Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 15. maja 2025(1)
Zadeva C-133/24
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (CA/LPFP),
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda,
Leixões Sport Clube, Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda,
Futebol Clube de Penafiel, SA,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD
proti
Autoridade da Concorrência
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Portugalska))
„ Predhodno odločanje – Konkurenca – Člen 101 PDEU – Poklicni nogomet – Nacionalna liga – Pojma protikonkurenčnega ‚cilja‘ in ‚posledice‘ – Pandemija COVID-19 – Sporazum o neprevzemanju delavcev – Sodba v zadevi Meca-Medina (C-519/04 P)) “
I.      Uvod
1.        Sodišče je moralo v številnih nedavnih zadevah – in sicer v zadevah ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) in FIFA(5) – presojati o skladnosti nekaterih pravil, ki jih sprejmejo mednarodna ali nacionalna športna združenja, z določbami prava Unije o konkurenci in notranjem trgu.
2.        Ta zadeva pomeni naravno sosledje navedenih zadev. Spor v glavni stvari se namreč nanaša na sporazum o neprevzemanju delavcev, ki so ga v času pandemije COVID-19 v soglasju z nacionalnim nogometnim združenjem sklenili nogometni klubi, ki so igrali v prvi in drugi portugalski nogometni ligi. Za presojo skladnosti tega sporazuma s členom 101 PDEU predložitveno sodišče z vprašanji za predhodno odločanje Sodišče v bistvu prosi za nadaljnje smernice glede pojma omejevanja konkurence „zaradi cilja“ in glede obsega načel, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča v zadevi „Meca-Medina“.(6)
3.        Zelo podobna vprašanja so postavljena tudi v dveh drugih predlogih za sprejetje predhodne odločbe – in sicer v zadevah C-209/23, RRC  Sports(7), ter C-428/23, ROGON in drugi(8), v katerih bom danes prav tako predstavil svoje sklepne predloge. Te sklepne predloge je torej treba brati skupaj s sklepnimi predlogi v navedenih zadevah. Zaradi ekonomičnosti postopka in v pomoč bralcu se bom izogibal nepotrebnim ponavljanjem v navedenih trojih sklepnih predlogih, zato se bom v njih večkrat skliceval na preostale dvoje.
II.    Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
4.        Liga Portuguesa de Futebol Profissional (portugalska poklicna nogometna liga, v nadaljevanju: LPFP) je nepridobitno združenje zasebnega prava, katerega naloga je podpirati in urejati dejavnost poklicnega nogometa na Portugalskem in katerega redni člani so športni klubi. Združenje LPFP organizira poklicna tekmovanja moškega nogometa, med katerimi sta Primeira Liga (prva liga) in Segunda Liga (druga liga).
5.        V sezoni 2019/2020 je v prvi ligi sodelovalo 18 ekip, v drugi ligi pa 13. Svetovna zdravstvena organizacija je med navedeno sezono 30. januarja 2020 zaradi izbruha COVID-19 razglasila izredne razmere mednarodnega pomena na področju javnega zdravja, 11. marca 2020 pa je COVID-19 razglasila za pandemijo.
6.        Portugalska vlada je 12. marca 2020 sprejela več ukrepov za omejitev tveganja širjenja virusa. Združenje LPFP je istega dne odločilo in razglasilo prekinitev prvenstev prve in druge lige za nedoločen čas, ko je bilo neodigranih še deset krogov.
7.        Portugalski organi so zaradi poslabšanja razmer 18. marca 2020 razglasili izredne razmere (ki so bile zaporedoma podaljšane do 2. maja 2020).
8.        Združenje LPFP in Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (sindikat poklicnih nogometnih igralcev; v nadaljevanju: SJPF) sta 21. marca 2020 ustanovila odbor za spremljanje pandemije COVID-19 in začela pogajanja za zagotovitev trajnosti športne dejavnosti v športnem in finančnem smislu.
9.        Združenje LPFP in sindikat SJPF sta 7. aprila 2020 vsak posebej izdala sporočilo za javnost o stanju njunih pogajanj. Združenje LPFP je v sporočilu za javnost najprej navedlo, da je od sindikata SJPF prejelo soglasje o svežnju pravnih ukrepov, namenjenih vključitvi v kolektivno pogodbo, ki se uporablja za poklicne nogometaše (v nadaljevanju: CCT), vključno s pogodbami o podaljšanju zaposlitve in pogodbami o izposoji ali prestopu igralcev do konca sezone 2019/2020, ki se razume kot datum, ko bo odigrana zadnja uradna tekma te sezone. Združenje LPFP je nato pojasnilo, da s sindikatom SJPF nista dosegla sporazuma glede obravnavanih finančnih vprašanj, ki so vključevala možnost dogovora o znižanju plač. Ta neobstoj sporazuma je v svojem sporočilu za javnost istega dne omenil tudi sindikat SJPF. Nazadnje je združenje LPFP opozorilo, da je klubom ob neobstoju takšnega sporazuma med drugim dovoljeno, da se poslužijo poenostavljene začasne brezposelnosti ali začnejo individualna pogajanja s svojimi igralci.
10.      Istega dne so se združenje LPFP in klubi, ki so sodelovali v prvi ligi in so jih večinoma zastopali njihovi predsedniki, udeležili videokonference, po koncu katere je združenje LPFP izdalo sporočilo za javnost, naslovljeno „Predsedniki klubov [prve lige] določili pravilo za enostranske prekinitve“. V tem sporočilu za javnost je bilo napovedano, da „noben klub [ne bo] zaposlil igralca, ki je enostransko prekin[il] pogodbo o zaposlitvi, sklicujoč se na težave zaradi pandemije COVID-19 ali na katere koli izredne odločitve, ki so nastale zaradi te pandemije, in zlasti zaradi podaljšanja športne sezone“. Naslednji dan so nekateri klubi, ki so sodelovali v drugi ligi, objavili sporočilo za javnost, v katerem so napovedali, da nameravajo upoštevati pravilo, o katerem so se dogovorili klubi prve lige.
11.      Fédération internationale de football association (mednarodna nogometna zveza; v nadaljevanju: FIFA) – ki je ustanovila delovno skupino za obravnavo regulativnih vprašanj, ki jih je povzročila pandemija – je na evropski ravni 7. aprila 2020 objavila dokument, naslovljen „COVID-19: Football Regulatory Issues“. Zveza FIFA je v tem dokumentu med drugim določila, da se nacionalnim nogometnim združenjem lahko dovoli, da spremenijo datume svojih sezon in datume obdobij za registracijo igralcev. Zveza FIFA je predlagala tudi, naj se klube in igralce spodbuja k sodelovanju pri doseganju sporazumov o odložitvi ali znižanju plačil ali, podredno, naj se pogodbe, sklenjene med klubi in igralci, v obdobju prekinitve sezone začasno prekinejo.
12.      Evropska mreža za konkurenco je v zvezi z uporabo pravil konkurence med zdravstveno krizo, 23. marca 2020 izdala skupno izjavo, v kateri je priznala morebitno potrebo po sodelovanju med podjetji.
13.      Portugalska vlada je 23. aprila 2020 objavila uredbo-zakon o uvedbi vrste izrednih in začasnih ukrepov na področju športa, ki je vključevala odobritev, da portugalska športna združenja za sezono 2019/2020 in v njenem trajanju spremenijo svoje predpise, da bi se spopadla s težavami zaradi pandemije COVID-19. Organi so nato 30. aprila 2020 sprejeli sklep o strategiji za odpravo zajezitvenih ukrepov, ki je vključeval možnost ponovne vzpostavitve sezone 2019/2020, da bi se tekmovanja zaključila.
14.      Združenje LPFP, sindikat SJPF in Associação Nacional de Treinadores de Futebol (nacionalno združenje nogometnih trenerjev) so 4. maja 2020 sklenili memorandum o soglasju glede trajanja pogodb in športnih stikov. Ta memorandum je med drugim vseboval sklicevanje na „netipične in izjemne“ razmere zaradi pandemije COVID-19 in na potrebo po zaščiti tekmovanj ob spoštovanju načel integritete in športnih zaslug. V memorandumu je bilo določeno: (i) sezona 2019/2020 se konča dan po zadnji uradni tekmi tekmovanj in (ii) športne pogodbe, sklenjene med klubi in igralci, z iztekom v tekoči sezoni, se štejejo za samodejno podaljšane do konca sezone. Pogoji iz memoranduma so bili pozneje vključeni v pogodbo CCT.
15.      Autoridade da Concorrência (portugalski organ za varstvo konkurence, v nadaljevanju: AdC) je 26. maja 2020 uvedel začasni ukrep, s katerim je za obdobje 90 dni nemudoma začasno ustavil sporazum o prepovedi pridobivanja ali zaposlovanja nogometašev iz drugih klubov prve in druge lige, ki so enostransko prekinili pogodbo o zaposlitvi (v nadaljevanju: zadevni sporazum). Združenje LPFP in zadevni klubi so 2. junija 2020 navedli, da so se strinjali z začasnim ukrepom.
16.      Organ AdC je 28. aprila 2022 izdal končno odločitev v zadevi, v kateri je ugotovil, da je zadevni sporazum protikonkurenčni sporazum, s katerim se krši člen 9 („Sporazumi, usklajena ravnanja in sklepi podjetniških združenj“) Lei n.  19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência (zakon št. 19/2012 z dne 8. maja 2012 o sprejetju nove pravne ureditve konkurence) in člen 101 PDEU, ter zadevnim podjetjem naložil denarne kazni.
