62022CJ0164
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2023. gada 21. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2002/584/TI – Eiropas apcietināšanas orderis – Neizpildīšanas pamati – 3. panta 2. punkts – Ne bis in idem princips – Jēdziens “tas pats nodarījums” – Konkrētu un nedalāmi savstarpēji saistītu apstākļu kopums – Krāpnieciskas darbības, ko pieprasītā persona veikusi divās dalībvalstīs, izmantodama divas dažādas juridiskās personas un nodarīdama kaitējumu dažādiem cietušajiem
Lietā C‑164/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa, Spānija) iesniegusi ar 2022. gada 2. marta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 4. martā, tiesvedībā par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kurš izsniegts attiecībā uz
Juan,
piedaloties
Ministerio Fiscal,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], tiesneši P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. Kumins [A. Kumin] (referents) un I. Ziemele,
ģenerāladvokāts: Dž. Pitrucella [G. Pitruzzella],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Juan vārdā – M. Díaz Perales, abogada, un R. Rodríguez Nogueira, procurador,
–
Spānijas valdības vārdā – A. Gavela Llopis, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Baquero Cruz un M. Wasmeier, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 45. pantu, 49. panta 3. punktu un 50. pantu, Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas Nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīta Šengenā (Luksemburga) 1990. gada 19. jūnijā un stājusies spēkā 1995. gada 26. martā (OV 2000, L 239, 19. lpp.; turpmāk tekstā – “KĪŠN”), 54. pantu, Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”), 4. panta 6. punktu, Padomes Pamatlēmuma 2008/675/TI (2008. gada 24. jūlijs) par Eiropas Savienības dalībvalstīs pieņemtu spriedumu ņemšanu vērā jaunā kriminālprocesā (OV 2008, L 220, 32. lpp.), kā arī Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), 8. panta 1. un 2. punktu.
2
Lūgums ir iesniegts saistībā ar Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa, Juízo Central Criminal de Lisboa, Juiz 16 (Lisabonas pirmās instances tiesa, Lisabonas Centrālā krimināltiesa, 16. nodaļa, Portugāle) izdota Eiropas apcietināšanas ordera izpildi Spānijā, lai izpildītu Juan par krāpšanu atbildību pastiprinošos apstākļos piespriesto brīvības atņemšanas sodu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
KĪŠN
3
KĪŠN 54. pantā, kurš iekļauts šīs konvencijas III sadaļas 3. nodaļā ““Non bis in idem” principa piemērošana”, ir paredzēts:
“Personu, kuras sakarā vienā [l]īgumslēdzējā [p]usē ir pieņemts galīgais tiesas spriedums, nedrīkst par to pašu nodarījumu saukt pie atbildības citā [l]īgumslēdzējā [p]usē, ar noteikumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt atbilstīgi tās [l]īgumslēdzējas [p]uses tiesību aktiem, kurā spriedums pieņemts.”
Pamatlēmums 2002/584
4
Pamatlēmuma 2002/584 3. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildīšanas pamats” ir noteikts:
“Izpildes dalībvalsts tiesas iestāde (šeit turpmāk – “izpildes tiesas iestāde”) atsaka Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu šādos gadījumos:
[..]
2)
Ja izpildes tiesas iestāde ir informēta par to, ka par pieprasīto personu dalībvalstī pieņemts galīgs spriedums attiecībā uz tādām pašām darbībām, ar nosacījumu, ka, ja ir piespriests sods, tad tas ir izciests vai to pašlaik izcieš, vai to vairs nevar izpildīt saskaņā ar notiesāšanas dalībvalsts tiesībām;
[..].”
5
Šī pamatlēmuma 4. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildīšanas pamats” ir paredzēts:
“Izpildes tiesu iestāde var atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu:
[..]
6)
Ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, ja pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents un šī valsts apņemas izpildīt spriedumu vai piespiedu līdzekli saskaņā ar tās tiesību aktiem;
[..].”
