62022TO0729
UZNESENIE VŠEOBECNÉHO SÚDU (deviata komora)
zo 17. októbra 2024 (
*1
)
„Žaloba o neplatnosť – Poľnohospodárstvo – Strategický plán spoločnej poľnohospodárskej politiky (SPP) – Nariadenie (EÚ) 2021/2115 – Pravidlá podpory strategických plánov zostavených členskými štátmi v rámci SPP – Schválenie Komisie – Zmiešané alebo komplexné správne konanie – Právomoc Všeobecného súdu – Prípustnosť – Dodržanie lehoty na podanie žaloby – Nadobudnutie vedomosti o napadnutom akte – Aktívna legitimácia“
Vo veci T‑729/22,
Complejo Agrícola Las Lomas, SL, so sídlom v Madride (Španielsko), v zastúpení: J. Sedano Lorenzo, advokát,
žalobkyňa,
proti
Európskej komisii, v zastúpení: A.‑C. Becker a F. Castilla Contreras, splnomocnené zástupkyne,
žalovanej,
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora),
v zložení: predseda komory L. Truchot, sudcovia H. Kanninen (spravodajca) a T. Perišin,
tajomník: V. Di Bucci,
so zreteľom na písomnú časť konania,
vydal toto
Uznesenie
1
Žalobou podanou na základe článku 263 ZFEÚ sa žalobkyňa, spoločnosť Complejo Agrícola Las Lomas, SL, domáha zrušenia vykonávacieho rozhodnutia Komisie C(2022) 6017 final z 31. augusta 2022, ktorým sa schvaľuje strategický plán Španielska spadajúci do SPP na obdobie 2023 – 2027 v súvislosti so získaním podpory Únie financovanej z Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu a Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), v rozsahu, v akom bol týmto rozhodnutím schválený bod 3.4 španielskeho strategického plánu spadajúceho do Spoločnej poľnohospodárskej politiky (SPP), podľa ktorého maximálna výška základnej podpory príjmu na udržateľný rozvoj, ktorá sa má poskytnúť poľnohospodárovi podľa článku 21 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/2115 z 2. decembra 2021, ktorým sa stanovujú pravidlá podpory strategických plánov, ktoré majú zostaviť členské štáty v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky (strategické plány SPP) a ktoré sú financované z Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV), a ktorým sa zrušujú nariadenia (EÚ) č. 1305/2013 a (EÚ) č. 1307/2013 (Ú. v. EÚ L 435, 2021, s. 1), nesmie presiahnuť sumu 200000 eur (ďalej len „sporné opatrenie“).
Okolnosti predchádzajúce sporu
2
Žalobkyňa je španielska spoločnosť so sídlom v Madride (Španielsko), ktorej predmetom činnosti je najmä nadobúdanie a využívanie poľnohospodárskej pôdy na poľnohospodársku a lesnícku činnosť a živočíšnu výrobu.
3
Dňa 29. decembra 2021 predložilo Španielske kráľovstvo podľa článku 118 ods. 1 nariadenia 2021/2115 Európskej komisii návrh strategického plánu spadajúceho do SPP (ďalej len „SPSPP“) na obdobie 2023 – 2027.
4
Dňa 31. marca 2022 Komisia v súlade s článkom 118 ods. 2 nariadenia 2021/2115 po posúdení návrhu SPSPP, ktorý zostavilo Španielske kráľovstvo (ďalej len „španielsky SPSPP“), predložila pripomienky a požiadala o dodatočné informácie.
5
Dňa 27. júla 2022 Španielske kráľovstvo poskytlo Komisii informácie, aby vyhovelo jej pripomienkam, a predložilo zrevidované znenie svojho návrhu SPSPP.
6
Dňa 31. augusta 2022 Komisia prijala napadnuté rozhodnutie, ktorým schválila navrhovaný španielsky SPSPP podľa článku 118 ods. 4 nariadenia 2021/2115.
Konanie a návrhy účastníkov konania
7
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom Komisia schválila sporné opatrenie,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
8
Žalobkyňa tiež žiada, aby Komisia predložila správu o postupe spracovania návrhu španielskeho SPSPP, ktorú má k dispozícii.
9
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 16. februára 2023 Komisia vzniesla podľa článku 130 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu námietku neprípustnosti, v ktorej navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako neprípustnú,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
10
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 27. februára 2023 Španielske kráľovstvo požiadalo o vstup do tohto konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Komisie.
11
Dňa 17. apríla 2023 predložila žalobkyňa svoje pripomienky k námietke neprípustnosti vznesenej Komisiou. Navrhla, aby Všeobecný súd zamietol uvedenú námietku.
Právny stav
12
Podľa článku 130 ods. 1 a 7 rokovacieho poriadku, ak žalovaný o to požiada formou samostatného podania, Všeobecný súd môže rozhodnúť o nepríslušnosti alebo neprípustnosti pred prejednaním veci samej.
13
Keďže Komisia v prejednávanej veci požiadala, aby sa rozhodlo o námietke neprípustnosti, a Všeobecný súd sa považuje za dostatočne oboznámený s touto vecou na základe písomností v spise, rozhodne bez ďalšieho konania.
14
Na podporu námietky neprípustnosti Komisia uvádza po prvé nesplnenie požiadaviek stanovených v článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 76 písm. d) a e) rokovacieho poriadku, po druhé nedostatok právomoci Všeobecného súdu na preskúmanie sporného opatrenia a po tretie nedostatok aktívnej legitimácie žalobkyne.
15
Komisia, ktorej Všeobecný súd položil v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania prijatých podľa článku 89 rokovacieho poriadku otázku, či bola dodržaná lehota na podanie žaloby proti napadnutému rozhodnutiu, sa tiež domnievala, že žaloba bola podaná po uplynutí lehoty.
O dodržaní lehoty na podanie žaloby
16
Komisia tvrdí, že začiatkom plynutia lehoty na podanie prejednávanej žaloby je deň prijatia napadnutého rozhodnutia, teda 31. august 2022, alebo najneskôr deň jeho uverejnenia na jej internetovej stránke, teda 8. september 2022. Podľa jej názoru žalobkyňa vedela o existencii uvedeného rozhodnutia najneskôr od tohto posledného uvedeného dátumu. Žalobkyňa si však nesplnila svoju povinnosť náležitej starostlivosti, keď v primeranej lehote nepožiadala o sprístupnenie úplného znenia tohto rozhodnutia. Lehota dva mesiace a desať dní tak uplynula 21. novembra 2022 a žaloba bola podaná nasledujúci deň.
17
Žalobkyňa uvádza, že v prípade neuverejnenia napadnutého rozhodnutia v Úradnom vestníku Európskej únie alebo jeho neoznámenia treba uplatniť kritérium o nadobudnutí vedomosti o akte v zmysle článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ. Tvrdí, že sa o napadnutom rozhodnutí dozvedela až v polovici októbra 2022, keď navštívila internetovú stránku Ministerstva poľnohospodárstva, rybolovu a potravinárstva Španielska.
18
Podľa článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ sa žaloba o neplatnosť musí podať do dvoch mesiacov od uverejnenia napadnutého aktu alebo jeho oznámenia žalobcovi, alebo, ak toto chýba, odo dňa, keď sa o ňom žalobca dozvedel. Zo samotného znenia toho ustanovenia vyplýva, že kritérium dňa, keď sa žalobca dozvedel o akte, ako začiatok plynutia lehoty na podanie žaloby, má subsidiárny charakter vo vzťahu k zverejneniu a oznámeniu aktu (rozsudok z 10. marca 1998, Nemecko/Rada, C‑122/95, EU:C:1998:94, bod 35).