17.      Od teh podjetij jih je 28 pred Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (sodišče za konkurenco, regulacijo in nadzor, Portugalska) izpodbijalo odločitev organa AdC. V takem postopku mora nacionalno sodišče tako med drugim preveriti, ali je zadevni sporazum(9) na podlagi člena 101(1) PDEU prepovedan. Ker je navedeno sodišče dvomilo o pravilni razlagi te določbe, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali [sporazum, kakršen je zadevni sporazum,] v okoliščinah, opisanih v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, pomeni pravilo, ki zadeva šport, v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe v zadevi Meca-Medina […]?
2.      Ali je mogoče šteti, da je ureditev, ki izhaja iz [sporazuma, kakršen je zadevni sporazum,] z značilnostmi, cilji in okoliščinami, opisanimi v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodb [v zadevi Wouters in v zadevi Meca-Medina], sorazmerna in ustrezna ter s tem v skladu s členom 165 PDEU združljiva s členom 101(1) PDEU?
3.      Ali člen 101(1) PDEU nasprotuje razlagi, v skladu s katero je [sporazum, kakršen je zadevni sporazum,] z značilnostmi, cilji in okoliščinami, opisanimi v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, mogoče opredeliti kot omejevanje konkurence zaradi cilja, ker pomeni zadostno stopnjo škodljivosti za konkurenco?“
18.      Pisna stališča so v tem postopku podali LPFP, CD Tondela – Futebol, SAD, Académico de Viseu Futebol Clube – Futebol, SAD, Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, Boavista Futebol Clube, Futebol SAD, Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD, Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SAD, Estoril Praia, Futebol, SAD, Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., Leixões Sport Clube, Futebol, SAD, Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD, Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda., Futebol Clube de Penafiel, SAD, Portimonense Futebol, SAD, Rio Ave Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., Santa Clara Azores – Futebol, SAD, Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Vilafranquense, Futebol, SAD, Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD, Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD, Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda., Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica, AdC, grška, poljska in portugalska vlada ter Evropska komisija. Vsi zgoraj navedeni nogometni klubi, Futebol Clube do Porto, portugalska vlada in Komisija so predložili tudi ustne navedbe na obravnavi 13. februarja 2025.
III. Analiza
19.      Predložitveno sodišče želi s tremi vprašanji izvedeti, ali je mogoče sporazum, kakršen je sporazum o neprevzemanju delavcev, s katerim so se glavni nogometni klubi prve in druge portugalske lige dogovorili, da od drugih klubov
ne bodo prevzemali poklicnih nogometašev, ki so enostransko prekinili svojo pogodbo o zaposlitvi zaradi težav, ki so nastale zaradi pandemije COVID-19, ali katere koli izredne odločitve, ki je izhajala iz te pandemije, zlasti o podaljšanju sezone, (i) opredeliti kot sporazum podjetniškega združenja, ki omejuje konkurenco „zaradi cilja“ v smislu člena 101(1) PDEU, in (ii) umestiti na področje uporabe sodne prakse, ki izhaja iz sodbe v zadevi Meca-Medina.
20.      Analizo bom začel s tretjim vprašanjem za predhodno odločanje (A), nato pa se bom posvetil prvemu in drugemu vprašanju, ki ju je mogoče obravnavati skupaj (B).
A.      Tretje vprašanje
21.      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem Sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba za sporazum o neprevzemanju delavcev z značilnostmi, opisanimi v točki 19 zgoraj, ki so ga med pandemijo COVID-19 v soglasju z nacionalnim nogometnim združenjem sklenili vsi (ali skoraj vsi) nogometni klubi, ki sodelujejo v nacionalni ligi, šteti, da pomeni omejevanje „zaradi cilja“ v smislu člena 101(1) PDEU.
22.      Za odgovor na to vprašanje bom najprej pojasnil ustrezen okvir analize (1), nato pa se bom posvetil posebnostim oblike zadevnega sporazuma iz postopka v glavni stvari (2).
1.      Precej nejasen okvir analize končno razjasnjen
23.      Na podlagi člena 101(1) PDEU so prepovedani vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj ali posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na notranjem trgu.
24.      Generalni pravobranilec M. Bobek je pred le nekaj leti menil, da je presenetljivo, da je „po več kot šestdesetih letih od začetka veljavnosti Rimske pogodbe ključni pojem iz člena 101(1) PDEU še vedno nejasen in ga morajo zato Sodišča EU dodatno pojasnjevati“.(10) Težko je namreč zanikati, da sta vsaj do nedavnega poje
m „omejevanje zaradi cilja“ ter razlikovanje med tem pojmom in pojmom „omejevanje zaradi posledice“ ostala precej nejasna.(11)
25.      To je nedvomno bolj jasno zdaj, po tem ko je Sodišče – ki je odločalo v sestavi velikega senata – s sodbami v zadevah ISU, Superleague in Royal Antwerp podalo jasne smernice v zvezi s tem. To je storilo tako, da je v veliki meri konsolidiralo (precej bogato) sodno prakso, ki so jo senati tega sodišča v preteklih letih oblikovali na to temo. Po mojem mnenju ta sodna praksa temelji na treh glavnih ugotovitvah: (i) izogibanje formalizmu pri opredeljevanju „omejevanja zaradi cilja“, (ii) zagotovitev restriktivne razlage tega pojma in (iii) uvedba jasnega razlikovanja med omejevanjem „zaradi cilja“ in omejevanjem „zaradi posledice“. V naslednjih razdelkih bom najprej opredelil pojem omejevanja „zaradi cilja“ (a), nato pa pojasnil, kako bi bilo tako omejevanje treba ugotavljati (b) in (c).
a)      Kaj je omejevanje „zaradi cilja“?
26.      Zdaj je že dobro uveljavljeno, da je treba pojem protikonkurenčnega „cilja“ razlagati ozko.(12) Ta pojem se nanaša na izključno nekatere vrste dogovarjanja med podjetji, ki za konkurenco pomenijo zadostno stopnjo škodljivosti, da je mogoče šteti, da ugotavljanje njihovih posledic ni potrebno. Namreč, nekatere oblike dogovarjanja med podjetji je mogoče že zaradi njihove same narave obravnavati kot škodljive za dobro delovanje običajnega konkurenčnega trga.(13)
27.      Vendar se izraz „zadostna stopnja škodljivosti“ ne sme razumeti kot kvantitativni prag.(14) Kot je Sodišče pojasnilo v zadevi Superleague, omejevanje „zaradi cilja“ ne vključuje le oblik tajnega ravnanja, „ki so posebej škodljiva za konkurenco, kot so horizontalni omejevalni sporazumi, ki vodijo do določanja cen, omejevanja proizvodnih zmogljivosti ali razdeljevanja strank“, temveč je mogoče v nekaterih primerih tudi za druge vrste ravnanj šteti, „da imajo protikonkurenčni cilj, ne da bi bilo nujno, da so enako škodljiva za konkurenco“.(15) To med drugim velja za nekatere vrste horizontalnih sporazumov, ki niso omejevalni sporazumi,  (16) ali za nekatere oblike vertikalnih sporazumov.(17)
28.      Izraz „zadostna stopnja škodljivosti“ je torej treba razumeti tako, da se nanaša na kvalitativno značilnost sporazuma ali druge oblike tajnega dogovora. Da bi sporazum pomenil omejevanje zaradi „cilja“, mora imeti očitno protikonkurenčen gospodarski razlog. Povedano drugače, jasno mora biti, da je objektivni namen sporazuma z gospodarskega vidika v nasprotju z interesi, ki so določeni v členu 101 PDEU.(18) Zato lahko organi v teh položajih menijo, da imajo zadostne informacije za odločitev, da zadevno ravnanje krši člen 101(1) PDEU, ne da bi jim bilo treba opraviti hipotetično analizo za ugotovitev učinkov tega ravnanja na trg.(19)
29.      Gospodarskega razloga sporazuma se ne sme zamenjevati niti z védenjem o kršitvi pravil o konkurenci niti s subjektivnim namenom zadevnih podjetij, da to storijo.(20) Nobeden od teh dejavnikov ni odločilen za ugotovitev kršitve člena 101 PDEU, čeprav ju je – če sta dokazana – seveda mogoče upoštevati pri oceni protikonkurenčnosti sporazuma.(21)
30.      Kot je razvidno iz sodbe v zadevi BIDS, lahko zadevna podjetja tako ukrepajo tudi zato, da bi uresničila nek končni cilj, za katerega menijo, da je legitimen (in casu zmanjšanje preseženih zmogljivosti v industriji). Vendar je tudi potencialno dobronamerno dejanje brezpredmetno, če so cilj in sredstva sodelovanja, dogovorjeni v ta namen, po naravi protikonkurenčni (in casu sprejetje mehanizma, namenjenega spodbujanju umika konkurenčnih podjetij).(22)
31.      Ta razlaga člena 101(1) PDEU do neke mere odraža – kakor jo razumem – prvotno odločitev snovalcev Pogodbe, katerih namen je bil prepovedati tako sporazume, ki so bili sklenjeni s samim namenom omejevanja konkurence (omejevanje „zaradi cilja“), kot tiste, ki so bili sicer sklenjeni iz drugega razloga, vendar so kljub temu imeli omejevalne učinke na konkurenco (omejevanje „zaradi posledice“).(23) Sedanja razlaga torej temelji na tem prvotnem pristopu, pri čemer se upošteva jasno dejstvo, da so vpletena podjetja običajno pravne osebe in zato ni vedno realistično in je lahko tudi precej težko raziskati njihove (subjektivne) namere.
