62024CJ0590
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2026. gada 22. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Publiskā iepirkuma procedūras – Direktīva 2014/23 – Koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana – Direktīva 2014/24 – Izslēgšanas iemesli – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ieviests publiskā sektora partneru reģistrs – Personas, kura pilnvarota šajā reģistrā iekļaut publiskā sektora partneri, objektivitātes prasība – Naudas soda noteikšana par šīs prasības neievērošanu – Automātiska dalības publiskajā iepirkumā izslēgšana šī naudas soda nesamaksāšanas gadījumā – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. pants – Soda krimināltiesiskais raksturs – Tā paredzamība un samērīgums – Tiesiskās drošības princips
Lietā C‑590/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākijas Republikas Augstākā tiesa) iesniegusi ar 2024. gada 3. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 10. septembrī, kriminālprocesā pret
AK Dlhopolec s.r.o.,
MABONEX SLOVAKIA spol. s r.o.,
A. B.,
X. Y.,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], trešās palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents), kas pilda astotās palātas tiesneša pienākumus, un tiesnesis S. Rodins [S. Rodin],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
X. Y., A. B., AK Dlhopolec s.r.o. un MABONEX SLOVAKIA spol. s r.o. vārdā – Z. Klúzová, advokátka,
–
Slovākijas valdības vārdā – E. V. Larišová un A. Lukáčik, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Biolan, R. Lindenthal un G. Wils, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 26., 49. un 114. panta, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 49. panta, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/23/ES (2014. gada 26. februāris) par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (OV 2014, L 94, 1. lpp.) 3., 38. un 41. panta, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV 2014, L 94, 65. lpp.) 57. un 58. panta, kā arī tiesiskās drošības principa interpretāciju.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību par naudas soda noteikšanu AK Dlhopolec s.r.o. (turpmāk tekstā – “Dlhopolec”), MABONEX SLOVAKIA spol. s r.o. (turpmāk tekstā – “Mabonex Slovakia”), kā arī Mabonex Slovakia vadītājiem A. B. un X. Y. (turpmāk tekstā visi kopā – “Dlhopolec u.c.”) par pārkāpumu, kas, iespējams, pieļauts, iekļaujot Mabonex Slovakia Slovākijas publiskā sektora partneru reģistrā (turpmāk tekstā – “PSPR”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Harta
3
Hartas 49. panta 1. un 3. punktā noteikts:
“1.   Nevienu nevar atzīt par vainīgu nodarījumā, kas ir darbība vai bezdarbība un ko tā izdarīšanas brīdī saskaņā ar attiecīgās valsts tiesībām vai starptautiskajām tiesībām neuzskata par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nevar piemērot bargāku sodu par to, kas bijis spēkā noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas brīdī. Ja pēc noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas tiesību aktos ir paredzēts vieglāks sods, piemēro šo sodu.
[..]
3.   Sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu.”
Direktīva 2014/23
4
Direktīvas 2014/23 3. pantā “Vienlīdzīgas attieksmes, [diskriminācijas aizlieguma] un pārredzamības princips” paredzēts:
“1.   Līgumslēdzējas iestādes un līgumslēdzēji nodrošina vienlīdzīgu un nediskriminējošu attieksmi pret ekonomikas dalībniekiem un rīkojas pārredzami un samērīgi.
Koncesijas piešķiršanas procedūras izstrādi un vērtības noteikšanu neveic ar nolūku to izslēgt no šīs direktīvas darbības jomas vai radīt nepamatoti izdevīgākus vai mazāk izdevīgus apstākļus noteiktiem ekonomikas dalībniekiem vai noteiktiem būvdarbiem, piegādēm vai pakalpojumiem.
2.   Līgumslēdzējas iestādes un līgumslēdzēji cenšas nodrošināt piešķiršanas procedūras un līguma izpildes pārredzamību, vienlaicīgi ievērojot 28. pantu.”
5
Šīs direktīvas 38. pantā “Kandidātu atlase un kvalifikācijas novērtēšana” ietverti arī iemesli izslēgšanai no koncesiju piešķiršanas procedūrām.
6
Minētās direktīvas 41. pantā paredzēti koncesiju piešķiršanas kritēriji.
Direktīva 2014/24
7
Direktīvas 2014/24 18. panta 1. punktā noteikts, ka līgumslēdzējas iestādes nodrošina vienlīdzīgu un nediskriminējošu attieksmi pret visiem saimnieciskās darbības subjektiem un rīkojas pārredzami un samērīgi.
8
Direktīvas 2014/24 57. pantā citstarp norādīti iemesli saimnieciskās darbības subjektu izslēgšanai no dalības publisko iepirkumu procedūrās. Šīs direktīvas 58. pantā paredzēti atlases kritēriji dalībai šādā procedūrā.
Slovākijas tiesības
PSPR likums
9
2016. gada 25. oktobrazákon č. 315/2016 Z. z. o registri partnerov verejného sektora a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Likums Nr. 315/2016 par publiskā sektora partneru reģistru un grozījumiem un papildinājumiem dažos likumos; turpmāk tekstā – “PSPR likums”) 13. panta 1. punktā paredzēts:
“Ja pieteikumā par ieraksta izdarīšanu [PSPR] saskaņā ar 4. panta 4. punkta f) apakšpunktu sniegtas nepatiesas vai nepilnīgas ziņas par galīgo labuma guvēju vai valsts sektorā strādājošajiem, 9. panta 1. punktā minētajā termiņā nav izpildīts pienākums iesniegt pieteikumu par [PSPR] ierakstīto datu grozījumiem attiecībā uz galīgo labuma guvēju vai pārkāpts 19. pantā minētais aizliegums, reģistrācijas iestāde:
a)
publiskā sektora partnerim nosaka naudas sodu tādas ekonomiskās priekšrocības apmērā, kādu guvis publiskā sektora partneris; ja ekonomiskās priekšrocības apmēru nevar noteikt, reģistrācijas iestāde nosaka naudas sodu no 10000 EUR līdz 1000000 EUR,
b)
personai, kura ievadteikumā noteiktā pienākuma pārkāpuma brīdī ir statūtos paredzēta struktūra vai publiskā sektora partnera statūtos paredzētas struktūras loceklis, nosaka naudas sodu no 10000 EUR līdz 100000 EUR; statūtos paredzētas struktūras locekļi ir solidāri atbildīgi par iepriekšējā teikumā noteiktā naudas soda samaksu.
[..]”
10
No šī likuma 13. panta 2. punkta izriet, ka reģistrācijas iestāde svītro no PSPR tajā iekļauto publiskā sektora partneri, ja šī iestāde ir piemērojusi naudas sodu, kurš kļuvis galīgs, par to, ka minētais partneris nav izpildījis pienākumu lūgt iekļaut grozījumus par šajā reģistrā ierakstīto datu grozīšanu attiecībā uz galīgo labuma guvēju likumā noteiktajā termiņā, vai par šī likuma 19. pantā noteiktā aizlieguma pārkāpumu un ja naudas sods nav samaksāts kompetentās tiesas noteiktajā termiņā.
11
Saskaņā ar šī likuma 13. panta 4. punktu reģistrācijas iestāde pilnvarotajai personai nosaka naudas sodu no 10000 EUR līdz 100000 EUR, ja tā pārkāpj PSPR likuma 19. pantā minēto aizliegumu.
12
Saskaņā ar PSPR likuma 13. panta 5. punkta pirmo teikumu pilnvarotā persona garantē tāda naudas soda samaksu, kas noteikts personai, kura ir publiskā partnera statūtos paredzēta struktūra.
13
Saskaņā ar šī likuma 13. panta 6. punktu, nosakot naudas sodu, reģistrācijas iestāde it īpaši ņem vērā pārkāpuma raksturu, smagumu, veidu un sekas.
14
Minētā likuma 13.a pantā paredzēts aizliegums publiskā sektora partneri iekļaut PSPR divu gadu laikā, sākot no dienas, kad šī persona svītrota no minētā reģistra.
15
PSPR likuma 14. pantā noteikts, ka lēmums par naudas soda noteikšanu 13. panta 2. punktā paredzēto iemeslu dēļ vienlaikus ir arī lēmums par izslēgšanu Obchodný zakonnik (Tirdzniecības kodekss) 13.a panta izpratnē. Var izslēgt tāda publiskā sektora partnera, kurš svītrots no PSPR, statūtos paredzētu struktūru vai šīs struktūras locekļus. Izslēgšanas lēmuma sekas ir tādas, ka izslēgtajiem statūtos paredzētās struktūras locekļiem trīs gadus no lēmuma spēkā stāšanās dienas nav tiesību pildīt statūtos paredzētās struktūras vai uzraudzības struktūras locekļa funkcijas nevienā komercsabiedrībā vai kooperatīvajā sabiedrībā.
16
Publiskā sektora subjekts – kas kā līguma puse nodod publiskā sektora partnerim finansiālos līdzekļus vai īpašumu, tiesības uz īpašumu vai citas mantiskās tiesības – saskaņā ar PSPR likuma 15. pantu ir tiesīgs atteikties no līguma dienā, kad lēmums par naudas sodu kļuvis galīgs.