19
V súlade s článkom 60 rokovacieho poriadku sa táto lehota navyše predlžuje o desaťdňovú lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť.
20
V prvom rade je nesporné, že napadnuté rozhodnutie nebolo žalobkyni oznámené, keďže jej nie je určené.
21
V druhom rade podľa ustálenej judikatúry na to, aby bolo uverejnenie napadnutých aktov považované za začiatok plynutia lehoty na podanie žaloby v zmysle článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ, musí sa takéto uverejnenie vyžadovať ustanovením primárneho alebo sekundárneho práva Únie alebo prinajmenšom vyplývať z ustálenej praxe, ktorú mohla žalobkyňa legitímne očakávať (pozri v tomto zmysle uznesenie z 15. mája 2019, Metrans/Komisia a INEA, T‑262/17, EU:T:2019:341, bod 39 a citovanú judikatúru).
22
V prejednávanej veci je po prvé nesporné, že napadnuté rozhodnutie nebolo uverejnené v úradnom vestníku.
23
Po druhé ani článok 118 nariadenia 2021/2115, ani nijaké iné ustanovenie tohto nariadenia neupravuje osobitný spôsob uverejnenia rozhodnutí o schválení SPSPP.
24
Po tretie je potrebné konštatovať, že – ako uvádza Komisia v odpovedi na otázku Všeobecného súdu – neexistuje ustálená prax tejto inštitúcie v oblasti uverejňovania takých rozhodnutí, akým je napadnuté rozhodnutie, ktorú by mohla žalobkyňa legitímne očakávať.
25
Keďže napadnuté rozhodnutie nebolo ani uverejnené, ani oznámené žalobkyni, lehota na podanie žaloby proti tomuto aktu začala teda plynúť vtedy, keď sa žalobkyňa o ňom dozvedela, ako to stanovuje článok 263 šiesty odsek ZFEÚ.
26
Podľa ustálenej judikatúry pritom v prípade neuverejnenia alebo neoznámenia plynie lehota na podanie žaloby až od okamihu, keď sa dotknutá osoba plne oboznámi s obsahom a odôvodnením predmetného aktu, pod podmienkou, že si vyžiada úplné znenie v primeranej lehote od okamihu, keď sa dozvedela o existencii aktu (pozri v tomto zmysle uznesenie z 19. novembra 2018, Landesbank Baden‑Württemberg/CRU, T‑14/17, neuverejnené, EU:T:2018:812, bod 35 a citovanú judikatúru).
27
Judikatúra tak ukladá dotknutej tretej osobe povinnosť vyžiadať si s náležitou starostlivosťou úplné znenie aktu, ktorý sa jej týka, na to, aby jej začala plynúť lehota až v okamihu, keď sa oboznámi so všetkými skutočnosťami relevantnými na podanie žaloby (pozri uznesenie z 8. decembra 2021, Alessio a i./ECB, T‑620/20, neuverejnené, EU:T:2021:877, bod 44 a citovanú judikatúru).
28
Z judikatúry vyplýva, že nadobudnutie vedomosti o existencii aktu možno vyvodiť z rôznych okolností, ako sú po prvé ústne alebo písomné vyjadrenia dotknutej tretej osoby, po druhé uverejnenie stručného oznámenia o napadnutom akte v úradnom vestníku, po tretie uverejnenie vnútroštátneho aktu odkazujúceho, aj keď nepresne, na napadnutý akt v úradnom vestníku členského štátu, po štvrté situácie, v ktorých sa kombinujú tieto okolnosti, napríklad keď bol napadnutý akt uverejnený v masovokomunikačných prostriedkoch a vyjadrenia dotknutej tretej osoby nasvedčujú tomu, že vedela, že akt bol prijatý, v kontexte, keď bolo zjavné, že pozorne sledovala vývoj prípadu (pozri v tomto zmysle uznesenie z 8. decembra 2021, Alessio a i./ECB, T‑620/20, neuverejnené, EU:T:2021:877, body 47 až 49 a citovanú judikatúru).
29
Za daných okolností treba pripomenúť, že dvojmesačná lehota stanovená v článku 263 šiestom odseku ZFEÚ, ktorá v prípade, že nedošlo k uverejneniu alebo oznámeniu aktu, ktorý môže byť predmetom žaloby o neplatnosť, plynie odo dňa, keď sa o ňom žalobca dozvedel, je odlišná od primeranej lehoty, v ktorej môže tento účastník konania požiadať o poskytnutie úplného znenia tohto aktu, aby sa s ním plne oboznámil (pozri uznesenie z 19. novembra 2018, Landesbank Baden‑Württemberg/CRU, T‑14/17, neuverejnené, EU:T:2018:812, bod 36 a citovanú judikatúru).
30
Kritérium primeranej lehoty na vyžiadanie si aktu po tom, ako sa dotknutá osoba dozvedela o jeho existencii, nie je teda pevne stanovenou lehotou, ktorá by sa automaticky odvíjala od dĺžky lehoty na podanie žaloby o neplatnosť, ale závisí od okolností danej veci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. februára 2013, Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, body 32 až 34).
31
V tejto súvislosti treba poznamenať, že v niektorých veciach bolo rozhodnuté, že žiadosť o poskytnutie úplného znenia aktu podaná dva mesiace (pozri v tomto zmysle uznesenie z 5. marca 1993, Ferriere Acciaierie Sarde/Komisia, C‑102/92, EU:C:1993:86, bod 19), viac ako štyri mesiace (pozri v tomto zmysle uznesenia z 10. novembra 2011, Agapiou Joséphidès/Komisia a EACEA, C‑626/10 P, neuverejnené, EU:C:2011:726, body 130 až 132; z 15. júla 1998, LPN a GEOTA/Komisia, T‑155/95, EU:T:1998:167, bod 44, a z 19. novembra 2018, VR‑Bank Rhein‑Sieg/SRB, T‑42/17, neuverejnené, EU:T:2018:813, body 44 až 49) alebo viac ako šesť mesiacov (pozri v tomto zmysle uznesenie z 18. mája 2010, Abertis Infraestructuras/Komisia, T‑200/09, neuverejnené, EU:T:2010:200, bod 63) po tom, ako sa žalobca dozvedel o jeho existencii, prekračuje primeranú lehotu.
32
Okrem toho za odlišných okolností bolo konštatované, že lehota dva týždne (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. marca 1995, Socurte a i./Komisia, T‑432/93 až T‑434/93, EU:T:1995:43, bod 50), alebo jeden mesiac predstavuje primeranú lehotu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. mája 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Komisia, T‑465/93, EU:T:1994:56, bod 32).
33
V prejednávanej veci bolo prijatie napadnutého rozhodnutia jednak oznámené v tlačových správach vydaných zastúpením Komisie v Španielsku a španielskou vládou 31. augusta 2022 a jednak bolo napadnuté rozhodnutie uverejnené 8. septembra 2022 na internetovej stránke Komisie, ako aj 19. septembra 2022 na internetovej stránke Ministerstva poľnohospodárstva, rybolovu a potravinárstva Španielska.
34
Žalobkyňa vyhlasuje, že sa o napadnutom rozhodnutí dozvedela približne v polovici októbra 2022, keď navštívila internetovú stránku Ministerstva poľnohospodárstva, rybolovu a potravinárstva Španielska, pričom nedokáže určiť presný deň.