32.      Poleg tega, čeprav kazni, ki jih organi lahko naložijo, spadajo na „kazensko področje“ v smislu Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in Evropske konvencije o človekovih pravicah, se konkurenčno pravo Unije razlikuje od trdnega jedra kazenskega prava.(24) Organom ni treba ugotoviti psihološkega elementa protikonkurenčnega ravnanja, temveč le materialni, da lahko podjetja štejejo za odgovorne za kršitve.
b)      Kako ugotoviti omejevanje „zaradi cilja“ (I)?
33.      Sodišče je pojasnilo, da je treba za ugotovitev, ali neko ravnanje pomeni omejevanje „zaradi cilja“, preučiti tri vidike: (i) vsebino sporazuma, (ii) gospodarski in pravni okvir, v katerega je umeščen, in (iii) cilje, ki se z njim uresničujejo.(25)
34.      Preučitev vsebine sporazuma – ki je seveda izhodišče za analizo – se nanaša na predmet sodelovanja, ki so ga vzpostavila vpletena podjetja, ali, povedano drugače, na mehanizem, ki so ga ta podjetja oblikovala. Kot je navedlo Sodišče, je morda treba „preučiti njegove različne vidike, da se ugotovi, ali ima zadevno usklajevanje značilnosti, na podlagi katerih ga je mogoče pripisati obliki usklajevanja med podjetji, ki jo je treba že zaradi njene narave šteti za škodljivo za pravilno delovanje običajnega konkurenčnega trga“.(26) Preprosto povedano: kako ta sporazum deluje? Ali ustreza ravnanju, ki je, kot vemo, običajno škodljivo?
35.      Kar zadeva gospodarski in pravni okvir, v katerega je umeščeno zadevno ravnanje, je Sodišče ugotovilo, da „je treba […] upoštevati naravo zadevnih proizvodov ali storitev ter dejanske pogoje, ki opredeljujejo sestavo in delovanje zadevnega sektorja ali sektorjev oziroma trga ali trgov“.(27) V tem okviru so lahko pomembni tako gospodarski dejavniki (npr. obstoj ovir za vstop in širitev, koncentracija trga, moč konkurentov, izravnalna moč dobaviteljev in kupcev, itd.) kot tudi pravni dejavniki (npr. zakonodaja, ki se uporablja, povezana pravila, ki so jih izdali organi za samoregulacijo, obstoj podobnih sporazumov na trgu, ki bi lahko imeli kumulativne učinke, itd.). To je večinoma odvisno od okoliščin posameznega primera.
36.      Na primer, lahko se zgodi, „da je le, če so izpolnjeni nekateri posebni pogoji, mogoče domnevati, da so nekatere oblike usklajevanja […] škodljiv[e] za pravilno delovanje običajnega konkurenčnega trga“.(28) Prav tako je mogoče, da kljub temu, da je določeno ravnanje tipično škodljivo, na danem trgu preprosto ni konkurence, ki bi jo bilo mogoče omejevati.(29) V nekaterih primerih je morda treba preučiti tudi razvoj upoštevnega trga skozi čas, da se ugotovi, ali se je določena praksa kljub temu, da sprva, ko je bila vzpostavljena, ni bila protikonkurenčna, kasneje ohranila za uresničevanja protikonkurenčnega cilja.(30)
37.       Glede ciljev, ki se uresničujejo z zadevnim ravnanjem – zadnji element analize, ki je iz očitnih razlogov v tem okviru ključen – je treba določiti takojšnje in neposredne cilje, ki se s tem ravnanjem z vidika konkurence želijo doseči.(31) Povedano drugače, organi bi morali poskušati ugotoviti glavne gospodarske razloge za sodelovanje med zadevnimi podjetji.(32)
38.      Poleg tega, kot je navedeno v točki 29 zgoraj, se lahko po potrebi upošteva subjektivni namen strank, čeprav ta ni nujni dejavnik za ugotovitev, ali je sporazum omejevalen zaradi cilja. Nerazumno bi bilo, na primer, da ne bi upoštevali internih dokumentov in drugih dokazov, ki kažejo, da se je osebje strank zavedalo, da je bila zakonitost zadevnega ravnanja zelo vprašljiva, in da je predložilo zelo zavajajoče navedbe, da bi javne organe zavedlo v zmoto.(33)
39.      Potem ko je zgoraj navedeno razjasnjeno, je naslednje – bolj praktično – vprašanje, kako bi bilo treba navedene tri sklope elementov dejansko oceniti za ugotovitev, ali je določeno ravnanje usmerjeno v omejevanje konkurence ali ne.
40.      To je ponovno odvisno od značilnosti vsakega posameznega primera. Po mojem mnenju lahko organi v skladu z novejšo sodno prakso izberejo med dvema splošnima smerema analize.
c)      Kako ugotoviti omejevanje „zaradi cilja“ (II)?
41.      Prva in bolj „tradicionalna“ smer analize se običajno sprejme, kadar se zdi, da zadevni sporazum spada v kategorijo sporazumov, katerih škodljivost je dobro znana in splošno sprejeta: na primer določanje cen, omejitev proizvodnje in razdelitev trga. V teh primerih namreč izkušnje – to je ekonomska analiza ter pretekla upravna in sodna praksa – potrjujejo, da so sporazumi običajno protikonkurenčni.(34)
42.      Zato, kadar se pri preučevanju vsebine sporazumov pokaže, da sporazum prima facie predstavlja (kar se pogosto imenuje) „golo omejevanje“(35), ni vedno treba, da je preučitev pravnega in gospodarskega okvira ter ciljev sporazuma zelo podrobna.(36) Za potrditev protikonkurenčnosti sporazuma morajo organi preveriti le, da ne obstajajo posebne okoliščine, ki bi lahko vzbudile dvom o domnevni škodljivosti zadevnega sporazuma.(37) Z drugimi besedami, organi se morajo prepričati, da informacije, ki so jih zbrali v svoji preiskavi, vključno s tistimi, na katere so jih opozorila zadevna podjetja, potrjujejo, da je tudi zadevni sporazum, tako kot večina sporazumov iste kategorije, v svojem bistvu protikonkurenčen.(38) Ta vrsta analize organom, pristojnim za konkurenco, zagotavlja jasen, upravljiv in pregleden postopkovni okvir zoper očitno škodljive oblike ravnanja, s čimer se prihranijo upravni stroški teh organov in hkrati zmanjša tveganje napak.(39)
43.      Druga vrsta analize se nanaša na sporazume, za katere ni mogoče opraviti „varne“ prima facie ocene njihovega cilja, na primer zato, ker imajo pomembne izvorne lastnosti ali ker se zdi, da spadajo v kategorijo sporazumov, ki običajno ni težavna. V takih primerih bodo organi običajno potrebovali bolj poglobljeno analizo vsebine, okvira in ciljev zadevnega sporazuma, da ugotovijo, ali je njegov cilj protikonkurenčen. Iz novejše sodne prakse, kot v tako imenovani sagi „pay-for delay“,(40) je namreč razvidno, da se protikonkurenčnega cilja ne nujno izključi zaradi dejstva, da ni predhodne upravne ali sodne prakse v zvezi s podobnim ravnanjem.
44.      Vendar lahko izkušnje tudi v teh primerih pomagajo pri opredelitvi pravega cilja – na prvi pogled neškodljivega – sporazuma. Pojma „izkušnje“ ni mogoče razumeti ozko in statično. Pomembno je, da organi na podlagi uveljavljenih metod pravne in ekonomske analize jasno razumejo pravni mehanizem, oblikovan s sporazumom, in poznajo njegov verjetni gospodarski vpliv na trg. Dejansko je mogoče, da se v samem bistvu sporazuma skriva, ali ta z gospodarskega vidika pomeni golo omejevanje ali drugo prakso, katere škodljivost je razumno jasna.(41)
45.      Poleg tega je pojem „izkušnje“ pojem, ki se „nujno razvija s časom glede na obogateno znanje in izkušnje, ki jih pridobijo pristojni upravni in pravosodni organi, ustvarjanje naprednejših orodij za analizo in razvoj ekonomske misli“.(42) Ta logika je seveda dvosmerna: izkušnje lahko nekatere oblike ravnanja izvzamejo iz „predalčka s cilji“, vendar lahko vanj vnesejo tudi nekatere nove.
46.      Glede na navedena načela bom zdaj obravnaval vprašanja, ki se postavljajo s sporazumom iz postopka v glavni stvari.