17
Saskaņā ar šī likuma 19. panta c) punktu “pilnvarotā persona nedrīkst veikt šajā likumā paredzētās darbības, ja [..] tā ar publiskā sektora partneri vai tā struktūru locekļiem ir jebkādās attiecībās, kas varētu radīt šaubas par tās objektivitāti, jo īpaši, ja šīm attiecībām ir personisks vai mantisks raksturs; par attiecībām, kas varētu radīt šaubas par pilnvarotās personas objektivitāti, nav uzskatāmas attiecības starp publiskā sektora partneri un pilnvaroto personu tad, ja pēdējā savas darbības veic saskaņā ar īpašiem noteikumiem”.
Publisko iepirkumu likums
18
Atbilstoši 2015. gada 18. novembrazákon č. 343/2015 Z. z. o verejnom obstarávaní a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Likums Nr. 343/2015 par publisko iepirkumu un par dažu likumu grozīšanu un papildināšanu), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Publisko iepirkumu likums”), 11. panta 1. punktam iekļaušana PSPR ir nosacījums, lai saimnieciskās darbības subjekts varētu piedalīties publiskā iepirkuma procedūrā kā pretendents vai kā pretendenta apakšuzņēmējs.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
19
PSPR likumā noteikts, ka šajā reģistrā jāiekļauj fiziskās vai juridiskās personas, kuras vēlas uzturēt mantiskas attiecības ar publisko sektoru un kuras līdz ar to saņem valsts līdzekļus, tostarp Eiropas fondus, it īpaši, noslēdzot ar publisko sektoru līgumu, kura pakalpojumu vērtība pārsniedz šajā likumā noteiktos sliekšņus. Tajā kā “publiskā sektora partneris” kvalificēta ikviena persona, kas vēlas iesaistīties šādās mantiskajās attiecībās ar dažādiem publiskā sektora subjektiem. PSPR iekļaujamā informācija ietver informāciju par publiskā sektora partnera faktisko labuma guvēju. PSPR likuma mērķis ir garantēt publiskā sektora nodibināto tiesisko attiecību pārskatāmību, nodrošinot, ka tiek izpaustas to subjektu īpašumtiesību un pārvaldības struktūras, kuriem ar to ir ekonomiskas attiecības.
20
Lai reģistrētos PSPR, publiskā sektora partnerim jāvēršas pie “pilnvarotās personas”, proti, neatkarīgas personas (piemēram, advokāta vai notāra), kura rīkojas ar pienācīgu rūpību, kurai būs jāpārbauda šī publiskā sektora partnera faktiskā labuma guvēja identifikācija un kura pēc šīs pārbaudes lūgs minētā partnera iekļaušanu PSPR.
21
Okresný súd Žilina (Žilinas rajona tiesa, Slovākijas Republika) ar 2022. gada 3. oktobra un 2023. gada 21. februāra rīkojumiem, piemērojot PSPR likuma 13. pantu, noteica 20000 EUR naudas sodu Mabonex Slovakia kā “publiskā sektora partnerim”, 10000 EUR naudas sodu vadītājiem A. B. un X. Y., kuri rīkojās šīs sabiedrības vārdā kā statūtos paredzēta struktūra, un šis naudas sods tiem jāmaksā solidāri, kā arī 20000 EUR naudas sodu Dlhopolec kā “pilnvarotajai personai”.
22
Šī tiesa uzskatīja – ņemot vērā pastāvošās attiecības starp vienu no publiskā sektora partnera vadītājiem un pilnvarotās personas vadītāju, kuri bija trešās sabiedrības dalībnieki un vadītāji, pastāv objektīvi apstākļi, kas var likt apšaubīt pilnvarotās personas objektivitāti PSPR likuma 19. panta c) punkta izpratnē.
23
Dlhopolec u.c. par šiem rīkojumiem iesniedza apelācijas sūdzības Krajský súd v Žiline (Žilinas apgabaltiesa, Slovākijas Republika), kura prasības noraidīja ar 2023. gada 18. jūlija rīkojumu. Tad Dlhopolec u.c. par šo rīkojumu iesniedza kasācijas sūdzību Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākijas Republikas Augstākā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
24
Pirmkārt, šī tiesa paskaidro – lai pārbaudītu pilnvarotās personas objektivitāti, pirmās instances un apelācijas tiesas balstījušās uz judikatūru par tiesnešu objektivitātes vērtējumu procedūrās par viņu noraidīšanu.
25
Otrkārt, tā precizē – lai gan kasācijas sūdzības mērķis ir apstrīdēt saskaņā ar PSPR likuma 13. pantu noteiktā naudas soda tiesiskumu, jāņem vērā arī citas juridiskās sekas, ko šāds sods var radīt publiskā sektora partnerim, personām, kuras darbojas kā statūtos paredzēta struktūra, kā arī pilnvarotajai personai.
26
Publiskā sektora partneris tiek svītrots no PSPR, ja tam noteiktais naudas sods kļuvis galīgs un nav samaksāts kompetentās tiesas noteiktajā termiņā. Turklāt pilnvarotā persona ir solidāri atbildīga par tāda naudas soda samaksu, kas noteikts personai, kura darbojas kā publiskā sektora partnera statūtos paredzēta struktūra. Iespējamā publiskā sektora partnera svītrošana no PSPR var arī izraisīt aizliegumu attiecīgajām personām trīs gadus pildīt sabiedrības statūtos paredzētas struktūras locekļa funkcijas. Visbeidzot, publiskā sektora subjektam, kurš nodod publiskā sektora partnerim finansiālos līdzekļus vai īpašumu, dienā, kad kļuvis galīgs lēmums par naudas soda noteikšanu, ir tiesības izbeigt līgumu, kas noslēgts ar publiskā sektora partneri.
27
Treškārt, iesniedzējtiesa norāda, ka iekļaušana PSPR ir nosacījums, lai atbilstoši Publisko iepirkumu likuma 11. panta 1. punktam saimnieciskās darbības subjekts varētu piedalīties publiskā iepirkuma procedūrā kā pretendents vai kā pretendenta apakšuzņēmējs. Tā kā ar šo likumu Slovākijas tiesību sistēmā transponētas tostarp Direktīvas 2014/23 un 2014/24 un tas ir piemērojams gan tādam publiskajam iepirkumam, kura paredzamā vērtība pārsniedz šajās direktīvās noteiktās robežvērtības, gan tādam publiskajam iepirkumam, kura vērtība nesasniedz šīs robežvērtības, jautājums par publiskā sektora partnera iekļaušanu PSPR vai iespējamu tā svītrošanu no šī reģistra tieši ietilpstot Savienības tiesībās reglamentēto publiskā iepirkuma noteikumu piemērošanas jomā.
28
Ceturtkārt, šī tiesa norāda – ja nav veikts ieraksts PSPR vai divus gadus pēc svītrošanas no šī reģistra, kas piemērots kā soda mērs, fiziskā vai juridiskā persona nedrīkst ne stāties mantiskajās attiecībās ar publisko sektoru, ne saņemt Eiropas fondu līdzekļus (izņemot Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda līdzekļus), ne pretendēt uz līguma noslēgšanu ar kādu publiskā sektora subjektu, ja līguma vērtība pārsniedz PSPR likumā noteikto robežvērtību. Šādi aizliegumi, kas izriet no naudas sodu noteikšanas un no tā izrietošajām iespējamām tiesiskajām sekām, turklāt radītu šķēršļus darījumdarbības brīvības īstenošanai, preču un kapitāla brīvai apritei, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvībai Savienībā. Tā arī precizē, ka Slovākijas Republikā ir divas saimnieciskās darbības subjekta patieso labuma guvēju identifikācijas sistēmas, proti, tā, kas izriet no likuma, ar kuru transponēta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/849 (2015. gada 20. maijs) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai, un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 648/2012 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/60/EK un Komisijas Direktīvu 2006/70/EK (OV 2015, L 141, 73. lpp.), kā arī tā, kas izriet no PSPR likuma. Tādējādi praksē nav izslēgts, ka faktiskais labuma guvējs abu šo likumu izpratnē atšķiras, un tas būtu problemātiski.
29
Piektkārt, iesniedzējtiesa uzskata – ņemot vērā PSPR likuma pārkāpuma raksturu un no tā izrietošo soda smagumu, šis sods ir krimināltiesiska rakstura sods un tāpēc jāpiemēro, ievērojot Hartas 49. pantā nostiprinātos noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principus.
30
Tāpēc tā uzskata, ka atbildes uz pirmajiem trim prejudiciālajiem jautājumiem ir izšķirošas, lai izvērtētu, vai iespējamā svītrošana no PSPR, kas ir sekundāras sekas publiskā sektora partnerim noteiktā naudas soda nemaksāšanas gadījumā, ir saderīga ar Savienības tiesībām, kas regulē kopējā iekšējā tirgus darbību un publisko iepirkumu.
31
Turklāt šī tiesa uzskata, ka atbilde uz trešo līdz piekto prejudiciālo jautājumu ļaus novērtēt, vai naudas soda noteikšanu un sekundārās sekas, kas no tā var izrietēt, var uzskatīt par tādām, kuras sodītajām personām ir paredzamas un samērīgas, kā arī par atbilstošām Savienības tiesībās noteiktajiem principiem, kas piemērojami sodu jomā. Šajā ziņā PSPR likuma normās konstatētās neprecizitātes un nekonsekvences ir vēl problemātiskākas, ja, kā tas ir pamatlietā, publiskā sektora partnera “ekonomiskā priekšrocība”, kas izriet no tā komercdarījumiem ar publisko sektoru, izrādās negatīva.
