62019CC0427
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
GERARD HOGAN
prednesené 16. júla 2020 (
1
)
Vec C‑427/19
Bulstrad Vienna Insurance Group АD
proti
Olympic Insurance Company Ltd
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2009/138/ES – Rozhodnutie o začatí likvidácie poisťovne – Vymedzenie – Právomoc zistiť existenciu takého rozhodnutia – Odňatie povolenia poisťovni – Vymenovanie predbežného likvidátora – Neexistencia súdneho konania vo veci platobnej neschopnosti – Pozastavenie všetkých právnych konaní voči poisťovni“
I. Úvod
1.
Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu medzi poisťovacou akciovou spoločnosťou Bulstrad Vienna Insurance Group AD (ďalej len „Bulstrad“) a poisťovňou registrovanou podľa cyperského práva Olympic Insurance Company Limited (ďalej len „Olympic“). Spor sa týka vyplatenia poistného plnenia, ktoré má podľa spoločnosti Bulstrad vyplatiť poisťovňa Olympic ako materská spoločnosť bulharskej dcérskej spoločnosti.
2.
V návrhu ide v podstate o výklad článku 274 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/138/ES z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) (
2
), v jej znení uplatniteľnom na spor vo veci samej. Vnútroštátny súd sa konkrétne prejudiciálnymi otázkami pýta, či z uvedeného článku vyplýva, že cyperské právo, podľa ktorého sa súdne konanie preruší po odňatí povolenia na výkon činnosti poisťovne a po vymenovaní predbežného likvidátora, musia uplatniť aj súdy v Bulharsku, kde toto konanie prebieha. Skôr než sa budem zaoberať týmito otázkami, však musím najprv uviesť príslušné právne predpisy.
II. Právny rámec
A. Právo Európskej únie
3.
Odôvodnenia 117 až 130 smernice 2009/138 stanovujú:
„(117)
Keďže vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa reorganizačných opatrení a likvidačného konania nie sú zosúladené, je vhodné v rámci vnútorného trhu zabezpečiť vzájomné uznávanie reorganizačných opatrení a právnych predpisov členských štátov upravujúcich likvidáciu, ktoré sa týkajú poisťovní, ako aj potrebnú spoluprácu, zohľadňujúc potrebu jednotnosti, univerzálnosti, koordinácie a publicity týchto opatrení, a rovnocenné zaobchádzanie s poistnými veriteľmi a ich ochranu.
…
(119)
Je potrebné rozlišovať medzi príslušnými orgánmi na účely reorganizačných opatrení a likvidačného konania a orgánmi dohľadu nad poisťovňami.
…
(121)
Mali by sa stanoviť podmienky, za ktorých spadá do rámca pôsobnosti tejto smernice likvidačné konanie, ktoré nie je založené na platobnej neschopnosti a týka sa poradia vyplácania poistného plnenia podľa priority. Pohľadávky zamestnancov poisťovne vyplývajúce z pracovnej zmluvy a pracovného pomeru by mali byť spôsobilé prejsť na vnútroštátny mzdový garančný systém. Na tieto pohľadávky, ktoré sa stali predmetom subrogácie, by sa mali vzťahovať postupy ustanovené v právnych predpisoch domovského členského štátu (lex concursus).
(122)
Reorganizačné opatrenia neznemožňujú začať likvidačné konanie. Likvidačné konanie by preto malo byť možné začať bez prijatia reorganizačných opatrení alebo po ich prijatí, a môžu končiť vyrovnaním alebo inými obdobnými opatreniami vrátane reorganizačných opatrení.
(123)
Prijímať rozhodnutia o likvidačných konaniach týkajúcich sa poisťovní by mali byť splnomocnené jedine príslušné orgány domovského členského štátu. Tieto rozhodnutia by mali mať účinky na úrovni Spoločenstva a mali by ich uznávať všetky členské štáty. Mali by byť uverejnené v súlade s postupmi domovského členského štátu a v Úradnom vestníku Európskej únie. Informácie by mali byť sprístupnené aj známym veriteľom so sídlom v Spoločenstve, ktorí by mali mať právo prihlásiť pohľadávky a predkladať pripomienky.
…
(125)
Všetky podmienky začatia, vedenia a ukončenia likvidačného konania by mali byť upravené právnymi predpismi domovského členského štátu.
(126)
S cieľom zabezpečiť koordinovanú činnosť medzi členskými štátmi by orgány dohľadu domovského členského štátu a orgány dohľadu všetkých ostatných členských štátov mali byť bezodkladne informované o začatí likvidačného konania.
…
(128)
Na začiatku likvidácie by malo byť poisťovni odobraté povolenie na vykonávanie činnosti, pokiaľ jej ešte nebolo odobraté.
…
(130)
V záujme ochrany legitímnej dôvery a istoty niektorých transakcií v iných členských štátoch ako domovský členský štát je potrebné určiť právo, ktorým sa spravuje dopad reorganizačných opatrení a likvidácie na nerozhodnuté súdne spory a jednotlivé činnosti v rámci presadzovania vyplývajúce zo súdnych sporov.“
4.
Článok 14 smernice, nazvaný „Zásada povoľovania“, stanovuje:
„1.   Vykonávanie priamej poisťovacej činnosti alebo zaisťovacej činnosti, na ktorú sa vzťahuje táto smernica, je podmienené povolením.
