detta perspektiv som bedömningen skall göras av artikel 202, som ersatte artikel 3 i förordning nr 1031/88 och i vilken anges just vilka personer som är betalningsskyldiga för tullskuld utan att det, till skillnad från tidigare, hänvisas till nationella bestämmelser.
29. Det framstår för mig som om det av den beskrivna rättsutvecklingen framgår att uppräkningen i artikel 202 av de tullskyldiga är resultatet av ett exakt val från lagstiftarens sida, vilken i syfte att just få till stånd en ”[enkel]” och ”fullständig” ordning uttryckligen och uttömmande har räknat upp vilka personer som skall ansvara för tullskulder som uppkommit på grund av en olaglig införsel av varor.
30. Härav drar jag således den slutsatsen att efter antagandet av tullkodexen har medlemsstaterna inte längre behörighet att anta eller behålla bestämmelser i vilka anges andra personer som är skyldiga, även solidariskt, att betala dessa skulder.
31. Sedan detta konstaterats skall det fastställas huruvida föreskriften i den österrikiska lagstiftningen om ansvar för en arbetsgivare att betala tullskulder som uppkommit genom en anställds olagliga agerande utvidgar den uttömmande uppräkningen av tullskyldiga i artikel 202.3 i tullkodexen eller om denna föreskrift däremot kan hänföras till någon av de tre persongrupper som anges i denna.
32. I detta avseende vill jag först påpeka att i förevarande fall är den tredje i bestämmelsen i fråga föreskrivna gruppen av tullskyldiga inte relevant, det vill säga den grupp som avser personer vilka har förvärvat eller tagit hand om olagligen införda varor. I detta fall är det nämligen inte fråga om ansvar för en person som efter införandet har förvärvat eller tagit hand om varorna utan om en person som genom ett arbetsgivarförhållande har anknytning till den person som olagligen förde in varorna.
33. Däremot skall de fall då ansvar uppstår vilka föreskrivs i den första och andra strecksatsen i artikel 202.3 i tullkodexen beaktas.
34. Som konstaterats fastställs i den första strecksatsen att ”[d]en som olagligen förde in varorna” skall vara tullskyldig.
35. I beslutet om hänskjutande har den nationella domstolen med hänvisning till denna bestämmelse understrukit att enligt en del av doktrinen är, vid olaglig införsel av varor av en anställd, den tullskyldige enligt denna bestämmelse alltid arbetsgivaren. Enligt denna uppfattning är det i dessa fall alltid näringsidkaren som för in varorna i gemenskapen, om än indirekt genom den anställde.
36. Enligt min mening kan inte denna ståndpunkt godtas.
37. Domstolen har nämligen klart fastställt att tullskyldig enligt artikel 202.3 första strecksatsen i kodexen är ”den person som faktiskt
har fört in varorna”,(9) det vill säga endast den person, såsom föraren av fordonet, som har den faktiska kontrollen över varorna när de förs in till tullområdet. Följaktligen kan en bestämmelse av den sort som den österrikiska, i vilken föreskrivs ansvar för arbetsgivaren för olagligheter som en anställd gjort sig skyldig till, inte hänföras till ovannämnda fall i gemenskapsbestämmelsen.
38. Det återstår emellertid att betrakta fallet i artikel 202.3 andra strecksatsen i kodexen i vilken föreskrivs att tullskyldig är även ”[v]ar och en som medverkat i den olagliga införseln av varorna och som var medveten om eller rimligen borde ha varit medveten om att denna införsel var olaglig”.
39. Såsom kommissionen med rätta har påpekat kan arbetsgivarens ansvar för olagligheter som en anställd har gjort sig skyldig till mycket väl omfattas av denna bestämmelse under den uppenbara förutsättningen att villkoren enligt denna bestämmelse är uppfyllda.