32
Nenoliedzami no PSPR likuma 13. panta 6. punkta izrietot, ka reģistrācijas iestāde, nosakot naudas sodu, it īpaši ņem vērā pienākuma tikt iekļautam PSPR neievērošanas raksturu, smagumu, kārtību un sekas. Tomēr šī tiesību norma esot piemērojama tikai tad, ja nav iespējams noteikt publiskā sektora partnera iegūto ekonomisko priekšrocību. Turklāt, ja šo priekšrocību var noteikt, šī likuma 13. panta 1. punktā esot prasīts, lai naudas sods tiktu noteikts apmērā, kas atbilst šīs priekšrocības apmēram, nekādi neņemot vērā faktus, kas bijuši naudas soda noteikšanas pamatā, un neparedzot maksimālo nosakāmā naudas soda apmēru. Visbeidzot, norādes par to, kā jāsaprot jēdziens “ekonomiska priekšrocība”, esot sniegtas tikai valsts tiesu veiktajā minētā likuma pamatojuma izklāsta interpretācijā.
33
Attiecībā uz sesto prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa uzsver, ka PSPR 19. panta c) punktā nav paredzēti precīzi kritēriji tādai attiecību vai saišu kvalitātei, raksturam, ilgumam vai tuvumam, kas varētu radīt šaubas par pilnvarotās personas objektivitāti, un ka ar šo tiesību normu reģistrācijas iestādei, kas piemēro sodu, ir piešķirta plaša rīcības brīvība. Tāpēc šī tiesa jautā, vai tāda naudas soda kā pamatlietā aplūkotais noteikšana var tikt uzskatīta par paredzamu un samērīgu un līdz ar to par atbilstošu Savienības tiesībās, it īpaši Hartas 49. pantā, noteiktajiem principiem, kas piemērojami sodu jomā.
34
Šādos apstākļos Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākijas Republikas Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai LESD 26. pants kopsakarā ar 49. un 114. pantu, [Direktīvas 2014/24] 57. pants kopsakarā ar [tās] 58. pantu un [Direktīvas 2014/23] 3. pants kopsakarā ar [pēdējās minētās direktīvas] 38. un 41. pantu jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā šajā lietā aplūkotais tiesiskais regulējums, kurā naudas soda noteikšana saskaņā ar PSPR likuma 13. pantu un tā nesamaksāšana tikai svītrošanas no [PSPR] [dēļ] saistīta ar izslēgšanu no iespējas noslēgt līgumus un koncesijas līgumus ar publisko sektoru (gan pamatojoties uz publiskā iepirkuma procedūras rezultātiem, gan ārpus šīs procedūras)?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai LESD 26. pants kopsakarā ar 49. un 114. pantu, [Direktīvas 2014/24] 57. pants kopsakarā ar [šīs direktīvas] 58. pantu un [Direktīvas 2014/23] 3. pants kopsakarā ar [šīs direktīvas] 38. un 41. pantu jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tāda naudas soda noteikšanu saskaņā ar PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kura nesamaksāšana var būt par iemeslu izslēgšanai no PSPR?
3)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai [Hartas] 49. pants un no tā izrietošais soda samērīguma princips jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu tiesisko regulējumu kā šajā lietā aplūkotais, kas automātiski, bez iespējas ņemt vērā pārkāpuma smagumu, individuālos pārkāpuma izdarīšanas apstākļus un iemeslus, kādēļ publiskā sektora partnerim noteiktais naudas sods nav samaksāts, naudas soda nesamaksāšanu saista ar partnera svītrošanu no PSPR un neiespējamību to iekļaut [šajā reģistrā] divu gadu laikā no svītrošanas dienas?
4)
Vai Hartas 49. panta noteikumi un soda samērīguma princips jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu tiesisko regulējumu kā šajā lietā aplūkotais, saskaņā ar kuru iestāde, kura nosaka naudas sodu publiskā sektora partnerim, automātiski nosaka naudas sodu [tā gūtās] ekonomiskās priekšrocības apmērā un iestādei nav iespējas veikt nošķīrumu atkarībā no tā, kāds pārkāpums bijis naudas soda noteikšanas pamatā, un tai nav iespējas ņemt vērā citas (soda) negatīvās tiesiskās sekas, kas var rasties sodītajai personai pēc naudas soda noteikšanas?
5)
Vai Hartas 49. panta noteikumi, sodu likumības un samērīguma princips, kā arī tiesiskās drošības princips jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu tiesisko regulējumu kā šajā lietā aplūkotais, saskaņā ar kuru naudas sods tiek noteikts [publiskā sektora partnera gūtās] ekonomiskās priekšrocības apmērā, tomēr pašā tiesiskajā regulējumā nav skaidri paredzēti tā noteikšanas pamatparametri, precīzāk – minētās ekonomiskās priekšrocības aprēķināšanas bāze, kā arī laikposms, kurā šī ekonomiskā priekšrocība gūta?
6)
Vai Hartas 49. pants, sodu likumības princips, kā arī tiesiskās drošības princips jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu tiesisko regulējumu kā šajā lietā aplūkotais, saskaņā ar kuru soda noteikšanas tiesiskais pamats ir pilnvarotās personas objektivitātes prasības neievērošana, sīkāk nenosakot kritērijus, uz kuru pamata šī objektivitāte izvērtējama?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par Tiesas kompetenci
35
Slovākijas valdība galvenokārt apgalvo, ka Tiesas kompetencē nav atbildēt uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Proti, neviena no iesniedzējtiesas norādītajām Savienības tiesību jomām neattiecoties uz PSPR likumu, ar kuru, kā norāda pati šī tiesa, Slovākijas tiesību sistēmā neesot transponēts neviens Savienības tiesību akts.
36
Šajā ziņā minētā valdība vispirms apgalvo, ka iesniedzējtiesa tikai ļoti neprecīzi norāda uz saikni starp Savienības tiesisko regulējumu publiskā iepirkuma jomā un lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmetu. Katrā ziņā šī tiesa esot balstījusies uz kļūdainu juridisko vērtējumu attiecībā uz sekām, kādas PSPR likums varētu radīt šim tiesiskajam regulējumam.
37
Turpinot – minētās tiesas norādes par Slovākijas tiesību aktiem nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas apkarošanas jomā pašas par sevi nevar pierādīt pietiekamas saiknes esību ar Direktīvu 2015/849. Slovākijas valdība uzskata, ka pamatlieta turklāt nekādi neattiecoties uz jautājumu par šīs direktīvas interpretāciju.
38
Visbeidzot šī valdība uzskata, ka iesniedzējtiesa nekādi neprecizē nedz apsvērumus, kas tai likuši secināt, ka PSPR likums ir šķērslis pamatbrīvību īstenošanai, nedz arī to, ka saistībā ar pamatlietā aplūkotajiem tiesību aktiem runa būtu par “Savienības tiesību īstenošanu” Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē.
39
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam Tiesa var interpretēt Savienības tiesības tikai tai piešķirtās kompetences robežās (spriedums, 2025. gada 4. septembris, AW T, C‑225/22, EU:C:2025:649, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 2015/849 piemērojamību pietiek ar konstatējumu, ka iesniedzējtiesa nav uzdevusi Tiesai nevienu jautājumu par šīs direktīvas interpretāciju un, lai atbildētu uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tā nav jāinterpretē. Tādējādi Slovākijas Republikas šajā ziņā izvirzītie argumenti neietekmē jautājumu, vai Tiesas kompetencē ir atbildēt uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
41
Otrkārt, attiecībā uz to, vai pastāv pietiekama saikne starp Savienības tiesisko regulējumu publisko iepirkumu jomā un lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmetu, iesniedzējtiesa precizē, ka ikvienai fiziskai vai juridiskai personai, kas vēlas uzturēt mantiskas attiecības ar publisko sektoru un it īpaši noslēgt līgumu publiskā iepirkuma procedūras ietvaros, ja mantiskā izpildījuma vērtība pārsniedz piemērojamos tiesību aktos noteikto robežvērtību, vismaz attiecīgā ar publisko sektoru noslēgtā līguma darbības laikā obligāti jāreģistrējas PSPR.
42
Šī tiesa piebilst, ka ar PSPR likumu grozīts Publisko iepirkumu likums, ar kuru Slovākijas tiesību sistēmā transponētas tostarp Direktīvas 2014/23 un 2014/24.
43
Turklāt pēc informācijas pieprasījuma, ko Tiesas priekšsēdētājs 2024. gada 22. oktobrī nosūtīja iesniedzējtiesai, tā apstiprināja, ka daži Mabonex Slovakia veiktie komercdarījumi, kuru rēķini tika ņemti vērā, aprēķinot šīs sabiedrības gūto ekonomisko priekšrocību, lai piemērotu pamatlietā aplūkoto naudas sodu, tika veikti, pamatojoties uz līgumiem, kas noslēgti tādu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru iznākumā, kuras reglamentē valsts tiesību akti, ar ko transponētas Direktīvas 2014/23 un 2014/24.
