62020CC0483
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PRIIT PIKAMÄE
prednesené 30. septembra 2021 (
1
)
Vec C‑483/20
XXXX
proti
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Generálny komisár pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti)
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Spoločná politika v oblasti azylu a doplnkovej ochrany – Maloleté dieťa, ktoré získalo medzinárodnú ochranu v členskom štáte – Spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Smernica 2013/32/EÚ – Článok 33 ods. 2 písm. a) – Neprípustnosť žiadosti rodiča o medzinárodnú ochranu z dôvodu predchádzajúceho priznania postavenia utečenca v inom členskom štáte – Právo na rešpektovanie rodinného života – Najlepší záujem dieťaťa – Články 7, 18 a 24 Charty základných práv Európskej únie – Skutočné a preukázané riziko zaobchádzania, ktoré je v rozpore s právom na rešpektovanie rodinného života – Normy týkajúce sa podmienok, ktoré musia splniť štátni príslušníci tretích krajín alebo osoby bez štátnej príslušnosti, aby im bola priznaná medzinárodná ochrana – Smernica 2011/95/EÚ“
Obsah
I. Právny rámec
A. Právo Únie
B. Belgické právo
II. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
III. Konanie na Súdnom dvore
IV. Právna analýza
A. Úvodné poznámky
B. O mechanizme neprípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu stanovenom v článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32
1. O doslovnom, systematickom a teleologickom výklade
2. O neexistencii automatickej povahy zamietnutia žiadosti o medzinárodnú ochranu z dôvodu neprípustnosti
C. O vážnom riziku zaobchádzania v rozpore s článkom 7 Charty v spojení s článkami 18 a 24 Charty
1. O ochrane rodinného života, ktorú ponúkajú smernice 2011/95 a 2013/32
2. O postavení žiadateľa v hostiteľskom členskom štáte
a) O článku 23 smernice 2011/95
b) O smernici 2003/86
3. O vzťahu medzi žiadateľom a jeho rodinným príslušníkom
D. Predbežný záver
E. O dôsledkoch prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu
V. Návrh
1.
Migračné dráhy sú často výsledkom kombinácie dvoch prvkov: náhody a potreby. Vo veci predloženej Súdnemu dvoru sýrsky štátny príslušník po tom, čo prešiel cez Líbyu a Turecko, prišiel do Rakúska, krajiny, v ktorej podal žiadosť o medzinárodnú ochranu, keďže to považoval za potrebné. Po získaní postavenia utečenca sa dotknutá osoba dostavila do Belgicka, aby sa pripojila k svojim dvom deťom, pričom jedno z nich bolo maloleté, a podala tam novú žiadosť o medzinárodnú ochranu vyhlásenú za neprípustnú vzhľadom na predchádzajúce uznanie priznané v prvom členskom štáte.
2.
Práve v tomto kontexte vzniká najmä otázka, pokiaľ viem, zatiaľ neriešená, či základné právo na rešpektovanie rodinného života zakotvené v článku 7 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) v spojení s povinnosťou zohľadniť najlepší záujem dieťaťa stanovenou v článku 24 ods. 2 Charty môže zabrániť mechanizmu neprípustnosti žiadostí o medzinárodnú ochranu stanovený v článku 33 ods. 2 smernice 2013/32/EÚ (
2
).
I. Právny rámec
A.
Právo Únie
3.
Okrem niektorých ustanovení primárneho práva, konkrétne článku 78 ZFEÚ a článkov 7, 18 a 24 Charty, sú v rámci prejednávanej veci relevantné články 2, 14, 33 a 34 smernice 2013/32, články 2, 23, 24 smernice 2011/95/EÚ (
3
), ako aj články 2, 3 a 10 smernice 2003/86/ES (
4
).
B.
Belgické právo
4.
Článok 10 ods. 1 bod 7 loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon o vstupe na územie, pobyte, usadení sa a vyhosťovaní cudzincov) z 15. decembra 1980 (Moniteur belge z 31. decembra 1980, s. 14584) stanovuje:
„1.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článkov 9 a 12, právo zdržiavať sa v Kráľovstve viac ako tri mesiace majú tieto osoby:
…
7° otec a matka cudzinca, ktorému bolo priznané postavenie utečenca v zmysle článku 48/3 alebo osoba požívajúca doplnkovú ochranu, ktorí prišli s ním žiť, pokiaľ tento cudzinec má menej ako osemnásť rokov a vstúpil na územie Kráľovstva bez toho, aby bol sprevádzaný plnoletým cudzincom zodpovedným za neho na základe zákona a následne si ho takáto osoba nevzala do svojej starostlivosti alebo bol ponechaný osamote po tom, ako vstúpil na územie Kráľovstva.
…“
5.
Článok 57/6 loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon o vstupe na územie, pobyte, usadení sa a vyhosťovaní cudzincov) v znení zákona z 21. novembra 2017 (Moniteur belge z 12. marca 2018, s. 19712), stanovuje:
„…
3.   Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Generálny komisár pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti) môže vyhlásiť žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, pokiaľ:
…
3° žiadateľovi už bola priznaná medzinárodná ochrana v inom členskom štáte Európskej únie;
…“
II. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
6.
Dňa 1. decembra 2015 žalobca vo veci samej, sýrsky štátny príslušník, získal v Rakúsku postavenie utečenca. Začiatkom roka 2016 sa presťahoval do Belgicka, aby sa tam pripojil k svojim dvom dcéram, z ktorých jedna je maloletá, ktorým bola 14. decembra 2016 priznaná doplnková ochrana. Tento žalobca má rodičovské práva a povinnosti k tomuto maloletému dieťaťu, s ktorým žije, ale nemá povolenie na pobyt v Belgicku.
7.
V júni 2018 podal žalobca vo veci samej žiadosť o medzinárodnú ochranu v Belgicku. Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Generálny komisár pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti, Belgicko) 11. februára 2019 vyhlásil túto žiadosť za neprípustnú z dôvodu, že dotknutej osobe už iný členský štát poskytol medzinárodnú ochranu. Rozsudkom z 8. mája 2019 Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko) zamietla žalobu podanú žalobcom vo veci samej proti tomuto rozhodnutiu o neprípustnosti.
8.
Žalobca vo veci samej podal 21. mája 2019 kasačný opravný prostriedok proti tomuto rozsudku na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Tvrdí, že rešpektovanie zásady celistvosti rodiny a najlepšieho záujmu dieťaťa za okolností prejednávanej veci bráni tomu, aby Belgické kráľovstvo mohlo využiť možnosť vyhlásiť jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú. Tiež tvrdí, že rešpektovanie tej istej zásady vyžaduje, aby mu bola táto ochrana priznaná najmä na účely priznania výhod stanovených v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95, v čom je určitá spojitosť s logikou medzinárodnej ochrany.
9.
Podľa žalovaného vo veci samej sa zásada celistvosti rodiny, ktorá môže viesť k priznaniu „odvodeného“ postavenia, v prejednávanej veci neuplatňuje, keďže žalobca vo veci samej a jeho deti už majú medzinárodnú ochranu. Okrem toho sa domnieva, že samotný najlepší záujem dieťaťa nemôže odôvodniť uplatnenie tejto zásady ani priznanie tejto ochrany.
10.
Za týchto podmienok Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„Bráni právo Európskej únie, predovšetkým články 18 a 24 [Charty], články 2, 20, 23 a 31 smernice [2011/95] a článok 25 ods. 6 [smernice 2013/32] tomu, aby pri výkone svojho oprávnenia podľa článku 33 ods. 2 písm. a) [smernice 2013/32] členský štát zamietol žiadosť o medzinárodnú ochranu ako neprípustnú z dôvodu, že ochranu už poskytol iný členský štát, pokiaľ je žiadateľom otec maloletého dieťaťa bez sprievodu, ktoré získalo ochranu v prvom členskom štáte, pokiaľ je pre dieťa jediným prítomným príbuzným z užšej rodiny, ktorý s ním žije a ktorému bol týmto štátom priznaný výkon rodičovských práv k dieťaťu? Nevyžaduje naopak zásada celistvosti rodiny a zásada sledovania najlepšieho záujmu dieťaťa, aby bola tomuto rodičovi poskytnutá ochrana štátom, v ktorom jeho dieťa získalo ochranu?“
III. Konanie na Súdnom dvore
11.
Európska komisia, ako aj belgická a talianska vláda predložili písomné pripomienky.
IV. Právna analýza
A.
Úvodné poznámky
12.
Na úvod považujem za potrebné uviesť niekoľko poznámok týkajúcich sa rozsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania v súvislosti s obsahom písomných vyjadrení dotknutých osôb, keďže uvedený návrh formálne obsahuje dve otázky zaslané Súdnemu dvoru:
–
prvá otázka sa týka možnosti členského štátu na základe článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 vyhlásiť za neprípustnú žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú rodičom žijúcim po boku svojho maloletého dieťaťa, ktoré je oprávnenou osobou na doplnkovú ochranu v tomto štáte, ak iný členský štát predtým poskytol takúto ochranu uvedenému rodičovi,
–
druhá sa odvoláva na potrebu poskytnutia medzinárodnej ochrany tomuto rodičovi štátom, v ktorom jeho dieťa získalo doplnkovú ochranu, a to na základe „zásady celistvosti rodiny a rešpektovania najlepšieho záujmu dieťaťa“.
13.
Hoci sú tieto dve otázky nepopierateľne spojené, vo svetle celkovej reflexie v tom zmysle, že sa týkajú spoločného európskeho azylového systému a ochrany rodinného života, ktorú poskytuje, nemajú jasne rovnaký predmet, keďže otázku posúdenia prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu nemožno zamieňať s otázkou vecného posúdenia tejto žiadosti.
14.
Poukazujem pritom na to, že dotknuté osoby sa vo svojich pripomienkach usilovali preukázať, že smernice 2011/95 a 2013/32 v spojení s článkami 7, 18 a 24 Charty nevyžadujú od členského štátu, aby poskytol medzinárodnú ochranu v situácii, akou je situácia žalobcu vo veci samej. Inými slovami, dotknutej osobe nemožno priznať žiadne postavenie vyplývajúce z medzinárodnej ochrany v nadväznosti na žiadosť, ktorej jediným cieľom je zabezpečiť zlúčenie rodiny. Na základe tohto vecného posúdenia dotknuté osoby rovnako dospeli k záveru, že členský štát môže využiť možnosť, ktorú ponúka článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32, a teda vyhlásiť žiadosť o ochranu podanú uvedeným žiadateľom za neprípustnú. Toto odôvodnenie sa mi zdá byť kritizovateľné, keďže nezohľadňuje nevyhnutnú a prvoradú analýzu osobitnej problematiky prípustnosti žiadostí o medzinárodnú ochranu, a teda otázku výkladu článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32.
B.
O mechanizme neprípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu stanovenom v článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32
15.
Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 v spojení s článkami 7 a 18 a článkom 24 ods. 2 Charty (
5
) vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát využil možnosť, ktorú toto ustanovenie ponúka, zamietnuť žiadosť o priznanie medzinárodnej ochrany ako neprípustnú z dôvodu, že žiadateľovi už bola poskytnutá takáto ochrana iným členským štátom, ak je tento žiadateľ otcom maloletého dieťaťa, ktorému bola priznaná doplnková ochrana v štáte, ktorému je uvedená žiadosť určená, a je jediným jeho rodičom, ktorý žije s ním, a preto je držiteľom rodičovských práv. Podľa ustálenej judikatúry je pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho doslovné znenie, ale aj kontext, do ktorého patrí, a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. (
6
)
1. O doslovnom, systematickom a teleologickom výklade
16.
Účelom smernice 2013/32 je podľa jej článku 1 stanovenie spoločných konaní o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95/EÚ. Podľa článku 33 ods. 1 smernice 2013/32 sa okrem prípadov, v ktorých sa žiadosť neposudzuje podľa nariadenia (EÚ) č. 604/2013 (
7
), od členských štátov nevyžaduje, aby overovali, či žiadateľ spĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95, pokiaľ sa žiadosť považuje podľa tohto článku za neprípustnú. V tejto súvislosti článok 33 ods. 2 smernice 2013/32 taxatívne vymenúva situácie, v ktorých členské štáty „môžu považovať“ žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú. (
8
) Zo znenia článku 33 ods. 2 smernice 2013/32 vyplýva, že normotvorca Únie nemal v úmysle uložiť členským štátom, aby do svojich príslušných právnych poriadkov zaviedli povinnosť príslušných orgánov preskúmať prípustnosť žiadostí o medzinárodnú ochranu, ani aby v prípade jedného z dôvodov neprípustnosti uvedených v tomto ustanovení stanovili, že sa žiadosť zamietne bez predchádzajúceho vecného posúdenia.