2.   O povolenie uvedené v odseku 1 zo strany orgánov dohľadu domovského členského štátu požiada tento subjekt:
a)
každý podnik, ktorý si na území tohto členského štátu zriaďuje svoje ústredie; alebo
b)
každá poisťovňa, ktorá získala povolenie podľa odseku 1 a ktorá plánuje rozšíriť svoju činnosť na celé odvetvie poistenia alebo odvetvia poistenia iné ako tie, na ktoré už získala povolenie.“
5.
Článok 15 ods. 2 smernice 2009/138, nazvaný „Rozsah povolenia“, stanovuje:
„Pokiaľ v článku 14 nie je ustanovené inak, povolenie sa poskytne pre určité odvetvie priameho poistenia podľa časti A prílohy I alebo podľa prílohy II. Bude zahrnovať celé odvetvie, ak si žiadateľ neželá kryť len niektoré riziká patriace do tohto odvetvia.“
6.
Článok 144 ods. 1 smernice, nazvaný „Odňatie povolenia“, znie:
„1.   …
Orgán dohľadu domovského členského štátu odoberie povolenie vydané poisťovni alebo zaisťovni v prípade, ak podnik nespĺňa minimálnu kapitálovú požiadavku a orgán dohľadu usudzuje, že predložená finančná schéma zjavne nie je primeraná, alebo sa príslušnému podniku nepodarí splniť schválenú schému v lehote troch mesiacov od zistenia nesúladu s minimálnou kapitálovou požiadavkou.“
7.
Smernica 2009/138 obsahuje hlavu IV, nazvanú „Reorganizácia a likvidácia poisťovní“, ktorá obsahuje články 267 až 296.
8.
Článok 267 smernice, nazvaný „Rozsah pôsobnosti tejto hlavy“, stanovuje:
„Táto hlava sa uplatňuje na reorganizačné opatrenia a likvidáciu týkajúce sa:
a)
poisťovní;
b)
pobočiek poisťovní tretej krajiny umiestnených na území Spoločenstva.“
9.
Článok 268 smernice, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, stanovuje:
„1.   Na účely tejto hlavy sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
a)
‚príslušné orgány‘ sú správne alebo súdne orgány členských štátov oprávnené prijímať rozhodnutia na účely reorganizačných opatrení alebo likvidácie;
…
d)
‚likvidácia‘ je súhrnný proces [kolektívny postup – neoficiálny preklad], ktorý pozostáva zo speňaženia aktív poisťovne a rozdelenia výnosu medzi veriteľov, vlastníkov podielov, prípadne členov, ktorý nevyhnutne zahŕňa zásah príslušných orgánov, vrátane prípadov, keď je súhrnný proces [kolektívny postup – neoficiálny preklad] ukončený vyrovnaním alebo iným obdobným spôsobom, či už z dôvodu platobnej neschopnosti, alebo bez tohto dôvodu, dobrovoľným alebo núteným;
…“
10.
Článok 269, nazvaný „Prijatie reorganizačných opatrení Rozhodné právo“, stanovuje:
„1.   Len príslušné orgány domovského členského štátu sú oprávnené rozhodnúť o reorganizačných opatreniach týkajúcich sa poisťovne, vrátane jej pobočiek.
2.   Reorganizačné opatrenia nevylučujú začatie likvidácie domovským členským štátom.
3.   Reorganizačné opatrenia sa spravujú zákonmi, inými právnymi predpismi a postupmi platnými v domovskom členskom štáte, pokiaľ nie je v článkoch 285 až 292 stanovené inak.
4.   Reorganizačné opatrenia prijaté v súlade s právnymi predpismi domovského členského štátu sú v plnom rozsahu účinné v celom Spoločenstve, bez ďalších formálnych požiadaviek, ako aj voči tretím osobám v ostatných členských štátoch, a to aj vtedy, ak právne predpisy týchto členských štátov neustanovujú takéto reorganizačné opatrenia alebo ich vykonávanie podmieňuje požiadavkami, ktoré nie sú splnené.
5.   Reorganizačné opatrenia sú účinné v celom Spoločenstve od nadobudnutia účinnosti v domovskom členskom štáte.“
11.
Článok 270, nazvaný „Informácie pre orgány dohľadu“, stanovuje:
„Príslušné orgány domovského členského štátu bez zbytočného odkladu oznámia orgánom dohľadu tohto členského štátu svoje rozhodnutie o akomkoľvek reorganizačnom opatrení, ak je to možné, ešte pred prijatím tohto opatrenia, inak bezodkladne po jeho prijatí.
Orgány dohľadu domovského členského štátu bezodkladne oznámia orgánom dohľadu všetkých ostatných členských štátov rozhodnutie o prijatí reorganizačných opatrení, ako aj o praktických účinkoch týchto opatrení.“
12.
Článok 271 ods. 1 smernice 2009/138, nazvaný „Uverejňovanie rozhodnutí o reorganizačných opatreniach“, stanovuje:
„Ak je v domovskom členskom štáte možné podať opravný prostriedok proti reorganizačnému opatreniu, príslušné orgány domovského členského štátu, správca alebo akákoľvek oprávnená osoba v domovskom členskom štáte uverejní rozhodnutie o reorganizačnom opatrení v súlade s postupmi o uverejňovaní ustanovenými domovským členským štátom a pri najbližšej príležitosti uverejní v Úradnom vestníku Európskej únie výňatok z dokumentu, ktorým sa zavádza reorganizačné opatrenie.
…
Orgány dohľadu ostatných členských štátov, ktorým bolo oznámené rozhodnutie o reorganizačnom opatrení podľa článku 270, môžu zabezpečiť uverejnenie tohto rozhodnutia na svojom území v takej forme, ako uznajú za vhodné.“
13.
