Predbežné znenie
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
zo 16. apríla 2026(*)
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Osobitné právomoci – Článok 8 bod 1 – Pluralita žalovaných – Nároky, ktoré sú ‚navzájom tak súvisiace‘, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne – Pojem ‚úzka súvislosť‘ – Pojem ‚ústredný žalovaný‘ – Porušenie článku 101 ZFEÚ – Smernica 2014/104/EÚ – Náhrada škody spôsobenej kartelom – Pojem podnik – Zodpovednosť materskej spoločnosti a dcérskej spoločnosti – Rozhodnutie Komisie – Rozhodnutie vnútroštátneho orgánu na ochranu hospodárskej súťaže – Škoda vzniknutá mimo Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) “
V spojených veciach C‑672/23 a C‑673/23,
ktorých predmetom sú dva návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutím Gerechtshof Amsterdam (Odvolací súd Amsterdam, Holandsko) z 19. septembra 2023 a doručené Súdnemu dvoru 13. novembra 2023, ktoré súvisia s konaniami:
Electricity & Water Authority of the Government of Bahrain,
GCC Interconnection Authority,
Kuwait Ministry of Electricity and Water,
Oman Electricity Transmission Company SAOC
proti
Prysmian Netherlands BV,
Draka Holding BV,
Prysmian Cavi e Sistemi Srl,
Pirelli & C. SpA,
Prysmian SpA,
The Goldman Sachs Group Inc.,
ABB BV,
ABB Holdings BV,
ABB AB,
ABB Ltd,
Nexans Nederland BV,
Nexans Cabling Solutions BV,
Nexans Participations SA,
Nexans SA,
Nexans France SAS (C‑672/23),
a
Smurfit Kappa Europe BV,
Smurfit International BV,
Smurfit Kappa Italia SpA,
DS Smith Italy BV,
DS Smith plc,
DS Smith Packaging Italia SpA,
DS Smith Holding Italia SpA,
Toscana Ondulati SpA
proti
Unilever Europe BV,
Unilever Supply Chain Company AG,
Unilever Italy Holdings Srl (C‑673/23),
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen (spravodajca), podpredseda Súdneho dvora
T. von Danwitz, vykonávajúci funkciu sudcu prvej komory, sudcovia I. Ziemele, A. Kumin a S. Gervasoni,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: A. Lamote, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. januára 2025,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        Electricity & Water Authority of the Government of Bahrain, GCC Interconnection Authority, Kuwait Ministry of Electricity and Water a Oman Electricity Transmission Company SAOC, v zastúpení: J.W. de Jong, advocaat,
–        Prysmian Netherlands BV, Draka Holding BV, Prysmian Cavi e Sistemi Srl a Prysmian SpA, v zastúpení: R. T. Bolland, J. S. Kortmann, A. van Vugt a R. Wesseling, advocaten,
–        Pirelli & C. SpA, v zastúpení: P. N. Malanczuk, E. Mattioli, M. J. Schaufeli, a J. P. van der Klein, advocaten, I. Perego a M. Roberti, avvocati,
–        The Goldman Sachs Group Inc., v zastúpení: D. A. M. H. W Strik, advocate,
–        ABB BV, ABB Holdings BV, ABB AB, ABB Ltd, v zastúpení: W. Knibbeler, M. H.J. M. Immerzeel, E. Di Pangrazio, A. Schurink a M. Sinninghe Damsté, advocaten,
–        Nexans Nederland BV, Nexans Cabling Solutions BV, Nexans Participations SA, Nexans SA a Nexans France SAS, v zastúpení: H. M. Cornelissen, A. Knigge a R. van Dijken, advocaten,
–        Smurfit Kappa Europe BV, Smurfit International BV a Smurfit Kappa Italia SpA, v zastúpení: O. W. Brouwer, E. Di Pangrazio, A. Schurink a M. Sinninghe Damsté, advocaten,
–        DS Smith Italy BV, DS Smith plc, DS Smith Packaging Italia SpA, DS Smith Holding Italia SpA a Toscana Ondulati SpA, v zastúpení: M. G. Bredenoord‑Spoek, J. K. de Pree a S. J. The, advocaten,
–        Unilever Europe BV, Unilever Supply Chain Company AG a Unilever Italy Holdings Srl, v zastúpení: R. J. G. Lamberti, C. C. A. van Rest a H. J. Vanderveen, advocaten,
–        Európska komisia, v zastúpení: S. Noë, W. Wils, a C. Zois splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 3. apríla 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 8 bodu 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
2        Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch sporov medzi spoločnosťami, ktorých účastníkmi sú na jednej strane Electricity & Water Authority of the Government of Bahrain, GCC Interconnection Authority, Kuwait Ministry of Electricity and Water a Oman Electricity Transmission Company SAOC (tieto štyri podniky ďalej len spoločne „EWAGB a i.“), a Prysmian Netherlands BV, Draka Holdings BV, Prysmian Cavi e Sistemi Srl, Pirelli & C. Spa, Prysmian SpA, The Goldman Sachs group Inc., ABB BV, ABB Holdings BV, ABB AB, ABB Ltd., Nexans Nederland BV, Nexans Cabling Solutions BV, Nexans Participations SA, Nexans SA a Nexans France SAS (týchto pätnásť spoločností ďalej len spoločne „Draka a i.“), a na druhej strane Smurfit Kappa Europe BV, Smurfit International BV, Smurfit Kappa Italia SpA, DS Smith Italy BV, DS Smith plc, DS Smith Packaging Italia SpA, DS Smith Holding Italia SpA a Toscana Ondulati SpA (tých osem spoločností ďalej len spoločne „Smurfit Kappa a i.“) a Unilever Europe BV, Unilever Supply Chain Company AG a Unilever Italy Holdings Srl (tieto tri spoločnosti ďalej spoločne len „Unilever a i.“) vo veci určenia miestne príslušného súdu na prejednanie a rozhodnutie o žalobách smerujúcich k založeniu spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti spoločností Draka a i. a Smurfit Kappa a i. a k ich zaviazaniu na náhradu škody vyplývajúcej z porušenia článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/052, s. 3, ďalej len „Dohoda o EHP“).
Právny rámec
Nariadenie č. 1215/2012
3        Odôvodnenia 15, 16 a 21 nariadenia č. 1215/2012 znejú:
„(15)      Normy právomoci by mali byť ľahko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného. Právomoc založená na tomto kritériu by mala byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet sporu alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iný hraničný ukazovateľ. Bydlisko právnickej osoby treba definovať osobitne, aby boli spoločné pravidlá prehľadnejšie a vyhlo sa konfliktu právomoci.
(16)      Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho riadneho výkonu súdnictva. Existencia takejto úzkej väzby by mala zaručiť právnu istotu a vylúčiť, že osoba by bola žalovaná na súde členského štátu, s čím nemohla rozumne predvídať. Je to dôležité predovšetkým v prípade sporov týkajúcich sa mimozmluvných záväzkov vyplývajúcich z porušenia práva na súkromie a práva na ochranu osobnosti vrátane poškodzovania dobrého mena.
…
(21)      V záujme harmonického výkonu súdnictva je potrebné minimalizovať možnosť súbežných konaní a zaručiť, že sa v rôznych členských štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky. Mal by existovať jasný a účinný spôsob na riešenie prípadov prekážky začatej veci a súvisiacich vecí, ako aj na odstránenie problémov, ktoré vyplývajú z rozdielneho určovania času, kedy sa začalo konanie, v právnych poriadkoch jednotlivých štátov. Na účely tohto nariadenia by sa mal tento čas definovať osobitne.“
4        Kapitola II tohto nariadenia, nazvaná „Právomoc“, obsahuje desať oddielov. V oddiele 1 tohto nariadenia nazvanom „Všeobecné ustanovenia“, sa nachádzajú články 4 až 6 uvedeného nariadenia.
5        Podľa článku 4 ods. 1 toho istého nariadenia:
„Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu.“
6        Článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 stanovuje:
„Osoby s bydliskom na území členského štátu možno žalovať na súdoch iného členského štátu len na základe kritérií upravených v oddieloch 2 až 7 tejto kapitoly.“
7        Oddiel 2 tejto kapitoly II s názvom „Osobitná právomoc“ obsahuje článok 8 bod 1 tohto nariadenia, ktorý stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území členského štátu možno tiež žalovať:
1.      ak ide o jedného z viacerých žalovaných, na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu, že nároky sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach.“
8        Podľa článku 63 ods. 1 uvedeného nariadenia:
„Na účely tohto nariadenia má obchodná spoločnosť alebo iná právnická osoba alebo združenie fyzických alebo právnických osôb bydlisko v mieste, kde má:
a)      registrované sídlo;
b)      ústredie alebo
c)      hlavné miesto podnikateľskej činnosti.“
Smernica 2014/104/EÚ
9        Podľa odôvodnenia 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/104/EÚ z 26. novembra 2014 o určitých pravidlách upravujúcich žaloby podľa vnútroštátneho práva o náhradu škody utrpenej v dôsledku porušenia ustanovení práva hospodárskej súťaže členských štátov a Európskej únie (Ú. v. EÚ L 349, 2014, s. 1):
„Články 101 a 102 [ZFEÚ] sú vecou verejného poriadku a mali by sa účinne uplatňovať v celej [Európskej] únii s cieľom zabezpečiť, aby hospodárska súťaž na vnútornom trhu nebola narušená.“
10      Článok 1 tejto smernice s názvom „Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti“ v odseku 2 stanovuje:
„Touto smernicou sa stanovujú pravidlá na účely koordinácie presadzovania pravidiel hospodárskej súťaže zo strany orgánov hospodárskej súťaže a presadzovania týchto pravidiel v rámci konaní o žalobách o náhradu škody na vnútroštátnych súdoch.“
11      Článok 2 tejto smernice, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, v bodoch 2, 3 a 6 uvádza:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
…
2.      ‚porušiteľ‘ je podnik alebo združenie podnikov, ktoré sa dopustili porušenia práva hospodárskej súťaže;
3.      ‚vnútroštátne právo hospodárskej súťaže‘ sú ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré prevažne sledujú rovnaké ciele ako články 101 a 102 ZFEÚ a ktoré sa uplatňujú v tom istom prípade a súbežne s právom hospodárskej súťaže Únie v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia [Rady] (ES) č. 1/2003 [zo 16. decembra 2002, o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101] a [102 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205)] s výnimkou ustanovení vnútroštátneho práva, ktorými sa fyzickým osobám ukladajú trestné sankcie; to neplatí, ak sú takéto trestné sankcie prostriedkom, ktorým sa presadzujú pravidlá hospodárskej súťaže vzťahujúce sa na podniky;
…
6.      ‚poškodená osoba‘ je osoba, ktorá utrpela škodu v dôsledku porušenia práva hospodárskej súťaže.“
12      Podľa článku 3 tejto smernice s názvom „Právo na úplnú náhradu škody“:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá utrpela škodu spôsobenú porušením práva hospodárskej súťaže, mala možnosť domáhať sa úplnej náhrady tejto škody a získať ju.