17.
Nejde teda len o možnosť poskytnutú členským štátom, (
9
) ale aj o výnimku z povinnosti členských štátov preskúmať všetky žiadosti z vecného hľadiska podľa znenia odôvodnenia 43 tejto smernice. (
10
) Súdny dvor tak spresnil, že cieľom článku 33 smernice 2013/32 je zmierniť povinnosť zodpovedného členského štátu posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu vymedzením prípadov, v ktorých sa takáto žiadosť považuje za neprípustnú. (
11
) Podľa článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, ak iný členský štát poskytol medzinárodnú ochranu, a teda zamietnuť bez vecného posúdenia túto žiadosť, čo je práve možnosť a dôvod, ktoré Belgické kráľovstvo zakotvilo vo svojej právnej úprave.
18.
Táto zmienka Súdneho dvora o zmiernení povinnosti členských štátov posúdiť žiadosti o medzinárodnú ochranu predstavuje jeden z cieľov sledovaných normotvorcom Únie prostredníctvom zakotvenia článku 33 smernice 2013/32, a to cieľ hospodárnosti konania. (
12
) Úmyslom normotvorcu je teda umožniť druhému členskému štátu, ktorému je žiadosť o medzinárodnú ochranu určená, neuskutočniť nové úplné vecné posúdenie tejto žiadosti, ktorá už bola posúdená a vyhovel jej prvý členský štát. Cieľom tohto mechanizmu neprípustnosti je zjednodušiť a zľahčiť úlohu preskúmania, ktorú majú príslušné vnútroštátne orgány, aby zabránili akémukoľvek zahlteniu systému tým, že tieto orgány by museli spracovať viacero žiadostí podaných tým istým žiadateľom. (
13
) Význam hospodárnosti konania je okrem toho neoddeliteľný od cieľa rýchlosti, ktorý sleduje smernica 2013/32, keďže prijatie čo najrýchlejšieho rozhodnutia je podľa znenia odôvodnenia 18 tejto smernice opísané ako záujem členských štátov, aj žiadateľov o medzinárodnú ochranu.
19.
Napokon treba citovať ďalší cieľ sledovaný normotvorcom Únie prostredníctvom viacerých právnych nástrojov tvoriacich spoločný európsky azylový systém, a to nariadením č. 604/2013 (
14
), smernicou 2011/95 (
15
) a smernicou 2013/32 (
16
), ktorým je obmedzenie sekundárnych pohybov žiadateľov o medzinárodnú ochranu v Únii. V tejto súvislosti, pokiaľ ide o aproximáciu procesných pravidiel, ak by bol druhý členský štát nútený z vecného hľadiska preskúmať žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorej sa už vyhovelo v prvom členskom štáte, mohlo by to podnecovať to, že niektorí štátni príslušníci tretích krajín, ktorí sú držiteľmi medzinárodnej ochrany, by vyhľadávali lepšiu úroveň ochrany alebo výhodnejšie hmotné životné podmienky, čo je v rozpore s vyššie uvedeným cieľom.
20.
Z predchádzajúcich úvah však nemožno vyvodiť, že vykonávanie článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 vedie k určitej forme automatického zamietnutia druhej žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej v členskom štáte štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý už získal túto ochranu v inom štáte.
2. O neexistencii automatickej povahy zamietnutia žiadosti o medzinárodnú ochranu z dôvodu neprípustnosti
21.
V prvom rade treba zdôrazniť, že k prijatiu rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú ochranu čo najskôr v každom prípade nemôže dôjsť bez predchádzajúceho vykonania primeraného a úplného posúdenia, v súlade s odôvodnením 18 smernice 2013/32, situácie osoby, ktorá ju podala. (
17
)
22.
V tejto súvislosti táto smernica jednoznačne stanovuje povinnosť poskytnúť žiadateľovi o medzinárodnú ochranu príležitosť na osobný pohovor pred prijatím rozhodnutia o jeho žiadosti. Článok 14 ods. 1 smernice 2013/32 tak v súlade s tým, čo stanovoval článok 12 ods. 1 smernice 2005/85, stanovuje, že pred rozhodnutím rozhodujúceho orgánu sa žiadateľovi poskytne príležitosť na osobný pohovor o jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu s osobou, ktorá je podľa vnútroštátneho práva príslušná uskutočňovať tento pohovor. Táto povinnosť, ktorá tvorí súčasť základných zásad a záruk uvedených v kapitole II týchto smerníc, platí tak pre rozhodnutia o prípustnosti, ako aj pre rozhodnutia vo veci samej. Okolnosť, že uvedená povinnosť sa uplatňuje aj na rozhodnutia o prípustnosti, je výslovne potvrdená v článku 34 smernice 2013/32, nazvanom „Osobitné pravidlá týkajúce sa pohovoru o prípustnosti“, ktorý v odseku 1 stanovuje, že predtým, ako rozhodujúci orgán prijme rozhodnutie o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, členské štáty umožnia žiadateľovi, aby vysvetlil svoje stanovisko týkajúce sa uplatnenia dôvodov uvedených v článku 33 tejto smernice na jeho konkrétnu situáciu, a že na tento účel vykonajú osobný pohovor týkajúci sa prípustnosti žiadosti. (
18
)
23.
Článok 34 ods. 1 smernice 2013/32 tiež spresňuje, že členské štáty môžu stanoviť výnimku z pravidla, podľa ktorého vykonajú osobný pohovor so žiadateľom, pokiaľ ide o prípustnosť jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu, len v súlade s článkom 42 tejto smernice v prípade následnej žiadosti. (
19
) Okolnosť, že normotvorca Únie sa v rámci uvedenej smernice rozhodol stanoviť jednak jasnú a výslovnú povinnosť členských štátov poskytnúť žiadateľovi o medzinárodnú ochranu možnosť osobného pohovoru pred prijatím rozhodnutia o jeho žiadosti a jednak vyčerpávajúci zoznam výnimiek z tejto povinnosti, svedčí o zásadnom význame, ktorý takému osobnému pohovoru pripisuje na účely azylového konania. (
20
)
24.
Právo žiadateľa podľa článkov 14 a 34 smernice 2013/32 môcť uviesť na osobnom pohovore svoje stanovisko týkajúce sa uplatniteľnosti dôvodu neprípustnosti na jeho konkrétnu situáciu sa v zásade vykoná bez prítomnosti rodiny v súlade s článkom 15 ods. 1 tejto smernice a je sprevádzané osobitnými zárukami podrobne upravenými v odsekoch 2 a 3 vyššie uvedeného článku, ktoré majú zabezpečiť účinnosť tohto práva. (
21
) Treba však uviesť, že príslušný vnútroštátny orgán sa môže domnievať, že prítomnosť iných rodinných príslušníkov je nevyhnutná na vykonanie primeraného posúdenia, čo jasne preukazuje zohľadnenie rodinnej problematiky v priebehu konania.
25.
V druhom rade treba uviesť, že Súdny dvor už pripustil výnimku z uplatnenia mechanizmu neprípustnosti stanoveného smernicou 2013/32, konkrétnejšie v jej článku 33 ods. 2 písm. a). Podľa judikatúry Súdneho dvora toto ustanovenie bráni tomu, aby členský štát využil touto smernicou ponúknutú možnosť zamietnuť žiadosť o medzinárodnú ochranu ako neprípustnú z dôvodu, že druhý členský štát už takúto ochranu žiadateľovi poskytol, ak predpokladané životné podmienky, ktoré by tento žiadateľ mal ako osoba požívajúca túto ochranu v tomto druhom členskom štáte, by ho vystavili vážnemu riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v zmysle článku 4 Charty. (
22
)
26.
Podľa Súdneho dvora možnosť priznaná článkom 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 predstavuje v rámci spoločného azylového konania zavedeného touto smernicou vyjadrenie zásady vzájomnej dôvery, ktorá umožňuje a ukladá členským štátom povinnosť v kontexte spoločného európskeho azylového systému predpokladať, že zaobchádzanie so žiadateľmi o medzinárodnú ochranu v každom členskom štáte je v súlade s požiadavkami Charty, Dohovoru o právnom postavení utečencov, podpísaného v Ženeve 28. júla 1951 [Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], (ďalej len „Ženevský dohovor“), ako aj Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“). Táto domnienka a z nej vyplývajúci výkon uvedenej možnosti nemôžu však byť odôvodnené, pokiaľ sa preukáže, že v skutočnosti to tak nie je v danom členskom štáte. (
23
)
27.
Z tejto judikatúry vyplýva, že domnienka dodržiavania základných práv vyplývajúca zo zásady vzájomnej dôvery má vyvrátiteľnú povahu a že ak Súdny dvor v odpovedi na prejudiciálne otázky položené v tomto zmysle vnútroštátnym súdom zakotvil výnimku z uplatňovania mechanizmu neprípustnosti stanoveného v článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 vzhľadom na porušenie článkov 1 a 4 Charty, predpoklad odôvodnenia uplatnený Súdnym dvorom sa týka všetkých základných práv (
24
), vrátane článku 7 týkajúceho sa ochrany rodinného života a článku 24 ods. 2 Charty, týkajúceho sa povinnosti zohľadniť najlepší záujem dieťaťa, ako aj článku 18 Charty. (
25
)
28.
V rámci tohto prejudiciálneho konania vzniká otázka, či vyhlásenie neprípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu môže za okolností vo veci samej viesť k porušeniu základných práv žiadateľa.
C.
O vážnom riziku zaobchádzania v rozpore s článkom 7 Charty v spojení s článkami 18 a 24 Charty
1. O ochrane rodinného života, ktorú ponúkajú smernice 2011/95 a 2013/32
29.
Je nesporné, že vytvorenie spoločného európskeho azylového systému zodpovedá vôli normotvorcu Únie zabezpečiť dodržiavanie základných práv žiadateľov o medzinárodnú ochranu vyplývajúcich zo Ženevského dohovoru, Charty a EDĽP (
26
), a najmä práva na rešpektovanie rodinného života.
30.
Tak smernica 2011/95, ako aj smernica 2013/32 boli prijaté na základe článku 78 ZFEÚ a s cieľom dosiahnuť cieľ stanovený týmto článkom, spoločnej politiky Únie v oblasti azylu, doplnkovej ochrany a dočasnej ochrany v súlade so Ženevským dohovorom, ako aj zabezpečiť dodržiavanie článku 18 Charty. Okrem toho z odôvodnenia 3 týchto dvoch smerníc vyplýva, že normotvorca Únie, inšpirovaný závermi Európskej rady v Tampere, chcel dosiahnuť to, aby spoločný európsky azylový systém, ktorý uvedené smernice pomáhajú definovať, bol založený na integrálnom a globálnom uplatňovaní Ženevského dohovoru. (
27
) V tejto súvislosti Záverečný akt Konferencie zástupcov Organizácie Spojených národov, ktorá vypracovala text tohto dohovoru, výslovne uznal „základné právo“ utečenca na celistvosť jeho rodiny a odporučil signatárskym štátom prijať opatrenia potrebné na jej zachovanie a všeobecnejšie na ochranu rodiny utečenca, čo vyjadruje úzku súvislosť medzi právom utečenca na celistvosť jeho rodiny a logikou medzinárodnej ochrany. (
28
)
31.
Cieľom smernice 2011/95 je zabezpečiť úplné rešpektovanie ľudskej dôstojnosti a práva na azyl „žiadateľov o azyl a ich sprevádzajúcich rodinných príslušníkov“ (odôvodnenie 16) a výslovne ukladá štátom povinnosť zabezpečiť zachovanie celistvosti rodiny tým, že stanovuje určité práva v prospech rodinných príslušníkov osoby požívajúcej medzinárodnú ochranu (článok 23 ods. 1 a 2), pričom cieľom je uľahčiť integráciu týchto osôb v hostiteľskom členskom štáte. Odôvodnenie 60 smernice 2013/32 uvádza, že táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané Chartou. Cieľom tejto smernice je najmä zabezpečiť úplné rešpektovanie ľudskej dôstojnosti a podporovať uplatňovanie najmä článkov 18 a 24 Charty a táto smernica sa musí zodpovedajúcim spôsobom vykonať. Hoci ochrana rodinného života stanovená v článku 7 Charty nepatrí medzi hlavné ciele uvedenej smernice, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa tento článok má vykladať v spojení s povinnosťou zohľadniť najlepší záujem dieťaťa uznaný v jej článku 24 ods. 2 Charty a s prihliadnutím na potrebu dieťaťa pravidelne udržiavať osobné vzťahy s obidvoma svojimi rodičmi, vyjadrenú v odseku 3 toho istého článku. (
29
)
32.
