62013CC0634_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Iesniedzot šo apelācijas sūdzību, Total Marketing Services, kas ir Total Raffinage Marketing
tiesību pārņēmēja (agrāk – Total France SA, turpmāk tekstā – “ Total France ”), vēlas panākt, ka tiek atcelts Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedums Total Raffinage Marketing /Komisija (2), ar kuru būtībā tika noraidīta tās prasība, kurā tā galvenokārt lūdza daļēji atcelt Komisijas 2008. gada 1. oktobra Lēmumu C(2008) 5476, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.181 – Sveču vasks) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) un pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.
2. Lai arī izskatāmā lieta ir cieši saistīta ar apelācijas tiesvedību lietā Total /Komisija (C‑597/13 P), kurā es šodien arī sniedzu savus secinājumus, tajā uzdotie juridiskie jautājumi ir atšķirīgi. Šie pēdējie minētie būtībā attiecas uz to, vai Vispārējās tiesas veiktā pārbaude attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību aizliegtajā vienošanās, kas esot notikusi konkrētos laikposmos, nav bijusi nepietiekama vai kļūdaina. Tādējādi izskatāmajā lietā ir radusies izdevība sniegt dažus atgādinājumus saistībā ar pierādījumu par uzņēmuma dalību nelikumīgā aizliegtā vienošanās sniegšanu un it īpaši precizēt, kādos apstākļos var tikt izmantots attiecīgā uzņēmuma publiskas norobežošanās kritērijs.
II – Strīda priekšvēsture
3. Vispārējā tiesa tiesvedības priekšvēsturi, kā arī apstrīdētā lēmuma saturu ir apkopojusi pārsūdzētā sprieduma 1.–17. punktā, no kuriem ir iespējams iegūt sīkāku informāciju.
4. Šīs apelācijas sūdzības analīzes mērķiem es tikai atgādināšu turpmāk minēto.
5. Ar apstrīdēto lēmumu Eiropas Komisija konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās mātesuzņēmums, kuram tā pilnībā piederēja, proti, Total SA
(turpmāk tekstā – “ Total ”), kopā ar citiem uzņēmumiem bija pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu un 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līguma (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta 1. punktu, būdama aizliegtas vienošanās dalībniece parafīna vaska tirgū Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) un Vācijas ogļu putekļu vaska tirgū. Apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās mātesuzņēmums Total
bija vieni no apstrīdētā lēmuma adresātiem.
6. Apstrīdētais lēmums tika pieņemts pēc izmeklēšanas, kas tika uzsākta 2005. gada pavasarī, pamatojoties uz kādas sabiedrības sniegto informāciju. Pēc šīs izmeklēšanas Komisija secināja, ka vairākums parafīna vaska un ogļu putekļu vaska ražotāju EEZ, tostarp arī apelācijas sūdzības iesniedzēja, bija piedalījušies vienotā, kompleksā un turpinātā EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumā, kas aptvēra EEZ teritoriju.
7. Šajā pārkāpumā galvenokārt bija ietverti nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuras attiecās uz cenu noteikšanu, kā arī tādas komerciālā ziņā delikātas informācijas apmaiņu un atklāšanu, kas skar parafīna vasku. Attiecībā uz dažiem uzņēmumiem, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēju, pārkāpums saistībā ar parafīna vasku attiecās arī uz klientu vai tirgu sadalījumu un attiecās arī uz ogļu putekļu vasku, kas tika pārdots gala klientiem Vācijas tirgū (apstrīdētā lēmuma 2., 95. un 328. apsvērums un 1. pants).
8. Prettiesiskās darbības esot īstenotas pret konkurenci vērstās sanāksmēs, kuras dalībnieki sauca par “tehniskām sanāksmēm” vai dažreiz par “ Blauer Salon ” sanāksmēm, un “ogļu putekļu vaska sanāksmēs”, kas tieši bija veltītas jautājumiem par ogļu putekļu vasku.
9. Komisijas skatījumā Total France
darbinieki bija tieši piedalījušies pārkāpumā visā pārkāpuma izdarīšanas laikā. Tāpēc Komisija konstatēja Total France
atbildību par dalību aizliegtajā vienošanās (apstrīdētā lēmuma 555. un 556. apsvērums). Turklāt Total France
no 1990. gada līdz pārkāpuma izdarīšanas beigām tieši vai netieši vairāk nekā 98 % apmērā piederēja Total . Komisija uzskatīja, ka uz šī pamata varēja prezumēt, ka Total
īstenoja izšķirošu ietekmi uz Total France
rīcību, jo abas sabiedrības veido vienu uzņēmumu (apstrīdētā lēmuma 557.–559. apsvērums).
10. Uzliktie naudas sodi izskatāmajā lietā tika aprēķināti saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (3), kas bija spēkā laikā, kad tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem.
11. Piemērojot minētās pamatnostādnes, Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējai un tās mātesuzņēmumam noteica kopējo naudas sodu EUR 128 163 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 785. apsvērums).
12. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu:
“ 1. pants
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu un no 1994. gada 1. janvāra ir pārkāpuši EEZ nolīguma 53. pantu, piedaloties norādītajos periodos turpinātā nolīgumā un/vai saskaņotās darbībās parafīna vaska nozarē kopējā tirgū un no 1994. gada 1. janvāra EEZ:
[..]
Total France
[..]: no 1992. gada 3. septembra līdz 2005. gada 28. aprīlim; un
[ Total ]: no 1992. gada 3. septembra līdz 2005. gada 28. aprīlim.
Saistībā ar šādiem uzņēmumiem pārkāpums norādītajos periodos arī attiecas uz ogļu putekļu vasku, kas pārdots gala klientiem Vācijas tirgū:
[..]
Total France
[..]: no 1997. gada 30. oktobra līdz 2004. gada 12. maijam; un
[ Total ]: no 1997. gada 30. oktobra līdz 2004. gada 12. maijam.
2. pants
Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem uzliek šādu naudas sodu:
[..]
Total France
[..] solidāri ar [ Total ]: [EUR] 128 163 000.
[..]”
III – Pārsūdzētais spriedums un spriedums lietā Total /Komisija (T‑548/08)
13. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2008. gada 17. decembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību par apstrīdēto lēmumu, kopumā izvirzot vienpadsmit pamatus. Divpadsmitais pamats tika izvirzīts tiesas sēdē Vispārējā tiesā.
14. Vispārējā tiesa noraidīja visus šos pamatus, izņemot astoto pamatu, kas attiecās uz 2006. gada pamatnostādņu 24. punktā paredzētās aprēķina metodes prettiesiskumu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, nosakot reizināšanas koeficientu, kas atspoguļo Total France
dalības pārkāpumā ilgumu, Komisija ir pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus, pielīdzinot 7 mēnešu un 28 dienu laikposmu (parafīna vasks) un 6 mēnešu un 12 dienu līdzdalības laikposmu (ogļu putekļu vasks) dalībai viena gada ilgumā. Tāpēc Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu samazināja no EUR 128 163 000 uz EUR 125 459 842.
15. Turpretī spriedumā, kas tika pasludināts tajā pašā dienā lietā Total /Komisija (T‑548/08, EU:T:2013:434), Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, apelācijas sūdzības iesniedzējas mātesuzņēmumam uzliktais naudas sods ir atbilstīgs (sprieduma 224. punkts) un tādējādi mātesuzņēmumam Total
uzlikto naudas sodu nesamazināja tādā pašā apmērā. Turklāt tā noraidīja visus pamatus, kurus šajā lietā bija izvirzījusi Total .
IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
16. Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt pārsūdzēto spriedumu, jo Vispārējā tiesa ir nepamatoti izslēgusi apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības izbeigšanu pārkāpumā pēc 2004. gada 12. maija;
– atcelt pārsūdzēto spriedumu, jo Vispārējā tiesa nepamatoti nav ņēmusi vērā visas atšķirības nepamatotajā attieksmē starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA
un Repsol YPF SA
(turpmāk tekstā – “ Repsol ”) saistībā ar to dalības pārkāpumā ilgumu;
– atcelt pārsūdzēto spriedumu, jo Vispārējā tiesa nepamatoti nav ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības pārkāpumā pārtraukumu no 2000. gada 26. maija līdz 2001. gada 26. jūnijam;
– atcelt pārsūdzēto spriedumu, jo Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz pamatu par to, ka nav izvērtēti pierādījumi par apelācijas sūdzības iesniedzējas konkurējošo rīcību tirgū;
– pieņemt galīgo nolēmumu saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. pantu un šajā ziņā atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, un, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, samazināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu;
– gadījumā, ja Tiesa nepieņemtu galīgo nolēmumu šajā lietā, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai atkārtotai izskatīšanai saskaņā ar Tiesas spriedumu;
– visbeidzot, saskaņā ar Reglamenta 69. pantu piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan Vispārējā tiesā, gan Tiesā.
17. Komisija prasa apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kuri ir radušies Vispārējā tiesā.
18. Tiesa saņēma lietas dalībnieku attiecīgos rakstveida apsvērumus par apelācijas sūdzību un 2015. gada 15. janvārī uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumus.