2.      Úplná náhrada škody zabezpečí osobe, ktorá utrpela škodu, dosiahnuť stav, v akom osoba bola pred porušením práva hospodárskej súťaže, tak ako keby k porušeniu práva hospodárskej súťaže nedošlo. Zahŕňa preto právo na náhradu skutočnej škody, ušlého zisku, ako aj platbu úroku.
3.      Úplná náhrada škody v zmysle tejto smernice nesmie viesť k nadmernej náhrade škody či už prostredníctvom represívnej, viacnásobnej, alebo inej náhrady škody.“
13      Článok 9 smernice 2014/104, nazvaný „Účinok vnútroštátnych rozhodnutí“, stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby sa porušenie práva hospodárskej súťaže konštatované v konečnom rozhodnutí vnútroštátneho orgánu na ochranu hospodárskej súťaže alebo preskúmacieho súdu považovalo za nevyvrátiteľne preukázané na účely žalôb o náhradu škody podaných na ich vnútroštátne súdy podľa článku 101 alebo 102 ZFEÚ alebo podľa vnútroštátneho práva hospodárskej súťaže.
2.      Členské štáty zabezpečia, aby v prípade konečného rozhodnutia uvedeného v odseku 1 v inom členskom štáte mohlo byť toto konečné rozhodnutie predložené pred vnútroštátnymi súdmi v súlade s vnútroštátnym právom aspoň ako dôkaz prima facie skutočnosti, že došlo k porušeniu práva hospodárskej súťaže, a aby sa podľa potreby mohlo posudzovať spolu s akýmkoľvek ďalším dôkazom predloženým účastníkmi.
3.      Týmto článkom nie sú dotknuté práva a povinnosti [práva a povinnosti vnútroštátnych súdov  – neoficiálny preklad] podľa článku 267 ZFEÚ.“
14      Článok 11 tejto smernice s názvom „Spoločná a nerozdielna zodpovednosť“ v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby podniky, ktoré porušili právo hospodárskej súťaže spoločným správaním, spoločne a nerozdielne zodpovedali za škodu spôsobenú porušením práva hospodárskej súťaže s účinkom, že každý z týchto podnikov je povinný nahradiť škodu v plnom rozsahu, a poškodená osoba má právo požadovať úplnú náhradu od ktoréhokoľvek z nich, až kým škoda nie je v plnom rozsahu nahradená.“
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
Vec C‑672/23
15      Rozhodnutím C(2014) 2139 final z 2. apríla 2014 týkajúcim sa konania uplatňujúceho článok 101 Zmluvy o fungovaní Európskej únie a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (vec AT.39610 „Elektrické káble“/„Power Cables“) Európska komisia konštatovala existenciu kartelu s takmer celosvetovým rozsahom na trhoch s podmorskými a podzemnými elektrickými káblami, do ktorého bolo zapojených 26 právnických osôb, a to:
–        Nexans a Nexans France, so sídlom vo Francúzsku,
–         Prysmian SpA a Prysmian Cavi e Sistemi so sídlom v Taliansku a ich bývalé materské spoločnosti Pirelli & C a The Goldman Sachs Group,
–        J‑Power Systems Corporation a materské spoločnosti spoločného podniku Hitachi Metals Ltd a Sumitomo Electric Industries Ltd,
–        VISCAS
Corporation a jej materské spoločnosti spoločného podniku Furukawa Electric Co. Ltd a Fujikura Ltd,
–        ABB AB (pôvodne), do práv ktorej vstúpila ABB AB so sídlom vo Švédsku, a ABB Ltd ako materská spoločnosť spoločnosti ABB AB so sídlom vo Švajčiarsku,
–        Brugg Kabel AG a Kabelwerke Brugg AG Holding,
–        Silec Cable SAS, jej súčasná materská spoločnosť General Cable Corporation a jej bývalá materská spoločnosť Safran SA,
–        EXSYM
Corporation a materské spoločnosti spoločného podniku SWCC Showa Holdings Co. Ltd a Mitsubishi Cable Industries Ltd.,
–        LS Cable & System Ltd,
–        Taihan Electric Wire Co. Ltd a
–        nkt cables GmbH a NKT Holding A/S.
16      Domnievala sa, že tieto spoločnosti boli v období od 18. februára 1999 do 29. januára 2009 zapojené do siete multilaterálnych a bilaterálnych stretnutí a kontaktov s cieľom rozdeliť si trhy a zákazníkov projektov podzemných elektrických káblov a podmorských elektrických káblov na osobitných územiach. Dospela k záveru, že tieto zosúladené postupy predstavovali pokračujúce porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o EHP.
17      Electricity & Water Authority of the Government of Bahrain, Kuwait Ministry of Electricity and Water Oman Electricity Transmission Company sú štátne podniky poverené rozvojom, prevádzkou a údržbou sietí vysokého napätia nachádzajúcich sa v Bahrajne, Kuvajte a Ománe. GCC Interconnection Authority vlastní a prevádzkuje prepojovaciu infraštruktúru spájajúcu vnútroštátne elektrické siete štátov, ktoré sú zmluvnými stranami Rady pre spoluprácu arabských štátov v Perzskom zálive, konkrétne Spojených arabských emirátov, Bahrajnského kráľovstva, Saudskoarabského kráľovstva, Ománskeho sultanátu, Katarského štátu a Kuvajtu.
18      EWAGB a i. podali na Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko) deklaratórnu žalobu, ktorou sa domáhali na jednej strane, aby súd rozhodol, že Draka a i. sú voči nim spoločne a nerozdielne zodpovedné z dôvodu ich účasti na dotknutom karteli, a na druhej strane, aby týmto spoločnostiam uložil povinnosť spoločne a nerozdielne zaplatiť náhradu, ktorej výška sa má stanoviť neskôr, s cieľom nahradiť škodu, ktorú údajne utrpeli mimo Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) v dôsledku tohto kartelu.
19      Táto deklaratórna žaloba je podaná proti viacerým spoločnostiam žalovaným vo veci samej, ktoré patria do skupín Prysmian Cavi e Sistemi, ABB AB (pôvodne) a Nexans. Niektoré majú sídlo v Holandsku, ale mimo obvodu Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame), iné mimo Holandska. Všetky sú priamo alebo nepriamo dcérske spoločnosti, ktoré sú v 100 % vlastníctve podnikov, ktorým sa Komisia rozhodla pripísať účasť na predmetnom karteli. Komisia vo svojom rozhodnutí konštatovala, že Prysmian Cavi e Sistemi, ABB AB (pôvodne) a Nexans France sa podieľali na karteli, a potvrdila zodpovednosť spoločností Prysmian, Pirelli & C, The Goldman Sachs Group, ABB Ltd a Nexans ako (nepriamych) materských spoločností uvedených účastníkov kartelu, vo vzostupnej línii. Nexans Participations, ako aj Prysmian Netherlands, Draka Holding, ABB BV, ABB Holdings, Nexans Nederland a Nexans Cabling Solutions, spoločnosti so sídlom v Holandsku, neboli adresátmi uvedeného rozhodnutia. Tieto žalované spoločnosti založené podľa holandského práva sú všetky dcérskymi spoločnosťami priamo alebo nepriamo v 100 % vlastníctve spoločností Prysmian Cavi e Sistemi, ABB Ltd a Nexans.
20      Draka Holding so sídlom v Amsterdame je jedinou žalovanou spoločnosťou so sídlom v obvode Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame), a preto je žalovaným, ktorý slúži ako základ na určenie právomoci súdu, ktorému bola vec predložená (ďalej len „ústredný žalovaný“). Táto spoločnosť je dcérskou spoločnosťou spoločnosti Prysmian Cavi e Sistemi, ktorá vlastní aj celý podiel na základnom imaní spoločnosti Prysmian Netherlands. Ani Draka Holding, ani ostatné žalované spoločnosti so sídlom v Holandsku neboli adresátmi rozhodnutia Komisie z 2. apríla 2014.
21      Deklaratórnym rozsudkom Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) vyhlásil, že má na základe článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 právomoc na prejednanie a rozhodnutie o žalobách podaných proti všetkým žalovaným spoločnostiam so sídlom v Holandsku. Naproti tomu vyhlásil, že nemá právomoc na prejednanie a rozhodnutie o žalobách podaných proti žalovaným spoločnostiam so sídlom mimo Holandska, keďže sa domnieval, že z článku 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 ani zo žiadneho iného právneho základu nemožno vyvodiť medzinárodnú právomoc. Domnieval sa totiž, že medzi žalobami podanými proti spoločnostiam so sídlom v Holandsku a žalobami podanými proti spoločnostiam so sídlom mimo Holandska nie je dostatočne úzka súvislosť odôvodňujúca, aby o nich rozhodoval ten istý súd s cieľom vyhnúť sa nezlučiteľným rozhodnutiam.
22      EWAGB a i. podali proti tomuto rozsudku odvolanie na Gerechtshof Amsterdam (Odvolací súd Amsterdam, Holandsko), vnútroštátny súd predkladajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci.
23      Tento súd pripomína, že žalované spoločnosti so sídlom v Holandsku nenapadli rozhodnutie Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame), ktorým uznal svoju miestnu príslušnosť na prejednanie a rozhodnutie o žalobe nielen voči spoločnosti Draka Holding so sídlom v územnom obvode tohto súdu, ale aj voči všetkým uvedeným spoločnostiam so sídlom v Holandsku, ale mimo územného obvodu tohto súdu. Uvedený súd ďalej spresňuje, že v súlade s vnútroštátnymi procesnými pravidlami rozhodnutia týkajúce sa miestnej príslušnosti nepodliehajú opravnému prostriedku a že je preto povinný vychádzať z toho, že Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) má miestnu príslušnosť vo vzťahu ku všetkým žalovaným spoločnostiam so sídlom v Holandsku.
24      Predkladajúci vnútroštátny súd sa však pýta, či existuje dostatočne úzka súvislosť v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 medzi žalobou podanou proti spoločnosti Draka Holding alebo iným žalovaným spoločnostiam so sídlom v Holandsku na jednej strane a žalobami podanými proti žalovaným spoločnostiam so sídlom mimo Holandska na druhej strane.
25      Za týchto podmienok Gerechtshof Amsterdam (Odvolací súd Amsterdam) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      a)      Existuje úzka súvislosť v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia [č. 1215/2012] medzi:
i)      žalobou proti ústrednému žalovanému, ktorý nie je adresátom kartelového rozhodnutia Komisie, ale ako subjekt, o ktorom sa tvrdí, že patrí k podniku v zmysle práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže, je považovaný za zodpovedný za porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie v zostupnej línii, na jednej strane a
ii)      na druhej strane žalobou proti:
–        spolužalovanému, ktorý je adresátom tohto rozhodnutia, a/alebo
–        spolužalovanému, ktorý nie je adresátom rozhodnutia a o ktorom sa tvrdí, že ako právny subjekt patrí k podniku, ktorý je podľa rozhodnutia z verejnoprávneho hľadiska považovaný za zodpovedného za porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie?