Spānijas tiesības
6
Saskaņā ar Ley Orgánica 7/2014 de 12 de noviembre, sobre intercambio de información de antecedentes penales y consideración de resoluciones judiciales penales en la Unión Europea (2014. gada 12. novembra Konstitutīvais likums 7/2014 par informācijas apmaiņu saistībā ar iepriekšēju sodāmību un Eiropas Savienībā pasludinātu notiesājošu spriedumu ņemšanu vērā; 2014. gada 13. novembraBOE Nr. 275, 93204. lpp.), 14. panta 2. punktu:
“[..] Citu dalībvalstu pieņemti galīgi notiesājoši spriedumi neietekmē šādus nolēmumus un nevar izraisīt to atsaukšanu vai pārskatīšanu:
a)
galīgi nolēmumi, ko iepriekš pieņēmušas Spānijas tiesas un nolēmumu par to izpildi;
b)
iepriekšējās Spānijā notiekošās tiesvedībās pasludināti notiesājoši spriedumi saistībā ar noziedzīgiem nodarījumiem, kas pastrādāti, pirms citas dalībvalsts tiesa pasludinājusi notiesājošu spriedumu;
c)
rīkojumi, kas pasludināti vai pasludināmi saskaņā ar Ley de Enjuiciamiento Criminal (Kriminālprocesa likums) 988. panta trešo daļu, kurā noteikti sodu izpildes ierobežojumi, tostarp tie, kas minēti b) punktā.”
7
Kriminālprocesa likuma 988. panta trešajā daļā būtībā ir noteikts, ka tad, ja persona, kas izdarījusi vairākus noziedzīgus nodarījumus, ir notiesāta dažādās tiesvedībās par darbībām, uz kurām varētu attiekties vienota tiesvedība, ir piemērojami Código Penal (Kriminālkodekss) 76. pantā noteiktie ierobežojumi. Saskaņā ar minēto pantu personai piemērojamā soda ilgums nevar pārsniegt trīskāršu lielākā soda apmēru, un tas principā nevar pārsniegt 20 gadus.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
8
Pieprasītā persona, Spānijas pilsonis, tika apcietināts Spānijā, kur viņš izcieš vienpadsmit gadu un desmit mēnešu brīvības atņemšanas sodu. Šis sods viņam piespriests par krāpšanu atbildību pastiprinošos apstākļos un par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu, un to piespriedusi Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa, Spānija) ar 2018. gada 13. jūlija spriedumu, kurš daļēji atcelts ar Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) 2020. gada 4. marta spriedumu (turpmāk tekstā – “spāņu spriedums”).
9
2020. gada 20. janvārī arī Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa, Juízo Central Criminal de Lisboa, Juiz 16 (Lisabonas pirmās instances tiesa, Lisabonas Centrālā krimināltiesa, 16. nodaļa) par krāpšanu atbildību pastiprinošos apstākļos pieprasītajai personai piesprieda brīvības atņemšanas sodu uz sešiem gadiem un sešiem mēnešiem. Tādējādi pret šo personu tika izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, lai izpildītu šo sodu un šo personu nodotu kompetentajām Spānijas iestādēm (turpmāk tekstā – “attiecīgais Eiropas apcietināšanas orderis”).
10
No attiecīgā Eiropas apcietināšanas ordera izriet, ka pieprasītā persona kopš 2001. gada 30. maija bija valdes priekšsēdētājs Portugālē reģistrētā uzņēmumā (turpmāk tekstā – “portugāļu uzņēmums”), kas pilnībā pieder Spānijā reģistrētam uzņēmumam (turpmāk tekstā – “spāņu uzņēmums”), kurā tāpat kopš 2001. gada 29. janvāra pieprasītā persona bija valdes priekšsēdētājs.
11
Portugāļu uzņēmuma galvenā Portugālē veiktā darbība bija tāda pati kā spāņu uzņēmuma Spānijā veiktā darbība, proti, tādu ieguldījumu produktu tirdzniecība, kuriem paredzēta garantija, ka līgumā noteiktā laikposma beigās tie tiks atpirkti par vērtību, kas atbilst ieguldītajam kapitālam, pieskaitot atdevi, kas pārsniedz finanšu iestāžu parasti piedāvāto. Tomēr patiesībā šīs darbības slēpa krāpniecisku piramīdas shēmu.
12
Piesaistot šiem ieguldījumu produktiem lielu privātpersonu skaitu, portugāļu uzņēmums panāca būtisku pieaugumu un paplašinājās. Pēc tam, kad 2006. gada aprīļa beigās Spānijas tiesību aizsardzības iestādes uzsāka izmeklēšanu pret spāņu uzņēmumu, pēdējais minētais tā paša gada maijā izbeidza darbību Spānijas teritorijā.