Odôvodnenie 33 smernice 2013/32 jasne uvádza, že pri uplatňovaní tejto smernice by mali členské štáty v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa (
30
), v súlade s Chartou a medzinárodným Dohovorom o právach dieťaťa z roku 1989 (
31
), čo sa prejavuje ako výslovná a všeobecná povinnosť stanovená v článku 25 ods. 6 tejto smernice. Pri posudzovaní najlepších záujmov dieťaťa musia členské štáty najmä náležite zohľadniť blaho a sociálny rozvoj maloletej osoby vrátane jej minulosti. Ustanovenia smernice 2013/32 tak nemožno vykladať spôsobom, ktorý by porušoval základné právo dieťaťa pravidelne udržiavať osobné vzťahy so svojimi rodičmi, ktorého dodržiavanie je nepopierateľne na rovnakej úrovni ako najlepší záujem dieťaťa. (
32
) Pripomínam, že je povinnosťou členských štátov nielen vykladať ich vnútroštátne právo v súlade s právom Únie, ale tiež dohliadať na to, aby sa nevychádzalo z výkladu textu sekundárneho práva, ktorý by bol v rozpore so základnými právami chránenými právnym poriadkom Únie. (
33
)
33.
V tomto kontexte (
34
) treba konštatovať, že za predpokladu, že by bol žiadateľ o medzinárodnú ochranu vystavený v prípade vrátenia do členského štátu, ktorý mu pôvodne priznal postavenie utečenca alebo osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu, vážnemu riziku, že bude vystavený zaobchádzaniu v rozpore s článkom 7 Charty v spojení s jej článkami 18 a 24, členský štát, v ktorom bola nová žiadosť podaná, by nemal mať možnosť namietať v prípade tejto žiadosti, že je neprípustná. Táto situácia má podľa môjho názoru výnimočnú povahu, ktorú vyžaduje judikatúra Súdneho dvora (
35
) na vyvrátenie domnienky vyplývajúcej zo zásady vzájomnej dôvery.
34.
Posúdenie vážneho rizika, že sa so žiadateľom bude zaobchádzať v rozpore s článkom 7 Charty v spojení s jej článkami 18 a 24, možno vykonať až po tom, čo sa žiadateľovi poskytne príležitosť predložiť počas osobného pohovoru o prípustnosti žiadosti podľa článku 14 ods. 1 a článku 34 ods. 1 smernice 2013/32 všetky skutočnosti, najmä osobné skutočnosti, ktoré môžu potvrdiť existenciu tohto rizika. Preto ak zodpovedný orgán zamýšľa považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú na základe dôvodu uvedeného v článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32, tento pohovor musí mať za cieľ poskytnúť žiadateľovi nielen príležitosť vyjadriť sa k otázke, či mu iný členský štát skutočne poskytol medzinárodnú ochranu, ale najmä možnosť uviesť všetky skutočnosti charakterizujúce jeho konkrétnu situáciu, aby sa tomuto orgánu umožnilo vylúčiť, že by tento žiadateľ bol vystavený v prípade vrátenia do tohto iného členského štátu vyššie uvedenému riziku. (
36
)
35.
Pokiaľ ide o určenie vážneho rizika zásahu do tohto základného práva na rešpektovanie rodinného života, ktoré sa posudzuje v korelácii s povinnosťou zohľadniť najlepší záujem dieťaťa, toto určenie implikuje zohľadnenie dvoch prvkov: právneho postavenia žiadateľa o medzinárodnú ochranu v členskom štáte, kde býva v spoločnosti svojho rodinného príslušníka, ktorému bola priznaná uvedená ochrana, na jednej strane a povahy vzťahov udržiavaných dotknutou osobou s týmto rodinným príslušníkom na druhej strane.
2. O postavení žiadateľa v hostiteľskom členskom štáte
36.
Skutočnosť, že žiadateľ má postavenie, ktoré mu zaručuje určitú stabilitu a bezpečnosť, pokiaľ ide o jeho bydlisko v hostiteľskom členskom štáte, podľa môjho názoru môže vylúčiť akékoľvek riziko vrátenia do prvého členského štátu a zároveň zaručiť celistvosť rodiny v hostiteľskom členskom štáte. V tejto súvislosti poukazujem na to, že dotknuté osoby tvrdia, že právo na rešpektovanie rodinného života a najlepší záujem dieťaťa sú zaručené právnymi nástrojmi primeranými okolnostiam prejednávanej veci, konkrétne článkom 23 smernice 2011/95 a smernicou 2003/86, ktorých vykonanie umožňuje poskytnúť žalobcovi vo veci samej primerané postavenie.
a) O článku 23 smernice 2011/95
37.
Kapitola VII smernice 2011/95 s názvom „Obsah medzinárodnej ochrany“ má za cieľ definovať práva, ktoré môžu mať žiadatelia o postavenie utečenca alebo o doplnkovú ochranu, ktorých žiadosti sa vyhovelo, (
37
) a medzi ktoré patrí zachovanie celistvosti rodiny v súlade s článkom 23 tejto smernice. Tento článok totiž ukladá členským štátom povinnosť upraviť svoje vnútroštátne právo takým spôsobom, aby rodinní príslušníci, v zmysle uvedenom v článku 2 písm. j) uvedenej smernice, osoby s postavením utečenca alebo postavením osoby, ktorej bola priznaná doplnková ochrana, mohli za určitých podmienok požadovať výhody uvedené v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95, ktoré zahŕňajú najmä vydanie povolenia na pobyt, prístup k zamestnaniu alebo prístup k vzdelávaniu a ktorých cieľom je zachovanie celistvosti rodiny. (
38
) Cieľom tohto osobitného právneho režimu je čo najlepšie zabezpečiť integráciu osoby s postavením medzinárodnej ochrany a jej rodinných príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte.
38.
Uplatnenie článku 23 smernice 2011/95 podlieha splneniu troch kumulatívnych podmienok. Po prvé potenciálnym príjemcom predmetných výhod musí byť rodinný príslušník v zmysle článku 2 písm. j) tejto smernice. Po druhé nemá individuálne spĺňať podmienky potrebné na získanie medzinárodnej ochrany. Po tretie jeho osobný právny status musí byť zlučiteľný s priznaním výhod stanovených smernicou 2011/95. (
39
) Považujem za relevantné podrobnejšie preskúmať prvé dve podmienky.
39.
Po prvé článok 2 písm. j) smernice 2011/95 sa týka rodinných príslušníkov osoby s postavením medzinárodnej ochrany, ktorí sa z dôvodu žiadosti o medzinárodnú ochranu zdržiavajú v tom istom členskom štáte, keďže rodina už bola založená v krajine pôvodu. Otec, matka alebo akýkoľvek iný dospelý zodpovedný za maloletého spadajú pod definíciu „rodinného príslušníka“. Rodinné väzby teda musia existovať pred vstupom rodiny do hostiteľského členského štátu (
40
) a dotknutí rodinní príslušníci musia byť v tomto štáte prítomní „z dôvodu podania žiadosti o medzinárodnú ochranu“, pričom ide o formuláciu, ktorá je len málo explicitná. V tejto súvislosti súhlasím s tým, ako vnímal tento výraz generálny advokát Richard de la Tour v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (
41
), podľa ktorého takáto podmienka znamená, že rodinní príslušníci sprevádzali osoby s postavením medzinárodnej ochrany z krajiny pôvodu do hostiteľského členského štátu na účely podania svojej žiadosti, čím svedčili o ich vôli zostať spojení. Tento výklad vyplýva z odôvodnenia 16 smernice 2011/95, ktoré spresňuje, že normotvorca Únie musí zabezpečiť plné dodržiavanie práv „žiadateľov o azyl a ich sprevádzajúcich rodinných príslušníkov“ (
42
).
40.
Otec maloletej dcéry, ktorá je zjavne nezosobášená a má nárok na doplnkovú ochranu, ktorý je žiadateľom vo veci samej, môže patriť do kategórie „rodinných príslušníkov“ uvedenej v článku 2 písm. j) tretej zarážke smernice 2011/95, pokiaľ spĺňa obe vyššie uvedené podmienky, čo zjavne nevyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru v súvislosti s druhou z nich. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z kasačného opravného prostriedku podaného žalobcom vo veci samej totiž vyplýva, že utiekol zo svojej krajiny koncom roka 2013 a prišiel do Rakúska v roku 2014, kde 1. decembra 2015 získal postavenie utečenca. Následne odišiel z Rakúska začiatkom roka 2016 s cieľom „pripojiť sa“ k svojim dcéram v Belgicku, ktorým bolo v tejto krajine priznané postavenie doplnkovej ochrany 14. decembra 2016 a svoju žiadosť o medzinárodnú ochranu tam podal až 14. júna 2018. Z tohto pripomenutia skutkových okolností možno vyvodiť, že žalobca a jeho deti išli rozdielnou migračnou trasou, pričom prvý menovaný nesprevádzal svoje dcéry v rámci ich cesty z krajiny pôvodu až do hostiteľského členského štátu.
41.
Po druhé článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 sa uplatňuje len na rodinných príslušníkov osoby s postavením medzinárodnej ochrany, ktorí jednotlivo nespĺňajú podmienky potrebné na získanie medzinárodnej ochrany. (
43
) Uplatnenie tohto ustanovenia tak predpokladá vykonanie vecného posúdenia žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej dotknutým rodinným príslušníkom, ktoré viedlo k negatívnemu záveru, pokiaľ ide o splnenie hmotnoprávnych podmienok na priznanie postavenia utečenca alebo podmienky na priznanie doplnkovej ochrany, ako sú spresnené v článkoch 9 až 10 a článku 15 smernice 2011/95. Podľa článku 32 smernice 2013/32 členské štáty môžu považovať žiadosť za nedôvodnú len vtedy, ak rozhodujúci orgán zistil, že žiadateľ nespĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95. Je pritom nesporné, že vyhláseniu žiadosti o medzinárodnú ochranu prijatej na základe článku 33 smernice 2013/32 za neprípustnú nepredchádza žiadne vecné posúdenie tejto žiadosti, od ktorého chcel normotvorca Únie práve oslobodiť dotknutý členský štát z dôvodov hospodárnosti konania. Vykonanie článku 23 ods. 2 smernice 2011/95 sa vzťahuje len na situácie, v ktorých žiadosti o medzinárodnú ochranu nebráni dôvod neprípustnosti.
42.
Možno si tiež položiť otázku o možnosti zohľadniť, len pokiaľ ide o túto osobitnú otázku uplatniteľnosti článku 23 ods. 2 smernice 2011/95, osobitný dôvod neprípustnosti stanovený v článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32. Pôvodné rozhodnutie o poskytnutí medzinárodnej ochrany po preskúmaní žiadosti z vecného hľadiska v tomto zmysle, je súčasťou normatívneho systému obsahujúceho pojmy a kritériá spoločné členským štátom, zavedeného smernicou 2011/95. Pripomínam, že článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 predstavuje v rámci spoločného azylového konania zavedeného touto smernicou vyjadrenie zásady vzájomnej dôvery, ktorá najmä v súvislosti s priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti ukladá každému členskému štátu, aby vychádzal z toho, že s výnimkou výnimočných okolností všetky ostatné členské štáty dodržujú právo Únie. (
44
) Hoci za súčasného stavu práva neexistuje „európske“ postavenie utečenca alebo osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu, ktoré by bolo spoločné pre všetky členské štáty, uplatnenie článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 predstavuje formu implicitného uznania správneho posúdenia dôvodnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu prvým členským štátom.
43.