Je v tejto súvislosti relevantné:
(1)      či ústredný žalovaný, ktorý je považovaný za zodpovedného v zostupnej línii, v období trvania kartelu len vlastnil a spravoval podiely,
(2)      v prípade kladnej odpovede na štvrtú otázku písm. a), či sa ústredný žalovaný, ktorý je považovaný za zodpovedného v zostupnej línii, podieľal na výrobe, uvádzaní na trh, predaji a/alebo dodávaní výrobkov, na ktoré sa vzťahoval kartel, a/alebo na poskytovaní služieb, na ktoré sa vzťahoval kartel,
(3)      či je spolužalovaný, ktorý je adresátom rozhodnutia, v tomto rozhodnutí kvalifikovaný ako
i)      skutočný účastník kartelu v tom zmysle, že sa skutočne podieľal na jednej alebo viacerých dohodách zakladajúcich porušenie a/alebo na vzájomne zosúladených postupoch zakladajúcich porušenie, alebo
ii)      právny subjekt, ktorý patrí k podniku, ktorý bol z verejnoprávneho hľadiska považovaný za zodpovedný za porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie,
(4)      či spolužalovaný, ktorý nie je adresátom rozhodnutia, skutočne vyrábal, uvádzal na trh, predával a/alebo dodával výrobky, na ktoré sa vzťahoval kartel, a/alebo skutočne poskytoval služby, na ktoré sa vzťahoval kartel,
(5)      či ústredný žalovaný a spolužalovaný patria alebo nepatria k tomu istému podniku,
(6)      či žalobcovia priamo alebo nepriamo nakupovali výrobky a/alebo služby od ústredného žalovaného a/alebo od spolužalovaného alebo si ich priamo alebo nepriamo nechali dodať ústredným žalovaným a/alebo spolužalovaným?
b)      Je pre zodpovedanie prvej otázky písm. a) dôležité, či je alebo nie je predvídateľné, že dotknutý spolužalovaný bude žalovaný na súde príslušnom pre tohto ústredného žalovaného? Ak áno, je táto predvídateľnosť samostatným kritériom pri uplatňovaní článku 8 bodu 1 nariadenia [č. 1215/2012]? Je táto predvídateľnosť v zásade daná vzhľadom na rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800)? Do akej miery okolnosti uvedené v prvej otázke písm. a) body 1 až 6 spôsobujú, že je predvídateľné, že spolužalovaný bude žalovaný na súde príslušnom pre ústredného žalovaného?
2.      Má sa pri konštatovaní právomoci zohľadniť aj prípadný predpoklad úspešnosti žaloby podanej proti ústrednému žalovanému? Ak áno, postačuje pri tomto posúdení, že a priori nemožno vylúčiť, že žaloba bude úspešná?
3.      a)      Zahŕňa nárok na náhradu škody, ktorý právo Únie každému priznáva v nadväznosti na konštatované porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie, právo požadovať náhradu škody, ktorá vznikla mimo EHP?
b)      Musí alebo môže sa v (občianskoprávnych) veciach týkajúcich sa škody spôsobenej kartelom uplatniť domnienka rozhodujúceho vplyvu (sankcionovaných) materských spoločností na hospodársku činnosť dcérskych spoločností, ktorá je uznaná v práve hospodárskej súťaže (‚domnienka Akzo‘)?
c)      Spĺňa intermediárna holdingová spoločnosť, ktorá len spravuje a vlastní podiely, druhé kritérium stanovené v rozsudku Sumal (vykonávanie hospodárskej činnosti, ktorá má konkrétnu väzbu s predmetom porušenia, za ktoré je materská spoločnosť považovaná za zodpovednú)?
4.      a)      Môžu byť pri uplatnení článku 8 bodu 1 nariadenia [č. 1215/2012] rôzni žalovaní so sídlom v tom istom členskom štáte (spolu) ústredným žalovaným?
b)      Určuje článok 8 bod 1 nariadenia [č. 1215/2012] priamo a bezprostredne miestne príslušný súd, pričom vylučuje uplatnenie vnútroštátneho práva?
c)      V prípade, ak je odpoveď na štvrtú otázku písm. a) záporná, takže ústredným žalovaným môže byť len jeden žalovaný, a odpoveď na štvrtú otázku písm. b) kladná, takže článok 8 bod 1 nariadenia [č. 1215/2012] priamo určuje miestne príslušný súd, pričom vylučuje uplatnenie vnútroštátneho práva, existuje pri uplatnení [tohto ustanovenia] priestor na postúpenie veci v rámci jedného členského štátu súdu v tom istom členskom štáte, v obvode ktorého má sídlo žalovaný?“
Vec C‑673/23
26      Dňa 17. júla 2019 Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Úrad na ochranu hospodárskej súťaže a trhu, Taliansko), (ďalej len „AGCM“) prijal rozhodnutie, v ktorom konštatoval, že viaceré podniky vrátane spoločností Smurfit Kappa Italia a Toscana Ondulati sa dopustili dvoch samostatných porušení článku 101 ZFEÚ, ako aj článkov 15 a 31 talianskeho zákona o hospodárskej súťaži.
27      V tomto rozhodnutí AGCM na jednej strane konštatoval, že tieto podniky sa v období od 2. februára 2004 do 30. marca 2017 zúčastnili na karteli na talianskom trhu s vlnitým kartónom s cieľom ovplyvniť predajné ceny tohto výrobku a podnietiť ďalšie podniky, aby sa zúčastnili na tomto karteli. Na druhej strane sa domnieval, že hlavní výrobcovia kartónových obalov sa v období od 7. septembra 2005 do 30. marca 2017 zúčastnili na karteli týkajúcom sa obalových materiálov, ktorého cieľom bolo narušiť hospodársku súťaž na talianskom trhu kartónov. AGCM tiež uviedol, že tento druhý kartel mal podpornú funkciu vo vzťahu ku kartelu týkajúceho sa vlnitého kartónu.
28      Smurfit Kappa Italia, so sídlom v Miláne (Taliansko), DS Smith Holding Italia, so sídlom vo Vimercatei (Taliansko) a Toscana Ondulati, so sídlom v Capannorii (Taliansko), boli adresátmi uvedeného rozhodnutia, z ktorého vyplýva, že Smurfit Kappa Italia a Toscana Ondulati sa zúčastnili na karteli. DS Smith Holding Italia je tiež vo vzostupnej línii zodpovedná za tento kartel ako nepriama materská spoločnosť. Ostatné žalujúce spoločnosti vo veci samej, ktoré sú súčasťou skupín Smurfit Kappa Italia a Toscana Ondulati, však neboli adresátmi tohto rozhodnutia.
29      Unilever a i., ktoré sú súčasťou skupiny Unilever, kúpili počas období porušovania od spoločností, ktoré boli účastníkmi kartelov, suroviny a obalové materiály, ako aj obaly z vlnitých kartónov pre európske výrobné zariadenia Unilever. Unilever a i. sa domnievajú, že utrpeli škodu z dôvodu zvýšenia cien výrobkov nakúpených od spoločností zúčastnených na karteli, ako aj zachovania umelo vysokých úrovní cien („ochranné ceny“) a zostatkových účinkov kartelu na trh.
30      Podali teda na Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) deklaratórnu žalobu, ktorou sa domáhali, aby súd rozhodol, že Smurfit Kappa a i. sú voči nim spoločne a nerozdielne zodpovedné z dôvodu ich účasti na dotknutom karteli. Navrhujú tiež zaviazať tieto spoločnosti spoločne a nerozdielne na zaplatenie náhrady, ktorej výška sa má stanoviť neskôr, určenej na náhradu škody, ktorú údajne utrpeli v dôsledku tohto kartelu.
31      Smurfit Kappa International je jedinou žalovanou spoločnosťou so sídlom v obvode Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) a považuje sa za ústredného žalovaného. Táto spoločnosť nebola adresátom rozhodnutia AGCM zo 17. júla 2019. Je to intermediárna holdingová spoločnosť, ktorá je dcérskou spoločnosťou Smurfit Kappa Group, spoločnosti so sídlom v Írsku, ktorá nie je dotknutá konaním vo veciach samých, a materskej spoločnosti Smurfit Kappa Europe. Táto posledná uvedená spoločnosť vlastní celý podiel na základnom imaní spoločnosti Smurfit Kappa Italia, ktorá je jednou zo spoločností, ktorým bolo adresované rozhodnutie AGCM zo 17. júla 2019.
32      Deklaratórnym rozsudkom Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) vyhlásil, že je miestne príslušný a má medzinárodnú právomoc na prejednanie a rozhodnutie o žalobách podaných proti spoločnostiam so sídlom v Holandsku, ale aj proti spoločnostiam so sídlom mimo Holandska.
33      Na jednej strane totiž konštatoval, že je príslušný na prejednanie a rozhodnutie o žalobe podanej proti spoločnosti Smurfit International, ktorá bola jedinou žalovanou spoločnosťou so sídlom v Amsterdame (Holandsko), a teda v jeho územnom obvode, ale tiež o žalobách podaných proti všetkým spoločnostiam so sídlom v Holandsku z dôvodu, že medzi všetkými týmito žalobami existuje súvislosť, ktorá odôvodňuje ich spoločné prejednanie z dôvodov hospodárnosti konania. Na druhej strane konštatoval, že existuje dostatočne úzka súvislosť medzi žalobami podanými proti všetkým spoločnostiam so sídlom v Holandsku a žalobami podanými proti spoločnostiam so sídlom mimo Holandska, čo odôvodňuje, aby bol rozsudok vydaný tým istým súdom, aby sa predišlo nezlučiteľným rozhodnutiam.
34      Smurfit Kappa a i. podali proti tomuto rozsudku odvolanie na Gerechtshof Amsterdam (Odvolací súd Amsterdam), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania.
35      Tento súd pripomína, že spoločnosti so sídlom v Holandsku v konaní na prvom stupni nenapadli príslušnosť Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) a že v súlade s vnútroštátnymi procesnými pravidlami proti rozhodnutiam prijatým vo veci miestnej príslušnosti nie je možné podať na tento súd opravný prostriedok. Uvádza, že musí konštatovať, že tento súd je miestne príslušný na prejednanie a rozhodnutie nielen o žalobe podanej proti spoločnosti Smurfit International – jedinej spoločnosti, ktorá v prejednávanej veci má sídlo v jeho obvode a ktorá sa napriek tomu, že nie je adresátom rozhodnutia AGCM, stáva ústredným žalovaným vzhľadom na miesto jej sídla –, ale aj o žalobách podaných proti všetkým žalovaným spoločnostiam na tomto súde so sídlom v Holandsku.
36      Uvedený súd sa však pýta na medzinárodnú právomoc tohto súdu vo vzťahu k žalobám podaným proti spoločnostiam so sídlom mimo Holandska. V podstate sa pýta, či existuje dostatočne úzka súvislosť v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 medzi žalobou podanou proti spoločnosti Smurfit International a/alebo iným spoločnostiam so sídlom v Holandsku na jednej strane a žalobami podanými proti spoločnostiam so sídlom mimo Holandska na druhej strane.
37      Za týchto podmienok Gerechtshof Amsterdam (Odvolací súd Amsterdam) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      a)      Existuje úzka súvislosť v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia [č. 1215/2012] medzi
i)      žalobou proti ústrednému žalovanému, ktorý nie je adresátom rozhodnutia vnútroštátneho orgánu na ochranu hospodárskej súťaže, ale ako subjekt, o ktorom sa tvrdí, že patrí k podniku v zmysle práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže…, je považovaný za zodpovedný za porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie vo vzostupnej línii, na jednej strane a
ii)      na druhej strane žalobou proti:
–        spolužalovanému, ktorý je adresátom tohto rozhodnutia, a/alebo
–        spolužalovanému, ktorý nie je adresátom rozhodnutia a o ktorom sa tvrdí, že ako právny subjekt patrí k podniku, ktorý je podľa rozhodnutia z verejnoprávneho hľadiska považovaný za zodpovedný za porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie?