35
V každom prípade, aj keby sa žalobkyňa dozvedela o existencii napadnutého rozhodnutia 31. augusta alebo 8. septembra 2022, ako to tvrdí Komisia, jej údajná nečinnosť od týchto dátumov do polovice októbra 2022 trvala najviac približne jeden a pol mesiaca. Za okolností prejednávanej veci pritom nemožno dospieť k záveru, že takáto lehota prekračuje primeranú lehotu.
36
V prejednávanej veci je totiž potrebné zohľadniť aj okolnosť, že žaloba o neplatnosť bola podaná 22. novembra 2022, a preto ju možno považovať za oneskorenú iba vtedy, ak sa žalobkyňa dozvedela o obsahu napadnutého rozhodnutia pred 12. septembrom 2022.
37
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že je úlohou účastníka konania, ktorý sa dovoláva oneskorenosti žaloby vzhľadom na lehotu stanovenú najmä v článku 263 šiestom odseku ZFEÚ, aby predložil dôkaz o dni, keď nastala skutočnosť rozhodujúca pre začatie plynutia lehoty (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia, T‑167/10, neuverejnený, EU:T:2012:651, bod 39 a citovanú judikatúru).
38
Komisia pritom v prejednávanej veci nepredložila nijaké dôkazy s cieľom preukázať, že žalobkyňa sa o obsahu napadnutého rozhodnutia dozvedela pred 12. septembrom 2022, ale sa uspokojila s tvrdením, že žalobkyňa sa o jeho existencii dozvedela najneskôr 8. septembra 2022.
39
Prejednávanú žalobu preto nemožno považovať za žalobu, ktorá bola podaná oneskorene.
O dodržaní formálnych náležitostí
40
Komisia tvrdí, že žaloba je neprípustná z dôvodu, že nespĺňa podmienky stanovené v článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 76 písm. d) a e) rokovacieho poriadku. Hoci sa v žalobe uvádza, že jej cieľom je dosiahnuť čiastočné zrušenie napadnutého rozhodnutia, podľa názoru Komisie je predmetom konania v skutočnosti zákonnosť sporného opatrenia. Návrhy žalobkyne teda nesmerujú k zrušeniu uvedeného rozhodnutia, ale k zrušeniu tohto opatrenia. V žalobných dôvodoch na zrušenie nie je napokon označená nijaká chyba alebo nezákonnosť, ku ktorej by došlo pri prijatí tohto rozhodnutia, ale uvádzajú sa pochybenia španielskych orgánov. Navyše žalobné dôvody uvedené v žalobe nie sú dostatočne jasné a obmedzujú sa na abstraktné a všeobecné odkazy na judikatúru bez toho, aby ju uplatnili na prejednávanú vec.
41
Žalobkyňa sa domnieva, že predmet konania je jasne označený a spočíva v spochybnení zákonnosti napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týmto rozhodnutím schvaľuje návrh španielskeho SPSPP. Usudzuje, že sporné opatrenie je súčasťou uvedeného rozhodnutia a že španielsky SPSPP nie je samostatným opatrením odlišným od tohto rozhodnutia. V tejto súvislosti odkazuje na právomoci Komisie podľa článku 118 nariadenia 2021/2115.
42
Podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie uplatniteľného na konanie pred Všeobecným súdom podľa článku 53 prvého odseku toho istého Štatútu, ako aj podľa článku 76 písm. d) a e) rokovacieho poriadku musí žaloba obsahovať predmet konania, dôvody a tvrdenia, na ktorých je žaloba založená, ako aj stručné zhrnutie uvedených dôvodov a návrhy žalobcu.
43
Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné na to, aby umožnili žalovanému pripraviť svoju obranu a Všeobecnému súdu rozhodnúť o žalobe prípadne aj bez ďalších podporných informácií. Na účely zabezpečenia právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je pre prípustnosť žaloby potrebné, aby základné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá, vyplývali aspoň stručne, ale súvislo a zrozumiteľne z textu samotnej žaloby (pozri rozsudok zo 4. júla 2019, Taliansko/Komisia, T‑598/17, neuverejnený, EU:T:2019:482, bod 29 a citovanú judikatúru, a uznesenie z 9. júla 2019, Scaloni a Figini/Komisia, T‑158/18, neuverejnené, EU:T:2019:491, bod 29 a citovanú judikatúru).
44
Pokiaľ ide konkrétne o návrhy účastníkov konania, je potrebné zdôrazniť, že tieto vymedzujú predmet sporu predloženého súdom Únie a že v dôsledku toho žalobné návrhy musia byť formulované jednoznačne, aby sa predišlo tomu, že súd Únie rozhodne ultra petita (pozri rozsudok zo 14. septembra 2017, Università del Salento/Komisia, T‑393/15, neuverejnený, EU:T:2017:604, bod 75 a citovanú judikatúru; uznesenie z 19. novembra 2020, Comune di Stintino/Komisia, T‑174/20, neuverejnené, EU:T:2020:551, bod 45). Najmä pokiaľ ide o žaloby o neplatnosť, je potrebné, aby bol jasne určený akt, ktorého zrušenie sa navrhuje (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 6. novembra 2018, Chioreanu/ERCEA, T‑717/17, EU:T:2018:765, bod 24 a citovanú judikatúru).
45
Je pravda, že v prejednávanej veci sa žalobkyňa v žalobe domáha jednak čiastočného zrušenia napadnutého rozhodnutia a jednak určenia nezákonnosti sporného opatrenia. Zo znenia žaloby ako celku však vyplýva, že žalobkyňa sa svojou žalobou domáha zrušenia uvedeného rozhodnutia v rozsahu, v akom schvaľuje toto opatrenie v rozpore s právom Únie.
46
Navyše takto pochopila návrhy žalobkyne v námietke neprípustnosti aj Komisia. Hoci totiž žalobkyni vytýka, že si zamieňa napadnuté rozhodnutie so španielskym SPSPP, čo sú v skutočnosti dva odlišné akty, nič to nemení na tom, že ide o otázku, ktorá súvisí s pripísateľnosťou výhrad uvedených žalobkyňou Komisii, a nie s jasnosťou a presnosťou žaloby. Táto otázka pripísateľnosti pritom súvisí s dôvodom neprípustnosti založeným na nedostatku právomoci Všeobecného súdu preskúmať sporné opatrenie (pozri bod 14 vyššie).
47
Pokiaľ ide o žalobné dôvody a základné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa žaloba o neplatnosť zakladá, vyplývajú dostatočne jasne zo žaloby. Žaloba obsahuje štyri žalobné dôvody, z ktorých prvý je založený na porušení článku 17 nariadenia 2021/2115, druhý na neposúdení vplyvu sporného opatrenia z hľadiska jeho zlučiteľnosti s cieľmi SPP, tretí na narušení vnútorného trhu na úkor španielskych poľnohospodárov, v dôsledku čoho došlo k roztrieštenosti SPP, a štvrtý na porušení zásady proporcionality. Žalobkyňa navyše uvádza rozsudky Všeobecného súdu a Súdneho dvora, ktoré dáva do súvislosti so skutkovými okolnosťami v prejednávanej veci.
48
Z uvedeného vyplýva, že žaloba nie je neprípustná z dôvodu porušenia požiadaviek stanovených v článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 76 písm. d) a e) rokovacieho poriadku.
49
Námietku neprípustnosti založenú na nedodržaní formálnych náležitostí žaloby preto treba zamietnuť.
