62007CC0141
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [Yves Bot]
SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 10. aprīlī (
1
)
Lieta C-141/07
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Vācijas Federatīvo Republiku
“Valsts pienākumu neizpilde — Pasākumi ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību — Sabiedrības veselības aizsardzība — Pamatojums — Aptiekas — Zāļu piegāde tieši slimnīcām — Aptiekas atrašanās netālu no attiecīgās slimnīcas”
1.
Šī prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir saistīta ar jautājumu par to, vai ar EK līguma noteikumiem par preču brīvu apriti ir saderīgs Vācijas tiesiskais regulējums, kas ir piemērojams gadījumā, kad kāda slimnīca nolemj uzticēt tās nodrošināšanu ar zālēm kādai tās struktūrā neietilpstošai aptiekai.
2.
Saskaņā ar Vācijas tiesisko regulējumu Vācijas teritorijā izvietotas slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm var veikt slimnīcas struktūrā ietilpstoša aptieka, kādas citas slimnīcas aptieka vai arī slimnīcas struktūrā neietilpstoša aptieka. Pēdējos divos minētajos gadījumos slimnīcai ir jānoslēdz līgums ar attiecīgo aptieku, kurai jāuzņemas veikt visas ar zāļu nodrošināšanu saistītās darbības, tas ir, nodrošināt regulārās un steidzamības kārtā veicamās piegādes, regulāri un steidzamības gadījumos sniegt konsultācijas slimnīcas personālam, piedalīties zāļu izvēles procesā un pārraudzīt apgādājamās slimnīcas zāļu uzkrājumus.
3.
Ir vispārzināms, ka šos vienlaicīgi izpildāmos nosacījumus (turpmāk tekstā — “apstrīdētie nosacījumi”) var izpildīt tikai viena šai slimnīcai ģeogrāfiski tuvu esoša aptieka.
4.
Eiropas Kopienu Komisija apgalvo, ka, uzturot spēkā šādu tiesisko regulējumu, kura rezultātā citās dalībvalstīs reģistrētām aptiekām praktiski ir neiespējami veikt kādas slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. un 30. pants.
5.
Šajos secinājumos es izklāstīšu, kādēļ apstrīdētie nosacījumi, lai arī tie ir izvērtējami kā tirdzniecības nosacījumi 1993. gada 24. novembra sprieduma apvienotajās lietās Keck un Mithouard (
2
) izpratnē, ir uzskatāmi par pasākumu ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību.
6.
Pēc tam es norādīšu, ka, ņemot vērā Vācijas Federatīvās Republikas sniegtos paskaidrojumus, šis ierobežojums man šķiet pamatojams ar sabiedrības veselības aizsardzību, kā rezultātā šī prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir noraidāma kā nepamatota.
I — Atbilstošās tiesību normas
7.
Saskaņā ar Vācijas Likuma par zālēm (Arzneimittelgesetz) 43. panta 1. punktu zāļu pārdošana, tai skaitā slimnīcām un ārstiem, Vācijā ir atļauta vienīgi aptiekām, un tieša zāļu iegāde no to ražotājiem vai vairumtirgotājiem principā ir aizliegta.
8.
Tiesību normas attiecībā uz slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm ir paredzētas Vācijas Aptieku likuma (Apothekengesetz) (
3
) 14. pantā.
9.
Saskaņā ar šo pantu slimnīcas var izvēlēties, vai uzticēt to nodrošināšanu ar zālēm tās struktūrā ietilpstošai aptiekai, tas ir, aptiekai, kas darbojas slimnīcas telpās un parasti nav pieejama sabiedrībai, vai kādas citas slimnīcas aptiekai, vai arī slimnīcas struktūrā neietilpstošai aptiekai. Gadījumā, ja slimnīca nolemj uzticēt tās nodrošināšanu ar zālēm citas slimnīcas aptiekai vai slimnīcas struktūrā neietilpstošai aptiekai, tai ir jānoslēdz līgums ar šo aptieku, uz kuru ir attiecināmi ApoG 14. panta 4.–6. punktā ietvertie apstrīdētie nosacījumi.
10.
Šo tiesību normu redakcijā, kas ir spēkā kopš 2005. gada 21. jūnija, formulējums ir šāds:
“4.
Slimnīcas vadībai, kas plāno veikt tās nodrošināšanu ar zālēm, izmantojot iestādi, kurai ir aptiekas darbības atļauja 1. panta 2. punkta, citas Eiropas Savienības dalībvalsts vai Eiropas Ekonomikas zonas līgumslēdzējas valsts tiesību aktu izpratnē, ir jānoslēdz rakstveida līgums ar šīs atļaujas turētāju. Zāļu nodrošināšanas līgumtiesisko saistību izpildes vieta ir slimnīcas atrašanās vieta. Piemērojamas ir Vācijas tiesības.
5.
Lai saskaņā ar 3. vai 4. punktu noslēgts līgums būtu spēkā esošs, ir jāsaņem kompetentās iestādes apstiprinājums. Šis apstiprinājums tiek piešķirts, ja tiek konstatēts, ka līgums par aptiekas veikto slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm, ko slimnīca noslēgusi ar minēto aptieku atbilstoši 3. vai 4. punktam, atbilst šādiem nosacījumiem:
1)
tiek garantēta pienācīga nodrošināšana ar zālēm; it īpaši ir pierādīts, ka aptiekai ir telpas, aprīkojums un personāls, kas paredzēts noteikumos par aptieku darbību, vai attiecībā uz aptiekām, kas reģistrētas citā Eiropas Savienības dalībvalstī vai citā Eiropas Ekonomikas zonas līgumslēdzējā valstī, — šajā valstī spēkā esošajās tiesību normās;
2)
aptieka piegādā slimnīcai tās pasūtītās zāles tieši vai nosūtīšanas gadījumā — saskaņā ar 11.a pantā paredzētajām prasībām;
3)
aptieka nekavējoties un atbilstošā veidā nodrošina slimnīcu ar zālēm, kas tai ir ārkārtīgi steidzami nepieciešamas, lai nodrošinātu akūti nepieciešamo ārstēšanu;
4)
aptiekas vadītājs, kurš ir atbildīgs par slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm 3. vai 4. punkta izpratnē, vai tā pilnvarots farmaceits personīgi, atbilstošā veidā sniegs konsultācijas slimnīcas personālam, steidzamības gadījumā — nekavējoties;
5)
aptieka, kas ir atbildīga par slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm, garantē, ka tā sistemātiski sniegs konsultācijas slimnīcas personālam, lai nodrošinātu efektīvu un ekonomisku farmakoloģisko terapiju;
6)
aptiekas vadītājs, kurš ir atbildīgs par slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm 3. vai 4. punkta izpratnē, vai tā pilnvarots farmaceits ir slimnīcas zāļu komitejas sastāvā.
Citas slimnīcas nodrošināšanai ar zālēm, ko veic kādas slimnīcas aptieka, kas ietilpst tajā pašā organizācijas struktūrā, arī ir jāsaņem kompetentās iestādes atļauja. Šīs atļaujas piešķiršanai mutatis mutandis ir piemērojami otrā teikuma noteikumi.
6.
Slimnīcas aptiekas vadītāja 1. punkta izpratnē vai aptiekas vadītāja 4. punkta izpratnē, vai arī tā pilnvarotā farmaceita pienākums ir pārraudzīt apgādājamās slimnīcas zāļu uzkrājumus saskaņā ar noteikumiem par aptieku darbību un it īpaši nodrošināt nevainojamu zāļu kvalitāti un to pareizu uzglabāšanu. [..]”
II — Pirmstiesas procedūra
11.
Līdz tā grozījumiem 2005. gada jūnijā ApoG bija ietverti noteikumi, kas pazīstami ar nosaukumu “Reģionālais princips”, atbilstoši kuriem slimnīcas struktūrā neietilpstošai aptiekai, kas vēlas ar šo slimnīcu noslēgt līgumu par tās nodrošināšanu ar zālēm, jāatrodas tajā pašā pilsētā vai tajā pašā apgabalā kā slimnīcai.
12.
Komisija 2003. gada 11. jūlija brīdinājuma vēstulē un vēlāk — 2003. gada 19. decembra argumentētajā atzinumā apstrīdēja šī principa saderību ar Kopienu tiesībām.
13.
Vācijas valdība 2004. gada 4. novembrī apstiprināja likumprojektu par grozījumu izdarīšanu ApoG 14. pantā, saskaņā ar kuru slimnīcām tiktu atļauts noslēgt līgumus par slimnīcas nodrošināšanu ar dažādām zālēm ar vairākām aptiekām.
14.