Je v tejto súvislosti relevantné:
(1)      či ústredný žalovaný, ktorý je považovaný za zodpovedného vo vzostupnej línii, v období trvania kartelu len vlastnil a spravoval podiely,
(2)      v prípade kladnej odpovede na štvrtú otázku písm. a), či sa ústredný žalovaný, ktorý je považovaný za zodpovedného vo vzostupnej línii, podieľal na výrobe, uvádzaní na trh, predaji a/alebo dodávaní výrobkov, na ktoré sa vzťahoval kartel, a/alebo na poskytovaní služieb, na ktoré sa vzťahoval kartel,
(3)      či ústredný žalovaný má alebo nemá sídlo v členskom štáte, v ktorom vnútroštátny orgán na ochranu hospodárskej súťaže konštatoval (len) porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie na vnútroštátnom trhu,
(4)      či je spolužalovaný, ktorý je adresátom rozhodnutia, v tomto rozhodnutí kvalifikovaný ako:
i)      skutočný účastník kartelu v tom zmysle, že sa skutočne podieľal na jednej alebo viacerých dohodách zakladajúcich porušenie a/alebo na vzájomne zosúladených postupoch zakladajúcich porušenie, alebo
ii)      právny subjekt, ktorý patrí k podniku, ktorý bol z verejnoprávneho hľadiska považovaný za zodpovedný za porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie,
(5)      či spolužalovaný, ktorý nie je adresátom rozhodnutia, skutočne vyrábal, uvádzal na trh, predával a/alebo dodával výrobky, na ktoré sa vzťahoval kartel, a/alebo skutočne poskytoval služby, na ktoré sa vzťahoval kartel,
(6)      či ústredný žalovaný a spolužalovaný patria alebo nepatria k tomu istému podniku,
(7)      či žalobcovia priamo alebo nepriamo nakupovali výrobky a/alebo služby od ústredného žalovaného a/alebo od spolužalovaného alebo si ich priamo alebo nepriamo nechali dodať ústredným žalovaným a/alebo spolužalovaným?
b)      Je pre zodpovedanie prvej otázky písm. a) dôležité, či je alebo nie je predvídateľné, že dotknutý spolužalovaný bude žalovaný na súde príslušnom pre tohto ústredného žalovaného? Ak áno, je táto predvídateľnosť samostatným kritériom pri uplatňovaní článku 8 bodu 1 nariadenia [č. 1215/2012]? Je táto predvídateľnosť v zásade daná vzhľadom na rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800? Do akej miery okolnosti uvedené v prvej otázke písm. a) body 1 až 6 spôsobujú, že je predvídateľné, že spolužalovaný bude žalovaný na súde príslušnom pre ústredného žalovaného?
2.      Má sa pri konštatovaní právomoci zohľadniť aj prípadný predpoklad úspešnosti žaloby proti ústrednému žalovanému? Ak áno, postačuje pri tomto posúdení, že a priori nemožno vylúčiť, že žaloba bude úspešná?
3.      Musí alebo môže sa v (občianskoprávnych) veciach týkajúcich sa škody spôsobenej kartelom uplatniť domnienka rozhodujúceho vplyvu (sankcionovaných) materských spoločností na hospodársku činnosť dcérskych spoločností, ktorá je uznaná v práve hospodárskej súťaže („domnienka Akzo“)?
4.      a)      Môžu byť pri uplatnení článku 8 bodu 1 nariadenia [č. 1215/2012] rôzni žalovaní so sídlom v tom istom členskom štáte (spolu) ústredným žalovaným?
b)      Určuje článok 8 bod 1 nariadenia [č. 1215/2012] priamo a bezprostredne miestne príslušný súd, pričom vylučuje uplatnenie vnútroštátneho práva?
c)      V prípade, ak je odpoveď na štvrtú otázku písm. a) záporná, takže ústredným žalovaným môže byť len jeden žalovaný, a odpoveď na štvrtú otázku písm. b) kladná, takže článok 8 bod 1 nariadenia [č. 1215/2012] priamo určuje miestne príslušný súd, pričom vylučuje uplatnenie vnútroštátneho práva, existuje pri uplatnení článku 8 bodu 1 nariadenia [č. 1215/2012] priestor na postúpenie veci v rámci jedného členského štátu súdu v tom istom členskom štáte, v obvode ktorého má sídlo žalovaný?“
Konanie na Súdnom dvore
38      Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 18. januára 2024 boli veci C‑672/23 a C‑673/23 v súlade s článkom 54 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora spojené na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.
O prejudiciálnych otázkach
O prvých otázkach písm. a)
39      Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci konania na základe spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prislúcha prípadne právo preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené (rozsudok z 15. júla 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, bod 31).
40      V prejednávanej veci z návrhov na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že svojimi prvými otázkami písm. a) vo veciach C‑672/23 a C‑673/23 formulovanými v podstate podobne sa predkladajúci vnútroštátny súd pýta, či niektoré okolnosti v týchto veciach môžu znamenať existenciu dostatočne úzkej súvislosti s ohľadom na článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 medzi na jednej strane žalobou podanou proti ústrednému žalovanému, ktorý nie je adresátom dotknutého rozhodnutia vnútroštátneho orgánu na ochranu hospodárskej súťaže alebo Únie, ale ktorý ako subjekt, o ktorom sa tvrdí, že patrí k podniku, ktorý sa v tomto rozhodnutí považuje za zodpovedný za porušenie práva hospodárskej súťaže Únie, je zároveň zodpovedný za zistené porušenie vo vzostupnej alebo zostupnej línii, a na druhej strane žalobami podanými proti spolužalovaným, ktorí sú alebo nie sú adresátmi tohto rozhodnutia, teda súvislosti, ktorá by mohla založiť medzinárodnú právomoc Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) na prejednanie a rozhodnutie o nich.
41      Predkladajúci vnútroštátny súd sa pýta na účely posúdenia existencie takejto súvislosti, najmä na relevantnosť okolností, akými sú po prvé samotné vlastníctvo a spravovanie podielov ústredným žalovaným, po druhé jeho prípadná účasť na výrobe, uvádzaní na trh, predaji a/alebo dodávaní výrobkov alebo na poskytovaní služieb, na ktoré sa vzťahoval kartel, po tretie skutočnosť, či tento ústredný žalovaný má alebo nemá sídlo v členskom štáte, v ktorom sa zistilo porušenie práva hospodárskej súťaže, po štvrté kvalifikácia spolužalovaného, ktorý je adresátom dotknutého rozhodnutia, ako skutočného účastníka porušenia alebo ako subjektu, ktorý je súčasťou podniku zodpovedného za porušenie, po piate skutočnosť, že spolužalovaný, ktorý nie je adresátom dotknutého rozhodnutia, skutočne vyrába, uvádza na trh, predáva a/alebo poskytuje výrobky alebo služby, ktoré viedli ku kartelu, po šieste príslušnosť ústredného žalovaného a spolužalovaného k tomu istému podniku a po siedme skutočnosť, že žalobkyne priamo alebo nepriamo kúpili výrobky alebo prijali služby od ústredného žalovaného a/alebo spolužalovaného alebo si ich nechali dodať.
42      Za týchto podmienok treba konštatovať, že svojimi prvými otázkami
písm. a) sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že môže existovať „úzka súvislosť“ v zmysle tohto ustanovenia medzi na jednej strane žalobou podanou proti ústrednému žalovanému, ktorý nebol označený za zodpovedného za porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o EHP konštatované Komisiou alebo vnútroštátnym orgánom na ochranu hospodárskej súťaže, a na druhej strane žalobami podanými proti spoločnostiam, vo vzťahu ku ktorým existujú vážne indície, že patria k podnikom v zmysle práva hospodárskej súťaže Únie, ktorým bolo toto porušenie pripísané.
43      Na úvod treba pripomenúť, že vzhľadom na to, že nariadenie č. 1215/2012 ruší a nahrádza nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42), ktoré zase nahradilo Bruselský dohovor z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), v znení neskorších dohovorov o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru, výklad poskytnutý Súdnym dvorom vo vzťahu k ustanoveniam týchto posledných uvedených právnych nástrojov platí rovnako aj vo vzťahu k nariadeniu č. 1215/2012, pretože tieto ustanovenia možno kvalifikovať ako „rovnocenné“ (rozsudok z 15. júla 2021, Volvo a i., C‑30/20, EU:C:2021:604, bod 28, ako aj citovaná judikatúra).
44      Tak je to na jednej strane v prípade článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 a jednak článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012, ktoré majú v podstate podobné znenie, takže tieto ustanovenia možno kvalifikovať ako „rovnocenné“ v zmysle judikatúry uvedenej v predchádzajúcom bode tohto rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. júla 2021, Volvo a i., C‑30/20, EU:C:2021:604, bod 29, ako aj z 13. februára 2025, Athenian Brewery a Heineken, C‑393/23, EU:C:2025:85, bod 24).
45      Podľa článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 sa osoby s bydliskom na území členského štátu žalujú na súdoch tohto členského štátu. Článok 63 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že na uplatnenie uvedeného nariadenia obchodná spoločnosť alebo iná právnická osoba alebo združenie fyzických alebo právnických osôb má bydlisko v mieste, kde má registrované sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti. Toto pravidlo právomoci súdov členského štátu podľa bydliska žalovaného je však stanovené v uvedenom článku 4 ods. 1 s výhradu „ak nie je“ v ostatných ustanoveniach nariadenia č. 1215/2012, uvedené inak“. Zatiaľ čo táto norma právomoci predstavuje v súlade s jeho odôvodnením 15 zásadné pravidlo, toto nariadenie stanovuje aj niekoľko výnimiek (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 2025, BSH Hausgeräte, C‑339/22, EU:C:2025:108, body 29 a 30). Medzi nimi sa v článku 8 uvedeného nariadenia stanovujú výnimky z tohto zásadného pravidla pre súvisiace žaloby.
46      V tejto súvislosti podľa článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 možno osobu, ktorá má bydlisko na území členského štátu, žalovať, ak ide o jedného z viacerých žalovaných, na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu, že nároky sú „navzájom tak súvisiace“, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach.
47      Podľa ustálenej judikatúry sa ustanovenia tohto nariadenia majú vykladať autonómne s prihliadnutím na jeho systematiku a ciele (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júna 2023, BNP Paribas, C‑567/21, EU:C:2023:452, bod 43).
48      Cieľom pravidla osobitnej právomoci uvedeného v článku 8 bode 1 nariadenia č. 1215/2012 je, ako vyplýva z odôvodnení 16 a 21 uvedeného nariadenia, podporovať riadny výkon spravodlivosti, minimalizovať riziko súbežných konaní a predchádzať prijímaniu nezlučiteľných rozhodnutí v rôznych členských štátoch vydaných v samostatných konaniach (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. septembra 2023, Beverage City Polska, C‑832/21, EU:C:2023:635, bod 34 a citovanú judikatúru).