2.      Sporazumi o neprevzemanju delavcev in omejevanje „zaradi cilja“
47.      Uvodoma moram poudariti, da je v okviru postopka iz člena 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi funkcij nacionalnih sodišč in Sodišča, vloga zadnjenavedenega omejena na razlago določb prava Unije, glede katerih mu je postavljeno vprašanje, in sicer v obravnavani zadevi člena 101(1) PDEU. Tako ni naloga Sodišča, temveč predložitvenega sodišča, da dokončno presodi, ali je glede na vse upoštevne elemente položaja v glavni stvari ter glede na gospodarski in pravni okvir, v katerega je ta umeščen, cilj zadevnega sporazuma omejevanje konkurence. Vendar lahko Sodišče, ko odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, na podlagi elementov iz spisa, ki ga ima na voljo, poda pojasnila, ki predložitveno sodišče usmerjajo pri njegovi razlagi, da lahko to reši spor.(43)
48.      Glede na navedeno bom Sodišču poskušal pomagati pri usmerjanju predložitvenega sodišča v zvezi z dvema glavnima vprašanjema: prvič, ali je za sporazume o neprevzemanju delavcev mogoče na splošno šteti, da so v svojem bistvu protikonkurenčni, in drugič, ali bi morale biti posebne okoliščine
ob sklenitvi sporazuma pomembne pri presoji.
a)      Potencialna kategorija omejevanja „zaradi cilja“
49.      Že na začetku lahko zatrdim, da imajo sporazumi o neprevzemanju delavcev – sporazumi med dvema ali več podjetji, da ne bodo zaposlovala ali pridobivala osebja drug od drugega – vsaj kadar so sklenjeni med dejanskimi in potencialnimi konkurenti in če niso pomožni legitimni
transakciji, ki sama po sebi ni protikonkurenčna, vse značilnosti, da se štejejo, da prima facie omejujejo konkurenco „zaradi cilja“.
50.      Na prvem mestu, jasno je, da je sporazum o neprevzemanju delavcev mogoče obravnavati kot obliko razdelitve vira dobave (in casu pridobivanje delovne sile), kar je izrecno navedeno v členu 101(1)(c) PDEU. Poleg tega se zdi, da nedavna praksa organov(44) in sodišč(45) (v Evropski uniji in drugod) ter pravna in ekonomska doktrina(46) zagotavljajo zadostne in zanesljive dokaze za stališče, da sporazumi o neprevzemanju delavcev na splošno škodujejo normalnemu delovanju konkurence. Sodišče je namreč v zadevi FIFA kot morebitno omejevanje zaradi cilja navedlo tajno ravnanje, ki v nekaterih sektorjih ali na nekaterih trgih vključuje omejitev ali nadzor „zaposlovanj[a] delavcev na visoki ravni“.(47)
51.      Z navedenim se strinjam. Namesto da bi se zadevna podjetja potegovala za pridobitev najboljših delavcev – s ponujanjem višjih plač in/ali boljših delovnih pogojev ter priložnosti – svoje osebje „zaklenejo“, kar na pogoje njihovih pogodb deluje „zamrznitveno“. Najbolj učinkovita podjetja, ki imajo spodbudo in možnost, da pridobijo osebje, ki po njihovem mnenju najbolj ustreza njihovim potrebam, tega ne morejo storiti, če je to osebje zaposleno pri eni od drugih podpisnic sporazuma.
52.      To neizogibno privede do neoptimalne razdelitve človeških virov, zmanjšanja učinkovitosti in/ali novosti ter seveda znižanja plač za zaposlene. To vsekakor negativno vpliva na trg vložkov (trg dela), posledično pa je lahko pogosto podobno prizadet tudi trg dosežkov (izdelki ali storitve, ki jih ponujajo zadevna podjetja).
53.      Zato ni težko ugotoviti – v skladu s tem, kar med drugim trdijo organ AdC, portugalska vlada in Komisija – da je gospodarski razlog večine sporazumov o neprevzemanju delavcev med konkurenti protikonkurenčen.
54.      Glede na navedeno – iz zgoraj pojasnjenih razlogov – ugotovitev, da določen sporazum spada v kategorijo sporazumov, ki običajno omejujejo konkurenco, še zdaleč ne pomeni, da je analiza končana. Da se preveri, ali obstajajo posebne okoliščine, ki lahko vzbudijo dvom glede škodljivosti zadevnega sporazuma, je treba upoštevati vsebino, pravni in gospodarski okvir ter cilje zadevnega posebnega sporazuma.
b)      Posebne okoliščine iz postopka v glavni stvari
55.      V obravnavani zadevi po mojem mnenju obstajajo številni elementi, za katere se zdi, da izključujejo protikonkurenčnost zadevnega sporazuma.
56.      Iz predložitvene odločbe izhaja, da so nogometni klubi sklenili zadevni sporazum ob podpori nacionalnega nogometnega združenja med pandemijo COVID-19, da bi zagotovili, da se sezona 2019/2020 kljub prekinitvi in zamudam lahko zaključi brez ogrožanja integritete in poštenosti tekmovanja.
57.      Precej očitno se mi zdi, da bi z desetimi še neodigranimi tekmami in brez vsakršnega sporazuma, kot je zadevni, nekatere ekipe zlahka izkrivile pravilen potek turnirja. Zlasti bi lahko najbogatejši klubi z zaposlovanjem najboljših igralcev svojih najbolj neposrednih konkurentov med tistimi, katerih pogodba se je iztekala ali je bila enostransko prekinjena, okrepili svoje postave in hkrati oslabili te konkurente.(48) To bi bilo še toliko bolj verjetno, ker je pandemija precej močno prizadela finance nogometnih klubov(49) in zato ni nepredstavljivo, da bi to lahko povečalo razliko v premoženju med različnimi klubi, kar bi vplivalo na zaposlovanje novih igralcev.
58.      Tak razplet bi po mojem mnenju lahko ogrozil kredibilnost celotnega turnirja v očeh zlasti sponzorjev in navijačev. Zato je želja klubov, da na tistih zadnjih desetih tekmah ohranijo čim bolj podobno postavo, kot je bila v prvem delu sezone, ukrep, ki je v skladu s ciljem zagotavljanja integritete in pravičnosti športnega tekmovanja, v katerem rezultati temeljijo na zaslugah in ne na koristih. Sodišče je v zadevi FIFA že priznalo, da „je lahko upravičeno, da [nogometna združenja] poskuša[jo] do določene mere zagotoviti stabilnost sestave igralcev, ki so podlaga za ekipe, ki jih ti klubi sestavljajo v določeni sezoni, na primer tako, da prepove[jo] [...] enostransko prekinitev pogodb o zaposlitvi v sezoni ali celo v določenem letu“.(50) Po mojem mnenju je taka ugotovitev mutandis upoštevna tudi v tej zadevi. V praksi je bil namen zadevnega sporazuma nekaterim igralcem odložiti odprtje prestopnega roka – ki iz očitnih razlogov običajno ni odprt v obdobjih, ki so tako blizu koncu turnirja(51) – da bi ga uskladili z novim turnirskim obdobjem.
59.      V zvezi s tem želim dodati, da me trditev organa AdC in Komisije glede relativne podobnosti med pravili, obravnavanimi v sodbi v zadevi FIFA,(52) za katera je Sodišče dejansko ugotovilo, da imajo protikonkurenčni cilj, in sporazumom, ki je predmet tega postopka, ne prepriča. Na prvem mestu, v zadevi FIFA so bila pravila napisana „zelo splošno in nenatančno, kar omogoča diskrecijsko izvajanje in je torej nepredvidljivo in težko preverljivo“,(53) ter izrabo opiranja nanje.(54) Vsaka kršitev teh pravil bi lahko praktično samodejno in na podlagi zgolj domnev privedla do naložitve strogih in/ali trajnih kazni,(55) s katerimi je igralcu odvzeta „vsakršna možnost sodelovanja v organiziranem nogometu“(56) in „pomeni, da bo novi klub lahko solidarno in skupno odgovoren za plačilo potencialno zelo visokega zneska odškodnine“.(57) Ta pravila so kot taka povzročila, da „se [je] ta splošna in drastična omejitev čezmejne konkurence med klubi [...] geografsko gledano razteza[la] na celotno ozemlje Unije in je [bila] s časovnega vidika trajna“.(58)
60.      Ne razumem, katere skupne značilnosti imata ta sklopa ukrepov.
61.      Zadevni sporazum prav tako ni imel učinka, ki bi bil primerljiv z učinkom ukrepa, obravnavanega v sodbi v zadevi Royal Antwerp. V navedeni zadevi je Sodišče ponovno potrdilo, da so lahko sporazumi ali sklepi podjetniških združenj, katerih namen je „opredeliti trge po nacionalnih mejah, ponovno postaviti pregrade na nacionalnih trgih ali otežiti medsebojno prepletanje nacionalnih trgov, lahko taki, da so v nasprotju s ciljem pogodb EU in DEU, ki je doseči integracijo teh trgov z vzpostavitvijo enotnega trga, in da jih je zato načeloma treba opredeliti kot sporazume, katerih ‚cilj‘ je omejevanje konkurence“.(59) V obravnavani zadevi takega učinka ni mogoče ugotoviti, saj zadevni sporazum ni vplival na čezmejne prenose v nobeno smer.
62.      Zato, čeprav so bila z zadevnim sporazumom uvedena nekatera omejevanja konkurenčne zmogljivosti klubov v zvezi z enim od bistvenih vložkov njihove dejavnosti (zaposlovanje novih igralcev),(60) v izjemnih okoliščinah zadeve in ob upoštevanju omejenega obsega tega sporazuma po mojem mnenju ni mogoče šteti, da je ta sporazum sam po sebi protikonkurenčen.
63.      Dejansko bi lahko celo trdili, da je bila narava zadevnega sporazuma za konkurenco ugodna. Športne lige ne delujejo kot običajni trgi za proizvode ali storitve. Izriniti vse konkurente s trga in postati de facto monopolist niso „najdrznejše sanje“ vsakega kluba, ki igra v ligi. To je dejansko nemogoče in z gospodarskega vidika nesmiselno. Število klubov je stabilno, njihova uspešnost na trgu (z navijači, sponzorji, izdajatelji televizijskih programov, itd.) pa zahteva ohranitev določene ravni konkurenčnosti v ligi.(61) Zato s tega vidika ne bi bilo nerazumno šteti, da je bil gospodarski razlog zadevnega sporazuma – če je ta prispeval k zagotovitvi ustrezne konkurenčne strukture v ligi do konca sezone – ohranitev in krepitev zdrave konkurence.
