Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA
[ATHANASIOS RANTOS] SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 5. jūnijā (1)
Lieta C‑743/23
A
pret
GKV‑Spitzenverband,
piedaloties
Moguntia Food Group AG
(Landessozialgericht für das Saarland (Zāras Federālās zemes Sociālo lietu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Migrējoši darba ņēmēji – Sociālais nodrošinājums – Piemērojamie tiesību akti – Regula (EK) Nr. 883/2004 – 13. panta 1. punkta a) apakšpunkts un b) apakšpunkta i) punkts – Regula (EK) Nr. 987/2009 – 14. panta 8. punkts – Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos – II pielikums – 1. panta 2. punkts – Persona, kas parasti un vienlaikus veic darbību nodarbinātas personas statusā Vācijā, Šveicē un tās kvantitatīvi lielāko daļu trešās valstīs – Piesaistes kritēriji – Jēdziens “būtiska darbības daļa” – Trešās valstīs veiktu darbību ņemšana vērā – Tās dalībvalsts tiesību aktu piemērojamība, kurā ir darba devēja juridiskā adrese
I.      Ievads
1.        A (turpmāk tekstā – “prasītājs”), kura dzīvesvieta bija Vācijā, kur viņš parasti strādāja 10,5 dienas ceturksnī, tika pieņemts darbā sabiedrībā Moguntia Food Group AG, kuras juridiskā adrese ir Šveicē. Arī šajā valstī viņš parasti strādāja 10,5 dienas ceturksnī, vienlaikus kvantitatīvi lielāko sava darba daļu veicot trešās valstīs, kas nav Šveices Konfederācija.
2.        Šādā situācijā rodas jautājums, kuri sociālā nodrošinājuma tiesību akti bija piemērojami prasītājam. Vai šajā ziņā ir vai nav jāņem vērā trešās valstīs veiktās darbības, nosakot, vai viņš savā dzīvesvietas dalībvalstī ir veicis “būtisku savas darbības nodarbinātas personas statusā daļu” Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2), kurā grozījumi izdarīti ar Regulu (ES) Nr. 465/2012 (3), (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”) 13. panta 1. punkta un Regulas (EK) Nr. 987/2009 (4), kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 465/2012, (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 987/2009”) 14. panta 8. punkta izpratnē? Šāds būtībā ir Landessozialgericht für das Saarland (Zāras federālās zemes sociālo lietu tiesa, Vācija) uzdotais jautājums.
3.        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts tiesvedībā starp prasītāju un Spitzenverband Bund der Krankenkassen (turpmāk tekstā – “GKV‑Spitzenverband”) – Vācijas iestādi, kura norīkota noteikt piemērojamos sociālā nodrošinājuma tiesību aktus, kolīdz darbību parasti veic divās vai vairāk dalībvalstīs, par šīs iestādes lēmumu, saskaņā ar kuru darba attiecībām starp prasītāju un Moguntia Food Group bija piemērojami Vācijas tiesību akti.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Starptautiskās tiesības
4.        Eiropas Kopiena un tās dalībvalstis, no vienas puses, un Šveices Konfederācija, no otras puses, 1999. gada 21. jūnijā parakstīja septiņus nolīgumus, tostarp Nolīgumu par personu brīvu pārvietošanos (5). Šie septiņi nolīgumi Eiropas Kopienas vārdā tika apstiprināti ar Lēmumu 2002/309/EK (6) un stājās spēkā 2002. gada 1. jūnijā.
5.        Saskaņā ar šī Nolīguma par personu brīvu pārvietošanos, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmumu Nr. 1/2012 (7), (turpmāk tekstā – “NPBP”) preambulas noteikumiem Līgumslēdzējas puses ir apņēmušās “īstenot personu brīvu pārvietošanos starp tām, pamatojoties uz noteikumiem, kurus piemēro Eiropas Kopienā”.
6.        NPBP 8. panta “Sociālā nodrošinājuma sistēmu saskaņošana” b) apakšpunktā ir noteikts:
“Līgumslēdzējas puses saskaņā ar II pielikumu paredz sociālā nodrošinājuma sistēmu saskaņošanu, lai jo īpaši:
[..]
b)      noteiktu piemērojamos tiesību aktus.”
7.        NPBP II pielikuma “Sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinācija” 1. pantā ir paredzēts:
“1.      Attiecībā uz sociālā nodrošinājuma sistēmu koordināciju līgumslēdzējas puses vienojas par to, ka tās savā starpā piemēro Eiropas Savienības tiesību aktus, uz kuriem sniegtas atsauces un kuros izdarīti grozījumi šā pielikuma A iedaļā, vai šādiem tiesību aktiem līdzvērtīgus noteikumus.
2.      Šā pielikuma A iedaļā minētajos tiesību aktos lietoto terminu “dalībvalsts(-is)” saprot tādējādi, ka papildus valstīm, uz kurām attiecas Eiropas Savienības attiecīgie tiesību akti, tajā ir ietverta arī Šveice.”
8.        NPBP II pielikuma A iedaļā “Tiesību akti, uz kuriem sniegtas atsauces” ir minēta Regula Nr. 883/2004 un Regula Nr. 987/2009, kurās izdarīti grozījumi.
B.      Savienības tiesības
1.      Regula Nr. 883/2004
9.        Regulas Nr. 883/2004 1. panta “Definīcijas” a) punktā noteikts:
“Šajā regulā:
a)      “darbība nodarbinātas personas statusā” ir katra darbība vai līdzvērtīga situācija, ko par tādu uzskata tās dalībvalsts sociālās nodrošināšanas tiesību aktu piemērošanas nolūkā, kurā tiek veikta minētā darbība vai pastāv līdzvērtīgā situācija.”
10.      Šīs regulas I sadaļā “Vispārīgi noteikumi” ir 2. pants “Personas, uz kurām attiecas šī regula”, kura 1. punkts ir formulēts šādi:
“Šī regula attiecas uz dalībvalstu piederīgajiem, uz bezvalstniekiem un uz bēgļiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuri ir pakļauti vai bijuši pakļauti vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādību zaudējušām personām.”
11.      Minētās regulas II sadaļā “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” ietverts 11.–16. pants. Šīs pašas regulas 11. panta “Vispārīgi noteikumi” 1. un 3. punktā noteikts:
“1.      Personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
[..]
3.      Ievērojot 12.–16. pantu:
a)      persona, kas veic darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā kādā dalībvalstī, ir pakļauta minētās dalībvalsts tiesību aktiem;
[..].”
12.      Saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 13. pantu “Darbības veikšana divās vai vairāk dalībvalstīs”:
“1.      Uz personu, kas parasti veic darbību nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, attiecas:
a)      dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti, ja viņa šajā dalībvalstī veic būtisku savas darbības daļu; vai
b)      ja viņa dzīvesvietas dalībvalstī neveic būtisku savas darbības daļu:
i)      tās dalībvalsts tiesību akti, kurā ir uzņēmuma vai darba devēja juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, ja šo personu nodarbina viens uzņēmums vai darba devējs; vai
[..]