Článok 273, nazvaný „Začiatok likvidácie Informácie pre orgány dohľadu“, stanovuje:
„1.   Len príslušné orgány domovského členského štátu sú oprávnené prijať rozhodnutie o začatí likvidácie poisťovne, vrátane jej pobočiek v ostatných členských štátoch. Toto rozhodnutie možno prijať, bez schválenia reorganizačných opatrení, alebo po ich schválení.
2.   Rozhodnutie o začatí likvidácie poisťovne, vrátane jej pobočiek v iných členských štátoch, prijaté podľa právnych predpisov domovského členského štátu sa uznáva bez dodatočných formálnych požiadaviek v celom Spoločenstve a je v týchto štátoch účinné od nadobudnutia účinnosti v členskom štáte, kde konanie začalo.
3.   Príslušné orgány domovského členského štátu bezodkladne informujú orgány dohľadu tohto členského štátu o rozhodnutí o začatí likvidácie, ak je to možné ešte pred začatím tohto procesu alebo hneď po jeho začatí.
Orgány dohľadu domovského členského štátu bezodkladne oznámia orgánom dohľadu všetkých ostatných členských štátov rozhodnutie o začatí likvidácie vrátane praktických účinkov tohto konania.“
14.
Článok 274 smernice, nazvaný „Rozhodné právo“, stanovuje:
„1.   Rozhodnutie o začatí likvidácie poisťovne, likvidácia a jej účinky sú ustanovené príslušnými právnymi predpismi platnými v domovskom členskom štáte, pokiaľ v článkoch 285 až 292 nie je upravené inak.
2.   Právne predpisy domovského členského štátu určia predovšetkým:
a)
aktíva, ktoré tvoria súčasť majetku, a nakladanie s aktívami nadobudnutými poisťovňou alebo prevedenými poisťovni po začatí likvidácie;
b)
príslušné oprávnenia poisťovne a likvidátora;
c)
podmienky, na základe ktorých môže dôjsť k vyrovnaniu;
d)
účinky likvidácie na súčasné zmluvy, ktorých zmluvnou stranou je poisťovňa;
e)
účinky likvidácie na konanie začaté na podnet jednotlivých veriteľov, okrem neukončených súdnych sporov uvedených v článku 292;
f)
pohľadávky, ktoré treba uplatniť voči majetku poisťovne, a nakladanie s pohľadávkami uplatnenými po začatí likvidácie;
g)
pravidlá upravujúce uplatnenie, overenie platnosti a uznanie pohľadávok;
h)
pravidlá upravujúce rozdelenie výťažku zo speňaženia aktív, poradie pohľadávok a práva veriteľov, ktorí boli čiastočne uspokojení po začatí likvidácie na základe vecného práva alebo prostredníctvom započítania pohľadávok;
i)
podmienky ukončenia likvidácie, najmä vyrovnaním, a jeho účinky;
j)
práva veriteľov po ukončení likvidácie;
k)
osobu, ktorá bude znášať náklady a výdavky, ktoré vznikli počas likvidácie; a
l)
pravidlá týkajúce sa neplatnosti, relatívnej neplatnosti alebo odporovateľnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov.“
15.
Článok 280 ods. 1 smernice 2009/138, nazvaný „Uverejňovanie rozhodnutí o likvidácii“, stanovuje:
„Príslušný orgán, likvidátor alebo iná osoba vymenovaná príslušným orgánom na tieto účely uverejní rozhodnutie o začatí likvidácie v súlade s postupmi uverejňovania ustanovenými v domovskom členskom štáte a taktiež uverejní výňatok z rozhodnutia o likvidácii v Úradnom vestníku Európskej únie.
Orgány dohľadu ostatných členských štátov, ktoré boli informované o rozhodnutí o začatí likvidácie v súlade s článkom 273 ods. 3, môžu zabezpečiť uverejnenie tohto rozhodnutia na svojom území a takým spôsobom, ktorý uznajú za vhodný.“
16.
Článok 292 tejto smernice, nazvaný „Neukončený súdny spor“, stanovuje:
„Účinky reorganizačných opatrení alebo likvidácie na neukončený súdny spor týkajúci sa aktív alebo práv, ktorých bola poisťovňa zbavená, sa spravujú výlučne právom členského štátu, v ktorom prebieha neukončený súdny spor.“
B.
Cyperské právo
17.
Podľa cyperského práva môže súd vymenovať predbežného likvidátora po podaní návrhu na začatie likvidácie, ale pred vydaním rozhodnutia o začatí likvidácie. Obvyklým dôvodom na podanie návrhu na vymenovanie likvidátora je riziko ohrozenia majetku spoločnosti, konkrétne riziko jeho straty pred vydaním rozhodnutia o začatí likvidácie, v dôsledku čoho by bolo zmarené jeho zhromaždenie a pomerné rozdelenie medzi veriteľov spoločnosti. (
3
) Úlohou predbežného likvidátora je najmä zachovanie a ochrana majetku a aktuálneho stavu podniku. (
4
) Presný rozsah právomocí predbežného likvidátora určí rozhodnutie o jeho vymenovaní. Predbežný likvidátor však v zásade nemá právomoc spravovať a riadiť podnikanie spoločnosti, za ktoré je naďalej zodpovedné jej vedenie. (
5
) Navyše podľa judikatúry tohto členského štátu likvidátor nemá právomoc rozdeľovať majetok podniku. (
6
)
18.