V – Apelācijas sūdzības analīze
19. Apelācijas sūdzības pamatā ir četri pamati, kas attiecīgi ir balstīti uz:
– LESD 101. panta, noteikumu par pierādījumu sniegšanu, nevainīguma prezumpcijas un tiesiskās noteiktības principu, kā arī prasības norādīt pamatojumu pārkāpumu, jo Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija piedalījusies pārkāpumā pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes līdz 2005. gada 28. aprīlim;
– vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, pierādījumu sagrozīšanu un pamatojuma nesniegšanu, jo Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija atsaukusi savu dalību aizliegtajā vienošanās pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes, bet ir apstiprinājusi Repsol
nepiedalīšanos pēc 2004. gada 3. un 4. augusta sanāksmes;
– LESD 101. panta, nevainīguma prezumpcijas, tiesiskās noteiktības un vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī prasības norādīt pamatojumu pārkāpumu, jo Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija pārtraukusi dalību pārkāpumā laikposmā no 2000. gada 26. maija līdz 2001. gada 26. jūnijam;
– efektīvas tiesību aizsardzības tiesā, sodu un sankciju individualizācijas principu, kā arī prasības norādīt pamatojumu pārkāpumu, jo Vispārējā tiesa bez pārbaudes ir noraidījusi pamatu, kas attiecās uz apelācijas sūdzības iesniedzējas pierādījumu par konkurējošo rīc ību neņemšanu vērā.
20. Savukārt Komisija uzskata, ka pamati, kuru mērķis ir tikai lūgt Tiesai otrreiz spriest par jautājumiem, par kuriem Vispārējā tiesa jau esot pieņēmusi nolēmumu, būtībā ir nepieņemami. Tā apgalvo, ka šie pamati katrā ziņā ir nepamatoti.
21. Pirms uzdotie jautājumi tiek izskatīti pēc būtības, ir jāsaka pāris vārdi par minēto pamatu pieņemamību.
22. Nav noliedzams, ka Tiesai, kā to ļoti pamatoti atgādinājusi Komisija, atkārtoti nav jāpārbauda Vispārējā tiesā iesniegtais prasības pieteikums, jo apelācijas tiesvedībā minētā vērtējuma veikšana nav Tiesas kompetencē (4) . It īpaši Tiesa nav kompetenta konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, kurus Vispārējā tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīti šie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir jāpārbauda Tiesai (5) .
23. Attiecībā uz pārkāpuma ilguma noteikšanu Tiesa jau ir precizējusi, ka publiskas norobežošanās jēdziens un pret konkurenci vērstu darbību turpinātība – uz kuriem it īpaši ir atsauce apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītajos pamatos – attiecas uz faktiskajām situācijām, kuras tiesa, kas izskatīja lietu pēc būtības, katrā konkrētajā gadījumā ir konstatējusi, pamatojoties uz tai iesniegto “noteiktu sakritību un netiešu pierādījumu daudzuma” izvērtējumu un pēc “attiecīgo pierādījumu un netiešo pierādījumu kopuma vispārēja novērtējuma”. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi, kā arī piemērojamie procesuālie noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, tai iesniegto pierādījumu izvērtējums ir jāveic Vispārējai tiesai pašai. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīti šie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi ir jāpārbauda Tiesai (6) .
24. Tomēr ir jāatzīst par nepieņemamiem tie apelācijas sūdzības pamati, ar kuriem nav tikai un vienīgi apstrīdēts to faktisko pierādījumu izvērtējums un patiesums, kas ņemti vērā, lai noteiktu apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības ilgumu, bet ar kuriem ir arī apstrīdēta to atbilstība un svarīgums, kā arī pierādījuma spēks, kuru tiem piešķīrusi Vispārējā tiesa (7) .
25. Šajā gadījumā ar izvirzīto pirmo un trešo pamatu Tiesa būtībā ir aicināta pārbaudīt, vai Komisijas izmantotie un Vispārējās tiesas apstiprinātie kritēriji, it īpaši tie, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējas publisku nenorobežošanos un citu dalībnieku uztveri, lai pierādītu tās dalību divos konkrētos laikposmos, ir prettiesiski. Šajā ziņā šie pamati ir jāatzīst par pieņemamiem.
26. Tā kā šim precizējumam, manuprāt, ir svarīga nozīme, es vispirms izskatīšu jautājumu par to, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārbaudot pierādījumus par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību aizliegtajā vienošanās, pirmkārt, pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes, un, otrkārt, laikposmā no 2000. gada 26. maija līdz 2001. gada 26. jūnijam, atsaucoties uz to, ka šajos laikposmos apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija publiski norobežojusies no šīs vienošanās, un uztveri, kāda minētās aizliegtās vienošanās dalībniekiem varēja būt par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību.
27. Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais pirmais un trešais pamats tādējādi tiks aplūkoti kopā.
A – Par pirmo un trešo pamatu, kas balstīti uz LESD 101. panta, noteikumu par pierādījumu sniegšanu, nevainīguma prezumpcijas un tiesiskās noteiktības principu, kā arī prasības norādīt pamatojumu pārkāpumu, jo Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija piedalījusies pārkāpumā, pirmkārt, pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes līdz 2005. gada 28. aprīlim un, otrkārt, laikposmā no 2000. gada 26. maija līdz 2001. gada 26. jūnijam
1) Lietas dalībnieku argumenti
28. Izvirzot savu pirmo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, apstiprinot Komisijas pieeju attiecībā uz tās dalību pārkāpumā līdz 2005. gada 28. aprīlim.
29. Pirmkārt, pamatojoties uz vienīgo konstatējumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija sniegusi pierādījumus par publisku norobežošanos no aizliegtās vienošanās, Vispārējā tiesa ir pārnesusi pierādīšanas pienākumu saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības pārkāpumā ilgumu, lai gan tai bija jāpārbauda, vai Komisija bija izpildījusi savu pienākumu sniegt pierādījumu, ka pārkāpums tika veikts nepārtraukti laikposmā no 2004. gada 12. maija līdz 2005. gada 28. aprīlim, jo pēc šīs pēdējās minētās dienas apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija piedalījusies koluzīvajās sarunās.
30. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi Tiesas judikatūru un savu judikatūru, izvirzot vispārēju principu, saskaņā ar kuru publiska nenorobežošanās principā izslēdz jebkādu pārkāpuma pārtraukšanu. Šajā judikatūrā izvirzītā publiskas norobežošanās prasība esot izskaidrojama ar attiecīgā uzņēmuma dalību koluzīvajās sarunās un netiešiem pierādījumiem par nepārtrauktajām apspriedēm strīdīgajā laikposmā.
31. Treškārt, ar Vispārējās tiesas apgalvojumu esot noteikta prezumpcija, kas ietver patvaļas risku un tiesisku nenoteiktību, jo Komisija tādējādi varot pierādīt uzņēmuma dalību aizliegtajā vienošanās visā tās laikposmā, ja vien šis uzņēmums ir piedalījies kaut vai tikai vienā pret konkurenci vērstā sanāksmē, nenorobežojoties no tās publiski. Šajā gadījumā Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 375. un 376. punktā minētie pierādījumi attiecoties tikai uz vienpusējām aizliegtās vienošanās organizējoša uzņēmuma iniciatīvām, ar kurā labākajā gadījumā varot pierādīt, ka šis uzņēmums bija vēlējies, lai apelācijas sūdzības iesniedzēja piedalītos pēdējās trijās tehniskajās sanāksmēs. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja nav atbalstījusi šīs iniciatīvas. Turklāt ar Vispārējās tiesas nostāju (pārsūdzētā sprieduma 380. punkts), saskaņā ar kuru tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija piedalījusies pēdējās tehniskajās sanāksmēs, nepierādot, ka tā nebija izmantojusi iepriekšējās sanāksmēs, kurās tā bija piedalījusies, saņemto informāciju, un ka tā nebija guvusi labumu no šajās sanāksmēs noslēgtajiem nolīgumiem, arī tiek pārnests pierādīšanas pienākums. Šo argumentāciju iespaido arī apstāklis, ka aizliegtā vienošanās tika īstenota, organizējot regulāras secīgas apspriedes, kas notika ik pēc trim līdz četriem mēnešiem.
32. Komisija apgalvo, ka, ja pirmais pamats ir jāuzskata par pieņemamu, tas katrā ziņā ir nepamatots.
33. Saskaņā ar Komisijas viedokli apelācijas sūdzības iesniedzējas sniegtā judikatūras interpretācija ir kļūdaina. Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā atsaucas uz Vispārējās tiesas spriedumiem, kuros katrreiz ir aplūkots kāds īpašs gadījums, un tie nav obligāti attiecināmi uz izskatāmo lietu, it īpaši tāpēc, ka līdzdalības pārkāpumā ilgums ir faktu jautājums, kas ir jāpierāda katrā konkrētā gadījumā, ņemot vērā lietas apstākļus. Tā uzsver, ka šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības pārkāpumā turpinātība tika pierādīta, apvienojot tai adresētu ielūgumu piedalīties sanāksmēs, kas ietverot to, ka tādējādi uzaicinātājs to uztver kā aizliegtās vienošanās dalībnieci, ar nenorobežošanos no aizliegtas vienošanās – šie divi apstākļi ir savstarpēji nesaraujami saistīti.