Za týchto okolností, či už ide o rozhodnutie o neprípustnosti žiadosti z hľadiska jej samotnej procesnej povahy alebo v spojení s už citovaným osobitným dôvodom neprípustnosti, zdá sa mi, že situácia vytvorená touto žiadosťou môže odôvodniť záver o neoprávnenosti žalobcu vo veci samej, ktorý má zjavne postavenie utečenca, na výhody stanovené v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95, a to z dôvodu neuplatniteľnosti článku 23 ods. 2 tej istej smernice. (
45
) Toto posledné uvedené ustanovenie teda nemôže žalobcovi vo veci samej zaručiť riešenie na získanie povolenia na pobyt, ktoré by mu umožnilo mať pobyt v tom istom členskom štáte ako jeho deti, čím by sa vylúčilo akékoľvek riziko porušenia základného práva na rešpektovanie rodinného života.
b) O smernici 2003/86
44.
Podľa článku 1 smernice 2003/86 je účelom tejto smernice určiť podmienky na uplatňovanie práva na zlúčenie rodiny, ktoré majú štátni príslušníci tretích krajín, ktorí sa oprávnene zdržiavajú na území členských štátov. Vo všeobecnosti cieľmi sledovanými touto smernicou, ako sú uvedené v jej odôvodneniach 4 a 8, je uľahčiť integráciu dotknutých štátnych príslušníkov tretích krajín tým, že sa im umožní viesť normálny rodinný život, a stanoviť priaznivejšie podmienky na výkon práva utečencov na zlúčenie rodiny vzhľadom na ich osobitnú situáciu. (
46
)
45.
Tieto podmienky, stanovené v kapitole V smernice 2003/86, sa doslovne týkajú len zlúčenia rodiny „utečencov“. Článok 3 ods. 2 písm. c) tejto smernice najmä spresňuje, že táto smernica sa neuplatňuje, ak garant je štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý je oprávnený zdržiavať sa v členskom štáte na základe „doplnkových foriem ochrany“ v súlade s medzinárodnými záväzkami, vnútroštátnymi právnymi predpismi alebo praxou členských štátov. Takáto formulácia sa vysvetľuje tým, že v práve Únie v čase prijatia smernice 2003/86 neexistovalo postavenie osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu. Treba konštatovať, že európsky normatívny rámec azylu sa značne vyvíjal s priznaním takého postavenia v smernici 2004/83/ES (
47
) a aproximáciou oboch systémov ochrany so smernicou 2011/95. Z odôvodnení 8, 9 a 39 tejto smernice vyplýva, že normotvorca Únie chcel zaviesť jednotné postavenie v prospech všetkých osôb s postavením medzinárodnej ochrany, a preto sa rozhodol priznať osobám oprávneným na doplnkovú ochranu rovnaké práva a výhody, aké majú utečenci, s výnimkou nevyhnutných a objektívne odôvodnených výnimiek. (
48
)
46.
Napriek tomuto významnému vývoju, ako aj pochybnostiam Komisára pre ľudské práva z Rady Európy (
49
), pokiaľ ide o rozdielne zaobchádzanie s oboma dotknutými postaveniami, Súdny dvor rozhodol, že smernica 2003/86 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi osoby s postavením doplnkovej ochrany. Súdny dvor dospel v tejto súvislosti k záveru, že keďže spoločné kritériá na priznanie doplnkovej ochrany vychádzali z existujúcich systémov v členských štátoch, ktoré sa práve mali harmonizovať, a prípadne nahradiť, článok 3 ods. 2 písm. c) smernice 2003/86 by bol v širokej miere zbavený svojho potrebného účinku, ak by sa mal vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na osoby s postavením doplnkovej ochrany stanoveným právom Únie. (
50
) Je pritom nesporné, že maloleté dieťa žalobcu vo veci samej, ktoré je potenciálnym „garantom“ v zmysle článku 2 písm. c) smernice 2003/86, má povolenie na pobyt v Belgicku z dôvodu svojho postavenia osoby s postavením doplnkovej ochrany, čo vylučuje zlúčenie rodiny v tejto krajine v súlade s už citovanou judikatúrou.
47.
Vzhľadom na toto konštatovanie Komisia odkazuje jednak na možnosť podať žiadosť o zlúčenie rodiny v Rakúsku, t. j. v krajine, v ktorej má žalobca vo veci samej postavenie utečenca, a jednak na belgickú právnu úpravu povoľujúcu takéto zlúčenie, ak je garant osobou, ktorej bola priznaná doplnková ochrana, najmä vo vzťahu k otcovi alebo matke takejto oprávnenej osoby, ktorí žijú s ňou, ak je táto osoba mladšia ako osemnásť rokov, vstúpila do Belgicka bez toho, aby ju sprevádzal dospelý cudzinec, ktorý je za ňu zákonne zodpovedný a nebola následne v skutočnosti vzatá do opatery takejto osoby, alebo bola po vstupe ponechaná osamote. Pokiaľ ide o prvé uvedené riešenie, zdá sa mi, že spôsobuje viacero ťažkostí, ktoré možno kvalifikovať ako „vylučujúce“.
48.
V prvom rade vykonanie smernice 2003/86 môže viesť k dočasnému rozdeleniu rodiny. V súlade s článkom 2 písm. a) až d) smernice 2003/86 sa táto smernica vzťahuje len na garantov – štátnych príslušníkov tretích krajín, inak povedané na akúkoľvek osobu, ktorá nie je občanom Únie v zmysle článku 20 ods. 1 ZFEÚ, ktorá sa „oprávnene… zdržiav[a] v členskom štáte“ a ktorá žiada o zlúčenie rodiny alebo ktorej rodinní príslušníci žiadajú, aby sa k nej mohli pripojiť, ako aj na rodinných príslušníkov štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorí sa ku garantovi pripájajú s cieľom zachovať celistvosť rodiny, či už rodinné väzby vznikli pred alebo po vstupe garanta. Táto žiadosť sa v zásade podá a posúdi, keď sa rodinní príslušníci zdržiavajú mimo územia členského štátu, v ktorom sa zdržiava garant. (
51
) Žalobca vo veci samej by teda mohol byť prípadne nútený opustiť Belgicko a svoje dcéry, (
52
) aby sa vrátil a samostatne sa usadil v Rakúsku, teda krajine, v ktorej má legálny pobyt vzhľadom na postavenie utečenca, ktoré mu bolo priznané. Jeho deti naopak nemôžu vstúpiť do tejto krajiny v čase obdobia posudzovania žiadosti, ktoré môže trvať deväť mesiacov, pričom táto lehota môže byť predĺžená. Článok 5 ods. 3 druhý pododsek a odôvodnenie 7 smernice 2003/86 však umožňujú členským štátom odchýliť sa od všeobecného pravidla prvého pododseku a pripustiť, aby bola podaná žiadosť, hoci sa rodinní príslušníci už nachádzajú na ich území a to „za primeraných okolností“, ktorých určenie patrí do ich širokej miery voľnej úvahy.
49.
V druhom rade je možné, že sa na žalobcu vo veci samej nebudú vzťahovať všetky ustanovenia smernice 2003/86, ktoré stanovujú priaznivejšie zaobchádzanie so žiadosťami o zlúčenie rodiny utečencov. Ako výnimku článok 12 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že členské štáty nesmú v prípade utečenca a jeho rodiny požadovať dôkaz o tom, že garant má primerané ubytovanie, zdravotné poistenie, ako aj trvalý príjem na pokrytie vlastných potrieb a potrieb svojej rodiny. Okrem toho, že táto výnimka sa netýka zlúčenia plnoletých detí, tretí pododsek toho istého odseku tohto článku umožňuje členským štátom vyžadovať od utečenca, aby splnil tieto podmienky uvedené v článku 7 uvedenej smernice, ak žiadosť o zlúčenie rodiny nebola podaná v lehote troch mesiacov od priznania postavenia utečenca. V prejednávanej veci je zjavné, že žiadosť o zlúčenie rodiny bola podaná viac ako 3 mesiace po priznaní postavenia utečenca, ku ktorému došlo 1. decembra 2015. Splnenie uvedených podmienok by sa mohlo ukázať ako mimoriadne problematické pre žalobcu vo veci samej, ktorý už niekoľko rokov žije so svojimi deťmi v Belgicku.
50.
V treťom rade vykonanie smernice 2003/86 môže viesť k rozdeleniu súrodencov. (
53
) Článok 4 ods. 2 písm. b) tejto smernice totiž stanovuje, že členské štáty „môžu“ povoliť vstup a pobyt plnoletým slobodným deťom garanta, ak tieto deti „sú objektívne neschopné zabezpečiť svoje vlastné potreby z dôvodu svojho zdravotného stavu“. Neexistuje teda žiadna povinnosť členských štátov umožniť plnoletým deťom garanta vstúpiť na ich územie, a ak áno, povolenie je nevyhnutne podmienené požiadavkou preukázania vzťahu závislosti s dotknutým rodičom, čo je situácia, ktorá nevyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru.
51.
Po štvrté zlúčenie rodiny v Rakúsku by malo v skutočnosti za následok to, že deti by stratili postavenie osôb, ktorým bola priznaná doplnková ochrana Belgickým kráľovstvom, ako aj z toho plynúce výhody. Ak by sa dotknuté osoby navyše rozhodli podať žiadosti o medzinárodnú ochranu v Rakúsku, mohli by narážať na ten istý dôvod neprípustnosti, ako je dôvod uplatňovaný v prípade žiadosti ich otca a ktorý je predmetom sporu vo veci samej. (
54
) Po zlúčení rodiny, priznanom na základe smernice 2003/86 by mali deti žalobcu vo veci samej postavenie rodinných príslušníkov garanta, teda z právneho hľadiska by vznikla situácia závislosti od garanta, ktorá by mohla trvať niekoľko rokov, kým tieto deti získajú samostatné povolenie na pobyt. (
55
) Okrem toho existujú skutočné rozdiely medzi výhodami, ktoré majú rodinní príslušníci štátneho príslušníka tretej krajiny na základe smernice 2003/86, a právami priznanými osobám požívajúcim medzinárodnú ochranu, pričom porovnanie je v neprospech prvých menovaných osôb. (
56
) K tomuto konštatovaniu sa pridávajú predvídateľné ťažkosti adaptovať sa v novom bydlisku v inom členskom štáte po viacerých rokoch strávených v Belgicku a prerušenie sociálnych a citových väzieb vytvorených v tejto krajine.
52.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ustanovenia smernice 2003/86 sa majú vykladať a uplatňovať s prihliadnutím na článok 7 a článok 24 ods. 2 a 3 Charty, ako navyše vyplýva zo znenia odôvodnenia 2 a článku 5 ods. 5 tejto smernice, ktoré ukladajú členským štátom povinnosť preskúmať žiadosti o zlúčenie rodiny v záujme dotknutých detí a s cieľom uprednostniť rodinný život. Okrem tohto posledného uvedeného cieľa je cieľom uvedenej smernice poskytnúť ochranu štátnym príslušníkom tretích krajín, najmä maloletým osobám. (
57
) Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa mi zdá ťažké tvrdiť, že vykonanie smernice 2003/86 na účely zlúčenia rodiny v členskom štáte, ktorý priznal postavenie utečenca, čím by došlo k uplatneniu tejto normy, je v súlade s už citovanými základnými právami maloletého dieťaťa. Toto riešenie by viedlo najmä k strate postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu, ako aj k strate výhod, ktoré s ním súvisia, a ktoré a priori nemožno nahradiť v novej hostiteľskej krajine, a možnému rozdeleniu súrodencov, čo by bol prinajmenšom paradoxný dôsledok v kontexte zlúčenia rodiny.
53.
Pokiaľ ide o druhé riešenie založené na zlúčení rodiny, ktoré za určitých podmienok povoľuje belgická právna úprava, treba pripomenúť možnosť, ktorú členským štátom priznáva článok 3 ods. 5 smernice 2003/86, a to priznať len na základe ich vnútroštátneho práva právo na vstup a pobyt za priaznivejších podmienok. V tejto súvislosti Komisia vo svojich usmerneniach k uplatňovaniu smernice 2003/86 uviedla, že potreby humanitárnej ochrany osôb oprávnených na doplnkovú ochranu sa nelíšia od potrieb utečencov a v dôsledku toho podporuje členské štáty, aby prijali pravidlá poskytujúce podobné práva utečencom a osobám požívajúcim doplnkovú alebo dočasnú ochranu. (
58
) Hoci veľký počet členských štátov vo svojej vnútroštátnej právnej úprave stanovuje možnosť osôb s postavením doplnkovej ochrany podať žiadosť o zlúčenie rodiny za rovnakých podmienok, ako to môžu urobiť utečenci, pretrvávajú rozdiely v uvedených právnych úpravách, keďže niektoré obsahujú stále značné rozdiely v zaobchádzaní s utečencami a osobami s postavením doplnkovej ochrany, pokiaľ ide o podmienky prístupu k zlúčeniu rodiny. (
59
) V prejednávanej veci treba konštatovať, že z kasačného opravného prostriedku, ktorý podal žalobca vo veci samej na vnútroštátny súd, vyplýva, že sa neúspešne pokúsil dosiahnuť zlúčenie rodiny v prípade svojej maloletej dcéry, pretože nemohol predložiť dokumenty ad hoc požadované príslušnou obecnou správou. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa ďalej uvádza, že dotknutá osoba nemá povolenie na pobyt v Belgicku. (
60
)
54.