Konkrétne § 215 Peri Eterion Nomos (zákon o obchodných spoločnostiach), nazvaný „Právomoc prerušiť alebo obmedziť konanie voči spoločnosti“, stanovuje:
„Kedykoľvek po podaní návrhu na začatie likvidácie a pred vydaním rozhodnutia o začatí likvidácie môže spoločnosť, jej veriteľ alebo akcionár:
a)
podať na okresný súd alebo najvyšší súd návrh na prerušenie konania, ak na takom súde bola podaná žaloba alebo prebieha konanie voči spoločnosti, a
b)
ak bola voči spoločnosti podaná iná žaloba, podať na súd, ktorý je oprávnený rozhodnúť o likvidácii spoločnosti, návrh na obmedzenie ďalšieho konania o predmetnej žalobe,
pričom súd, na ktorý je podaný príslušný návrh, môže podľa potreby prerušiť alebo obmedziť konanie za podmienok, ktoré považuje za vhodné.“
19.
§ 220 tohto zákona, nazvaný „Ukončenie konania voči spoločnosti po vydaní rozhodnutia o likvidácii“, stanovuje:
„Ak bolo vydané rozhodnutie o likvidácii alebo bol ustanovený predbežný likvidátor, podať žalobu, začať konanie alebo pokračovať v začatom konaní je možné iba so súhlasom súdu a za ním určených podmienok.“
20.
§ 227 zákona, nazvaný „Vymenovanie a právomoci predbežného likvidátora“, stanovuje:
„1.   V súlade s ustanoveniami tohto paragrafu môže súd vymenovať správcu konkurznej podstaty, ktorý má povolenie v zmysle zákona o správcoch konkurznej podstaty, za predbežného likvidátora kedykoľvek po podaní návrhu na začatie likvidácie na účely ochrany majetku spoločnosti a poskytnutia prvku stability, pokiaľ ide o aktuálny stav spoločnosti.
2.   Predbežný likvidátor môže byť vymenovaný kedykoľvek pred vydaním rozhodnutia o likvidácii. Za predbežného likvidátora môže byť vymenovaný správca konkurznej podstaty alebo akákoľvek vhodná osoba.
2Α.   Predbežný likvidátor vykonáva právomoci, ktoré mu zveril súd.
3.   Právomoci predbežného likvidátora môže súd vymedziť a obmedziť v uznesení o jeho vymenovaní.“
C.
Bulharské právo
21.
§ 624 ods. 2 Kodeks za zastrachovaneto (Zákonník poisťovníctva) stanovuje:
„Ak príslušný orgán iného členského štátu upovedomí [Komisia za finansov nadzor (Komisia pre finančný dohľad, Bulharsko)] o začatí likvidácie alebo konania vo veci platobnej neschopnosti, prijme opatrenia na informovanie verejnosti.“
22.
§ 44 Kodeks na meždunarodnoto častno pravo (Zákonník medzinárodného práva súkromného) stanovuje:
„1.   Zahraničné právo sa musí vykladať a uplatňovať v súlade s jeho výkladom a uplatňovaním v štáte, v ktorom bolo prijaté.
2.   Neuplatnenie zahraničného práva, ako aj jeho chybný výklad a uplatňovanie predstavujú dôvody na podanie opravného prostriedku.“
III. Skutkový stav v spore vo veci samej a návrh na začatie prejudiciálneho konania
23.
Bulstrad, poisťovňa registrovaná v Bulharsku, podala žalobu na Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko). Poisťovňa Bulstrad sa touto žalobou domáhala, aby bolo poisťovni Olympic registrovanej na Cypre uložená povinnosť zaplatiť jej sumu 7603,63 BGN (približne 3887 eur) spolu s nákladmi na likvidáciu vo výške 25 BGN (približne 13 eur) ako poistnú náhradu v súvislosti s dopravnou nehodou.
24.
Žalobkyňa tvrdí, že 5. januára 2018 v bulharskom meste Bansko vodič motorového vozidla poisteného v spoločnosti Olympic spôsobil hmotnú škodu na inom vozidle poisteného v spoločnosti Bulstrad. Keďže vodič posledného uvedeného vozidla mal uzatvorené komplexné poistenie, žalobkyňa mu vyplatila poistnú náhradu v sume 7603,63 BGN (približne 3887 eur). Vyplatením poistnej náhrady na poisťovňu Bulstrad prešli nároky priamo poškodenej osoby voči osobe, ktorá spôsobila škodu, a jej poisťovni. Poisťovňa Bulstrad zaslala žiadosť o poistnú náhradu poisťovni Olympic, ktorej síce bola žiadosť doručená 6. júla 2018, stále však nevykonala úhradu. Poisťovňa Bulstrad v dôsledku toho podala na žalovanú prostredníctvom jej pobočky v Bulharsku žalobu, ktorou sa domáhala, aby bola žalovanej uložená povinnosť zaplatiť požadované sumy a zároveň nahradiť trovy konania.
25.
Vnútroštátny súd sa domnieval, že má právomoc na základe článku 13 ods. 2 v spojení s článkom 11 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1). V priebehu konania sa však vnútroštátny súd dozvedel, že príslušné cyperské orgány odňali spoločnosti Olympic povolenie na výkon činnosti poisťovne pre nedodržanie kapitálových požiadaviek a že pre spoločnosť bol ustanovený predbežný likvidátor, ktorý prevzal kontrolu nad všetkými skutočnými alebo zdanlivými hospodárskymi a právnymi nárokmi spoločnosti. Súd dospel k názoru, že tieto kroky cyperských orgánov sú rovnocenné s rozhodnutím o začatí likvidácie, a uznesením z 26. septembra 2018 prerušil konanie proti spoločnosti Olympic v súlade s ustanoveniami bulharského Zákonníka poisťovníctva, ktorým bola prebratá smernica 2009/138.
