62023CC0530
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
TAMARA ĆAPETA
prednesené 14. novembra 2024 (
1
)
Vec C‑530/23 [Barało] (
i
)
K. P.
za účasti:
Prokurator Rejonowy we Włocławku
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Rejonowy we Włocławku (Okresný súd Włocławek, Poľsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v trestných veciach – Procesné záruky pre zraniteľné osoby, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní – Právo na prístup k obhajcovi – Smernica 2013/48/EÚ – Smernica (EÚ) 2016/1919 – Prípustnosť dôkazov“
I. Úvod
1.
Aké osobitné požiadavky ukladá právo EÚ vnútroštátnym orgánom, keď vedú trestné konanie týkajúce sa zraniteľných osôb? To je spoločná téma 15 otázok, ktoré položil vnútroštátny súd v prejednávanej veci.
2.
Tieto otázky sa týkajú smernice 2013/48 (
2
) o práve na prístup k obhajcovi a smernice 2016/1919, (
3
) ktorá posilňuje účinnosť tohto práva tým, že členským štátom ukladá povinnosť zabezpečiť právnu pomoc. Článok 13 smernice 2013/48, ako aj článok 9 smernice 2016/1919 ukladá členským štátom povinnosť zohľadniť osobitné potreby zraniteľných osôb.
3.
Keďže dotknutá osoba v konaní vo veci samej trpí duševnou chorobou, a teda je zraniteľná, vnútroštátny súd sa pýta, aké konkrétne povinnosti majú vnútroštátne orgány, ktoré v tejto súvislosti vedú trestné konanie.
4.
Hoci sa Súdny dvor už zaoberal smernicou 2013/48, doteraz nikdy nevykladal smernicu 2016/1919 s výnimkou jednej letmej zmienky (
4
) a niekoľkých odkazov zo strany generálnych advokátov. (
5
)
II. Skutkový stav, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
5.
K. P. je v trestnom konaní obvinený po prvé z prechovávania 8,50 gramu marihuany a 33,83 gramu amfetamínu a po druhé z vedenia vozidla pod vplyvom látky s podobným účinkom ako alkohol a z toho, že mal amfetamín v krvi. K obvineniam došlo takto.
6.
Podľa vnútroštátneho súdu si 21. júla 2022 krátko pred polnocou policajti všimli vozidlo, ktoré jazdilo zvláštnym spôsobom a vydávalo zvláštne zvuky. Priblížili sa k vozidlu, ktoré riadil K. P., a po rozhovore s ním odišli.
7.
O niekoľko minút neskôr tí istí policajti dostali rádiovú informáciu o zrážke dvoch vozidiel, a keďže sa domnievali, že vozidlo K. P. zodpovedá popisu jedného z účastníkov zrážky, vrátili sa tam, kde ho videli prvýkrát. K. P. bol mimo vozidla, pôsobil nervózne a hovoril zmätene. Policajti ho vypočuli a požiadali ho, aby odovzdal všetky predmety, ktoré by mohli byť zakázané.
8.
K. P. uviedol, že vozidlo nešoféroval, a odovzdal igelitové vrecká, ktoré mal v držbe a ktoré obsahovali biely prášok a zelenú sušenú látku. Po spútaní a zaistení (22. júla 2022 o 00.05 h) bol prevezený do nemocnice, kde mu urobili krvný test na zistenie prítomnosti omamných látok.
9.
Keď sa testovaním látok zistilo, že ide o marihuanu a amfetamín, bol K. P. 22. júla 2022 o 12.15 hod. obvinený z prechovávania nelegálnych látok. Bol informovaný o svojom práve na pomoc obhajcu podľa vlastného výberu a o možnosti požiadať o právnu pomoc v prípade, že by to jeho ekonomická situácia odôvodňovala. Ďalej bol informovaný o svojom práve byť vypočutý a o práve odoprieť výpoveď.
10.
K. P. sa nevzdal práva na pomoc obhajcu ani nepožiadal, aby mu bol pridelený advokát. Neexistuje záznam o tom, že by sa policajt počas výsluchu pokúsil preskúmať, či je podozrivý pod vplyvom omamných látok alebo či je schopný pochopiť a spomenúť si na udalosti, ktoré sa stali.
11.
K. P. poprel, že by spáchal údajný trestný čin; nevypovedal a odmietol podpísať zápisnicu alebo sa oboznámiť so spisom na konci vyšetrovania. Výsluch nebol zaznamenaný v audiovizuálnej podobe. Na výsluchu sa nezúčastnil obhajca a vyšetrovací orgán ani nepožiadal súd o ustanovenie obhajcu. K. P. bol prepustený z väzby 22. júla 2022 o 12.31 hod.
12.
V priebehu augusta a septembra 2022 polícia vypočúvala psychiatričku o duševnom zdraví K. P. a prokurátor získal jeho zdravotnú dokumentáciu z psychiatrickej liečebne, kde bol hospitalizovaný.
13.
Po zverejnení výsledkov krvných testov bol K. P. 7. augusta 2022 ďalej obvinený z jazdy pod vplyvom omamných látok. Táto informácia bola K. P. oznámená 14. októbra 2022, keď bol pacientom v psychiatrickej liečebni, kde bol následne vypočúvaný.
14.
Rovnako ako výsluch z 22. júla 2022 sa aj tento druhý výsluch uskutočnil bez prítomnosti advokáta, prokurátor nepožadoval, aby súd ustanovil K. P. obhajcu, a nebol vyhotovený audiovizuálny záznam výsluchu. Rovnako bol K. P. informovaný o svojom práve na pomoc obhajcu, o práve požiadať o právnu pomoc v prípade, že to odôvodňuje jeho ekonomická situácia, o práve byť vypočutý a o práve odoprieť výpoveď. K. P. požiadal o prístup k svojmu spisu a odôvodneniu svojho obvinenia, ktoré boli písomne doručené jeho matke 27. októbra 2022.
15.
Dňa 15. decembra 2022 podal prokurátor obžalobu proti K. P. na Sąd Rejonowy we Włocławku (Okresný súd Włocławek, Poľsko). K. P. si zvolil advokáta.
16.
Uznesením z 28. februára 2023 vnútroštátny súd nariadil prokurátorovi okresnej prokuratúry vo Włocławeku, aby doplnil vyšetrovanie vypočutím K. P. za prítomnosti obhajcu a získaním znaleckých posudkov psychiatrov o duševnom stave K. P. v čase spáchania trestných činov a počas konania.
17.
Dňa 3. marca 2023 sa prokurátor proti tomuto uzneseniu odvolal, pričom tvrdil, že dôkazy nie je potrebné doplniť a že už získané zdravotné záznamy neposkytujú dôvod na to, aby bol K. P. posudzovaný znalcami s cieľom určiť stav jeho duševného zdravia. Dňa 29. marca 2023 Sąd Okręgowy we Włocławku (Krajský súd Włocławek, Poľsko) vyhovel odvolaniu prokurátora a vrátil vec vnútroštátnemu súdu.
18.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že smernica 2016/1919 a smernica 2013/48 neboli správne a úplne prebraté do poľského právneho poriadku, v dôsledku čoho boli porušené práva priznané K. P. ako zraniteľnej osobe podľa práva Únie.
19.
Vzhľadom na tieto skutočnosti Sąd Rejonowy we Włocławku (Okresný súd Włocławek), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa článok 2 ods. 1 písm. b), článok 4 ods. 5 a článok 9 v spojení s odôvodneniami 18, 19, 24 a 27 [smernice 2016/1919], v spojení s článkom 3 ods. 2 písm. a) a c) a článkom 3 ods. 3 písm. a) [smernice 2013/48] v zmysle obsahu bodov 6, 7, 11 a 13 [odporúčania Komisie] vykladať v tom zmysle, že zavádzajú priamo účinné a záväzné pravidlo, podľa ktorého je neprípustné vykonať úkon výsluchu zraniteľnej osoby bez prítomnosti obhajcu, ak existujú objektívne skutkové dôvody na poskytnutie právnej pomoci, ak zároveň orgán prípravného konania upustí od poskytnutia právnej pomoci ex offo (núdzovej alebo predbežnej právnej pomoci) bez zbytočného odkladu a pred výsluchom danej osoby (zraniteľnej osoby in concreto) políciou, iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom, alebo pred vykonaním konkrétnych vyšetrovacích alebo dôkazných úkonov[?]
2.
Majú sa článok 2 ods. 1 písm. b), článok 4 ods. 5 a článok 9 v spojení s odôvodneniami 18, 19, 24 a 27 [smernice 2016/1919], v spojení s článkom 1 ods. 2 [tejto smernice] v zmysle obsahu bodov 6, 7, 11 a 13 [odporúčania Komisie] napriek skutkovým dôvodom na vykonanie bezodkladnej identifikácie vykladať v tomto zmysle, že nevykonanie procesného identifikovania potenciálne zraniteľnej osoby alebo uznania osoby ako zraniteľnej a nemožnosť spochybniť posúdenie jej mimoriadnej zraniteľnosti a priznania takej osobe bez zbytočného odkladu obhajcu ex offo nie je v žiadnom prípade prípustné v prípade trestných činov, za ktoré možno uložiť trest odňatia slobody, a že okolnosti nevykonania identifikácie a neposkytnutia obhajcu ex offo musia byť výslovne uvedené v rozhodnutí o pristúpení k výsluchu v neprítomnosti advokáta, ktoré je v zásade napadnuteľné[?]
3.
Majú sa článok 2 ods. 1 písm. b), článok 4 ods. 5 a článok 9 v spojení s odôvodneniami 18, 19, 24 a 27 [smernice 2016/1919], v spojení s článkom 1 ods. 2 [tejto smernice] v zmysle obsahu oddielu 3 bodu 7 [odporúčania Komisie] vykladať v tom zmysle, že nezavedenie prezumpcie zraniteľnosti členským štátom v rámci trestného konania sa má vykladať tak, že bráni tomu, aby podozrivá osoba mohla využiť záruku vyplývajúcu z článku 9 [smernice 2016/1919] v zmysle obsahu oddielu 11 [odporúčania Komisie], a preto sú súdne orgány v takejto situácii povinné priamo uplatňovať ustanovenia tejto smernice[?]
4.