49      Keďže sa však toto pravidlo osobitnej právomoci odchyľuje od všeobecnej zásady, že právomoc má súd v mieste bydliska žalovaného, ktorá je zakotvená v článku 4 nariadenia č. 1215/2012, treba ho vykladať doslovne, pretože nemožno pripustiť výklad idúci nad rámec prípadov výslovne uvedených v uvedenom nariadení (rozsudok zo 7. septembra 2023, Beverage City Polska, C‑832/21, EU:C:2023:635, bod 35 a citovaná judikatúra).
50      V rámci uplatnenia článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 treba preskúmať, či existuje medzi jednotlivými žalobami podanými tým istým žalobcom proti rôznym žalovaným taká súvislosť, že je výhodnejšie preskúmať ich spoločne a predísť tak možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach. Existencia takejto súvislosti sa musí posudzovať so zreteľom na všetky okolnosti prejednávanej veci, najmä na riziko vydania nezlučiteľných rozhodnutí.
51      V tomto ohľade na to, aby sa rozhodnutia mohli považovať za navzájom nezlučiteľné, nestačí, aby viedli k rozdielnym výsledkom, je ešte potrebné, aby bol tento rozdiel zasadený do rámca rovnakej skutkovej a právnej situácie (rozsudok z 21. mája 2015, CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 20 a citovaná judikatúra).
52      Súdny dvor však rozhodol, že pravidlo stanovené v článku 8 bode 1 nariadenia č. 1215/2012 nemožno vykladať v tom zmysle, že umožňuje žalobcovi podať žalobu proti viacerým žalovaným s jediným cieľom vyňať jedného z týchto žalovaných z právomoci súdov štátu, v ktorom má bydlisko, a tým obísť normu právomoci uvedenú v tomto ustanovení tým, že umelo vytvorí alebo zachová podmienky uplatnenia uvedeného ustanovenia (rozsudok zo 7. septembra 2023, Beverage City Polska, C‑832/21, EU:C:2023:635, bod 43 a citovaná judikatúra).
53      Prináleží teda predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu, aby posúdil existenciu rovnakej právnej a skutkovej situácie s prihliadnutím na všetky relevantné okolnosti veci, ktorú prejednáva, pokiaľ ide o žaloby smerujúce proti rôznym žalovaným vo veci samej v prvostupňovom konaní, a aby sa ubezpečil, že cieľom žalôb podaných iba proti jednému zo spolužalovaných, ktorého bydlisko odôvodňuje právomoc konajúceho súdu, nie je umelo splniť podmienky uplatnenia článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. septembra 2023, Beverage City Polska, C‑832/21, EU:C:2023:635, body 42 a 45).
54      Z tohto hľadiska treba v prvom rade pripomenúť, že podmienka týkajúca sa existencie rovnakej skutkovej a právnej situácie je najmä splnená, ak sú viaceré podniky, ktoré sa zúčastnili na jedinom a pokračujúcom porušení pravidiel hospodárskej súťaže práva Únie konštatovanom v rozhodnutí Komisie, žalované z dôvodu svojej účasti na tomto porušení, hoci sa ich zapojenie na vykonávaní tohto porušenia líši v závislosti od období alebo dotknutých geografických oblastí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. mája 2015, CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 21).
55      Súdny dvor tiež rozhodol, že skutočnosť, že spoločná a nerozdielna zodpovednosť materskej spoločnosti a jej dcérskej spoločnosti za porušenie pravidiel práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže nebola konštatovaná v konečnom rozhodnutí Komisie, nebráni uplatneniu článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 na takéto žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. februára 2025, Athenian Brewery a Heineken, C‑393/23, EU:C:2025:85, bod 30).
56      Súdny dvor totiž rozhodol, že článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa uplatní v prípade žalôb podaných proti materskej spoločnosti a zároveň proti jej dcérskej spoločnosti, s ktorou prvá uvedená spoločnosť tvorí hospodársku jednotku a ktoré sú založené na účasti dcérskej spoločnosti na porušení pravidiel práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže konštatovanom vnútroštátnym orgánom na ochranu hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. februára 2025, Athenian Brewery a Heineken, C‑393/23, EU:C:2025:85, bod 33).
57      V druhom rade je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že ak sa preukáže, že materská spoločnosť a jej dcérska spoločnosť sú súčasťou tej istej hospodárskej jednotky, a preto tvoria jeden podnik v zmysle pravidiel práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže, rozhodujúca je samotná existencia tejto hospodárskej jednotky, ktorá sa dopustila porušenia a ktorá rozhodujúcim spôsobom určuje zodpovednosť jednej alebo druhej spoločnosti tvoriacej podnik za protisúťažné správanie tohto podniku. Z tohto dôvodu pojem „podnik“ a prostredníctvom neho pojem „hospodárska jednotka“ automaticky vedú k spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti subjektov, ktoré tvoria hospodársku jednotku v čase spáchania porušenia (rozsudok z 13. februára 2025, Athenian Brewery a Heineken, C‑393/23, EU:C:2025:85, bod 29, ako aj citovaná judikatúra).
58      V treťom rade podľa judikatúry Súdneho dvora právne odlišné osoby organizované vo forme skupiny tvoria jeden a ten istý podnik, ak neurčujú svoje správanie na predmetnom trhu samostatne, ale najmä vzhľadom na hospodárske, organizačné a právne väzby, ktoré ich spájajú s materskou spoločnosťou, podliehajú na tento účel účinkom skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu tejto riadiacej jednotky (rozsudok z 12. mája 2022, Servizio Elettrico Nazionale a i., C‑377/20, EU:C:2022:379, bod 108, ako aj citovaná judikatúra).
59      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v osobitnom prípade ak materská spoločnosť vlastní priamo alebo nepriamo celé alebo takmer celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, ktorá sa dopustila porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, existuje vyvrátiteľná domnienka, podľa ktorej uvedená materská spoločnosť skutočne uplatňuje rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti (rozsudok z 26. októbra 2017, Global Steel Wire a i./Komisia, C‑457/16 P a C‑459/16 P až C‑461/16 P, EU:C:2017:819, bod 84, ako aj citovaná judikatúra).
60      Domnienka skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu sa totiž nezakladá len na samotnom vlastníctve celého alebo takmer celého majetku dcérskej spoločnosti, ale na miere kontroly, ktorú materská spoločnosť uplatňuje nad svojou dcérskou spoločnosťou (rozsudok z 27. januára 2021, The Goldman Sachs Group/Komisia, C‑595/18 P, EU:C:2021:73, bod 35).
61      Skutočnosť, že jedna spoločnosť vlastní takmer celé základné imanie inej spoločnosti, je síce veľmi silnou indíciou toho, že má takúto kontrolu, neumožňuje však s istotou vylúčiť, že rozhodovaciu právomoc môže mať samostatne alebo spoločne jedna alebo viacero iných osôb, lebo práve vlastníctvo základného imania môže byť oddelené od hlasovacích práv (rozsudok z 12. mája 2022, Servizio Elettrico Nazionale a i., C‑377/20, EU:C:2022:379, bod 110).
62      Na to, aby materská spoločnosť tvorila so svojou dcérskou spoločnosťou jeden a ten istý podnik, musí materská spoločnosť vykonávať kontrolu nad správaním svojej dcérskej spoločnosti, čo možno preukázať buď tým, že materská spoločnosť má schopnosť vykonávať rozhodujúci vplyv na správanie dcérskej spoločnosti a že navyše tento vplyv skutočne vykonávala, alebo že táto dcérska spoločnosť neurčuje svoje správanie na trhu samostatne, ale že v podstate uplatňuje pokyny, ktoré jej dáva materská spoločnosť, s prihliadnutím najmä na hospodárske, organizačné a právne väzby medzi týmito dvomi právnymi subjektmi (rozsudok z 12. mája 2022, Servizio Elettrico Nazionale a i., C‑377/20, EU:C:2022:379, bod 111).
63      Súdny dvor tiež rozhodol, že článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby v prípade žalôb o uloženie povinnosti materskej spoločnosti a jej dcérskej spoločnosti spoločne a nerozdielne nahradiť škodu, ktorá vznikla z dôvodu, že táto dcérska spoločnosť porušila pravidlá hospodárskej súťaže, súd podľa sídla materskej spoločnosti, na ktorý boli podané tieto žaloby, sa na účely určenia svojej medzinárodnej právomoci opiera výlučne o domnienku, že ak materská spoločnosť priamo alebo nepriamo vlastní celé alebo takmer celé základné imanie dcérskej spoločnosti, ktorá sa dopustila porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, má na túto dcérsku spoločnosť rozhodujúci vplyv, pokiaľ žalovaní nie sú zbavení možnosti odvolávať sa na dôkazy svedčiace buď o tom, že táto materská spoločnosť priamo alebo nepriamo nevlastní celé alebo takmer celé základné imanie uvedenej dcérskej spoločnosti, alebo o tom, že táto domnienka by mala byť napriek tomu vyvrátená (rozsudok z 13. februára 2025, Athenian Brewery a Heineken, C‑393/23, EU:C:2025:85, bod 47).
64      Vo štvrtom rade z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pokiaľ ide o zodpovednosť dcérskej spoločnosti za porušenie článku 101 ods. 1 ZFEÚ preukázanú materskej spoločnosti, osoba poškodená sa môže usilovať skôr vyvodiť občianskoprávnu zodpovednosť dcérskej spoločnosti tejto materskej spoločnosti než samotnej materskej spoločnosti. Zodpovednosť tejto dcérskej spoločnosti však môže vzniknúť len vtedy, ak poškodená osoba buď na základe rozhodnutia, ktoré predtým prijala Komisia alebo vnútroštátny orgán na ochranu hospodárskej súťaže, alebo akýmkoľvek iným spôsobom preukáže, že na jednej strane táto dcérska spoločnosť v čase spáchania porušenia neurčovala svoje správanie na trhu autonómne, ale v podstate vykonávala pokyny svojej materskej spoločnosti vzhľadom na hospodárske, organizačné a právne väzby, ktoré spájajú tieto dva subjekty, takže tvoria rovnakú hospodársku jednotku, a teda jeden a ten istý podnik v zmysle článku 101 ZFEÚ, ktorý je autorom porušenia, a na druhej strane že existuje konkrétna väzba medzi hospodárskou činnosťou tejto dcérskej spoločnosti a predmetom porušenia, za ktoré je považovaná za zodpovednú materská spoločnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 51).
65      Je dôležité dodať, že pojem „podnik“ v zmysle článku 101 ZFEÚ je funkčným pojmom, pričom hospodárska jednota, ktorá ho predstavuje, musí byť identifikovaná z hľadiska predmetu dotknutého protiprávneho konania. Reštrukturalizácie, prevody alebo iné právne či organizačné zmeny, ktoré nastali neskôr, sú z tohto hľadiska irelevantné (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions a i., C‑724/17, EU:C:2019:204, bod 46, a zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 46).