26.
Poisťovňa Bulstrad požiadala o pokračovanie konania s odôvodnením, že vzhľadom na výklad príslušných ustanovení zo strany Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd, Bulharsko) bolo konanie prerušené nesprávne. Podľa tohto výkladu dve vyššie uvedené opatrenia cyperských orgánov nie je možné považovať za rovnocenné s rozhodnutím o začatí likvidácie zo strany domovského členského štátu v zmysle bulharského právneho predpisu, ktorým bol prebratý článok 274 smernice 2009/138.
27.
Vnútroštátny súd reagoval tak, že požiadal bulharskú Komisiu pre finančný dohľad o uvedenie, či má informácie o začatí likvidácie alebo konania vo veci platobnej neschopnosti proti spoločnosti Olympic na príslušnom súde na Cypre, a pokiaľ sa také konanie začalo, v akom štádiu sa nachádza a či bol vymenovaný likvidátor alebo správca konkurznej podstaty. V liste z 19. marca 2019 táto komisia uviedla, že do uvedeného dátumu nedostala nijaké informácie o začatí likvidácie poisťovne Olympic zo strany príslušného cyperského orgánu.
28.
Za týchto okolností vnútroštátny súd prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru tieto otázky:
„1.
Má sa pri výklade § 630 Kodeks za zastrachovaneto (Zákonník poisťovníctva) s prihliadnutím na článok 274 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/138/ES z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) vychádzať z toho, že rozhodnutie orgánu členského štátu o tom, že poisťovni odníma povolenie a ustanovuje jej predbežného likvidátora, pričom nebola začatá súdna likvidácia poisťovne, predstavuje ‚rozhodnutie o začatí likvidácie poisťovne‘?
2.
Ak právo členského štátu, v ktorom má svoje sídlo poisťovňa, ktorej bolo odňaté povolenie a ktorej bol ustanovený predbežný likvidátor, stanovuje, že v prípade ustanovenia predbežného likvidátora sa musia prerušiť všetky súdne konania proti tejto spoločnosti, musia podľa článku 274 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/138/ES z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) súdy iných členských štátov uplatniť tieto právne predpisy aj v prípade, ak to ich vnútroštátne právo výslovne nestanovuje?“
29.
Písomné pripomienky predložila Súdnemu dvoru bulharská vláda a Európska komisia.
IV. Analýza
A.
O prípustnosti otázok
30.
Podľa ustálenej judikatúry platí pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva EÚ, ktoré položí vnútroštátny súd, domnienka relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o otázkach, len ak nemá k dispozícii skutkové alebo právne podklady potrebné na to, aby na položené otázky poskytol užitočnú odpoveď, ak je problém hypotetický alebo ak je pomerne zrejmé, že požadovaný výklad práva EÚ nesúvisí so skutkovými okolnosťami sporu vo veci samej alebo s jeho predmetom. (
7
)
31.
V prejednávanej veci vnútroštátny súd po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania informoval, že bulharské orgány dohľadu ho upovedomili o tom, že rozhodnutím z 30. júla 2019 sa začala likvidácia poisťovne Olympic a že toto rozhodnutie bolo uverejnené v Úradnom vestníku Cypru 23. augusta 2019. Následne Súdny dvor listom zo 4. februára 2020 položil vnútroštátnemu súdu otázku, či sú jeho otázky naďalej platné.
32.
Uznesením z 21. februára 2020 vnútroštátny súd odpovedal, že chce svoj návrh zachovať.
33.
Keďže v prejednávanej veci má Súdny dvor po prvé všetky skutkové alebo právne podklady potrebné na to, aby odpovedal na položené otázky, po druhé nič v spise nesvedčí o tom, že problém by bol hypotetický, a po tretie nie je zrejmé, že požadovaný výklad práva EÚ nesúvisí so skutkovými okolnosťami sporu vo veci samej alebo s jeho predmetom, návrh na začatie prejudiciálneho konania nemožno vyhlásiť za neprípustný. V oblasti platobnej neschopnosti má totiž presné načasovanie dátumu, ku ktorému má byť prerušené akékoľvek prípadné konanie prebiehajúce na súdoch iných členských štátov, veľmi často osobitný význam.
B.
O veci samej
1. O prvej otázke
34.
Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 274 smernice 2009/138 vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie orgánu domovského členského štátu poisťovne odňať poisťovni povolenie a vymenovať jej predbežného likvidátora bez formálneho prijatia súdneho rozhodnutia o začatí likvidácie predstavuje „rozhodnutie o začatí likvidácie“ v zmysle uvedeného článku.
35.
Podľa článku 274 ods. 1 smernice 2009/138 je rozhodnutie o začatí likvidácie poisťovne, likvidácia a jej účinky upravené príslušnými právnymi predpismi platnými v domovskom členskom štáte.
36.