V prípade kladnej odpovede aspoň na jednu z otázok… 1, 2 a 3, majú sa ustanovenia oboch smerníc uvedené v týchto otázkach vykladať tak, že bránia takým vnútroštátnym ustanoveniam, ako sú:
a)
§ 301 druhá veta Trestného poriadku, podľa ktorého sa ustanovený obhajca zúčastní výsluchu podozrivého len na žiadosť podozrivého a nedostavenie sa obhajcu na výsluch podozrivého nebráni výsluchu;
b)
§ 79 ods. 1 body 3 a 4 Trestného poriadku, podľa ktorého musí mať obvinený (podozrivý) v trestnom konaní obhajcu, ak existujú dôvodné pochybnosti o tom, či jeho schopnosť rozoznať význam činu alebo ovládať svoje konanie nebola v čase spáchania skutku vylúčená alebo podstatne znížená, a ak existuje dôvodná pochybnosť o tom, či jeho stav duševného zdravia umožňuje zúčastniť sa na konaní alebo samostatne a rozumne sa obhajovať[?]
5.
Ukladajú článok 3 ods. 2 písm. a) v spojení s článkom 3 ods. 3 písm. b) [smernice 2013/48], v spojení so zásadou prednosti a priameho účinku smerníc orgánom v prípravnom konaní súdom a všetkým štátnym orgánom povinnosť neprihliadať na také ustanovenia vnútroštátneho práva nezlučiteľné s touto smernicou, ako sú ustanovenia uvedené v otázke 4, a následne – vzhľadom na márne uplynutie lehoty na prebratie smernice – nahradiť vnútroštátnu právnu úpravu priamo účinnými ustanoveniami smernice[?]
6.
Majú sa článok 2 ods. 1 písm. b), článok 4 ods. 5 a článok 9 v spojení s odôvodneniami 19, 24 a 27 [smernice 2016/1919] vykladať v tom zmysle, že v prípade absencie rozhodnutia o poskytnutí alebo v prípade neposkytnutia právnej pomoci ex offo zraniteľnej osobe alebo osobe, u ktorej platí prezumpcia zraniteľnosti v súlade s oddielom 3 bodom 7 [odporúčania Komisie], a následne vzhľadom na účasť takejto osoby na vyšetrovacích úkonoch polície alebo iného orgánu presadzovania práva vrátane úkonov, ktoré nie je možné zopakovať pred súdom, vnútroštátny súd prejednávajúci vec v trestnom konaní, ako aj každý iný orgán štátu vykonávajúci súdnictvo v trestnom konaní (a teda orgán prípravného konania) sú povinné neprihliadať na také ustanovenia vnútroštátneho práva nezlučiteľné so smernicou, ako sú ustanovenia uvedené v otázke 4, a následne vzhľadom na uplynutie lehoty na prebratie smernice nahradiť vnútroštátnu právnu úpravu priamo účinnými ustanoveniami smernice, aj vtedy, ak si takáto osoba po skončení vyšetrovania (alebo trestného stíhania) a po podaní obžaloby prokurátorom na súd zvolí obhajcu podľa vlastného výberu[?]
7.
Majú sa článok 2 ods. 1 písm. b), článok 4 ods. 5 a článok 9 v spojení s odôvodneniami 19, 24 a 27 [smernice 2016/1919], v spojení s článkom 1 ods. 2 [tejto smernice] v zmysle obsahu bodov 6, 7, 11 a 13 [odporúčania Komisie] vykladať v tom zmysle, že členský štát je povinný zabezpečiť bezodkladné identifikovanie a uznanie mimoriadnej zraniteľnosti podozrivého a poskytnutie právnej pomoci ex offo podozrivým alebo obvineným osobám v trestnom konaní, u ktorých platí prezumpcia zraniteľnosti, a táto pomoc je povinná aj v prípade, že príslušný orgán nepožiada nezávislého znalca o posúdenie povahy zraniteľnosti, potrieb zraniteľnej osoby a primeranosti akéhokoľvek opatrenia prijatého alebo plánovaného vo vzťahu k zraniteľnej osobe, kým nezávislý znalec nevykoná riadne posúdenie[?]
8.
V prípade kladnej odpovede na otázku uvedenú v bode 7 – majú sa uvedené ustanovenia smernice a odporúčanie Komisie vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je článok 79 § 1 bod 3 a 4 Trestného poriadku, podľa ktorého musí mať obvinený v trestnom konaní obhajcu len vtedy, ak existujú dôvodné pochybnosti o tom, či jeho schopnosť rozpoznať význam činu alebo ovládať svoje konanie nebola v čase jeho spáchania vylúčená alebo podstatne znížená, a ak existuje dôvodná pochybnosť o tom, či jeho stav duševného zdravia umožňuje zúčastniť sa na konaní alebo samostatne a rozumne sa obhajovať[?]
9.
Majú sa článok 2 ods. 1 písm. b), článok 4 ods. 5 a článok 9 v spojení s odôvodneniami 19, 24 a 27 [smernice 2016/1919], v spojení s článkom 1 ods. 2 [tejto smernice] v zmysle obsahu bodov 6, 7, 11 a 13 [odporúčania Komisie] a zásady prezumpcie zraniteľnosti vykladať tak, že príslušné orgány (prokuratúra, polícia) sú najneskôr pred prvým výsluchom podozrivej osoby políciou alebo iným príslušným orgánom bezodkladne povinné vykonať procesnú identifikáciu a uznanie zraniteľnosti podozrivej osoby v trestnom konaní a zaručiť poskytnutie núdzovej (predbežnej) právnej pomoci a upustiť od výsluchu podozrivej osoby, kým jej nebude poskytnutá právna pomoc ex offo alebo núdzová (predbežná) pomoc[?]
10.
V prípade kladnej odpovede na otázku 9, majú sa článok 2 ods. 1 písm. b), článok 4 ods. 5 a článok 9 v spojení s odôvodneniami 19, 24 a 27 [smernice 2016/1919], v spojení s článkom 1 ods. 2 [tejto smernice] v súlade s výkladom podľa bodov 6, 7, 11 a 13 [odporúčania Komisie] vykladať v tom zmysle, že členským štátom ukladajú povinnosť jasne stanoviť vo svojom vnútroštátnom práve dôvody a kritériá pre výnimky z okamžitého identifikovania a uznania zraniteľnosti podozrivej osoby v trestnom konaní a zabezpečiť, aby bola tejto podozrivej osobe poskytnutá právna pomoc alebo núdzová (predbežná) právna pomoc, a prípadné výnimky by mali byť primerané, časovo obmedzené a nemali by porušovať zásadu spravodlivého konania, a mali by mať formu procesného rozhodnutia, ktorým sa povoľuje dočasná výnimka, ktorá by v zásade mala oprávňovať účastníka konania na preskúmanie tohto rozhodnutia súdom[?]
11.
Majú sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty základných práv [Európskej únie (ďalej len ‚Charta‘)] v spojení s článkom 3 ods. 2 písm. a) a článkom 3 ods. 3 písm. a) a b) [smernice 2013/48], v spojení s článkom 1 ods. 2 a odôvodnením 27 a v spojení s článkom 8 [smernice 2016/1919] vykladať v tom zmysle, že v prípade nepriznania právnej pomoci ex offo osobe, u ktorej platí prezumpcia zraniteľnosti, a neuvedenia dôvodov takéhoto rozhodnutia (podľa bodov 7 a 11 [odporúčania Komisie]), má takáto osoba právo na účinný prostriedok nápravy, a za taký treba uznať inštitút vnútroštátneho procesného práva ustanovený v § 344a Trestného poriadku, ktorý nariaďuje vrátenie veci prokurátorovi na účely:
a)
identifikovania a uznania mimoriadne ťažkej situácie podozrivého orgánom prípravného konania v trestnom konaní;
b)
umožnenia podozrivému, aby sa pred výsluchom poradil so svojím obhajcom;
c)
vykonania výsluchu podozrivého v prítomnosti obhajcu s audiovizuálnym záznamom samotného výsluchu;
d)
umožnenia obhajcovi oboznámiť so spisom konania a podať prípadné návrhy na vykonanie dôkazov zo strany zraniteľnej osoby a obhajcu ustanoveného ex offo alebo obhajcu ustanoveného podozrivou osobou[?]
12.
Majú sa článok 4 [Charty] v spojení s článkom 6 ods. 1 a článkom 2 Zmluvy o Európskej únii a článkom 6 ods. 3 Zmluvy o Európskej únii v spojení s článkom 3 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd [(EDĽP)] podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, v znení neskorších zmien protokolmi č. 3, 5 a 8 a doplneného protokolom č. 2 v súvislosti s prezumpciou zraniteľnosti, ako sa uvádza v bode č. 7 [odporúčania Komisie], vykladať v tom zmysle, že výsluch podozrivej osoby policajtom alebo inou osobou oprávnenou vykonať vyšetrovací úkon v prostredí psychiatrickej nemocnice bez ohľadu na stav neistoty a za podmienok osobitne obmedzenej slobody prejavu a osobitnej duševnej zraniteľnosti a v neprítomnosti advokáta predstavuje neľudské zaobchádzanie a ako taký vo všeobecnosti diskvalifikuje takýto procesný úkon výsluchu z dôvodu porušenia základných práv Únie[?]
13.
V prípade kladnej odpovede na otázku 12, majú sa ustanovenia uvedené v otázke 12 vykladať v tom zmysle, že oprávňujú (prípadne zaväzujú) vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v trestnom konaní – ktoré patrí do pôsobnosti [smernice 2016/1919] v spojení s bodom 7 [odporúčania Komisie] a s rozsahom pôsobnosti [smernice 2013/48] – ale aj všetky ostatné orgány činné v trestnom konaní, ktoré v danej veci vykonávajú procesné úkony, neprihliadať na ustanovenia vnútroštátneho práva nezlučiteľné so smernicou, najmä na § 168a Trestného poriadku, a následne – vzhľadom na uplynutie lehoty na prebratie smernice – nahradiť vnútroštátnu normu vyššie uvedenými priamo účinnými normami smernice aj v prípadoch, keď si takáto osoba po skončení vyšetrovania (alebo trestného stíhania) a podaní obžaloby prokurátorom na súd zvolí sama obhajcu[?]
14.
Majú sa článok 2 ods. 1 písm. b), článok 4 ods. 5 a článok 9 v spojení s odôvodneniami 19, 24 a 27 [smernice 2016/1919] v spojení s článkom 3 ods. 2 písm. a), b) a c) a článkom 3 ods. 3 písm. b) [smernice 2013/48] v spojení s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a zásadou efektivity v práve Únie vykladať v tom zmysle, že prokurátor je pri úkonoch v prípravnom konaní v trestnej veci povinný postupovať v plnom súlade s požiadavkami smernice 2016/1919, ktoré majú priamy účinok, a teda zabezpečiť, aby podozrivej alebo obvinenej osobe chránenej uvedenou smernicou bola v konaní poskytnutá účinná právna ochrana od toho momentu, ktorý nastane najskôr:
a)
pred ich výsluchom políciou, iným orgánom presadzovania práva, alebo justičným orgánom;
b)
pri vykonávaní vyšetrovacieho úkonu alebo obstarávaní dôkazov vyšetrovacími alebo inými príslušnými orgánmi v súlade s článkom 3 odsekom 3 písm. c) [smernice 2013/48];
c)
bezodkladne po pozbavení osobnej slobody (čím sa rozumie aj pobyt v psychiatrickej nemocnici) a v prípade potreby je prokurátor povinný neprihliadať na príkazy nadriadených prokurátorov, ak je presvedčený, že ich splnenie by bolo na ujmu účinnej ochrany podozrivého, u ktorého platí prezumpcia zraniteľnosti, vrátane jeho práva na spravodlivý proces alebo iného práva, ktoré mu priznáva smernica 2016/1919 v spojení so smernicou 2013/48/EÚ[?]