Vzhľadom na uvedené je všeobecne pochopiteľné, aby sa štátny príslušník tretej krajiny, ktorý už má medzinárodnú ochranu priznanú v prvom členskom štáte, dostavil do iného členského štátu s cieľom pripojiť sa k svojej rodine a podal novú žiadosť o ochranu v tomto inom štáte a zároveň mu bolo vydané povolenie na pobyt podľa článku 13 ods. 2 smernice 2003/86 alebo podľa výhodnejšej, smernicu preberajúcej vnútroštátnej právnej úpravy. Ak nie, ešte vždy môže byť tomuto štátnemu príslušníkovi priznané postavenie vnútroštátnej ochrany z iných dôvodov, než je potreba medzinárodnej ochrany, teda na diskrečnom základe z naliehavých rodinných alebo humanitárnych dôvodov, ktoré nepatria do pôsobnosti smernice 2011/95. Z článku 2 písm. h) in fine smernice 2011/95 totiž vyplýva, že táto smernica pripúšťa, že hostiteľské členské štáty môžu v súlade so svojím vnútroštátnym právom poskytnúť vnútroštátnu ochranu „iného typu“, spojenú s právami, ktoré umožňujú osobám, ktoré nemajú postavenie utečenca alebo osobám s postavením doplnkovej ochrany, zdržiavať sa na ich území. (
61
) V oboch týchto prípadoch treba overiť, či sú tieto postavenia takej povahy, že zaručujú určitú stabilitu bydliska a následne jednotu rodiny v tomto štáte. V prípade kladnej odpovede by mal mať hostiteľský členský štát podľa môjho názoru možnosť využiť možnosť, ktorú mu ponúka článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32, a to vyhlásiť žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú bez ohľadu na akúkoľvek analýzu vzťahu medzi žiadateľom a dotknutým rodinným príslušníkom. (
62
)
3. O vzťahu medzi žiadateľom a jeho rodinným príslušníkom
55.
Treba zdôrazniť, že ako vyplýva z vysvetliviek k Charte a v súlade s článkom 52 ods. 3 tohto aktu, práva zaručené v článku 7 Charty majú rovnaký zmysel a rozsah ako práva zaručené v článku 8 EDĽP, ako ho vykladá judikatúra ESĽP. Vo veciach spájajúcich rodinný život (
63
) a prisťahovalectvo ESĽP zvažuje existujúce záujmy, a to osobný záujem dotknutých jednotlivcov viesť rodinný život na danom území a všeobecný záujem sledovaný štátom, v tomto prípade kontrolu prisťahovalectva. Pokiaľ ide o deti, ESĽP zastáva názor, že treba zohľadniť ich najlepšie záujmy. K tomuto konkrétnemu bodu pripomína, že myšlienka, podľa ktorej najlepšie záujmy detí musia mať prednosť vo všetkých rozhodnutiach, ktoré sa ich týkajú, je predmetom širokého konsenzu, najmä v medzinárodnom práve. Tento záujem určite nie je sám osebe rozhodujúci, ale treba mu určite priznať veľkú váhu. V prípadoch zlúčenia rodiny preto ESĽP venuje osobitnú pozornosť situácii dotknutých maloletých, najmä ich veku, ich situácii v dotknutej krajine alebo krajinách a miere ich závislosti od svojich rodičov. (
64
)
56.
Poukazujem na to, že tento pojem „vzťah závislosti“ používa aj Súdny dvor vo svojej judikatúre týkajúcej sa migračných sporov. (
65
) To isté platí pre priznanie odvodeného práva na pobyt na území Únie štátnemu príslušníkovi tretej krajiny na základe článkov 20 a 21 ZFEÚ, priznaného jeho rodinnému príslušníkovi, ktorý má postavenie občana Únie, ak medzi oboma existuje vzťah závislosti, ktorý by viedol k tomu, že by bol občan Únie nútený sprevádzať uvedeného štátneho príslušníka a opustiť územie Únie ako celok. (
66
) Je tiež možné odkázať na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa individuálneho posúdenia žiadostí o zlúčenie rodiny stanoveného článkom 17 smernice 2003/86, ktoré musí zohľadniť všetky relevantné skutočnosti daného prípadu s osobitnou pozornosťou na záujmy dotknutých detí a snahu uprednostniť rodinný život, pričom miera závislosti od rodičov je súčasťou týchto prvkov. (
67
)
57.
Za týchto okolností sa posúdenie vážneho rizika zaobchádzania v rozpore s článkom 7 Charty v spojení s jej článkom 24 príslušným vnútroštátnym orgánom, ktoré nasleduje po osobnom pohovore upravenom v článkoch 14 a 34 smernice 2013/32, musí uskutočniť so zreteľom na všetky relevantné okolnosti prejednávanej veci, ktoré zahŕňajú najmä vek dieťaťa, jeho situáciu v danej krajine (
68
) a mieru závislosti tohto dieťaťa od rodičov, pričom sa zohľadní jeho fyzický a citový vývoj a miera citovej väzby s rodičmi, pričom toto všetko predstavuje charakteristiku rizika, ktoré by oddelenie od uvedených rodičov privodilo pre vzťah rodičia – dieťa a rovnováhu tohto dieťaťa. Skutočnosť, že rodič býva spolu s maloletým dieťaťom, je teda jedným z relevantných faktorov, ktoré treba zohľadniť pri určení existencie vzťahu závislosti medzi nimi, pričom však nepredstavuje nevyhnutnú podmienku. (
69
)
D.
Predbežný záver
58.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát využil možnosť ponúkanú týmto ustanovením zamietnuť žiadosť o priznanie postavenia utečenca ako neprípustnú z dôvodu, že iný členský štát žiadateľovi už takéto postavenie priznal, ak tomuto žiadateľovi hrozí vážne riziko, v prípade vrátenia do tohto iného členského štátu, zaobchádzania nezlučiteľného s právom na rešpektovanie rodinného života, stanoveným v článku 7 Charty v spojení s povinnosťou zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa, stanovenou v článku 24 ods. 2 Charty. Domnievam sa, že tento výklad nie je v rozpore s cieľmi tejto smernice a všeobecnejšie s cieľmi spoločného európskeho azylového systému.
59.
Pokiaľ ide o hospodárnosť konania, nemožno sa platne odvolávať na dodatočnú alebo neprimeranú pracovnú záťaž, ktorá zaťažuje príslušné vnútroštátne orgány vzhľadom na procesné požiadavky už stanovené smernicou 2013/32 a konkrétnejšie na povinnosť individuálneho pohovoru pred akýmkoľvek rozhodnutím, vrátane neprípustnosti žiadosti. Uskutočnenie takéhoto pohovoru umožňuje spresniť rodinnú situáciu žiadateľa a zároveň prípadne posúdiť potreby medzinárodnej ochrany žiadateľa. Tento postup teda umožňuje príslušnému orgánu čo najlepšie a čo najrýchlejšie posúdiť situáciu žiadateľa v záujme tak dotknutej osoby, ako aj členského štátu, čo prispieva k cieľu rýchlosti a k požiadavke úplnosti posúdenia žiadosti.
60.
Pokiaľ ide o predchádzanie sekundárnym pohybom, domnievam sa, že na situáciu žalobcu vo veci samej, ktorý sa presťahoval do iného členského štátu po získaní postavenia utečenca s cieľom pripojiť sa k svojim deťom a žiť s nimi, sa tento pojem v pravom zmysle slova nevzťahuje. Výlučným dôvodom tohto premiestnenia v rámci Únie nie je na rozdiel od toho, čo je uvedené v odôvodnení 13 smernice 2013/32, rozdiel medzi právnym rámcom členských štátov, ale je práve odôvodnené splnením základného práva stanoveného v článku 7 Charty. Inými slovami, postup žalobcu nie je súčasťou toho, čo je všeobecne označené názvom „forum shopping“ azylu, keďže dotknutá osoba sa nesnažila dosiahnuť lepšiu právnu ochranu alebo využiť rozdiely v úrovni sociálnej ochrany poskytovanej členskými štátmi na získanie lepších materiálnych životných podmienok. Okrem toho vzhľadom na podmienky obmedzujúce zákaz, uložený členským štátom, vykonať článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 sa mi zdá, že je len málo pravdepodobné „zahltenie“ systému.
61.
Riešenie navrhované v týchto návrhoch je podľa môjho názoru úplne v súlade s inými cieľmi sledovanými normotvorcom Únie prostredníctvom vypracovania spoločného európskeho azylového systému, t. j. harmonizáciou noriem najmä v oblasti azylových konaní, ochrany a integrácie osôb s postavením medzinárodnej ochrany a ich rodinných príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte, ako aj prevahy najlepších záujmov dieťaťa pri prijímaní rozhodnutí. Navrhovaný výklad článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 považujem za vhodný v kontexte, ktorý sa vyznačuje rozmanitosťou možných situácií žiadateľov o medzinárodnú ochranu v rámci Únie. Skutočnosť, že toto ustanovenie je pre členské štáty fakultatívne, že postavenie utečenca sa automaticky priznáva odvodene rodinnému príslušníkovi osoby s postavením medzinárodnej ochrany niektorými vnútroštátnymi právnymi úpravami vykonávajúcimi článok 3 smernice 2011/95 a že vnútroštátne prebratia smernice 2003/86 niekedy viedli k zosúladeniu postavenia utečenca s postavením osoby s doplnkovou ochranou, prispieva k tejto heterogénnosti v rozpore s cieľom postupu harmonizácie, v ktorom by sa so žiadateľmi o medzinárodnú ochranu zaobchádzalo rovnako a primerane, kdekoľvek by sa nachádzali v rámci územia Únie.
E.
O dôsledkoch prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu
62.
Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2011/95 vykladať v tom zmysle, že ukladá hostiteľskému členskému štátu povinnosť rozšíriť nárok na medzinárodnú ochranu priznanú maloletému dieťaťu na rodiča žijúceho s ním v súlade s právom na rešpektovanie rodinného života zakotveným v článku 7 Charty v spojení s povinnosťou zohľadniť najlepší záujem dieťaťa stanovenou v článku 24 ods. 2 Charty. Odpoveď na túto otázku podľa môjho názoru zahŕňa formuláciu viacerých pripomienok v súvislosti s dôsledkami nemožnosti, aby hostiteľský členský štát využil možnosť, ktorú mu ponúka článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32, a teda s prípustnosťou žiadosti o medzinárodnú ochranu.
63.
V prvom rade treba pripomenúť, že mechanizmus neprípustnosti stanovený v článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 predstavuje výnimku z povinnosti členských štátov meritórne posúdiť všetky žiadosti o medzinárodnú ochranu, teda posúdiť, či sa dotknutý žiadateľ môže domáhať medzinárodnej ochrany v súlade so smernicou 2011/95. Táto smernica stanovuje v súlade so svojím článkom 1 normy týkajúce sa predovšetkým podmienok, ktoré musia spĺňať štátni príslušníci tretej krajiny alebo osoby bez štátneho občianstva na to, aby mohli požívať medzinárodnú ochranu; ďalej týkajúce sa jednotného postavenia utečencov a osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a napokon obsahu tejto ochrany. Ako už spresnil Súdny dvor, z článkov 13 a 18 smernice 2011/95 v spojení s definíciami pojmov „utečenec“ a „osoba oprávnená na doplnkovú ochranu“ obsiahnutými v článku 2 písm. d) a f) tejto smernice vyplýva, že medzinárodná ochrana uvedená v tejto smernici musí byť v zásade poskytnutá každému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátneho občianstva, ktorí sa dôvodne obávajú prenasledovania z dôvodu ich rasy, vierovyznania, štátnej príslušnosti, politických názorov alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine alebo v prípade ktorých existuje skutočné riziko, že im bude spôsobené vážne bezprávie v zmysle článku 15 uvedenej smernice. (
70
)
64.