64.      Po mojem razumevanju je upoštevni trg za zadevni sporazum trg prestopov igralcev (sama liga ne deluje kot trg). Vendar je soodvisnost med njima očitna: če bi liga izgubila svojo integriteto in konkurenčnost, bi se verjetno zmanjšalo zanimanje navijačev, sponzorjev in izdajateljev televizijskih programov, posledično pa bi trpel tudi trg prestopov igralcev, saj bi bilo manj naložb, kar bi pomenilo izgubo za klube in za igralce.
65.      V zvezi s tem se je Komisija, ko je bila na obravnavi pozvana, naj preuči, ali bi bilo mogoče šteti, da je narava zadevnega sporazuma iz pravkar pojasnjenih razlogov za konkurenco ugodna, zgolj sklicevala na omejevalne učinke, ki jih na splošno povzročajo sporazumi o neprevzemanju delavcev, ne da bi se izrekla o logiki tega posebnega sporazuma in njegovega dejanskega okvira. Komisija je v končnem odgovoru na obravnavi celo navedla, da okvira ni bilo treba preučiti, saj naj bi zadevni sporazum pomenil omejevanje „zaradi cilja“.
66.      S tem se ne strinjam. Ne le, da se v sodni praksi Sodišča redno navaja, da je okvir vedno pomemben,(62) temveč je bilo v več sodbah iz zadnjih nekaj let jasno navedeno, da je – kot je pojasnjeno v točki 40 zgoraj – lahko potrebna „podrobna analiza“ okvira (ter vsebine in ciljev), če zadeve niso preproste.(63) Tako kot lahko okvir včasih privede, da se sporazum, ki ne spada v kategorijo sporazumov, ki so običajno omejevalni, šteje za protikonkurenčnega „zaradi cilja“, ima upoštevanje okvira lahko tudi obraten učinek.
67.      To pojasnjuje tudi, zakaj sem nekoliko presenečen, da so se organ AdC, portugalska vlada in Komisija v ustno podanih stališčih večkrat sklicevali na del sodbe v zadevi Toshiba, v katerem je navedeno, da „lahko […] analiza gospodarskega in pravnega okvira […] vključuje, le kar se izkaže za nujno potrebno, da bi se ugotovil obstoj omejevanja konkurence zaradi cilja“.(64) Zdi se, da ta odlomek razlagajo tako, da organom omogoča, da v vseh okoliščinah opravijo površinsko (ali celo površno) analizo okvira. To je očitno napačna razlaga sodbe v zadevi Toshiba. Navedene stranke poudarjajo izraza „le“ in „nujno“, medtem ko ne upoštevajo izraza „potrebno“, prav tako pa ne sodne prakse, navedene v prejšnji točki.
68.      Po mojem mnenju protikonkurenčnost sporazuma, ki je predmet te zadeve, ni preprosto določljiva. Iz vsebine sporazuma (njegovega omejenega obsega), njegovega okvira (pandemija COVID-19) in njegovega cilja (zagotoviti nemoten zaključek sezone) je namreč jasno razvidno, da je potrebna podrobnejša in poglobljena presoja protikonkurenčnega cilja (in po potrebi učinka) sporazuma.
69.      Ko je bil organ AdC je na obravnavi pozvan, naj pojasni, kakšna je bila v praksi škoda, ki jo je potrošnikom povzročil sporni sporazum, je ta pravzaprav s težavo podal smiseln odgovor. Ta organ se je skliceval na morebitna vprašanja v zvezi s pravičnostjo ali poštenostjo obravnave, ki je pridržana igralcem. Kot je razvidno iz točk od 49 do 53 zgoraj, načeloma ne nasprotujem temu, da se v okviru analize konkurence upoštevajo vprašanja v zvezi z delom in s tem, kako lahko praksa podjetij vpliva na ta trg. Vendar so cilji konkurenčnega in delovnega prava različni in zanju veljajo različna načela. Pogodbe o zaposlitvi igralcev z njihovimi klubi namreč na splošno ureja nacionalno pravo.(65) V nekaterih državah se za nekatere športe sklepajo tudi sindikalne kolektivne pogodbe. Pravo Unije – vključno s konkurenčnim pravom EU – te nacionalne zakone in kolektivne pogodbe spoštuje.(66) Zato je treba pri tožbi na podlagi člena 101 PDEU zaradi domnevne škode, povzročene delavcem, natančno pojasniti, kako so vprašanja s področja dela povezana z vprašanji konkurence. V obravnavani zadevi je treba povedati, da je ta preplet še vedno nejasen, kot je posledično tudi posebna teorija o škodljivosti, na kateri temelji odločba organa AdC.
70.      Vendar mora o vseh zgoraj obravnavanih vprašanjih dokončno odločiti nacionalno sodišče po temeljiti preučitvi vsebine, okvira in ciljev zadevnega sporazuma.
71.      Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da sporazuma o neprevzemanju delavcev, ki so ga med pandemijo COVID-19 sklenili poklicni športni klubi v soglasju s svojim nacionalnim športnim združenjem, ni mogoče opredeliti kot omejevanje zaradi cilja, če je bil njegov dejanski razlog ohraniti pravičnost in integriteto športnega tekmovanja, ki ga je prizadela pandemija.
IV.    Prvo in drugo vprašanje
72.      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je mogoče obravnavati skupaj, Sodišče v bistvu sprašuje, ali je mogoče sporazum, kot je zadevni, umestiti na področje uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, in ga zato šteti za združljivega s členom 101 PDEU.
73.      Spomniti je treba, da je to smer sodne prakse Sodišča, ki izvira iz sodbe v zadevi Wouters(67), ki se je nato uporabila za s športom povezane dejavnosti, najprej v zadevi Meca-Medina, zatem pa se je nedavno navajala v zadevah ISU, Superleague in Royal Antwerp ter v nekaterih poznejših sodbah.(68) Sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, v bistvu pojasnjuje, da za sporazume, s katerimi se omejuje svoboda delovanja vpletenih podjetij, ne velja prepoved iz člena 101(1) PDEU, če (i) jih utemeljuje uresničevanje enega ali več legitimnih ciljev v javnem interesu, ki sami po sebi niso protikonkurenčni; (ii) so konkretna sredstva, ki so uporabljena za uresničevanje teh ciljev, dejansko potrebna za ta namen; (iii) tudi če se izkaže, da je inherentna posledica teh sredstev vsaj potencialno omejevanje ali izkrivljanje konkurence, ta inherentna posledica ne presega tistega, kar je potrebno, zlasti z izključitvijo vsakršne konkurence.
74.      V točkah od 21 do 53 sklepnih predlogov v zadevi ROGON sem podrobno obravnaval izvor, logiko in področje uporabe te sodne prakse. Zaradi ekonomičnosti postopka bralce napotujem na te odlomke. Na podlagi tam oblikovanih ugotovitev bom v nadaljevanju razpravljal o možnosti uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, za sporazum, kakršen je obravnavani. Vendar mora končno odločitev v zvezi s tem sprejeti nacionalno sodišče.
75.      Najprej naj pojasnim, da če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da zadevni sporazum – v nasprotju z mojo predhodno oceno – omejuje konkurenco zaradi cilja, se ta sodna praksa ne bo uporabila. Moja analiza v nadaljevanju torej temelji na predpostavki, da bo predložitveno sodišče s končno preučitvijo zadevnega sporazuma potrdilo, da se z njim protikonkurenčni cilj ne uresničuje.
76.      Kot je razvidno iz točke 70 zgoraj, je preizkus, ki ga je Sodišče oblikovalo v sodni praksi, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, v bistvu sestavljen iz treh zaporednih korakov analize, ki je – naj ponovim – ni mogoče opraviti abstraktno, temveč je treba zadevno ravnanje vedno obravnavati glede na njegov gospodarski in pravni okvir.(69)
77.      Predložitveno sodišče mora najprej ugotoviti, ali se zadevni sporazum lahko utemelji z uresničevanjem enega ali več legitimnih ciljev v javnem interesu, ki sami po sebi niso protikonkurenčni. Ko je že ugotovljeno, da je imel sporazum, kot je zadevni, protikonkurenčni cilj, je treba preveriti še ta elementa: ali je bilo za uresničevanje cilja upravičeno varstvo na podlagi prava Unije in ali so subjekti, ki so zadevni sporazum sprejeli, imeli pooblastila za ukrepanje. Moje predhodno stališče je, da je treba na obe vprašanji odgovoriti pritrdilno.