34. Komisija uzskata, ka Tiesas judikatūrā ir rodams apstiprinājums tās un Vispārējās tiesas nostājai. Proti, spriedumā Aalborg Portland  u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6) Tiesa neesot apgalvojusi, ka obligāti būtu bijis jāpiedalās sanāksmēs, lai varētu izvirzīt norobežošanās prasību. Turpretī citu aizliegtās vienošanās dalībnieku uztveres kritērijs jau esot noskaidrots. Kopumā Komisija apgalvo, ka Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūra apstiprina, ka nenorobežošanās ir ļoti nozīmīgs pierādījums, kad ir konstatēti citi netieši pierādījumi par dalības aizliegtajā vienošanās turpinātību, un ka citu aizliegtās vienošanās dalībnieku uztverei katrā ziņā ir būtiska nozīme. Tādējādi judikatūrā neesot noteikta pierādījumu veidu hierarhija un gan Komisija, gan Vispārējā tiesa neesot balstījušās tikai uz apelācijas sūdzības iesniedzējas nenorobežošanos.
35. Katrā ziņā Komisija uzskata, ka šim pamatam nav faktiska pamatojuma. Apstrīdētā lēmuma 602. apsvērumā Komisija, kas nebija balstījusies tikai uz apelācijas sūdzības iesniedzējas publisku nenorobežošanos, esot minējusi netiešus pierādījumus apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības aizliegtajā vienošanās turpinātībai, kas būtu jāvērtē kopumā, kā arī citu dalībnieku uztveri par to. Vispārējā tiesa esot neatkarīgi izvērtējusi, kāda vērtība ir jāpiešķir šiem pierādījumiem.
36. Attiecībā uz pierādījumu sniegšanu Komisija norāda, ka tā ir balstījusies, pirmkārt, uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tika uzaicināta piedalīties trijās sanāksmēs, kuras notika pirms pārbaudes veikšanas, un, otrkārt, ka tā nav atzinusi, ka publiska norobežošanās varētu tikt īstenota tikai vienā 2004. gada 3. novembra elektroniskā pasta vēstulē. Tas, ka dalības aizliegtajā vienošanās turpinātība tiek uzskatīta par pierādītu, ja nav pierādījuma atspēkojuma, kas varētu būt patiesa publiska norobežošanās, atbilstot principiem, kas reglamentē pierādīšanas jautājumus. Turklāt uzņēmuma nepiedalīšanās sanāksmēs nenozīmējot, ka tas nepiedalās aizliegtajā vienošanās. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apsvērumiem, saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa neesot pietiekami konstatējusi laikā ļoti tuvus faktus, lai pierādītu pārkāpuma turpinātību, neesot nozīmes, jo šajā gadījumā runa neesot par īslaicīgu dalības pārkāpumā pārtraukšanu, bet par to, vai attiecīgais uzņēmums palika tā dalībnieks līdz beigām.
37. Attiecībā uz trešo pamatu lietas dalībnieki pauž šādus apgalvojumus.
38. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka no uzņēmuma, kas piedalījās aizliegtajā vienošanās, paziņojuma (paziņojums ir iekļauts lietas materiālos) skaidri izriet, ka tā pārstāvis pēkšņi un sašutis atstāja 2000. gada 25. un 26. maija sanāksmi un nākamajās sanāksmēs vairs nepiedalījās. Nebūtu apstrīdams, ka pēc šāda strīda apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija piedalījusies nevienā no trim sanāksmēm, līdz beidzot jauns pārstāvis piedalījās 2001. gada 26. un 27. jūnija sanāksmē. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka turpretī tā bija piedalījusies 18 no 21 sanāksmēm, kas tika organizētas piecu iepriekšējo gadu laikā, proti, aptuveni 4 sanāksmēs gadā.
39. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka ar Vispārējās tiesas secinājumu, ka tā nebija sniegusi pierādījumu par publisku norobežošanos no aizliegtās vienošanās, nepārbaudot, vai Komisija bija izpildījusi tās pienākumu sniegt pierādījumus, kas ļautu uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja visu laiku bija piedalījusies aizliegtajā vienošanās, esot pārkāpts nevainīguma prezumpcijas princips. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz spriedumu Gosselin Group /Komisija (8), saskaņā ar kuru dalības aizliegtajā vienošanās atsākšanai ir raksturīga pārtraukuma esamība un tikai tam, ka attiecīgais uzņēmums bija piedalījies aizliegtajā vienošanās pirms un pēc attiecīgā laikposma, nav nozīmes.
40. Attiecībā uz kritēriju par aizliegtās vienošanās dalībnieku uztveri apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tai vispār netika pārmests, nedz arī tika pierādīts, ka tā tikusi uztverta kā aizliegtās vienošanās dalībniece laikposmā no 2000. gada maija līdz 2001. gada jūnijam, un ka, gluži pretēji, ņemot vērā iepriekš minēto paziņojumu, kuru sniedzis uzņēmums, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieks, tam nebija ne mazāko šaubu par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības pārtraukšanu minētajā trīspadsmit mēnešu laikposmā. Katrā ziņā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, izslēdzot apelācijas sūdzības iesniedzējas jebkādu publisku norobežošanos 2000. gada 25. un 26. maija sanāksmē, atšķirībā no tās nostājas attiecībā uz Repsol
situāciju (skat. otro pamatu), saskaņā ar kuru publiskās norobežošanās kritērijs var tikt izpildīts, ja tiek pierādīts, ka citi sanāksmes dalībnieki šaubās par attiecīgā uzņēmuma dalību. Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi Repsol
norobežošanos, tikai pamatojoties uz konstatējumu, ka uzņēmums, kas organizēja sanāksmes, pārtrauca sūtīt tam oficiālus ielūgumus.
41. Komisija galvenokārt apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams. Pakārtoti Komisija apgalvo, ka šis pamats ir nepamatots, jo savu vērtējumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības aizliegtajā vienošanās turpinātību šajā laikposmā tā neesot balstījusi tikai uz nenorobežošanos. Tādējādi no apstrīdētā lēmuma 603. apsvēruma izrietot, ka, ņemot vērā vispārējo kontekstu, apelācijas sūdzības iesniedzējas nepiedalīšanās trijās secīgajās sanāksmēs, pēc kurām no 2001. gada jūnija tā atsāka regulāri tajās piedalīties, kad apelācijas sūdzības iesniedzējas pārstāvis tika nomainīts, nevarēja būt dalības pašas par sevi aizliegtajā vienošanās pārtraukšana. Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi šo analīzi, balstoties nevis uz nenorobežošanos, bet uz to apstākļu pārbaudi, kādos apelācijas sūdzības iesniedzējas pārstāvis bija atstājis 2000. gada 26. maija sanāksmi. Pamatojoties uz šo analīzi, Vispārējā tiesa esot secinājusi, ka tā nebija publiska norobežošanās. Komisija piebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pārstāvja aiziešana no šīs sanāksmes nenozīmējot, ka tā būtu atsaukusi tās dalību aizliegtajā vienošanās, bet drīzāk norādot uz nesaskaņām par aizliegtās vienošanās īstenošanas nosacījumiem. Turklāt 2000. gada 26. maija sanāksmes laikā notikušais starpgadījums Sasol
paziņojumos neesot aprakstīts kā apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības aizliegtajā vienošanās atsaukšana.
42. Komisija arī apgalvo, ka katrā ziņā tā ir sniegusi pierādījumus par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību aizliegtajā vienošanās visā strīdīgajā laikposmā, piemērojot Tiesas judikatūrā izstrādātos principus (9) . Turklāt pierādījums par uzņēmuma dalības aizliegtajā vienošanās ilgumu esot faktu jautājums. Šajā gadījumā ar pierādījumu par kontaktiem, kas vērsti pret konkurenci, vai par šādu kontaktu neuzturēšanu viena gada laikposmā pašu par sevi neesot pietiekami, lai pierādītu dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu (10) . Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, saskaņā ar kuru šī nepiedalīšanās, ņemot vērā tās ilgumu un turpinātību, esot izņēmuma rakstura, neatspēkotu tās dalību, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja arī agrāk dažas reizes nebija piedalījusies koluzīvajās sanāksmēs. Turpretī Vispārējā tiesa esot uzsvērusi, ka strīdīgajā laikposmā apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja izmantot iepriekšējo sanāksmju laikā iegūto informāciju un noslēgtos nolīgumus. Tādējādi saskaņā ar Komisijas viedokli Vispārējā tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka tās nepiedalīšanās dažās sanāksmēs bija tikai atsevišķs notikums, kas bija saistīts ar konkrētu personu, un tas neattiecās uz apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu.