13
Kad Portugāles tiesību aizsardzības iestāžu iesaistīšanās dēļ portugāļu uzņēmums izbeidza līdzekļu vākšanas darbību, pēdējais minētais pārtrauca pildīt atpirkšanas saistības pret ieguldītājiem, un visi ieguldītāji cieta būtiskus zaudējumus.
14
Šajā kontekstā Juzgado Central de Instrucción no 1 de la Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesas Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 1, Spānija) ar 2021. gada 20. decembra rīkojumu atteicās izpildīt attiecīgo Eiropas apcietināšanas orderi, jo pieprasītā persona ir Spānijas pilsonis, bet nolēma Portugālē piespriesto brīvības atņemšanas sodu izpildīt Spānijā.
15
Pieprasītā persona, kas pārsūdzēja šo rīkojumu Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa), iesniedzējtiesā, apgalvo, ka spāņu sprieduma pamatā esot tas pats nodarījums kā portugāļu sprieduma pamatā, un atsaucas uz ne bis in idem principa pārkāpumu. Līdz ar to, kā norāda šī persona, ne attiecīgo Eiropas apcietināšanas orderi, ne portugāļu spriedumu nevarot izpildīt.
16
Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, pirmām kārtām, ka gan no spāņu sprieduma faktu izklāsta, gan no tā motīvu daļas izriet, ka šis spriedums galvenokārt attiecas uz krāpšanu, ko spāņu uzņēmums īstenojis Spānijā. Otrām kārtām, portugāļu spriedums būtībā attiecoties uz darbību, ko portugāļu uzņēmums veicis Portugāles teritorijā. Turklāt cietušās personas, uz kurām attiecas katrs no šiem abiem spriedumiem, neesot identiskas un personas, kas atbildīgas par nodarījumu, esot tikai daļēji identiskas. Tādējādi, ņemot vērā Spānijas judikatūru par ne bis in idem principu, iesniedzējtiesa sliecas uzskatīt, ka šajā gadījumā nav izpildīts “idem” nosacījums.
17
Lai gan tā ir, minēta tiesa precizē, ka, pat pieņemot, ka runa nav par situāciju, kurā ir piemērojams ne bis in idem princips, tomēr jāuzskata, ka šajā gadījumā pastāv pārmetamu nodarījumu kopums, ko var kvalificēt par “turpinātu noziedzīgu nodarījumu” Spānijas krimināltiesību izpratnē. Šāds turpināts noziedzīgs nodarījums aptverot visas darbības kopumā, tostarp Portugālē pastrādātās, un par to esot piemērojams vienots sods.
18
Tomēr iesniedzējtiesa šajā ziņā uzskata, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā persona par darbībām, kas veido turpinātu noziedzīgo nodarījumu, apsūdzēta divos dažādos procesos, kuru beigās pieņemti divi dažādu tiesu nolēmumi dažādās dalībvalstīs, ne Spānijas tiesību normas, ne Savienības tiesības neparedz procedūru, kas jāievēro, lai noteiktu maksimālo sodu.
19
Turklāt iesniedzējtiesa precizē, ka šajā gadījumā tā nevar arī piemērot Spānijas sodu saskaitīšanas procesuālo mehānismu, kurš paredzēts Kriminālprocesa likuma 988. panta trešajā daļā, lai ievērotu sodu samērīguma principu.
20
Katrā ziņā šī situācija ne vien neatbilstot prasībām par sodu samērīgumu, kad piemēro sodus par noziedzīgiem nodarījumiem, kā paredzēts Hartas 49. panta 3. punktā, bet arī apdraudot tiesu nolēmumu savstarpējas atzīšanas principu, kurš paredzēts Pamatlēmumā 2008/909, kā arī notiesājošu spriedumu ņemšanu vērā Eiropas Savienības dalībvalstīs, kā paredzēts Pamatlēmumā 2008/675, un neļaujot arī sasniegt Pamatlēmuma 2002/584 normu, tostarp tā 4. panta 6. punkta efektivitāti, jo ietekmē Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvību.