2.      Persona, kas parasti veic darbību pašnodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, ir pakļauta:
a)      dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, ja viņa būtisku savas darbības daļu veic šajā dalībvalstī;
vai
b)      tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas viņas darbības interešu centrs, ja viņa nedzīvo kādā no dalībvalstīm, kurā veic būtisku savas darbības daļu.
[..]
4.      Persona, ko viena dalībvalsts nodarbina par ierēdni un kas veic darbību nodarbinātas personas un/vai pašnodarbinātas personas statusā vienā vai vairākās citās dalībvalstīs, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kam pakļauta administrācija, kura viņu nodarbina.
[..]”
2.      Regula Nr. 987/2009
13.      Regulas Nr. 987/2009 II sadaļā “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” ir ietverts14.–21. pants. Šīs regulas 14. panta “Precizējumi attiecībā uz [Regulas Nr. 883/2004] 12. un 13. pantu” 8., 9. un 11. punktā paredzēts:
“8.      Piemērojot [Regulas Nr. 883/2004] 13. panta 1. un 2. punktu, ar frāzi “veic būtisku savas darbības daļu” dalībvalstī saprot, ka nodarbināta vai pašnodarbināta persona veic kvantitatīvi būtisku visu darbību daļu šajā dalībvalstī, neņemot vērā to, vai tā ir lielākā daļa no šīm darbībām.
Lai noteiktu, vai būtisku darbību daļu veic dalībvalstī, ņem vērā šādus indikatīvus kritērijus:
a)      algotas darbības gadījumā – darba laiku un/vai atalgojumu; un
b)      pašnodarbinātas darbības gadījumā – apgrozījumu, darba laiku, sniegto pakalpojumu skaitu un/vai ienākumus.
Saskaņā ar vispārēju novērtējumu mazāk nekā 25 % no minētajiem kritērijiem norāda, ka būtisku visu darbību daļu neveic attiecīgajā dalībvalstī.
9.      Piemērojot [Regulas Nr. 883/2004] 13. panta 2. punkta b) apakšpunktu, pašnodarbinātas personas “darbības interešu centru” nosaka, ņemot vērā elementu kopumu, no kuriem sastāv viņa profesionālās darbības, proti, vieta, kur atrodas šīs personas darbības pastāvīgā juridiskā adrese, veikto darbību parastais raksturs un ilgums, sniegto pakalpojumu skaits, kā arī attiecīgās personas vēlmes saskaņā ar visiem apstākļiem.
[..]
11.      Ja persona veic algotu darbu divās vai vairāk dalībvalstīs tāda darba devēja uzdevumā, kas reģistrēts ārpus Eiropas Savienības robežām, un ja šī persona dzīvo dalībvalstī, neveicot tajā būtisku darbību, tad uz šo personu attiecas dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti.”
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
14.      Prasītājs, kura dzīvesvieta bija Vācijā, tika pieņemts darbā kā pārtikas tehnologs sabiedrībā Moguntia Food Group, kura atrodas Šveicē, lai strādātu par eksporta tehnologu laikposmā no 2015. gada 1. decembra līdz 2020. gada 31. decembrim. Šī darbība paredzēja klientus apmeklēt un sniegt viņiem konsultācijas, organizēt apmācību kursus un seminārus, kā arī degustācijas. Prasītājs parasti strādāja 10,5 dienas ceturksnī Šveicē, 10,5 dienas ceturksnī Vācijā, veicot darbu attālināti no savas dzīvesvietas, un kvantitatīvi lielāko laika daļu – trešās valstīs, kur galvenokārt atradās viņa klienti, proti, Baltkrievijā, Irānā, Moldovā, Krievijā un Ukrainā. Savu ikmēneša atalgojumu viņš saņēma vienoti bez proporcionālā sadalījuma atkarībā no viņa darbību vietas.
15.      2015. gada 19. novembrī prasītājs vērsās GKV‑Spitzenverband, kas saskaņā ar Regulas Nr. 987/2009 (8) 16. panta 2. punktu ir norādītā dzīvesvietas iestāde piemērojamo tiesību aktu noteikšanai, līdzko attiecīgā persona profesionālo darbību parasti veic divās vai vairāk dalībvalstīs, minot, ka viņš strādā Moguntia Food Group uzdevumā, un Vācijā veic mazāk nekā 25 % no savas darbības. 2015. gada 1. decembrī prasītājs noslēdza veselības apdrošināšanas līgumu Šveicē ar veselības apdrošināšanas organizāciju. 2015. gada 16. decembrī viņam tika izsniegta atļauja pārrobežas darbam Šveicē. Ar 2016. gada 22. februāra vēstuli Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel‑Stadt (Bāzeles pilsētas sociālās nodrošināšanas iemaksu pārvalde, Šveice) informēja prasītāju, ka ir saņēmusi viņa veselības apdrošināšanu apliecinošo dokumentu un ir ņēmusi vērā, ka viņš Šveicē ir noslēdzis obligātās apdrošināšanas līgumu, kas paredzēts 1994. gada 18. marta Bundesgesetz über die Krankenversicherung (Šveices Veselības apdrošināšanas likums). Šī pārvalde papildus norādīja, ka principā vairs nav iespējams pāriet uz obligāto vai privāto apdrošināšanu ārvalstīs.
16.      Ar 2016. gada 18. augusta lēmumu (turpmāk tekstā – “2016. gada 18. augusta lēmums”) GKV‑Spitzenverband, pamatojoties uz Regulas Nr. 883/2004 13. pantu, atzina, ka laikposmā no 2015. gada 1. decembra līdz 2020. gada 30. novembrim prasītājam piemērojami Vācijas tiesību akti sociālās nodrošinājuma jomā, un šī iestāde viņam izsniedza attiecīgu A1 sertifikātu, ievērojot Regulas Nr. 987/2009 19. panta 2. punktu (9). Šajā lēmumā ir norādīts, ka prasītājs parasti veica savu darbību nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs un būtisku savas darbības daļu viņš veica savā dzīvesvietas dalībvalstī, proti, Vācijā. Minētais lēmums kopā arī ar A1 sertifikātu tika iesniegts Moguntia Food Group un Bundesamt für Sozialversicherungen (Federālā sociālā nodrošinājuma pārvalde, Šveice), kā arī, lai pārbaudītu iemaksas, – attiecīgajai Vācijas slimokasei un Vācijas obligātās nelaimes gadījumu apdrošināšanas sistēmai.