Článok 268 ods. 1 písm. d) smernice však stanovuje, že na účely hlavy IV smernice (nazvanej „Reorganizácia a likvidácia poisťovní“, ktorá obsahuje článok 274) pojem „likvidácia“ označuje „[kolektívny postup], ktorý pozostáva zo speňaženia aktív poisťovne a rozdelenia výnosu medzi veriteľov, vlastníkov podielov, prípadne členov, ktorý nevyhnutne zahŕňa zásah príslušných orgánov, vrátane prípadov, keď je [kolektívny postup] ukončený vyrovnaním alebo iným obdobným spôsobom, či už z dôvodu platobnej neschopnosti, alebo bez tohto dôvodu, dobrovoľným alebo núteným“ (
8
). Z toho vyplýva, že domovským členským štátom síce prináleží rozhodnúť, za akých podmienok môže byť prijaté rozhodnutie o začatí likvidácie a aké budú podmienky a účinky tohto postupu, význam pojmu „likvidácia“ v zmysle smernice 2009/138 však nezávisí od vnútroštátneho práva: naopak, vyžaduje si, aby dotknutý postup spĺňal vymedzenie tohto pojmu uvedené v článku 268 ods. 1 písm. d).
37.
Pokiaľ ide o právomoc na určenie, či sa určité rozhodnutie dá alebo nedá považovať za prijaté na základe postupu, ktorý zodpovedá tejto definícii, a teda za rozhodnutie o začatí likvidácie, smernica 2009/138 neobsahuje nijaké ustanovenie, ktoré by súdom domovského členského štátu priznávalo výlučnú právomoc posúdiť právnu povahu rozhodnutia, ktoré prijmú príslušné orgány tohto členského štátu. Nestanovuje ani, že by príslušné orgány pri prijímaní rozhodnutia o začatí likvidácie museli splniť určité podstatné formálne požiadavky na to, aby bolo možné rozhodnutie ako také ľahko identifikovať. Neobsahuje ani zoznam postupov existujúcich v jednotlivých členských štátoch, ktoré sa považujú za likvidáciu, takže súdy iných členských štátov by ich mohli ľahko identifikovať. Naopak, článok 273 ods. 2 len stanovuje, že rozhodnutia o začatí likvidácie sa uznávajú v celej Únii bez dodatočných formálnych požiadaviek v porovnaní s tými, ktoré si vyžadujú právne predpisy domovských členských štátov. (
9
)
38.
Je pravda, že článok 273 ods. 2 smernice 2009/138 upravuje zásadu vzájomného uznávania rozhodnutí o začatí likvidácie. Ako však stanovuje článok 267, pôsobnosť hlavy IV – a teda zásada vzájomného uznávania upravená v článku 273 – sa vzťahuje len na rozhodnutia, o ktorých sa zistilo, že sa týkajú likvidácie v zmysle smernice. (
10
)
39.
Z kontextu i cieľov smernice 2009/138 teda vyplýva, že súdy iných členských štátov majú právomoc určiť, či sa rozhodnutie prijaté orgánmi domovského členského štátu má alebo nemá považovať za rozhodnutie o začatí likvidácie v zmysle smernice 2009/138. Ak však ide o taký prípad, musia im tieto súdy umožniť nadobudnúť účinnosť.
40.
Zo znenia článku 268 ods. 1 písm. d) smernice 2009/138 vyplýva, že aby sa rozhodnutie považovalo za rozhodnutie o začatí likvidácie, musia byť splnené dve podmienky. Po prvé cieľom postupu musí byť speňaženie aktív poisťovne a rozdelenie výnosu medzi veriteľov, vlastníkov podielov, prípadne členov. Po druhé ho musia prijať príslušné orgány, t. j. podľa článku 268 ods. 1 písm. a) smernice „správne alebo súdne orgány členských štátov oprávnené prijímať rozhodnutia na účely reorganizačných opatrení alebo likvidácie“.
41.
Ako som ukázal, v prejednávanej veci ide o to, či sa má rozhodnutie o odňatí povolenia poisťovni a o vymenovaní predbežného likvidátora považovať za rozhodnutie o začatí likvidácie alebo rozhodnutie, ktoré predpokladá existenciu takého konania v zmysle smernice 2009/138.
42.
Pokiaľ ide o vymenovanie predbežného likvidátora, keďže ide iba o dočasné vymenovanie, z prijatia takého rozhodnutia nevyhnutne vyplýva, že likvidátor bude následne vymenovaný s konečnou platnosťou a jeho úlohou bude speňaženie aktív poisťovne.
43.
Súdny dvor síce nemá právomoc na výklad vnútroštátneho práva, na uplatnenie ustanovenia práva EÚ v konkrétnej veci ani na posúdenie ustanovenia vnútroštátneho práva vo vzťahu k takému ustanoveniu, môže však zo súdneho spisu vyťažiť všetky informácie potrebné na objasnenie situácie, ktorá je predmetom otázok vnútroštátneho súdu, aby mohol vnútroštátnemu súdu poskytnúť výklad ustanovenia práva EÚ, ktorý mu pomôže pri posudzovaní účinkov tohto ustanovenia. (
11
)
44.
V prejednávanej veci zo súdneho spisu vyplýva, že podľa príslušného vnútroštátneho predpisu je rozhodnutie o vymenovaní predbežného likvidátora vydané po podaní návrhu na začatie likvidácie, ale pred vydaním súdneho rozhodnutia o návrhu. (
12
) Navyše podľa toho istého vnútroštátneho predpisu predbežný likvidátor v zásade nie je oprávnený speňažiť aktíva poisťovne ani vyplatiť veriteľom dividendy. (
13
) Skutočnosť, že predbežný likvidátor nemá tieto právomoci – čo musí, samozrejme, overiť vnútroštátny súd ‐, vylučuje možnosť, že by také rozhodnutie mohlo znamenať začiatok alebo existenciu likvidácie v zmysle smernice 2009/138, lebo práve tieto prvky sa považujú za podstatné na to, aby sa mohlo rozhodnutie považovať za rozhodnutie o začatí likvidácie na účely článku 268 ods. 1 písm. d) smernice 2009/138.