40. Såsom framgår av artikel 202.3 är det därvid för det första nödvändigt att ett objektivt rekvisit är uppfyllt, nämligen ett ”medverkande i införseln” av varorna till tullområdet. Det är uppenbart att detta rekvisit alltid är uppfyllt när en person genom handling eller på annat sätt medverkar i införseln av varorna till gemenskapen, till exempel när, som i förev arande fall, arbetsgivaren har anförtrott den anställde uppgiften att transportera vissa varor till gemenskapen och till och med ställt ett arbetsgivaren tillhörande fordon till arbetstagarens förfogande.
41. Det är vidare nödvändigt att den person som medverkade i införseln var medveten om eller ”rimligen borde ha varit medveten om att införseln [av varorna] var olaglig”. Det måste således visas att denne faktiskt kände till den olaglighet som den som hade den faktiska kontrollen över varorna gjort sig skyldig till eller att förhållandena i vart fall var sådana att det är rimligt att anse att han kunde eller borde vara medveten om införseln.
42. Det framstår för mig som om en bestämmelse, såsom den österrikiska, enligt vilken en tullskuld uppkommer för en arbetsgivare (eller uppdragsgivare) genom att en arbetstagare (eller uppdragstagare) åsidosätter tullrättsliga skyldigheter ”vid utförande av uppgifter som denne anförtrotts av arbetsgivaren eller uppdragsgivaren” uppfyller de angivna villkoren. Genom att arbetsgivarens ansvar begränsas till fall där en anställd åsidosatt tullrättsliga skyldigheter vid utförande av uppgifter som denne anförtrotts, kommer arbetsgivaren att ansvara för tullskulden just och enbart i de fall som avses i ovannämnda bestämmelse i kodexen.
43. Arbetsgivaren blir nämligen ansvarig framför allt på grund av att han gett i uppgift att transportera varor till gemenskapen och därigenom medverkat i införseln av dessa till tullområdet.
44. Arbetsgivaren är dessutom ansvarig eftersom det på grund av dennes ställning är rimligt att anse han har (eller borde ha) kännedom om hur den anställde utför uppdraget, och i vart fall ankommer det på arbetsgivaren att se till att den anställde följer relevanta bestämmelser när denne utför uppgiften.
45.
Av de skäl som jag har redogjort för ovan anser jag således att artikel 202.3 i tullkodexen inte utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom 79 § andra stycket i ZollR-DG, enligt vilken en tullskuld uppkommer för en arbetsgivare (eller uppdragsgivare) genom att en anställd (eller uppdragstagare) åsidosätter tullrättsliga skyldigheter vid utförande av uppgifter som denne anförtrotts.
IV – Förslag till avgörande
46. Mot bakgrund av övervägandena ovan föreslår jag att domstolen skall besvara Verwaltungsgerichtshofs fråga enligt följande:
Artikel 202.3 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen utgör inte hinder för en nationell bestämmelse, såsom 79 § andra stycket i ZollR-DG, enligt vilken en tullskuld uppkommer för en arbetsgivare (eller uppdragsgivare) genom att en anställd (eller uppdragstagare) åsidosätter tullrättsliga skyldigheter vid utförande av uppgifter som denne anförtrotts.
(1) .
(2)
–	EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4.
(3)
–	BGBl. 1994/659.
(4)
–	Se, bland annat, dom av den 30 april 1998 i de förenade målen C-37/96 och C-38/96, Sodiprem m.fl. (REG 1998, s. I-2039), punkt 22, och av den 29 november 2001 i mål C-17/00, De Coster (REG 2001, s. I-9445), punkt 23.
(5)
–	Rådets beslut 2000/597/EG, Euratom av den 29 september 2000 (EGT L 253, s. 42).
(6)
–	Rådets förordning (EEG) nr 1031/88 av den 18 april 1988 om fastställande av betalningsskyldiga för tullskulder (EGT L 102, s. 5)
(7)
–	Min kursivering.
(8)
–	Se artikel 251 i tullkodexen.
(9)
–	Dom av den 4 mars 2004 i de förenade målen C-238/02 och C-246/02, Viluckas m.fl. (REG 2004, s. I-0000), punkt 29. Min kursivering.