Tomēr Bundesrat (Federālā padome) atteicās apstiprināt šo likumprojektu, pamatojoties uz to, ka slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm sistēma reģionālajā līmenī ir sevi pierādījusi kvalitātes un drošības ziņā un ka šīs sistēmas nesaderība ar Kopienu tiesībām nav tikusi pierādīta. Tāpat lielākā daļa federālo zemju iebilda pret iespēju slimnīcām noslēgt atsevišķus līgumus ar dažādiem piegādātājiem. Tieši šo iemeslu dēļ ApoG 14. pantā 2005. gada 21. jūnijā tika izdarīti grozījumi ar iepriekš minēto saturu.
15.
2005. gada 18. oktobrī Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai papildu brīdinājuma vēstuli, kurā norādīja, ka apstrīdētie nosacījumi, kas saskaņā ar šo jauno ApoG 14. panta redakciju ir piemērojami piegādātājam, ir uzskatāmi par reģionālā principa saglabāšanu slēptā veidā.
16.
Minētā dalībvalsts 2005. gada 14. decembra vēstulē norādīja, ka apstrīdētie nosacījumi, saskaņā ar kuriem visu ar zāļu nodrošināšanu slimnīcai saistīto darbību veikšana tiek uzticēta vienam vienīgam piegādātājam, ir atzīstami par atļautiem tirdzniecības nosacījumiem un, pakārtoti, ka tie ir pamatoti ar sabiedrības veselības aizsardzību atbilstoši EKL 30. pantam.
17.
Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai ar 2006. gada 10. aprīli datētu argumentētu atzinumu, kurā uzturēja spēkā savus iebildumus un atspēkoja šīs dalībvalsts norādītos argumentus.
18.
Minētā dalībvalsts ar 2006. gada 2. jūnija vēstuli atbildēja Komisijai, ka tā saglabā savu nostāju.
III — Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
19.
Komisija vērsās Tiesā ar 2007. gada 9. martu datētu prasības pieteikumu. Vācijas Federatīvā Republika savu iebildumu rakstu iesniedza 2007. gada 21. maijā. Komisija savu repliku iesniedza 2007. gada 10. jūlijā un Vācijas Federatīvā Republika savu atbildi uz repliku — 2007. gada 15. augustā. Lietas dalībnieki nav lūguši noturēt tiesas sēdi.
20.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atzīt, ka, ApoG 14. panta 5. un 6. punktā slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm līguma noslēgšanu pakļaujot vienlaicīgi izpildāmiem nosacījumiem, kuru rezultātā citās dalībvalstīs reģistrētas aptiekas praktiski nevar regulāri nodrošināt slimnīcas ar zālēm, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. un 30. pants;
—
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
21.
Vācijas Federatīvā Republika lūdz noraidīt prasību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV — Lietas dalībnieku argumenti
A — Komisija
22.
Komisija apgalvo, ka apstrīdētie nosacījumi ietilpst EKL 28. panta piemērošanas jomā, ka tie ir uzskatāmi par pasākumu ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību un ka šis ierobežojums nav pamatots.
1) EKL 28. panta piemērošana
23.
Komisija norāda, ka saskaņā ar pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām zāļu pārdošana ir tikusi saskaņota tikai atsevišķās jomās. Kaut arī dalībvalstis līdz ar to pārējās jomās var pieņemt pašas savus tiesību aktus, tām tomēr, neraugoties uz EKL 152. pantu, ir jāievēro Līguma noteikumi, it īpaši noteikumi attiecībā uz preču brīvu apriti.
24.
Vācijas Federatīvās Republikas norādītais fakts, ka citās dalībvalstīs slimnīcas nodrošināšana ar zālēm ir atļauta vienīgi tās struktūrā ietilpstošai aptiekai, nemazina šī pienākuma apmēru gadījumā, ja šī dalībvalsts ir paredzējusi, ka šo nodrošināšanu var veikt arī slimnīcas struktūrā neietilpstoša aptieka.
2) Pasākums ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību
25.
Komisija norāda, ka ApoG 14. panta 5. un 6. punktā paredzētie apstrīdētie nosacījumi ir uzskatāmi par tirdzniecības nosacījumiem iepriekš minētās Keck un Mithouard judikatūras izpratnē. Tā uzskata, ka šie nosacījumi tomēr ietilpst EKL 28. panta piemērošanas jomā, jo tie daudz būtiskāk ietekmē no citām dalībvalstīm ievestās zāles nekā vietējās izcelsmes zāles.
26.
Līdz ar to Komisija norāda, ka vairāki no slimnīcas struktūrā neietilpstošajām aptiekām uzliktajiem apstrīdētajiem nosacījumiem, kā, piemēram, ātra un adaptēta zāļu piegāde un konsultāciju sniegšana slimnīcas personālam steidzamības gadījumā, kā arī piedalīšanās slimnīcas zāļu komitejas darbībā un slimnīcas zāļu uzkrājumu pārraudzība, paredz, ka aptiekām jāatrodas ģeogrāfiski tuvu iestādei, kas apgādājama ar zālēm.
27.
Liekot vienam piegādātājam izpildīt visus šos nosacījumus, citu dalībvalstu aptiekas līdz ar to tiek izslēgtas no pieejas Vācijas slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm tirgum un tādējādi — no šīm citām valstīm ievestajām zālēm tiek liegta pieeja šim tirgum.
28.
ApoG paredzētie apstrīdētie nosacījumi līdz ar to ir uzskatāmi par pasākumu ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību. Šo vērtējumu nevar atspēkot nedz tas fakts, ka šie nosacījumi nelabvēlīgi ietekmē arī Vācijā esošās aptiekas, kas izvietotas tālu no apgādājamās slimnīcas, nedz arī tas, ka vietējais piegādātājs var iegādāties vajadzīgās zāles no ārvalsts vairumtirgotāja.
29.
Komisija kā neatbilstošu noraida arī Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, saskaņā ar kuru citās dalībvalstīs izvietotajām aptiekām parasti nav pietiekamu Vācijā atļauto zāļu uzkrājumu.
3) Pamatojuma neesamība
30.
Komisija norāda, ka ar ierobežojuma pamatojumu saistītais pierādīšanas pienākums, pamatojoties uz kādu no EKL 30. pantā minētajiem iemesliem vai neatliekamajiem vispārējo interešu apsvērumiem, ir tai dalībvalstij, kura atsaucas uz šo pamatojumu.
31.
Komisija vispirms atgādina, ka tā ir pārliecinājusi Vācijas Federatīvo Republiku par nepieciešamību atcelt līdz 2005. gada jūnijam spēkā esošo reģionālo principu un ka šīs dalībvalsts 2004. gada novembrī nosūtītajā likumprojektā princips par visu ar zāļu nodrošināšanas slimnīcai saistīto darbību koncentrāciju viena un tā paša piegādātāja rokās bija atcelts.
32.
Pēc tam Komisija norāda, ka divi iemesli, kuru dēļ Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka apstrīdētie nosacījumi ir pamatojami ar sabiedrības veselības aizsardzību, nav pamatoti.
33.
Saistībā, pirmkārt, ar prasību, lai slimnīcu ar zālēm nodrošinātu viena vienīga aptieka, Komisija norāda, ka tā neapstrīd šo prasību. Tā apstrīd tikai to, ka vienīgi vietējā aptieka var noslēgt līgumu par zāļu nodrošināšanu ar slimnīcu. Slimnīcām būtu jāvar pašām izlemt, vai uzticēt vienai vienīgai aptiekai pamatpiegāžu nodrošināšanu, steidzamības kārtā veicamo piegāžu nodrošināšanu, zāļu uzkrājumu pārraudzību un konsultāciju sniegšanu slimnīcas personālam.
34.
Saistībā, otrkārt, ar prasību, lai būtu noslēgts vispārējs līgums par zāļu nodrošināšanu, Komisija norāda, ka Vācijas Federatīvās Republikas arguments, saskaņā ar kuru slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm sarežģītība neļauj vienlaicīgi pastāvēt vairākām atbildīgajām personām par dažādām šo nodrošināšanu veidojošajām darbībām, tostarp zāļu piegādi un zāļu uzkrājumu pārraudzību, nav pamatots. Komisija pamato savu nostāju ar šādiem apsvērumiem.
35.
Vispirms tā uzskata, ka gadījumā, ja pamatpiegādes un steidzamības kārtā veicamās piegādes tiktu nodalītas, apgādes kvalitāte nemainītos. Komisija uzskata, ka noteicošais kritērijs slimnīcas nodrošināšanas ar zālēm kvalitātes garantēšanai steidzamības gadījumā ir ātrums, kādā vajadzīgās zāles var tikt piegādātas, kā rezultātā steidzamības kārtā veicamajām piegādēm ne vienmēr ir jābūt saistītām ar pārējiem slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm aspektiem.
36.