45.
Pokiaľ ide o odňatie povolenia, musím poukázať na to, že smernica 2009/138 rozlišuje medzi takým rozhodnutím a vydaním rozhodnutia o začatí likvidácie.
46.
Po prvé dôsledky spojené s jednotlivými rozhodnutiami sú vymedzené v rôznych hlavách smernice, konkrétne v hlave I a hlave IV. V súlade s článkom 144 v spojení s článkom 14 smernice 2009/138 je cieľom odňatia povolenia zabrániť dotknutému podniku vykonávať činnosť v odvetví poistenia, pre ktoré získal predchádzajúce povolenie. Naopak, podľa článku 273 tej istej smernice prijatie rozhodnutia o začatí likvidácie vyvoláva právne účinky, ktoré takému postupu priznáva právo domovského členského štátu.
47.
Po druhé hoci podľa článku 144 v spojení s článkom 13 bodom 10 smernice 2009/138 rozhodnutie o odňatí povolenia prijme vnútroštátny orgán alebo vnútroštátne orgány, ktoré sú zo zákona alebo iným právnym predpisom splnomocnené vykonávať dohľad nad poisťovňami alebo zaisťovňami, podľa článku 268 písm. d) v spojení s článkom 268 písm. a) vydajú rozhodnutie o začatí likvidácie správne alebo súdne orgány členských štátov, ktoré majú právomoc na účely reorganizačných opatrení alebo likvidácie. (
14
) Je pravda, že môže ísť o tie isté orgány, ale nemusí to tak byť. (
15
)
48.
Po tretie ide o rôzne typy rozhodnutí, ktoré sledujú odlišné ciele. Podľa článku 15 a nasl. smernice 2009/138 a podľa odôvodnení 8 a 11 smernice má postup udeľovania povolení zabezpečiť, že každý podnik vykonávajúci poisťovaciu alebo zaisťovaciu činnosť bude dodržiavať niekoľko pravidiel a že tieto podniky môžu pôsobiť v celej Únii. Pokiaľ ide o rozhodnutia o začatí likvidácie, z článku 268 ods. 1 písm. d) smernice 2009/138 vyplýva, že tieto rozhodnutia majú za cieľ pripraviť speňaženie aktív poisťovne a rozdelenie výnosu medzi veriteľov, hoci k tomu v konečnom dôsledku nemusí dôjsť. (
16
) Z odôvodnenia 121 smernice 2009/138 vyplýva, že prijatie takého rozhodnutia nemusí byť založené na platobnej neschopnosti.
49.
Po štvrté, zatiaľ čo v prípade odňatia povolenia článok 144 ods. 2 smernice 2009/138 stanovuje, že orgán dohľadu členského štátu iba upovedomí orgány dohľadu iných členských štátov, v prípade rozhodnutia o začatí likvidácie článok 273 ods. 3 smernice 2009/138 stanovuje, že príslušné orgány musia informovať ďalšie orgány nielen o svojom rozhodnutí, ale aj o prípadných praktických účinkoch takého konania. Navyše pokiaľ ide o rozhodnutie o začatí likvidácie, podľa článku 280 tejto smernice musí príslušný orgán, likvidátor alebo iná osoba, ktorú príslušný orgán vymenuje na tento účel, uverejniť rozhodnutie o začatí likvidácie v súlade s postupmi uverejňovania upravenými v domovskom členskom štáte, ako aj výňatok z rozhodnutia o likvidácii v Úradnom vestníku Európskej únie.
50.
Z toho vyplýva, že ako zdôrazňuje bulharská vláda, „rozhodnutie o odňatí povolenia“ na jednej strane a „rozhodnutie o začatí likvidácie“ na druhej strane odkazujú na odlišné rozhodnutia. Keďže smernica 2009/138 neobsahuje ustanovenia, podľa ktorých by členské štáty mali vychádzať z toho, že z odňatia povolenia vyplýva alebo predstavuje začiatok likvidácie, existenciu „rozhodnutia o začatí likvidácie“ v zmysle smernice 2009/138 nemožno jednoducho vyvodiť z toho, že poisťovni bolo odňaté povolenie. Je napríklad celkom dobre možné, že rozhodnutie o odňatí určitého povolenia bolo prijaté z iných dôvodov než z dôvodu platobnej neschopnosti poisťovne.
51.
Je pravda, že podľa článku 279 smernice 2009/138 začatie likvidácie v súlade s postupom stanoveným v článku 144 smernice znamená odňatie povolenia. Opak však nie je pravdou, lebo smernica 2009/138 nestanovuje, že v prípade odňatia povolenia musí domovský členský štát automaticky začať likvidáciu len na základe tejto skutočnosti. Naopak, odôvodnenie 128 smernice 2009/138 stanovuje, že „na začiatku likvidácie by malo byť poisťovni odobraté povolenie na vykonávanie činnosti, pokiaľ jej ešte nebolo odobraté“ (
17
), čo znamená, že začatie likvidácie automaticky neznamená odňatie povolenia. (
18
)
52.