17.      Ar 2020. gada 18. decembra lēmumu GKV‑Spitzenverband noraidīja prasītāja sūdzību par 2016. gada 18. augusta lēmumu, tostarp norādot, ka faktiem lietā ir piemērojama Regula Nr. 883/2004 un Regula Nr. 987/2009 un ka, ievērojot to teritoriālā tvēruma jomu, jāņem vērā tikai prasītāja darba laika laikposmi Vācijā un Šveicē, kas nozīmējot, ka prasītājs būtisku savas darbības daļu veica valstī, kurā dzīvoja. 2020. gada 28. decembrī prasītājs par šo 2020. gada 18. decembra lēmumu cēla prasību Sozialgericht für das Saarland (Zāras Sociālo lietu tiesa, Vācija), tostarp apgalvojot, ka, lai noteiktu, vai viņš ir veicis būtisku savas darbības daļu savā dzīvesvietas dalībvalstī, ir jāņem vērā visa viņa darbība nodarbinātas personas statusā un tādējādi arī trešās valstīs veiktās darbības. Ar 2022. gada 4. augusta spriedumu šī tiesa atcēla 2016. gada 18. augusta lēmumu un uzdeva GKV‑Spitzenverband noteikt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 13. pantu, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 987/2009 16. pantu, Šveices tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā ir piemērojami prasītāja darbībai nodarbinātas personas statusā, ko viņš veica Moguntia Food Group ietvaros. Šajā ziņā minētā tiesa tostarp norādīja, ka viņš Vācijā strādāja tikai 10,5 dienas ceturksnī, proti, gandrīz tikai vienu sestdaļu no viņa ceturkšņa darba laika, un ka šo laikposmu nevar uzskatīt par būtisku viņa darbības daļu Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta un Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punkta izpratnē. Saskaņā ar šīs pašas tiesas minēto Tiesa par šo jau esot nospriedusi spriedumā INAIL un INPS (10).
18.      2022. gada 6. septembrī GKV‑Spitzenverband iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Landessozialgericht für das Saarland (Zāras Federālās zemes Sociālo lietu tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, lūdzot to atcelt, it īpaši pamatojoties uz to, ka piemērojamo tiesību aktu noteikšana attiecas tikai uz Regulas Nr. 883/2004 un Regulas Nr. 987/2009 piemērošanas jomā veiktām darbībām un gadījumā, ja Savienības likumdevējs saistībā ar pirmās [minētās] regulas 13. pantu būtu vēlējies ņemt vērā trešās valstīs veikto darbību, tad šajā sakarā būtu pieņemti attiecīgi noteikumi. Turklāt spriedumam INAIL un INPS neesot nozīmes šajā lietā, jo tas attiecas uz lidojuma apkalpes īpašo situāciju un tajā nav minēts, ka attiecīgās personas veica darbību valstī, kur Regula Nr. 883/2004 nav piemērojama.
19.      Iesniedzējtiesa uzsver, ka jautājums par to, kurā dalībvalstī prasītājam laikposmā, par kuru ir strīds, bija pienākums iegūt veselības apdrošināšanu, ir atkarīgs no Regulas Nr. 883/2004 13. panta un Regulas Nr. 987/2009 14. panta pareizas interpretācijas. Tā kā prasītājs savu ikmēneša atalgojumu saņēma vienoti bez proporcionāla sadalījuma atkarībā no viņa darbību vietas, [atalgojums] nenorādot uz to, ka būtisku savas darbības daļu viņš veica Vācijā. Līdz ar to izšķiroša nozīme esot viņa darba laikam, un šajā ziņā no aptuveni 65 darbības dienām ceturksnī 10,5 dienas (aptuveni 16 % no sava darba laika) viņš esot strādājis Vācijā, kur viņš dzīvo, vēl 10,5 dienas (proti, tāda pati proporcija) Šveicē un pārējās dienas – trešās valstīs (proti, aptuveni 68 % no sava darba laika).
20.      Šī tiesa norāda, ka gadījumā, ja būtu jābalstās uz prasītāja kopējo darba laiku, tādējādi ņemot vērā viņa darbību trešās valstīs, tā noraidītu GKV‑Spitzenverband apelācijas sūdzību. Proti, šādā gadījumā prasītāja darbības nodarbinātas personas statusā daļa Vācijā būtu mazāka par 25 % no viņa darba laika un tātad neveidotu būtisku viņa darbības daļu Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punkta izpratnē, kas nozīmētu, ka viņam ir piemērojami Šveices tiesību akti. Tad prasītājs varētu arī prasīt, lai GKV‑Spitzenverband konstatē šo tiesību aktu piemērojamību saskaņā ar šīs regulas 16. panta 2. punkta pirmo teikumu. Turpretī gadījumā, ja būtu jāņem vērā tikai prasītāja darbība dalībvalstīs, tad viņa darbības daļa Vācijā sasniegtu 50 % no viņa darba laika un līdz ar to veidotu būtisku viņa darbības daļu, kā rezultātā viņš būtu pakļauts Vācijas tiesību aktiem.
21.      Minētā tiesa uzskata, ka Tiesa vēl nav skaidri izlēmusi, vai, nosakot, vai būtiska darbības daļa tiek veikta dzīvesvietas dalībvalstī, ir jāņem vērā visas šīs darbības, tostarp tās, ko veic trešās valstīs. Konkrēti spriedums INAIL un INPS, kā arī divi citi GKV‑Spitzenverband minētie spriedumi, proti, spriedums Inspecteur van de Belastingdienst (11) un Finanzamt Österreich (Ģimenes pabalsti attīstības palīdzības sniedzējam) (12), attiecoties uz gadījumiem, kas atšķiras no šajā lietā skatītā.
22.      Šādos apstākļos Landessozialgericht für das Saarland (Zāras Federālās zemes Sociālo lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas [Nr. 883/2004] 13. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Regulas [Nr. 987/2009] 14. panta 8. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka, pārbaudot, vai būtiska darbības daļa tiek veikta dalībvalstī, ir jāņem vērā visas darba ņēmēja darbības, tostarp viņa darbības trešās valstīs?
2)      Vai arī Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka, pārbaudot, vai būtiska darbības daļa tiek veikta dalībvalstī, ir jāņem vērā tikai tās darba ņēmēja darbības, kas tiek veiktas dalībvalstīs?”
23.      Tiesā rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājs, GKV‑Spitzenverband, Moguntia Food Group, Vācijas un Beļģijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki un Francijas valdība sniedza mutvārdu apsvērumus 2025. gada 5. martā notikušajā tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
IV.    Juridiskā analīze
24.      Iesniedzējtiesa abos uzdotajos prejudiciālajos jautājumos, kuri izskatāmi kopā, būtībā jautā, vai Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, nosakot, vai persona, kura parasti veic darbību nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, ir pakļauta savas dzīvesvietas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma tiesību aktiem, ar jēdzienu “būtiska darbības daļa” šo tiesību normu izpratnē tiek saprasts, ka ir jāņem vērā visas šīs personas darbības, tostarp tās, kas veiktas trešās valstīs, vai tikai tās darbības, ko persona veic dalībvalstīs.