2) Vērtējums
43. Pirms tiks veikta pārbaude par to, vai Komisijas izmantotie un Vispārējās tiesas apstiprinātie kritēriji, lai pierādītu apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību [aizliegtajā vienošanās] divos strīdīgajos laikposmos, proti, attiecīgi laikposmā no 2004. gada 12. maija līdz 2005. gada 28. aprīlim (dalības izbeigšanas laikposms) un laikposmā no 2000. gada 26. maija līdz 2001. gada 26. jūnijam (laikposms, kurā dalība tika apturēta/pārtraukta), manuprāt, ir jāatgādina pierādījumu sniegšanas principi, nosakot uzņēmuma dalības aizliegtajā vienošanās ilgumu, un šajā kontekstā ir jāpaskaidro, kā ir jāsaprot Tiesas judikatūrā minētā atsauce uz attiecīgā uzņēmuma publisku norobežošanos (11) .
a) Judikatūrā noteiktie principi attiecībā uz pienākumu sniegt pierādījumus par uzņēmuma dalību aizliegtajā vienošanās un publiskas norobežošanās prasību
44. Lai pārbaudītu šajā apelācijas tiesvedībā izvirzītos iebildumus, ir jāatceras daži pamatprincipi attiecībā uz pierādījumu sniegšanu un pret konkurenci vērstas rīcības pierādīšanas pienākumu.
45. Vispirms ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāpierāda ne tikai dalība aizliegtajā vienošanās, bet arī tās ilgums. Saskaņā ar nevainīguma prezumpciju jebkādas šaubas par uzņēmuma dalības aizliegtajā vienošanās turpinātību un ilgumu ir jātulko par labu šim uzņēmumam (12) .
46. Vēl, precīzāk, attiecībā uz uzņēmuma dalības attiecīgajā pārkāpumā ilguma noteikšanu, manuprāt, ir skaidrs, ka, ja nav pierādījumu, ar kuriem varētu tieši pierādīt pārkāpuma ilgumu, Komisija min vismaz tādus pierādījumus, kas attiecas uz faktiem, kuri ir pietiekami tuvi laika ziņā, tā, lai saprātīgi varētu atzīt, ka šis pārkāpums ir turpinājies nepārtraukti laika posmā no viena līdz otram minētajam datumam. Tādējādi tiesa ir pieļāvusi, ka pārkāpjošas rīcības esamība var tikt izsecināta no virknes sakritību un netiešu pierādījumu, kas, kopā ņemti un, nepastāvot citam atbilstošam izskaidrojumam, var pierādīt konkurences noteikumu pārkāpumu (13) .
47. Visbeidzot, nošķiršana, šķiet, ir veikta tādējādi, ka ir jānosaka dalības aizliegtajā vienošanās iz beigšanas diena un iespējamie laikposmi, kuros minētā dalība tika apturēta. Tas, manuprāt, it īpaši izriet no sprieduma, kas tika pasludināts lietā Komisija/ Verhuizingen Coppens (14), kurā Tiesa ir atzinusi, ka Komisija pamatoti bija uzskatījusi, ka attiecīgo sabiedrību varēja uzskatīt par atbildīgu nepārtrauktā dalībā minētajā vienošanās visā laikposmā no 1992. gada 13. oktobra līdz 2003. gada 29. jūlijam, lai arī nebija pierādījuma tās aktīvai dalībai nolīgumā par izpatikšanas tāmēm 1994. un 1995. gadā.
48. Tiesa arī ir precizējusi, ka tas, ka nav sniegts konkrēts pierādījums tam, ka uzņēmums bija īstenojis pret konkurenci vērstu nolīgumu konkrētos laikposmos, nav šķērslis tam, lai uzskatītu, ka pārkāpums tika turpināts kopējā laikposmā, kas aptver ne tikai šos laikposmus, ciktāl šāds konstatējums balstās uz objektīviem un saskaņotiem netiešiem pierādījumiem. Šādā pārkāpumā vairāku gadu garumā tas, ka aizliegtā vienošanās izpaužas dažādos laika posmos, kurus var nodalīt ar lielākiem vai mazākiem pārtraukumiem laikā, neietekmē šīs aizliegtās vienošanās esamību, ja vien šo pārkāpumu veidojošām dažādām darbībām ir viens mērķis un tās veido vienotu un turpinātu pārkāpumu (15) .
49. Ņemot vērā pamatnoteikumus, kas reglamentē pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu attiecīgajā jomā, šī judikatūra, manuprāt, nevarētu izslēgt jebkādu iespēju uzņēmumam sniegt pierādījumus, ka konkrētā laikposmā tas faktiski bija pārtraucis dalību aizliegtajā vienošanās. Ņemot vērā strīdīgo kontaktu periodiskumu un apgalvotā pārtraukuma laikposma nozīmību attiecībā pret aizliegtās vienošanās vispārējo ilgumu, kas ir jāpārbauda tikai tiesai, kura izskata lietu pēc būtības, tikpat labi var tikt secināts, ka minētais uzņēmums nebija piedalījies aizliegtajā vienošanās vienā vai vairākos konkrētos laikposmos.
50. Citiem vārdiem sakot, atbilde uz jautājumu, vai tam, ka nav lietiska pierādījuma uzņēmuma dalībai konkrētajā laikposmā, ir nozīme, ir atkarīga no katra konkrētā gadījuma īpašajiem apstākļiem. Minot piemēru manam priekšlikumam, es atsaucos uz aizliegto vienošanos, kura ilga aptuveni desmit gadus un kura izpaudās kā vairākas pret konkurenci vērstas sanāksmes gadā, kurās piedalījās konkurenti. Viena uzņēmuma pārstāvja iespējamā nepiedalīšanās divās sanāksmēs, šķiet, ir maznozīmīga, ja ir citi objektīvi un saskaņoti netieši pierādījumi par minētā uzņēmuma dalību attiecīgajā laikposmā.
51. Kā šajā kontekstā ir jāsaprot prasība par uzņēmuma publisku norobežošanos?
52. Lai atbildētu uz šo jautājumu, atkal ir jāaplūko šīs prasības rašanās apstākļi, it īpaši tie, saistībā ar kuriem tika pasludināts spriedums Aalborg Portland  u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6)
53. Atgādināšu, ka šajā lietā attiecīgā sabiedrība apstrīdēja, ka Komisija, kuras nostāju bija apstiprinājusi Vispārējā tiesa, bija atsaukusies uz tās publisku nenorobežošanos no nolīguma.
54. Tiesa, kurā tika celta prasība par šo jautājumu, atzina Komisijas ierosināto un Vispārējās tiesas apstiprināto nostāju. Šajā gadījumā tā nosprieda, ka, lai pietiekami pierādītu kāda uzņēmuma dalību aizliegtajā vienošanās, pietiek ar to, ka Komisija pierāda uzņēmuma piedalīšanos sanāksmēs, kurās tika noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi, no kuriem tas acīmredzami nebija norobežojies. Tādējādi Tiesa norādīja, ka, ja dalība šādās sanāksmēs ir pierādīta (16), attiecīgajam uzņēmumam ir pienākums sniegt netiešus pierādījumus, ka, piedaloties minētajās sanāksmēs, tam nav bijis nodoma vērsties pret konkurenci, pierādot, ka tas ir vērsis konkurējošo uzņēmumu uzmanību uz to, ka tas sanāksmē piedalās ar atšķirīgu redzējumu (skat. sprieduma 81. punktu).
55. Šādi ir jāsaprot publiskas norobežošanās prasība, kas ir balstīta uz būtisku pieņēmumu, ka uzņēmums ir piedalījies sanāksmē vai ka tas ir uzturējis pret konkurenci vērstus kontaktus. Tādējādi Tiesa ir precizējusi, ka “apsvērumi, kas ir pamatā šim principam, ir tādi, ka, piedaloties minētajā sanāksmē un publiski nenorobežojoties no tās satura, uzņēmums ir ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar to” (skat. sprieduma 82. punktu).
56. Citiem vārdiem sakot, saskaņā ar publiskas nenorobežošanās principu ir iespējams saglabāt prezumpciju, kas balstīta uz konkrētiem netiešiem pierādījumiem, prezumējot, ka uzņēmums, kas ir piedalījies sanāksmēs ar pret konkurenci vērstu mērķi, ir piedalījies aizliegtajā vienošanās, pārkāpjot LESD 101. panta 1. punktā noteikto aizliegumu. Atsauce uz publisku nenorobežošanos, manuprāt, nevar labot pierādījuma par dalību, lai arī tā būtu pasīva, sanāksmē, kurai ir pret konkurenci vērsts mērķis, neesamību. Tādējādi ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [ Ruiz-Jarabo Colomer ] šajā lietā (17) norādīja, ka, ja sabiedrība kopā ar saviem tirgus konkurentiem piedalās vienā vai vairākās sanāksmēs, kurās tiek noslēgts pret konkurenci vērsts nolīgums, prezumpciju metode ļauj secināt, ka tā ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās, ja vien tā nav acīmredzami apliecinājusi pretēju redzējumu, un it īpaši, ja tā vēlāk sadarbojas pret konkurenci vērsta nolīguma īstenošanā. Viņš precizē, ka, lai pierādītu šādas prezumpcijas pamatotību, “jāpamatojas uz pierādītiem notikumiem (18), kas ļauj [..] uzskatīt konkrētus faktus par pierādītiem” (19) .
