Mål C‑479/14
Sabine Hünnebeck
mot
Finanzamt Krefeld
(begäran om förhandsavgörande från Finanzgericht Düsseldorf)
”Begäran om förhandsavgörande – Fri rörlighet för kapital – Artiklarna 63 och 65 FEUF – Gåvoskatt – Gåva i form av en fastighet belägen i den berörda medlemsstaten – Nationell lagstiftning, i vilken det föreskrivs att personer som har sitt hemvist i landet har rätt till ett högre grundavdrag än personer som saknar hemvist i landet – Förekomsten av ett system som innebär att personer med hemvist i en medlemsstat i unionen kan välja att omfattas av det högre grundavdraget”
Sammanfattning – Domstolens dom (första avdelningen) av den 8 juni 2016
1.        Begäran om förhandsavgörande – Upptagande till sakprövning – Gränser – Frågor som uppenbarligen saknar relevans och hypotetiska frågor som ställts i ett sammanhang som inte medger ett användbart svar
(Artikel 267 FEUF)
2.        Begäran om förhandsavgörande – Domstolens behörighet – Gränser – Den nationella domstolens behörighet – Fastställande och bedömning av de faktiska omständigheterna i målet – Tillämpning av relevant nationell lagstiftning – Påståenden som anförts av parterna – Har inte beaktats
(Artikel 267 FEUF)
3.        Fri rörlighet för kapital och friheten att utföra betalningar – Restriktioner – Gåvoskatt – Grundavdrag från beskattningsunderlaget vid gåva i form av en fastighet belägen i en medlemsstat – Begränsat grundavdrag, såvida gåvotagaren inte har framställt en särskild ansökan, för gåvor mellan en givare och en gåvotagare som båda har hemvist i en annan medlemsstat, vilket är lägre än det som tillämpas när minst en av dessa personer har hemvist i den berörda medlemsstaten – Möjlighet för gåvotagaren av en gåva mellan personer som saknar hemvist i landet att, på dennes ansökan, använda sig av det högre grundavdraget som är föreskrivet för gåvor där åtminstone en person med hemvist i landet är inblandad – Samtliga gåvor som gåvotagaren erhållit från samma person under den tioårsperiod som föregår eller följer efter gåvotillfället läggs samman vid beräkningen av den skatt som ska betalas – Otillåtet – Motivering – Föreligger inte
(Artiklarna 63 FEUF och 65 FEUF)
1.        Se domen.
(se punkt 30)
2.        Inom ramen för en begäran om förhandsavgörande är den hänskjutande domstolen ensam behörig att fastställa och bedöma omständigheterna i det mål som den har att avgöra samt att tolka och tillämpa nationell rätt. EU-domstolen ska i princip begränsa sin prövning till de omständigheter som den hänskjutande domstolen har beslutat att tillhandahålla den. När det gäller tillämpningen av den relevanta nationella lagstiftningen, ska domstolen följaktligen endast beakta den situation som den hänskjutande domstolen anser vara fastställd och den är inte bunden av påståenden som anförts av någon av parterna i det nationella målet.
(se punkt 36)
3.        Artiklarna 63 FEUF och 65 FEUF ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning som beträffande gåvor mellan personer som inte har hemvist i landet föreskriver att ett lägre grundavdrag ska tillämpas vid skatteberäkningen, såvida gåvotagaren inte har framställt en särskild ansökan. Dessa artiklar utgör även och under alla omständigheter, hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver att, på ansökan från en sådan gåvotagare, det högre grundavdrag som gäller för gåvor där minst en av parterna har hemvist i landet ska tillämpas vid skatteberäkningen och att utnyttjandet av denna valmöjlighet för en gåvotagare som inte har hemvist i landet medför att samtliga gåvor som gåvotagaren mottagit från samma person under den tioårsperiod som föregår och den tioårsperiod som följer efter gåvans fullbordande läggs samman vid beräkningen av den skatt som ska betalas för gåvan i fråga.