O právomoci Všeobecného súdu preskúmať sporné opatrenie a o pripísateľnosti uvádzaných výhrad Komisii
50
Komisia tvrdí, že žaloba je neprípustná, keďže skutočným predmetom konania je preskúmanie zákonnosti španielskeho SPSPP, ktorý je právnym aktom prijatým členským štátom a ktorého preskúmanie nepatrí do právomoci Všeobecného súdu. Všeobecný súd teda nemá právomoc rozhodovať o zákonnosti sporného opatrenia. Komisia zastáva názor, že schválenie uvedeného SPSPP ako celku nemá nijaký vplyv na autora a povahu tohto textu, ktorý ostáva aktom prijatým španielskymi orgánmi. SPSPP sú vnútroštátnymi opatreniami, ktoré majú právne účinky v právnom poriadku dotknutého členského štátu, a nie aktmi inštitúcií, orgánov úradov alebo agentúr Únie v zmysle článku 263 ZFEÚ. Vnútroštátnym súdom prináleží preskúmať zákonnosť SPSPP a ich opatrení z hľadiska práva Únie, najmä nariadenia 2021/2115, a v prípade potreby sa obrátiť na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ.
51
Žalobkyňa sa domnieva, že Všeobecný súd má právomoc preskúmať zákonnosť rozhodnutí Komisie vrátane tých, ktorými sa schvaľujú návrhy SPSPP. Podľa jej názoru španielsky SPSPP a napadnuté rozhodnutie tvoria jednotný akt, ktorý patrí do výlučnej právomoci Komisie vzhľadom na to, že Španielske kráľovstvo na jeho vypracovaní iba spolupracovalo. Schválenie návrhov SPSPP navyše predstavuje postup upravený právom Únie, ktorého jediným napadnuteľným aktom je rozhodnutie Komisie o ich schválení. Rozlišovanie Komisie medzi napadnutým rozhodnutím a španielskym SPSPP by znamenalo zbaviť preskúmanie Komisiou jeho podstaty a vylúčiť SPSPP z akéhokoľvek súdneho preskúmania, čo by bolo v rozpore s právom na účinný súdny prostriedok nápravy. Španielsky SPSPP okrem toho nemožno napadnúť ani na španielskych súdoch, keďže ide o prípravný akt vypracovaný v rámci postupu podľa práva Únie.
52
V prejednávanej veci návrhy na zrušenie výslovne smerujú proti napadnutému rozhodnutiu, ktoré je vykonávacím rozhodnutím. Takéto rozhodnutie Komisie patrí medzi akty, ktorých preskúmanie zákonnosti patrí podľa článku 263 ZFEÚ do právomoci súdu Únie, v prejednávanej veci Všeobecného súdu. Komisia to navyše nespochybňuje.
53
Komisia na spochybnenie právomoci Všeobecného súdu v prejednávanej veci tvrdí, že sporné opatrenie spadá do španielskeho SPSPP, a nie do napadnutého rozhodnutia, a preto jej ho nemožno pripísať. Schválenie návrhu španielskeho SPSPP uvedeným rozhodnutím nezmenilo povahu tohto aktu, ktorý ostáva vnútroštátnym opatrením, ktorého preskúmanie zákonnosti prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu.
54
Je potrebné pripomenúť, že tvrdenia Komisie sa opierajú o skutočnosti založené jednak na pripísateľnosti výhrad uvedených žalobkyňou Komisii, čo predstavuje otázku prípustnosti žaloby, a jednak na právomoci Všeobecného súdu preskúmať tieto výhrady, a v dôsledku toho aj sporné opatrenie.
55
V prejednávanej veci je potrebné uviesť, že do prípravy a schválenia návrhu španielskeho SPSPP sa zapojili španielske orgány a Komisia. Treba teda preskúmať, či má v takomto konaní právomoc rozhodovať o zákonnosti sporného opatrenia z hľadiska práva Únie súd Únie alebo vnútroštátny súd.
56
V tejto súvislosti je potrebné najskôr pripomenúť, že prípadné zapojenie sa vnútroštátnych orgánov do priebehu konania, ktoré vedie k prijatiu aktov inštitúciami Únie, nemôže spochybniť ich kvalifikáciu ako aktov Únie, pokiaľ sú akty, ktoré prijali vnútroštátne orgány, etapou konania, v ktorom sama inštitúcia Únie vykonáva konečnú rozhodovaciu právomoc bez toho, aby bola viazaná prípravnými aktmi alebo návrhmi vnútroštátnych orgánov (rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest, C‑219/17, EU:C:2018:1023, bod 43).
57
V takom prípade totiž, keď právo Únie neupravuje rozdelenie medzi dve právomoci, a to vnútroštátnu právomoc a právomoc Únie, ktoré majú odlišný predmet, ale naopak zakotvuje výlučnú rozhodovaciu právomoc inštitúcie Únie, prináleží súdu Únie v rámci jeho výlučnej právomoci preskúmavať zákonnosť aktov Únie na základe článku 263 ZFEÚ, aby rozhodol o zákonnosti predmetného konečného rozhodnutia prijatého inštitúciou Únie a s cieľom zabezpečiť účinnú súdnu ochranu dotknutých osôb preskúmal prípadné vady prípravných aktov alebo návrhov vnútroštátnych orgánov, ktoré môžu svojou povahou ovplyvniť platnosť tohto konečného rozhodnutia (rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest, C‑219/17, EU:C:2018:1023, bod 44).
58
Akt vnútroštátneho orgánu, ktorý je súčasťou rozhodovacieho procesu Únie, však nepatrí do výlučnej právomoci súdu Únie, ak z rozdelenia právomocí v príslušnej oblasti medzi vnútroštátnymi orgánmi a inštitúciami Únie vyplýva, že akt prijatý vnútroštátnym orgánom je nevyhnutným krokom v postupe prijímania aktu Únie, v rámci ktorého majú inštitúcie Únie iba obmedzenú alebo neexistujúcu mieru voľnej úvahy, takže vnútroštátny akt zaväzuje inštitúciu Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. decembra 1992, Oleificio Borelli/Komisia, C‑97/91, EU:C:1992:491, body 9 a 10).
59
Prináleží teda vnútroštátnym súdom, aby rozpoznali nezrovnalosti, ktorými by mohol byť takýto vnútroštátny akt poznačený, v prípade potreby prostredníctvom podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, a to za rovnakých podmienok preskúmania, ako sú podmienky vyhradené pre akýkoľvek konečný akt prijatý rovnakým vnútroštátnym orgánom, ktorý môže spôsobovať ujmu tretím osobám, a okrem toho v mene zásady účinnej súdnej ochrany považovať za prípustnú žalobu podanú na tento účel, aj keď to vnútroštátne procesné pravidlá nestanovujú (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. decembra 1992, Oleificio Borelli/Komisia, C‑97/91, EU:C:1992:491, body 11 až 13; zo 6. decembra 2001, Carl Kühne a i., C‑269/99, EU:C:2001:659, bod 58, a z 2. júla 2009, Bavaria a Bavaria Italia, C‑343/07, EU:C:2009:415, bod 57).
60
Zároveň treba pripomenúť, že schválenie vnútroštátneho opatrenia Komisiou v nijakom prípade nepriznáva tomuto opatreniu povahu aktu práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. septembra 2002, Huber, C‑336/00, EU:C:2002:509, bod 40, a zo 4. júna 2009, JK Otsa Talu, C‑241/07, EU:C:2009:337, bod 37).