15.
V prípade kladnej odpovede na otázku 14, majú sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ ustanovujúci zásadu účinnej právnej ochrany v spojení s článkom 2 ZEÚ, najmä v spojení so zásadou právneho štátu, ako sa vykladá v judikatúre Súdneho dvora [pozri rozsudok z 27. mája 2019, OG and PI (Prokuratúry v Lübecku a Zwickau), C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456], a tiež zásada nezávislosti súdov stanovená v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a článku 47 [Charty], ako sa vykladá v judikatúre Súdneho dvora (pozri rozsudok z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), vykladať v tom zmysle, že tieto zásady vzhľadom na skutočnosť, že generálny prokurátor môže prokurátorom nižšieho stupňa dávať záväzné príkazy, aby neprihliadali na priamo účinné ustanovenia práva Únie alebo sťažovali ich uplatňovanie, bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje priamu závislosť prokuratúry od orgánu výkonnej moci, ako je minister spravodlivosti, a tiež bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá obmedzuje nezávislosť prokurátora pri uplatňovaní práva Únie, najmä:
a)
§ 1 ods. 2, § 3 ods. 1 bod 1 a 3 a § 7 ods. 1 až 6 a § 7 ods. 8, ako aj § 13 ods. 1 a 2 ustawa z dnia 28 stycznia 2016 roku Prawo o prokuraturze [zákon z 28. januára 2016 o prokuratúre], z ktorých obsahu vyplýva, že minister spravodlivosti, ktorý je zároveň generálny prokurátor a riadiaci orgán prokuratúry, má právo vydávať príkazy, ktoré sú pre prokurátorov nižších stupňov záväzné, a to aj v rozsahu obmedzujúcom alebo sťažujúcom priame uplatňovanie práva Únie[?]“
20.
Písomné pripomienky predložila okresná prokuratúra Włocławek (Poľsko), česká a poľská vláda, ako aj Európska komisia.
21.
Pojednávanie sa neuskutočnilo.
III. Relevantné právne predpisy
A.
Smernica 2013/48
22.
Článok 3 ods. 1 až 3 smernice 2013/48 upravuje právo na prístup k obhajcovi v trestnom konaní takto:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo na prístup k obhajcovi v takom čase a takým spôsobom, ktorý im umožní reálne a účinne vykonávať ich právo na obhajobu.
2.   Podozrivé alebo obvinené osoby majú prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu. Podozrivé alebo obvinené osoby majú v každom prípade prístup k obhajcovi najneskôr od ktorejkoľvek z týchto skutočností, ktorá nastane skôr:
a)
pred ich výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu na presadzovanie práva, alebo justičného orgánu;
b)
pri vykonávaní vyšetrovacieho úkonu alebo obstarávaní dôkazov vyšetrovacími alebo inými príslušnými orgánmi v súlade s odsekom 3 písm. c);
c)
bez zbytočného odkladu po pozbavení osobnej slobody;
d)
ak boli predvolané na súd s právomocou v trestných veciach, v primeranej lehote pred tým, ako sa na tento súd dostavia.
3.   Právo na prístup k obhajcovi zahŕňa nasledujúce:
a)
členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo stretnúť sa bez prítomnosti tretej osoby s obhajcom, ktorý ich zastupuje, a komunikovať s ním pred výsluchom zo strany polície, iného orgánu presadzovania práva alebo justičného orgánu;
b)
členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo na prítomnosť obhajcu a na jeho účinnú účasť na výsluchu. Takáto účasť musí byť v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva, pokiaľ týmito postupmi nie je dotknutý účinný výkon a podstata dotknutého práva. Ak sa obhajca zúčastňuje na výsluchu, táto skutočnosť sa zaznamená s použitím postupu vyhotovovania záznamov v súlade s vnútroštátnym právom dotknutého členského štátu;
c)
členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo aspoň na účasť ich obhajcu na týchto vyšetrovacích úkonoch alebo pri úkonoch na obstaranie dôkazov, ak sú tieto úkony ustanovené vo vnútroštátnom práve a ak sa pri nich vyžaduje alebo je povolená prítomnosť podozrivej alebo obvinenej osoby:
i)
identifikácia;
ii)
konfrontácia;
iii)
rekonštrukcia miesta činu.“
23.
Článok 12 smernice 2013/48, nazvaný „Opravné prostriedky“, stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby v trestnom konaní, ako aj vyžiadané osoby v konaní o európskom zatykači mali podľa vnútroštátneho práva účinné opravné prostriedky v prípadoch porušenia práv vyplývajúcich z tejto smernice.
2.   Bez toho, aby boli dotknuté vnútroštátne normy a systémy vzťahujúce sa na prípustnosť dôkazov, členské štáty zabezpečia, aby sa v trestnom konaní pri posudzovaní vyjadrení podozrivých alebo obvinených osôb alebo dôkazných prostriedkov získaných v rozpore s ich právom na obhajcu alebo v prípadoch, keď bola v súlade s článkom 3 ods. 6 povolená výnimka z tohto práva, zohľadnilo právo na obhajobu a právo na spravodlivé súdne konanie.“
24.
Nakoniec článok 13 smernice 2013/48 s názvom „Zraniteľné osoby“ stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, že pri uplatňovaní tejto smernice sa zohľadnia osobitné potreby zraniteľných podozrivých a zraniteľných obvinených osôb.“
B.
Smernica 2016/1919
25.
Smernica 2016/1919 upravuje poskytovanie právnej pomoci podozrivým, obvineným alebo vyžiadaným osobám na základe európskeho zatykača. (
6
) Jej článok 2 ods. 1 vymedzuje jej pôsobnosť takto:
„Táto smernica sa vzťahuje na podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní, ktoré majú právo na prístup k obhajcovi podľa smernice 2013/48/EÚ a ktoré:
a)
sú pozbavené osobnej slobody;
b)
musia byť zastúpené obhajcom v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom; alebo
c)
sú povinné zúčastniť sa alebo ktorým bola povolená účasť na vyšetrovacom úkone alebo úkone spojenom so zhromažďovaním dôkazov, ktoré zahŕňajú minimálne:
i)
identifikácie;
ii)
konfrontácie;
iii)
rekonštrukcie miesta činu.“
26.
V článku 3 smernice 2016/1919 sa právna pomoc vymedzuje ako „financovanie pomoci obhajcu členským štátom, ktoré umožňuje výkon práva na prístup k obhajcovi“.
27.
Článok 4 smernice 2016/1919 upravuje podmienky poskytovania právnej pomoci v trestnom konaní takto:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní, ktoré nemajú dostatok prostriedkov na zaplatenie pomoci obhajcu, mali právo na právnu pomoc, ak to vyžadujú záujmy spravodlivosti.
2.   Členské štáty môžu preskúmať majetkové pomery a/alebo skutkové okolnosti, aby tak rozhodli o potrebe poskytnúť právnu pomoc v súlade s odsekom 1.
3.   Pri preskúmaní majetkových pomerov členský štát zohľadňuje všetky relevantné a objektívne faktory, ako je príjem, kapitál a rodinná situácia príslušnej osoby, náklady na pomoc obhajcu a životná úroveň v uvedenom členskom štáte, s cieľom stanoviť, či podozrivá alebo obvinená osoba nemá dostatok prostriedkov na zaplatenie pomoci obhajcu v súlade s kritériami uplatniteľnými v uvedenom členskom štáte.
4.   Pri preskúmaní skutkových okolností členský štát zohľadňuje závažnosť trestného činu, zložitosť prípadu a prísnosť možnej sankcie, aby tak rozhodli, či záujmy spravodlivosti vyžadujú poskytnutie právnej pomoci. V každom prípade sú predpoklady na preskúmanie skutkových okolností splnené v týchto situáciách:
a)
ak je podozrivá alebo obvinená osoba predvedená pred príslušný súd alebo sudcu, ktorý má rozhodnúť o jej väzbe v ktorejkoľvek fáze konania v rozsahu pôsobnosti tejto smernice; a
b)
počas väzby.
5.   Členské štáty zabezpečia, aby právna pomoc bola poskytnutá bez zbytočného odkladu, najneskôr však pred výsluchom políciou, iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom, alebo pred vykonaním vyšetrovacích úkonov alebo úkonov spojených so zhromažďovaním dôkazov uvedených v článku 2 ods. 1 písm. c).
6.   Právna pomoc sa poskytuje iba na účely trestného konania, v ktorom je dotknutá osoba podozrivá alebo obvinená zo spáchania trestného činu.“
28.
Podľa článku 8 smernice 2016/1919 členské štáty „zabezpečia, aby podozrivé, obvinené a vyžiadané osoby mali podľa vnútroštátneho práva účinné opravné prostriedky v prípadoch porušenia ich práv vyplývajúcich z tejto smernice“.
29.
Nakoniec článok 9 smernice 2016/1919 nazvaný „Zraniteľné osoby“ stanovuje, že členské štáty „zabezpečia, aby sa pri vykonávaní tejto smernice zohľadnili osobitné potreby podozrivých, obvinených a vyžiadaných osôb v zraniteľnej situácii“.
IV. Analýza
30.
Týchto 15 otázok položených vnútroštátnym súdom sa týka rôznych aspektov trestného konania, ak ide o zraniteľnú osobu. Svoju analýzu týchto otázok rozdelím do piatich tém, pričom v rámci každej z nich preskúmam nielen podstatu otázky, ale aj námietky neprípustnosti, ktoré vzniesli niektorí účastníci konania.
31.
Prvých 14 otázok sa týka štyroch tém upravených smernicami 2013/48 a 2016/1919: zraniteľnosť, účinné prostriedky nápravy, neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie a priamy účinok. Pätnásta otázka sa týka nezávislosti prokurátora, ktorá nepatrí do pôsobnosti týchto dvoch smerníc. Po krátkej analýze uplatniteľnosti oboch smerníc (časť A) sa budem postupne zaoberať každou z piatich tém (časti B až F).
A.
Uplatniteľnosť oboch dotknutých smerníc
32.