Sammanläggningen beträffande gåvor där åtminstone en person med hemvist i landet är part avser endast tidigare gåvor, vilket möjliggör för den skattskyldige att förutse vilken skatt som kommer att utkrävas, medan sammanläggningen beträffande gåvor mellan personer som inte har hemvist i landet däremot även avser gåvor som äger rum tio år efter den aktuella gåvan, vilket gör att gåvotagarna försätts i ovisshet om vilken skatt som senare kommer att utkrävas.
En sådan bristande förutsägbarhet kan leda till att personer som saknar hemvist i landet avhålls från att förvärva eller behålla tillgångar som är belägna i den berörda medlemsstaten, då en senare överföring av tillgångarna till andra personer som inte har hemvist i landet medför att dessa personer under en längre period svävar i ovisshet om vilken framtida beskattning som kommer att ske i medlemsstaten.
Under dessa omständigheter och med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra avseende den tidsperiod som vid ansökan från personer som saknar hemvist i landet tillämpas för att erhålla det högre grundavdraget, vilka innefattar tolkning och tillämpning av medlemsstatens lagstiftning, med avseende på den tidsperiod under vilken gåvor läggs samman i syfte att tillämpa det högre grundavdraget, utgör den mindre gynnsamma skattemässiga behandling som gåvor mellan personer som saknar hemvist i landet är föremål för, i förhållande till den behandling som är förbehållen gåvor där åtminstone en av parterna har hemvist i landet, en restriktion för den fria rörligheten av kapital, som i princip är förbjuden enligt artikel 63.1 FEUF.
När en nationell lagstiftning, i fråga om beskattningen av en fastighet som förvärvats genom gåva och som är belägen i den berörda medlemsstaten, jämställer, å ena sidan, gåvotagare som saknar hemvist i landet, vilka förvärvat fastigheten från en givare som saknar hemvist i landet och, å andra sidan, gåvotagare som saknar eller som har hemvist i landet, vilka har förvärvat en sådan fastighet från en givare som har hemvist i landet, liksom gåvotagare som har hemvist i landet vilka har förvärvat nämnda fastighet från en givare som saknar hemvist i landet, kan den inte, utan att unionsrättens krav åsidosätts, medföra att dessa gåvotagare behandlas olika vid samma beskattning vad gäller tillämpningen av ett grundavdrag på beskattningsunderlaget avseende fastigheten. Genom att gåvor till dessa båda personkategorier behandlas på samma sätt, utom vad avser den tidsperiod som beaktas vid tillämpningen av det grundavdrag som gåvotagarna kan komma i åtnjutande av, har den nationella lagstiftaren nämligen medgett att det inte finns någon objektiv skillnad mellan dessa båda kategorier, vad gäller formerna och villkoren för denna beskattning, som skulle kunna motivera olika behandling.
Härav följer att eftersom den tidsperiod som beaktas vid tillämpningen av grundavdraget inte står i förhållande till beskattningsunderlagets storlek, utan tillämpas på gåvotagaren på grund av att denne är skattskyldig, kan inte kännetecknen hos beskattningsunderlaget för en gåvotagare som saknar hemvist i landet och som erhåller en gåva från en givare som saknar hemvist i landet medföra att denne gåvotagares situation, med avseende på nämnda tidsperiod, skiljer sig objektivt från situationen för en gåvotagare som saknar hemvist och som erhållit en gåva från en person som har hemvist i landet, eller från situationen för en gåvotagare som har hemvist i landet och som erhåller en gåva från en person som inte har hemvist i landet.
När det slutligen gäller frågan huruvida restriktionen kan motiveras av ett tvingande skäl av allmänintresse, kan en sammanläggning av gåvor under en tjugoårsperiod, när gåvotagaren ansöker om det högre grundavdraget, inte anses utgöra ett lämpligt medel, varken för att uppnå målet att skydda det nationella skattesystemets inre sammanhang eller för att tillgodose behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av medlemsstaternas beskattningsrätt.
(se punkterna 46–48, 56, 59, 63, 65 och 68 samt domslutet)