61
Práve vzhľadom na tieto úvahy je potrebné preskúmať postup, ktorý viedol k prijatiu napadnutého rozhodnutia, s cieľom určiť, ktorý súd má právomoc rozhodnúť v prejednávanom spore o zlučiteľnosti sporného opatrenia stanoveného v návrhu španielskeho SPSPP, ako bol schválený v napadnutom rozhodnutí, s právom Únie.
O príprave a schválení španielskeho SPSPP
62
Napadnuté rozhodnutie je aktom, ktorým Komisia schválila návrh španielskeho SPSPP v súlade s postupom stanoveným v článku 118 nariadenia 2021/2115.
63
V prvom rade je potrebné analyzovať úlohu Komisie a úlohu členských štátov pri vykonávaní SPP, ako sú vymedzené v nariadení 2021/2115.
64
V tejto súvislosti treba najskôr pripomenúť, že podľa článku 4 ods. 2 ZFEÚ sa spoločné právomoci Únie a členských štátov uplatňujú okrem iného v oblasti poľnohospodárstva.
65
Reforma právneho rámca SPP sa uskutočnila nariadením 2021/2115. Ako sa pripomína v odôvodnení 36 tohto nariadenia, bolo rozhodnuté o prijatí jediného nariadenia.
66
Podľa článku 1 ods. 2 nariadenia 2021/2115 sa toto nariadenie uplatňuje na podporu Únie financovanú z Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) poskytovanú na intervencie vymedzené v SPSPP, ktorý zostavil členský štát a schválila Komisia a ktorý sa vzťahuje na obdobie od 1. januára 2023 do 31. decembra 2027. Z odôvodnenia 36 tohto nariadenia vyplýva, že toto nariadenie nahrádza právne úpravy stanovené v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1305/2013 zo 17. decembra 2013 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom EPFRV a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 1698/2005 (Ú. v. EÚ L 347, 2013, s. 487) a v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1307/2013 zo 17. decembra 2013, ktorým sa ustanovujú pravidlá priamych platieb pre poľnohospodárov na základe režimov podpory v rámci SPP a ktorým sa zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 637/2008 a nariadenie Rady (ES) č. 73/2009 (Ú. v. EÚ L 347, 2013, s. 608).
67
Čo sa týka spôsobu riadenia SPP vyplývajúceho z tejto reformy, podľa odôvodnenia 3 nariadenia 2021/2115 nový monitorovaný prístup vychádza z myšlienky, že Únia musí stanoviť kľúčové politické parametre, zatiaľ čo členské štáty musia niesť väčšiu zodpovednosť za to, ako plnia uvedené ciele a dosahujú cieľové hodnoty. V dôsledku toho posilnená subsidiarita umožní lepšie zohľadňovať miestne podmienky a potreby a osobitnú povahu poľnohospodárskej činnosti.
68
Z odôvodnenia 27 nariadenia 2021/2115 navyše vyplýva, že rozdelenie právomocí v rámci tohto nového modelu vykonávania SPP stanovuje, že ciele, typy intervencií a spoločné požiadavky sú stanovené na úrovni Únie s cieľom zabezpečiť spoločnú povahu SPP, pričom sa členským štátom ponechá úloha premietnuť ich do podôb režimov podpory vzťahujúcich sa na prijímateľov.
69
Pokiaľ ide nakoniec o spôsob plnenia rozpočtu SPP, článok 5 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/2116 z 2. decembra 2021 o financovaní, riadení a monitorovaní spoločnej poľnohospodárskej politiky a o zrušení nariadenia (EÚ) č. 1306/2013 (Ú. v. EÚ L 435, 2021, s. 187) stanovuje, že EPZF sa implementuje buď v rámci zdieľaného riadenia medzi členskými štátmi a Úniou, alebo v rámci priameho riadenia. Článok 6 toho istého nariadenia stanovuje, že EPFRV sa implementuje v rámci zdieľaného riadenia členskými štátmi a Úniou.
70
Z ustanovení uvedených v bodoch 67 až 69 vyššie teda vyplýva, že nový spôsob riadenia SPP, ktorý zaviedol normotvorca Únie, je založený na systéme spolupráce, ktorý ponecháva členským štátom široký priestor na prispôsobenie intervencií konkrétnym potrebám a požiadavkám ich vnútroštátneho poľnohospodárstva, a zároveň stanovuje kontrolu zo strany Únie na zabezpečenie ich súdržnosti s SPP.
71
V druhom rade je potrebné preskúmať pravidlá vzťahujúce sa na SPSPP, ktoré vyjadrujú ciele tohto nového systému riadenia.
72
Čo sa týka vypracovania SPSPP, po prvé z článku 104 ods. 1 nariadenia 2021/2115 vyplýva, že členské štáty vypracúvajú SPSPP s cieľom implementovať podporu Únie financovanú z EPZF a EPFRV.
73
V tejto súvislosti články 5 a 6 nariadenia 2021/2115 stanovujú ciele Únie a článok 7 stanovuje ukazovatele, ktoré sa použijú na posúdenie ich dosahovania. Navyše článok 9 okrem iného stanovuje, že členské štáty skoncipujú intervencie vo svojich SPSPP v súlade s Chartou základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a so všeobecnými zásadami práva Únie. Okrem toho články 8 až 84 určujú typy intervencií a spoločné požiadavky uplatniteľné na členské štáty s cieľom zabezpečiť spoločnú povahu SPP.
74
Po druhé sa v článku 106 ods. 1 nariadenia 2021/2115 uvádza, že členské štáty vypracujú SPSPP v súlade so svojím inštitucionálnym a právnym rámcom.
75
Po tretie články 107 až 115 nariadenia 2021/2115 stanovujú požiadavky týkajúce sa obsahu a prezentácie SPSPP. SPSPP predstavujú usmerňujúce dokumenty o stratégii, ktorú prijali jednotlivé členské štáty na vykonávanie SPP.
76
Čo sa týka schválenia SPSPP Komisiou, v odôvodnení 110 nariadenia 2021/2115 sa spresňuje, že je kľúčovým krokom, aby sa zabezpečilo vykonávanie SPP v súlade so spoločnými cieľmi.
77
Na tento účel článok 118 nariadenia 2021/2115 upravuje postup posúdenia a schválenia každého navrhovaného SPSPP. V odseku 1 tohto článku sa stanovuje, že každý členský štát predloží Komisii návrh SPSPP.
78
Článok 118 ods. 2 nariadenia 2021/2115 stanovuje, že Komisia posúdi predložený SPSPP z hľadiska jeho úplnosti, jeho konzistentnosti a súdržnosti so všeobecnými zásadami práva Únie, s uvedeným nariadením a delegovanými a vykonávacími aktmi, ktoré boli prijaté podľa tohto nariadenia, ako aj s nariadením 2021/2116, jeho skutočného prínosu na dosiahnutie špecifických cieľov stanovených v článku 6 ods. 1 a 2 nariadenia 2021/2115 a jeho vplyvu na riadne fungovanie vnútorného trhu a narušenie hospodárskej súťaže, ako aj úrovne administratívneho zaťaženia pre prijímateľov a verejnú správu.
79
Článok 118 ods. 3 nariadenia 2021/2115 umožňuje Komisii podať pripomienky v prípade, ak by posúdenie navrhovaného SPSPP odhalilo problémy. Členský štát je povinný obratom jej poskytnúť všetky potrebné dodatočné informácie a prípadne svoj návrh zrevidovať.
80
Článok 118 ods. 4 nariadenia 2021/2115 vymedzuje kritériá schválenia SPSPP, a to po prvé, že Komisii musia byť poskytnuté potrebné informácie podľa článku 118 ods. 3 toho istého nariadenia, a po druhé, že plán musí byť v súlade s článkom 9 a ďalšími požiadavkami stanovenými v uvedenom nariadení a nariadení 2021/2116, ako aj s delegovanými a vykonávacími aktmi prijatými na ich základe.