57. Šis risinājums, kas loģiski atbilst vairākās lietās attiecībā uz noteiktu prezumpciju pārsūdzību rastajiem risinājumiem (20), nozīmē, ka, ja nav neviena pierādījuma par kontaktiem vai koluzīvām sarunām starp uzņēmumu un citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, Komisija nevar secināt uzņēmuma dalības turpinātību, tikai pamatojoties uz parastu konstatējumu, ka tam bija pienākums norobežoties no aizliegtās vienošanās.
58. Tādējādi publiskas norobežošanās prasībai nozīme ir tikai tad, ja uzņēmums faktiski ir piedalījies koluzīvajās sanāksmēs vai ja ir vismaz netieši pierādījumi par konkrētajā laikposmā notikušajām apspriedēm. Tādējādi to var piemērot tikai tādā situācijā, kad, pamatojoties uz izmeklēšanas laikā iegūtajiem konkrētajiem pierādījumiem, var prezumēt, ka attiecīgais uzņēmums ir turpinājis piedalīties aizliegtajā vienošanās. Tas, ka uzņēmums nav publiski norobežojies no aizliegtās vienošanās, nevarētu būt vienīgais šādas dalības pierādījums.
59. Tiesai vairākkārt ir bijusi iespēja atgādināt šos principus (21) .
60. No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka publiskas norobežošanās prasība ir jāuztver kā attiecīgajam uzņēmumam uzlikts pienākums, lai tas varētu pierādīt, ka konkrētā laikposmā tas vairs nebija piedalījies aizliegtajā vienošanās, neraugoties uz tā šķietamo dalību tajā. Atgādināšu, ka tādējādi publiskas norobežošanās prasībai ir nozīme tikai tad, ja uzņēmums faktiski ir piedalījies koluzīvajās sanāksmēs vai ja ir vismaz netieši pierādījumi par tā piedalīšanos apspriedēs konkrētajā laikposmā.
61. Šis princips ir stingri jāatgādina, citādi pastāv iespēja veikt bīstamu pārbīdi, interpretējot principus, kas reglamentē pierādīšanas pienākumu, un pierādījumu sniegšanu par rīcību, kas ir vērsta pret konkurenci.
b) Piemērošana izskatāmajā lietā – nepieciešamā nošķiršana starp pierādījumu par dalības aizliegtajā vienošanās galīgu izbeigšanu un pierādījumu par dalības pārtraukšanu vai apturēšanu
i) Pierādījums apelācijas sūdzības iesniedzējas dalībai izbeigšanas laikposmā (pirmais pamats)
62. Kā savos procesuālajos rakstos ir uzsvērusi Komisija, apstrīdētajā lēmumā tā bija secinājusi apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību pārkāpumā līdz 2005. gada 28. aprīlim, kad tika veikta Komisijas pārbaude, jo, lai arī tās piedalīšanās sanāksmēs pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes netika pierādīta, tā nebija sniegusi pierādījumus, ka šajā dienā tā bija oficiāli norobežojusies no aizliegtās vienošanās. Vispārējā tiesa, pamatojoties uz apstrīdētā lēmuma 602. apsvērumā minēto faktu izvērtējumu, secināja, ka saskaņā ar citu dalībnieku uztveri apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija norobežojusies no aizliegtās vienošanās.
63. Jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 602. apsvērumā Komisija norādīja:
“[Apelācijas sūdzības iesniedzēja] apgalvo, ka nav piedalījusies nevienā tehniskajā sanāksmē pēc 2004. gada 11. un 12. maija tehniskās sanāksmes, un piebilst, ka tās pārstāvis ir atcēlis savu ceļojumu saistībā ar 2004. gada 3. un 4. novembra sanāksmi saskaņā ar iekšējo paziņojumu un saskaņā ar sava priekšnieka norādījumiem. Komisija norāda, ka nav nekādu pierādījumu par tās dalības aizliegtajā vienošanās atsaukšanu. Kompleksu pārkāpumu gadījumā tas, ka uzņēmums nepiedalās sanāksmē vai nepiekrīt sanāksmē apspriestajam, vēl nenozīmē, ka šis uzņēmums ir beidzis piedalīties turpinātā pārkāpumā. Lai izbeigtu pārkāpumu, uzņēmumam ir skaidri jādistancējas no aizliegtās vienošanās. [..] [Apelācijas sūdzības iesniedzēja] nav sniegusi pierādījumus, saskaņā ar kuriem tā pilnīgi autonomi esot īstenojusi vienpusēju stratēģiju tirgū un esot skaidri un atklāti distancējusies no aizliegtās vienošanās darbībām. Tieši pretēji, Komisijas rīcībā esošie pierādījumi liecina, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] saņēma oficiālus ielūgumus uz trīs nākamajām tehniskajām sanāksmēm (t.i., uz trim pēdējām tehniskajām sanāksmēm, kas tika organizētas pirms pārbaužu veikšanas). Komisija norāda, ka [apelācijas sūdzības iesniedzējas] pārstāvis apstiprināja, ka viņš piedalīšoties 2004. gada 3. un 4. novembra sanāksmē, lai gan, kā redzams, vēlāk viņš atcēla savu braucienu. Tāpat saistībā ar 2005. gada 23. un 24. februāra sanāksmi [ Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH
un Sasol Limited, šīs sanāksmes organizētāja; turpmāk tekstā – “ Sasol ”] jau bija rezervējusi [apelācijas sūdzības iesniedzējas] pārstāvim istabu viesnīcā, kurā notika sanāksme, šo rezervāciju pēc tam atceļot. Tādēļ Komisija no tā secina, ka Sasol
un citiem dalībniekiem bija skaidrs, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās līdz beigām. Komisija arī norāda, ka sanāksmēs notikušās diskusijas būtiski neatšķīrās no tām, kas bija notikušas iepriekšējās sanāksmēs, bet ka dalībnieki turpināja apspriest cenu paaugstināšanu, neminot nekādu [apelācijas sūdzības iesniedzējas] mēģinājumu izstāties no aizliegtās vienošanās (skat. 175., 176. un 177. apsvērumu), un ka nav neparasti, ka uzņēmumi nepiedalās noteiktās sanāksmēs aizliegtās vienošanās laikā. Šie abi apstākļi pierāda, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] netika uztverta kā tāda, kas pametusi aizliegto vienošanos pēc 2004. gada maija sanāksmes. [Apelācijas sūdzības iesniedzējas] pārstāvja iekšējais paziņojums saistībā ar tās iemesliem nepiedalīties sanāksmē katrā ziņā nevar tikt uzskatīts par publisku distancēšanos. Tā kā neviena cita informācija neliecina, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] būtu publiski distancējusies no aizliegtās vienošanās, Komisija uzskata, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] nebija beigusi piedalīties aizliegtajā vienošanās pirms pārbaudēm.”
64. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa apstiprināja Komisijas nostāju attiecībā uz publiskas norobežošanās kritēriju, kā arī to, kā citi aizliegtās vienošanās dalībnieki to uztvēra, un konstatēja, ka saskaņā ar citu [aizliegtās vienošanās] dalībnieku uztveri apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija publiski norobežojusies no aizliegtās vienošanās (22) .
65. Turklāt Vispārējā tiesa atsaucās uz iekšēju apelācijas sūdzības iesniedzējas darbinieka 2004. gada 3. novembra elektroniskā pasta vēstuli, kurā ir rakstīts: “Ņemot vērā sanāksmes mērķi Austrijā, pievienojos Thibault ieteikumam. Atceļu savu braucienu uz Vīni (sākotnēji bija paredzēts doties ceļā šo pēcpusdien)”, un secināja, ka šādu iekšēju elektroniskā pasta vēstuli, par kuru netika paziņots citiem dalībniekiem, nevarēja uzskatīt par publisku norobežošanos (23) .
66. Turklāt Vispārējā tiesa pakārtoti norādīja, ka tikai ar to vien, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija piedalījusies pēdējās tehniskajās sanāksmēs, pilnīgi netika pierādīts, ka tā nav izmantojusi informāciju par tās konkurentu piemērotajām cenām, kuru tā bija saņēmusi vairākos desmitos iepriekšējo tehnisko sanāksmju, kurās tā piedalījusies, un ka tā nav guvusi labumu no tiem nolīgumiem par tirgu un klientu sadalīšanu, kuri tika noslēgti minētajās sanāksmēs. Tāpēc Vispārējā tiesa secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija iesniegusi nevienu pierādījumu, ka tā bija izbeigusi īstenot aizliegto vienošanos 2004. gada 12. maijā (24) .