21
Šādos apstākļos Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai šajā lietā ir radusies “bis in idem” situācija Hartas 50. panta un KĪŠN 54. panta izpratnē, jo tā attiecas uz vieniem un tiem pašiem nodarījumiem saskaņā ar šim jēdzienam Savienības judikatūrā piešķirto tvērumu, vai, gluži pretēji, tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, ņemot vērā šajā nolēmumā paustos principus – tostarp sodu saskaitīšanas un maksimālā soda noteikšanas atbilstoši samērīguma kritērijiem principus, tādēļ ka runa ir par turpinātu vienotu noziedzīgu nodarījumu?
2)
Lai uzskatītu, ka nav radusies “bis in idem” situācija, jo nodarījumi nav pilnīgi identiski atbilstoši šajā nolēmumā noteiktajiem kritērijiem:
a)
Vai izskatāmās lietas apstākļos citās Savienības dalībvalstīs pasludinātu spriedumu iedarbības ierobežojumi, kas skaidri paredzēti [Konstitutīvā likuma 7/2014] 14. panta 2. punktā, ar ko transponētas Savienības tiesību normas, ir saderīgi ar Pamatlēmumu 2008/675, kā arī ar Hartas 45. pantu un 49. panta 3. punktu un tiesas nolēmumu savstarpējas atzīšanas Savienībā principu?
b)
Vai tas, ka Spānijas tiesībās nav paredzēta procedūra vai mehānisms, kas ļauj atzīt citās Savienības dalībvalstīs pasludinātus spriedumus, saskaitīt, pielāgot vai ierobežot sodus, lai nodrošinātu to samērīgumu, ja ārvalstīs pasludināti spriedumi ir jāizpilda Spānijā, atsaucoties uz darbībām, kas ir turpinātības vai saistības attiecībās ar citiem noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem arī Spānijā pasludināts notiesājošs spriedums, ir pretrunā Hartas 45. pantam un 49. panta 3. punktam kopsakarā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, kā arī ar Pamatlēmuma 2008/909 8. panta 1. un 2. punktu un vispārīgi – tiesas nolēmumu savstarpējas atzīšanas Savienībā principam?”
Tiesvedība Tiesā
22
Iesniedzējtiesa saskaņā ar Tiesas Reglamenta 107. pantu līdz ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanu ir lūgusi tam piemērot steidzamības tiesvedību. Šī lūguma pamatojumam iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka pamatlieta attiecas uz “kriminālprocesu, kurā attiecīgā persona atrodas ieslodzījuma vietā, kur izcieš sodu uz noteiktu laiku, bet tā nav pārliecināta par brīvības atņemšanas soda kopējo ilgumu, un šis process ietekme tās ieslodzījuma noteikumus, atļauju iziet, virzību pa ieslodzījuma etapiem un laika aprēķinu līdz nosacītai atbrīvošanai soda izpildes pēdējā posmā”.
23
2022. gada 16. martā Tiesa pēc tiesneša referenta priekšlikuma, kā arī pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma šo pieteikumu neapmierināt, jo nav izpildīti Reglamenta 107. pantā paredzētie steidzamības nosacījumi.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
24
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktās valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūras ietvaros Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas ļautu atrisināt strīdu, kuru izskata valsts tiesa. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālo jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu motīvu daļas ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (spriedums, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks, C‑267/20, EU:C:2022:494, 28. punkts).
25
Šajā gadījumā no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Juzgado Central de Instrucción no 1 de la Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesas Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 1) ar 2021. gada 20. decembra rīkojumu atteicās izpildīt attiecīgo Eiropas apcietināšanas orderi, jo pieprasītā persona ir Spānijas pilsonis, bet nolēma Portugālē piespriesto sodu izpildīt Spānijā. Tomēr pieprasītā persona, atsaukdamās citastarp uz Pamatlēmuma 2002/584 3. panta 2. punktu, apstrīd šo rīkojumu iesniedzējtiesā un apgalvo, ka attiecīgā Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir jāatsaka tādēļ, ka šī persona par to pašu nodarījumu notiesāta ar galīgu spriedumu citā dalībvalstī.