78.      Na prvem mestu, Evropska unija v skladu s členom 165(2) PDEU priznava in spodbuja „pravičnos[t] in odprtos[t] pri športnih tekmovanjih“.(70) Sodišče je namreč v Lizbonski pogodbi že pred uvedbo te določbe izrecno priznalo javni interes, povezan s tema vrednotama.(71) V nedavni sodni praksi je bilo nedvoumno potrjeno, da „za organizacijo in potek mednarodnih tekmovanj poklicnega nogometa upravičeno veljajo skupna pravila, katerih namen je […] ustrezno in učinkovito spodbujati izvajanje športnih tekmovanj, ki temeljijo na enakih možnostih in zaslužnostih“.(72)
79.      Natančneje, Sodišče je v sodbi v zadevi FIFA navedlo: (i) „[…] cilj zagotavljanja regularnosti športnih tekmovanj [je] legitimen cilj v splošnem interesu, ki mu lahko sledi športno združenje, na primer s sprejetjem pravil, ki določajo roke za prestope igralcev, da bi se izognili poznim prestopom, ki bi lahko bistveno spremenili športno vrednost določene ekipe med tekmovanjem, in s tem vzbudili dvom o primerljivosti rezultatov med različnimi ekipami, ki sodelujejo na tem tekmovanju, in posledično o dobrem poteku navedenega tekmovanja v celoti“, in (ii) „šteti je treba, da ohranjanje določene stopnje stabilnosti […] ekip in s tem določene kontinuitete pogodb, ki se nanašajo nanje, ni legitimen cilj v splošnem interesu sam po sebi, temveč je eden od možnih načinov za uresničevanje legitimnega cilja v splošnem interesu, in sicer zagotavljanja regularnosti medklubskih nogometnih tekmovanj“.(73)
80.      Dalje, nacionalnim športnim združenjem, kot je združenje LPFP – ki je klubom pomagalo in je z njimi sodelovalo pri sklenitvi zadevnega sporazuma – se dosledno priznava, da so „v prvi vrsti odgovorn[a] za vodenje športnih zadev“, pri čemer imajo v ta namen določeno svobodo, „da organizirajo in spodbujajo svoje športne zvrsti“,(74) ter status sogovornikov nacionalnih organov in organov EU na področju športa.(75) V sodni praksi Sodišča se to izrecno priznava.(76)
81.      Na drugem mestu, predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali so bila posebna sredstva, uporabljena za uresničitev zadevnega cilja, za to dejansko potrebna. Po mojem mnenju se s tem merilom „potrebno“ od predložitvenega sodišča zahteva, da preveri predvsem tri vidike, ki so med seboj tesno povezani, in sicer ali je zadevni sporazum (i) bil sklenjen kot odziv na objektivno potrebo po uresničitvi zadevnega cilja; (ii) dejansko odražal skrb za dosledno uresničitev tega cilja, in (iii) bil primeren za dosego tega cilja, torej ali se je zdelo, da lahko pomembno prispeva k njegovemu doseganju.
82.      Tudi na tem mestu je treba navesti, da je na podlagi informacij iz spisa verjetno treba tudi na ta tri vprašanja odgovoriti pritrdilno. Izjemna narava pandemije COVID-19 je predstavljala resno tveganje, da klubi ne bi mogli dokončati nogometne sezone 2019/2020 ali da vsaj ne bi bilo mogoče zagotoviti integritete in poštenosti njenega zaključnega dela. Ne zdi se mi sporno, da so nogometne ekipe in nogometna združenja „morali nekaj narediti“, da bi „rešili, kar se je rešiti dalo“ v tako negotovih okoliščinah brez primere.
83.      Kot je pojasnjeno v točkah 57, 58, 63 in 64 zgoraj, se zdi, da je zadevni sporazum temeljil na dejanski želji nogometnih klubov in nacionalnega združenja, da se zagotovi pošten in pravilen konec sezone tako, da se zagotovi, da tekmovalna struktura turnirja ostane nespremenjena.
84.      V zvezi s tem želim poudariti, da izraza „dejanska potreba“ v preizkusu na podlagi sodbe v zadevi Meca-Medina ni mogoče razlagati kot conditio sine qua non za dosego zadevnega cilja. Kot sem pojasnil v točkah od 41 do 45 sklepnih predlogov v zadevi ROGON, zadevni regulativni organi nujno potrebujejo določeno svobodo pri izbiri ukrepov, za katere menijo, da so primerni za čim boljše varstvo zadevnih interesov. Če navedem le en primer, prepovedi opravljanja odvetniškega poklica v družbi civilnega prava z računovodji, ki je bila obravnavana v zadevi, v kateri je bila izdana sodba v zadevi Wouters, ni mogoče šteti za absolutno potrebno in nepogrešljivo za zagotovitev „celovitosti in izkušenj končnim porabnikom pravnih storitev in za dobro sodno upravo“.(77) Ključna beseda v tem kontekstu je „razumnost“: ali bi lahko zadevne stranke razumno menile, da bo zadevni ukrep pomembno prispeval k uresničitvi navedenega cilja, medtem ko drugi manj omejevalni ukrepi ne bi bili enako učinkoviti?
85.      Kot sem podrobneje pojasnil v točkah od 35 do 37 sklepnih predlogov v zadevi ROGON, se zavedam, da se izraz „razumen“ iz sodbe v zadevi Wouters ne pojavlja v sodbah v zadevah ISU, Superleague in Royal Antwerp. Vendar je Sodišče ta pojem v točki 197 sodbe v zadevi Superleague le drugače oblikovalo. V tem delu je navedlo, da morajo sodišča Unije in nacionalna sodišča pri ugotavljanju pogoja nujnosti ukrepa preveriti, ali je „povečanje učinkovitosti […] mogoče doseči z ukrepi, ki bi bili za konkurenco manj omejujoči“, ne smejo pa presojati različnih razpoložljivih ukrepov „po primernosti“.
86.      Nazadnje, predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali učinki zadevnega sporazuma presegajo to, kar je potrebno za dosego njegovega cilja, zlasti z izključitvijo vsakršne konkurence. Kot sem pojasnil, se je zadevni sporazum nanašal le na en dejavnik, glede na katerega klubi tekmujejo (zaposlovanje novih igralcev) – ki na medklubsko tekmovanje v nobenem drugem pogledu ni vplival – in le za nekatere igralce za krajše obdobje. To po mojem mnenju pomeni, da ta sporazum ne odpravlja vsakršne konkurence z zadevnega trga oziroma trgov.
87.      V skladu s tem se zdi, da obstaja eno, glavno, vprašanje, na katero bi se moralo predložitveno sodišče v tem okviru osredotočiti: ali so obstajali drugi ukrepi, s katerimi bi bilo mogoče enakovredno doseči zastavljeni cilj in ki bi manj omejevali konkurenco. To pa je vprašanje, o katerem lahko očitno najbolje razsodi predložitveno sodišče, saj zahteva upoštevanje različnih pravnih in dejanskih elementov. Vendar se po mojem mnenju nekatere posebnosti zadevnega sporazuma ali okvira, v katerem je bil sprejet, zdijo še posebej pomembne.
88.      Prvič, zadevni sporazum je imel omejeno geografsko in osebno področje uporabe: igralci, zaposleni v portugalskih nogometnih klubih prve in druge lige, ki so bili podpisniki sporazuma, katerih pogodba je potekla ali je bila enostransko prekinjena med pandemijo COVID-19. Klubi so lahko še naprej svobodno zaposlovali, na primer, igralce iz klubov, ki delujejo zunaj Portugalske, ali iz nižjih portugalskih lig. Sporazum je imel tudi precej omejeno področje uporabe ratione temporis: veljal je le za obdobje, ki je bilo potrebno za dokončanje sezone 2019/2020, in je prenehal veljati dan po zadnji tekmi te sezone.
89.      Drugič, zaradi nujnosti zadeve ter negotovosti in zapletenosti položaja bi moralo predložitveno sodišče pri presoji obstoja alternativnih ukrepov – ki jih mora navesti organ AdC – upoštevati le tiste, ki so bili razumno na voljo ter razmeroma preprosti v zasnovi in za izvajanje. To seveda ni bilo obdobje, v katerem je bilo mogoče pripraviti podrobne študije in poročila ali preizkušati. Navsezadnje sploh ni bilo mogoče organizirati sestankov v živo, spletne platforme pa zagotovo niso najučinkovitejše sredstvo za dolgotrajne in zapletene razprave.
90.      V zvezi s tem prav tako ne bi zanemaril dejstva, da je Evropska mreža za konkurenco nekaj tednov pred sklenitvijo zadevnega sporazuma izdala skupno izjavo, v kateri je priznala morebitno potrebo po sodelovanju med podjetji.(78) To bi lahko podprlo stališče, da so lahko nogometni klubi in nacionalno združenje razumno menili, da je bila v tem obdobju izjemoma potrebna določena stopnja sodelovanja v vidikih, v katerih bi sicer močno konkurirali.
91.      Tretjič, vpliv zadevnega sporazuma na gospodarsko dejavnost vpletenih nogometašev se zdi razmeroma majhen. Pogodbe so lahko kadarkoli sklenili z ekipami zunaj Portugalske, na Portugalskem pa so to lahko storili dan po zadnji tekmi sezone. Glede na priporočilo zveze FIFA nacionalnim nogometnim združenjem, naj spremenijo datume obdobij za registracijo igralcev,(79) po mojem mnenju igralci težko trdijo, da so zaradi zadevnega sporazuma izgubili pomembne priložnosti za nove pogodbe. Poleg tega ta sporazum ni vplival – in seveda niti ni mogel vplivati – enostransko na zakonito trajanje obstoječih pogodb igralcev; o vsakem podaljšanju teh pogodb (in morebitnem dodatnem plačilu) sta se morala dogovoriti klub in zadevni igralec. Igralci so se torej lahko prosto pogajali o ponudbah in zavračali tiste, ki zanje niso bile privlačne, ter obenem razmišljali o priložnostih iz drugih nogometnih lig.