44
Ņemot vērā šos apstākļus, jākonstatē, ka starp lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmetu un Direktīvām 2014/23 un 2014/24 pastāv pietiekama saikne. Šo secinājumu nevar atspēkot tas, kā apgalvo Slovākijas valdība, ka iesniedzējtiesa balstījusies uz kļūdainu interpretāciju par ietekmi, kāda PSPR likumam esot uz Slovākijas publiskā iepirkuma tiesību aktiem, jo šis vērtējums izriet no valsts tiesību interpretācijas, kuru Tiesa prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā nav tiesīga apstrīdēt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 30. oktobris, Attal et Associés, C‑321/24, EU:C:2025:836, 24. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
45
Treškārt, šī sprieduma 40.–42. punktā izvērtētie elementi ļauj arī uzskatīt, ka pretēji tam, ko apgalvo Slovākijas valdība, pamatlietā aplūkotie tiesību akti ir “Savienības tiesību īstenošana” Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
It īpaši saskaņā ar iesniedzējtiesas norādēm, kas atgādinātas šī sprieduma 41. punktā, iekļaušana PSPR ir obligāts nosacījums, lai saimnieciskās darbības subjekts varētu noslēgt līgumu publiskā iepirkuma procedūrā. Šādas iekļaušanas neesība līdz ar to līdzinās izslēgšanas no dalības šādā iepirkumā iemeslam. Jānorāda – lai gan Direktīvas 2014/24 57. pantā izslēgšanas iemesli uzskaitīti izsmeļoši, tas neizslēdz iespēju dalībvalstīm paturēt spēkā vai pieņemt materiālo tiesību normas, kuru mērķis tostarp ir nodrošināt, ka publisko iepirkumu jomā tiek ievērots Direktīvas 2014/24 18. panta 1. punktā ietvertais vienlīdzīgas attieksmes princips, kā arī pārskatāmības princips – ko ietver iepriekš minētais princips –, kuri līgumslēdzējām iestādēm jāievēro visās šādās publiskā iepirkuma procedūrās un kuri ir Savienības direktīvu par publiskā iepirkuma procedūrām pamatā, ar nosacījumu, ka tiek ievērots samērīguma princips (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 19. maijs, Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, 21. punkts, kā arī 2022. gada 15. septembris, J. Sch. Omnibusunternehmen un K. Reisen, C‑416/21, EU:C:2022:689, 58. punkts).
47
Šādos apstākļos, pieprasot iekļaušanu PSPR atbilstoši PSPR likumam, uz kura pamata tika noteikti naudas sodi pamatlietā, jāuzskata, ka Slovākijas Republika izmantojusi rīcības vai novērtējuma brīvību, kas ir ar Savienības tiesību aktu izveidotā regulējuma neatņemama sastāvdaļa, un tas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nozīmē, ka šī dalībvalsts īsteno šīs tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 19. novembris, TSN un AKT, C‑609/17 un C‑610/17, EU:C:2019:981, 50. punkts, kā arī 2024. gada 29. jūlijs, protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
48
Ceturtkārt, Slovākijas Republikas arguments, ka iesniedzējtiesa nekādi neprecizē apsvērumus, kas tai likuši secināt, ka PSPR likums ir šķērslis pamatbrīvību īstenošanai, attiecas uz iebildi par nepieņemamību un nevar ietekmēt vērtējumu par Tiesas kompetenci atbildēt uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
49
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Tiesas kompetencē ir atbildēt uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
50
Pirmkārt, Slovākijas valdība apgalvo, ka pirmais līdz trešais prejudiciālais jautājums nav pieņemams abstraktā rakstura dēļ un tāpēc, ka tiem nav nozīmes pamatlietas izspriešanā.
51
Šī valdība būtībā norāda, ka komercsabiedrība Mabonex Slovakia netika svītrota no PSPR saskaņā ar PSPR likuma 13. panta 2. punktu, bet, gluži pretēji, dienā, kad Tiesā tika iesniegti minētās valdības rakstveida apsvērumi, šī komercsabiedrība tajā joprojām bijusi iekļauta. Tā arī uzsver, ka pēc tam, kad minētā sabiedrība kompetentās tiesas noteiktajā termiņā bija samaksājusi tai noteiktā naudas soda apmēru, šāda svītrošana vairs nevarētu notikt, pamatojoties uz šo tiesību normu. Pirmais līdz trešais prejudiciālais jautājums attiecoties vienīgi uz šobrīd izslēgto gadījumu, ka pastāv “[Mabonex Slovakia] iespējamā svītrošana no PSPR, kas ir sekundāras sekas publiskā sektora partnerim noteiktā naudas soda nemaksāšanas gadījumā”, un tādēļ šie jautājumi neesot pieņemami.
52
Otrkārt, Slovākijas valdība apgalvo, ka atbildei uz ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu pamatlietas atrisināšanā neesot nozīmes. Pretēji tam, ko, šķiet, liek domāt šie jautājumi, Mabonex Slovakia neesot ticis noteikts nekāds naudas sods, kas atbilstu iegūtās ekonomiskās priekšrocības apmēram PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmās teikuma daļas izpratnē, ņemot vērā, ka reģistrācijas iestāde patiesībā šai komercsabiedrībai noteica naudas sodu, pamatojoties uz 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro teikuma daļu, jo šādu ekonomisko priekšrocību nevarēja noteikt tāpēc, ka šīs sabiedrības saimnieciskais rezultāts izrādījās negatīvs.
53
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru LESD 267. pantā noteiktā procedūra ir sadarbības starp Tiesu un dalībvalstu tiesām instruments, ar ko Tiesa sniedz dalībvalstu tiesām norādes par Savienības tiesību interpretāciju, kuras tām vajadzīgas, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas (spriedums, 2024. gada 21. marts, Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sadarbībā starp Tiesu un valstu tiesām nepieciešamība veikt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai tā stingri ievērotu prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu, kuras ir skaidri noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā (spriedums, 2024. gada 21. marts, Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, 28. punkts un tajā minētā judikatūra). Šīs prasības turklāt atgādinātas Eiropas Savienības Tiesas Ieteikumu valstu tiesām par prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ierosināšanu (OV 2019, C 380, 1. lpp.) 13., 15. un 16. punktā un šobrīd ietvertas Eiropas Savienības Tiesas Ieteikumu valstu tiesām par prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ierosināšanu (OV C, C/2024/6008) 13., 15. un 16. punktā.
55
Tāpēc saskaņā ar Reglamenta 94. panta a) punktu iesniedzējtiesai jānorāda lietas faktiskie apstākļi un tiesiskais regulējums, uz kuru attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, uz kuriem balstīti šie jautājumi. Proti, saistībā ar LESD 267. pantā noteikto procedūru par Savienības tiesību akta interpretāciju Tiesa var lemt, vienīgi pamatojoties uz faktiem, ko tai ir norādījusi valsts tiesa (spriedums, 2024. gada 21. marts, Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Pirmkārt, attiecībā uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo līdz trešo jautājumu tā norāda, ka atbilde uz šiem jautājumiem ir būtiska, lai novērtētu, vai iespējamā publiskā sektora partnera izslēgšana no PSPR kā otrreizējas sekas tam uzliktā naudas soda nesamaksāšanai atbilst Savienības tiesībām, it īpaši noteiktām tiesību normām par pamatbrīvību īstenošanu. Taču lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā ziņā ietverts nepilnīgs pamatlietas faktu izklāsts, kurā nav sniegtas nekādas norādes, kas ļautu Tiesai noteikt, vai Mabonex Slovakia kā publiskā sektora partneris nav samaksājis naudas sodu un vai šīs nesamaksāšanas dēļ šī komercsabiedrība faktiski tika izslēgta no PSPR un iznākumā tai tika liegts noslēgt līgumu publiskā iepirkuma procedūrā un koncesijas līgumus ar jebkuru valsts iestādi.
57
No tā izriet, ka šie jautājumi balstīti uz hipotētisku situāciju, proti, Mabonex Slovakia izslēgšanu no PSPR, tas ir, tajos nav pietiekamas informācijas, kas ļautu Tiesai sniegt iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. marts, Mercedes‑Benz Group (Ar pārveidošanas ierīcēm aprīkotu transportlīdzekļu ražotāju atbildība), C‑100/21, EU:C:2023:229, 53. punkts).
58
Šādos apstākļos pirmais līdz trešais prejudiciālais jautājums jāatzīst par nepieņemamu.
59
Otrkārt, jānorāda, ka ceturtais un piektais prejudiciālais jautājums būtībā attiecas uz Hartas 49. panta 1. un 3. punkta interpretāciju, lai iesniedzējtiesa varētu noteikt, vai PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma daļa ir pietiekami precīza un vai tajā ievērots sodu samērīguma princips.
60
Tas, ka reģistrācijas iestāde noteikusi Mabonex Slovakia naudas sodu, pamatojoties nevis uz ekonomisko priekšrocību, ko šī komercsabiedrība esot guvusi saskaņā ar minētā 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo teikuma daļu, bet gan uz šīs tiesību normas otrajā teikuma daļā minētajām summām, pats par sevi nenozīmē, ka šie jautājumi nav pieņemami.
61
Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet – Dlhopolec u.c. uzskata, ka reģistrācijas iestādei būtu bijis jānosaka naudas sods šai komercsabiedrībai saskaņā ar PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo teikuma daļu, jo to ieskatā “ekonomisko priekšrocību” varēja noteikt, pat ja tā būtu bijusi negatīva. Tādējādi nevar izslēgt, ka minēto jautājumu izskatīšanai, ņemot vērā šo tiesību normu, pamatlietas atrisināšanā ir nozīme.