26
Šādos apstākļos, nepastāvot vajadzībai lemt par Hartas 50. pantu, nedz arī par KĪŠN 54. pantu, ir jāuzskata, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2002/584 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka tiek izpildīts Eiropas apcietināšanas orderis, ko izsniegusi dalībvalsts, situācijā, kurā noziedzīgais nodarījums, par ko izpildes dalībvalstī attiecībā uz pieprasīto personu pieņemts galīgs spriedums, un noziedzīgais nodarījums, par kuru šī persona tiek apsūdzēta izsniegšanas dalībvalstī, atbilstoši izpildes dalībvalsts tiesībām ir kvalificējami par “turpinātu noziedzīgu nodarījumu”.
27
Kā izriet no Pamatlēmuma 2002/584 3. panta 2. punkta, šajā tiesību normā ir noteikts obligātas neizpildīšanas pamats, atbilstoši kuram izpildes tiesu iestādei ir jāatsakās izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, ja tā ir informēta par to, ka attiecībā uz pieprasīto personu kādā dalībvalstī ir pieņemts galīgs spriedums par to pašu nodarījumu, ar nosacījumu, ka tad, ja ir piespriests sods, tas ir izciests vai pašlaik tiek izciests, vai vairs nevar tikt izpildīts saskaņā ar notiesāšanas dalībvalsts tiesībām.
28
Minētās tiesību normas mērķis ir novērst, ka pret personu atkārtoti tiek veikta kriminālvajāšana vai tā tiek tiesāta par vienu un to pašu nodarījumu, un šī tiesību norma atspoguļo Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pantā noteikto ne bis in idem principu, saskaņā ar kuru neviens nedrīkst tikt atkārtoti tiesāts vai sodīts krimināllietā par vienu un to pašu noziedzīgo nodarījumu (spriedums, AY (Apcietināšanas orderis – Liecinieks), C‑268/17, EU:C:2018:602, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Viens no Pamatlēmuma 2002/584 3. panta 2. punktā ietvertajiem nosacījumiem tam, lai atteiktu Eiropas apcietināšanas ordera izpildi tātad ir tas, ka attiecībā uz pieprasīto personu ir pasludināts galīgs spriedums “par to pašu nodarījumu”.
30
Attiecībā uz jēdzienu “tas pats nodarījums” Tiesa ir lēmusi: tā kā Pamatlēmuma 2002/584 3. panta 2. punktā nav atsauces uz dalībvalstu tiesībām saistībā ar šo jēdzienu, minēta norma visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi (spriedums, 2021. gada 29. aprīlis, X (Eiropas apcietināšanas orderis – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Turklāt šis jēdziens ir jāinterpretē kā tāds, kas attiecas tikai uz faktu patiesumu un kas aptver konkrētu apstākļu kopumu, kuri ir savstarpēji nedalāmi saistīti, neatkarīgi no šo faktu juridiskās kvalifikācijas vai aizsargātajām tiesiskajām interesēm (spriedums, 2021. gada 29. aprīlis, X (Eiropas apcietināšanas orderis – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Konkrētāk, Tiesa ir nospriedusi, ka faktisko nodarījumu identiskums nozīmē konkrētu apstākļu kopumu, kas izriet no notikumiem, kuri būtībā ir tie paši, jo tajos ir iesaistīts viens un tas pats izdarītājs un tie ir nesaraujami savstarpēji saistīti laikā un telpā (spriedums, 2023. gada 23. marts, Generalstaatsanwaltschaft Bamberg (Izņēmums no ne bis in idem principa), C‑365/21, EU:C:2023:236, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
33
Turpretī ne bis in idem principu nav paredzēts piemērot, ja aplūkotie nodarījumi ir nevis identiski, bet tikai līdzīgi (spriedums, 2023. gada 23. marts, Generalstaatsanwaltschaft Bamberg (Izņēmums no ne bis in idem principa), C‑365/21, EU:C:2023:236, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Turklāt ar to vien, ka konkrētajā spriedumā ir norādīts faktisks apstāklis, kurš ir attiecināms uz citas dalībvalsts teritoriju, nav pietiekami, lai varētu uzskatīt, ka runa ir par to pašu nodarījumu. Vēl ir jāpārbauda, vai tiesa, kas pasludinājusi šo spriedumu, patiešām ir paudusi viedokli par attiecīgo faktisko elementu, lai konstatētu pārkāpumu un tās personas atbildību, kurai ir inkriminēts šis pārkāpums, kā arī vajadzības gadījumā piemērotu tai sodu, un minētais pārkāpums tādējādi ir uzskatāms par tādu, kas aptver šīs citas dalībvalsts teritoriju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. marts, Nordzucker u.c., C‑151/20, EU:C:2022:203, 44. punkts).