92.      Čeprav je sporazum morda spodbudil igralce k sprejetju ponudb, ki so bile nižje od tistih, ki bi jih sicer želeli, je bila alternativa, ki so jo imeli ti igralci na voljo (začasna ureditev brezposelnosti, ki jo je sprejela portugalska vlada v času pandemije), po mojem razumevanju zanje finančno veliko manj ugodna.
93.      Zato je moje predhodno stališče, da je bil zadevni sporazum zasnovan tako, da kolikor je mogoče omeji vpliv na konkurenco med vpletenimi klubi, in da je težko opredeliti alternativne ukrepe, ki so enako učinkoviti in manj omejujoči. Ob upoštevanju tudi stališča, ki ga je izrazila Evropska mreža za konkurenco, bi bilo mogoče trditi, da so nogometni klubi in nacionalno združenje takrat lahko razumno menili, da je bilo omejevanje konkurence, ki jo je povzročil zadevni sporazum, potrebno za uresničitev legitimnega cilja v javnem interesu in sorazmerno s tem ciljem.
94.      Glede na navedeno predlagam, da Sodišče na prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da sporazum o neprevzemanju delavcev, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, spada na področje uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, zlasti če je bil njegov dejanski namen zagotoviti integriteto in pravičnost športnih tekmovanj ter če je bil nujen in sorazmeren s tem ciljem.
V.      Predlog
95.      Sodišču na koncu predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (sodišče za konkurenco, regulacijo in nadzor, Portugalska), odgovori:
Člen 101(1) PDEU
je treba razlagati tako, da sporazum o neprevzemanju delavcev, ki so ga med pandemijo COVID-19 sklenili poklicni športni klubi v soglasju s svojim nacionalnim športnim združenjem,
–        ne šteje kot omejevanje zaradi cilja, če je bil njegov dejanski razlog ohraniti pravičnost in integriteto športnega tekmovanja, ki ga je prizadela pandemija, in
–        spada na področje uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, zlasti če je bil njegov dejanski namen zagotoviti integriteto in pravičnost športnih tekmovanj ter če je bil nujen in sorazmeren s tem ciljem.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Sodba z dne 21. decembra 2023, International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012) (v nadaljevanju: sodba v zadevi ISU).
3      Sodba z dne 21. decembra 2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011) (v nadaljevanju: sodba v zadevi Superleague).
4      Sodba z dne 21. decembra 2023, Royal Antwerp Football Club (C-680/21, EU:C:2023:1010) (v nadaljevanju:  sodba v zadevi
Royal Antwerp).
5      Sodba z dne 4. oktobra 2024, FIFA  (C-650/22, EU:C:2024:824) (v nadaljevanju: sodba v zadevi FIFA).
6      S sklicevanjem na sodbo z dne 18. julija 2006, Meca-Medina in Majcen/Komisija (C-519/04 P, EU:C:2006:492) (v nadaljevanju: sodba v zadevi Meca-Medica).
7      C-209/23 (v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi RRC Sports)
8      C-428/23 (v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi ROGON)
9      V vprašanjih za predhodno odločanje je ta zadevni sporazum opredeljen kot „sporazum, ki so ga 7. aprila 2020 na daljavo prek platforme Zoom ali Microsoft Teams sklenile vse družbe na področju športa, ki s poklicnimi ekipami nastopajo v prvi nogometni ligi, in h kateremu je naslednji dan na enak način pristopila večina družb na področju športa, ki s poklicnimi ekipami nastopajo v drugi nogometni ligi, v državi članici – v obeh primerih v dogovoru z združenjem, katerega namen je zagotavljanje in urejanje dejavnosti na področju poklicnega nogometa v tej državi članici –, ter v okviru katerega so se dogovorile, da ne bodo zaposlovale poklicnih nogometašev iz teh lig, ki so enostransko prekinili svojo pogodbo o zaposlitvi zaradi težav, nastalih zaradi pandemije covida-19, ali katere koli izredne odločitve, ki je izhajala iz te pandemije, zlasti o podaljšanju športne sezone.“
10      Sklepni predlogi v zadevi Budapest Bank in drugi (C-228/18, EU:C:2019:678, točka 1) (v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi Budapest Bank).
11      Glej na primer Kovar, J-P., in Kovar, R., „L’objet anticoncurrentiel au sens de l’article 101, paragraphe 1, du TFUE: Un objet difficile à identifier“, Concurrences št. 1-2016, člen št.°77266, str. 48; in Idot, L., „La distinction restriction de concurrence par objet / restriction de concurrence par effet et l’article 101 TFUE : Un sujet de disputatio“, Concurrences št. 3-2017, člen št.°93464, str. 1.
12      Glej na primer sodbe z dne 11. septembra 2014, CB/Komisija (C-67/13 P, EU:C:2014:2204, točka 58) (v nadaljevanju: sodba v zadevi CB), z dne 2. aprila 2020, Budapest Bank in drugi (C-228/18, EU:C:2020:265, točka 54) (v nadaljevanju: sodba v zadevi Budapest Bank) in z dne 30. januarja 2020, Generics (UK) in drugi (C-307/18, EU:C:2020:52, točka 67) (v nadaljevanju: sodba v zadevi Generics).
13      Glej sodbo v zadevi Superleague, točki 161 in 162.
14      Podobno Ibáñez Colomo, P., „Restrictions by object under Article 101(1) TFEU: From dark art to administable framework“, Yearbook of European Law, 2024, 00, strani od 1 do 37.
15      Glej sodbo v zadevi Superleague, točki 163 in 164.
16      Prav tam.
17      Glej med drugim sodbo z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas (C-211/22, EU:C:2023:529).
18      Glej, z drugimi besedami, sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Generics (UK) in drugi (C-307/18, EU:C:2020:28, točka 163) (v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi Generics).
19      Glej v tem smislu sodbo z dne 25. marca 2021, Lundbeck/Komisija (C-591/16 P, EU:C:2021:243, točke od 139 do 143; v nadaljevanju: sodba v zadevi Lundbeck).
20      Glej moje sklepne predloge v zadevi HSBC Holdings in drugi/Komisija (C-883/19 P, EU:C:2022:384, točka 85).
21      Glej sodbo v zadevi Superleague, točka 167. Mimogrede naj še dodam, da zgolj namen omejevanja konkurence sam po sebi ne zadostuje za ugotovitev omejevanja. Pomislimo, na primer, na sporazum, ki očitno ne more omejevati konkurence. V zvezi s tem glej sodbo v zadevi CB, točka 54, in sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi CB/Komisija (C-67/13 P, EU:C:2014:1958, točka 107; v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi CB).
22      Sodba z dne 20. novembra 2008, Beef Industry Development Society in Barry Brothers (C-209/07, EU:C:2008:643; sodba v zadevi BIDS).
23      Glej med drugim Frumento, A., „Le regole di concorrenza fra imprese industriali nella Comunità economica europea“, Rivista Internazionale di Scienze Economiche e Commerciali, 1958, št. 1, str. 10; Joliet, R., „La légalité des clauses de fidélité d'approvisionnement au regard de l'article 85 du Traité de Rome“, Revue Critique de Jurisprudence Belge, 1968, str. 157, ter, novejše in z nadaljnjimi sklicevanji, Petit, N., „La rationalisation au long cours de la restriction de concurrence par ‚objet‘ dans la jurisprudence de la Cour de Justice de l’Union européenne“, AJCA, 2015, strani 422 in 423.
24      Glej sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi KME Germany in drugi/Komisija (C-272/09 P, EU:C:2011:63, točka 67) s sklicevanjem na prelomno sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Jussila (sodba z dne 23. novembra 2006, Jussila/Finska, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, § 43).
25      Glej sodbo v zadevi Superleague, točka 165.
26      Glej na primer sodbo z dne 29. julija 2024, Banco BPN/BIC Português in drugi (C-298/22, EU:C:2024:638, točka 45 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba v zadevi BPN).
27      Glej med drugim sodbo v zadevi Superleague, točka 166.
28      Glej sodbo v zadevi BPN, točka 48.
29      Glej na primer sklepne predloge v zadevi Generics, točka 57, in navedena sodna praksa. Glej tudi, v strokovni literaturi, Odudu, O., „The object/effect distinction“, v Charbit, N., in Ahmad, S., (ur.), Richard Whish QC (Hon) Liber Amicorum: Taking Competition Law Outside The Box, Concurrences, 2020, str. 112 in naslednje.
30      Glej sklepne predloge v zadevi Budapest Bank, točka 61. Glej tudi, v strokovni literaturi, Dekeyser, K. in drugi (ur.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2023, str. 85.
31      Glej sodbo v zadevi Superleague, točka 167.
32      Glej sodbo v zadevi BPN, točka 56.
33      Glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2012, AstraZeneca/Komisija (C-457/10 P, EU:C:2012:770, točke od 79 do 99).
34      Glej zlasti sodbo v zadevi Budapest Bank, točki 76 in 79. Glej tudi sklepne predloge v zadevi CB, točka 79, in v zadevi Budapest Bank, točke od 65 do 72. O pomenu izkušenj glej, v strokovni literaturi, Bailey, D., „Restrictions of competition by object under Article 101 TFEU“, Common Market Law Review, zvezek 49, izdaja 2, 2012, strani od 562 do 566.
35      S tem izrazom pojmujem oblike ravnanja, ki za zadevna podjetja nimajo drugega gospodarskega interesa kot omejevanje konkurence.
36      Glej v tem smislu sodbo z dne 20. januarja 2016, Toshiba Corporation/Komisija (C-373/14 P, C-373/14 P, EU:C:2016:26, točka 29; v nadaljevanju: sodba v zadevi Toshiba). To sodbo bom obravnaval v točkah 66 in 67 teh sklepnih predlogov.