67. Tātad rodas jautājums, vai Komisija, veikusi šos konstatējumus, tomēr varēja izdarīt secinājumu, kuru pārsūdzētajā spriedumā apstiprināja Vispārējā tiesa, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija piedalījusies aizliegtajā vienošanās arī pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes. It īpaši ir jālemj par to, vai, lai to secinātu, varēja ņemt vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas oficiālu nenorobežošanos no aizliegtās vienošanās un tādējādi uzskatīt, ka tā nebija sniegusi pierādījumu par savu publisku norobežošanos no aizliegtās vienošanās.
68. Lai netiktu pārkāpti iepriekš atgādinātie principi, kuriem ir jāreglamentē pierādīšanas pienākums un pierādījumu sniegšana attiecībā uz rīcību, kas vērsta pret konkurenci, manuprāt, ir jāsniedz noliedzoša atbilde.
69. Šajā gadījumā nav apstrīdams, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav piedalījusies pēdējās aizliegtās vienošanās tehniskajās sanāksmēs, kas notika laikposmā no 2004. gada 12. maija (diena, kad tā pēdējo reizi piedalījās minētajās sanāksmēs) līdz 2005. gada 29. aprīlim (diena, kad Komisija veica pārbaudes). Tāpat ir acīmredzami, ka nav neviena netieša pierādījuma, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā laikposmā būtu uzturējusi jebkādus kontaktus ar strīdīgās aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
70. Šādos apstākļos nebija neviena pierādījuma, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja turpināja savu dalību strīdīgajā aizliegtajā vienošanās pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmēm, vai nu piedaloties minētajās sanāksmēs, vai arī veicot citas koluzīvas darbības.
71. Iespējamā uztvere, kāda citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem varētu būt par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības aizliegtajā vienošanās turpināšanu ārpus šiem laikposmiem, manuprāt, nav noteicošs kritērijs. Neskarot šādu uztveri, kas ir izpaudusies kā ielūgumu nosūtīšana un viesnīcas rezervācijas, manuprāt, tā skaidri netika pierādīta un nekādā gadījumā tā nav netiešs pierādījums aktīvai vai klusējot pieņemtai dalībai aizliegtajā vienošanās.
72. It īpaši tiesas sēdē minētais apstāklis, ka Komisijai būtu varējusi rasties stingra pārliecība, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, atšķirībā no citiem uzņēmumiem (25), turpināja piedalīties aizliegtajā vienošanās, ir jāpamato ar konkrētiem netiešiem pierādījumiem, nevis ar subjektīviem iespaidiem vai sajūtām, ko attiecīgā gadījumā pamato iespējamā citu aizliegtās vienošanās dalībnieku izpratne.
73. No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka pārsūdzētais spriedums šajā jautājumā ir kritizējams. Manuprāt, Vispārējā tiesa nepamatoti ir apstiprinājusi secinājumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes līdz 2005. gada aprīļa pārbaudēm.
74. Tātad tiktāl pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ. Turpinājumā tiks izskatīta šādas atcelšanas konkrētā ietekme uz apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu.
ii) Pierādījums par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību aizliegtajā vienošanās laikposmā no 2000. gada 26. maija līdz 2001. gada 26. jūnijam (trešais pamats)
75. Lai arī iepriekš minētie apsvērumi mutatis mutandis
ir spēkā attiecībā uz pierādījumiem par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību laikposmā no 2000. gada 26. maija līdz 2001. gada 26. jūnijam, būtiska atšķirība ir tā, ka šajā gadījumā ir jānoskaidro nevis tas, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja pilnīgi izbeidza savu dalību, bet gan tas, vai attiecīgā gadījumā tā pārtrauca savu dalību konkrētajā laikposmā.
76. Citiem vārdiem sakot, principi, kas reglamentē pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu attiecībā uz rīcību, kas vērsta pret konkurenci, ir tādi paši. Atšķiras to piemērošana pierādāmajiem faktiem, proti, attiecīgi dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanai uz laiku vai galīgai tās izbeigšanai.
77. Kā esmu minējis iepriekš, faktiski ir jāpieņem, ka pierādījumi, kas Komisijai liek secināt, ka uzņēmums ir pārtraucis dalību aizliegtajā vienošanās, ir jāaplūko atšķirīgi, jo tos ietekmē tādu apstākļu kopums, kuri bija saistīti ar apgalvoto [dalības] pārtraukšanu un pārmesto koluzīvo darbību īpašajām iezīmēm, piemēram, to biežumu un sarežģītību.
78. Izskatāmajā lietā gan Komisija (skat. apstrīdētā lēmuma 603. apsvērumu), gan Vispārējā tiesa (pārsūdzētā sprieduma 394.–403. punkts), manuprāt, detalizēti ir pārbaudījušas apstākļus, kādos apelācijas sūdzības iesniedzējas pārstāvis atstāja 2000. gada 25. un 26. maija sanāksmi, un pret konkurenci vērstos kontaktus.
79. Papildus tam, ka šajā apelācijas tiesvedībā šī pārbaude nevar tikt apstrīdēta, ja nav pierādīta faktu sagrozīšana, pieņemtā nostāja, manuprāt, lielākajā daļā atbilst judikatūrai, saskaņā ar kuru tas, ka šāds pierādījums netika sniegts par noteiktiem konkrētiem laikposmiem, nav šķērslis tam, lai uzskatītu par pierādītu, ka pārkāpums ir pastāvējis plašākā laikposmā nekā šie laikposmi, ciktāl šāds konstatējums ir pamatots ar objektīviem un saskaņotiem netiešiem pierādījumiem. Šādā pārkāpumā vairāku gadu garumā tas, ka aizliegtā vienošanās izpaužas dažādos laikposmos, kurus var nodalīt ar lielākiem vai mazākiem pārtraukumiem laikā, neietekmē šīs aizliegtās vienošanās esamību, ja vien šo pārkāpumu veidojošām dažādām darbībām ir viens mērķis un tās veido vienotu un turpinātu pārkāpumu (26) .
80. Vērtējums par to, vai dažādajām darbībām, kas veido attiecīgo aizliegto vienošanos izskatāmajā lietā, ir viens mērķis un tās attiecas uz vienotu un turpinātu pārkāpumu, šajā gadījumā tomēr nav apstrīdēts, un attiecībā uz to katrā ziņā ir jāveic pārbaude, kas vairs nav Tiesas kompetencē šajā apelācijas tiesvedībā.
81. Tādējādi var noteikt analoģiju starp šajā lietā uzdoto jautājumu un jautājumu, kuru Tiesa izskatīja spriedumā Komisija/ Verhuizingen Coppens, kurā tika nospriests, ka pierādījumu pret konkurenci vērstiem kontaktiem vai šādu kontaktu uzturēšanai viena gada garumā neesamība pati par sevi nebūtu pietiekama, lai pierādītu dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu (27) .
82. Tādējādi es uzskatu, ka trešais pamats ir jānoraida.
B – Par otro pamatu, kas ir balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, pierādījumu sagrozīšanu un pamatojuma nesniegšanu, jo Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas nepiedalīšanos aizliegtajā vienošanās pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes, bet ir apstiprinājusi Repsol nepiedalīšanos pēc [2004. gada 3. un 4. augusta] sanāksmes
1) Lietas dalībnieku argumenti
83. Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajam otrajam pamatam ir divas daļas.
84. Pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka tā Vispārējās tiesas secinājuma pamatā, kas ir balstīts uz kļūdainu faktiska rakstura pieņēmumu, ka pēc 2004. gada 11. un 12. maija sanāksmes Repsol
neesot vairs saņēmusi “oficiālus” ielūgumus, ir pierādījumu sagrozīšana un vairākos aspektos nav sniegts pamatojums.
85. Otrajā daļā ir norādīts uz nediskriminācijas principa pārkāpumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa tās dalības aizliegtajā vienošanās ilgumu pārbaudīja, piemērojot citus, stingrākus kritērijus par tiem, kas tika piemēroti Repsol . Vispārējā tiesa esot izvirzījusi publiskas norobežošanās prasību apelācijas sūdzības iesniedzējai, bet ne Repsol, kuras dalības atsaukšana tika apstiprināta arī bez norobežošanās.
86. Komisija galvenokārt apgalvo, ka pamats ir neefektīvs, jo izvirzītie argumenti attiecoties nevis uz Total, bet gan uz Repsol
īpašo situāciju. Komisija apgalvo, ka šis pamats katrā ziņā ir nepamatots.
2) Vērtējums
87. Ja pirmais pamats būtu jānoraida, rodas jautājums, vai attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ir piemērota atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar Repsol .
88. Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 604. apsvērumu Komisija it īpaši uzskatīja, ka Repsol
gadījums atšķīrās no Total
gadījuma, jo viesnīcas numuru rezervācija divām sanāksmēm, kas notika 2004. gada 3. un 4. novembrī un 2005. gada 23. un 24. februārī, liecinot par Sasol
pārliecību, ka Total
piedalīsies sanāksmē, kamēr tai nebija tāda pati pārliecība attiecībā uz Repsol .
89. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 385.–389. punktā būtībā uzskatīja, ka šo abu uzņēmumu situācijas bija atšķirīgas, ņemot vērā uztveri, kāda citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem bija par to norobežošanos un kas esot īstenojusies kā oficiālu ielūgumu nosūtīšana un viesnīcas rezervācijas.
90. Es savukārt uzskatu, ka, ja pirmais pamats būtu jānoraida, šis pamats ir jāatzīst par neefektīvu.
91. Kā Komisija ļoti pamatoti ir atgādinājusi, apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija attiecas nevis uz tās īpašo situāciju, bet gan uz Repsol
situāciju. Pat ja tiktu pieņemts, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi kļūdu vērtējumā, apelācijas sūdzības iesniedzēja to nevarētu izmantot sev par labu, lai it īpaši tiktu samazināts tās dalības attiecīgajā aizliegtajā vienošanās ilgums.
92. Faktiski ir pierādīts, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir jāsaskaņo ar tiesiskuma ievērošanu. Neviens savā labā nevar atsaukties uz citas personas interesēs pieļautu prettiesiskumu (28) .
93. Tāpēc es uzskatu, ka, pat ja būtu jāatzīst, ka Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 385.–389. punktā izklāstītajā argumentācijā ir pieļauta kļūda, apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais otrais pamats būtu jānoraida.
C – Par ceturto pamatu, kas ir balstīts uz efektīvas tiesību aizsardzības tiesā, sodu un sankciju individualizācijas principu, kā arī prasības norādīt pamatojumu pārkāpumu, ciktāl Vispārējā tiesa bez pārbaudes ir noraidījusi pamatu, kas attiecās uz apelācijas sūdzības iesniedzējas ekonomisko pierādījumu par konkurējošo rīcību neņemšanu vērā
1) Lietas dalībnieku argumenti
94. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 (29) 31. pantu Vispārējai tiesai konkurences jautājumos ir neierobežota kompetence un ka, lai arī Komisijai ir rīcības brīvība jomās, kurās jāveic sarežģīti ekonomiski vērtējumi, Vispārējai tiesai tomēr nav jāatturas no Komisijas sniegtās ekonomikas datu interpretācijas (30) pārbaudes. Turklāt saskaņā ar sodu individualitātes principu nepiedalīšanās aizliegtajās vienošanās ir jāvērtē attiecībā uz katru konkrētu uzņēmumu, it īpaši aprēķinot tiem uzliekamo naudas sodu.
95. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav sniegusi atbildi uz tās pamatu, kas balstīts uz ekonomisku pierādījumu neņemšanu vērā, ka tā bija rīkojusies saskaņā ar konkurences tiesību normām, un nav pārbaudījusi šo pierādījumu saturu un atbilstību. Apelācijas sūdzības iesniedzēja esot iesniegusi Komisijai un vēlāk arī Vispārējai tiesai padziļinātu ekonomisku analīzi par visu pārkāpuma perioda laiku, kas pierādot, ka tā vispār nebija īstenojusi nolīgumus, kas esot tikuši noslēgti tehniskajās sanāksmēs. Šī analīze neesot tikusi izskatīta ne tikai apstrīdētajā lēmumā, bet arī pārsūdzētajā spriedumā, jo 406. un 407. punktā neesot tikusi sniegta atbilde uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem par to, ka tās veiktā ekonomiskā analīze netika pārbaudīta, lai veiktu tās konkurējošās rīcības individuālu novērtējumu, pārbaudot [tai uzlikto] sodu, un it īpaši atbildību mīkstinošus apstākļus. Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējās tiesas izklāsts, pārbaudot tās prasības pieteikuma otro pamatu, uz kuru ir atsauce pārsūdzētā sprieduma 407. punktā (skat. it īpaši 186. un 237. punktu), attiecas uz vispārēju aizliegtās vienošanās īstenošanu, nevis uz katra tajā iesaistītā uzņēmuma individuālu rīcību.
96. Komisija galvenokārt apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams un katrā ziņā nepamatots.
2) Vērtējums
97. Šis pamats, manuprāt, ir jānoraida.
98. Vispārējā tiesa ir sniegusi plašu argumentāciju, lai atbildētu uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem un dokumentiem, kas tika iesniegti, lai pierādītu, ka tā nebija īstenojusi aizliegto vienošanos.
99. Pārsūdzētā sprieduma 163.–190. punktā, kuros ir izskatīts otrais pamats, Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, saskaņā ar kuru tā neesot īstenojusi aizliegto vienošanos par cenām. It īpaši Vispārējā tiesa ir balstījusies uz tādiem pierādījumiem in tempore non suspecto
kā apelācijas sūdzības iesniedzējas vēstules, informējot klientus par cenu celšanu (skat. it īpaši sprieduma 189. punktu).
100. Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 243.–259. punktā, kas arī attiecas uz šī pirmajā instancē celtās prasības otrā pamata pārbaudi, precīzi minēja argumentāciju, kas tika ņemta vērā, lai pierādītu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija sniegusi pierādījumus par tās konkurējošām darbībām tirgū, atšķirībā no tā, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja Vispārējā tiesā iesniegtajā ekonomiskajā pētījumā.
101. Manuprāt, Vispārējā tiesa ir izpildījusi tās uzdevumu pārbaudīt Komisijas analīzi par apelācijas sūdzības iesniedzējas sniegtajiem pierādījumiem tās rīcībai tirgū.
102. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums, ka Vispārējā tiesa esot veikusi tikai “vispārēju” ekonomisko analīzi, neņemot vērā tās individuālo situāciju, manuprāt, ir nepamatots.
VI – Starpsecinājums
103. Kā esmu izklāstījis iepriekš, manuprāt, apelācijas tiesvedībā izvirzītais pirmais pamats ir pamatots, un tādējādi pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa kļūdaini ir izslēgusi apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības pārkāpumā izbeigšanu pēc 2004. gada 12. maija.
104. Manis ierosinātā pārsūdzētā sprieduma daļēja atcelšana noteikti ietver to, ka ir jāpārskata apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmērs, lai pareizi atspoguļotu tās dalības attiecīgajā pārkāpumā ilgumu. Manuprāt, tiesvedības stadija ļauj izlemt lietu Tiesas statūtu 61. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē.
105. Īstenojot savas pašizskatīšanas tiesības, Tiesai ir neierobežota kompetence, kas ir paredzēta LESD 261. pantā kopsakarā ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, tādējādi tā var brīvi noteikt jaunu naudas soda apmēru (31) .
106. Lai arī šī kompetence ļauj Savienības tiesai ne tikai pārbaudīt naudas soda tiesiskumu, bet arī aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu naudas soda atbilstības vērtējumu, ir arī jāuzsver, ka neierobežotas kompetences īstenošana nav pielīdzināma pārbaudei pēc savas ierosmes un ka tā notiek uz sacīkstes principu balstītā tiesvedībā (32) .
107. Tādējādi es ierosinu Tiesai samazināt naudas soda apmēru, lai izlabotu kļūdu tiesību piemērošanā, kas tika identificēta, veicot trešā pamata pārbaudi.
108. Lai patvaļīgi nenoteiktu summu un rūpēs par saskaņotību un paredzamību, es arī ierosinu izmantot 2006. gada pamatnostādnēs paredzēto metodoloģiju, kuru attiecībā uz piemērojamo reizināšanas koeficientu ir izstrādājusi un pielāgojusi Vispārējā tiesa (33), un tādējādi pārrēķināt naudas soda apmēru, ņemot vērā saīsināto pārkāpuma ilgumu.
109. Tādējādi, kā pārsūdzētā sprieduma 565. punktā atgādinājusi Vispārējā tiesa, lai aprēķinātu apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēru, Komisija saistībā ar pārkāpuma smagumu ir ņēmusi vērā 18 % no parafīna vaska pārdošanas vērtības gadā un 15 % no ogļu putekļu vaska pārdošanās vērtības gadā. Šādi aprēķinātās summas (34) pārkāpuma ilguma dēļ tika sareizinātas ar koeficientu 13 parafīna vaska gadījumā un koeficientu 7 ogļu putekļu vaska gadījumā. Kopumā, ieskaitot “ienākšanas maksājumu”, Komisija ir izmantojusi reizinātāju 14 parafīna vaska gadījumā un reizinātāju 7 ogļu putekļu vaska gadījumā.