66      Preto tá istá materská spoločnosť môže byť súčasťou viacerých hospodárskych jednotiek v závislosti od predmetnej hospodárskej činnosti, zložených z nej samej a rôznych kombinácií jej dcérskych spoločností, ktoré všetky patria do tej istej skupiny spoločností. Ak by to tak nebolo, dcérska spoločnosť patriaca do takejto skupiny by mohla byť považovaná za zodpovednú za porušenia spáchané v rámci hospodárskych činností, ktoré nijako nesúvisia s jej vlastnou činnosťou a na ktorých sa nijako nepodieľala, a to ani nepriamo (rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 47).
67      V tejto súvislosti hoci Súdny dvor rozhodol, že subjektmi povinnými nahradiť škodu spôsobenú kartelovou dohodou alebo postupom zakázaným článkom 101 ZFEÚ sú podniky v zmysle tohto ustanovenia, ktoré sa zúčastnili na tejto kartelovej dohode alebo na tomto postupe, možnosť priznať osobe poškodenej protisúťažným postupom dovolávať sa skôr zodpovednosti voči dcérskej spoločnosti než voči materskej spoločnosti v rámci žaloby o náhradu škody nemôže automaticky existovať proti akejkoľvek dcérskej spoločnosti materskej spoločnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions a i., C‑724/17, EU:C:2019:204, bod 32, ako aj zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 46).
68      Žalobca tak musí na konštatovanie existencie hospodárskej jednotky medzi materskou spoločnosťou a dcérskou spoločnosťou na základe judikatúry citovanej v bode 64 tohto rozsudku preukázať existenciu nielen hospodárskych, organizačných a právnych väzieb medzi týmito spoločnosťami, ale tiež konkrétnu väzbu medzi hospodárskou činnosťou tejto dcérskej spoločnosti a predmetom porušenia, za ktoré je považovaná za zodpovednú materská spoločnosť.
69      Ako uviedla generálna advokátka v bode 74 svojich návrhov, tak je to najmä v prípade, buď keď sa protisúťažná dohoda uzavretá materskou spoločnosťou alebo „materskou spoločnosťou materskej spoločnosti“ týka tých istých výrobkov, aké uvádza na trh dcérska spoločnosť alebo dcérska spoločnosť dcérskej spoločnosti, alebo keď táto dcérska spoločnosť alebo dcérska spoločnosť dcérskej spoločnosti zabezpečuje výrobu, predaj, dodávku alebo distribúciu týchto výrobkov, ako aj poskytovanie služieb, ktoré sú predmetom kartelu.
70      Ak v rozhodnutí prijatom Komisiou alebo vnútroštátnym orgánom na ochranu hospodárskej súťaže nebolo konštatované protiprávne správanie na základe článku 101 ZFEÚ, dcérska spoločnosť materskej spoločnosti, ktorej sa porušenie vytýka, má právo spochybniť nielen jej príslušnosť k tomu istému podniku ako táto materská spoločnosť, ale aj samotnú existenciu údajného porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 60).
71      Okolnosť, či ústredný žalovaný má alebo nemá sídlo v členskom štáte, v ktorom vnútroštátny orgán na ochranu hospodárskej súťaže konštatoval porušenie zákazu kartelov stanoveného v práve Únie na vnútroštátnom trhu, nemá sama osebe vplyv na to, či žaloba podaná proti tomuto žalovanému a žaloby podané proti ostatným žalovaným spĺňajú kritérium žalôb „úzka súvislosť“ v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012.
72      Okrem toho, ako uviedla generálna advokátka v bode 75 svojich návrhov, ďalšie okolnosti, ktoré predkladajúci vnútroštátny súd uviedol, najmä označenie dotknutých spoločností v rozhodnutiach Komisie alebo vnútroštátneho orgánu na ochranu hospodárskej súťaže za „účastníkov kartelu“, sa nevzťahujú na kritérium existencie úzkej súvislosti medzi žalobami ako takými, ale sú relevantné iba na účely preukázania existencie takejto súvislosti.
73      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvé otázky písm. a) odpovedať tak, že článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že môže existovať „úzka súvislosť“ v zmysle tohto ustanovenia medzi na jednej strane žalobou podanou proti ústrednému žalovanému, ktorý nebol označený za zodpovedného za porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o EHP konštatované Komisiou alebo vnútroštátnym orgánom na ochranu hospodárskej súťaže, a na druhej strane žalobami podanými proti spoločnostiam, vo vzťahu ku ktorým existujú vážne indície, že patria k podnikom v zmysle práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže, ktorým bolo toto porušenie pripísané.
O prvých otázkach písm. b)
74      Svojimi prvými otázkami písm. b) s rovnakým znením vo veciach C‑672/23 a C‑673/23 sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že na posúdenie existencie „úzkej súvislosti“ v zmysle tohto ustanovenia medzi žalobami podanými proti viacerým žalovaným je potrebné ako samostatné kritérium zohľadniť, či bolo pre spolužalovaného predvídateľné, že mohol byť žalovaný na súde príslušnom pre ústredného žalovaného.
75      V tejto súvislosti treba uviesť, že znenie článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 nestanovuje ako samostatné kritérium právomoci predvídateľnosť skutočnosti pre spolužalovaného, že bude žalovaný na súde ústredného žalovaného. Toto ustanovenie podmieňuje svoje uplatnenie iba existenciou takej „úzkej súvislosti“ medzi žalobami, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne.
76      Z odôvodnení 15 a 16 nariadenia č. 1215/2012 však vyplýva, že predvídateľnosť právomoci súdov predstavuje jeden z cieľov pravidiel právomoci, pretože žalobcovi sa musí umožniť ľahko určiť súd, na ktorý sa môže obrátiť, a žalovanému rozumne predvídať, na ktorom súde môže byť žalovaný.
77      Takto zamýšľaná predvídateľnosť sleduje cieľ právnej istoty, ktorý spočíva v posilnení právnej ochrany osôb usadených v Únii [pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júla 2024, FTI Touristik (Medzinárodný prvok), C‑774/22, EU:C:2024:646, bod 33].
78      Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že požiadavka predvídateľnosti nepredstavuje samostatné kritérium, ktoré by dopĺňalo podmienky stanovené v článku 8 bode 1 nariadenia č. 1215/2012. Táto požiadavka je splnená vtedy, keď bolo pre žalovaných predvídateľné, že môžu byť žalovaní v členskom štáte, v ktorom má aspoň jeden z nich svoje bydlisko (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. decembra 2011, Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 81 a citovanú judikatúru).
79      Zásada právnej istoty osobitne vyžaduje, aby pravidlá osobitnej právomoci boli vykladané tak, aby umožnili bežne informovanému žalovanému rozumne predpokladať, na akom súde, okrem súdu štátu jeho bydliska, môže byť žalovaný (rozsudok z 13. júla 2006, Reisch Montage, C‑103/05, EU:C:2006:471, bod 25 a citovaná judikatúra).
80      Ako v podstate uviedla generálna advokátka v bodoch 81 až 84 svojich návrhov, predvídateľnosť predstavuje všeobecnú zásadu upravujúcu pravidlá právomoci, ktorá sa konkrétne prejavuje v kritériách, ktoré treba zohľadniť pri posúdení existencie úzkej súvislosti v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012. Pojmy použité v tomto nariadení preto nemožno vykladať spôsobom, ktorý by bol v rozpore s touto zásadou. To platí najmä vtedy, ak sú situácie, v ktorých existuje „úzka súvislosť“, pre žalovaného vo všeobecnosti rozpoznateľné. V tejto súvislosti je postačujúce, ak bežne informovaný žalovaný môže rozumne predpokladať, na akých súdoch, okrem súdu štátu jeho bydliska, môže byť žalovaný. Pokiaľ ide osobitne o žaloby o náhradu škody založené na porušení práva hospodárskej súťaže, o taký prípad ide vtedy, keď sa žalovaný zúčastnil na jedinom porušení článku 101 ZFEÚ ako súčasť podniku. Z dôvodu tejto účasti sa musí považovať za osobu, ktorá vytvorila úzku súvislosť s ostatnými účastníkmi, a môže rozumne predpokladať, že je možné ho žalovať na súde v mieste sídla iného člena tohto podniku.
81      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvé otázky písm. b) odpovedať tak, že článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že na posúdenie existencie „úzkej súvislosti“ v zmysle tohto ustanovenia medzi žalobami podanými proti viacerým žalovaným nepredstavuje skutočnosť, že spolužalovaný môže predvídať, že bude žalovaný na súde ústredného žalovaného, samostatné kritérium, ale musí sa zohľadniť ako všeobecná zásada pri uplatňovaní pravidla osobitnej právomoci stanoveného v uvedenom ustanovení.
O druhých otázkach vo veciach C‑672/23 a C‑673/23, ako aj o tretej otázke písm. a) až c) vo veci C‑672/23 a tretej otázke vo veci C‑673/23
82      Druhými otázkami vo veciach C‑672/23 a C‑673/23, ako aj treťou otázkou písm. a) až c) vo veci C‑672/23 a treťou otázkou vo veci C‑673/23 sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, v akom rozsahu treba na účely uplatnenia článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 zohľadniť určité skutočnosti týkajúce sa dôvodnosti žalôb vo veciach samých. Konkrétne sa pýta, či treba zohľadniť predpoklad úspešnosti žaloby podanej proti ústrednému žalovanému, najmä ak táto žaloba smeruje k náhrade škody, ktorá vznikla mimo EHP, a či na tento účel možno považovať za indíciu uplatnenie domnienky rozhodujúceho vplyvu materských spoločností uznanej v práve hospodárskej súťaže, ako aj okolnosť, že intermediárna holdingová spoločnosť, ktorá sa obmedzuje na vlastníctvo a správu podielov, spĺňa kritérium spočívajúce v existencii konkrétnej väzby medzi jej hospodárskou činnosťou a predmetom porušenia, za ktoré bola materská spoločnosť uznaná za zodpovednú.
83      Keďže predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu bola predložená otázka týkajúca sa medzinárodnej právomoci v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012, otázky uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku sú užitočné na vyriešenie týchto sporov len v rozsahu, v akom sa týkajú určenia tejto právomoci. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prináleží vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 39 tohto rozsudku preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené.
84      Za týchto podmienok treba konštatovať, že druhými otázkami vo veciach C‑672/23 a C‑673/23, ako aj treťou otázkou písm. a) až c) vo veci C‑672/23 a treťou otázkou vo veci C‑673/23, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že na posúdenie existencie „úzkej súvislosti“ v zmysle tohto ustanovenia medzi žalobami podanými proti viacerým žalovaným treba zohľadniť predpoklad úspešnosti žaloby podanej proti ústrednému žalovanému, najmä ak táto žaloba smeruje k náhrade škody, ktorá vznikla mimo EHP, ako indíciu preukazujúcu, že žalobca umelo nevytvoril podmienky uplatnenia tohto ustanovenia.
85      V prvom rade treba pripomenúť, že pri preskúmaní svojej medzinárodnej právomoci súd, na ktorý bola podaná žaloba, neskúma ani prípustnosť, ani dôvodnosť návrhu, ale identifikuje výlučne väzby so štátom sídla súdu, ktoré môžu založiť jeho právomoc podľa článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 (rozsudok z 13. februára 2025, Athenian Brewery a Heineken, C‑393/23, EU:C:2025:85, bod 41).