62
Tātad ceturtais un piektais prejudiciālais jautājums ir pieņemams.
Par ceturto līdz sesto jautājumu
Ievada apsvērumi
63
Tā kā ceturtais līdz sestais prejudiciālais jautājums būtībā attiecas uz Hartas 49. panta interpretāciju, jānosaka, vai šī tiesību norma ir piemērojama pamatlietā, pārbaudot, vai pamatlietā aplūkotajai sodu sistēmai ir krimināltiesisks raksturs.
64
No patstāvīgās judikatūras izriet, ka soda krimināltiesiskā rakstura vērtējumā, tostarp Hartas 49. panta piemērošanas mērķiem, nozīme ir trim kritērijiem. Pirmais kritērijs ir pārkāpuma juridiskā kvalifikācija valsts tiesībās, otrais ir pats pārkāpuma veids, un trešais – soda, ko attiecīgajai personai varētu piespriest, smaguma pakāpe (spriedums, 2025. gada 1. augusts, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
65
Lai gan tas, vai Dlhopolec u.c. noteiktajiem naudas sodiem ir krimināltiesisks raksturs Hartas 49. panta 1. punkta izpratnē, jāizvērtē iesniedzējtiesai, Tiesa, lemdama par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tomēr var sniegt paskaidrojumus, lai palīdzētu šai tiesai veikt vērtējumu (spriedums, 2025. gada 1. augusts, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
Pirmām kārtām, jānorāda, ka PSPR likumā saskaņā ar tā 13. pantu piemērotais sods nav kvalificēts kā “krimināltiesisks”. Tomēr Hartas 49. panta piemērošanas joma neatkarīgi no krimināltiesisko sodu kvalifikācijas valsts tiesībās attiecas arī uz sodiem, kas jāuzskata par tādiem, kuriem ir krimināltiesisks raksturs, balstoties uz pārējiem diviem šī sprieduma 64. punktā norādītajiem kritērijiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
Otrām kārtām, attiecībā uz pārkāpuma raksturu šķiet, ka naudas sodiem, kas noteikti par PSPR likuma prasību pārkāpumu, ir gan prevencijas, gan sodīšanas par šiem pārkāpumiem mērķi, jo saskaņā ar PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunktu publiskā sektora partnerim tiek noteikts vai nu naudas sods tā saņemtās ekonomiskās priekšrocības apmērā, vai arī naudas sods no 10000 EUR līdz 1000000 EUR, un ar šiem naudas sodiem nav paredzēts atlīdzināt to radītos zaudējumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 67. un 68. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
68
Trešām kārtām, attiecībā uz kritēriju par piemērotā soda smaguma pakāpi no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, pirmkārt, izriet, ka personas, kas ir pilnvarota iekļaut publiskā sektora partneri PSPR, objektivitātes pienākuma pārkāpums var pamatot naudas soda noteikšanu šim partnerim vai nu tādas ekonomiskās priekšrocības apmērā, ko šis partneris guvis, vai, ja šo ekonomisko priekšrocību nevar aprēķināt, – no 10000 EUR līdz 1000000 EUR. Otrkārt, pilnvarotajai personai tiek noteikts naudas sods no 10000 EUR līdz 100000 EUR.
69
Šajā ziņā jāatgādina, ka piemērotā soda bardzības pakāpe jānovērtē, ņemot vērā attiecīgajās tiesību normās paredzēto maksimālo sodu (spriedums, 2025. gada 1. augusts, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
70
Šajā gadījumā jākonstatē – ja naudas sods tiek noteikts, ņemot vērā ekonomisko priekšrocību, ko guvis publiskā sektora partneris, šajā ziņā nav paredzēts nekāds maksimālais apmērs. Turklāt, ja šo priekšrocību nevar aprēķināt skaitļos, piemērotais naudas sods var sasniegt 1000000 EUR publiskā sektora partnerim un 100000 EUR pilnvarotajai personai, un tās ir ievērojamas summas.
71
Šādos apstākļos, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, jāuzsver, ka sodu sistēmai, kurai piemīt PSPR 13. pantā minētās iezīmes, ir krimināltiesisks raksturs Hartas 49. panta izpratnē. No tā izriet, ka šī sistēma jāvērtē, ņemot vērā noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības, kā arī samērīguma principus, kas nostiprināti Hartas 49. panta 1. un 3. punktā.
Par sesto jautājumu
72
Ar sesto jautājumu, kas jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Hartas 49. panta 1. punkts un tiesiskās drošības princips jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka personai, kas pilnvarota iekļaut komercsabiedrību publiskā sektora partneru reģistrā, tiek liegts to darīt, ja tās attiecības ar publiskā sektora partneri var apdraudēt tās objektivitāti, it īpaši tādu personisko vai mantisko saikņu dēļ, kas to vieno ar šo publiskā sektora partneri, tomēr netiek precizēti citi kritēriji, kas ļautu novērtēt šo objektivitāti, pat ja šīs objektivitātes prasības neievērošanas dēļ tiek piemērots krimināltiesiska rakstura sods.
73
Tiesiskās drošības princips prasa, pirmkārt, lai tiesību normas būtu skaidras un precīzas un, otrkārt, lai to piemērošana personām būtu paredzama, it īpaši tad, ja tās var radīt nelabvēlīgas sekas. Minētais princips tostarp prasa, lai tiesiskais regulējums ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt tajā noteikto saistību apjomu un lai šīs personas nepārprotami zinātu savas tiesības un pienākumus un spētu atbilstoši rīkoties (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, Belgian Association of Tax Lawyers u.c., C‑623/22, EU:C:2024:639, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
74
Likumības princips krimināltiesību jomā, kas nostiprināts Hartas 49. panta 1. punktā un kas ir vispārējā tiesiskās drošības principa īpaša izpausme, tostarp nozīmē, ka likumā skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šī prasība ir izpildīta, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma, vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 3. maijs, Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, EU:C:2007:261, 50. punkts; 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 162. punkts, kā arī 2024. gada 29. jūlijs, Belgian Association of Tax Lawyers u.c., C‑623/22, EU:C:2024:639, 39. un 40. punkts).
75
Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru attiecībā uz Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pantu, kurā paredzētas tiesības, kas atbilst Hartas 49. pantā garantētajām tiesībām, vispārīgā rakstura dēļ, kāds noteikti ir leģislatīviem aktiem, to formulējums nevar būt absolūti precīzs. No tā citstarp izriet, ka, lai arī, izmantojot tādu likumdošanas tehniku, kurā drīzāk tiek lietotas vispārīgas kategorijas, nevis izsmeļoši saraksti, bieži vien paliek pelēkā zona ārpus definīcijas robežām, šīs šaubas par minētajiem ierobežojumiem pašas par sevi nav pietiekamas, lai tiesību normu padarītu par nesaderīgu ar minētās konvencijas 7. pantu, jo lielā vairumā gadījumu šī konvencija ir pietiekami skaidra (šajā nozīmē it īpaši skat. ECT spriedumu, 1996. gada 15. novembris, Cantoni pret Franciju, CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, 31. un 32. punkts). Šie apsvērumi atbilstoši Hartas 52. panta 3. punktam ir spēkā arī attiecībā uz tās 49. pantu (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 165. punkts).
76
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka piemērojamo tiesību aktu precizitātes princips nevar tikt interpretēts tādējādi, ka to normu saturu, kurās paredzēta kriminālatbildība, tas aizliegtu noskaidrot pakāpeniski, tiesām sniedzot interpretāciju, ja vien šī interpretācija ir saprātīgi paredzama (spriedumi, 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 167. punkts, kā arī 2024. gada 29. jūlijs, Belgian Association of Tax Lawyers u.c., C‑623/22, EU:C:2024:639, 43. punkts).
77
Šajā lietā iesniedzējtiesa būtībā norāda, ka PSPR likuma 19. panta c) punktā nav paredzēti precīzi kritēriji attiecībā uz attiecību vai saišu kvalitāti, raksturu, ilgumu vai tuvumu, kas varētu radīt šaubas par pilnvarotās personas objektivitāti, tai publiskā sektora partneri iekļaujot PSPR, un ka ar šo tiesību normu reģistrācijas iestādei, kura vajadzības gadījumā nosaka sodu par šīs objektivitātes prasības neievērošanu, piešķirta plaša rīcības brīvība.
78
Iesākumam jāatgādina, ka prejudiciāla nolēmuma ietvaros Tiesai nav kompetences lemt par valsts tiesību normu interpretāciju un nospriest, vai valsts tiesas sniegtā to interpretācija ir pareiza, jo šāda interpretācija ir ekskluzīvā valsts tiesu kompetencē (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
79
Turpretī Tiesai prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ir kompetence, pamatojoties uz tajā iesniegtajiem pamatlietas materiāliem, kā arī tai sniegtajiem skaidrojumiem, sniegt iesniedzējtiesai lietderīgas norādes, lai iesniedzējtiesa varētu izspriest tajā izskatāmo lietu (spriedums, 2025. gada 19. jūnijs, Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
80
Šajā ziņā, lai iesniedzējtiesa varētu noteikt, vai PSPR likuma 19. panta c) punkta precizitātes pakāpe atbilst Hartas 49. panta 1. punkta prasībām attiecībā uz kritērijiem, kuri ļauj novērtēt, vai nav ievērota objektivitātes prasība, kas noteikta personai, kura ir pilnvarota pārbaudīt atbilstošo informāciju un iekļaut publiskā sektora partneri PSPR, pirmkārt, jākonstatē, ka saskaņā ar šo tiesību normu “pilnvarotā persona nedrīkst veikt šajā likumā paredzētās darbības, ja tā ar publiskā sektora partneri vai tā struktūru locekļiem ir jebkādās attiecībās, kas varētu radīt šaubas par tās objektivitāti, jo īpaši, ja šīm attiecībām ir personisks vai mantisks raksturs; par attiecībām, kas varētu radīt šaubas par pilnvarotās personas objektivitāti, nav uzskatāmas attiecības starp publiskā sektora partneri un pilnvaroto personu tad, ja pēdējā savas darbības veic saskaņā ar atsevišķiem noteikumiem”.