25.      Iesākumā atgādināšu, ka Regulas Nr. 883/2004 II sadaļas, kurā ietilpst 13. panta 1. punkts, normas saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru veido pilnīgu un vienotu tiesību normu kolīzijas noteikumu sistēmu. Šo tiesību normu mērķis ir ne tikai izvairīties no vienlaicīgas vairāku valstu tiesību aktu piemērošanas un sarežģījumiem, kas tādēļ var rasties, bet arī novērst to, ka personām, kuras ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, tiktu liegta aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā tādēļ, ka nav tiesību aktu, kuri būtu tām piemērojami. Tādējādi, kolīdz persona attiecībā uz aptverto personu loku ietilpst minētās regulas tvērumā, kā t[as] definēt[s] šīs regulas 2. pantā, principā kļūst piemērojams šīs regulas 11. panta 1. punktā paredzētais noteikums par tikai vienas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanu, un piemērojamie valsts tiesību akti ir jānosaka atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 II sadaļas noteikumiem. Šajā ziņā šīs regulas 11. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir noteikts princips, saskaņā ar kuru persona, kas ir nodarbināta kādas dalībvalsts teritorijā, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem. Tomēr šis princips ir noteikts, “ievērojot 12. līdz 16. pantu” minētajā regulā. Tādējādi atsevišķās situācijās šīs regulas 11. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētā vispārējā noteikuma skaidra un vienkārša piemērošana varētu radīt iespējamību, ka notiks nevis izvairīšanās, bet tieši pretēji – gan darba ņēmējiem, gan darba devējam un sociālā nodrošinājuma iestādēm tiks radīti administratīvi sarežģījumi, kuru rezultātā var tikt traucēta Regulā Nr. 883/2004 paredzētā personu brīva pārvietošanās (13).
26.      Pie šīm atsevišķajām situācijām pieder tā, kas minēta šīs regulas 13. panta 1. punkta a) apakšpunktā un b) apakšpunkta i) punktā, kad persona, kas parasti veic darbību nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, ir pakļauta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, ja tā veic būtisku savas darbības daļu šajā dalībvalstī, vai, ja tā tur neveic būtisku savas darbības daļu, – tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas uzņēmuma vai darba devēja juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, ja šo personu nodarbina uzņēmums vai darba devējs. Šajā ziņā Tiesa ir skaidri norādījusi, ka persona var ietilpt šī 13. panta piemērošanas jomā tikai ar nosacījumu, ka tā parasti veic būtisku darbības daļu divu vai vairāku dalībvalstu teritorijā (14).
27.      Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punktā ir noteikts, ka, piemērojot Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. un 2. punktu, ar frāzi “veic būtisku savas darbības daļu” dalībvalstī saprot, ka nodarbināta vai pašnodarbināta persona veic kvantitatīvi būtisku visu darbību daļu šajā dalībvalstī, neņemot vērā to, vai tā ir lielākā daļa no šīm darbībām. Šajā 14. panta 8. punktā ir precizēts, ka, lai noteiktu, vai būtisku darbību daļu veic dalībvalstī, algotas darbības gadījumā ņem vērā indikatīvus kritērijus – darba laiku un/vai atalgojumu, un ka saskaņā ar vispārēju novērtējumu mazāk nekā 25 % no minētajiem kritērijiem norāda, ka būtisku visu darbību daļu neveic attiecīgajā dalībvalstī.
28.      Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka laikposmā no 2015. gada 1. decembra līdz 2020. gada 31. decembrim prasītājs dzīvoja Vācijā un parasti strādāja šajā dalībvalstī 10,5 dienas ceturksnī, veicot darbu attālināti savā dzīvesvietā, 10,5 dienas ceturksnī Šveicē, kur atradās viņa darba devēja juridiskā adrese, un pārējā daļā – trešās valstīs. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa jautā, vai prasītājs bija pakļauts Vācijas vai Šveices tiesību aktiem sociālā nodrošinājuma jomā.
29.      Šajā ziņā minēšu, ka atbilstoši NPBP 8. panta noteikumiem līgumslēdzējas puses saskaņā ar II pielikumu paredz sociālā nodrošinājuma sistēmu saskaņošanu, lai jo īpaši noteiktu piemērojamos tiesību aktus. Šī II pielikuma 1. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “šā pielikuma A iedaļā minētajos tiesību aktos lietoto terminu “dalībvalsts(-is)” saprot tādējādi, ka papildus valstīm, uz kurām attiecas Eiropas Savienības attiecīgie tiesību akti, tajā ir ietverta arī Šveice”. Šajā A iedaļā ir paredzēta Regulas Nr. 883/2004 un Regulas Nr. 987/2009 piemērošana starp līgumslēdzējām pusēm. Tādējādi šīs lietas vajadzībām Šveices Konfederācija ir jāuzskata nevis par trešo valsti, bet gan par dalībvalsti.
30.      Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar to vien, ka darba ņēmēja darbības tiek veiktas ārpus Savienības teritorijas, nepietiek, lai izslēgtu Savienības tiesību normu par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, it īpaši Regulas Nr. 883/2004, piemērošanu, ja darba attiecībām ir pietiekami cieša saikne ar šo teritoriju. Šāda saikne izriet tostarp no apstākļa, ka Savienības pilsoni, kas dzīvo dalībvalstī, darbā ir pieņēmis citā dalībvalstī reģistrēts uzņēmums, kura labā viņš veic savu darbu (15). Turklāt šajā regulā noteiktā kolīziju normu sistēma ir atkarīga vienīgi no objektīvās situācijas, kurā atrodas attiecīgais darba ņēmējs un visi viņa nodarbinātības apstākļi (16).
31.      Tā kā prasītājs savas darbības veica divās dalībvalstīs, proti, Vācijā un Šveicē, Šveices Konfederāciju uzskatot par dalībvalsti, tas ir Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punktu, atbilstoši kuram nosaka viņam piemērojamos sociālā nodrošinājuma tiesību aktus.
32.      Kā izriet no Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punkta darba laiks un/vai atalgojums ir obligāti jāņem vērā (17). Šajā lietā, kā iesniedzējtiesa precizē, prasītājs saņēma savu ikmēneša atalgojumu vienoti bez proporcionāla sadalījuma atkarībā no viņa darbību vietas. Tā kā šī tiesa nenorāda citus kritērijus, kurus varētu ņemt vērā, tiesību akti, kas attiecās uz prasītāju, ir jānosaka, pamatojoties uz viņa darba laiku. Pēc minētās tiesas aprēķiniem, ievērojot, ka ceturksnī ir aptuveni 65 darbības dienas, prasītāja darbība Vācijā veidoja aptuveni 16 % no viņa darba laika, ja ņem vērā trešās valstīs veiktās darbības, savukārt tās izslēdzot, – Vācijā viņš veica 50 % sava darba laika, ņemot vērā viņa darbu Šveicē.
33.      Uzskatu, ka gan no Regulas Nr. 987/2009 formulējuma, gan no Tiesas judikatūras izriet, ka jāņem vērā visas nodarbinātās personas darbības, tostarp tās, kas veiktas trešās valstīs.