Podľa článku 2 ods. 1 smernice 2013/48 sa táto smernica uplatňuje „od chvíle, keď boli [podozrivé alebo obvinené osoby] príslušnými orgánmi členského štátu prostredníctvom úradného oznámenia alebo inak upovedomené, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, a to bez ohľadu na to, či boli pozbavené osobnej slobody“. Súdny dvor už spresnil, že to zahŕňa komunikáciu v akejkoľvek forme; a teda spôsob, akým sa oznámenie dostalo k dotknutej osobe, je nepodstatný. (
7
)
33.
Vzhľadom na skutkové okolnosti uvedené v bodoch 7 až 9 vyššie je zrejmé, že smernica 2013/48 sa na K. P. vzťahovala od okamihu, keď ho policajti požiadali o odovzdanie akýchkoľvek nezákonných látok, potom ho spútali a zadržali. (
8
)
34.
Okrem toho článok 2 ods. 1 smernice 2016/1919 stanovuje, že sa vzťahuje na osoby, ktoré majú právo na pomoc obhajcu podľa smernice 2013/48 a ktoré sú okrem iného pozbavené osobnej slobody alebo musia byť zastúpené obhajcom podľa práva Únie alebo vnútroštátneho práva.
35.
To, či sa smernica 2016/1919 vzťahuje na K. P., teda závisí od toho, či má podľa smernice 2013/48 právo na prístup k obhajcovi.
36.
Podľa článku 3 ods. 2 smernice 2013/48 podozrivé alebo obvinené osoby „majú prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu“. Podľa článku 3 ods. 2 písm. a) majú prístup k obhajcovi v každom prípade prinajmenšom „pred ich výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu na presadzovanie práva, alebo justičného orgánu“. Článok 4 ods. 5 smernice 2016/1919 zároveň stanovuje, že právna pomoc sa má poskytnúť „bez zbytočného odkladu, najneskôr však pred výsluchom políciou, iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom“.
37.
Preto som dospela k záveru, že podľa smernice 2013/48 mal byť K. P. zastúpený obhajcom, (
9
) a teda patril do pôsobnosti smernice 2016/1919. (
10
)
B.
Zraniteľnosť (otázky 1, 2, 3, 7, 9 a 10)
38.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či zraniteľnosť osoby bráni orgánom činným v trestnom konaní vypočuť ju bez účasti obhajcu a bez poskytnutia právnej pomoci, ak sú na to splnené podmienky.
39.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či v situáciách, keď je dotknutá osoba obvinená z trestného činu, za ktorý možno uložiť trest odňatia slobody, musí byť nezistenie jej zraniteľnosti výslovne uvedené v rozhodnutí, čo je podmienkou výsluchu bez prítomnosti obhajcu.
40.
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či smernica 2016/1919 a smernica 2013/48 zavádzajú domnienku zraniteľnosti, ktorú sú orgány členských štátov povinné dodržiavať v priebehu trestného konania.
41.
Vo svojej siedmej otázke sa vnútroštátny súd pýta na povinnosti, ktoré smernica 2013/48 a smernica 2016/1919 ukladajú vnútroštátnym orgánom, pokiaľ ide o zabezpečenie uznania zraniteľnosti, ako aj na práva v trestnom konaní, ktoré z toho vyplývajú pre dotknutú osobu.
42.
Svojou deviatou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sú príslušné orgány činné v trestnom konaní povinné bezodkladne určiť a uznať zraniteľnosť podozrivého, poskytnúť mu právnu pomoc a zdržať sa jeho výsluchu až do poskytnutia takejto pomoci.
43.
Nakoniec svojou desiatou otázkou sa vnútroštátny súd v prípade kladnej odpovede na deviatu otázku pýta, či členské štáty musia vo svojej právnej úprave podrobne uviesť dôvody a kritériá pre prípadnú výnimku z okamžitého určenia a uznania zraniteľnosti a z toho vyplývajúceho poskytnutia právnej pomoci. Okrem toho sa pýta, či takáto výnimka musí byť primeraná, časovo obmedzená a rešpektovať zásadu spravodlivého súdneho konania, pričom dotknutá osoba musí mať právo požiadať o jej súdne preskúmanie.
44.
Spoločný menovateľ týchto otázok súvisí s pojmom zraniteľnosť a s povinnosťou vnútroštátnych orgánov včas ju identifikovať a vyvodiť z nej primerané dôsledky. V nasledujúcich častiach preto poskytnem usmernenie o tom, kto je zraniteľnou osobou [časť 1], po ktorom bude nasledovať výklad oboch smerníc a povinností, ktoré ukladajú vnútroštátnym orgánom, ak je podozrivá alebo obvinená osoba v zraniteľnej situácii [časť 2].
1. Kto je zraniteľná osoba?
45.
V roku 2009 Rada vyzvala na postupný prístup k regulácii jednotlivých procesných práv v trestnom konaní vrátane osobitných záruk pre podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré sú zraniteľné. (
11
) Táto legislatívna ambícia, pokiaľ ide o zraniteľné osoby, (
12
) však zatiaľ bola dosiahnutá len vo vzťahu k deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní. (
13
)
46.
Vzhľadom na to, že neexistujú ďalšie právne predpisy EÚ, ktoré by vymedzovali zraniteľnosť v trestnom konaní v širšom zmysle, (
14
) Komisia uverejnila odporúčanie o procesných zárukách pre zraniteľné osoby, ktoré sú podozrivé alebo obvinené v trestnom konaní. (
15
)
47.
Zraniteľné osoby definuje ako osoby, „ktoré nie sú schopné pochopiť trestné konanie vzhľadom na svoj vek, duševný alebo fyzický stav alebo telesné postihnutie a účinne sa na nich zúčastňovať“ (
16
).
48.
Okrem toho sa v odporúčaní Komisie zavádza domnienka zraniteľnosti, podľa ktorej: „Členské štáty by mali uplatňovať prezumpciu zraniteľnosti najmä v prípade osôb so závažnými psychologickými, duševnými, fyzickými alebo zmyslovými poruchami, duševnými chorobami alebo kognitívnymi poruchami, ktoré im bránia pochopiť konania a účinne sa na nich zúčastňovať.“ (
17
)
49.
Duševné ochorenia a duševné poruchy sa vo všeobecnosti určujú ťažšie ako zraniteľnosť vyplývajúca z mladého veku a literatúra kritizuje rozhodnutie Komisie prijať smernicu výlučne pre deti, pričom ochranu zraniteľných dospelých obmedzuje len na odporúčanie. (
18
)
50.
Odporúčanie Komisie je nezáväzný akt, ktorému chýba právna sila potrebná na uloženie konečných povinností vnútroštátnym orgánom činným v trestnom konaní.
51.
Hoci Súdny dvor v rozsudku Grimaldi (
19
) rozhodol, že vnútroštátne súdy by mali odporúčania zohľadniť, toto konštatovanie neznamená, že odporúčania majú právne záväznú povahu. Súdny dvor len uviedol, že odporúčania nemožno ignorovať pri výklade iných noriem práva Únie, ale nenaznačil, že zakladajú akúkoľvek povinnosť, pokiaľ ide o výsledok. Odporúčania teda neukladajú vnútroštátnym súdom povinnosť zhodného výkladu.
52.
Ani skutočnosť, že Rada vyzvala členské štáty na „zohľadnenie“ odporúčanie Komisie, (
20
) nič nemení na jeho nezáväznej povahe. Iba jeden členský štát totiž vôbec oznámil Komisii opatrenia potrebné na uvedenie tohto odporúčania do účinnosti. (
21
)
53.
Preto ani vymedzenie zraniteľnej osoby, ani domnienka zraniteľnosti osôb s určitým postihnutím, chorobami alebo poruchami, ako ich navrhuje odporúčanie Komisie (pozri body 47 a 48 vyššie), nie sú pre členské štáty záväzné.
54.
Keďže v právnych predpisoch EÚ neexistujú konkrétnejšie ustanovenia než odporúčanie Komisie, zostávajú zrkadlové ustanovenia článku 13 smernice 2013/48 (
22
) a článku 9 smernice 2016/1919, (
23
) ktoré požadujú od členských štátov, aby zabezpečili, že „sa zohľadnia osobitné potreby zraniteľných podozrivých a zraniteľných obvinených osôb“ (
24
).
55.
Súdny dvor pri výklade článku 13 smernice 2013/48 konštatoval, že duševne chorú osobu (
25
) treba považovať za zraniteľnú. Platí to bez ohľadu na skutočnosť, že predmetná smernica výslovne nešpecifikuje kategórie zraniteľných osôb. (
26
)
56.
Judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva (ESĽP) tento prístup potvrdzuje. Stanovuje, že účasť na trestnom konaní je účinná, ak „obvinený v širokom zmysle chápe povahu súdneho konania a to, čo je pre neho v stávke, vrátane významu prípadného trestu“ (
27
).
57.
Okrem toho ESĽP v rámci posúdenia celkovej spravodlivosti trestného konania zostavil zoznam relevantných faktorov, z ktorých prvým je to, „či je sťažovateľ zvlášť zraniteľný, napríklad z dôvodu svojho veku alebo duševných schopností“ (
28
).
58.
ESĽP nakoniec konštatoval aj to, že dospelá osoba je obzvlášť zraniteľná v prípadoch chronického alkoholizmu a/alebo akútnej intoxikácie alkoholom, telesného postihnutia alebo zdravotného stavu patriaceho do sociálne znevýhodnenej skupiny alebo duševnej poruchy. (
29
)
59.
Celkovo môžem s istotou konštatovať, pričom nie je potrebné poskytnúť taxatívnu definíciu zraniteľnej osoby na účely prejednávanej veci, že osoby s duševnými poruchami, akou je K. P., sa podľa práva Únie považujú za zraniteľné podozrivé alebo obvinené osoby.
60.
Teraz sa budem zaoberať povinnosťami, ktoré obe dotknuté smernice ukladajú vnútroštátnym orgánom v súvislosti so zaobchádzaním so zraniteľnými osobami v prípravnom konaní, a súvisiacimi právami, ktoré zraniteľné osoby požívajú.
2. Povinnosti vnútroštátnych orgánov činných v trestnom konaní, ak je podozrivý alebo obvinený zraniteľnou osobou
61.
Komisia tvrdí, že článok 9 smernice 2016/1919 by sa mal vykladať v tom zmysle, že zavádza povinnosť príslušných orgánov vykonať posúdenie zraniteľnosti v prípade, že sa dozvedia o skutočnostiach naznačujúcich určitú duševnú poruchu alebo chorobu. Podľa Komisie by odlišný výklad zbavil toto ustanovenie potrebného účinku. Táto inštitúcia rozširuje tento výklad aj o konštatovanie, že právnu pomoc nemožno zraniteľným osobám odmietnuť bez predchádzajúceho preskúmania duševného stavu dotknutej osoby.