Turpinājumā Komisija norāda, ka slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm kvalitāte nemainītos arī tad, ja pamatpiegādes tiktu nodalītas no zāļu izvēles. Komisija pieļauj, ka slimnīcai, izvēloties zāles, ir vajadzīga farmaceita konsultācija, bet tā nesaprot, kādēļ tam ir jābūt farmaceitam, kurš ir atbildīgs par zāļu nodrošināšanu. Farmaceitam jebkurā gadījumā ir jāpārbauda savu produktu kvalitāte.
37.
Tāpat slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm kvalitāte nemainītos arī tad, ja zāļu piegāde tiktu nodalīta no zāļu uzkrājumu pārraudzības. Komisija uzskata, ka šāda nodalīšana, tieši pretēji, ļautu sagaidīt optimālu kvalitāti saistībā ar šīm divām darbībām.
38.
Visbeidzot, slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm kvalitāte nemainītos arī tad, ja konsultācijas slimnīcas personālam tiktu sniegtas pa telefonu. Komisija apgalvo, ka konsultāciju sniegšana uz vietas, kā tas paredzēts ApoG 14. panta 5. punkta 4. apakšpunktā, nav nepieciešama, lai nodrošinātu paaugstinātu kvalitātes līmeni. Komisija šajā sakarā norāda, ka Tiesa savā 2003. gada 11. decembra spriedumā lietā Deutscher Apothekerverband (
4
) ir pieļāvusi, ka zāles pacientiem var tikt pārdotas, izmantojot internetu, tādējādi noraidot apgalvojumu, saskaņā ar kuru personisku konsultāciju neesamība var apdraudēt pacientu drošību. Šis vērtējums, pēc Komisijas domām, a fortiori attiecas arī uz slimnīcas specializēto personālu vēl jo vairāk tāpēc, ka atbildība par zāļu izmantošanu vienmēr ir ārstam. Turklāt farmaceitam, pat ja viņa darbības vieta atrodas netālu no slimnīcas, lielākoties ir jāatrodas pašam savā iestādījumā un nevis slimnīcā.
B — Vācijas Federatīvā Republika
39.
Vācijas Federatīvā Republika vispirms norāda, ka šīs tiesvedības pamatā ir nevis citā dalībvalstī dibinātas aptiekas, kurai tiek traucēts izplatīt tās produktus Vācijā, sūdzība, bet gan tādas sabiedrības sūdzība, kura apsaimnieko vairākas slimnīcas Vācijā, izmantojot savas meitas sabiedrības, un kura vēlas apgādāt visas savas slimnīcas, izmantojot vienu vienīgu aptieku.
40.
Tā arī norāda, ka ar ApoG 14. pantu ieviesto apstrīdēto nosacījumu mērķis ir nodrošināt augstvērtīgu slimnīcu apgādi ar zālēm un ka šie nosacījumi ir jāizvērtē, ņemot vērā to, ka daudzās dalībvalstīs šo apgādi veic iestādes struktūrā ietilpstoša aptieka.
41.
Vācijas Federatīvā Republika savai aizstāvībai apgalvo, ka apstrīdētie nosacījumi nav preču aprites brīvības ierobežojums un, pakārtoti, ka šāds ierobežojums ir pamatojams ar sabiedrības veselības aizsardzību.
1) Preču aprites brīvības ierobežojuma nepastāvēšana
42.
Vācijas Federatīvā Republika norāda, pirmkārt, ka apstrīdētie nosacījumi nav pasākums ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību un, otrkārt, ka Komisija nedrīkst, kā aizsegu izmantojot EKL 28. pantu, uzlikt dalībvalstij pienākumu grozīt tiesisko regulējumu, kas ietilpst šīs dalībvalsts kompetencē.
a) Pasākuma ar līdzvērtīgu iedarbību neesamība
43.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ir izpildīti divi iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Keck un Mithouard minētie nosacījumi, saskaņā ar kuriem tirdzniecības nosacījumi neietilpst EKL 28. panta piemērošanas jomā.
44.
Pirmkārt, apstrīdētie nosacījumi ir vienādi piemērojami. Otrkārt, tie netraucē zāļu, kas ievestas no citām dalībvalstīm, pieeju tirgum vairāk nekā valsts izcelsmes zāļu pieeju tirgum, un tas tā ir šādu iemeslu dēļ:
—
aptieku, kas dibinātas citās dalībvalstīs, rīcībā parasti nav zāļu, attiecībā uz kurām ir saņemta tirdzniecības atļauja Vācijā, kā rezultātā tas, ka tās šajā dalībvalstī pārdod nelielu daudzumu zāļu, nav saistāms ar ApoG 14. pantu;
—
aptiekas, kas darbojas ārvalstīs, pilnībā var piegādāt zāles slimnīcas struktūrā ietilpstošajai aptiekai vai tās struktūrā neietilpstošai aptiekai, kas atbilst apstrīdētajiem nosacījumiem;
—
aptiekas, kas darbojas ārvalstīs, var noslēgt līgumu par zāļu nodrošināšanu ar Vācijas slimnīcu, ja ir izpildīti apstrīdētie nosacījumi, kas nozīmē, ka tās atrodas šīs slimnīcas tuvumā;
—
citu dalībvalstu izcelsmes zāļu tirdzniecība netiek ietekmēta vairāk kā tādu Vācijas reģionu izcelsmes zāļu tirdzniecība, kas atrodas tālu no apgādājamās slimnīcas;
—
EKL 28. pants neparedz, ka citu dalībvalstu aptiekas drīkst tieši piegādāt zāles kādas dalībvalsts slimnīcai. Šāds vērtējums būtu pretrunā, pirmkārt, tam, ka daudzās dalībvalstīs slimnīcu nodrošināšana ar zālēm ir uzticēta tās struktūrā ietilpstošai aptiekai un, otrkārt, judikatūrai, saskaņā ar kuru zāļu tirdzniecības valsts monopols var būt saderīgs ar Kopienu tiesībām (
5
).
b) EKL 28. pants nevar apdraudēt dalībvalstu kompetenci sabiedrības veselības aizsardzības jomā
45.
Vācijas Federatīvā Republika atgādina, ka saskaņā ar EKL 152. panta 5. punktu Eiropas Kopienai iedzīvotāju veselības aizsardzības jomā pilnībā jāievēro dalībvalstu atbildība par medicīnas pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un īstenošanu. Tā norāda, ka apstrīdētie nosacījumi izriet no principiālas tiesību normas, kas pieņemta, reaģējot uz problēmām, kas slimnīcu nodrošināšanas ar zālēm jomā pastāvēja iepriekš.
2) Ar sabiedrības veselības aizsardzību saistītais pamatojums
46.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka apstrīdēto nosacījumu mērķis ir nodrošināt drošu un kvalitatīvu slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm, uzticot vienai aptiekai atbildību par visiem pienākumiem, kas saistīti ar slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm.
47.
Tā apgalvo, ka šo pienākumu nodalīšana un slimnīcas veiktā to koordinācija neļautu nodrošināt tik augstu kvalitātes līmeni. Tā šajā sakarā sniedz šādus argumentus.
a) Regulārās piegādes un steidzamības kārtā veicamās piegādes nodalīšana
48.
Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka slimnīca, kas nolemj tās nodrošināšanu ar zālēm uzticēt tās struktūrā neietilpstošai aptiekai, to principā dara tādēļ, lai nodrošinātu efektīvu apgādi ar zemākām uzglabāšanas izmaksām un mazāku zāļu daudzumu uzkrājumā. Tādējādi slimnīca nepieciešamajā daudzumā pasūta zāles, kas tai ir vajadzīgas katram pacientam, kā rezultātā patiesībā nepastāv atšķirība starp steidzamības kārtā veicamo piegādi un pamatpiegādi, kam arī ir nepieciešama ātra un bieža piegāde.
49.
Turklāt steidzamības gadījumā nepieciešamo zāļu izvēlei ir jāpārzina slimnīcas zāļu uzkrājumi, un, ja slimnīca izmantotu dažādu piegādātāju pakalpojumus, būtu jāizveido attiecīga koordinācijas sistēma.
50.
Svarīgi arī tas, lai farmaceits, kam jāpiegādā zāles steidzamības gadījumā, zinātu, kādas vēl zāles attiecīgais pacients ir lietojis, lai novērstu iespējamo nesaderību.
51.
Turklāt slimnīcas nodrošināšanai nepieciešamo zāļu uzkrājums atšķiras no “parastās” aptiekas uzkrājumiem. Vācijas Federatīvā Republika norāda uz vairākām zālēm, kas ir nepieciešamas slimnīcai un kuru nav “parastas” aptiekas krājumā.
52.
Šī dalībvalsts uzskata, ka pamatpiegāžu un steidzamības kārtā veicamo piegāžu apvienošana nodrošina nepieciešamo zāļu pieejamību, kā arī efektīvāku un mērķtiecīgāku slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm.
b) Pamatpiegāžu un zāļu izvēles nodalījums
53.
Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka farmaceits, kam jāpiegādā slimnīcai zāļu komitejas izvēlētās zāles, var vienoties par cenām un tas ļauj nodrošināt labāku finanšu vadību, ja viņš atbild arī par zāļu izvēli tirgū.
c) Pamatpiegāžu un slimnīcas zāļu uzkrājumu pārraudzības nošķiršana
54.
Slimnīcas zāļu uzkrājumu pārraudzības uzticēšana farmaceitam, kurš ir atbildīgs par slimnīcas nodrošināšanu ar zālēm, ļauj īstenot labāku norisi, jo šis farmaceits precīzi pārzina zāles, kuras viņš ir piegādājis.
55.
Šīs pārraudzības ietvaros slimnīcas personāls var arī labāk informēt minēto farmaceitu par visām ar zāļu uzglabāšanu, to izmantošanu, to izvēli un to lietošanas devām saistītajām problēmām.
d) Nepieciešamība konsultēt slimnīcas personālu
56.
Prakse liecina, ka pat ārstiem ir nepieciešama konsultācija farmaceitiskajā jomā. Personiskais kontakts starp farmaceitu un attiecīgo slimnīcas personālu ļauj šim farmaceitam būt terapeitiskā sastāva dalībniekam un uzlabot zāļu drošību, optimizējot ārstēšanas rezultātus. Šo personisko kontaktu nevar aizstāt ar konsultācijām pa telefonu katrā atsevišķā gadījumā. Turklāt farmaceita personiskā klātbūtne ir īpaši nozīmīga steidzamības gadījumos.
e) Zāļu piegādes, konsultāciju sniegšanas slimnīcas personālam un zāļu uzkrājumu pārraudzības sinerģija
57.
Princips, saskaņā ar kuru slimnīcas ar zālēm nodrošina viens vienīgs piegādātājs, ļauj nodrošināt optimālu sinerģiju starp zāļu piegādi, konsultāciju sniegšanu slimnīcas personālam un slimnīcas zāļu uzkrājumu pārraudzību. Šis princips esot pierādījis savu efektivitāti un ļāvis atrisināt ar slimnīcu nodrošinājumu ar zālēm saistītās problēmas, kas pastāvēja līdz 1980. gadam.
V — Vērtējums
A — EKL 28. panta piemērošana
58.
Kā to sākotnēji norādījusi Komisija, ApoG 14. pantā ietverto apstrīdēto nosacījumu saderība ar Kopienu tiesībām ir jāizvērtē, ņemot vērā Līguma noteikumus par preču brīvu apriti.
59.
Pirmkārt, slimnīcu nodrošināšana ar zālēm Eiropas Savienības līmenī nav tikusi nedz reglamentēta, nedz kaut vai tikai saskaņota (
6
). Līdz ar to šie nosacījumi ir jāpārbauda, ņemot vērā Līgumā paredzētās aprites brīvības (
7
).
60.
Otrkārt, apstrīdētie nosacījumi var ietekmēt Vācijas slimnīcas iespējas iegādāties zāles no citā dalībvalstī izvietotas aptiekas. Turklāt, kaut arī šie nosacījumi attiecas uz pārdošanas darījumu starp aptieku un Vācijas slimnīcu un paredz šai aptiekai vairākus pakalpojumu sniegšanas pienākumus, minētie nosacījumi principā nosaka, kādā veidā slimnīcai zāles var piegādāt tās struktūrā neietilpstoša aptieka. Apstrīdētie nosacījumi līdz ar to var principiāli ietekmēt preču aprites brīvību (
8
).
B — Ierobežojuma pastāvēšana
61.
Tāpat kā Komisija arī es uzskatu, ka apstrīdētie nosacījumi ir pasākums ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, ko aizliedz EKL 28. pants.
62.
Pirmkārt, šie nosacījumi ir izvērtējami kā tirdzniecības nosacījumi, kas citu dalībvalstu izcelsmes zāļu tirdzniecību ietekmē vairāk nekā valsts izcelsmes zāļu tirdzniecību. Otrkārt, šis vērtējums, manuprāt, nevar apdraudēt Vācijas Federatīvās Republikas kompetenci sabiedrības veselības jomā un EKL 152. panta noteikumus. Turpinājumā es pievērsīšos šiem diviem aspektiem.
1) Pasākuma ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību pastāvēšana
63.
Preču brīva aprite ir Līguma pamatprincips, kura ievērošanu garantē Līgums un kas izpaužas EKL 28. pantā noteiktajā importa kvantitatīvo ierobežojumu, kā arī jebkuru pasākumu ar tiem līdzvērtīgu iedarbību starp dalībvalstīm, aizliegumā (
9
). Šim aizliegumam noteikt pasākumus ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību ir ļoti plašs apmērs, jo saskaņā ar judikatūru tas attiecas uz visiem dalībvalstu tiesību aktiem, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami varētu ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību (
10
).
64.
Nenoliedzami, iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Keck un Mithouard Tiesa ierobežoja šīs judikatūras piemērojamību, izslēdzot no EKL 28. panta piemērošanas jomas pasākumus, kas attiecas nevis uz attiecīgās preces raksturiezīmēm, bet gan uz tirdzniecības nosacījumiem, tomēr ar nosacījumu, ka šie pasākumi ir vienādi piemērojami un ka tie gan juridiski, gan faktiski vienādi ietekmē valsts produktu un citu dalībvalstu produktu tirdzniecību (
11
).
65.
Tāpat kā abas puses tiesvedībā arī es uzskatu, ka apstrīdētie nosacījumi ir izvērtējami kā tirdzniecības nosacījumi minētās judikatūras izpratnē. Šie nosacījumi attiecas nevis uz zāļu raksturiezīmēm, bet gan uz prasībām, kas slimnīcas struktūrā neietilpstošai aptiekai jāievēro, noslēdzot ar šo slimnīcu līgumu par tās nodrošināšanu ar zālēm. Līdz ar to šie nosacījumi reglamentē kārtību, kādā šīs zāles var tikt pārdotas (
12
).
66.
Tāpat ir vispārzināms, ka apstrīdētie nosacījumi ir vienādi piemērojami, jo tajos nav paredzēts nodalīt aptiekas atkarībā no dalībvalsts, kurā tās atrodas.
67.
Tomēr turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ šie nosacījumi vairāk kavē citu dalībvalstu izcelsmes zāļu nekā valsts izcelsmes zāļu tirdzniecību.
68.
Kā to ir norādījusi Komisija un nepārprotami atzinusi Vācijas Federatīvā Republika, slimnīcas struktūrā neietilpstošam farmaceitam noteikto pienākumu pašam ar saviem līdzekļiem īstenot visas ar zāļu nodrošināšanu saistītās darbības var izpildīt tikai tādi komersanti, kas atrodas apgādājamās slimnīcas tuvumā.
69.
Līdz ar to apstrīdētie nosacījumi farmaceitiem, kas vada aptieku citā dalībvalstī un kas vēlas noslēgt līgumu ar Vācijas slimnīcu par tās nodrošināšanu ar zālēm, paredz pienākumu pārvietot to darbības vietu un uzsākt darbību slimnīcas tuvumā vai arī atvērt šajā rajonā citu aptieku. Šādas darbības rada šīm ārvalstu aptiekām tādas izmaksas un problēmas, kas nepastāv komersantiem, kuri jau darbojas šīs slimnīcas tuvumā. No tā var secināt, ka apstrīdētie nosacījumi vairāk traucē citu dalībvalstu izcelsmes zāļu tirdzniecību.
70.
Nepiekrītot šim vērtējumam, Vācijas Federatīvā Republika izvirza vairākus argumentus, ar kuriem, manuprāt, nav iespējams atspēkot šo vērtējumu.
71.
Šī dalībvalsts apgalvo, pirmkārt, ka ārvalsts aptieka var noslēgt līgumu ar Vācijas slimnīcu par tās nodrošināšanu ar zālēm, ja tā izpilda apstrīdētos nosacījumus, un, otrkārt, ka citu dalībvalstu izcelsmes zāļu tirdzniecība netiek ietekmēta vairāk nekā tādu zāļu tirdzniecība, kuru izcelsme ir tādos Vācijas reģionos, kas atrodas lielākā attālumā no apgādājamās slimnīcas.
72.
Ar šiem argumentiem netiek atspēkota apstrīdēto nosacījumu radītā ierobežojuma pastāvēšana. Lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam lietā TK-Heimdienst, Tiesai tika sniegta tāda pati argumentācija par dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas radīja tādu pašu ģeogrāfisko nodalīšanu kā minētie nosacījumi (
13
). Tiesa atgādināja — lai valsts pasākumu varētu atzīt par diskriminējošu vai aizsargājošu noteikumu par preču brīvu apriti izpratnē, nav nepieciešams, lai šis pasākums sniegtu priekšrocības visām valsts precēm vai radītu neērtības vienīgi ievestajām precēm, izslēdzot valsts izcelsmes preces (
14
).
73.