81
No tā izriet, ka PSPR likuma 19. panta c) punkts, ciktāl tajā objektivitātes prasības tvērums ir precizēts, atsaucoties gan uz personisko, gan mantisko saikņu esību starp pilnvaroto personu un publiskā sektora partneri, ietver formulējumu, kas atbilst Hartas 49. panta 1. punktā noteiktajai prasībai, kā Tiesa šo tiesību normu interpretējusi šī sprieduma 74. punktā minētajā judikatūrā. Šāds formulējums, kas raksturo attiecību starp pilnvaroto personu un publiskā sektora partneri raksturu, ļauj šiem partneriem pietiekami skaidri un precīzi zināt savu pienākumu apjomu objektivitātes jomā, lai iekļautu šo partneri PSPR, un zināt, ka šo pienākumu neizpilde var izraisīt to kriminālatbildību, pakļaujot tos PSPR likuma 13. pantā paredzētajiem naudas sodiem.
82
Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka šī likuma 19. panta c) punktā turklāt precizētas situācijas, kuras nevar uzskatīt par tādām, kas rada šaubas par pilnvarotās personas objektivitāti, proti, attiecības starp publiskā sektora partneri un pilnvaroto personu, īstenojot darbību, ko reglamentē īpaši tiesiskie regulējumi, kas, pēc iesniedzējtiesas domām, it īpaši attiecas uz advokāta un klienta attiecībām vai notāru un nodokļu konsultantu iesaisti.
83
Otrkārt, tas, ka 19. panta c) punktā reģistrācijas iestādei atstāta rīcības brīvība pārbaudīt, vai starp pilnvaroto personu un publiskā sektora partneri pastāvošās saiknes var likt apšaubīt minētajā pantā paredzēto objektivitātes prasību, pats par sevi nevar likt uzskatīt, ka šī tiesību norma nav pietiekami skaidra un precīza Hartas 49. panta 1. punkta izpratnē. Šajā ziņā, kā norāda Slovākijas valdība, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, personai, kura pilnvarota iekļaut publiskā sektora partneri PSPR, ņemot vērā minētā 19. panta c) punkta formulējumu, ir saprātīgi jārēķinās ar to, ka šī iestāde pārbauda faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas raksturo personiskās un mantiskās saiknes, kuras to vieno ar šo partneri, lai noteiktu, vai tie var radīt šaubas par minētās personas objektivitāti un līdz ar to liegt šai personai iekļaut minēto partneri PSPR.
84
Treškārt, arī iesniedzējtiesas norādīto apstākli, ka kompetentās valsts tiesas ir atsaukušās uz judikatūru par tiesnešu objektivitāti, lai izskaidrotu tādas objektivitātes prasības tvērumu, kas attiecas uz personu, kura ir pilnvarota iekļaut publiskā sektora partneri PSPR saskaņā ar PSPR 19. panta c) punktu, nevar uzskatīt par tādu, kas ir pretrunā Hartas 49. panta 1. punktam.
85
Kā atgādināts šī sprieduma 76. punktā, minētais 49. panta 1. punkts ļauj pakāpeniski noskaidrot to normu saturu, kurās paredzēta kriminālatbildība, izmantojot tiesu sniegto interpretāciju, ciktāl tā ir saprātīgi paredzama. Jānorāda, ka pastāvošas judikatūras piemērošanu pēc analoģijas citā juridiskā kontekstā nevar uzskatīt par neparedzamu, jo tā ietilpst parastajās tiesību interpretācijas metodēs.
86
Tāpēc, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, ņemot vērā PSPR likuma 19. panta c) punkta formulējumu, lasot to kopsakarā ar šī likuma 13. pantu, kā arī kompetento valsts tiesu izmantoto interpretācijas metodi, nešķiet, ka pilnvarotajai personai un attiecīgā publiskā sektora partnerim būtu liegts Hartas 49. panta 1. punkta izpratnē pietiekami skaidri un precīzi noteikt darbības un bezdarbību, kas var izraisīt to kriminālatbildību.
87
Šo secinājumu nevar atspēkot tas, ka, pēc iesniedzējtiesas domām, šajā gadījumā gan Okresný súd Žilina (Žilinas rajona tiesa), gan Krajský súd v Žiline (Žilinas apgabaltiesa) būtībā tikai tāpēc uzskatījušas, ka pilnvarotā persona ir pārkāpusi PSPR likuma 19. panta c) punktu, jo tās konstatēja, ka pilnvarotās personas dalībnieks un izpilddirektors, no vienas puses, kā arī publiskā sektora partnera dalībnieks un izpilddirektors, no otras puses, kopīgi piedalās trešā komercsabiedrībā, tomēr tās nav sniegušas nekādas papildu norādes par šo darījumu attiecību raksturu un intensitāti.
88
Proti, šis elements ir jautājums par šo tiesu veiktās valsts tiesību interpretācijas pareizību, kā arī par pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanu, kas nevar ietekmēt vērtējumu par to, vai šī tiesību norma ir pietiekami skaidra un precīza, lai izpildītu Hartas 49. panta 1. punkta prasības. Katrā ziņā, pat pieņemot, ka šī interpretācija tiktu uzskatīta par neparedzamu judikatūras par minēto 49. panta 1. punktu izpratnē, šāds konstatējums neļautu secināt, ka PSPR likuma 19. panta c) punkts pats par sevi neatbilst Hartas 49. panta 1. punkta prasībām, bet drīzāk nozīmētu, ka minēto interpretāciju nevar pieņemt, jo tā būtu pretrunā pamattiesībām.
89
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz sesto jautājumu jāatbild, ka Hartas 49. panta 1. punkts un tiesiskās drošības princips jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka personai, kas pilnvarota iekļaut komercsabiedrību publiskā sektora partneru reģistrā, tiek liegts to darīt, ja tās attiecības ar publiskā sektora partneri var apdraudēt tās objektivitāti, it īpaši tādu personisko vai mantisko saikņu dēļ, kas to vieno ar šo publiskā sektora partneri, tomēr nav precizēti citi kritēriji, kas ļautu novērtēt šo objektivitāti, lai gan šīs objektivitātes prasības neievērošanas dēļ tiek piemērots krimināltiesiska rakstura sods, ciktāl, ņemot vērā šī valsts tiesiskā regulējuma formulējumu, kā arī tā interpretāciju, ko veic kompetentās valsts tiesas, pamatojoties uz parastajām tiesību interpretācijas metodēm, šī pilnvarotā persona un minētais publiskā sektora partneris pietiekami skaidri un precīzi var noteikt, kādas darbības vai bezdarbība var izraisīt to kriminālatbildību.
Par piekto jautājumu
90
Ar piekto jautājumu, kas jāizskata pirms ceturtā jautājuma, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Hartas 49. panta 1. punkts un tiesiskās drošības princips jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā tad, ja nav ievērota personai, kas pilnvarota iekļaut komercsabiedrību publiskā sektora partneru reģistrā, noteiktā objektivitātes prasība, šai komercsabiedrībai vienīgi paredzēts noteikt naudas sodu, kurš atbilst tādas ekonomiskās priekšrocības apmēram, ko tā guvusi attiecībās ar publisko sektoru, tomēr nav precizēti parametri, kas ļautu pierādīt šādu priekšrocību.
91
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikuma daļā paredzēts, ka tad, ja tiek pārkāpts tostarp šī likuma 19. panta c) punktā paredzētais aizliegums, kurā prasīts – lai publiskā sektora partneri iekļautu PSPR, pilnvarotajai personai ar šo partneri vai tā struktūrvienību locekļiem nav nekādu tādu attiecību, kas varētu likt apšaubīt tā objektivitāti, reģistrācijas iestāde publiskā sektora partnerim nosaka “naudas sodu tādas ekonomiskās priekšrocības apmērā, kādu guvis publiskā sektora partneris”. Ja šo ekonomisko priekšrocību nevar aprēķināt, šī iestāde minētajam publiskā sektora partnerim nosaka naudas sodu no 10000 EUR līdz 1000000 EUR.
92
Tādējādi no 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka iespēja kvantitatīvi noteikt publiskā sektora partnera iegūto ekonomisko priekšrocību, kā arī tās apmēru, ja to var aprēķināt, nosaka vai vismaz ietekmē naudas soda apmēru, kas šim partnerim noteikts par PSPR likuma 19. panta c) punktā paredzētā pienākuma neizpildi. Līdz ar to, lai ievērotu Hartas 49. panta 1. punkta prasības, jēdzienam “ekonomiska priekšrocība” šī likuma izpratnē jābūt pietiekami skaidram un precīzam, lai publiskā sektora partneri varētu noteikt sodus, kas tiem piemērojami minētā likuma pārkāpuma gadījumā.