Preto za predpokladu, že by členský štát čelil situácii, ktorá mu bráni využiť možnosť, ktorú mu poskytuje článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32, prináleží mu posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá mu bola predložená, a overiť, či žiadateľ o medzinárodnú ochranu spĺňa hmotnoprávne podmienky poskytnutia tejto ochrany, ako sú opísané vyššie. Členský štát teda musí považovať dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny za žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý podal žiadosť po prvýkrát, a zaobchádzať s ním tak, nezávisle od toho, že mu už bola priznaná ochrana iným členským štátom. Dôsledky takejto situácie normotvorca Únie jasne predvídal v rámci mechanizmu neprípustnosti stanoveného v článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 (
71
) a bez toho, aby bolo toto ustanovenie zbavené akéhokoľvek potrebného účinku, okolnosť týkajúca sa predchádzajúceho uznania medzinárodnej ochrany prvým členským štátom nemôže byť znovu akýmkoľvek spôsobom zohľadnená v rámci meritórneho posúdenia žiadosti. (
72
)
65.
V druhom rade všetci dotknutí účastníci konania v podstate zdôrazňujú, že cieľom žiadosti podanej žalobcom vo veci samej je zabezpečiť zjednotenie rodiny, resp. je to jej jediný dôvod, keďže dotknutá osoba nepocítila potrebu medzinárodnej ochrany, ktorá už bola uspokojená v Rakúsku. Jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu teda v skutočnosti nie je takouto žiadosťou a vzhľadom na znenie, všeobecnú štruktúru a ciele smernice 2011/95 nemôže viesť k priznaniu postavenia, na ktoré sa vzťahuje táto ochrana. V tejto súvislosti považujem za potrebné jasne rozlišovať medzi samotným právnym nástrojom, žiadosťou o medzinárodnú ochranu a obsahom tvrdení a dôkazov predložených na jej podporu, ako aj prípadným odôvodnením žiadosti žiadateľa o medzinárodnú ochranu.
66.
Pojem „žiadosť o medzinárodnú ochranu“ je definovaný v článku 2 písm. b) smernice 2013/32 ako „žiadosť o ochranu od členského štátu podanú štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti, o ktorých je možné predpokladať, že žiadajú o priznanie postavenia utečenca alebo postavenia osoby s doplnkovou ochranou, a ktorí výslovne nežiadajú o iný druh ochrany mimo rozsahu pôsobnosti [smernice 2011/95], o ktorú je možné požiadať samostatne“. Táto žiadosť sa považuje za podanú, keď dotknutá osoba prejavila pred jedným z orgánov uvedených v článku 6 ods. 1 smernice 2013/32 svoju vôľu získať medzinárodnú ochranu bez toho, aby prejav tejto vôle mohol byť viazaný akoukoľvek správnou formalitou. (
73
) Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu jednoznačne vyplýva, že žalobca vo veci samej podal 14. júna 2018 v Belgicku žiadosť považovanú za žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorou sa ako takou zaoberali príslušné orgány, ktoré ju vyhlásili za neprípustnú na základe vnútroštátnych ustanovení, ktorými bol prebratý článok 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32.
67.
Vo veci samej Súdny dvor rozhodol, že podľa článku 13 smernice 2011/95 členské štáty priznajú postavenie utečenca štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátneho občianstva, ktorá spĺňa hmotnoprávne podmienky na to, aby bola považovaná za utečenca v súlade s kapitolami II a III tejto smernice, bez toho, aby mali v tejto súvislosti diskrečnú právomoc. (
74
) Rovnaké riešenie sa analogicky uplatní na postavenie doplnkovej ochrany vzhľadom na podobné znenie článku 18 smernice 2011/95. (
75
) Existencia odôvodnenia, ktoré je základom a vhodným odôvodnením zo strany žiadateľa, pokiaľ ide o zachovanie celistvosti rodiny v dotknutom členskom štáte, je v tomto prípade irelevantná od okamihu, keď sú splnené vyššie uvedené podmienky. V tomto kontexte posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktoré je založené len na potrebe zlúčenia rodiny s osobou s takouto ochranou, nezávisle od akéhokoľvek tvrdenia o riziku prenasledovania alebo vážneho ohrozenia žiadateľa, môže byť s ohľadom na ustanovenia smernice 2011/95 ukončené len vecným zamietnutím. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že táto smernica nestanovuje rozšírenie postavenia utečenca alebo postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu na rodinných príslušníkov osoby, ktorej bolo toto postavenie priznané, čo neznamená, že rodinná väzba nemôže byť nikdy zohľadnená, pokiaľ ide o poskytnutie medzinárodnej ochrany. (
76
)
68.
Po tretie, ako vyplýva z odôvodnenia 12 smernice 2011/95, jej ustanovenia majú za cieľ zabezpečiť uplatňovanie spoločných kritérií na identifikáciu osôb, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu, ako aj minimálnu úroveň výhod pre tieto osoby vo všetkých členských štátoch. (
77
) Okrem toho podľa odôvodnení 11 a 12, ako aj článku 1 smernice 2013/32 je rámec poskytovania medzinárodnej ochrany založený na koncepcii „jednotného postupu“ a vychádza zo spoločných minimálnych pravidiel. (
78
) Za týchto okolností sa možno domnievať, že s prípadmi žiadateľov o medzinárodnú ochranu, ktoré sú skutočne podobné, by mali príslušné vnútroštátne orgány rôznych členských štátov zaobchádzať rovnako a vyvodiť rovnakú odpoveď vo veci samej. Inak povedané, žalobcovi vo veci samej by malo byť a priori priznané postavenie utečenca v Belgicku, čo by viedlo ku kumulácii medzinárodnej ochrany. Hoci existencia takejto situácie, rovnako ako jej zánik, nie je výslovne uvedená v smerniciach 2011/95 a 2013/32, je možným dôsledkom fakultatívnej povahy uplatnenia článku 33 ods. 2 písm. a) tejto poslednej uvedenej normy členskými štátmi a bola implicitne, ale nevyhnutne uznaná Súdnym dvorom v jeho judikatúre týkajúcej sa tohto ustanovenia. (
79
)
69.
V záujme úplnosti v súvislosti s posúdením takejto situácie poukazujem na to, že pokiaľ ide konkrétnejšie o postavenie utečenca, článok 14 smernice 2011/95 v spojení s jej článkom 11 stanovuje prípady, v ktorých členské štáty môžu alebo musia zrušiť, ukončiť alebo odmietnuť obnoviť toto postavenie. Žiadny z uvedených prípadov, ktoré majú byť predmetom reštriktívneho výkladu podľa Úradu Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov (
80
), nezahŕňa prípad dvojitého uznania. Treba však zdôrazniť, že článok 45 smernice 2013/32, ktorý určuje záruky, ktoré požíva dotknutá osoba, ak príslušný vnútroštátny orgán zamýšľa v súlade s článkom 14 smernice 2011/95 zrušiť medzinárodnú ochranu, ktorá jej bola priznaná, obsahuje v odseku 5 výnimky. Toto posledné uvedené ustanovenie stanovuje, že členské štáty môžu rozhodnúť, že uvedená ochrana je právne neplatná, ak sa osoba oprávnená na ňu jednoznačne vzdala jej uznania ako takého, čo by sa podľa môjho názoru mohlo vzťahovať na prípad žiadosti a následného získania ochrany priznanej v prvom členskom štáte v druhom členskom štáte. Napokon je viac ako pravdepodobné, že situácia dvojitého uznania bude mať za následok, že povolenie na prechodný pobyt, ktoré bolo automaticky získané v prvom členskom štáte na základe článku 24 smernice 2011/95, nebude obnovené, keďže dotknutá osoba v tomto zmysle už nepodá žiadosť, alebo k tomu dôjde vzhľadom na neprítomnosť tejto osoby na vnútroštátnom území počas daného obdobia, ako aj vzhľadom na nadobudnutie nového povolenia na pobyt v druhom členskom štáte. Odôvodnenie 40 smernice 2011/95 pritom uvádza, že členské štáty môžu v rámci obmedzení stanovených ich medzinárodnými záväzkami stanoviť, že priznanie výhod, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, sociálnemu zabezpečeniu, zdravotnej starostlivosti a k prostriedkom integrácie, je podmienené predchádzajúcim vydaním povolenia na pobyt. Tieto skutočnosti relativizujú význam a dôsledky dvojitého uznania medzinárodnej ochrany v praxi.
70.
Napokon poukazujem na to, že keďže veľká pravdepodobnosť nie je nikdy istotou, nie je vylúčené, že individuálne posúdenie druhej žiadosti o medzinárodnú ochranu po jej poskytnutí prvým členským štátom môže viesť k zamietnutiu tejto žiadosti. Hoci normatívny systém zavedený smernicami 2011/95 a 2013/32 predstavuje určitý pokrok smerom k spoločnému európskemu azylovému systému, nepredstavuje úplnú harmonizáciu. Ako zdôrazňuje generálny advokát Richard de la Tour (
81
), niektoré základné pojmy na vykonanie smernice 2011/95 nie sú definované stricto sensu, čo ponecháva priestor pre odlišné posúdenia v členských štátoch a vedie k žiadostiam o výklad práva Únie adresovaným Súdnemu dvoru. Poukazujem však na to, že v prípade zamietnutia uvedenej žiadosti z vecného hľadiska môže druhý členský štát v prípade potreby poskytnúť jednotlivcovi nárok na výhody stanovené v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95, a to v súlade s článkom 23 tejto smernice.
V. Návrh
71.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko) takto:
1.
Článok 33 ods. 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát využil možnosť, ktorú toto ustanovenie ponúka, zamietnuť žiadosť o priznanie medzinárodnej ochrany ako neprípustnú z dôvodu, že iný členský štát žiadateľovi už takéto postavenie priznal, ak tomuto žiadateľovi hrozí vážne riziko, v prípade vrátenia do tohto iného členského štátu, zaobchádzania nezlučiteľného s právom na rešpektovanie rodinného života, stanoveným v článku 7 Charty základných práv Európskej únie v spojení s článkom 18 a článkom 24 ods. 2 tejto Charty.
Okolnosť, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu je rodič maloletého dieťaťa, ktoré požíva túto ochranu v hostiteľskom členskom štáte, môže viesť ku konštatovaniu existencie takéhoto rizika, pod podmienkou overenia, ktoré prináleží vykonať príslušným vnútroštátnym orgánom, či tento žiadateľ nemá právne postavenie, ktoré by mu zaručovalo stabilné bydlisko v tomto štáte, a toho, či by odlúčenie dieťaťa od jeho rodiča mohlo poškodiť ich vzťahy a rovnováhu tohto dieťaťa.
2.
Prípustnosť žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej uvedeným žiadateľom implikuje jej vecné posúdenie na účely overenia splnenia podmienok priznania tejto ochrany stanovených v článkoch 13 a 18 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany. Táto smernica nestanovuje rozšírenie postavenia utečenca alebo postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu na rodinných príslušníkov osoby, ktorej bolo toto postavenie priznané.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9).
(
4
)	Smernica Rady z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224).
(
5
)	V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa výslovne nespomína článok 7 Charty, ale odkazuje sa na zásadu celistvosti rodiny. V každom prípade v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú začal súd prejednávať. Z tohto hľadiska musia byť prejudiciálne otázky vyriešené so zreteľom na všetky ustanovenia Zmluvy a sekundárneho práva, ktoré môžu byť relevantné vo vzťahu k nastolenému problému, vrátane ustanovení, na ktoré vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania neodkázal [rozsudky z 29. októbra 2015, Nagy (C‑583/14, EU:C:2015:737, bod 21), a z 11. apríla 2019, Repsol Butano a DISA Gas (C‑473/17 a C‑546/17, EU:C:2019:308, bod 38)].
(
6
)	Pozri rozsudok zo 6. júna 2013, MA a i. (C‑648/11, EU:C:2013:367, bod 50 a citovaná judikatúra).
(
7
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31).
(
8
)	Pozri rozsudok z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa) (C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 29).