34.      Proti, attiecībā uz Regulas Nr. 987/2009 formulējumu, tās 14. panta 8. punkta pirmajā daļā noteikts, ka jānorāda visas darba ņēmēja darbības. Līdz ar to šajā tiesību normā nav norāde tikai uz darbībām, kas veiktas dalībvalstīs. Turklāt šīs tiesību normas trešajā daļā precizēts, ka algotas darbības gadījumā “saskaņā ar vispārēju novērtējumu mazāk nekā 25 % no [darba laika un/vai atalgojuma] kritērijiem norāda, ka būtisku visu darbību daļu neveic attiecīgajā dalībvalstī”. Tādējādi šī tiesību norma tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, kad atalgojums nav attiecināms kritērijs, paredz, ka darba ņēmēja dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti viņam ir piemērojami tikai, kolīdz viņš šajā dalībvalstī strādā vairāk nekā 25 % no sava darba laika. Pie kam saskaņā ar šo pašu tiesību normu jāveic vispārējs novērtējums, lai noteiktu, vai būtiska darbības daļa tiek veikta minētajā dalībvalstī. Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punktā šajā ziņā nav norādīta nekāda atšķirība atkarībā no tā, vai darbības veiktas dalībvalstī vai trešā valstī. Tādējādi šajā regulā pieņemtā metode ir vērsta uz to daļu no visas attiecīgā darbinieka darbības, kas veikta dzīvesvietas dalībvalstī, un jānoskaidro, vai tā sasniedz vismaz 25 %, bez nepieciešamības pārbaudīt, vai pārējo darbību daļu veic dalībvalstī vai trešā valstī.
35.      Šī interpretācija ir apstiprināta Tiesas judikatūrā par piemērojamo sociālā nodrošinājuma tiesību aktu noteikšanu Regulas Nr. 883/2004 un Regulas Nr. 987/2009 kontekstā. Protams, kā norādīja iesniedzējtiesa, šī judikatūra tieši neattiecas uz šajā lietā izvirzīto jautājumu. Tomēr tā sniedz norādes par izmantojamo metodi, kolīdz persona parasti vienlaikus strādā divās vai vairāk dalībvalstīs un trešās valstīs.
36.      Tādējādi, pirmām kārtām, konstatēšu, ka, tā kā Regulas Nr. 883/2004 mērķis, kā minēts tās 3. apsvērumā, ir modernizēt un vienkāršot noteikumus par valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktu koordinēšanu, tajā saglabāti tādi paši mērķi, kādi bija Regulai (EEK) Nr. 1408/71 (18). Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka no šīs regulas struktūras un sistēmas izriet, ka “vieta, kur persona strādā” darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā, ir galvenais kritērijs, nosakot vienu vienīgu piemērojamo tiesību aktu, un no šī kritērija var atkāpties tikai īpašās situācijās, izmantojot papildu piemērojamības kritērijus, piemēram, darba ņēmēja pastāvīgās dzīvesvietas valsti, valsti, kurā atrodas uzņēmuma, kurā viņš ir nodarbināts, juridiskā adrese vai kurā atrodas tā filiāle vai pastāvīgā pārstāvniecība, vai darba ņēmēja galvenās nodarbinātības vietu (19). Tiesas ieskatā ar jēdzienu “vieta, kur persona strādā” tiek apzīmēta vieta, kur attiecīgā persona konkrēti veic ar šo darbu saistītās darbības (20). Tādēļ, nosakot, kuriem sociālā nodrošinājuma tiesību aktiem darba ņēmējs ir pakļauts, jāpārbauda viņa faktiskā situācija un tādējādi jāņem vērā visas viņa veiktās darbības, neatkarīgi no to veikšanas vietas. Citiem vārdiem sakot, ņemot vērā tikai dalībvalstīs veiktu darbību, tiktu radīta juridiska fikcija, kas ir tālu no tā, kāda ir dzīvesvietas dalībvalstī veiktās darbības konkrētā situācija, proti, 16 % no viņa faktiskā darba laika.
37.      Otrām kārtām, spriedumā INAIL un INPS__ uz kuru prasītājs atsaucas savu argumentu pamatojumam, Tiesa pārbaudīja, kādi sociālā nodrošinājuma tiesību akti konkrētās lietas apstākļos ir piemērojami aviosabiedrības lidmašīnu apkalpēm. Šajā kontekstā minētā sprieduma 64. punktā Tiesa minēja, ka iesniedzējtiesas nolēmumā nav ietverta informācija par aplūkoto darba ņēmēju atalgojumu un ka attiecībā uz minēto darba ņēmēju darba laiku iesniedzējtiesa norāda, ka konkrētajos laikposmos šie darba ņēmēji dzīvoja Itālijā, strādāja šīs dalībvalsts teritorijā, konkrētāk, apkalpes uzņemšanai paredzētajā telpā, kas atrodas lidostā, 45 minūtes dienā, un pārējo darba laiku viņi pavadīja uz aviosabiedrības gaisa kuģiem. Tiesa no tā secināja, ka, ievērojot, ka minēto darba ņēmēju kopējais ikdienas darba laiks vēl ir jānosaka, nešķiet, ka vismaz 25 % šo darba ņēmēju darba laika būtu pavadīts viņu dzīvesvietas dalībvalstī (21). Līdz ar to Tiesa rīkojās tā, kā norādīts šo secinājumu 34. punktā, proti, koncentrējās uz Itālijā veiktās darbības daļu, nepārbaudot vai pārējā daļā darba laiks tika pavadīts dalībvalstīs vai trešās valstīs. Proti, lai nonāktu pie secinājuma, ka dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti nav piemērojami, pietiek konstatēt, ka šajā valstī veiktās darbības procentuālā daļa ir mazāka par 25 % no visām darbībām. Citiem vārdiem sakot, kā Moguntia Food Group norādīja savos rakstveida apsvērumos, no sprieduma INAIL un INPS izriet, ka ir jāzina tikai, kāda darbību daļa ir veikta dzīvesvietas dalībvalstī un kāda – ārpus tās.
38.      Tāpat kā iesniedzējtiesa, uzskatu, ka spriedumi Inspecteur van de Belastingdienst (22) un Finanzamt Österreich (Ģimenes pabalsti attīstības palīdzības sniedzējam) (23) nešķiet atbilstoši, lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, jo atšķirībā no pamatlietas, attiecīgie darba ņēmēji strādāja tikai trešās valstīs un uz viņiem neattiecās Regulas Nr. 883/2004 13. pants. Turklāt spriedums Sozialversicherungsanstalt (24), kuru tiesas sēdē minēja GKV‑Spitzenverband, Francijas valdība un Komisija, savukārt attiecās uz jautājumu par to, kā ir piemērojams NPBP un 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līgums (25) tā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Nolīgumu par Bulgārijas Republikas un Rumānijas dalību Eiropas Ekonomikas zonā (26), situācijā, kad Savienības pilsonis, kas vienlaikus ir pašnodarbinātais Eiropas Savienības dalībvalstī un Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas valstī, kas ir Eiropas Ekonomikas zonas līguma līgumslēdzēja puse, papildus kļūst par pašnodarbināto Šveicē. Tāpēc šis jautājums bija saistīts nevis ar trešās valstīs veiktās darbības ņemšanu vērā, lai noteiktu, vai būtiska darbības daļa tiek veikta kādā dalībvalstī, bet gan ar šo nolīgumu piemērošanas jomas noteikšanu.
39.      Saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu, ja attiecīgā persona dzīvesvietas dalībvalstī neveic būtisku savas darbības daļu, uz viņu attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kurā ir uzņēmuma vai darba devēja juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta.