110. Lai novērstu pārsūdzētā sprieduma 561. punktā konstatēto prettiesiskumu, pielāgojot apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēru, lai precīzi ņemtu vērā tās līdzdalības pārkāpumā ilgumu, tās dalībai pārkāpumā ir jānosaka reizinājuma koeficients 12,64 (kuram ir pieskaitīts viens punkts kā ienākšanas maksājums) attiecībā uz parafīna vasku (12 gadi, 7 mēneši un 28 dienas) (35) un 6,53 attiecībā uz ogļu putekļu vasku (6 gadi, 6 mēneši un 12 dienas) (36) . Pēc koeficienta 1,7 piemērošanas (37) preventīvos nolūkos naudas soda apmērs ir EUR 121 626 710 attiecībā uz parafīna vasku un EUR 3 833 132 attiecībā uz ogļu putekļu vasku, t.i., apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā kopējā naudas apmērs ir EUR 125 459 842.
111. Šajā gadījumā es ierosinu izmantot naudas soda aprēķina posmus, ņemot vērā prettiesiskumu, kas pieļauts, nosakot apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību aizliegtajā vienošanās parafīna vaska tirgū. Tā kā apel ācijas sūdzības iesniedzējas dalības ilgums ir jānosaka kā 11 gadi, 7 mēneši un 15 dienas, reizināšanas koeficients, kas piemērojams par pārkāpumu minētajā tirgū (proti, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu un ienākšanas maksājumu) noteiktajai summai, ir jāsamazina no 13,64 uz 12,62, kā rezultātā starpsumma ir aptuveni EUR 66 194 974. Piemērojot koeficientu 1,7 saskaņā ar preventīvo iedarbību, naudas soda apmērs pēc mana aprēķina ir jānosaka EUR 112 531 456 apmērā attiecībā uz parafīna vasku. Pieskaitot [naudas soda] galīgo summu par ogļu putekļu vasku, proti, EUR 3 833 132, kopējā apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas summa ir aptuveni EUR 116 364 588.
112. Tātad tiek ierosināts noteikt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda summu EUR 116 364 588 apmērā.
VII – Par tiesāšanās izdevumiem
113. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
114. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu kopsakarā ar 184. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Minētā reglamenta 138. panta 3. punktā ir precizēts, ka, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr saskaņā ar šo noteikumu Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
115. Šajā gadījumā, ņemot vērā lietas apstākļus, es uzskatu, ka attiecībā uz izdevumiem pirmajā instancē ir jānolemj, ka Total Raffinage Marketing sedz astoņas desmitdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un astoņas desmitdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Komisija sedz divas desmitdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina divas desmitdaļas no Total Raffinage Marketing
tiesāšanās izdevumiem.
116. Attiecībā uz šo tiesvedību ir ierosināts piespriest katrai no pusēm segt savus tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.
VIII – Secinājumi
117. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1) atcelt spriedumu Total Raffinage Marketing /Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423), jo Vispārējā tiesa ir nepamatoti izslēgusi apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības pārkāpumā izbeigšanu pēc 2004. gada 12. maija;
2) atcelt Komisijas 2008. gada 1. oktobra Lēmuma C(2008) 5476, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.181 – Sveču vasks) 1. pantu, ciktāl tajā ir konstatēta apelācijas sūdzības iesniedzējas turpināta dalība nolīgumā un/vai saskaņotās darbībās parafīna vaska nozarē kopējā tirgū laikposmā no 2004. gada 12. maija līdz 2005. gada 28. aprīlim;
3) noteikt Lēmuma C(2008) 5476, galīgā redakcija, 2. pantā Total Raffinage Marketing
uzliktā naudas soda summu EUR 116 364 588 apmērā;
4) attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē Total Raffinage Marketing
sedz astoņas desmitdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina astoņas desmitdaļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Komisija sedz divas desmitdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina divas desmitdaļas no Total Raffinage Marketing
tiesāšanās izdevumiem;
5) katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus šajā apelācijas tiesvedībā pats.
(1) .
(2)  – T‑566/08, EU:T:2013:423; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”.
(3)  – OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”.
(4)  – Skat. it īpaši spriedumus Aalborg Portland  u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 51. punkts) un Quinn Barlo  u.c./Komisija (C‑70/12 P, EU:C:2013:351, 26. punkts).
(5)  – Spriedums Comap /Komisija (C‑290/11 P, EU:C:2012:271, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
(6)  – Skat. spriedumu Comap/ Komisija (C‑290/11 P, EU:C:2012:271, 71. un 86. punkts un tajos minētā judikatūra).
(7)  – Šajā ziņā skat. spriedumu Siemens u.c./Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, EU:C:2013:866, 128.–130. punkts un tajos minētā judikatūra).
(8)  – T‑208/08 un T‑209/08, EU:T:2011:287, 161. punkts.
(9)  – Spriedumi Technische Unie /Komisija (C‑113/04 P, EU:C:2006:593, 169. punkts) un Aalborg Portland  u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 260. punkts).
(10)  – Spriedums Komisija/ Verhuizingen Coppens
(C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 75. punkts).
(11)  – Skat. it īpaši spriedumu Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 81. un 82. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(12)  – Šajā ziņā skat. spriedumu Sumitomo Metal Industries
un Nippon Steel /Komisija (C‑403/04 P un C‑405/04 P, EU:C:2007:52, 52. punkts).
(13)  – Spriedumi Aalborg Portland  u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 57. punkts), kā arī Sumitomo Metal Industries
un Nippon Steel /Komisija (C‑403/04 P un C‑405/04 P, EU:C:2007:52, 51. punkts).
(14)  – C‑441/11 P, EU:C:2012:778.
(15)  – Šajā ziņā skat. spriedumus Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 260. punkts) un Technische Unie /Komisija (C‑113/04 P, EU:C:2006:593, 169. punkts).
(16)  – Mans izcēlums.
(17)  – Ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera [ D. Ruiz-Jarabo Colomer ] secinājumi lietā Aalborg Portland  u.c./Komisija (C‑204/00 P, EU:C:2003:85, 127.–131. punkts).
(18)  – Mans izcēlums.
(19)  – Ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera secinājumi lietā Aalborg Portland  u.c./Komisija (C‑204/00 P, EU:C:2003:85, 128. punkts).
(20)  – Šajā ziņā skat. spriedumus Hüls /Komisija (C‑199/92 P, EU:C:1999:358, 155. punkts) un Montecatini /Komisija (C‑235/92 P, EU:C:1999:362, 181. punkts).
(21)  – Skat. it īpaši spriedumu Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 142.–145. punkts), rīkojumu Adriatica di Navigazione /Komisija (C‑111/04 P, EU:C:2006:105, 48.–54. punkts) un spriedumu Comap /Komisija (C‑290/11 P, EU:C:2012:271, 73.–76. punkts) attiecībā uz uzņēmumiem, kuru piedalīšanās pret konkurenci vērstās sanāksmēs tika pierādīta.
(22)  – Skat. pārsūdzētā sprieduma 372.–375. punktu.
(23)  – Skat. pārsūdzētā sprieduma 378. un 379. punktu.
(24)  – Skat. pārsūdzētā sprieduma 380. punktu.
(25)  – It īpaši runa ir par Repsol
īpašo situāciju un tā situācijas salīdzināmību ar apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju. Vispārējā tiesa tādējādi norādīja, ka, atšķirībā no Repsol, pēc 2004. gada 4. augusta netika konstatēts, ka oficiāli ielūgumi piedalīties tehniskajās sanāksmēs apelācijas sūdzības iesniedzējai vairs netika sūtīti un ka pat viesnīcas numuri tās pārstāvim būtu tikuši rezervēti (skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 385.–388. punktu).
(26)  – Spriedums Komisija/ Verhuizingen Coppens
(C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 72. punkts).
(27)  – Spriedums Komisija/ Verhuizingen Coppens
(C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 75. punkts).
(28)  – Skat. spriedumu The Rank Group
(C‑259/10 un C‑260/10, EU:C:2011:719, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
(29)  – Padomes 2002. gada 16. decembra Regula par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(30)  – Spriedums Kone u.c./Komisija (C‑510/11 P, EU:C:2013:696, 28. punkts).
(31)  – Spriedums Komisija/ Verhuizingen Coppens
(C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).
(32)  – Skat. it īpaši spriedumu Komisija/ Parker Hannifin Manufacturing
un Parker-Hannifin
(C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 74. un 76. punkts un tajos minētā judikatūra).
(33)  – Skat. pārsūdzētā sprieduma 561., 566. un 567. punktu.
(34)  – Ņemot vērā pārdošanas apjoma vērtību gadā attiecīgajos tirgos, kas bija EUR 31 133 865 (tostarp EUR 1 993 620 ogļu putekļu vaska gadījumā), (skat. 640. apsvērumu un pārsūdzētā sprieduma 13. punktu), šīs summas attiecīgi ir EUR 5 245 244 (parafīna vaska tirgū) un EUR 299 043 (ogļu putekļu vaska tirgū).
(35)  – Jeb aptuveni EUR 71 545 123.
(36)  – Jeb aptuveni EUR 1 952 750,79.
(37)  – Piemērojot šo koeficientu, [naudas soda] apmērs ir aptuveni EUR 121 626 717,87 un EUR 3 319 676,34. Tomēr šīs summas ir noteiktas EUR 121 626 710 un EUR 3 833 132 apmērā.