Citiem vārdiem sakot, apstrīdētie nosacījumi tāpat kā attiecīgais tiesiskais regulējums lietā, kuras ietvaros tika pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā TK-Heimdienst, ir uzskatāmi par ierobežojumu EKL 28. panta izpratnē, jo ar tiem tiek sadalīts attiecīgais tirgus, kas pēc būtības ir pretēji kopējam tirgum, tas ir, tādai zonai, kuru raksturo šķēršļu atcelšana preču brīvai apritei starp dalībvalstīm (
15
).
74.
Vācijas Federatīvā Republika nepiekrīt arī citu dalībvalstu izcelsmes zāļu tirdzniecības ierobežojuma pastāvēšanai, jo šo valstu aptiekām neesot tādu zāļu, attiecībā uz kurām ir izsniegta tirdzniecības atļauja Vācijā.
75.
Manuprāt, arī šis arguments nav atbilstošs. Nenoliedzami, ņemot vērā pašreiz spēkā esošo Kopienu tiesisko regulējumu, nevienas rūpnieciski ražotas zāles nedrīkst laist dalībvalsts tirgū, ja vien minētās dalībvalsts kompetentās iestādes vai Eiropas Zāļu aģentūra nav izsniegušas tirdzniecības atļauju (
16
). Kādas Vācijas slimnīcas nodrošināšana ar zālēm, ko veic citā dalībvalstī izvietota aptieka, līdz ar to netieši nozīmē, ka šai aptiekai ir pietiekams Vācijā atļauto zāļu daudzums.
76.
Tomēr tas apstāklis, ka parasti ārvalstu aptiekām nav pietiekama daudzuma šādu zāļu, nevar novērst attiecīgā ierobežojuma pastāvēšanu.
77.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 28. pants ir piemērojams pasākumiem, kas var tieši vai netieši, faktiski vai iespējami traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību (
17
). Pasākuma atzīšanai par pasākumu ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību līdz ar to nav nepieciešams pārbaudīt, vai ārvalsts uzņēmumam faktiski ir traucēts eksportēt tā preces uz attiecīgo dalībvalsti. Pietiek konstatēt, ka apstrīdētais pasākums var traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, un nav jāpierāda, ka tas ir būtiski ietekmējis tirdzniecību Eiropas Savienības ietvaros (
18
).
78.
Šī judikatūra ir izmantojama arī šajā lietā, jo kaut arī zāles nav parasti produkti, ņemot vērā to ietekmi uz cilvēku veselību, tās tomēr ir preces EKL 28. panta izpratnē, tas ir, naudas izteiksmē novērtējami izstrādājumi, kas kā tādi var būt komercdarījumu priekšmets (
19
). Šis pants attiecībā uz zālēm ir piemērojams tādā pat mērā kā attiecībā uz jebkurām citām precēm šī panta izpratnē.
79.
Visbeidzot, Vācijas Federatīvā Republika nepiekrīt tam, ka pastāv zāļu tirdzniecības Kopienas iekšienē ierobežojums, jo ārvalsts aptieka pilnībā var piegādāt zāles slimnīcas struktūrā ietilpstošai aptiekai vai arī tās struktūrā neietilpstošai aptiekai, kura nodrošina atbilstību apstrīdētajiem nosacījumiem. Šī dalībvalsts uzskata, ka EKL 28. pants neparedz, ka citu dalībvalstu aptiekas var tieši piegādāt zāles kādas dalībvalsts slimnīcai. Šāds vērtējums esot pretrunā tam, ka daudzās dalībvalstīs slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm drīkst veikt tikai slimnīcas struktūrā ietilpstoša aptieka, kā arī judikatūrai, saskaņā ar kuru zāļu tirdzniecības valsts monopols var būt saderīgs ar Kopienu tiesībām.
80.
Šī argumentācija man nešķiet pamatota. Nenoliedzami EKL 28. pants, manuprāt, pieļauj to, ka dalībvalstu slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm drīkst veikt tikai un vienīgi slimnīcas struktūrā ietilpstoša aptieka. Šis pants pats par sevi neliek dalībvalstīm paredzēt, ka citās dalībvalstīs izvietotas aptiekas arī drīkst tieši nodrošināt to slimnīcas ar zālēm. Citādāk tomēr ir tad, ja dalībvalsts savā tiesiskajā regulējumā paredz, ka tās slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm var veikt arī slimnīcas struktūrā neietilpstoša aptieka, tas ir, tāda aptieka, kas ir uzskatāma par trešo personu attiecībā pret iestādi.
81.
Tiklīdz dalībvalsts, īstenojot savu suverēno varu, nolemj, ka slimnīcu nodrošināšana ar zālēm var tikt veikta, noslēdzot līgumu ar trešo personu attiecībā pret iestādi, tā atver šīs darbības veikšanu tirgum. Līdz ar to tai ir jāievēro Kopienu tiesību noteikumi attiecībā uz kopējo tirgu un it īpaši ar apriti saistītās pamatbrīvības.
82.
Tas tomēr nenozīmē, ka šai dalībvalstij tiek atņemtas tās normatīvās pilnvaras un ka visi šo pamatbrīvību ierobežojumi vienmēr ir pretrunā Līgumam. Citiem vārdiem sakot, dalībvalsts nav alternatīvas “visu vai neko” priekšā, kas ir — vai nu saņemt zāles no slimnīcas struktūrā ietilpstošas aptiekas vai arī atstāt zāļu iegādi katras slimnīcas pašas ziņā.
83.
Dalībvalsts kompetences īstenošanas ierobežošana liecina par to, ka, ja tās tiesiskais regulējums rada kādas aprites pamatbrīvības ierobežojumu, tai jāvar pamatot šo ierobežojumu ar leģitīmu iemeslu, kas minēts Līgumā vai atzīts par neatliekamu vispārējo interešu apsvērumu. Dalībvalstij, kas paredz, ka slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm drīkst veikt arī slimnīcas struktūrā neietilpstoša aptieka un kas pakļauj šo piegādi nosacījumiem, kuru rezultātā šis tirgus tiek sadalīts, ir jāvar pamatot šāda sadalījuma nepieciešamību.
84.
Šādu nostāju apstiprina arī pastāvīgā judikatūra.
85.
Saskaņā ar šo judikatūru gadījumā, kad valsts tiesisko regulējumu attiecībā uz zāļu izplatīšanu saskaņošana vēl joprojām ir nepilnīga, dalībvalstis var paredzēt šajā jomā pasākumus, kas ir pamatoti ar sabiedrības veselības aizsardzību. Tomēr Tiesa ir vairākkārtēji atgādinājusi, ka valsts tiesiskais regulējums vai prakse, kam var būt ierobežojoša iedarbība vai jau ir ierobežojoša iedarbība uz zāļu importu, ir saderīgs ar Līgumu tikai tad, ja tas ir nepieciešams cilvēku veselības un dzīvības efektīvai aizsardzībai (
20
).
86.
Visbeidzot, šis vērtējums nav pretrunā dalībvalstu kompetences, kas tām pastāv sabiedrības veselības jomā, īstenošanai un EKL 152. panta noteikumiem.
2) Dalībvalstu kompetences, kas tām pastāv sabiedrības veselības jomā, un EKL 152. panta noteikumu apdraudējuma neesamība
87.
Nevar piekrist Vācijas Federatīvās Republikas apgalvojumam, ka Komisijas prasība, kuras mērķis ir panākt apstrīdēto nosacījumu atzīšanu par nesaderīgiem ar EKL 28. pantu, ir veids, kādā apiet EKL 152. pantā Kopienas rīcībai paredzētās robežas sabiedrības veselības jomā.
88.
Šis pants būtībā nosaka Kopienas normatīvo kompetenci sabiedrības veselības jomā. Tā kā Kopienai ir vienīgi tāda kompetence, kādu tai ir piešķīrušas dalībvalstis, līgumslēdzējas puses šajā jomā ir ierobežojušas Kopienas kompetenci, minētajā pantā paredzot, ka Kopiena var rīkoties, tikai papildinot dalībvalstu rīcību, un ka tās rīcībai ir jāievēro dalībvalstu atbildība medicīnas pakalpojumu un medicīniskās aprūpes nodrošināšanas jomā.
89.
Šis Kopienu normatīvo pilnvaru ierobežojums sabiedrības veselības jomā tomēr neskar pastāvīgajā judikatūrā paredzēto dalībvalstu pienākumu, īstenojot tām paredzēto kompetenci, ievērot Līguma noteikumus, it īpaši ar apriti saistītās brīvības (
21
). Citiem vārdiem sakot, EKL 152. pants nevar būt pamats tam, lai no Līguma noteikumu par aprites brīvībām piemērošanas jomas izslēgtu sabiedrības veselības jomu.
90.