40.      Piebildīšu, ka trešās valstīs veiktās darbības ņemšana vērā nekādā veidā neatceļ vispārējo noteikumu par to, ka uz darba ņēmēju, kurš veic darbības vairākās dalībvalstīs, vienmēr attiecas kādas dalībvalsts tiesību akti. Proti, ja darba devēja juridiskā adrese atrodas trešā valstī, no Regulas Nr. 987/2009 14. panta 11. punkta skaidri izriet, “ja persona veic algotu darbu divās vai vairāk dalībvalstīs tāda darba devēja uzdevumā, kas reģistrēts ārpus Eiropas Savienības robežām, un ja šī persona dzīvo dalībvalstī, neveicot tajā būtisku darbību, tad uz šo personu attiecas dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti”.
41.      Neviens no GKV‑Spitzenverband, kā arī Vācijas, Beļģijas un Francijas valdību izvirzītajiem elementiem neļauj apšaubīt interpretāciju, saskaņā ar kuru tādā situācijā, kāda atrodas prasītājs, piemērojamie sociālā nodrošinājuma tiesību akti ir jānosaka, ņemot vērā visas veiktās darbības, tostarp trešās valstīs.
42.      Proti, pirmkārt, GKV‑Spitzenverband, kā arī Vācijas, Beļģijas un Francijas valdības norāda, ka Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta pamatā tieši ir hipotēze, ka persona parasti veic darbību kā darba ņēmējs divās vai vairāk dalībvalstīs. Tādējādi saskaņā ar šīs regulas 1. panta a) punktu termina “darbība nodarbinātas personas statusā” definīcija nozīmējot, ka šis jēdziens vienmēr ir saistīts ar darbību dalībvalstī. Turklāt tā nebūtu darbība, ko parasti veic nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, ja persona savu darbību veic dalībvalstī un trešā valstī. Līdz ar to minētās regulas 13. pants neattiecoties uz darbībām, kas veiktas trešās valstīs, un šajās valstīs veiktajām darbībām veltītais darba laiks nebūtu jāņem vērā, novērtējot, vai darba ņēmējs būtisku darbības daļu veic dzīvesvietas dalībvalstī. Tomēr šajā lietā netiek apstrīdēts, ka prasītājs “parasti veic” darbību nodarbinātas personas statusā dalībvalstī, proti, Vācijas Federatīvajā Republikā, un valstī, kas pielīdzināta dalībvalstij, proti, Šveices Konfederācijā. Turklāt arī netiek apstrīdēts, ka prasītājs strādā tāda darba devēja uzdevumā un vadībā, kura juridiskā adrese ir Šveicē. No tā izriet, ka šis 13. panta 1. punkts attiecas uz prasītāja situāciju, pat ja viņš lielākoties strādāja trešās valstīs, kā tas ir apstiprināts šo secinājumu 30. punktā minētajā Tiesas judikatūrā, un šajā tiesību normā nav paredzēts, ka, nosakot piemērojamos tiesību aktus, trešās valstīs veiktās darbības ir izslēdzamas.
43.      Otrkārt, šie lietas dalībnieki apgalvo, ka Regulas Nr. 883/2004 13. panta mērķis ir pakļaut attiecīgo personu tās dalībvalsts tiesību aktiem, ar kuru tai ir visciešākās saiknes, un šis mērķis varētu būt apdraudēts, ja ņem vērā trešās valstīs veiktas darbības. Tā ir, ka šī ņemšana vērā tikai, lai aprēķinātu dažādās attiecīgajās dalībvalstīs darba ņēmēja veikto darbību procentuālo daļu, de facto samazina dzīvesvietas dalībvalstī veikto darbību kvantitatīvo daļu, dodot priekšroku tās dalībvalsts tiesību aktu piemērošanai, kurā ir darba devēja juridiskā adrese. Tomēr atbilstoši Tiesas judikatūrai par Regulas Nr. 1408/71 interpretāciju darba ņēmēja dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti ir palīgnormas, kas kļūst aktuālas tikai tādā gadījumā, ja šiem tiesību aktiem ir saikne ar darba attiecībām (27). Tādējādi šī norma ir izņēmums no vispārējās normas, paredzot darbības vietas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanu. Tādā pašā nozīmē Tiesa ir atzinusi piesaistes dzīvesvietas dalībvalstij izņēmuma raksturu (28). Šāda interpretācija pēc analoģijas ir piemērojama Regulai Nr. 883/2004, ņemot vērā, ka Regulas Nr. 987/2009 14. panta 8. punkta trešajā daļā ir precizēts šīs piesaistes konstatēšanai nepieciešamais kvantitatīvais aspekts. Līdz ar to nepiekrītu Vācijas valdības argumentam, ka dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktu piemērojamība ir Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punktā noteikto kolīziju normu izejas punkts.
44.      Treškārt, GKV‑Spitzenverband, kā arī Vācijas un Francijas valdības uzskata, ka, pat pieņemot, ka Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta kontekstā būtu jāņem vērā darbības nodarbinātā statusā, kas veiktas trešās valstīs, tāpat nevarētu būt attiecībā uz šī panta 2. punktu par darbību pašnodarbinātas personas statusā. Proti, ja tā būtu, tad, ievērojot šīs regulas 13. panta 2. punkta b) apakšpunkta formulējumu un to, ka nav Regulas Nr. 987/2009 14. panta 11. punktam līdzīgas normas attiecībā uz darbību pašnodarbinātas personas statusā, nebūtu skaidrs jautājums, kādiem sociālā nodrošinājuma tiesību aktiem pašnodarbinātā persona ir pakļauta. Attiecībā uz šo argumentu minēšu, ka normas, kas piemērojamas darba ņēmējiem un pašnodarbinātām personām, ir atšķirīgas, un tādējādi attiecībā uz darba ņēmējiem izvēlētu risinājumu nevar pēc analoģijas piemērot pašnodarbinātām personām. Attiecībā uz pēdējām minētajām Regulas Nr. 883/2004 13. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteikts, ka persona, kas parasti veic darbību pašnodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas viņas darbības interešu centrs, ja šī persona nedzīvo kādā no dalībvalstīm, kurā veic būtisku savas darbības daļu. Arī šajā tiesību normā skaidri ir norādīti dalībvalsts, nevis trešās valsts sociālā nodrošinājuma tiesību akti. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 987/2009 14. panta 9. punktu pašnodarbinātas personas “darbības interešu centru”, Regulas Nr. 883/2004 13. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, nosaka, ņemot vērā elementu kopumu, no kuriem sastāv viņa profesionālās darbības, proti, vieta, kur atrodas šīs personas darbības pastāvīgā juridiskā adrese, veikto darbību parastais raksturs un ilgums, sniegto pakalpojumu skaits, kā arī attiecīgās personas vēlmes saskaņā ar visiem apstākļiem. Tādējādi tas ir novērtējums par faktiem, kas nav maināms atkarībā no tā, vai trešās valstīs veiktās darbības ņem vai neņem vērā dzīvesvietas dalībvalstī veikto darbību procentuālās daļas aprēķinā.