86      Cieľ právnej istoty totiž vyžaduje, aby vnútroštátny súd, ktorému bola vec predložená, mohol rozhodnúť o svojej vlastnej právomoci bez toho, aby bol povinný preskúmať vec samu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. januára 2015, Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 61, a ako aj z 29. júla 2024, FTI Touristik (Medzinárodný prvok), C‑774/22, EU:C:2024:646, bod 33 a citovanú judikatúru].
87      V druhom rade treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 nemožno vykladať v tom zmysle, že umožňuje žalobcovi podať žalobu proti viacerým žalovaným s jediným cieľom vyňať jedného z týchto žalovaných z právomoci súdov členského štátu, v ktorom má bydlisko, a tým obísť normu právomoci uvedenú v tomto ustanovení tým, že umelo vytvorí alebo zachová podmienky jeho uplatnenia (rozsudok zo 7. septembra 2023, Beverage City Polska, C‑832/21, EU:C:2023:635, bod 43 a citovaná judikatúra).
88      V tejto súvislosti Súdny dvor konštatoval, že tento prípad obídenia noriem právomoci je vylúčený, ak existuje úzka väzba medzi žalobami podanými proti každému zo žalovaných v čase ich podania, to znamená, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach (pozri analogicky rozsudky z 11. októbra 2007, Freeport, C‑98/06, EU:C:2007:595, body 52 a 54; z 21. mája 2015, CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 28, ako aj zo 7. septembra 2023, Beverage City Polska, C‑832/21, EU:C:2023:635, bod 44 a citovanú judikatúru).
89      Z toho vyplýva, že ak sú žaloby súvisiace v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 podané na tom istom súde, tento súd môže konštatovať obchádzanie alebo zneužitie pravidla právomoci len v prípade, ak mu presvedčivé indície umožnia dospieť k záveru, že žalobca umelo vytvoril alebo zachoval podmienky uplatnenia uvedeného ustanovenia (pozri analogicky rozsudok z 21. mája 2015, CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 29).
90      Na tento účel nestačí, že sa žaloba podaná proti ústrednému žalovanému zdá byť nedôvodná. Takáto žaloba ku dňu jej podania musí byť zjavne nedôvodná alebo účelovo vykonštruovaná, alebo aby na nej žalobca nemal žiadny skutočný záujem (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júla 2006, Reisch Montage, C‑103/05, EU:C:2006:471, body 31 a 32).
91      Ako v podstate uviedla generálna advokátka v bode 39 svojich návrhov, zjavne nedôvodná žaloba podaná proti ústrednému žalovanému môže predstavovať indíciu o tom, že žalobca účelovo vytvoril podmienky uplatnenia článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012.
92      V treťom rade pokiaľ ide o otázku, či predpoklad úspešnosti žaloby podanej proti ústrednému žalovanému možno zohľadniť ako indíciu pri posúdení, či žalobca zamýšľal obísť pravidlo právomoci stanovené v článku 8 bode 1 nariadenia č. 1215/2012, treba po prvé pripomenúť, že v súlade s článkom 1 ods. 1 a článkom 2 bodom 6 a článkom 3 ods. 1 smernice 2014/104 každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá utrpela škodu spôsobenú porušením práva hospodárskej súťaže v zmysle článku 101 ZFEÚ, musí mať možnosť domáhať sa úplnej náhrady tejto škody a získať ju, ak existuje príčinná súvislosť medzi uvedenou škodou a kartelom alebo postupom zakázaným týmto článkom 101 (pozri najmä rozsudok z 12. decembra 2019, Otis Gesellschaft a i., C‑435/18, EU:C:2019:1069, body 22, 23 a 30, ako aj citovanú judikatúru).
93      Ak bol kartel realizovaný v rámci vnútorného trhu, právomoc Únie uplatňovať svoje pravidlá hospodárskej súťaže na takéto konanie vyplýva zo zásady teritoriality, ktorá je všeobecne uznávaná v medzinárodnom práve (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 1988, Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia, 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 a 125/85 až 129/85, EU:C:1988:447, body 17 a 18).
94      V tejto súvislosti, ako vyplýva z odôvodnenia 1 smernice 2014/104,
je účinné uplatňovanie práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže na celom vnútornom trhu nevyhnutné na to, aby sa zabránilo narušeniu hospodárskej súťaže na tomto trhu. Žaloby o náhradu škody prejednávané vnútroštátnymi súdmi tak môžu podstatne prispieť k zachovaniu účinnej hospodárskej súťaže Únie (rozsudok zo 14. júna 2011, Pfleiderer, C‑360/09, EU:C:2011:389, bod 29 a citovaná judikatúra).
95      Nie je relevantné, že škoda, ktorej náhrada sa požaduje, vznikla mimo územia Únie, pokiaľ existuje príčinnú súvislosť medzi ňou a vytýkaným protisúťažným správaním.
96      Skutočnosť, že škoda uplatňovaná na podporu žaloby o náhradu škody spôsobenej kartelom, ktorá bola podaná na súd členského štátu, vznikla mimo EHP, preto neumožňuje sama osebe považovať túto žalobu za zjavne nedôvodnú v štádiu preskúmania medzinárodnej právomoci súdu, ktorému bola vec predložená.
97      Po druhé treba pripomenúť, že pokiaľ ide o uplatnenie domnienky existencie rozhodujúceho vplyvu uplatňovaného materskou spoločnosťou na hospodársku činnosť jej dcérskej spoločnosti, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pojem „podnik“ v zmysle pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže, nemôže mať odlišný význam v závislosti od toho, či ide o uloženie pokút alebo existenciu žalôb o náhradu škody vzniknutej v dôsledku porušenia pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions a i., C‑724/17, EU:C:2019:204, bod 47).
98      Vykonávanie pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže verejnými orgánmi („public enforcement“) na jednej strane a žaloby o náhradu škody za porušenie týchto pravidiel („private enforcement“), na druhej strane, totiž tvoria súčasť jednotného systému vykonávania uvedených pravidiel, ktorého cieľom je sankcionovať protisúťažné správanie podnikov a odradiť ich od neho (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 37).
99      Z ustálenej judikatúry okrem iného vyplýva, že domnienka rozhodujúceho vplyvu a zodpovednosti materskej spoločnosti rozvinutá v rámci napadnutia rozhodnutí Komisie prijatých na základe článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 sa môže uplatniť aj v prípade žaloby fyzickej alebo právnickej osoby, ktorá tvrdí, že jej bola spôsobená ujma z dôvodu účasti spoločnosti na porušení pravidiel práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže, podanej proti inej spoločnosti, ktorá vlastní celé alebo takmer celé základné imanie dcérskej spoločnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. februára 2025, Athenian Brewery a Heineken, C‑393/23, EU:C:2025:85, bod 39).
100    Z toho vyplýva, že vyvrátiteľnú domnienku, podľa ktorej materská spoločnosť, ktorá priamo alebo nepriamo vlastní podiel na celom alebo takmer celom základnom imaní svojej dcérskej spoločnosti, vykonáva nad touto dcérskou spoločnosťou rozhodujúci vplyv, možno uplatniť v rámci žalôb o náhradu škody pre porušenie pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže. Na účely overenia samotnej medzinárodnej právomoci podľa článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 je postačujúce, aby vnútroštátny súd konštatoval, že pri podaní tejto žaloby o náhradu škody nie je vylúčené, že dotknutí žalovaní patria k tomu istému podniku v zmysle práva hospodárskej súťaže.
101    Po tretie pokiaľ ide o existenciu konkrétnej väzby medzi hospodárskou činnosťou intermediárnej holdingovej spoločnosti, ktorá sa obmedzuje na správu a vlastníctvo podielov, a predmetom porušenia, ktorého sa dopustila „materská spoločnosť materskej spoločnosti“, je potrebné uviesť, ako uvádza generálna advokátka v bode 62 svojich návrhov, že takýto holding, posudzovaný samostatne, len vlastní a spravuje akcie a ako taký nepôsobí na trhu.
102    Samotná skutočnosť, že osoba, ktorej sa pripisuje správanie dcérskej spoločnosti, má formu holdingovej spoločnosti, však nebráni tom, aby jej bola takáto zodpovednosť pripísaná (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. júla 2013, Komisia/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, bod 43, ako aj z 18. júla 2013, Schindler Holding a i./Komisia, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, body 101 až 116).
103    Ako vyplýva z bodov 57 až 63 tohto rozsudku, hospodárska činnosť dcérskej spoločnosti môže byť pripísaná intermediárnej holdingovej spoločnosti, ak táto dcérska spoločnosť napriek tomu, že má vlastnú právnu subjektivitu, neurčuje svoje správanie na trhu nezávisle, ale v podstate sa riadi usmerneniami stanovenými jej materskou spoločnosťou. O taký prípad ide najmä vtedy, keď dcérska spoločnosť intermediárnej holdingovej spoločnosti, na ktorú má táto holdingová spoločnosť rozhodujúci vplyv, vykonáva hospodársku činnosť majúcu konkrétnu väzbu s predmetom porušenia, ktorého sa dopustila „materská spoločnosť materskej spoločnosti“.
104    Vzhľadom na vyššie uvedené treba na druhé otázky vo veciach C‑672/23 a C‑673/23, ako aj na tretiu otázku písm. a) až c) vo veci C‑672/23 a tretiu otázku vo veci C‑673/23 odpovedať tak, že článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že na posúdenie existencie „úzkej súvislosti“ v zmysle tohto ustanovenia medzi žalobami podanými proti viacerým žalovaným nie je potrebné zohľadniť predpoklad úspešnosti žaloby smerujúcej proti ústrednému žalovanému. Môže sa však zohľadniť ako indícia, ktorá má preukázať, že žalobca účelovo nevytvoril podmienky na uplatnenie tohto ustanovenia. Skutočnosť, že škoda spôsobená kartelom, ktorá sa uplatňuje v rámci žaloby o náhradu škody na súde členského štátu, vznikla mimo EHP, v rámci preskúmania medzinárodnej právomoci tohto súdu sama osebe neznamená, že sa žaloba musí posúdiť ako zjavne nedôvodná.
O štvrtých otázkach písm. b)
105    Svojimi štvrtými otázkami písm. b) s rovnakým znením vo veciach C‑672/23 a C‑673/23 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že určuje tak medzinárodnú právomoc, ako aj miestnu príslušnosť súdu členského štátu, v ktorého obvode má bydlisko ústredný žalovaný.
106    Podľa článku 8 bodu 1 nariadenia č.1215/2012 „osobu s bydliskom na území členského štátu možno tiež žalovať… ak ide o jedného z viacerých žalovaných, na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu, že nároky sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach“. Toto ustanovenie sa teda týka súdu podľa bydliska jedného zo žalovaných, ako je určený právom dotknutého členského štátu.
107    Súdny dvor konštatoval, že odkaz na „súd podľa bydliska“ účastníka konania treba chápať tak, že na jednej strane označuje členský štát, ktorého súdy majú právomoc, a na druhej strane priamo a bezprostredne priznáva tak medzinárodnú právomoc, ako aj miestnu príslušnosť súdu podľa miesta, kde vznikla škoda [pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. mája 2007, Color Drack, C‑386/05, EU:C:2007:262, bod 30; z 15. júla 2021, Volvo a i., C‑30/20, EU:C:2021:604, bod 33; z 30. júna 2022, Allianz Elementar Versicherung, C‑652/20, EU:C:2022:514, body 37, 38 a 42, ako aj z 29. júla 2024, FTI Touristik (Medzinárodný prvok), C‑774/22, EU:C:2024:646, bod 42].