No tā izriet, ka Komisija, kuras uzdevums atbilstoši EKL 211. pantam ir nodrošināt Līguma noteikumu piemērošanu, darbojas savu pilnvaru robežās, kad tā uzsāk pret kādu dalībvalsti tiesvedību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, ja tā uzskata, ka šīs valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz slimnīcu nodrošināšanu ar zālēm apdraud preču brīvu apriti.
91.
Šāda rīcība nav EKL 152. panta apiešana, jo tā neļauj nedz Komisijai, nedz Tiesai aizstāt attiecīgo dalībvalsti un uzlikt tai pienākumu piemērot vienu vai otru risinājumu. Līdz ar to tā nav pielīdzināma normatīvo pilnvaru īstenošanai. Tās rezultātā vienīgi tiek noteikts šīs dalībvalsts kompetences, kas tai pastāv sabiedrības veselības jomā, ietvars, precizējot robežas, kas izriet no aprites brīvībām un kas visām dalībvalstīm jāievēro, noslēdzot un vēlāk ratificējot Līgumu (
22
).
92.
Novērtējot apstrīdēto nosacījumu pamatojumu, tostarp saskaņā ar judikatūru, atbilstoši kurai, nepastāvot kopējiem vai saskaņotiem tiesību noteikumiem, katrai dalībvalstij ir jāizlemj, kādā apmērā tā vēlas nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību un kādā veidā tas ir sasniedzams, ievērojot samērīguma principu, ir jāņem vērā Vācijas Federatīvās Republikas kompetence sabiedrības veselības jomā (
23
). It īpaši tieši šajā kontekstā ir jāņem vērā šīs dalībvalsts izteiktais apsvērums, saskaņā ar kuru vairākās dalībvalstīs slimnīcas nodrošināšana ar zālēm ir uzticēta tikai un vienīgi tās struktūrā ietilpstošai aptiekai (
24
).
93.
No tā izriet, kā to apgalvo Komisija, ka apstrīdētie nosacījumi, ņemot vērā to, ka tie ir preču brīvas aprites ierobežojums EKL 28. panta izpratnē, ir atzīstami par nesaderīgiem ar Kopienu tiesībām, ja vien šis ierobežojums nav pamatots ar kādu no EKL 30. pantā paredzētajiem apsvērumiem vai kādu neatliekamu vispārējo interešu apsvērumu. Turpmāk redzēsim, ka minētais ierobežojums ir pamatots.
C — Ierobežojuma pamatojums
94.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka apstrīdēto nosacījumu radītais Kopienu iekšējās tirdzniecības ierobežojums ir pamatots ar sabiedrības veselības aizsardzību. Šo nosacījumu mērķis ir nodrošināt, ka slimnīcas struktūrā neietilpstošas aptiekas veiktā slimnīcas nodrošināšana ar zālēm ir droša un kvalitatīva.
95.
Ņemot vērā lietas dalībnieku argumentus, es uzskatu, ka šim pamatojumam var piekrist.
96.
Saskaņā ar judikatūru preču brīvas aprites ierobežojums var būt pamatots ar kādu no EKL 30. pantā minētajiem iemesliem vai kādu neatliekamu vispārējo interešu apsvērumu, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, attiecīgais pasākums ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai un, otrkārt, tas nepārsniedz to, kas vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai (
25
).
97.
Pirmais no šiem nosacījumiem nekādas problēmas nerada. Sabiedrības veselības aizsardzība ir viena no pirmajām interesēm, kas aizsargātas EKL 30. pantā (
26
). Turklāt Komisija nav iebildusi pret to, ka apstrīdētie nosacījumi, kuru mērķis ir uzticēt vienam vienīgam piegādātājam visu ar zāļu nodrošināšanu slimnīcai saistīto darbību veikšanu, ir piemēroti drošas un kvalitatīvas piegādes nodrošināšanai un tādēļ — piemēroti arī sabiedrības veselības aizsardzībai.
98.
Savukārt otrais nosacījums ir centrālais šajā tiesvedībā izskatāmais jautājums.
99.
Kopienu iekšējās tirdzniecības ar zālēm ierobežojumu var pamatot ar sabiedrības veselības aizsardzību tikai tad, ja attiecīgais pasākums atbilst samērīguma principam. Atbilstoši šim principam, lai pamatojums būtu atbilstošs, ir svarīgi, lai personu veselības un dzīvības aizsardzību nebūtu iespējams nodrošināt ar tādiem aizliegumiem vai ierobežojumiem, kuriem ir mazāks apmērs vai kuri mazākā mērā ietekmē Kopienu iekšējo tirdzniecību (
27
). Turklāt, kā to pamatoti atgādinājusi Komisija, tas, ka šis princips ir ievērots, ir jāpierāda dalībvalstij, kura pieņēmusi attiecīgo tiesisko regulējumu (
28
).
100.
Pretēji Komisijai uzskatu, ka Vācijas Federatīvās Republikas sniegtie paskaidrojumi šajā aspektā ir pārliecinoši. Manas nostājas pamatā ir šādi trīs apsvērumi.
101.
Pirmkārt, apmērs, kādā tiks nodrošināta sabiedrības veselības aizsardzība, ir jānosaka dalībvalstīm, ievērojot Līgumā paredzētos ierobežojumus (
29
).
102.
Vācijas Federatīvā Republika tādējādi ir tiesīga paredzēt, ka visās slimnīcās, nodrošinot zāles hospitalizētajām personām, ir iespējams saņemt farmaceita palīdzību, saņemot regulāras ārstnieciskajam personālam sniegtas konsultācijas, un attiecīgā gadījumā — arī steidzamas ārstēšanas gadījumā.
103.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka farmaceita profesionālā darbība nav saistīta tikai un vienīgi ar zāļu izplatīšanu. Saskaņā ar Direktīvas 2005/36 45. pantu, kurā ticis pārņemts Padomes Direktīvas 85/432/EEK (
30
) 2. pants, šī profesija ietver arī informācijas un konsultāciju sniegšanu par zālēm.
104.
Līdz ar to, kaut arī, kā to atgādina Komisija, tieši ārsts ir tas, kuram katrā konkrētajā gadījumā ir jāuzņemas atbildība par tā izrakstīto zāļu izmantošanu, arī farmaceitam ir pašam sava informācijas un konsultāciju sniegšanas kompetence, atbilstoši kurai tam ir jāsniedz konsultācijas, kas vajadzīgas pareizai šo zāļu lietošanai, un attiecīgā gadījumā ir jāinformē par pieļauto kļūdu izrakstītajā receptē. Šī farmaceitu kompetence ir uzskatāma par zāļu izplatīšanas iedzīvotājiem monopola, kas pastāv vairākās dalībvalstīs, pamatojumu.
105.
Īstenojot savas suverēnās pilnvaras sabiedrības veselības jomā, dalībvalstij ir tiesības nolemt, ka šīm farmaceita sniegtajām konsultācijām un veiktajai pārraudzībai ir jānāk par labu arī visām hospitalizētajām personām neatkarīgi no ārstniecības iestādes veida un specializācijas.
106.
Šī garantija, nenoliedzami, var tikt īstenota dažādos veidos, ņemot vērā katras iestādes izmēru un tās specializāciju. Var pieņemt, ka tā ir mazāka slimnīcā, kas ir specializējusies geriatrijā, sniedzot pakalpojumus vecāka gadagājuma personām, kurām ir stabila un medicīnas personālam labi zināma nepieciešamība pēc zālēm, nekā tā ir medicīnas centrā, kas ir specializējies sirds vaskulārajā ķirurģijā vai darbojas neatliekamās medicīniskās palīdzības jomā.
107.
Tādēļ es katrā ziņā uzskatu, ka šī konsultēšanas un pareizas zāļu lietošanas uzraudzības pienākuma efektīva īstenošana ietver farmaceita pienākumu regulāri personīgi ierasties attiecīgajā iestādē tik bieži, cik to uzskata par vajadzīgu katra attiecīgā iestāde.
108.
Pretēji Komisijai es uzskatu, ka šī situācija nav salīdzināma ar zāļu izplatīšanas iedzīvotājiem situāciju. Pēdējā minētajā gadījumā pacients, kuram tā ārsts ir nozīmējis ārstēšanu un kurš pēc tam vēršas pie farmaceita, ir spējīgs izprast un īstenot farmaceita sniegtos padomus. Savukārt slimnīcā zāles nozīmē ārstējošais personāls un pacients visbiežāk atrodas pilnīgi pasīvā pozīcijā.
109.
Līdz ar to farmaceita konsultēšanas un pareizas zāļu lietošanas uzraudzības pienākuma efektīva īstenošana slimnīcas vidē nozīmē, ka šim farmaceitam ir jāvar pašam iepazīties ar katra slimnieka stāvokli. Farmaceitam, kā to apgalvo Vācijas Federatīvā Republika, ir jāietilpst ārstējošā personāla sastāvā. Pretējā gadījumā, ja farmaceita līdzdalība izpaustos tikai ar telefonisku konsultāciju sniegšanu, farmaceita konsultācija būtu vajadzīga tikai tajos gadījumos, kad slimnīcas ārstam vai ārstējošā personāla loceklim rodas šaubas par kādu zāļu lietošanu.