45.      Ceturtkārt, šie lietas dalībnieki uzskata, ka Regulā Nr. 883/2004 un Regulā Nr. 987/2009 ir paredzēti informēšanas un sadarbības mehānismi, lai nodrošinātu to normu pareizu piemērošanu, tostarp Regulas Nr. 883/2004 76. pants (29). Tomēr lojālas sadarbības pienākums pastāvētu tikai starp dalībvalstīm, un informāciju, piemēram, par darba laiku vai darba devēja juridisko adresi, kas ir nepieciešama institūcijai ar kompetenci piemērojamo tiesību aktu noteikšanā, nevarētu iegūtu vai pārbaudīt no trešām valstīm, tādējādi radot aizskāruma risku. Šajā ziņā atgādināšu, ka atbilstoši šīm regulām piemērojamie sociālā nodrošinājuma tiesību akti vienmēr būs dalībvalsts tiesību akti. Šādos apstākļos, pieņemot, ka ar trešās valstīs veiktās darbības ņemšanu vērā tiek piemēroti tās dalībvalsts tiesību akti, kurā atrodas darba devēja juridiskā adrese, šīs pēdējās minētās valsts kompetentajai iestādei un dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajai iestādei, kā arī attiecīgajam darba ņēmējam ir savstarpējs informēšanas un sadarbības pienākums (30). Konkrēti, kā Komisija uzsvēra tiesas sēdē, dzīvesvietas dalībvalsts kompetentā iestāde, veicot tai uzticēto vispārējo novērtējumu, var vērsties pie tās dalībvalsts iestādes, kurā atrodas darba devēja juridiskā adrese, lai pārbaudītu, vai darba ņēmējs patiešām ir sniedzis pakalpojumus trešās valstīs, prasot, piemēram, tādus pierādījumus kā biļetes vai rēķinus. Pretēji tam, ko norāda Beļģijas valdība, ar trešā valstī veikto darbību ņemšanu vērā šīs darbības netiek definētas to trešo valstu tiesību aktos, kurās darbs ir veikts.
46.      Piektkārt, Beļģijas valdība savu nostāju ilustrē ar piemēru par personu, kura dzīvo dalībvalstī A un veic darbību nodarbinātas personas statusā dalībvalstu B un D teritorijās. Tajā pašā laikā šī persona ir trešās valsts rezerves militāro spēku dalībniece, kurā viņa nedēļas nogalēs vai savā atvaļinājumā veic aktīvus uzdevumus un iziet apmācību šīs trešās valsts teritorijā. Pēc šīs valdības domām minētā trešā valsts atbilstoši saviem tiesību aktiem principā uzskatīs šīs darbības par sabiedrisko pakalpojumu darbībām, kas nozīmē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 13. panta 4. punktu minētajai personai tiks piemēroti šīs pašas trešās valsts sociālā nodrošinājuma tiesību akti. Šajā ziņā minēšu, ka saskaņā ar šo tiesību normu persona, ko “viena dalībvalsts” nodarbina par ierēdni un kas veic darbību nodarbinātas personas un/vai pašnodarbinātas personas statusā vienā vai vairākās citās dalībvalstīs, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kam pakļauta administrācija, kura viņu nodarbina. Tātad minētā tiesību norma nevar būt piemērojama personai, kas ir ierēdnis trešā valstī.
47.      Sestkārt, tiesas sēdē Beļģijas un Francijas valdības apgalvoja, ka, iekļaujot darbības, ko veic trešās valstīs, tiktu mākslīgi stiprināta, de facto vai de jure, darba devēja juridiskās adreses dalībvalsts. Francijas valdība šajā ziņā sniedza piemēru par nodarbinātu personu, kas dzīvo Francijā, kuras darba devēja juridiskā adrese ir Vācijā un kura turklāt arī strādā Dānijā, bet pārējā laikā – trešās valstīs. Šai nodarbinātai personai piemērojamie sociālā nodrošinājuma tiesību akti būtu Vācijas tiesību akti, pat ja tā tur pavadītu 0 % no sava darba laika. Lai gan ir taisnība, ka nodarbinātā persona, protams, labāk pārzina savas dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktus, arī pārvaldot saziņai ar kompetento iestādi lietoto valodu, tomēr, kā jau izklāstīts, Regulas Nr. 883/2004 un Regulas Nr. 987/2009 pamatā esošā loģika ir tāda, ka nodarbinātā persona, kas veic darbību vairākās dalībvalstīs, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas tās darba devēja juridiskā adrese, kolīdz, kā tas ir pamatlietā, tā neveic būtisku savas darbības daļu savā dzīvesvietas dalībvalstī. Šajā nozīmē lielākās darba laika daļas pilnīga ignorēšana tikai tādēļ vien, ka tā veikta trešās valstīs, ir pretrunā ar šo regulu mērķi. Turklāt uzskatīt, ka 16 % no dzīvesvietas dalībvalstī nostrādātā darba laika jāskaita kā 50 % no kopējā veikto darbību laika, šķiet, ir nepārprotami mākslīgi.
48.      Visbeidzot, Komisija savos apsvērumos savukārt pauda viedokli, ka Savienības likumdevēja nolūks nebija pilnībā izslēgt trešās valstīs veiktās darbības. Tādējādi šī iestāde ierosināja uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt tādējādi, ka, pārbaudot, vai būtiska darbības daļa ir veikta dzīvesvietas dalībvalstī, ir jāņem vērā visas darbības, ko attiecīgais darba ņēmējs ir veicis, tostarp tās, kas veiktas trešās valstīs, un šīs pēdējās minētās [darbības] ir attiecināmas uz dalībvalsti, kurā atrodas uzņēmuma, kas viņu nodarbina, juridiskā adrese, kolīdz šis darba ņēmējs veic darbību arī dalībvalstī, kurā atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese, un veic darbību ārvalstīs minētā uzņēmuma vārdā un saskaņā ar tā norādījumiem. Kā norādīju šo secinājumu 34. punktā, piemērojamie tiesību akti ir nosakāmi, sākot ar pārbaudi, kāda kvantitatīvi būtiska nodarbinātās personas visu darbību daļa tiek veikta dzīvesvietas dalībvalstī. Atkarībā no tā, vai šī daļa ir lielāka vai mazāka par 25 %, tiks piemēroti vai nu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti, vai tās dalībvalsts tiesību akti, kurā atrodas darba devēja juridiskā adrese.
49.      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uzskatu, ka, nosakot, vai persona, kas parasti veic darbību nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, ir pakļauta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, jēdziens “būtiska darbības daļa” nozīmē, ka jāņem vērā visas šīs personas darbības, tostarp tās, kas veiktas trešās valstīs, nevis tikai tās darbības, kuras tā veic dalībvalstīs.
50.      No tā izriet, ka šajā lietā prasītājam bija piemērojami tās valsts sociālā nodrošinājuma tiesību akti, kas pielīdzināma dalībvalstij, kurā atrodas viņa darba devēja juridiskā adrese, proti, Šveices Konfederācijas tiesību akti.