37      Glej sklepne predloge v zadevi Budapest Bank, točki 41 in 48, v katerih je generalni pravobranilec M. Bobek govoril o „dvostopenjski analizi“. V strokovni literaturi glej Peeperkorn, L., „Defining restrictions ‚by object‘“, Concurrences št. 3-2015, člen št.°74812, str. 43 in 50, v kateri je mutatis mutandis navedeno „analiza na dveh ravneh“.
38      Glej v zvezi s tem sodbo z dne 4. oktobra 2011, Football Association Premier League in drugi (C-403/08 in C-429/08, EU:C:2011:631, točka 143).
39      Glej v tem smislu sklepne predloge v zadevi CB, točka 53. V strokovni literaturi glej, na primer, Jones, A., „Left behind by modernisation? Restrictions by object under Article 101(1)“, European Competition Journal, zvezek 6, izdaja 3, 2010, str. 655.
40      Glej zlasti sodbe v zadevi Generics, točka 76, in v zadevi Lundbeck, točke od 129 do 132, ter sodbo z dne 27. junija 2024, Servier in drugi/Komisija (C-201/19 P, EU:C:2024:552, točka 144). Glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Lundbeck/Komisija (C-591/16 P, EU:C:2020:428, točke od 155 do 157).
41      Glej na primer sodbo v zadevi Generics, točka 77, in sklepne predloge v zadevi Generics, točka 163. Glej tudi Dekeyser, K. in drugi (ur.), opomba 30 zgoraj, str. 84.
42      Sklepni predlogi v zadevi Budapest Bank, točka 67.
43      Glej med drugim sodbo z dne 25. januarja 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, točka 26 in navedena sodna praksa). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi RRC Sports, točke od 36 do 38.
44      Glej United States Department of Justice and the Federal Trade Commission, „Antitrust guidelines for business activities affecting workers“, januar 2025 (ki nadomešča prejšnjo različico iz oktobra 2016), in Evropska komisija, „Antitrust in labour markets“, Competition Policy Brief, maj 2024.
45      Glej sodno prakso, navedeno v Polden, D. J., „No-poach agreements: An overview of US, EU, and national case law“, 1. februar 2024, e-Competitions, člen št. 11682, in v Posner, E. A., in Volpin, C., „No-poach agreements: An overview of EU and national case law“, 4. maj 2023, e-Competitions, člen št. 112194. Kar zadeva sodišča EU, glej na primer nedavne sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi FIFA (C-650/22, EU:C:2024:375, opomba 34; v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi FIFA).
46      Glej med drugim Hovenkamp, H. in Areeda, P. E., Antitrust Law: An Analysis of Antitrust Principles and Their Application, točka 352 (nazadnje posodobljeno septembra 2024), Kluwer, 2024; Posner, E. A., „Enforcement of US antitrust law in labor markets“, Journal of Antitrust Enforcement, zvezek 11, izdaja 2, 2023, str. 259 (in dela ekonomistov, navedena v opombi 11), in Stutz, R. M., „The evolving antitrust treatment of labor-market restraints: From theory to practice“, American Antitrust Institute, 31. julij 2018.
47      Točka 129 sodbe v zadevi FIFA v povezavi s točkami 107, 109 in 110 sodbe v zadevi Royal Antwerp.
48      Glej podobno sodbo z dne 13. aprila 2000, Lehtonen in Castors Braine (C-176/96, EU:C:2000:201, točka 55; v nadaljevanju: sodba v zadevi Lehtonen): „Ekipe, ki sodelujejo v izigravanju za naslov ali izpad, bi lahko pozne prestope izkoristile, da bi okrepile svoje postave za končno fazo prvenstva ali celo za eno samo odločilno tekmo“.
49      Glej na primer Evropska komisija: Generalni direktorat za izobraževanje, mladino, šport in kulturo, ECORYS in SportsEvonAustria: „Mapping study on measuring the economic impact of COVID-19 on the sport sector in the EU – Final report“, Urad za publikacije Evropske unije, 2020, razdelek 2.3.
50      Glej točki 143 in 144 navedene sodbe.
51      Glej ponovno sodbo v zadevi Lehtonen, točka 54: „Zapozneli prenosi bi lahko med prvenstvom bistveno spremenili športno moč ene ali druge ekipe, s čimer bi se omajala primerljivost rezultatov med ekipami, ki sodelujejo na tem prvenstvu, in torej pravilno delovanje celotnega prvenstva“.
52      Ta pravila, vključena v pravilnik zveze FIFA o statusu in prestopih igralcev, so se nanašala na pogodbena razmerja med igralci in klubi ter na odškodnino, športne sankcije in izdajo obveznega mednarodnega prestopnega certifikata v položaju domnevne prekinitve pogodbe brez utemeljenega razloga.
53      Sodba v zadevi FIFA, točki 135 in 139.
54      Prav tam, točka 141.
55      Glej sklepne predloge v zadevi FIFA, točka 53.
56      Glej točko 136 sodbe v zadevi FIFA.
57      Prav tam, točki 137 in 139.
58      Prav tam, točki 138 in 140.
59      Glej sodbo v zadevi Royal Antwerp, točki 95 in 96. Moj poudarek.
60      Glej v zvezi s tem sodbo v zadevi FIFA, točka 107, in sklepne predloge v zadevi Royal Antwerp, točka 107.
61      Podobno, sklepni predlogi generalnega pravobranilca C. O. Lenza v zadevi Bosman (C-415/93, EU:C:1995:293, točki 227 in 270) in generalnega pravobranilca A. Rantosa v zadevi European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2022:993, točka 166). V strokovni literaturi glej na primer Siekmann, R., „The specificity of sport: Sporting exceptions in EU law“, The International Sports Law Journal, 2011, str. 697.
62      Glej sodno prakso, navedeno v točkah od 33 do 38 teh sklepnih predlogov, ter sodno prakso, navedeno v točkah 23 in 27 mojih sklepnih predlogov v zadevi ROGON.
63      Glej sodbo v zadevi Lundbeck, točka 131, in sodbo z dne 27. junija 2024, Servier in drugi/Komisija (C-201/19 P, EU:C:2024:552, točke 87, 144, 277 in 292). Glej v zvezi s tem tudi sodbo v zadevi Generics, točki 84 in 85, in sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Watheleta v zadevi Toshiba Corporation/Komisija (C-373/14 P, EU:C:2015:427, točka 74).
64      Točka 29 navedene sodbe, moj poudarek.
65      Glej v zvezi s tem O'Leary, L., „Professional team sports and collective labour law in the European Union“, v Anderson, J., Parrish, R. in García, B. (ur.), Research Handbook on EU Sports Law and Policy, Edward Elgar Publishing, 2018, str. 410.
66      Glej na primer sodbi z dne 21. septembra 1999, Albany (C-67/96, EU:C:1999:430), in z dne 4. decembra 2014, FNV Kunsten Informatie en Media (C-413/13, EU:C:2014:2411).
67      Sodba z dne 19. februarja 2002, Wouters in drugi (C-309/99, EU:C:2002:98) (v nadaljevanju: sodba v zadevi Wouters).
68      Glej sodbi z dne 18. januarja 2024, Lietuvos notarų rūmai in drugi (C-128/21, EU:C:2024:49, točke od 97 do 105), in z dne 25. januarja 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, točke od 21 do 35 in od 42 do 54).
69      Glej sodbo v zadevi Meca-Medina, točka 42.
70      V zvezi s tem glej moje sklepne predloge v zadevi RRC Sports, točke 32, 33 in 71.
71      Glej na primer sodbo v zadevi Meca-Medina, točka 43.
72      Glej sodbo v zadevi Superleague, točka 144.
73      Točki 100 in 102 sodbe v zadevi FIFA. Glej tudi sklepne predloge v zadevi FIFA, točki 61 in 62 ter navedena sodna praksa.
74      Glej med drugim Izjavo Evropskega sveta o posebnostih športa in njegovi družbeni vlogi v Evropi, ki jo je treba upoštevati pri izvajanju skupnih politik iz decembra 2000; Evropska komisija, Bela knjiga – bela knjiga o športu, COM(2007) 391 final, z dne 11. julija 2007, in Evropski parlament, Resolucija z dne 23. novembra 2021 o športni politiki EU: ocena in možne poti naprej (2021/2058(INI)) (UL 2022 C 224, str. 2).
75      Glej v zvezi s tem Resolucijo Sveta in predstavnikov vlad držav članic, ki so se sestali v okviru Sveta, o delovnem načrtu Evropske unije za šport (1. januar 2021–30. junij 2024) (UL 2020 C 419, str. 1).
76      Glej na primer sodbo z dne 11. aprila 2000, Deliège (C-51/96 in C-191/97, EU:C:2000:199, točki 67 in 68).
77      Točka 97 navedene sodbe.
78      Glej točko 12 teh sklepnih predlogov. Komisija je nato enako misel izrazila v odstavku 3 svojega sporočila, in sicer Začasnega okvira za ocenjevanje protimonopolnih vprašanj, povezanih s poslovnim sodelovanjem v odziv na izredne razmere zaradi trenutnega izbruha COVID-19 (UL 2020, C 116 I, str. 7), ki je bilo objavljeno le en dan po sklenitvi zadevnega sporazuma.
79      Glej točko 11 zgoraj teh sklepnih predlogov.