81
Podľa článku 118 ods. 5 a 6 nariadenia 2021/2115 sa každý SPSPP musí schváliť vykonávacím rozhodnutím najneskôr do šiestich mesiacov po tom, ako ho dotknutý členský štát predloží.
82
Článok 118 ods. 7 nariadenia 2021/2115 navyše podmieňuje vznik právnych účinkov SPSPP ich schválením Komisiou.
83
Články 119 a 120 nariadenia 2021/2115 napokon stanovujú dva postupy podobné postupu upravenému v jeho článku 118 v prípade zmeny alebo preskúmania SPSPP.
84
Zo všetkých ustanovení spomenutých v bodoch 72 až 83 vyššie vyplýva, že po prvé Komisia nemôže priamo zmeniť návrh SPSPP vypracovaný členským štátom, po druhé vykonáva kontrolu súladu návrhu s určitými pravidlami práva Únie, po tretie môže predložiť pripomienky, ktorými podmieni schválenie tým, aby členský štát zmenil SPSPP, po štvrté musí odmietnuť schválenie navrhovaného SPSPP len vtedy, ak SPSPP nespĺňa taxatívne vymedzené požiadavky odvodené z práva Únie, a po piate SPSPP nemá právne účinky, kým ho Komisia neschváli.
85
Komisia má teda vlastnú rozhodovaciu právomoc v rámci postupu schvaľovania SPSPP, ktorej výkon nevyhnutne zahŕňa preskúmanie obsahu uvedeného plánu.
86
Rozhodnutie Komisie o schválení SPSPP však treba odlíšiť od návrhu SPSPP predloženého členským štátom, ktorý ostáva vnútroštátnym aktom, v rámci ktorého členský štát vykonáva svoju právomoc, najmä pri výbere intervencií, ktoré majú byť zahrnuté do tohto návrhu. Prepojenie medzi týmito dvomi aktmi tvorí mechanizmus stanovený v článku 118 nariadenia 2021/2115.
O dôsledkoch, ktoré treba vyvodiť z právneho rámca v prejednávanej veci
87
Vzhľadom na odlišné právomoci Komisie a vnútroštátnych orgánov nepredstavuje španielsky SPSPP, ako ho schválila Komisia, prípravný akt napadnutého rozhodnutia alebo akúkoľvek súčasť tohto rozhodnutia v zmysle judikatúry pripomenutej v bodoch 56 a 57 vyššie. Nariadením 2021/2115 sa totiž zaviedlo rozdelenie právomocí medzi členský štát a Komisiu.
88
Z postupu schvaľovania SPSPP stanoveného v článku 118 nariadenia 2021/2115 rovnako vyplýva, že hoci akt prijatý vnútroštátnym orgánom predstavuje nevyhnutný krok v rámci postupu vedúceho k schváleniu aktu Únie, Komisia nie je viazaná vnútroštátnym aktom v zmysle judikatúry pripomenutej v bodoch 58 a 59 vyššie.
89
Všeobecný súd má preto právomoc preskúmať zákonnosť rozhodnutia o schválení SPSPP ako aktu Únie podľa článku 263 ZFEÚ, aj keď toto preskúmanie nevyhnutne zahŕňa okrem iného preskúmanie súladu obsahu navrhovaného SPSPP, ktorý ostáva vnútroštátnym aktom, s právom Únie podľa článku 118 ods. 4 nariadenia 2021/2115.
90
V žalobe pritom žalobkyňa namieta nezákonnosť napadnutého rozhodnutia z dôvodu, že Komisia schválila španielsky SPSPP, hoci tento SPSPP porušuje viaceré pravidlá práva Únie, medzi ktoré patria najmä ustanovenia nariadenia 2021/2115 a všeobecné zásady práva Únie, ako aj vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa posudzovania vplyvov na životné prostredie.
91
Je potrebné uviesť, že na rozdiel od vnútroštátnych právnych predpisov patria ustanovenia nariadenia 2021/2115 a všeobecné zásady práva Únie medzi pravidlá, ktorých dodržiavanie v navrhovaných SPSPP Komisia kontroluje v rámci postupu schvaľovania stanoveného článku 118 ods. 4 nariadenia 2021/2115 (pozri bod 47 vyššie).
92
Z uvedeného vyplýva, že v rámci preskúmania zákonnosti napadnutého rozhodnutia možno overiť, či – ako tvrdí žalobkyňa – Komisia nemala schváliť navrhovaný španielsky SPSPP z dôvodu, že tento SPSPP nespĺňa všetky podmienky stanovené v článku 118 ods. 4 nariadenia 2021/2115.
93
Dôvod neprípustnosti, ktorý bol uvedený v rámci námietky neprípustnosti, založený na tom, že uvádzané nezrovnalosti napadnutého rozhodnutia sú pripísateľné výlučne španielskemu SPSPP, teda španielskym orgánom, treba preto zamietnuť, pokiaľ ide o nezrovnalosti, ktorých preskúmanie patrí do rámca kontroly súladu stanovenej v článku 118 ods. 4 nariadenia 2021/2115, ako je pripomenutá v bode 91 vyššie. Žalobu teda nemožno zamietnuť na základe tohto dôvodu neprípustnosti, hoci tvrdenia založené na nerešpektovaní vnútroštátnych právnych predpisov treba zamietnuť.
O aktívnej legitimácii
94
Komisia tvrdí, že žaloba je neprípustná, lebo žalobkyňa nemá aktívnu legitimáciu. V rozpore s tým, čo vyžaduje článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ, sa napadnutý akt žalobkyne priamo ani osobne netýka a napadnuté rozhodnutie je napokon určené iba Španielskemu kráľovstvu.
95
Žalobkyňa sa domnieva, že spĺňa podmienky týkajúce sa priamej a osobnej dotknutosti.
96
Podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ môže akákoľvek fyzická alebo právnická osoba podať žalobu proti aktom, ktoré sú jej určené alebo ktoré sa jej priamo a osobne týkajú, ako aj voči regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia.
97
V prejednávanej veci je napadnuté rozhodnutie určené Španielskemu kráľovstvu, a nie žalobkyni. Za týchto podmienok treba prvú možnosť priznania aktívnej legitimácie fyzickej alebo právnickej osobe podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ vylúčiť.
98
Treba teda preskúmať, či druhá a tretia možnosť priznania aktívnej legitimácie fyzickej alebo právnickej osobe na podanie žaloby proti aktu, ktorý jej nie je určený, podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ môžu zodpovedať prejednávanému prípadu. Podľa druhej možnosti možno žalobu podať pod podmienkou, že tento akt sa priamo a osobne týka fyzickej alebo právnickej osoby, ktorá podáva žalobu. Podľa tretej možnosti takáto osoba môže podať žalobu proti regulačnému aktu, ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia, ak sa jej tento akt priamo týka (rozsudky z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 19; z 27. februára 2014, Stichting Woonpunt a i./Komisia, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, bod 44, a z 27. februára 2014, Stichting Woonlinie a i./Komisia, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, bod 31).
99
V prejednávanej veci Všeobecný súd považuje za vhodné preskúmať najskôr tretiu možnosť a následne, ak to bude potrebné, analyzovať druhú možnosť.