V.      Secinājumi
51.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Landessozialgericht für das Saarland (Zāras Federālās zemes Sociālo lietu tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, tās redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 465/2012, 13. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, tās redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 465/2012, 14. panta 8. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
nosakot, vai persona, kas parasti veic darbību nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, ir pakļauta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, jēdziens “būtiska darbības daļa” nozīmē, ka jāņem vērā visas šīs personas darbības, tostarp tās, kas veiktas trešās valstīs, nevis tikai tās darbības, kuras tā veic dalībvalstīs.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula, 2012. gada 22. maijs (OV 2012, L 149, 4. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2009, L 284, 1. lpp.).
5      OV 2002, L 114, 6. lpp.
6      Padomes un attiecībā uz nolīgumu par zinātnisku un tehnoloģisku sadarbību arī komisijas lēmums (2002. gada 4. aprīlis) par septiņu nolīgumu noslēgšanu ar Šveices Konfederāciju (OV 2002, L 114, 1. lpp., un labojums – OV 2015, L 210, 38. lpp.).
7      Apvienotās komitejas, kas izveidota ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, 2012. gada 31. marta lēmums, ar ko tiek aizstāts minētā nolīguma 2. pielikums par sociālo sistēmu koordināciju (OV 2012, L 103, 51. lpp.), stājās spēkā 2012. gada 1. aprīlī.
8      Saskaņā ar šo tiesību normu “norādītā dzīvesvietas iestāde nekavējoties nosaka, kādi tiesību akti attiecīgajai personai jāpiemēro__ ņemot vērā [Regulas Nr. 883/2004] 13. pantu un [Regulas Nr. 987/2009] 14. pantu. Šī sākotnējā noteikšana ir provizoriska. Iestāde informē norādīto iestādi katrā no dalībvalstīm, kurā tiek veiktas darbības, par piemērojamo tiesību aktu provizorisku noteikšanu”.
9      Saskaņā ar šo tiesību normu “pēc attiecīgās personas vai darba devēja lūguma tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti ir piemērojami, ievērojot [Regulas Nr. 883/2004] II sadaļu, nodrošina apliecinājumu, ka šādi tiesību akti ir piemērojami, un vajadzības gadījumā norāda, līdz kuram datumam un ar kādiem nosacījumiem”.
10      Spriedums, 2022. gada 19. maijs (C‑33/21, turpmāk tekstā – “spriedums INAIL un INPS”, EU:C:2022:402.
11      Spriedums, 2019. gada 8. maijs (C‑631/17, EU:C:2019:381).
12      Spriedums, 2021. gada 25. novembris (C‑372/20, EU:C:2021:962).
13      Skat. spriedumu, 2021. gada 3. jūnijs, TEAM POWER EUROPE (C‑784/19, EU:C:2021:427, 32.–35. punkts un tajos minētā judikatūra).
14      Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c. (C‑610/18, EU:C:2020:565, 46. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
15      Skat. spriedumu, 2021. gada 25. novembris, Finanzamt Österreich (Ģimenes pabalsti attīstības palīdzības sniedzējam) (C‑372/20, EU:C:2021:962, 36. un 37. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
16      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c. (C‑610/18, EU:C:2020:565, 54. un 60. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
17      “Praktiskajās pamatnostādnēs par piemērojamiem tiesību aktiem Eiropas Savienībā (ES), Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) un Šveicē”, kuras izstrādāja un apstiprināja Administratīvā komisija sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai un kuras tika publicētas 2013. gada decembrī, 29. lpp., ir norādīts, ka “var tikt izmantoti arī citi kritēriji. Norīkotajām iestādēm ir jāņem vērā visi attiecīgie kritēriji un, pirms pieņemt lēmumu par piemērojamiem tiesību aktiem, jāveic personas situācijas vispārējs novērtējums”, tomēr nenosakot šos citus kritērijus. Ar šīm pamatnostādnēm, kas pieejamas dažādās Savienības oficiālajās valodās, var iepazīties vietnē: https://employment‑social‑affairs.ec.europa.eu/policies‑and‑activities/moving‑working‑europe/eu‑social‑security‑coordination/specialised‑information/official‑documents_en.
18      Padomes Regula (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV 1971, L 149, 2. lpp.). Skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, I (C‑255/13, EU:C:2014:1291, 41. punkts).
19      Skat. spriedumu, 2012. gada 27. septembris, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, 49. punkts).
20      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. septembris, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, 57. punkts).
21      Minētā sprieduma 65. punktā Tiesa papildus norādīja, ka tomēr iesniedzējtiesai, pamatojoties uz iepriekš norādītajiem kritērijiem, būs jāpārbauda, vai aplūkotie darba ņēmēji konkrētajos laikposmos ir vai nav veikuši būtisku savas darbības daļu dalībvalstī, kurā viņi dzīvo, proti, Itālijā, un ka apstiprinošas atbildes gadījumā saskaņā ar Regulu Nr. 883/2004 ar 2009. gadā izdarītajiem grozījumiem būtu jāuzskata, ka uz viņiem kopš 2010. gada 1. maija, kas ir šīs regulas spēkā stāšanās diena, attiecas Itālijas sociālā nodrošinājuma tiesību akti.
22      Spriedums, 2019. gada 8. maijs (C‑631/17, EU:C:2019:381).
23      Spriedums, 2021. gada 25. novembris (C‑372/20, EU:C:2021:962).
24      Spriedums, 2024. gada 26. septembris (C‑329/23, EU:C:2024:802).
25      OV 1994, L 1, 3. lpp.
26      OV 2007, L 221, 15. lpp.
27      Skat. spriedumu, 2015. gada 19. marts, Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188, 58. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā ģenerāladvokāts Bots [Bot] norādīja savos secinājumos lietā Chain (C‑189/14, EU:C:2015:345, 62. punkts), pirmās regulas par migrējošo darba ņēmēju sociālo nodrošinājumu izstrādes laikā, darba ņēmēju mobilitāte galvenokārt izpaudās kā migrācija vienīgi uz vienu citu dalībvalsti, un tādējādi piesaiste darba izpildes vietas valstij balstījās uz pieņēmumu, ka runa ir par risinājumu, kas vairāk aizsargā darba ņēmēju, jo šis pēdējais cita starpā bija tiesīgs atsaukties uz tām pašām tiesībām kā šīs dalībvalsts darba ņēmēji.
28      Skat. spriedumu, 2017. gada 13. septembris, X (C‑570/15, EU:C:2017:674, 28. punkts).
29      Šī panta 4. punktā ir paredzēts, ka, “lai nodrošinātu šās regulas pareizu īstenošanu, iestādēm un personām, uz kurām attiecas šī regula, ir savstarpējas informēšanas un sadarbības pienākums”.
30      Saskaņā ar Tiesas judikatūru ar Regulu Nr. 883/2004 izveidotās sistēmas pareizai darbībai ir nepieciešama efektīva un cieša sadarbība gan starp dažādu dalībvalstu kompetentajām iestādēm, gan starp šīm iestādēm un personām, kurām piemērojama šī regula. Tiesa piebilda, ka šāda sadarbība ir nepieciešama, lai noteiktu attiecīgo personu tiesības un pienākumus, kā arī dotu tām iespēju pēc iespējas savlaicīgāk un pēc iespējas labākos apstākļos aizstāvēt savas tiesības (skat. spriedumu, 2023. gada 16. novembris, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, 53. punkts).