108    Ak však nariadenie č. 1215/2012 odkazuje na „súdy členského štátu“, najmä v článku 4 ods. 1, článku 7 bode 6 alebo článku 11 bode 1 písm. a) nariadenia č. 1215/2012, tento výraz sa týka iba medzinárodnej právomoci súdov tohto členského štátu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. júna 2022, Allianz Elementar Versicherung, C‑652/20, EU:C:2022:514, body 37, 38 a 42, ako aj z 29. júla 2024, FTI Touristik (Medzinárodný prvok), C‑774/22, EU:C:2024:646, bod 42].
109    Pokiaľ ide o otázku, ktorý súd v takto identifikovanom členskom štáte je príslušný, zo samotného znenia článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 vyplýva, že toto ustanovenie, tak ako bolo vyložené Súdnym dvorom, priamo a bezprostredne priznáva tak medzinárodnú právomoc, ako aj miestnu príslušnosť súdu podľa miesta, kde vznikla škoda.
110    Ako uviedla generálna advokátka v bode 92 svojich návrhov, tento výklad má oporu v správe o Dohovore z 27. septembra 1968, ktorú vypracoval P. Jenard (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 44), z ktorej vyplýva, pokiaľ ide o článok 6 bod 1 tohto Dohovoru, ktorému zodpovedá článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012, že pravidlo právomoci, ktoré stanovuje, sa musí chápať tak, že príslušným súdom sa rozumie súd podľa miesta, kde má bydlisko jeden zo žalovaných.
111    Takýto výklad zodpovedá tiež požiadavkám riadneho výkonu spravodlivosti, keďže umožňuje účinné procesné riešenie sporu, vykonávanie a hodnotenie dôkazov jediným súdom, ako aj predchádzaniu rizika rozdielnych rozhodnutí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. decembra 2025, Stichting Right to Consumer Justice a Stichting App Stores Claims, C‑34/24, EU:C:2025:936, bod 73).
112    Je dôležité uviesť, že vzhľadom na osobitosti vecí, ktoré upravuje právo hospodárskej súťaže, a konkrétne na skutočnosť, že podanie žalôb o náhradu škody za porušenie tohto práva si v zásade vyžaduje komplexnú skutkovú a hospodársku analýzu, zlúčenie individuálnych nárokov môže uľahčiť tak výkon práva na náhradu škody poškodenými osobami ako aj úlohy prislúchajúce súdu rozhodujúcemu vo veci. V súvislosti s článkom 8 bodom 1 nariadenia č. 1215/2012 tak môže technická zložitosť pravidiel uplatniteľných na žaloby o náhradu škody za porušenie ustanovení práva hospodárskej súťaže odôvodniť koncentráciu právomocí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. decembra 2025, Stichting Right to Consumer Justice a Stichting App Stores Claims, C‑34/24, EU:C:2025:936, bod 74, ako aj citovanú judikatúru).
113    Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti je potrebné na štvrté otázky písm. b) odpovedať tak, že článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že určuje tak medzinárodnú právomoc, ako aj miestnu príslušnosť súdu členského štátu, v ktorého obvode má bydlisko ústredný žalovaný.
O štvrtých otázkach písm. c)
114    Svojimi štvrtými otázkami písm. c) sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby súd členského štátu, na ktorý bola prvotne podaná žaloba na základe tohto ustanovenia, ale ktorý sa považuje za miestne nepríslušný na prejednanie a rozhodnutie o žalobe podanej proti ústrednému žalovanému, postúpil vec inému súdu toho istého členského štátu, ktorý je podľa vnútroštátneho práva určený za miestne príslušný.
115    Predkladajúci vnútroštátny súd v tejto súvislosti spresňuje, že je málo pravdepodobné, že vo veciach, ktoré prejednáva, by boli Draka Holding a Smurfit Kappa International ústrednými žalovanými. Podľa jeho názoru toto postavenie majú iní žalovaní so sídlom v Holandsku, ktorí sa však nenachádzajú v obvode
Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame).
116    V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že nariadenie č. 1215/2012 smeruje v oblasti spolupráce v občianskych a obchodných veciach k posilneniu zjednodušeného a efektívneho systému kolíznych noriem právomoci súdov, uznávania a výkonu súdnych rozhodnutí, aby sa uľahčila súdna spolupráca s cieľom prispieť k dosiahnutiu cieľa vytýčeného Úniou, a to stať sa priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založenom na vysokom stupni dôvery, ktorá má existovať medzi členskými štátmi (rozsudok zo 6. októbra 2021, TOTO a Vianini Lavori, C‑581/20, EU:C:2021:808, bod 67).
117    Zo žiadneho ustanovenia tohto nariadenia nevyplýva, že by bránilo tomu, aby súd členského štátu, ak sa považuje za miestne nepríslušný, postúpil vec inému súdu toho istého členského štátu.
118    Cieľom uvedeného nariadenia nie je zjednotenie interných procesných pravidiel členských štátov, ale rozdelenie súdnej právomoci na rozhodovanie sporov v občianskych a obchodných veciach vo vzťahoch medzi členskými štátmi (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2021, TOTO a Vianini Lavori, C‑581/20, EU:C:2021:808, bod 68).
119    Z ustálenej judikatúry okrem toho vyplýva, že pokiaľ ide o procesné pravidlá, je vhodné sa riadiť uplatniteľnými vnútroštátnymi procesnými pravidlami súdu, ktorému bola vec predložená, s výhradou, že ich uplatnenie nenarúša potrebný účinok nariadenia č. 1215/2012 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. marca 1995, Shevill a i., C‑68/93, EU:C:1995:61, bod 36).
120    Z toho vyplýva, ako uviedla generálna advokátka v bode 97 svojich návrhov, že súd, ktorý sa domnieva, že nie je príslušný vzhľadom na vnútroštátne pravidlá miestnej príslušnosti, môže na základe týchto pravidiel postúpiť vec súdu, ktorý považuje za príslušný, ak takéto postúpenie nemá za následok obmedzenie účinného uplatňovania nariadenia č. 1215/2012, najmä pokiaľ ide o pravidlo osobitnej právomoci stanovené v článku 8 bode 1.
121    Vzhľadom na vyššie uvedené treba na štvrté otázky písm. c) odpovedať tak, že článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby súd členského štátu, na ktorý bola prvotne podaná žaloba na základe tohto ustanovenia, ale ktorý sa považuje za miestne nepríslušný na prejednanie a rozhodnutie o žalobe podanej proti ústrednému žalovanému, postúpil vec inému súdu toho istého členského štátu, ktorý je príslušný na prejednanie a rozhodnutie o nej, ak je takéto postúpenie v súlade s vnútroštátnymi procesnými pravidlami a nenarúša potrebný účinok tohto nariadenia.
O štvrtých otázkach písm. a)
122    Svojimi štvrtými otázkami písm. a) formulovanými rovnako vo veciach C‑672/23 a C‑673/23 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že viacerých žalovaných so sídlom v tom istom členskom štáte možno spolu považovať za ústredného žalovaného na účely uplatnenia tohto ustanovenia.
123    V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry návrh na začatie prejudiciálneho konania nesmie smerovať k formulácii poradných stanovísk o všeobecných alebo hypotetických otázkach, ale musí byť odôvodnený potrebou spojenou s účinným vyriešením sporu týkajúceho sa práva Únie (rozsudok z 3. októbra 2019, A a i., C‑70/18, EU:C:2019:823, bod 73).
124    Miestna príslušnosť Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) vo veciach samých však nezávisí od otázky, či viacerých žalovaných so sídlom v tom istom členskom štáte možno spoločne považovať za ústredného žalovaného v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012. Odpoveď na štvrté otázky písm. a) teda nemôže mať ani najmenší vplyv na výsledok sporov vo veciach samých, a preto ju treba považovať za zjavne irelevantnú pre ich vyriešenie.
125    V dôsledku toho nie je potrebné odpovedať na štvrté otázky písm. a).
O trovách
126    Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veciach samých incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred predkladajúcim vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.      Článok 8 bod 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že môže existovať „úzka súvislosť“ v zmysle tohto ustanovenia medzi na jednej strane žalobou podanou proti žalovanému slúžiacemu ako základ na určenie právomoci súdu, ktorému bola vec predložená, ktorý nebol označený za zodpovedného za porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992 konštatované Európskou komisiou alebo vnútroštátnym orgánom na ochranu hospodárskej súťaže, a na druhej strane žalobami podanými proti spoločnostiam, vo vzťahu ku ktorým existujú vážne indície, že patria k podnikom v zmysle práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže, ktorým bolo toto porušenie pripísané.
2.      Článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že na posúdenie existencie „úzkej súvislosti“ v zmysle tohto ustanovenia medzi žalobami podanými proti viacerým žalovaným nepredstavuje skutočnosť, že spolužalovaný môže predvídať, že bude žalovaný na súde žalovaného slúžiaceho ako základ na určenie právomoci súdu, ktorému bola vec predložená, samostatné kritérium, ale musí sa zohľadniť ako všeobecná zásada pri uplatňovaní pravidla osobitnej právomoci stanoveného v uvedenom ustanovení.
3.      Článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že na posúdenie existencie „úzkej súvislosti“ v zmysle tohto ustanovenia medzi žalobami podanými proti viacerým žalovaným nie je potrebné zohľadniť predpoklad úspešnosti žaloby smerujúcej proti žalovanému slúžiacemu ako základ na určenie právomoci súdu, ktorému bola vec predložená. Môže sa však zohľadniť ako indícia, ktorá má preukázať, že žalobca účelovo nevytvoril podmienky na uplatnenie tohto ustanovenia. Skutočnosť, že škoda spôsobená kartelom, ktorá sa uplatňuje v rámci žaloby o náhradu škody na súde členského štátu, vznikla mimo EHP, v rámci preskúmania medzinárodnej právomoci tohto súdu sama osebe neznamená, že sa žaloba musí posúdiť ako zjavne nedôvodná.
4.      Článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že určuje tak medzinárodnú právomoc, ako aj miestnu príslušnosť súdu členského štátu, v ktorého obvode má bydlisko žalovaný slúžiaci ako základ na určenie právomoci súdu, ktorému bola vec predložená.
5.      Článok 8 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby súd členského štátu, na ktorý bola prvotne podaná žaloba na základe tohto ustanovenia, ale ktorý sa považuje za miestne nepríslušný na prejednanie a rozhodnutie o žalobe podanej proti žalovanému slúžiacemu ako základ na určenie právomoci súdu, ktorému bola vec predložená, postúpil vec inému súdu toho istého členského štátu, ktorý je príslušný na prejednanie a rozhodnutie o nej, ak je takéto postúpenie v súlade s vnútroštátnymi procesnými pravidlami a nenarúša potrebný účinok tohto nariadenia.
Podpisy
*      Jazyk konania: holandčina.