62.
Poľská vláda podobne tvrdí, že poľské právo tiež stanovuje, že príslušné orgány by mali poskytnúť právnu pomoc vždy, keď sa dozvedia, že dotknutá osoba môže byť zraniteľná. Na rozdiel od Komisie však táto vláda neuznáva nijaký druh domnienky zraniteľnosti podobnej odporúčaniu Komisie.
63.
Súhlasím s poľskou vládou v tom, že ako som už vysvetlila, (
30
) odporúčanie Komisie, podľa ktorého by členské štáty mali vo svojich právnych poriadkoch v určitých situáciách stanoviť domnienku zraniteľnosti, nie je právne záväzné. V tejto súvislosti sa tiež domnievam, že spôsoby určovania zraniteľnosti osoby v súčasnosti zostávajú v pôsobnosti členských štátov.
64.
Komisia však správne tvrdí, že článok 9 smernice 2016/1919 – a teda aj článok 13 smernice 2013/48 – by nemal zmysel, ak by vnútroštátnym orgánom nebola uložená určitá povinnosť uznať a náležite riešiť zraniteľnosť podozrivej alebo obvinenej osoby. Vnútroštátne súdy musia vykladať vnútroštátne právo tak, aby právo EÚ nestratilo zmysel.
65.
Článok 9 smernice 2016/1919 a článok 13 smernice 2013/48 sa majú vykladať v tom zmysle, že požadujú, aby príslušné orgány boli obozretné, pokiaľ ide o možnosť, že podozrivá alebo obvinená osoba je zraniteľná, lebo má ťažkosti s pochopením konania alebo účasťou na ňom. (
31
) Táto povinnosť má priamy účinok. V prípade podozrenia na zraniteľnosť musia orgány venovať osobitnú pozornosť ochrane práv priznaných smernicou 2013/48 a smernicou 2016/1919.
66.
Pokiaľ ide o právo na prístup k obhajcovi, článok 3 ods. 2 smernice 2013/48 uvádza, že aj keby K. P. nebol zraniteľný, mal byť počas policajného výsluchu a určite bez zbytočného odkladu po pozbavení osobnej slobody zastúpený obhajcom. Ešte dôležitejšie je, aby sa toto právo rešpektovalo, ak je osoba zraniteľná.
67.
Dospela som preto k záveru, že článok 3 ods. 2 smernice 2013/48 v spojení s jej článkom 13 má priamy účinok a má sa vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány, ktoré sú si vedomé potenciálnej zraniteľnosti podozrivej alebo obvinenej osoby, musia zabezpečiť, aby bola zastupovaná obhajcom.
68.
Pokiaľ ide o poskytnutie právnej pomoci, zdá sa mi byť presvedčivý analogický výklad. (
32
)
69.
V situáciách, v ktorých sa uplatňuje smernica 2016/1919, sa právna pomoc môže poskytnúť buď na základe preskúmania majetkových pomerov, (
33
) na základe preskúmania skutkových okolností, (
34
) alebo oboch. Článok 4 ods. 1 tejto smernice celkovo stanovuje, že „podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní, ktoré nemajú dostatok prostriedkov na zaplatenie pomoci obhajcu, ma[jú] právo na právnu pomoc, ak to vyžadujú záujmy spravodlivosti“.
70.
Súhlasím so všetkými účastníkmi tohto konania v tom, že keď sa zistí zraniteľnosť podozrivej alebo obvinenej osoby, jej účinná účasť na konaní môže byť bez poskytnutia právnej pomoci ohrozená. Je to v súlade s článkom 4 ods. 5 smernice 2016/1919, ktorý členským štátom ukladá povinnosť zabezpečiť poskytnutie právnej pomoci bez zbytočného odkladu a najneskôr pred prvým výsluchom políciou.
71.
Platí to o to viac v situácii, o akú ide vo veci samej, keď je stanovenou sankciou pozbavenie osobnej slobody. (
35
)
72.
Dospela som preto k záveru, že článok 2 ods. 1 smernice 2016/1919 v spojení s článkom 4 ods. 1 a 5 a článkom 9 tejto smernice má priamy účinok a musí sa vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány, ktoré si sú vedomé potenciálnej zraniteľnosti podozrivej alebo obvinenej osoby, jej musia poskytnúť právnu pomoc. Je to dôležité najmä v situáciách, keď je sankciou za údajný trestný čin pozbavenie osobnej slobody.
3. Záver o zraniteľnosti
73.
Právo Únie za súčasného stavu neukladá členským štátom povinnosť zaviesť domnienku zraniteľnosti. Je úlohou vnútroštátneho práva, aby stanovilo presné spôsoby a postupy na určenie zraniteľnosti osoby.
74.
Článok 9 smernice 2016/1919 a článok 13 smernice 2013/48 sa majú vykladať v tom zmysle, že požadujú, aby príslušné orgány boli obozretné, pokiaľ ide o možnosť, že podozrivá alebo obvinená osoba je zraniteľná, lebo má ťažkosti s pochopením konania alebo účasťou na ňom. Táto povinnosť má priamy účinok. V prípade podozrenia na zraniteľnosť musia orgány venovať osobitnú pozornosť ochrane práv priznaných smernicou 2013/48 a smernicou 2016/1919.
75.
Článok 3 ods. 2 smernice 2013/48 v spojení s jej článkom 13 má priamy účinok a má sa vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány, ktoré sú si vedomé potenciálnej zraniteľnosti podozrivej alebo obvinenej osoby, musia zabezpečiť, aby bola zastupovaná obhajcom.
76.
Článok 2 ods. 1 smernice 2016/1919 v spojení s článkom 4 ods. 1 a 5 a článkom 9 tejto smernice má priamy účinok a musí sa vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány, ktoré si sú vedomé potenciálnej zraniteľnosti podozrivej alebo obvinenej osoby, jej musia poskytnúť právnu pomoc. Je to dôležité najmä v situáciách, keď je sankciou za údajný trestný čin pozbavenie osobnej slobody.
C.
Opravné prostriedky (otázky 2 a 10)
77.
V otázkach 2 a 10 sa vnútroštátny súd pýta, či členské štáty majú povinnosť zabezpečiť, aby rozhodnutie o vypočutí zraniteľnej osoby bez obhajcu, ako aj rozhodnutie o nevykonaní okamžitej identifikácie a uznania zraniteľnej osoby boli predmetom súdneho preskúmania.
78.
Článok 12 smernice 2013/48 a článok 8 smernice 2016/1919 stanovujú povinnosť členských štátov zabezpečiť podozrivým alebo obvineným osobám účinné prostriedky nápravy v prípade porušenia ich práv vyplývajúcich z týchto smerníc.
79.
Právo na účinný prostriedok nápravy zahŕňa právo na prístup k súdu s právomocou posúdiť a napraviť porušenie práva vyplývajúceho z práva EÚ. Súdny dvor to potvrdil už v rozsudku Johnston (
36
) a rovnaká požiadavka dnes vyplýva z článku 47 Charty.
80.
Dotknuté smernice však nespresňujú dôsledky toho, že súd konštatuje porušenie práva na prístup k obhajcovi alebo na právnu pomoc. Namiesto toho ponechávajú túto voľbu na členské štáty a požadujú len účinnosť zvoleného opravného prostriedku.
81.
Konkrétne sa smernice nezaoberajú otázkou, či dôkazy získané v rozpore s takýmto právom musia byť zamietnuté. Zdá sa mi, že to je podstatou otázky vnútroštátneho súdu, či niektoré úkony orgánov prijaté počas vyšetrovania podliehajú súdnemu preskúmaniu.
82.
Účastníci konania na Súdnom dvore, najmä okresná prokuratúra, vo svojich písomných pripomienkach kladú veľký dôraz na skutočnosť, že tieto dve vyššie uvedené ustanovenia neobsahujú pravidlo, podľa ktorého by mal vnútroštátny súd konštatovať neprípustnosť dôkazov získaných v rozpore so smernicami, čo je oblasť, ktorá nie je vôbec upravená právom Únie.
83.
Zastávam rovnaké stanovisko ako vo veci M. S. a i. (
37
) a súhlasím s tvrdením okresnej prokuratúry: príslušné právne predpisy EÚ v súčasnosti neupravujú prípustnosť dôkazov vo vnútroštátnych trestných konaniach. Otázka prípustnosti dôkazov je v súčasnosti záležitosťou vnútroštátneho práva. (
38
)
84.
Ak sa však uplatňuje právo EÚ, príslušné vnútroštátne ustanovenia nesmú porušovať články 47 a 48 Charty. (
39
)
85.
Podľa môjho názoru dodržiavanie základných práv, ako sú zakotvené v článkoch 47 a 48 Charty, si vyžaduje, aby vnútroštátne súdy mali flexibilitu potrebnú na posúdenie celkovej spravodlivosti konania. Ak by sa domnievali, že dôkaz musí byť vylúčený, lebo bol získaný v rozpore s právom na obhajobu, mali by mať možnosť vylúčiť ho. Inými slovami, právo Únie neupravuje prípustnosť dôkazov, ale bráni vnútroštátnemu právu obmedziť právomoc súdov slobodne hodnotiť dôkazy a vyvodzovať z takéhoto posúdenia dôsledky, ktoré považujú za potrebné. (
40
)
86.
Podobný prístup zaujal aj Európsky súd pre ľudské práva, ktorý konštatoval, že EDĽP neupravuje prípustnosť dôkazov, (
41
) keďže sa obmedzuje na posúdenie, či bola narušená celková spravodlivosť konania. (
42
)
87.
Na záver treba konštatovať, že zásada účinnej súdnej ochrany si vyžaduje, aby každé porušenie práva vyplývajúceho z práva EÚ podliehalo súdnemu preskúmaniu. Článok 12 smernice 2013/48 a článok 8 smernice 2016/1919 však nespresňujú vhodné prostriedky nápravy, ale ponechávajú túto voľbu na členské štáty, pričom požadujú len to, aby bol zvolený prostriedok nápravy účinný. Dodržiavanie základných práv, ako sú zakotvené v článkoch 47 a 48 Charty, si však vyžaduje, aby vnútroštátne súdy mali flexibilitu potrebnú na posúdenie celkovej spravodlivosti konania. Ak by sa domnievali, že dôkaz musí byť vylúčený, lebo bol získaný v rozpore s procesnými právami, čo znamená porušenie práva na obhajobu, mali by mať možnosť vylúčiť ho.
D.
Neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie (otázka 12)
88.