O existencii regulačného aktu, ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia
100
Komisia sa domnieva, že napadnuté rozhodnutie aj v prípade, že by bolo možné ho kvalifikovať ako regulačný akt, vyžaduje vykonávacie opatrenia zo strany španielskych orgánov spočívajúce v prijatí právnej úpravy potrebnej na vykonávanie SPSPP, ktorého súčasťou je sporné opatrenie.
101
Žalobkyňa spochybňuje, že ak by sa napadnuté rozhodnutie malo považovať za regulačný akt, vyžadovalo by vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ.
102
Bez ohľadu na to, či má napadnuté rozhodnutie povahu regulačného aktu, v prejednávanej veci stačí preskúmať, či vyžaduje vykonávacie opatrenia.
103
Ako už Súdny dvor rozhodol, treba na účely posúdenia toho, či regulačný akt vyžaduje vykonávacie opatrenia, vychádzať z postavenia osoby, ktorá sa odvoláva na právo podať žalobu na základe článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ. Je teda irelevantné, či predmetný akt vyžaduje vykonávacie opatrenia vo vzťahu k ostatným subjektom (pozri rozsudok z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 38 a citovanú judikatúru).
104
Okrem toho je v tejto súvislosti irelevantné, či uvedené opatrenia majú alebo nemajú mechanickú povahu (pozri rozsudok z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 40 a citovanú judikatúru).
105
Podľa článku 9 tretieho odseku nariadenia 2021/2115 členské štáty stanovia právny rámec, ktorým sa riadi poskytovanie podpory Únie poľnohospodárom a iným prijímateľom v súlade so SPSPP, ktoré schváli Komisia podľa článku 118 toho istého nariadenia. Členské štáty vykonávajú tieto SPSPP tak, ako boli schválené Komisiou.
106
SPSPP teda predstavuje dokument, na základe ktorého každý členský štát vykonáva SPP v období od 1. januára 2023 do 31. decembra 2027.
107
Za daných okolností vykonávanie sporného opatrenia, ktoré môže mať právne účinky na hospodársku činnosť žalobkyne, vyžaduje vnútroštátne vykonávacie opatrenia. Existenciu takýchto opatrení napokon potvrdzuje návrh Real Decreto sobre la aplicación, a partir de 2023, de las intervenciones en forma de pagos directos y el establecimiento de requisitos comunes en el marco del Plan Estratégico de la Política Agrícola Común, y la regulación de la solicitud única del sistema integrado de gestión y control (kráľovský dekrét o vykonávaní intervencií formou priamych platieb od roku 2023 a stanovení spoločných požiadaviek v rámci SPSPP a o rámci jednotnej žiadosti na účely integrovaného administratívneho a kontrolného systému), ktorý vypracovalo Španielske kráľovstvo na vykonávanie španielskeho SPSPP a ktorý žalobkyňa predložila v prílohe svojich pripomienok k námietke neprípustnosti.
108
Keďže napadnutým rozhodnutím sa iba schvaľuje španielsky SPSPP obsahujúci sporné opatrenie a keďže Španielskemu kráľovstvu prináleží, aby ho, tak ako celý uvedený SPSPP, vykonalo, toto rozhodnutie môže vyvolávať prípadné právne účinky voči žalobkyni iba prostredníctvom vnútroštátnych vykonávacích opatrení.
109
Z uvedeného vyplýva, že napadnuté rozhodnutie vyžaduje vo vzťahu k žalobkyni vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ.
110
Žalobkyňa sa teda nemôže oprieť o tretiu možnosť uvedenú v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, aby spochybnila napadnuté rozhodnutie.
111
Potrebné je ďalej preskúmať, či môže byť aktívna legitimácia žalobkyne založená na druhej možnosti uvedenej v bode 98 vyššie, ktorá vyžaduje, aby sa napadnuté rozhodnutie týkalo žalobkyne priamo a osobne. Na tento účel treba najskôr preskúmať druhú z týchto dvoch podmienok.
O osobnej dotknutosti
112
Podľa ustálenej judikatúry môže fyzická alebo právnická osoba, ktorá nie je adresátom aktu, namietať, že je osobne dotknutá v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ iba vtedy, ak sa jej predmetný akt týka na základe jej určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ju charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ju individualizuje podobne ako adresáta aktu (rozsudok z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia_25/62, EU:C:1963:17, s. 223; pozri tiež rozsudok z 27. februára 2014, Stichting Woonlinie a i./Komisia, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, bod 44 a citovanú judikatúru).
113
Komisia sa domnieva, že ak sa napadnuté rozhodnutie týka žalobkyne, tak len v jej objektívnom postavení poľnohospodára ako ktoréhokoľvek iného hospodárskeho subjektu, ktorý sa skutočne alebo potenciálne nachádza v rovnakej situácii. Navyše podľa jej názoru v čase prijatia napadnutého rozhodnutia nebolo možné identifikovať skupinu, ktorej sa toto rozhodnutie najviac dotkne, keďže neexistovali žiadosti o základnú podporu príjmu v záujme udržateľnosti podané na základe vnútroštátneho právneho rámca, ktorým sa riadi jej poskytovanie v zmysle španielskeho SPSPP.
114
Žalobkyňa tvrdí, že spĺňa podmienku osobnej dotknutosti z dôvodu svojej príslušnosti k obmedzenému okruhu hospodárskych subjektov, ktorý bolo možné v čase prijatia napadnutého rozhodnutia jednoznačne určiť, jednak z dôvodu svojho postavenia poľnohospodárskeho podniku vykonávajúceho extenzívne poľnohospodárstvo na veľkom počte hektárov a jednak z dôvodu svojho postavenia prijímateľa základnej podpory príjmu v záujme udržateľnosti vo výške viac ako 200000 eur, ak by sporné opatrenie neexistovalo. Od prijatia napadnutého rozhodnutia už teda žalobkyňa nemôže využiť túto podporu v sume presahujúcej 200000 eur.
115
V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry, pokiaľ sa akt týka skupiny osôb, ktoré boli určené alebo ich bolo možné určiť v čase prijatia tohto aktu a v závislosti od kritérií vlastných členom tejto skupiny, tieto osoby môžu byť osobne dotknuté týmto aktom, keďže tvoria súčasť uzavretého okruhu hospodárskych subjektov, pričom o taký prípad môže ísť najmä vtedy, ak rozhodnutie mení práva nadobudnuté jednotlivcom v čase pred jeho prijatím (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, Stichting Woonlinie a i./Komisia, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, bod 46 a citovanú judikatúru).
116
Možnosť s väčšou alebo menšou presnosťou určiť počet, prípadne aj totožnosť právnych subjektov, na ktoré sa opatrenie uplatní, však vôbec neznamená, že tieto subjekty sa musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, ak sa toto uplatnenie uskutočňuje na základe objektívnej právnej alebo faktickej situácie definovanej dotknutým aktom (rozsudok z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 47).
117
V prejednávanej veci je žalobkyňou poľnohospodársky podnik vykonávajúci činnosť, ktorá patrí do pôsobnosti napadnutého rozhodnutia, keďže sa toto rozhodnutie týka poľnohospodárov a iných potenciálnych prijímateľov finančných príspevkov Únie stanovených v španielskom SPSPP na základe nariadenia 2021/2115.
118
Samotná skutočnosť, že žalobkyňa je poľnohospodárskym podnikom, ktorý je potenciálnym prijímateľom finančných príspevkov Únie na základe SPP, však nestačí na to, aby ju individualizovala a charakterizovala vo vzťahu k akémukoľvek inému poľnohospodárskemu podniku, keďže strop stanovený sporným opatrením neoznačuje obmedzenú skupinu poľnohospodárskych podnikov, ale vzťahuje sa na nich z dôvodu ich objektívneho postavenia poľnohospodárov rovnako ako na akýkoľvek iný hospodársky subjekt, ktorý sa skutočne alebo potenciálne nachádza v rovnakej situácii.