(
9
)	Rozsudok z 19. marca 2019, Ibrahim a i. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, ďalej len „rozsudok Ibrahim a i.“, EU:C:2019:219, bod 58). Táto fakultatívna povaha nevyhnutne vedie k možným rozdielom vo vnútroštátnych právnych úpravách týkajúcich sa mechanizmu neprípustnosti žiadostí o medzinárodnú ochranu.
(
10
)	Pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry sa výnimky musia vykladať reštriktívne [rozsudky z 29. apríla 2004, Kapper (C‑476/01, EU:C:2004:261, bod 72); z 12. novembra 2009, TeliaSonera Finland (C‑192/08, EU:C:2009:696, bod 40), a z 5. marca 2015, Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, bod 87)].
(
11
)	Pozri rozsudok zo 17. marca 2016, Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, bod 43).
(
12
)	Pozri rozsudok Ibrahim a i., bod 77.
(
13
)	Pozri analogicky, pokiaľ ide o nariadenie Dublin II, rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, bod 79).
(
14
)	Pozri rozsudky zo 17. marca 2016, Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, bod 52), a z 10. decembra 2020, Minister for Justice and Equality (Žiadosť o medzinárodnú ochranu v Írsku) (C‑616/19, EU:C:2020:1010, body 51 a 52).
(
15
)	Pozri odôvodnenie 13 smernice 2011/95 a analogicky so smernicou Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca (Ú. v. EÚ L 326, 2005, s. 13), rozsudok z 10. decembra 2020, Minister for Justice and Equality (Žiadosť o medzinárodnú ochranu v Írsku) (C‑616/19, EU:C:2020:1010, body 51 a 52).
(
16
)	Pozri odôvodnenie 13 smernice 2013/32.
(
17
)	Okrem toho z rozsudku Ibrahim a i. (bod 98), vyplýva, že na určenie, či štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti spĺňa podmienky na priznanie medzinárodnej ochrany, musia členské štáty v súlade s článkom 4 ods. 3 smernice 2011/95 vykonať individuálne posúdenie každej žiadosti o medzinárodnú ochranu.
(
18
)	Pozri rozsudok zo 16. júla 2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, body 46 až 48).
(
19
)	Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že spor vo veci samej nespadá pod takýto prípad, ktorý je zakotvený v článku 33 ods. 2 písm. d) a článku 40 smernice 2013/32. V rozsudku z 9. septembra 2020, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Zamietnutie následnej žiadosti – Lehota na podanie opravného prostriedku) (C‑651/19, EU:C:2020:681, bod 58), Súdny dvor spresnil, že akejkoľvek neskoršej žiadosti o medzinárodnú ochranu predchádza prvá žiadosť, ktorá bola s konečnou platnosťou zamietnutá a v rámci ktorej príslušný orgán vykonal vyčerpávajúce posúdenie s cieľom určiť, či dotknutý žiadateľ spĺňa podmienky na priznanie medzinárodnej ochrany.
(
20
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, body 55 a 59).
(
21
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, bod 64).
(
22
)	Pozri rozsudok Ibrahim a i., bod 101, a uznesenie z 13. novembra 2019, Hamed a Omar (C‑540/17 a C‑541/17, neuverejnené, EU:C:2019:964, bod 43).
(
23
)	Pozri rozsudok Ibrahim a i., body 83 až 86, a uznesenie z 13. novembra 2019, Hamed a Omar (C‑540/17 a C‑541/17, neuverejnené, EU:C:2019:964, bod 41).
(
24
)	Tento záver potvrdzuje použitie pojmu „najmä“ v bode 83 rozsudku Ibrahim a i.
(
25
)	V rozsudku Ibrahim a i. (body 95 až 100) Súdny dvor navyše preskúmal prípadné porušenie tohto ustanovenia z hľadiska systematického zamietnutia, bez skutočného posúdenia, priznania postavenia utečenca členským štátom žiadateľom o medzinárodnú ochranu, ktorí spĺňajú podmienky stanovené v kapitolách II a III smernice 2011/95. Hoci Súdny dvor dospel k záveru, že toto zaobchádzanie nemožno považovať za zlučiteľné s povinnosťami vyplývajúcimi z článku 18 Charty, rozhodol, že ostatné členské štáty môžu na základe článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 v spojení so zásadou vzájomnej dôvery zamietnuť novú žiadosť ako neprípustnú, keďže členský štát, ktorý priznal doplnkovú ochranu, musí pokračovať v konaní o priznanie postavenia utečenca.
(
26
)	Právo na rešpektovanie rodinného života je zaručené v článku 8 EDĽP a podľa Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) je celistvosť rodiny základným právom utečenca (rozsudok ESĽP, 10. júla 2014, Tanda‑Muzinga v. Francúzsko, CE:ECHR:2014:0710JUD000226010, § 75). Súdny dvor v rozsudku z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:C:2006:429, bod 53), spresnil, že hoci EDĽP nezaručuje cudzincovi vstup alebo pobyt na území určitého štátu ako základné právo, vyhostenie osoby z krajiny, kde žijú jeho rodinní príslušníci, môže predstavovať zásah do práva na rešpektovanie rodinného života chráneného článkom 8 ods. 1 tohto dohovoru.
(
27
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Ibrahim a i., bod 97, a z 23. mája 2019, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, bod 54).
(
28
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:514, bod 51) a generálny advokát Richard de la Tour vo veci Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:384, bod 66).
(
29
)	Pozri rozsudok zo 16. júla 2020, État belge (Zlúčenie rodiny – Maloleté dieťa) (C‑133/19, C‑136/19 a C‑137/19, EU:C:2020:577, bod 34 a citovaná judikatúra).
(
30
)	Zohľadnenie najlepšieho záujmu dieťaťa navyše predstavuje aspekt, ktorý je reflektovaný vo všetkých právnych nástrojoch tvoriacich spoločný európsky azylový systém.
(
31
)	Dohovor o právach dieťaťa prijatý Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov v rezolúcii 44/25 z 20. novembra 1989, ktorý nadobudol platnosť 2. septembra 1990 a je záväzný pre každý z členských štátov, tiež uznáva zásadu rešpektovania rodinného života. Tento dohovor je založený na uznaní, vyjadrenom v šiestom odôvodnení dohovoru, že v záujme harmonického rozvoja osobnosti musí dieťa vyrastať v rodinnom prostredí. Článok 9 tohto dohovoru tak stanovuje, že štáty, ktoré sú zmluvnými stranami, zabezpečia, aby dieťa nebolo odlúčené od svojich rodičov proti ich vôli (odsek 1) a musia rešpektovať právo dieťaťa oddeleného od svojich dvoch rodičov alebo jedného z nich pravidelne udržiavať osobné vzťahy a priamy kontakt s obidvomi svojimi rodičmi, pokiaľ to nie je v rozpore s najlepším záujmom dieťaťa [pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:C:2006:429, bod 57)].
(
32
)	Pozri analogicky rozsudok z 5. októbra 2010, McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, bod 60 a citovaná judikatúra).
(
33
)	Pozri rozsudok z 13. marca 2019, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, bod 54 a citovaná judikatúra).
(
34
)	Na doplnenie je ešte možné citovať odôvodnenie 17 a článok 17 ods. 2 nariadenia č. 604/2013, z ktorých vyplýva, že každý členský štát sa môže odchýliť od kritérií zodpovednosti, najmä z humanitárnych dôvodov a z dôvodu súcitu, s cieľom umožniť zlúčenie rodinných príslušníkov, blízkych osôb alebo každého iného príbuzného a posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú na jeho území alebo na území iného členského štátu, aj keď mu podľa záväzných kritérií stanovených v tomto nariadení neprislúcha zodpovednosť za takéto posúdenie.
(
35
)	Pozri rozsudok Ibrahim a i., bod 84.
(
36
)	Pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, body 49 a 53).
(
37
)	Pozri analogicky rozsudok z 24. júna 2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, bod 68).
(
38
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2018, Addis (C‑652/16, EU:C:2018:801, bod 68).
(
39
)	Treba spresniť, že splnenie týchto troch podmienok sa môže ukázať ako nedostatočné, ak sa na dotknutú osobu vzťahuje niektorý z prípadov vylúčenia z priznania medzinárodnej ochrany stanovených v kapitolách III a V smernice 2011/95. Rovnako článok 23 ods. 4 tohto aktu uvádza, že členské štáty môžu vždy odmietnuť, obmedziť alebo zrušiť výhody uvedené v odsekoch 1 a 2 tohto článku z dôvodov národnej bezpečnosti alebo verejného poriadku.
(
40
)	Cieľom smernice 2011/95 nie je chrániť rodinné väzby vytvorené po vstupe žiadateľa o azyl do hostiteľského členského štátu. Odlišuje ju to od smernice 2003/86, ktorá sa uplatňuje aj na rodinné vzťahy vytvorené po príchode garanta na územie dotknutého členského štátu [pozri článok 2 písm. d) smernice 2003/86].
(
41
)	C‑91/20, EU:C:2021:384, bod 55.
(
42
)	Táto druhá požiadavka predstavuje nový prvok rozlišovania systému týkajúceho sa zlúčenia rodiny zavedeného smernicou 2003/86, keďže táto smernica v článku 5 ods. 3 stanovuje, že žiadosť o zlúčenie rodiny sa podá, ak nie je stanovené inak, „keď sa rodinní príslušníci zdržiavajú mimo územia členského štátu, v ktorom sa zdržiava garant“.
(
43
)	Inými slovami, dotknutému rodinnému príslušníkovi nemožno priznať maximálnu ochranu, keďže existencia rizika prenasledovania alebo vážnych hrozieb, ktoré sa ho týkajú, nie je závažná, ale na účely zabezpečenia zachovania celistvosti rodiny s osobou požívajúcou ochranu má nárok na rôzne výhody, ktoré ho stavajú do situácie blízkej situácii tejto oprávnenej osoby.
(
44
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Ibrahim a i., body 84 a 85.
(
45
)	Poukazujem na to, že v bode 39 svojich pripomienok Komisia pripustila neuplatniteľnosť článku 23 ods. 2 smernice 2011/95 s prihliadnutím na to, že žalobca vo veci samej je utečencom, o čo ide aj v prípade žalovaného vo veci samej. Talianska vláda naopak tvrdí (bod 27 pripomienok), že „aj keď žalobca vo veci samej nemôže získať postavenie utečenca (ktoré už bolo priznané v inom členskom štáte), bude môcť v každom prípade získať povolenie na pobyt v štáte, v ktorom jeho maloletá dcéra získala doplnkovú ochranu“, ako aj ostatné výhody stanovené v článku 23 ods. 2 smernice 2011/95. Dôvodnosť tohto nedostatočne odôvodneného tvrdenia by znamenala možnosť domnievať sa, že príslušné belgické orgány by mohli zohľadniť priznanie postavenia utečenca žalobcovi s cieľom vyhlásiť druhú žiadosť o medzinárodnú ochranu na základe článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 za neprípustnú a odôvodniť uplatnenie článku 23 ods. 2 smernice 2011/95 preto, lebo žiadosť nespĺňa podmienky na získanie takéhoto postavenia, čo sa môže zdať vnútorne nekoherentné.
(
46
)	Pozri rozsudok z 12. decembra 2019, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Zlúčenie rodiny – Sestra utečenca) (C‑519/18, EU:C:2019:1070, body 34 a 58).
(
47
)	Smernica z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 304, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96).
(
48
)	Pozri rozsudok z 1. marca 2016, Alo a Osso (C‑443/14 a C‑444/14, EU:C:2016:127, bod 32), a z 13. septembra 2018, Ahmed (C‑369/17, EU:C:2018:713, bod 42). Treba zdôrazniť, že v roku 2011 prostredníctvom Zelenej knihy o práve na zlúčenie rodiny štátnych príslušníkov tretích krajín s bydliskom v Európskej únii (smernica 2003/86/ES) [KOM (2011) 735 v konečnom znení] Komisia začala diskusiu o možnej zmene tejto smernice. Jeden z bodov predložených na diskusiu sa týkal práve otázky vylúčenia doplnkovej ochrany z pôsobnosti smernice. Napriek podpore viacerých medzinárodných organizácií nedošlo k žiadnemu prepracovaniu uvedenej smernice, ktoré by zahŕňalo osoby oprávnené na doplnkovú ochranu do pôsobnosti tejto smernice.