110.
Šī slimnīcas struktūrā neietilpstošā farmaceita konsultācijas un uzraudzības pienākuma īstenošana līdz ar to nozīmē regulāru tā fizisko klātbūtni slimnīcā, kā arī viņa pieejamību steidzamības gadījumā. Tas loģiski nozīmē, ka viņam sava profesionālā darbība ir jāveic slimnīcas tuvumā, jo, kā atgādina Komisija, tam ir jāatrodas arī savā iestādījumā, lai varētu sniegt informāciju sabiedrībai.
111.
Otrkārt, Vācijas Federatīvā Republika, manuprāt, pamatoti apgalvo, ka zāļu izvēles un konsultāciju sniegšanas slimnīcas personālam funkcijas ir grūti nodalīt.
112.
Kādā dalībvalstī atļauto zāļu saraksts ir daudz plašāks nekā to zāļu saraksts, kas slimnīcai patiešām ir nepieciešamas. Slimnīcas vajadzības ir ierobežotas ar pataloģijām, kuras tās personālam ir jāārstē. Turklāt ļoti daudzām zālēm ir identiskas vai salīdzināmas raksturiezīmes. Līdz ar to visām slimnīcām, lai nodrošinātu labu pārvaldību, ir jāizvēlas to kompetences jomai atbilstošās zāles un jāizvairās no nelietderīgas vairāku zāļu, kurām ir tādas pašas raksturiezīmes, pasūtīšanas.
113.
Komisija neapstrīd, ka slimnīcai, izvēloties savas zāles, var būt nepieciešama farmaceita, kurš pilnībā pārzina šīs slimnīcas vajadzības, palīdzība. Tātad tieši farmaceits, kuram ir jāsniedz konsultācijas par zāļu izmantošanu slimnīcā, ir tas, kurš vislabāk un precīzāk pārzina tās vajadzības un visefektīvāk var piedalīties zāļu izvēles procesā.
114.
Treškārt, piekrītu Vācijas Federatīvās Republikas viedoklim, ka zāļu piegādes un slimnīcas zāļu uzkrājuma pārraudzības funkcijas, no vienas puses, un konsultāciju sniegšanas slimnīcas personālam un zāļu izvēles funkcijas, no otras puses, arī nav nodalāmas. Šī mana nostāja ir pamatota ar diviem papildu apsvērumiem, pirmais no kuriem ir funkcionāla, bet otrais — ekonomiska rakstura.
115.
No funkcionālā aspekta es piekrītu Vācijas Federatīvās Republikas viedoklim, ka farmaceits, kurš šķiet vispiemērotākais tādu konsultāciju sniegšanai, kuru nolūks ir nodrošināt pareizu zāļu lietošanu un uzraudzīt to, ir tas farmaceits, kurš ir šīs zāles piegādājis vai izgatavojis.
116.
Tāpat slimnīcas struktūrā neietilpstošs farmaceits, kurš šķiet vispiemērotākais visu nepieciešamo zāļu piegādei slimnīcai un uzkrājumu izveidošanai savā iestādījumā, lai vienmēr varētu apmierināt šīs slimnīcas vajadzības, ir tas farmaceits, kurš sniedz konsultācijas medicīnas personālam un piedalās zāļu izvēles procesā, jo viņš pilnībā pārzina attiecīgās slimnīcas vajadzības.
117.
Tāpat kā Vācijas Federatīvā Republika arī es uzskatu, ka šīm dažādajām funkcijām ir papildu raksturs un ka funkcionālajā ziņā racionālāk ir tās uzticēt vienam un tam pašam profesionālās darbības veicējam.
118.
Šis vērtējums ir piemērojams arī slimnīcas zāļu uzkrājumu pārraudzības funkcijai. Kā to paskaidro Vācijas Federatīvā Republika, slimnīcas, kas nolemj uzticēt tās nodrošināšanu ar zālēm tās struktūrā neietilpstošai aptiekai, mērķis tostarp ir izvairīties no nepieciešamības slimnīcas telpās uzglabāt ievērojamu daudzumu zāļu. Līdz ar to tieši slimnīcas struktūrā neietilpstošā aptieka ir tā, kurai jābūt pietiekamiem zāļu uzkrājumiem, lai vienmēr varētu apmierināt šīs slimnīcas vajadzības. Tādējādi tieši šī aptieka ir tā, kas vislabāk var veikt regulāru šo zāļu kvalitātes un uzglabāšanas kontroli.
119.
Kā norāda Vācijas Federatīvā Republika, starp piegādes, konsultēšanas un kontroles funkcijām pastāv zināma sinerģija.
120.
No ekonomiskā aspekta ir jāņem vērā tas fakts, ka konsultāciju sniegšana ir neatņemama farmaceita darbības sastāvdaļa, izsniedzot zāles pacientam. Šī darbība neietver papildu atlīdzību.
121.
Gadījumā, kad slimnīca nolemj uzticēt tās nodrošināšanu ar zālēm tās struktūrā neietilpstošai aptiekai, šīs aptiekas personālam ir jāuzņemas šīs slimnīcas konsultēšanas pienākums, tai skaitā steidzamības gadījumā, ar no tā izrietošajiem pieejamības pienākumiem, kā arī zāļu izvēles un uzkrājumu pārraudzības funkcijas gan savā iestādījumā, gan slimnīcā, jo šīs funkcijas var uzskatīt par neatņemamu zāļu piegādes pakalpojuma sastāvdaļu. Ar šīm papildu funkcijām saistītās izmaksas ir ietvertas zāļu pārdošanas cenā. Tām nevajadzētu būt pamatam īpašai atlīdzībai. Savukārt man grūti saprast, kā tas tā varētu būt arī tad, ja slimnīcas sastāvā neietilpstošs farmaceits, kam jāveic šīs papildu funkcijas, nav tas pats, kas nodrošina zāļu piegādi slimnīcai.
122.
Patiesībā attiecīgajai slimnīcai būtu pienākums speciāli nodarbināt farmaceitu šo funkciju izpildei, kas ar šādu nodarbinātību saistīto papildu izmaksu dēļ lielā mērā mazinātu slimnīcas interesi izmantot tās struktūrā neietilpstoša farmaceita pakalpojumus.
123.
Nenoliedzami tīri ekonomiska rakstura mērķi nevar pamatot preču brīvas aprites principa ierobežojumu (
31
). Tomēr sabiedrības veselības jomā Tiesa ir atzinusi, ka ir iespējams atkāpties no šī principa, ja ekonomiska rakstura interešu mērķis ir līdzsvarotu un visiem pieejamu ārstniecības pakalpojumu nodrošināšana (
32
), it īpaši ārstniecības jaudas vai medicīniskās kompetences valsts teritorijā nodrošināšana (
33
).
124.
Tiesa šajā saistībā ir atzinusi, ka slimnīcu skaits, to ģeogrāfiskais izvietojums, to plānojums un aprīkojums, kā arī to sniedzamo ārstniecības pakalpojumu veids ir jānosaka dalībvalstij. Šāda plānošana ļauj nodrošināt attiecīgās dalībvalsts teritorijā pietiekamu un pastāvīgu pieeju līdzsvarotai kvalitatīvu stacionārās aprūpes pakalpojumu dažādībai. Tāpat šīs plānošanas mērķis ir nodrošināt izmaksu kontroli un, cik vien iespējams, izvairīties no finanšu un tehnisko līdzekļu, kā arī cilvēku resursu izšķērdēšanas (
34
).
125.
Pēc Tiesas domām, šāda izšķērdēšana izrādītos īpaši kaitīga, jo nav apstrīdams, ka stacionārās aprūpes nozare ir saistīta ar ievērojamām izmaksām un tai ir jāapmierina pieaugošas vajadzības, lai gan finanšu līdzekļi, ko var veltīt veselības aprūpei, nav neierobežoti, neraugoties uz izmantotās finansēšanas veidu (
35
).
126.
Man šķiet, ka šie apsvērumi ir izmantojami arī saistībā ar šo lietu un ka Vācijas Federatīvā Republika varēja pamatoti paredzēt, ka zāļu piegāde slimnīcai ir neatdalāma no konsultāciju sniegšanas slimnīcas personālam, zāļu izvēles un slimnīcas zāļu uzkrājumu pārraudzības funkcijas, lai nodrošinātu augstu sabiedrības veselības aizsardzības līmeni, tai pat laikā saglabājot racionalizētu ārstniecisko pakalpojumu piedāvājumu.
127.