93
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikuma daļā nav precizēts, vai jēdziens “ekonomiska priekšrocība” attiecas uz ekonomisko priekšrocību, ko sodītā komercsabiedrība guvusi, pamatojoties uz līgumu, kurš noslēgts ar publiskā sektora struktūru un kura noslēgšana, piemēram, ir atkarīga no tās iekļaušanas PSPR, vai arī jāņem vērā ekonomiskā priekšrocība, kas izriet no šīs komercsabiedrības kopējās komercdarbības un saimnieciskās darbības. Šī tiesa piebilst, ka šajā tiesību normā nav noteikts atbilstošais laikposms šādas priekšrocības novērtēšanai, it īpaši, vai jāņem vērā laikposms pēc iekļaušanas PSPR, laikposms pēc līguma noslēgšanas vai arī kalendārais gads pirms gada, kurā piemērots sods.
94
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa norāda, ka gan Okresný súd Žilina (Žilinas rajona tiesa), gan Krajský súd v Žiline (Žilinas apgabaltiesa) jēdzienu “ekonomiska priekšrocība” PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmās teikuma daļas izpratnē interpretējušas, pamatojoties uz šī likuma pamatojuma izklāstu. Līdz ar to šīs tiesas uzskatījušas, ka minētais jēdziens attiecas uz peļņu, ko publiskā sektora partneris guvis no attiecīgajiem darījumiem ar publisko sektoru laikposmā no publiskā sektora partnera iekļaušanas PSPR līdz soda piemērošanas procedūras uzsākšanai.
95
Tāpēc iesniedzējtiesa šaubās par šīs interpretācijas pieejas atbilstību Hartas 49. panta 1. punktam, vienlaikus uzsverot, ka šāda interpretācija atbilst PSPR likuma pamatojuma izklāstam.
96
Jāatgādina – apstāklis, ka tiesību aktos ir atsauce uz vispārīgiem jēdzieniem, kas jānoskaidro pakāpeniski, principā neliedz šos valsts tiesību aktus uzskatīt par tādiem, kuros ietverti skaidri un precīzi noteikumi, kas attiecīgajai personai ļauj paredzēt, par kādām darbībām un bezdarbību var tikt piemēroti krimināltiesiska rakstura sodi. Šajā ziņā jānoskaidro, vai šo jēdzienu neskaidrību vai nenoteiktību var novērst, izmantojot parastās tiesību interpretācijas metodes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Belgian Association of Tax Lawyers u.c., C‑623/22, EU:C:2024:639, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
97
Šajā lietā jānorāda, ka jēdziena “ekonomiska priekšrocība” interpretācija PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmās teikuma daļas izpratnē, atsaucoties uz šī likuma pamatojuma izklāstu, atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm ir ierasta interpretācijas metode Slovākijas tiesībās.
98
Šādos apstākļos šis jēdziens, kurš interpretēts, izmantojot šādu metodi, šķiet, ir pietiekami skaidrs un precīzs, ņemot vērā prasības, kas izriet no tiesiskās drošības un likumības krimināltiesību jomā principiem.
99
Iesniedzējtiesa piebilst, ka šajā gadījumā Okresný súd Žilina (Žilinas rajona tiesa) un Krajský súd v Žiline (Žilinas apgabaltiesa) nolēma noteikt Mabonex Slovakia20000 EUR naudas sodu, pamatojoties uz PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro teikuma daļu, pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka šī komercsabiedrības “ekonomiskā priekšrocība” no tās komercdarījumiem ar publisko sektoru ir negatīva. Šāda interpretācija esot problemātiska, jo šajā likumā neesot precizēts, ka negatīva “ekonomiskā priekšrocība” būtu jāsaprot kā tāda, kas attiecas uz situāciju, kurā šo priekšrocību nevar aprēķināt.
100
Šajā ziņā jāuzsver, kā norādīts šī sprieduma 88. punktā, ka šis jautājums attiecas uz valsts tiesību interpretācijas pareizību, kas jāizvērtē iesniedzējtiesai. Savukārt minētais jautājums nevar ietekmēt PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmās teikuma daļas skaidro un precīzo raksturu tiesiskās drošības un likumības krimināltiesību jomā principu izpratnē.
101
Lai izvērtētu, vai ir ievērots Hartas 49. panta 1. punkts, jānosaka, vai publiskā sektora partneris var paredzēt situācijas, kurās tam tiek piemērots naudas sods, un vai tā aprēķināšanas veids ir saprātīgi paredzams.
102
Jānorāda, tāpat kā to dara Slovākijas valdība, un neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, ka, ņemot vērā šī likuma sistēmu un mērķi, kas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, publiskā sektora partneris, ja no tā attiecībām ar publisko sektoru izriet negatīvs ekonomiskais rezultāts un ja tas ir pārkāpis minēto likumu, var saprātīgi paredzēt, ka tam var tikt piemērots naudas sods, kas aprēķināts saskaņā ar šī likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Iesniedzējtiesai jāizvērtē, vai šādos apstākļos šāds publiskā sektora partneris varēja saprātīgi paredzēt, ka negatīva “ekonomiskā priekšrocība” var tikt pielīdzināta neiespējamībai aprēķināt šo priekšrocību.
103
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz piekto jautājumu jāatbild, ka Hartas 49. panta 1. punkts un tiesiskās drošības princips jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā tad, ja nav ievērota personai, kas pilnvarota iekļaut komercsabiedrību publiskā sektora partneru reģistrā, noteiktā objektivitātes prasība, vienīgi paredzēts noteikt šai komercsabiedrībai naudas sodu, kurš atbilst tādas ekonomiskās priekšrocības apmēram, ko tā guvusi attiecībās ar publisko sektoru, un nav precizēti parametri, kas ļautu pierādīt šādu priekšrocību, ja vien šie parametri var izrietēt no parastās tiesību interpretācijas metodes, ko izmanto kompetentās valsts tiesas, lai minētā komercsabiedrība varētu pietiekami skaidri un precīzi noteikt sodus, kuriem tā ir pakļauta šī tiesiskā regulējuma pārkāpuma gadījumā.
Par ceturto jautājumu
104
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Hartas 49. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru komercsabiedrībai, kas nav ievērojusi šo tiesisko regulējumu, automātiski tiek noteikts naudas sods, kurš atbilst tādas ekonomiskās priekšrocības apmēram, ko tā guvusi attiecībās ar publisko sektoru, un kompetentā iestāde nevar nedz veikt nošķīrumu atkarībā no izdarītā pārkāpuma rakstura, nedz arī ņemt vērā citas negatīvās tiesiskās sekas, ko sodītajai komercsabiedrībai var radīt minētā naudas soda noteikšana.
105
Šajā ziņā jāatgādina – Hartas 49. panta 3. punktā iekļautais sodu samērīguma princips paredz, ka soda bardzībai jāatbilst attiecīgā pārkāpuma smagumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, 97. punkts un tajā minētā judikatūra).
106
Turklāt samērīguma princips piemērojams ne tikai attiecībā uz pārkāpuma sastāva elementu noteikšanu, bet arī uz tāda regulējuma noteikšanu, kas skar naudas sodu bardzību un tādu elementu vērtējumu, kurus var ņemt vērā šo sodu uzlikšanā (spriedums, 2021. gada 6. oktobris, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, 98. punkts un tajā minētā judikatūra).
107
Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka valsts tiesību aktos atļautie represīvie pasākumi nedrīkst pārsniegt šajos tiesību aktos leģitīmi paredzēto mērķu sasniegšanai nepieciešamo. Šādā kontekstā Tiesa precizē, ka sodu bardzībai jāatbilst pārkāpumu, kuru izdarīšana ar tiem tiek sodīta, smagumam, it īpaši, nodrošinot patiesi preventīvu ietekmi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, 99. un 100. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
108
Šajā lietā, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikuma daļā paredzēts noteikt publiskā sektora partnerim naudas sodu, kurš atbilst tādas ekonomiskās priekšrocības apmēram, ko tas guvis attiecībās ar publisko sektoru, par visiem tajā minētajiem pārkāpumiem, it īpaši šī likuma 19. panta c) punktā paredzētā aizlieguma pārkāpuma gadījumā.
109
Pirmām kārtām, jānorāda, ka, ņemot vērā šo tiesību normu formulējumu un lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertos elementus, ar tām izveidots objektīvas atbildības režīms, un atbilstoši tam pietiek ar pārkāpumu veidojošo faktu konstatēšanu neatkarīgi no attiecīgo personu, proti, saimnieciskās darbības subjekta, publiskā sektora partnera un personas, kas pilnvarota to iekļaut PSPR, nodoma vai nolaidības, lai reģistrācijas iestāde noteiktu naudas sodu, kas atbilst ekonomiskajai priekšrocībai, kuru šis saimnieciskās darbības subjekts guvis attiecībās ar publisko sektoru.