(
49
)	Komisár pre ľudské práva Rady Európy vyslovil pochybnosti o zlučiteľnosti vylúčenia osôb s postavením doplnkovej ochrany z režimu stanoveného smernicou 2003/86 s EDĽP („Realizácia práva na zlúčenie rodiny utečencov v Európe“, Tematický dokument, 2017). ESĽP, ktorý mal rozhodnúť o súlade stanovenia trojročnej čakacej doby na priznanie zlúčenia rodiny osobám s postavením doplnkovej alebo dočasnej ochrany s článkom 8 EDĽP, dospel k záveru o porušení tohto ustanovenia v rozsudku z 9. júla 2021, M.A v. Dánsko (CE:ECHR:2021:0709JUD000669718). ESĽP však v ňom zdôraznil, že situácia osôb s postavením doplnkovej ochrany nie je rovnaká ako situácia utečencov (§ 153) a že členské štáty majú širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o prístup osôb s postavením doplnkovej ochrany k zlúčeniu rodiny (§ 155). Preto rozdiel medzi dvomi ochrannými postaveniami nie je spochybnený ESĽP.
(
50
)	Pozri rozsudky zo 7. novembra 2018, K a B (C‑380/17, EU:C:2018:877, bod 33), a z 13. marca 2019, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, bod 34). O konštatovaní právnej vedy, pokiaľ ide o reštriktívny výklad smernice 2003/86, pozri PEERS, S.: EU Justice and Home Affairs Law (Zväzok 1: EU Immigration and Asylum Law), 4. vydanie, OUP, Oxford, 2016, s. 402.
(
51
)	Článok 5 ods. 1 smernice 2003/86 stanovuje, že členské štáty určia, či žiadosť o vstup a pobyt musí podať garant alebo rodinní príslušníci.
(
52
)	Situácia sa zdá byť osobitne zložitá, pretože podľa kasačného opravného prostriedku žije so svojou maloletou dcérou, svojou družkou (sýrskou utečenkyňou), u ktorej sa jeho dcéra nachádza ako v pestúnskej rodine, ich spoločným dieťaťom a dieťaťom jeho družky.
(
53
)	ESĽP uznal, že rodinný život môže existovať v rámci súrodeneckých vzťahov, a spresnil, že v konaniach týkajúcich sa umiestnenia detí by sa malo vyhnúť rozdeleniu súrodencov, pretože by to mohlo byť v rozpore s najlepšími záujmami dieťaťa [rozsudky ESĽP, 18. februára 1991, Moustaquim v. Belgicko (CE:ECHR:1991:0218JUD001231386, § 36), a 6. apríla 2010, Mustafa a Armağan Akın v. Turecko (CE:ECHR:2010:0406JUD000469403, § 19)].
(
54
)	Rakúska právna úprava preberajúca smernicu 2013/32 stanovuje, že žiadosť o azyl sa zamietne ako neprípustná, ak iný členský štát poskytol medzinárodnú ochranu: § 4 písm. a) Bundesgesetz über die Gewährung von Asyl (Asylgesetz 2005 – AsylG 2005), dostupný na tejto internetovej stránke (po nemecky): https://www.ris.bka.gv.at/GeltendeFassung.wxe?Abfrage=Bundesnormen&Gesetzesnummer=20004240.
(
55
)	Pozri články 13 a 15 smernice 2003/86. V rozsudku zo 14. marca 2019, Y. Z. a i. (Podvod pri zlúčení rodiny) (C‑557/17, EU:C:2019:203, bod 47), Súdny dvor rozhodol, že z cieľa smernice 2003/86, ako vidno z odôvodnenia 4, ako aj zo znenia tejto smernice ako celku, najmä článku 13 ods. 3 a článku 16 ods. 3 tejto smernice, vyplýva, že pokiaľ dotknutí rodinní príslušníci nenadobudli samostatné právo na pobyt na základe článku 15 uvedenej smernice, ich právo na pobyt je právom odvodeným od práva dotknutého garanta, ktoré slúži na podporu integrácie garanta.
(
56
)	Články 29, 30 a 32 smernice 2011/95 stanovujú viacero práv a výhod v prospech osôb s postavením medzinárodnej ochrany, o ktorých sa však v smernici 2003/86 nič nehovorí v súvislosti s rodinnými príslušníkmi garanta, a to prístup k sociálnej ochrane, zdravotnej starostlivosti a ubytovaniu. Títo rodinní príslušníci majú právo na prístup k zamestnaniu alebo na podnikanie ako samostatne zárobkovo činné osoby podľa článku 14 smernice 2003/86, ale členské štáty môžu stanoviť lehotu dvanástich mesiacov pred povolením vykonávania tejto činnosti a obmedziť tento prístup pre dospelé slobodné deti.
(
57
)	Pozri rozsudok z 13. marca 2019, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, body 46 a 56).
(
58
)	COM(2014) 210 final, bod 6.2, s. 25 a 26.
(
59
)	Navyše vzhľadom na výzvy spojené s migračnou krízou v roku 2015 niektoré štáty, ako napríklad Spolková republika Nemecko a Švédske kráľovstvo, dočasne obmedzili možnosť zlúčenia rodiny pre osoby oprávnené na doplnkovú ochranu [Správa Komisie Európskemu parlamentu a Rade o uplatňovaní smernice 2003/86/ES o práve na zlúčenie rodiny z 29. marca 2019, COM(2019) 162 final, s. 4, UNHCR „The ‚Essential Right‘ to Family Unity of Refugees and Others in Need of International Protection in the Context of Family Reunification“, s. 142 až 145, a „Réaliser le droit au regroupement familial des réfugiés en Europe [Realizovať právo na zlúčenie rodiny utečencov v Európe]“, čo je tematický dokument vydaný Komisárom pre ľudské práva Rady Európy, 2017, s. 32 až 34].
(
60
)	Žalobca vo veci samej sa teda nachádza na území členského štátu bez toho, aby zjavne spĺňal podmienky vstupu, bydliska alebo pobytu v tomto štáte, a z tohto samotného dôvodu sa tam zdržiava neoprávnene, aj keď má platné povolenie na pobyt v inom členskom štáte z dôvodu, že mu tento iný členský štát priznal postavenie utečenca. Za týchto okolností sa musí okamžite vrátiť na územie tohto iného štátu podľa článku 6 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98) a môže byť prípadne predmetom opatrenia o nútenom presune do tohto štátu v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou štátu, v ktorom má bydlisko [rozsudok z 24. februára 2021, M a i. (Presun do členského štátu) (C‑673/19, EU:C:2021:127, body 30, 33, 45 až 48)].
(
61
)	Pozri rozsudky z 9. novembra 2010, B a D (C‑57/09 a C‑101/09, EU:C:2010:661, body 116 až 118), a z 23. mája 2019, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, bod 61).
(
62
)	Je nepochybne pravdepodobné, že v praxi môže priznanie takéhoto postavenia zabrániť podaniu žiadosti o medzinárodnú ochranu v hostiteľskom členskom štáte rodiny alebo spôsobí jej späťvzatie.
(
63
)	Od roku 2016 žalobca vo veci samej býva v Belgicku a žije v spoločnej domácnosti so svojou maloletou dcérou. V tejto situácii nepochybne existuje „rodinný život“, ako to požaduje ESĽP vo svojej judikatúre týkajúcej sa článku 8 EDĽP, pričom treba poznamenať, že tento pojem „rodinný život“ môže zahŕňať vzťah medzi legitímnym alebo biologickým dieťaťom a jeho otcom bez ohľadu na prítomnosť alebo neprítomnosť matky v danej domácnosti, a že ochrana, ktorú zaručuje toto ustanovenie, sa vzťahuje na všetkých rodinných príslušníkov [ESĽP, 3. októbra 2014, Jeunesse v. Holandsko (CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, § 117)].
(
64
)	Rozsudok ESĽP, 3. októbra 2014, Jeunesse v. Holandsko (CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, § 109 a 118).
(
65
)	Okrem toho z odôvodnenia 16 a článku 16 nariadenia č. 604/2013 vyplýva, že na účely zabezpečenia plného dodržiavania zásady celistvosti rodiny a v najlepšom záujme dieťaťa je existencia vzťahu závislosti medzi žiadateľom o medzinárodnú ochranu a niektorými jeho rodinnými príslušníkmi povinným kritériom zodpovednosti.
(
66
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2018, K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308, bod 52).
(
67
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2019, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, bod 59).
(
68
)	Z rozsudku zo 14. marca 2019, Y. Z. a i. (Podvod pri zlúčení rodiny) (C‑557/17, EU:C:2019:203, bod 54), vyplýva, že možno zohľadniť dĺžka pobytu dieťaťa, ako aj jeho rodiča v hostiteľskom členskom štáte, vek, kedy toto dieťa pricestovalo do tohto členského štátu, a prípadnú okolnosť, že tam bolo vychovávané a získalo v ňom vzdelanie, ako aj existenciu jeho rodinných, hospodárskych, kultúrnych a sociálnych väzieb dieťaťa a rodiča s uvedeným členským štátom a v ňom.
(
69
)	Pozri analogicky rozsudok z 8. mája 2018, K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308, body 71 až 73).
(
70
)	Pozri rozsudok z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, body 48 a 49).
(
71
)	Podľa článku 32 smernice 2013/32 bez toho, aby bol dotknutý článok 27 tejto smernice týkajúci sa späťvzatia žiadosti, členské štáty môžu považovať žiadosť za neopodstatnenú len vtedy, ak rozhodujúci orgán skonštatoval, že žiadateľ nespĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95. Žiadosť možno dokonca zamietnuť ako zjavne neopodstatnenú v súlade s ustanoveniami článku 31 ods. 8 písm. b) v spojení s článkom 32 ods. 2 smernice 2013/32, ak je situácia ako taká definovaná vo vnútroštátnych právnych predpisoch, čo môže nastať v prípade, ak štátny príslušník bezpečnej krajiny pôvodu podá žiadosť o medzinárodnú ochranu.
(
72
)	V tejto súvislosti sa mi nezdajú byť relevantné pripomienky belgickej vlády (body 36, 37, 56, 58 a 61), podľa ktorých je priznanie postavenia medzinárodnej ochrany vyhradené výlučne osobám, ktoré spĺňajú podmienky tohto priznania, čo nie je prípad štátnych príslušníkov tretích krajín, akým je žalobca vo veci samej, ktorému už bolo takéto postavenie priznané v členskom štáte a chráni ho pred akýmkoľvek druhom prenasledovania alebo vážneho bezprávia.
(
73
)	Pozri rozsudok zo 17. decembra 2020, Komisia/Maďarsko (Prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, bod 97).
(
74
)	Pozri rozsudok zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, EU:C:2019:403, bod 89).
(
75
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, bod 36).
(
76
)	Pozri rozsudok zo 4. októbra 2018, Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:801, bod 68). V tomto rozsudku totiž Súdny dvor spresnil, že článok 3 smernice 2011/95 umožňuje členskému štátu v prípade priznania medzinárodnej ochrany rodinnému príslušníkovi, aby za určitých podmienok rozšíril poskytnutie tejto ochrany na iných rodinných príslušníkov. Súdny dvor tiež rozhodol, že ak by žiadosti o medzinárodnú ochranu ako takej nebolo možné vyhovieť z dôvodu, že rodinný príslušník žiadateľa má oprávnenú obavu z prenasledovania alebo čelí reálnemu riziku vážneho bezprávia, treba na druhej strane zohľadniť takéto hrozby, ktorým čelí rodinný príslušník žiadateľa, aby sa určilo, či je žiadateľ z dôvodu svojej rodinnej väzby s uvedenou ohrozenou osobou sám vystavený hrozbe prenasledovania alebo vážneho bezprávia.
(
77
)	Pozri rozsudok zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 79).
(
78
)	Pozri rozsudok z 25. júla 2018, A (C‑404/17, EU:C:2018:588, bod 30).
(
79
)	Pozri rozsudok Ibrahim a i., a uznesenie z 13. novembra 2019, Hamed a Omar (C‑540/17 a C‑541/17, neuverejnené, EU:C:2019:964).
(
80
)	Príručka a hlavné zásady týkajúce sa postupov a kritérií, ktoré sa majú uplatniť pri určovaní postavenia utečencov vzhľadom na Dohovor z roku 1951 a Protokol z roku 1967 o právnom postavení utečencov, december 2011, HCR/1P/4/FRE/REV. 3, bod 116.
(
81
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Richard de la Tour vo veci Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:384, bod 108).