35
Iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir kompetence lemt par faktiem, ir jānosaka, vai šajā gadījumā nodarījums, uz kuru attiecas portugāļu spriedums, ir identisks – šā sprieduma 30.–34. punkta izpratnē – tam, par kuru Spānijas tiesas ir pasludinājušas galīgo spriedumu. Tomēr Tiesa var minētajai tiesai sniegt Savienības tiesību interpretācijas elementus saistībā ar nodarījumu identiskuma vērtējumu (spriedums, 2023. gada 23. marts, Generalstaatsanwaltschaft Bamberg (Izņēmums no ne bis in idem principa), C‑365/21, EU:C:2023:236, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
Šajā ziņā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pieprasītā persona Portugālē veica tādas pašas krāpnieciskas darbības, kādas tā bija veikusi Spānijā. Lai arī šo darbību modus operandi ir vienāds, tās ir veikušas dažādas juridiskas personas, turklāt viena veikusi krāpniecisku darbību Spānijā, bet otra – šādu darbību Portugālē. Iesniedzējtiesa arī norāda, ka Portugālē un Spānijā veiktās darbības tikai epizodiski pārklājas un krāpnieciskā darbība Portugālē turpinājās pēc izmeklēšanas procesa uzsākšanas un darbības izbeigšanas Spānijā. Tāpat arī cietušie esot atšķirīgi. Tātad šķiet, ka Spānijā un Portugālē veiktās krāpnieciskās darbības nav nedalāmi savstarpēji saistītas. Turklāt iesniedzējtiesa precizē, ka spāņu spriedums attiecas uz Spānijā veiktajām krāpnieciskajām darbībām, ar kurām kaitējums nodarīts šīs dalībvalsts rezidentiem, bet portugāļu spriedums – uz Portugālē veiktām darbībām, ar kurām kaitējums nodarīts pēdējās minētās dalībvalsts rezidentiem.
37
Šādos apstākļos, neskarot iesniedzējtiesas veicamo pārbaudi, šķiet, ka nodarījums, uz kuru attiecas spāņu spriedums, un nodarījums, uz ko attiecas portugāļu spriedums, nav identiski. Iesniedzējtiesas minētais apstāklis, ka Spānijā un Portugālē veiktie pārkāpumi būtu kvalificējami kā “turpināts noziedzīgs nodarījums” atbilstoši Spānijas tiesībām, šo secinājumu neatspēko, jo Pamatlēmuma 2002/584 3. panta 2. punkta vajadzībām faktiskais nodarījums ir jāizvērtē, pamatojoties uz objektīviem elementiem, kas saskaņā ar šā sprieduma 31. punktā minēto judikatūru nav atkarīgi no juridiskās kvalifikācijas atbilstoši valsts tiesībām.
38
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Pamatlēmuma 2002/584 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšana, ko izsniegusi dalībvalsts situācijā, kurā pieprasītā persona jau ir notiesāta ar galīgu spriedumu citā dalībvalstī un tur izcieš brīvības atņemšanas sodu par minētajā spriedumā konstatēto noziedzīgo nodarījumu, ar nosacījumu, ka šī persona izsniegšanas dalībvalstī tiek apsūdzēta par to pašu nodarījumu, un, lai konstatētu, ka runa ir par “to pašu nodarījumu”, nav jāņem vērā attiecīgo noziedzīgo nodarījumu kvalifikācija atbilstoši izpildes dalībvalsts tiesībām.
Par otro jautājumu
39
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai – gadījumā, ja būtu jāatsaka attiecīgā Eiropas apcietināšanas ordera izpilde, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, nevis pamatojoties uz šī pamatlēmuma 3. panta 2. punktu, – Harta 45. pants un 49. panta 3. punkts, kuros attiecīgi ir paredzēti brīvas pārvietošanās un sodu samērīguma principi, lasot tos kopsakarā ar Pamatlēmumu 2002/584, kā arī Pamatlēmumu 2008/675 par dalībvalstīs pieņemtu spriedumu ņemšanu vērā jaunā kriminālprocesā un Pamatlēmumu 2008/909 par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurš neļauj piemērot vienu sodu par visām darbībām, kas ir kvalificējamas par “turpinātu noziedzīgo nodarījumu” un kas ir izdarītas gan Spānijā, gan citā dalībvalstī, un neļauj valstu sodu saskaitīšanas mehānismu piemērot citas dalībvalsts tiesas piespriestajam sodam, kurš ir jāizpilda Spānijā.