Svojou dvanástou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či výsluch podozrivého príslušníkom polície alebo inou oprávnenou osobou v prostredí psychiatrickej nemocnice bez ohľadu na stav neistoty, za podmienok osobitne obmedzenej slobody prejavu a osobitnej duševnej zraniteľnosti a v neprítomnosti advokáta predstavuje neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie podľa článku 4 Charty.
89.
V súlade s článkom 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého patria otázky, ktoré kladie, alebo prinajmenšom vysvetlil skutkové okolnosti, na ktorých sú tieto otázky založené. (
43
)
90.
Vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vysvetlil, že keď polícia 14. októbra 2022 vypočúvala K. P., nachádzal sa v psychiatrickej liečebni. Neuviedol však ďalšie podrobnosti o tomto výsluchu, ktoré by Súdnemu dvoru umožnili poskytnúť usmernenie k prípadnému porušeniu zákazu neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania.
91.
Z tohto dôvodu sa domnievam, že Súdny dvor by mal vzhľadom na nedostatočnosť informácií vyhlásiť dvanástu otázku za neprípustnú.
92.
Pre úplnosť by však Súdny dvor mohol vnútroštátnemu súdu poskytnúť relevantné parametre, ktoré môže následne použiť pri zisťovaní skutkového stavu a rozhodovaní o prípadnom porušení zákazu neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania.
93.
Súdny dvor v rozsudku Jawo (
44
) rozhodol, že článok 4 Charty a článok 3 EDĽP majú rovnaký rozsah a zmysel. Preto je užitočné odkázať na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva. (
45
)
94.
Pri určovaní existencie neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania so zraniteľnou osobou v trestnom konaní Európsky súd pre ľudské práva v rozsudku Khlaifia a i. v. Taliansko rozhodol, že posúdenie neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania je „relatívne a závisí od všetkých okolností prípadu, najmä od dĺžky trvania zaobchádzania, jeho fyzických alebo psychických účinkov a v niektorých prípadoch od pohlavia, veku a zdravotného stavu obete“ (
46
).
95.
Európsky súd pre ľudské práva uviedol príklady toho, čo by mohol zohľadniť pri určovaní závažnosti zaobchádzania v jednotlivých prípadoch. Takéto príklady zahŕňali účel zlého zaobchádzania spolu so zámerom alebo motiváciou, ktorá za ním stála; kontext, v ktorom došlo k zlému zaobchádzaniu, akým je atmosféra zvýšeného napätia a emócií; či sa obeť nachádzala v zraniteľnej situácii, čo je zvyčajne prípad osôb pozbavených osobnej slobody. (
47
)
96.
S istotou možno dospieť k záveru, že skutočnosť, že K. P. bol vypočutý bez obhajcu počas pobytu v psychiatrickej liečebni, sama osebe nepredstavuje neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie, ak sa posudzuje vo vzťahu k vyššie uvedenej judikatúre Európskeho súdu pre ľudské práva.
97.
Posúdenie skutkového stavu a prípadné konštatovanie možného porušenia článku 4 Charty však prináleží vnútroštátnemu súdu.
E.
Priamy účinok (otázky 4, 5, 6, 8, 11, 13 a 14)
98.
V otázkach 4, 5, 6, 8, 11, 13 a 14 sa vnútroštátny súd pýta na dôsledky, ktoré treba vyvodiť z priameho účinku relevantných ustanovení dotknutých smerníc.
99.
Okresná prokuratúra, poľská vláda a Komisia tvrdia, že otázka 14 týkajúca sa povinností prokurátora v prípravnom konaní nie je relevantná na účely vyriešenia veci prejednávanej vnútroštátnym súdom, a preto je neprípustná.
100.
Nesúhlasím. Pre vnútroštátny súd je relevantné, či postup prokurátora v prípravnom konaní bol v súlade s právom Únie, aby mohol riadne posúdiť a prípadne vylúčiť dôkazy, ktoré mu boli predložené. Preto sa domnievam, že otázka 14 je prípustná.
101.
Ďalej je potrebné uviesť, že okresná prokuratúra vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že sporné vnútroštátne ustanovenia nie sú z hľadiska práva Únie problematické, ale že aktéri konania sa dopustili pochybení a opomenutí vo vzťahu ku K. P.
102.
Keďže to v konečnom dôsledku prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, teraz sa obmedzím na zhrnutie dôsledkov, ktoré vyplývajú zo situácie, keď sa príslušné právo Únie, ako ho vykladá Súdny dvor, líši od vnútroštátneho práva, ako ho chápe vnútroštátny súd.
103.
Súdny dvor už vo svojej judikatúre viackrát vysvetlil dôsledky priameho účinku. Rovnako ako vo veci M. S. a i. (
48
) teda zopakujem len najdôležitejšie dôsledky, ktoré sa týkajú prejednávanej veci.
104.
Súdny dvor má na základe článku 19 ods. 1 ZEÚ a článku 267 prvého odseku ZFEÚ právomoc vykladať len právo Únie, zatiaľ čo vnútroštátne súdy majú výlučnú právomoc vykladať vnútroštátne právo. (
49
)
105.
Podľa tejto prísnej deľby práce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi Súdny dvor nemá právomoc rozhodovať o zlučiteľnosti vnútroštátneho práva s právom Únie. (
50
) Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby po doručení odpovede Súdneho dvora vyvodil potrebné dôsledky pre platné vnútroštátne právo. (
51
)
106.
Dôsledky prípadného konštatovania nezlučiteľnosti medzi vnútroštátnym právom a právom Únie zo strany vnútroštátneho súdu sú takéto.
107.
Ak vnútroštátny súd môže vykladať existujúce ustanovenia vnútroštátneho práva v súlade s právom EÚ, ako ho vykladá Súdny dvor, mal by to urobiť. (
52
) Takýto zhodný výklad vnútroštátneho práva a jeho uplatnenie by mali vnútroštátny súd viesť k rovnakému výsledku, aký určuje uplatniteľné právo Únie. V prejednávanej veci to znamená, že zraniteľná osoba musí mať právo na to, aby príslušné orgány určili jej zraniteľnosť a aby bola vypočutá v prítomnosti obhajcu, alebo ak obhajcu nemá, aby jej bola poskytnutá právna pomoc.
108.
Ak vnútroštátny súd nemôže vykladať vnútroštátne právo v súlade s právom EÚ, vstupuje do hry zásada priameho účinku. Podľa tejto zásady sa jednotlivci môžu na vnútroštátnych súdoch domáhať svojich práv podľa práva Únie priamym odkazom na ustanovenia práva Únie, a preto sú vnútroštátne súdy povinné uznať tieto práva priamym uplatnením príslušného ustanovenia práva Únie. (
53
)
109.
Ak sú tieto práva v rozpore s tým, čo je stanovené vnútroštátnym právom, právo Únie oprávňuje vnútroštátne súdy neuplatniť takéto ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú v rozpore s právom Únie. Toto oprávnenie vyplýva z kombinovaného účinku ústavných zásad priameho účinku a prednosti práva Únie. (
54
)
110.
Vnútroštátny súd by sa mal skrátka pokúsiť odstrániť všetky možné prekážky uznania práv vyplývajúcich z práva Únie tým, že bude vykladať príslušné ustanovenia vnútroštátneho práva konformným spôsobom. Ak sa ukáže, že zhodný výklad nie je možný, vnútroštátny súd musí vylúčiť uplatnenie odporujúcich vnútroštátnych ustanovení a poskytnúť ochranu týmto právam podľa práva Únie.
111.
Nakoniec plný účinok ustanovení práva Únie majú zabezpečovať nielen vnútroštátne súdy, ale aj vnútroštátne správne orgány (
55
) a všetky ostatné štátne orgány. (
56
) Zhodný výklad, priamy účinok a prednosť práva Únie sú teda záväzné pre všetky štátne orgány, ktoré sú tiež povinné uznať práva vyplývajúce z práva Únie.
112.
To znamená, že v prípravnom konaní musia prokurátor a polícia uznať práva zraniteľných osôb a svoje vlastné súvisiace povinnosti priamo založené na príslušných smerniciach. Vnútroštátne právo musia vykladať v súlade s výsledkami, ktoré si vyžadujú tieto smernice. Subsidiárne sú povinné vylúčiť uplatnenie ustanovení vnútroštátneho práva s cieľom umožniť ochranu zraniteľných osôb, ktorú tiež požadujú tieto smernice. To zahŕňa akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré by bránilo prokurátorovi, ktorý sa zaoberá prípadom, v plnej účinnosti uplatňovania práva EÚ, napríklad záväzné pokyny nadriadeného prokurátora alebo iného orgánu.
113.
Ak prokurátor alebo iný orgán činný v trestnom konaní nezabezpečí plný účinok práva EÚ (buď tým, že nevykladá vnútroštátne pravidlá tak, aby boli v súlade s právom EÚ, alebo uplatnením vnútroštátnych pravidiel, ktoré sú v rozpore s právom EÚ), súd, na ktorom prebieha trestné konanie, musí konštatovať, že tieto štátne orgány porušili povinnosti, ktoré im vyplývajú z práva EÚ.
F.
Nezávislosť prokurátora
114.
Vo svojej pätnástej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či článok 2 ZEÚ, článok 19 ods. 1 ZEÚ, zásada právneho štátu, zásada nezávislosti súdnictva a článok 47 Charty požadujú, aby bol prokurátor nezávislý.
115.
Okresná prokuratúra, poľská vláda a Komisia vyjadrujú pochybnosti o prípustnosti tejto otázky.
116.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pri otázkach položených vnútroštátnym súdom „v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti“. (
57
) Ak však Súdny dvor dospeje k záveru, že odpoveď na položené otázky nie je nevyhnutná na to, aby vnútroštátny súd mohol rozhodnúť vo veci, ktorá mu bola predložená, odmietne svoju právomoc. (
58
)
117.
Nezdá sa mi, že otázka týkajúca sa všeobecnej organizácie prokuratúry v Poľsku má priamy význam pre trestné konanie prebiehajúce na vnútroštátnom súde. Bez ohľadu na nezávislosť prokurátora od výkonnej moci je prokurátor povinný zabezpečiť práva zraniteľných osôb v trestnom konaní, ktoré požívajú na základe práva Únie. (
59
)
118.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor vyhlásil pätnástu otázku za neprípustnú.
V. Návrh
119.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Sąd Rejonowy we Włocławku (Okresný súd Włocławek, Poľsko), takto:
1.
Pokiaľ ide o odpoveď na prvú, druhú, tretiu, siedmu, deviatu a desiatu otázku vnútroštátneho súdu, právo Únie za súčasného stavu neukladá členským štátom povinnosť zaviesť domnienku zraniteľnosti. Je úlohou vnútroštátneho práva, aby stanovilo presné spôsoby a postupy na určenie zraniteľnosti osoby.