119
Rovnako samotná skutočnosť, že žalobkyňa mohla byť oprávnená na čerpanie základnej podpory príjmu v záujme udržateľnosti vo vyššej sume, ako je strop stanovený sporným opatrením, ju nemôže individualizovať, keďže tento nárok na podporu sa podľa všeobecného a abstraktného pravidla priznáva veľkému počtu objektívne určených subjektov.
120
Takéto konštatovanie nie je navyše spochybnené ani tvrdením žalobkyne, že sa domnieva, že má nadobudnuté právo na čerpanie základnej podpory príjmu v záujme udržateľnosti v sume vyššej ako 200000 eur na základe režimu prepočtu nároku na základnú platbu, ktorý si uplatňovala v rámci SPP 2015 – 2022, zavedeného článkom 23 nariadenia 2021/2115.
121
Treba totiž konštatovať, že na jednej strane napadnuté rozhodnutie nemení nadobudnuté práva žalobkyne na čerpanie podpory, keďže zavádza nový nárok na účely SPP na obdobie od 1. januára 2023 do 31. decembra 2027. Skutočnosť, že sa španielsky SPSPP rozhodol poskytnúť základnú podporu príjmu v záujme udržateľnosti na základe metódy platobných nárokov, ktorých jednotková hodnota sa určuje pomocou mechanizmu konvergencie tak, že sa ich hodnota prispôsobí úmerne k hodnote stanovenej nariadením č. 1307/2013 v rámci SPP 2015 – 2022, neumožňuje dospieť k záveru, že žalobkyňa má nadobudnuté právo na základnú podporu príjmu v záujme udržateľnosti, ako vyplýva z nariadenia 2021/2115. Z tohto dôvodu mechanizmus navrhovaný v článkoch 23 a 24 tohto posledného nariadenia nepriznáva nárok na čerpanie uvedenej podpory každému poľnohospodárovi.
122
Na druhej strane ku dňu prijatia napadnutého rozhodnutia neboli poľnohospodári, na ktorých sa mal tento strop vzťahovať, nijako identifikovateľní, keďže v každom prípade predpokladom uplatnenia sporného opatrenia bolo, že dotknutí poľnohospodári podajú žiadosť o základnú podporu príjmu v záujme udržateľnosti na základe vnútroštátneho právneho rámca, ktorý Španielske kráľovstvo stanovilo v zmysle svojho SPSPP v súlade s článkom 9 nariadenia 2021/2115.
123
Napadnuté rozhodnutie sa teda týka žalobkyne len z dôvodu jej objektívneho postavenia poľnohospodárskeho podniku rovnako ako akéhokoľvek iného hospodárskeho subjektu, ktorý sa nachádza skutočne alebo potenciálne v rovnakom postavení.
124
Z uvedeného vyplýva, že žalobkyňa nemôže dôvodne tvrdiť, že sa jej napadnuté rozhodnutie osobne týka.
125
Vzhľadom na to, že podmienky priamej a osobnej dotknutosti aktom, ktorého zrušenie sa navrhuje, sú kumulatívne, z uvedeného vyplýva, že bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či je žalobkyňa napadnutým rozhodnutím priamo dotknutá, žalobkyňa nepreukázala aktívnu legitimáciu vo vzťahu k tomuto rozhodnutiu.
126
Takýto záver nie je spochybnený tvrdením žalobkyne, že právo na účinnú súdnu ochranu zakotvené najmä v článku 47 Charty vyžaduje, aby bolo vyhovené žalobe podanej na Všeobecný súd proti napadnutému rozhodnutiu. Podľa jej názoru zákonnosť španielskeho SPSPP nemožno spochybniť na vnútroštátnom súde vzhľadom na to, že návrh SPSPP predložený Komisii nie je napadnuteľným správnym aktom.
127
Čo sa týka zásady účinnej súdnej ochrany, v článku 47 prvom odseku Charty sa uvádza, že každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v uvedenom článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom.
128
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že hoci sa podmienky prípustnosti upravené v článku 263 ZFEÚ musia vykladať so zreteľom na základné právo na účinnú súdnu ochranu, tento výklad nemôže viesť k odchýleniu sa od podmienok výslovne upravených v uvedenej zmluve (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 98 a citovanú judikatúru, a uznesenie z 28. februára 2017, NF/Európska rada, T‑192/16, EU:T:2017:128, bod 74).
129
Súdny dvor pripomenul, že ochrana, ktorú priznáva článok 47 Charty, nevyžaduje, aby osoba podliehajúca súdnej právomoci mohla bez toho, aby splnila akékoľvek podmienky, podať žalobu o neplatnosť proti aktom Únie priamo na súd Únie (rozsudok z 28. októbra 2020, Associazione GranoSalus/Komisia, C‑313/19 P, neuverejnený, EU:C:2020:869, bod 62).
130
Je potrebné dodať, že účinnú súdnu ochranu treba posudzovať aj so zreteľom na ochranu, ktorú poskytujú vnútroštátne súdy. Je totiž na členských štátoch, aby vytvorili systém opravných prostriedkov a postupov, ktorým môže byť zabezpečené základné právo na účinnú súdnu ochranu (pozri rozsudok z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 116 a citovanú judikatúru).
131
V prejednávanej veci treba uviesť, že sporné opatrenie vyžaduje vnútroštátne vykonávacie opatrenia (pozri bod 107 vyššie).
132
Ako totiž vyplýva zo skutočností pripomenutých v bodoch 105 až 109 vyššie, SPSPP predstavuje iba dokument, na základe ktorého každý členský štát vykonáva SPP v období od 1. januára 2023 do 31. decembra 2027 prijatím vnútroštátneho právneho rámca. Existenciu takýchto vykonávacích opatrení navyše potvrdzuje návrh kráľovského dekrétu, ktorý je spomenutý v bode 107 vyššie.
133
Z uvedeného vyplýva, že tvrdenie žalobkyne založené na neexistencii účinnej súdnej ochrany neumožňuje samo osebe odôvodniť prípustnosť prejednávanej žaloby.
134
V dôsledku toho treba vyhovieť námietke neprípustnosti vznesenej Komisiou a vyhlásiť prejednávanú žalobu za neprípustnú bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o žiadosti o predloženie dokumentu (pozri bod 8 vyššie).
135
Podľa článku 142 ods. 2 rokovacieho poriadku sa vedľajšie účastníctvo stane bezpredmetným, najmä ak je žaloba vyhlásená za neprípustnú. V prejednávanej veci treba preto konanie o návrhu Španielskeho kráľovstva na vstup vedľajšieho účastníka do konania zastaviť.
O trovách
136
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
137
Keďže žalobkyňa nemala úspech vo veci, treba jej uložiť povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi Komisie.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora)
nariadil:
1.
Žaloba sa zamieta ako neprípustná.
2.
Konanie o návrhu Španielskeho kráľovstva na vstup vedľajšieho účastníka do konania sa zastavuje.
3.
Complejo Agrícola Las Lomas, SL je povinná nahradiť trovy konania.
4.
Španielske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania súvisiace s návrhom na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
V Luxemburgu 17. októbra 2024
Tajomník
V. Di Bucci
Predseda komory
L. Truchot
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.