40
Šajā ziņā Spānijas valdība apstrīd otrā jautājuma pieņemamību, pamatojoties uz to, ka, pirmām kārtām, pamatlietas priekšmets ir apelācijas sūdzība par attiecīgā Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, bet gadījumā, ja tā izpilde tiek atteikta un Portugālē piespriestais sods ir jāizpilda Spānijā, ar portugāļu sprieduma atzīšanu saistītās sekas attiecīgā gadījumā tiks izskatītas jaunā procesā. Otrām kārtām, lūgtā interpretācija esot priekšlaicīga, jo Spānijas izpildes tiesu iestāde vēl nav pieņēmusi nekādu galīgu nolēmumu par portugāļu sprieduma atzīšanu un izpildi Spānijā. Tomēr tikai tad, kad šāds lēmums būs pieņemts, radīsies jautājums, vai attiecīgi Spānijā un Portugālē piespriestie sodi, iespējams, kādā veidā ir jāpielāgo.
41
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu izveidotā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, ar kura palīdzību pirmā sniedz otrajām tādas Savienības tiesību interpretācijas norādes, kādas tām ir nepieciešamas, lai atrisinātu izskatāmās lietas. Tādējādi lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan nepieciešamība faktiski atrisināt strīdu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 30. jūnijs, Valstybės sienos apsaugos tarnyba u.c., C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, 47. un 48. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
42
Turklāt Tiesa nelemj par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu vai izvirzītā problēma ir hipotētiska (spriedums, 2023. gada 19. janvāris, Unilever Italia Mkt. Operations, C‑680/20, EU:C:2023:33, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Šajā lietā iesniedzējtiesai tika nosūtīts informācijas pieprasījums, lūdzot to precizēt, pirmām kārtām, kāda ir otrā jautājuma saikne ar tās izskatāmo tiesvedību, un, otrām kārtām, iemeslu, kādēļ atbilde uz šo jautājumu tai ir nepieciešama, lai atrisinātu strīdu pamatlietā.
44
Atbildot uz šo pieprasījumu, iesniedzējtiesa norādīja, ka pieprasītās personas notiesāšanas Spānijā iespējamā ietekme uz portugāļu sprieduma izpildi Spānijā netiktu izvērtēta tās izskatāmajā tiesvedībā un ka, tiklīdz lēmums par nodošanas atteikumu kļūs galīgs, tiks uzsākta cita tiesvedība, lai Spānijā izpildītu ar portugāļu spriedumu piespriesto sodu.
45
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka jautājums par to, kā tas, ka pieprasītā persona tiks notiesāta Spānijā, ietekmēs portugāļu sprieduma izpildi Spānijā, radīsies tikai tad, kad tiks pieņemts nolēmums par pēdējā minētā sprieduma atzīšanu, un tādēļ šis jautājums vēl nav radies pamatlietā, kura ir saistīta ar attiecīgā Eiropas apcietināšanas ordera izpildi vai atteikumu to izpildīt.
46
Tādējādi ir jākonstatē, ka atbilde uz šo jautājumu nav vajadzīga, lai iesniedzējtiesa varētu lemt tās izskatāmajā lietā, un tātad šis jautājums ir nepieņemams.
Par tiesāšanās izdevumiem
47
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 3. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšana, ko izsniegusi dalībvalsts situācijā, kurā pieprasītā persona jau ir notiesāta ar galīgu spriedumu citā dalībvalstī un tur izcieš brīvības atņemšanas sodu par minētajā spriedumā konstatēto noziedzīgo nodarījumu, ar nosacījumu, ka šī persona izsniegšanas dalībvalstī tiek apsūdzēta par to pašu nodarījumu, un, lai konstatētu, ka runa ir par “to pašu nodarījumu”, nav jāņem vērā attiecīgo noziedzīgo nodarījumu kvalifikācija atbilstoši izpildes dalībvalsts tiesībām.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.