Článok 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/1919 z 26. októbra 2016 o právnej pomoci pre podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní a pre vyžiadané osoby v konaní o európskom zatykači a článok 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody sa majú vykladať v tom zmysle, že požadujú, aby príslušné orgány boli obozretné, pokiaľ ide o možnosť, že podozrivá alebo obvinená osoba je zraniteľná, lebo má ťažkosti s pochopením konania alebo účasťou na ňom. Táto povinnosť má priamy účinok. V prípade podozrenia na zraniteľnosť musia orgány venovať osobitnú pozornosť ochrane práv priznaných smernicou 2013/48 a smernicou 2016/1919.
Článok 3 ods. 2 smernice 2013/48 v spojení s jej článkom 13 má priamy účinok a má sa vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány, ktoré sú si vedomé potenciálnej zraniteľnosti podozrivej alebo obvinenej osoby, musia zabezpečiť, aby bola zastupovaná obhajcom.
Článok 2 ods. 1 smernice 2016/1919 v spojení s článkom 4 ods. 1 a 5 a článkom 9 tejto smernice má priamy účinok a musí sa vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány, ktoré si sú vedomé potenciálnej zraniteľnosti podozrivej alebo obvinenej osoby, jej musia poskytnúť právnu pomoc. Je to dôležité najmä v situáciách, keď je sankciou za údajný trestný čin pozbavenie osobnej slobody.
2.
Pokiaľ ide o odpoveď na druhú a desiatu otázku vnútroštátneho súdu, zásada účinnej súdnej ochrany si vyžaduje, aby každé porušenie práva vyplývajúceho z práva EÚ podliehalo súdnemu preskúmaniu. Článok 12 smernice 2013/48 a článok 8 smernice 2016/1919 však nespresňujú vhodné prostriedky nápravy, ale ponechávajú túto voľbu na členské štáty, pričom požadujú len to, aby bol zvolený prostriedok nápravy účinný. Dodržiavanie základných práv, ako sú zakotvené v článkoch 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie, si však vyžaduje, aby vnútroštátne súdy mali flexibilitu potrebnú na posúdenie celkovej spravodlivosti konania. Ak by sa domnievali, že dôkaz musí byť vylúčený, lebo bol získaný v rozpore s procesnými právami, čo znamená porušenie práva na obhajobu, mali by mať možnosť vylúčiť ho.
3.
Z dôvodu nedostatočnosti informácií je dvanásta otázka neprípustná.
4.
Pokiaľ ide o odpoveď na štvrtú, piatu, šiestu, ôsmou, jedenástu, trinástu a štrnástu otázku, vnútroštátny súd by mal odstrániť všetky možné prekážky uznania priamo účinných práv vyplývajúcich zo smernice 2013/48 a smernice 2016/1919 tým, že bude vykladať vnútroštátne právo v súlade s týmito smernicami. Ak to nie je možné, vnútroštátny súd musí vylúčiť uplatnenie odporujúcich ustanovení vnútroštátneho práva na základe priameho účinku a prednosti práva Únie. Zhodný výklad, priamy účinok a prednosť práva Únie sú teda záväzné pre všetky štátne orgány, ktoré sú tiež povinné uznať práva vyplývajúce z práva Únie. To znamená, že v prípravnom konaní musia prokurátor a polícia uznať práva zraniteľných osôb a svoje vlastné súvisiace povinnosti priamo založené na príslušných smerniciach. Ak to neurobia, súd, na ktorom prebieha trestné konanie, musí konštatovať, že tieto štátne orgány porušili povinnosti, ktoré im vyplývajú z práva EÚ.
5.
Z dôvodu nedostatku priameho významu pre konanie vo veci samej je pätnásta otázka neprípustná.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody (Ú. v. EÚ L 294, 2013, s. 1) (ďalej len „smernica 2013/48“).
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/1919 z 26. októbra 2016 o právnej pomoci pre podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní a pre vyžiadané osoby v konaní o európskom zatykači (Ú. v. EÚ L 297, 2016, s. 1) (ďalej len „smernica 2016/1919“).
(
4
)	Rozsudok z 22. júna 2023, K. B. a F. S. (Skúmanie trestno‑právnych otázok ex offo) (C‑660/21, EU:C:2023:498, body 44, 49 a 53).
(
5
)	Návrhy, ktoré predniesli generálny advokát Bobek vo veci Moro (C‑646/17, EU:C:2019:95, poznámka pod čiarou 15); generálny advokát Pikamäe vo veci Specializirana prokuratura (Poučenie o právach) (C‑649/19, EU:C:2020:758, body 53 a 81); generálny advokát Pikamäe vo veci K. B. a F. S. (Skúmanie trestno‑právnych otázok ex offo) (C‑660/21, EU:C:2023:52, poznámka pod čiarou 58); generálna advokátka Ćapeta vo veci M. S. a i. (Procesné práva maloletej osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:157, poznámky pod čiarou 14 a 34), a generálny advokát Pikamäe vo veci 1Dream, 1Dream a i. a Lireva Investments a FORTRESS FINANCE (C‑767/22, C‑49/23 a C‑161/23, EU:C:2024:608, bod 55).
(
6
)	Podľa článku 1 ods. 2 smernice 2016/1919: „Táto smernica dopĺňa smernice 2013/48/EÚ a (EÚ) 2016/800. Žiadne ustanovenie tejto smernice sa nesmie vykladať spôsobom, ktorý by obmedzoval práva stanovené v uvedených smerniciach.“
(
7
)	Rozsudok zo 7. septembra 2023, Rajonna prokuratura Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Osobná prehliadka) (C‑209/22, EU:C:2023:634, bod 37). Pokiaľ ide o zosúladenie tohto širokého výkladu a judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci VW (Právo na prístup k obhajcovi v prípade nedostavenia sa na súd) (C‑659/18, EU:C:2019:940, bod 35 a tam citovaná judikatúra).
(
8
)	Podobne sa osoba považuje za podozrivú, a teda patrí do pôsobnosti uvedenej smernice v situácii, keď príslušníci polície vykonajú „osobnú prehliadku dotknutej osoby a zaistenie toho, čo táto osoba vyhlásila, že prechováva, týmito úkonmi sa jednak preukazuje, že príslušný orgán túto osobu od daného okamihu vníma ako podozrivú, a na druhej strane sa nimi implicitne, no nevyhnutne uvedená osoba informuje o tomto podozrení“. Pozri rozsudok zo 7. septembra 2023, Rajonna prokuratura Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Osobná prehliadka) (C‑209/22, EU:C:2023:634, bod 43).
(
9
)	V spise sa nenachádza informácia, ktorá by naznačovala, že K. P. sa vzdal práva na prístup k obhajcovi. Ak by to však urobil, orgány by mali dodatočnú zodpovednosť poskytnúť K. P. „jasné a dostatočné informácie o obsahu [práva na prístup k obhajcovi] a možných dôsledkoch vzdania sa tohto práva v jednoduchom jazyku, ktorému rozumie, vzhľadom na jej postavenie zraniteľnej osoby“. Rozsudok zo 14. mája 2024, Stačev, (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, bod 64).
(
10
)	To, či bol skutočne oprávnený na poskytnutie právnej pomoci podľa podmienok smernice 2016/1919, je iná otázka, ktorou sa budem zaoberať nižšie v časti IV.B.2.
(
11
)	Uznesenie Rady z 30. novembra 2009 o pláne na posilnenie procesných práv podozrivých alebo obvinených osôb v trestnom konaní (Ú. v. EÚ C 295, 2009, s. 1).
(
12
)	Komisia uznala, že medzi členskými štátmi neexistuje konsenzus o pojme zraniteľnosť, vo svojom pracovnom dokumente útvarov Komisie nazvanom Posúdenie vplyvu – Sprievodný dokument – Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady – Návrh procesných záruk pre deti podozrivé alebo obvinené v trestnom konaní z 27. novembra 2013 [SWD(2013) 480 final, s. 12 až 28].
(
13
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/800 z 11. mája 2016 o procesných zárukách pre deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 132, 2016, s. 1), odôvodnenia 4 až 6.
(
14
)	MERGAERTS, L.: „Defence lawyers“ views on and identification of suspect vulnerability in criminal proceedings. In: International Journal of the Legal Profession. 2022, roč. 29, č. 3, s. 281 a 283.
(
15
)	Odporúčanie Komisie z 27. novembra 2013 o procesných zárukách pre zraniteľné osoby podozrivé alebo obvinené v trestnom konaní (Ú. v. EÚ C 378, 2013, s. 8) (ďalej len „odporúčanie Komisie“). Pokiaľ ide o kritiku tohto odporúčania ako všeobecného a vágneho, pozri MEYSMAN, M.: Quo vadis with vulnerable defendants in the EU? In: European Criminal Law Review. 2014, roč. 4, č. 2, s. 179 a 188.
(
16
)	Odporúčanie Komisie, odôvodnenie 1. Pokiaľ ide o kritiku, podľa ktorej je táto definícia príliš úzka, pozri WADDINGTON, L.: Exploring vulnerability in EU law: An analysis of „vulnerability“ in EU criminal law and consumer protection law. In: European Law Review. 2020, roč. 45, č. 6, s. 779 a 791.
(
17
)	Odporúčanie Komisie, bod 7. Komisia označila osoby s duševnými poruchami (napríklad trpiace psychiatrickým ochorením, akým je schizofrénia) za zraniteľné v roku 2003. Pozri zelenú knihu Komisie o procesných zárukách pre podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní v celej Európskej únii [KOM(2003) 75 v konečnom znení].
(
18
)	Pokiaľ ide o túto kritiku a v širšom zmysle váhavosť Komisie pri presadzovaní právne záväzného aktu pre zraniteľné dospelé osoby a z toho vyplývajúce problémy, pozri MEYSMAN, M., poznámka pod čiarou 15, c. d., s. 191 až 193. Pokiaľ ide o históriu, ktorá viedla ku konečnej voľbe odporúčania zo strany Komisie, pozri VAN DER AA, S.: Variable vulnerabilities? Comparing the rights of adult vulnerable suspects and vulnerable victims under EU law. In: New Journal of European Criminal Law. 2016, roč. 7, č. 1, s. 39 a 43 až 47.
(
19
)	Vnútroštátne súdy „sú povinné zohľadniť odporúčania pri rozhodovaní sporov, ktoré im boli predložené, najmä ak osvetľujú výklad vnútroštátnych opatrení prijatých na ich vykonanie alebo ak sú určené na doplnenie záväzných ustanovení Spoločenstva“. Rozsudok z 13. decembra 1989, Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, bod 18).