Lietas materiālos es turklāt nesaskatu nevienu apstākli, kas ļautu uzskatīt, ka apstrīdētie nosacījumi ir uzskatāmi par patvaļīgu diskrimināciju vai slēptu tirdzniecības dalībvalstu starpā ierobežojumu EKL 30. panta otrā teikuma izpratnē, atbilstoši 1979. gada 14. decembra spriedumā lietā Henn un Darby (
36
) sniegtajai interpretācijai. Nešķiet, ka sabiedrības veselības apsvērumi, kas ir izvirzīti apstrīdēto nosacījumu pamatošanai, būtu novērsti no to mērķiem un izmantoti tādā veidā, lai diskriminētu citu dalībvalstu izcelsmes preces vai netieši aizsargātu konkrētus valsts ražojumus.
128.
Tādējādi pienākumu vienam vienīgam piegādātājam nodrošināt visu ar slimnīcas nodrošinājumu ar zālēm saistīto darbību veikšanu un no tā izrietošo prasību par ģeogrāfisko tuvumu, manuprāt, pamato sabiedrības veselības aizsardzība. Tas fakts, ka vairākās dalībvalstīs slimnīcas nodrošināšana ar zālēm ir uzticēta tikai un vienīgi slimnīcas struktūrā ietilpstošai aptiekai, manuprāt, arī apstiprina šo vērtējumu.
129.
Komisija, nepiekrītot šim vērtējumam, norāda, ka tā neiebilst pret to, ka slimnīca var paredzēt šāda veida nosacījumus. Tā tomēr uzskata, ka slimnīcām jāvar pašām izlemt, vai uzticēt vienai vienīgai aptiekai pamatpiegāžu veikšanu, steidzamības kārtā veicamo piegāžu veikšanu, zāļu uzkrājumu pārraudzību un konsultāciju sniegšanu slimnīcas personālam.
130.
Es nepiekrītu šim viedoklim. Kā es jau norādīju, dalībvalstij ir tiesības noteikt, kādā apmērā tā vēlas nodrošināt veselības aizsardzību savā teritorijā. Līdz ar to Vācijas Federatīvajai Republikai ir tiesības noteikt, ka visās slimnīcās ir jānodrošina vienāds aizsardzības līmenis.
131.
Tādējādi Komisijas prasība sakarā ar pienākumu neizpildi ir noraidāma kā nepamatota un jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu.
VI — Secinājumi
132.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai šo prasību sakarā ar pienākumu neizpildi noraidīt kā nepamatotu un piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	Apvienotās lietas C-267/91 un C-268/91 (Recueil, I-6097. lpp., 16. punkts).
(
3
)	Turpmāk tekstā — “ApoG”.
(
4
)	Lieta C-322/01 (Recueil, I-14887. lpp., 113. punkts).
(
5
)	Vācijas Federatīvā Republika atsaucas uz 2005. gada 31. maija spriedumu lietā C-438/02 Hanner (Krājums, I-4551. lpp.).
(
6
)	Zāļu aprite Eiropas Savienībā ir tikusi atvieglota, pieņemot vairākas direktīvas, ar kurām saskaņoti valsts tirdzniecības atļaujas izsniegšanas noteikumi, kā arī zāļu vairumtirdzniecībai, klasifikācijai, marķēšanai un reklamēšanai piemērojamie noteikumi. Šo direktīvu saturs ir apkopots Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvā 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV L 311, 67. lpp.). Kopienas likumdevējs ir arī izveidojis Kopienu tirdzniecības atļauju, kas ir derīga visās dalībvalstīs un kuru šobrīd reglamentē Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Regula (EK) Nr. 726/2004, ar ko nosaka cilvēkiem paredzēto un veterināro zāļu reģistrēšanas un uzraudzības Kopienas procedūras un izveido Eiropas Zāļu aģentūru (OV L 136, 1. lpp.). Visbeidzot, zāļu brīva aprite ir veicināta arī 1985. gadā, pieņemot direktīvas par farmaceitu izglītības minimālo līmeni un profesionālajām darbībām, ko tie drīkst veikt. Šīs direktīvas ir aizstātas ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvu 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV L 255, 22. lpp.).
(
7
)	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Deutscher Apothekerverband, 102. punkts.
(
8
)	Šajā sakarā skat. 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-36/02 Omega (Krājums, I-9609. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C-147/04 De Groot en Slot Allium un Bejo Zaden (Krājums, I-245. lpp., 70. punkts).
(
10
)	2007. gada 5. jūnija spriedums lietā C-170/04 Rosengren u.c. (Krājums, I-4071. lpp., 31. un 32. punkts).
(
11
)	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Keck un Mithouard, 16. punkts.
(
12
)	Šajā sakarā skat. 2000. gada 13. janvāra spriedumu lietā C-254/98 TK-Heimdienst (Recueil, I-151. lpp., 24. punkts).
(
13
)	Runa ir par tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka maiznieki, miesnieki un pārtikas produktu tirgotāji var nodarboties ar mobilo tirdzniecību konkrētajā administratīvajā apgabalā tikai tad, ja tie veic savu komercdarbību arī pastāvīgā iestādījumā, kurā tie piedāvā arī mobilajā tirdzniecībā piedāvātās preces un kas atrodas šajā administratīvajā apgabalā vai pierobežas rajonā, kas attiecīgā gadījumā var būt arī citā dalībvalstī.
(
14
)	Iepriekš minētais spriedums lietā TK-Heimdienst, 27. punkts. Šī EKL 28. panta piemērošanas jomas interpretācija jau ir sniegta 1991. gada 25. jūlija spriedumā apvienotajās lietās C-1/90 un C-176/90 Aragonesa de Publicidad Exterior un Publivía (Recueil, I-4151. lpp., 24. punkts).
(
15
)	EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts.
(
16
)	Direktīvas 2001/83 2. pants un 6. panta 1. punkts.
(
17
)	Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Deutscher Apothekerverband, 66. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
18
)	2004. gada 8. jūlija spriedums lietā C-166/03 Komisija/Francija (Krājums, I-6535. lpp., 15. punkts).
(
19
)	1968. gada 10. decembra spriedums lietā 7/68 Komisija/Itālija (Recueil, 617., 626. lpp.).
(
20
)	1989. gada 7. marta spriedums lietā 215/87 Schumacher (Recueil, 617. lpp., 18. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Deutscher Apothekerverband, 104. punkts.
(
21
)	Tiešo nodokļu jomā skat. it īpaši 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C-196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas (Krājums, I-7995. lpp., 40. punkts), krimināltiesību jomā — 1989. gada 2. februāra spriedumu lietā 186/87 Cowan (Recueil, 195. lpp., 19. punkts) un valsts drošības jomā — 2000. gada 11. janvāra spriedumu lietā C-285/98 Kreil (Recueil, I-69. lpp., 15. un 16. punkts).
(
22
)	1964. gada 15. jūlija spriedums lietā 6/64 Costa (Recueil, 1141., 1159. un 1160. lpp.).
(
23
)	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Aragonesa de Publicidad Exterior un Publivía, 16. punkts.
(
24
)	Šis secinājums ir piemērojams visām ar apriti saistītajām brīvībām un visām saimnieciskajām darbībām. Līdz ar to Tiesa, piemēram, ar azartspēlēm saistītajā jomā, ir atzinusi, ka morālās, reliģiskās vai kultūras īpatnības, kā arī ar spēlēm un derībām saistītās sekas, kas morāli un finansiāli kaitē indivīdam un sabiedrībai, var būt pamats pietiekamai valsts iestāžu rīcības brīvībai, lai noteiktu patērētāja un sabiedriskās kārtības aizsardzības prasības. Tomēr Tiesa šo dalībvalstu diskrecionāro varu ir atzinusi saistībā ar uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, ko radījis attiecīgais valsts tiesiskais regulējums (2007. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās C-338/04, C-359/04 un C-360/04 Placanica u.c. (Krājums, I-1891. lpp., 47. un 48. punkts)).
(
25
)	2007. gada 7. jūnija spriedums lietā C-254/05 Komisija/Beļģija (Krājums, I-4269. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
26
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Deutscher Apothekerverband, 103. punkts.
(
27
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Rosengren u.c., 43. punkts.
(
28
)	Turpat, 50. punkts.
(
29
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Deutscher Apothekerverband, 103. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
30
)	1985. gada 16. septembra direktīva par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz noteiktām darbībām farmācijas jomā (OV L 253, 34. lpp.).
(
31
)	1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C-120/95 Decker (Recueil, I-1831. lpp., 39. punkts).
(
32
)	2007. gada 19. aprīļa spriedums lietā C-444/05 Stamatelaki (Krājums, I-3185. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	2003. gada 13. maija spriedums lietā C-385/99 Müller-Fauré un van Riet (Recueil, I-4509. lpp., 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Turpat, 77.–80. punkts.
(
35
)	Turpat, 80. punkts.
(
36
)	Lieta 34/79 (Recueil, 3795. lpp., 21. punkts).