110
Tas, ka naudas sods, kas noteikts citstarp par minētā 19. panta c) punkta pārkāpumu, var būt šīs priekšrocības apmērā, pats par sevi nenozīmē, ka PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma daļa būtu pretrunā Hartas 49. panta 3. punktam. Proti, nevar izslēgt, ka sods, kura mērķis ir aprēķināt visas ekonomiskās priekšrocības, ko komercsabiedrība guvusi attiecībās ar publisko sektoru, pat ja tā nav izpildījusi šī likuma prasības, ir saskanīgs un efektīvs, lai sasniegtu minētajā likumā izvirzīto mērķi, proti, nodrošināt tādu tiesisko un komerciālo attiecību pārskatāmību, kuras publiskais sektors uztur ar saviem partneriem.
111
Tāpat iesniedzējtiesas norādītais apstāklis, ka PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikuma daļā nav noteikts nekāds šāda naudas soda maksimālais apmērs, pats par sevi nešķiet pretrunā sodu samērīguma principam Hartas 49. panta 3. punkta izpratnē, jo šāda maksimālā apmēra ieviešana varētu apdraudēt naudas soda efektivitāti, kā arī tā preventīvo un represīvo iedarbību, ciktāl tas varētu mudināt noteiktus saimnieciskās darbības subjektus neievērot no šī likuma izrietošos pienākumus, ja ekonomiskā priekšrocība, ko tie cer iegūt savās attiecībās ar publisko sektoru, pārsniedz šo maksimālo apmēru.
112
Tomēr, otrām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka, piemērojot PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo teikuma daļu, reģistrācijas iestāde automātiski piemēro šajā tiesību normā paredzēto naudas sodu, neņemot vērā konkrētās lietas apstākļus. Jānorāda, ka šāds automātiskums saistībā ar naudas sodu, kura apmērs potenciāli ir ļoti liels, neatbilst samērīguma principam Hartas 49. panta 3. punkta izpratnē, jo šai iestādei nav tiesību pielāgot naudas soda apmēru atkarībā no izdarītā pārkāpuma smaguma.
113
It īpaši šī tiesa precizē, ka par reģistrāciju atbildīgā iestāde neņem vērā, ka PSPR iekļautā informācija par publiskā sektora partnera faktisko īpašnieku ir pareiza. Šīs informācijas precizitāte ir nozīmīgs apstāklis brīdī, kad šī iestāde nosaka naudas sodu. Proti, šādā gadījumā šāda informācija publiskā sektora subjektiem ļauj uzticamā veidā iegūt visus būtiskos datus par saimnieciskās darbības subjektu, kurš vēlas iesaistīties tiesiskajās un komerciālajās attiecībās ar šo sektoru, tādā veidā nodrošinot pārskatāmību šajās attiecībās un līdz ar to garantējot PSPR likuma mērķa īstenošanu.
114
Trešām kārtām, no šī likuma 13. panta 6. punkta izriet, ka, nosakot naudas sodu, reģistrācijas iestāde it īpaši ņem vērā pārkāpuma raksturu, smagumu, kā arī veidu un aplūkotā pienākuma neievērošanas sekas. Ņemot to vērā, iesniedzējtiesa precizē, ka šī tiesību norma praksē ir piemērojama tikai tad, ja publiskā sektora partnera iegūto ekonomisko priekšrocību nevar aprēķināt, līdz ar to naudas soda apmērs jānovērtē, ņemot vērā PSPR likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro teikuma daļu.
115
Tādējādi, lai gan, šādā situācijā piemērojot minētā likuma 13. panta 6. punktu, var tikt ievērota Hartas 49. panta 3. punktā paredzētā samērīguma prasība, iesniedzējtiesai jāpārliecinās, ka šajā gadījumā tad, ja tā uzskatītu, ka reģistrācijas iestāde pareizi noteikusi pamatlietā aplūkotos naudas sodus, pamatojoties uz minētā likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro teikuma daļu, šī iestāde ir ņēmusi vērā visus atbilstošos lietas apstākļus atbilstoši minētajam 13. panta 6. punktam.
116
Visbeidzot, ceturtām kārtām, attiecībā uz citām nelabvēlīgajām sekām, kas PSPR likumā paredzētas sodītajai komercsabiedrībai, iesniedzējtiesa, pirmkārt, norāda, ka, tiklīdz noteiktais naudas sods kļuvis galīgs, publiskā sektora subjekts saskaņā ar šī likuma 15. pantu var izbeigt ikvienu līgumu ar publiskā sektora partneri. Šajā ziņā ir taisnība, ka šāda līguma izbeigšana var radīt potenciāli būtiskas sekas attiecīgajam saimnieciskās darbības subjektam. Tomēr, lai pārbaudītu, vai ir ievērots Hartas 49. panta 3. punkts, jānorāda, ka šādas izbeigšanas seku smagums, ievērojot visus pārējos nozīmīgos lietas apstākļus, jāņem vērā publiskā sektora struktūrai, nevis reģistrācijas iestādei, kas nosaka naudas sodu šī likuma 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Proti, naudas soda noteikšanas stadijā šī iestāde nevar konstatēt, vai valsts iestāde faktiski izbeigs līgumu.
117
Otrkārt, attiecībā uz Hartas 49. panta 3. punkta ievērošanu iesniedzējtiesa uzskata par problemātisku faktu, ka saskaņā ar PSPR līguma 13. panta 2. punktu šī pati iestāde, tiklīdz tā ir noteikusi naudas sodu, kas kļuvis galīgs, tostarp par šī likuma 19. pantā noteiktā aizlieguma pārkāpumu, un ja šis naudas sods nav samaksāts kompetentās tiesas noteiktajā termiņā, svītro publiskā sektora partneri no PSPR.
118
Šajā ziņā jāuzsver, ka, nosakot naudas sodu, reģistrācijas iestāde nevar noteikt, vai publiskā sektora partneris nesamaksās šo naudas sodu un tāpēc tiks svītrots no PSPR. Tāpēc, ņemot vērā Hartas 49. panta 3. punktu, nevar prasīt, lai PSPR likums liktu šai iestādei ņemt vērā šādu iespējamību, nosakot naudas soda apmēru.
119
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Hartas 49. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru komercsabiedrībai, kas nav ievērojusi šo tiesisko regulējumu, automātiski tiek noteikts naudas sods, kurš atbilst tādas ekonomiskās priekšrocības apmēram, ko tā guvusi attiecībās ar publisko sektoru, un kompetentā iestāde, nosakot šī naudas soda apmēru, nevar ņemt vērā nekādus apstākļus, kas saistīti ar attiecīgā pienākuma neizpildi. Savukārt Hartas 49. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts noteikt naudas sodu diapazonā, kas ietver minimālo un maksimālo apmēru, ja vien kompetentā iestāde it īpaši ņem vērā attiecīgā pienākuma neizpildes raksturu, smagumu, kā arī kārtību un sekas.
Par tiesāšanās izdevumiem
120
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkts un tiesiskās drošības princips jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka personai, kas pilnvarota iekļaut komercsabiedrību publiskā sektora partneru reģistrā, tiek liegts to darīt, ja tās attiecības ar publiskā sektora partneri var apdraudēt tās objektivitāti, it īpaši tādu personisko vai mantisko saikņu dēļ, kas to vieno ar šo publiskā sektora partneri, tomēr nav precizēti citi kritēriji, kas ļautu novērtēt šo objektivitāti, lai gan šīs objektivitātes prasības neievērošanas dēļ tiek piemērots krimināltiesiska rakstura sods, ciktāl, ņemot vērā šī valsts tiesiskā regulējuma formulējumu, kā arī tā interpretāciju, ko veic kompetentās valsts tiesas, pamatojoties uz parastajām tiesību interpretācijas metodēm, šī pilnvarotā persona un minētais publiskā sektora partneris pietiekami skaidri un precīzi var noteikt, kādas darbības vai bezdarbība var izraisīt to kriminālatbildību.
2)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkts un tiesiskās drošības princips jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā tad, ja nav ievērota personai, kas pilnvarota iekļaut komercsabiedrību publiskā sektora partneru reģistrā, noteiktā objektivitātes prasība, vienīgi paredzēts noteikt šai komercsabiedrībai naudas sodu, kurš atbilst tādas ekonomiskās priekšrocības apmēram, ko tā guvusi attiecībās ar publisko sektoru, un nav precizēti parametri, kas ļautu pierādīt šādu priekšrocību, ja vien šie parametri var izrietēt no parastās tiesību interpretācijas metodes, ko izmanto kompetentās valsts tiesas, lai minētā komercsabiedrība varētu pietiekami skaidri un precīzi noteikt sodus, kuriem tā ir pakļauta šī tiesiskā regulējuma pārkāpuma gadījumā.
3)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru komercsabiedrībai, kas nav ievērojusi šo tiesisko regulējumu, automātiski tiek noteikts naudas sods, kurš atbilst tādas ekonomiskās priekšrocības apmēram, ko tā guvusi attiecībās ar publisko sektoru, un kompetentā iestāde, nosakot šī naudas soda apmēru, nevar ņemt vērā nekādus apstākļus, kas saistīti ar attiecīgā pienākuma neizpildi. Savukārt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts noteikt naudas sodu diapazonā, kas ietver minimālo un maksimālo apmēru, ja vien kompetentā iestāde it īpaši ņem vērā attiecīgā pienākuma neizpildes raksturu, smagumu, kā arī kārtību un sekas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – slovāku.