(
20
)	Závery Rady o ochrane zraniteľných dospelých osôb v celej Európskej únii (Ú. v. EÚ C 330I, 2021, s. 1) (ďalej len „závery Rady“), s. 5 a 6. V tom istom dokumente Rada vyzvala Komisiu aj na to, aby „preskúmala, či je potrebné komplexne posilniť procesné záruky pre zraniteľné dospelé osoby, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní“.
(
21
)	Tamže (bod 10).
(
22
)	Odôvodnenie 51 smernice 2013/48 ďalej stanovuje: „Povinnosť konať starostlivo voči podozrivým alebo obvineným osobám, ktoré sú potenciálne v oslabenom postavení, je jedným zo základov spravodlivého výkonu spravodlivosti. Prokuratúra, orgány presadzovania práva a justičné orgány by preto mali takýmto osobám uľahčiť účinne vykonávať práva ustanovené v tejto smernici napríklad tým, že vezmú do úvahy každú potenciálnu zraniteľnosť, ktorá má vplyv na ich schopnosť vykonávať právo na prístup k obhajcovi a na informovanie tretej osoby o pozbavení osobnej slobody, a prijmú vhodné opatrenia na zaručenie týchto práv“.
(
23
)	Odôvodnenie 18 smernice 2016/1919 ďalej stanovuje: „Členské štáty by mali v súvislosti s poskytovaním právnej pomoci stanoviť praktické opatrenia. V takýchto opatreniach by mohlo byť stanovené, že právna pomoc sa poskytuje na žiadosť podozrivej, obvinenej alebo vyžiadanej osoby. Vzhľadom na osobitné potreby zraniteľných osôb by však takáto žiadosť nemala byť nevyhnutnou podmienkou poskytnutia právnej pomoci“.
(
24
)	Podobné ustanovenie existuje v súvislosti s právom na informácie; pozri článok 3 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1).
(
25
)	„Duševne choré osoby teda musia byť na účely tohto ustanovenia považované za zraniteľné osoby, keďže u týchto osôb z dôvodu vážnych psychických porúch hrozí, že nerozumejú informáciám, ktoré sú im poskytnuté, pokiaľ ide o ich práva.“ Rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 47). Súdny dvor dospel k rovnakému záveru vo vzťahu k negramotnej osobe v rozsudku zo 14. mája 2024, Stačev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, bod 60).
(
26
)	Rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 48).
(
27
)	Rozsudok ESĽP, 10. novembra 2004, S. C. v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2004:0615JUD006095800, bod 29). Pozri tiež rozsudok ESĽP, 23. marca 2016, Blokhin v. Rusko (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206, bod 195).
(
28
)	Rozsudok ESĽP, 13. septembra 2016, Ibrahim a i. v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, bod 274).
(
29
)	Rozsudky ESĽP, 31. marca 2009, Płonka v. Poľsko (CE:ECHR:2009:0331JUD002031002); z 27. januára 2011, Bortnik v. Ukrajina (CE:ECHR:2011:0127JUD003958204); zo 16. marca 2010, Oršuš a i. v. Chorvátsko (CE:ECHR:2010:0316JUD001576603); z 23. marca 2016, Blohkin v. Rusko (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206), a zo 16. decembra 2010, Borotjuk v. Ukrajina (CE:ECHR:2010:1216JUD003357904). Pokiaľ ide o prehľad, pozri MERGAERTS, L., DEHAGHANI, R.: Protecting vulnerable suspects in police investigations in Europe: Lessons learned from England and Wales and Belgium. In: New Journal of European Criminal Law. 2020, roč. 11, č. 3, s. 313.
(
30
)	Pozri body 46 až 53 vyššie.
(
31
)	Vnútroštátny súd vysvetlil, že príslušníci polície konštatovali, že K. P. sa správa a rozpráva zmätene. To je určite okolnosť, ktorá ich mohla viesť k tomu, aby zvážili možnosť, že K. P. trpí určitou zraniteľnosťou.
(
32
)	Odôvodnenie 23 smernice 2016/1919 stanovuje, že členské štáty by mali dodržiavať Zásady a usmernenia Organizácie Spojených národov týkajúce sa prístupu k právnej pomoci v trestnoprávnych systémoch. Zásada 10 týchto zásad a usmernení stanovuje, že príslušné orgány by mali prijať osobitné opatrenia na zabezpečenie toho, aby osoby okrem iného s duševnou chorobou mali zmysluplný prístup k právnej pomoci. K dispozícii tu: https://www.unodc.org/documents/justice‑and‑prison‑reform/UN_principles_and_guidlines_on_access_to_legal_aid.pdf.
(
33
)	Podľa článku 4 ods. 3 smernice 2016/1919 pri preskúmaní majetkových pomerov členský štát „zohľadňuje všetky relevantné a objektívne faktory, ako je príjem, kapitál a rodinná situácia príslušnej osoby, náklady na pomoc obhajcu a životná úroveň v uvedenom členskom štáte, s cieľom stanoviť, či podozrivá alebo obvinená osoba nemá dostatok prostriedkov na zaplatenie pomoci obhajcu v súlade s kritériami uplatniteľnými v uvedenom členskom štáte“.
(
34
)	Podľa článku 4 ods. 4 smernice 2016/1919 pri preskúmaní skutkových okolností členský štát „zohľadňuje závažnosť trestného činu, zložitosť prípadu a prísnosť možnej sankcie, aby tak rozhodli, či záujmy spravodlivosti vyžadujú poskytnutie právnej pomoci. V každom prípade sú predpoklady na preskúmanie skutkových okolností splnené v týchto situáciách: a) ak je podozrivá alebo obvinená osoba predvedená pred príslušný súd alebo sudcu, ktorý má rozhodnúť o jej väzbe v ktorejkoľvek fáze konania v rozsahu pôsobnosti tejto smernice; a b) počas väzby.“
(
35
)	Napríklad článok 4 ods. 4 smernice 2016/1919 uvádza „závažnosť trestného činu, zložitosť prípadu a prísnosť možnej sankcie“ ako faktory, ktoré môžu členské štáty zohľadniť, keď rozhodujú o poskytnutí právnej pomoci na základe preskúmania skutkových okolností.
(
36
)	Rozsudok z 15. mája 1986, Johnston (222/84, EU:C:1986:206, bod 58).
(
37
)	Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Ćapeta vo veci M. S. a i. (Procesné práva maloletej osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:157, body 118 až 127).
(
38
)	Súdny dvor to potvrdil, pokiaľ ide o smernicu 2016/800, v rozsudku z 5. septembra 2024, M. S. a i. (Procesné práva maloletej osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:685, body 169 až 174). Výnimku možno nájsť vo výklade článku 14 ods. 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/41/EÚ z 3. apríla 2014 o európskom vyšetrovacom príkaze v trestných veciach (Ú. v. EÚ L 130, 2014, s. 1) zo strany Súdneho dvora. Pozri rozsudok z 30. apríla 2024, M. N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, body 126 až 131).
(
39
)	Rozsudok zo 7. septembra 2023, Rajonna prokuratura Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Osobná prehliadka) (C‑209/22, EU:C:2023:634, body 58 až 61).
(
40
)	Pokiaľ ide o rovnaké konštatovanie vo vzťahu k smernici 2016/800, kde sú zraniteľnými osobami deti, pozri rozsudok z 5. septembra 2024, M. S. a i. (Procesné práva maloletej osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:685, body 167, 168 a 174).
(
41
)	Rozsudky ESĽP, 12. júla 1988, Schenk v. Švajčiarsko (CE:ECHR:1988:0712JUD001086284, body 45 a 46); 1. marca 2007, Heglas v. Česká republika (CE:ECHR:2007:0301JUD000593502, bod 84), a 11. júla 2017, Moreira Ferreira v. Portugalsko (č. 2) (CE:ECHR:2017:0711JUD001986712, bod 83).
(
42
)	Rozsudok ESĽP, 17. januára 2017, Habran a Dalem v. Belgicko (CE:ECHR:2017:0117JUD004300011, bod 94).
(
43
)	Rozsudok z 21. marca 2024, Remia Com Impex (C‑10/23, EU:C:2024:259, bod 29).
(
44
)	Rozsudok z 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, bod 91).
(
45
)	Ako to Súdny dvor urobil pri viacerých príležitostiach, napríklad v rozsudku z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov) (C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 165).
(
46
)	Rozsudok ESĽP, 15. decembra 2016, Khlaifia a i./Taliansko (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, bod 159).
(
47
)	Európsky súd pre ľudské práva ďalej uviedol, že „podľa tohto ustanovenia musí štát zabezpečiť, aby bola osoba zadržiavaná v podmienkach, ktoré sú zlučiteľné s rešpektovaním jej ľudskej dôstojnosti, aby ju spôsob a metóda výkonu opatrenia nevystavovali utrpeniu alebo ťažkostiam v intenzite presahujúcej nevyhnutnú úroveň utrpenia spojeného s pozbavením osobnej slobody a aby vzhľadom na praktické požiadavky uväznenia bolo jej zdravie a blaho primerane zabezpečené“, tamže (bod 160).
(
48
)	Návrhy, ktoré som predniesla vo veci M. S. a i. (Procesné práva maloletej osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:157, body 128 až 135).
(
49
)	Rozsudky zo 17. júna 1999, Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, bod 29), a z 15. januára 2013, Križan a i. (C‑416/10, EU:C:2013:8, bod 58).
(
50
)	Rozsudok z 21. januára 1993, Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1993:24, bod 27).
(
51
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. júna 1999, Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, bod 32).
(
52
)	Rozsudky z 13. novembra 1990, Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, bod 8), a z 24. januára 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, body 23 až 27).
(
53
)	Rozsudky z 5. februára 1963, van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, s. 13); z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 37), a z 5. septembra 2024, M. S. a i. (Procesné práva maloletej osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:685, bod 118).
(
54
)	Pozri napríklad rozsudky z 18. januára 2022, Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, body 25 a 26), a z 24. júna 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, body 53 a 54).
(
55
)	Rozsudok z 22. júna 1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, bod 31).
(
56
)	Rozsudok zo 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 38).
(
57
)	Rozsudok z 8. decembra 2022, Inspektor v Inspektorata kăm Visšia sădeben săvet (Účel spracúvania osobných údajov – Trestné vyšetrovanie) (C‑180/21, EU:C:2022:967, bod 66).
(
58
)	Rozsudok z 26. marca 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, body 43 a 45).
(
59
)	Otázka 15 takmer doslovne zodpovedá otázke 14 písm. b) položenej vo veci M. S. a i. Ako som uviedla vo svojich návrhoch prednesených v tejto veci, táto otázka bola neprípustná, lebo bola rovnako ako v prejednávanej veci vyňatá z kontextu veci, a teda hypotetická. Pozri návrhy, ktoré som predniesla vo veci M. S. a i. (Procesné práva maloletej osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:157, body 54 až 59).