Smernica 2009/138 síce neukladá členským štátom povinnosť stanoviť, že odňatie všetkých povolení udelených poisťovni automaticky vedie k začatiu jej likvidácie v zmysle článku 268 ods. 1 písm. d) smernice 2009/138, pričom nie je potrebné ani vydanie samostatného rozhodnutia, však členským štátom nezakazuje prijať také ustanovenie. Preto len ak právne predpisy domovského členského štátu obsahujú také ustanovenie, ktoré predpokladá, že určité orgány boli určené za príslušné orgány v zmysle článku 268 ods. 1 písm. a) smernice 2009/138 a za orgány dohľadu v zmysle článku 13 bodu 10 smernice, súdy iných členských štátov musia odvodiť existenciu likvidácie z existencie rozhodnutia o odňatí povolenia.
53.
V spore vo veci samej zo súdneho spisu nevyplýva, že príslušná vnútroštátna právna úprava stanovuje, že odňatie povolenia automaticky vedie k začatiu likvidácie. Naopak, bulharská vláda tvrdí, že Okresný súd Nikózia v rozhodnutí z 30. júla 2019 o začatí likvidácie poisťovne Olympic konštatoval, že rozhodnutie príslušného orgánu odňať jej povolenie na výkon činnosti poisťovne neznamenalo súbežnú a automatickú likvidáciu tejto poisťovne.
54.
Z predchádzajúceho vyplýva, že rozhodnutie príslušného orgánu odňať povolenie a vymenovať predbežného likvidátora nepredstavuje „rozhodnutie o začatí likvidácie“ v zmysle článku 268 ods. 1 písm. d) smernice 2009/138 s výnimkou prípadu, keď (spôsobom upraveným v tomto ustanovení) vnútroštátna právna úprava stanovuje, že predbežný likvidátor je oprávnený na speňaženie aktív dotknutej poisťovne a rozdelenie výnosu medzi veriteľov alebo že automatickým účinkom odňatia povolenia je začatie likvidácie, pričom nie je potrebné osobitné rozhodnutie iného orgánu v tomto zmysle.
55.
Hoci otázka položená vnútroštátnym súdom sa týka len začatia likvidácie, musím poukázať aj na to, že podľa článku 268 ods. 1 písm. c) smernice 2009/138 pojem „reorganizačné opatrenia“ označuje „opatrenia, ktoré zahŕňajú akýkoľvek zásah príslušných orgánov, ktorý je zameraný na udržanie alebo obnovenie finančnej situácie poisťovne a ktorý má dopad na pôvodné už existujúce práva iných osôb ako samotnej poisťovne, vrátane, ale nie výlučne, opatrení s možnosťou odkladu platby, odkladu opatrení výkonu rozhodnutí alebo zníženia poistných plnení“. Z toho teda vyplýva, že rozhodnutie, ktoré spĺňa nasledujúce tri podmienky, sa považuje za reorganizačné opatrenie v zmysle hlavy IV smernice 2009/138, a to:
–
rozhodnutie prijali príslušné orgány, konkrétne podľa článku 268 ods. 1 písm. a) správne alebo súdne orgány členských štátov, ktoré majú právomoc na účely reorganizačných opatrení alebo likvidácie,
–
je zamerané na udržanie alebo obnovenie finančnej situácie poisťovne,
–
má vplyv na už existujúce práva iných osôb než samotnej poisťovne.
56.
V spore vo veci samej určité prvky spisu po prvé naznačujú, že rozhodnutie o vymenovaní predbežného likvidátora prijal orgán, ktorý má tiež právomoc prijímať reorganizačné opatrenia. Po druhé je také rozhodnutie zamerané na zabezpečenie udržania majetku spoločnosti. Po tretie toto rozhodnutie nemá vplyv len na riadenie spoločnosti, ale aj na už existujúce práva iných osôb než samotnej poisťovne. § 220 zákona o obchodných spoločnostiach skutočne stanovuje, že ak bol ustanovený predbežný likvidátor, podať žalobu, začať konanie alebo pokračovať v začatom konaní je možné iba so súhlasom súdu. Rozhodnutie o vymenovaní predbežného likvidátora preto môže byť reorganizačným opatrením v zmysle článku 268 ods. 1 písm. c) smernice 2009/138. Posúdiť to však môže len vnútroštátny súd.
57.
Ak je to tak, článok 269 ods. 4 smernice 2009/138 stanovuje, že iné členské štáty, a teda aj ich súdne orgány, uznajú účinky vyvolané takým opatrením v súlade s právnymi predpismi domovského členského štátu, aj pokiaľ jeho príslušné orgány neinformovali orgány iných členských štátov o prijatí opatrenia alebo o jeho účinkoch, ako stanovuje článok 270 smernice 2009/138.
58.
Pokiaľ sa rozhodnutie o odňatí povolenia poisťovni a o vymenovaní predbežného likvidátora, ktoré je predmetom sporu vo veci samej, má s prihliadnutím na účinok, ktorý mu pripisuje právna úprava domovského členského štátu, pokladať za reorganizačné opatrenie alebo za rozhodnutie o začatí likvidácie, iné členské štáty by tak podľa článku 269 ods. 4 a článku 273 ods. 2 smernice 2009/138 mali povinnosť uznať účinky, ktoré právo členského štátu pôvodu pripisuje takým rozhodnutiam.
59.
Je pravda, že podľa článku 292 smernice 2009/138 „účinky reorganizačných opatrení alebo likvidácie na neukončený súdny spor týkajúci sa aktív alebo práv, ktorých bola poisťovňa zbavená, sa spravujú výlučne právom členského štátu, v ktorom prebieha neukončený súdny spor“. V prejednávanej veci sa však spor vo veci samej netýka aktív alebo práv, ktorých už bola poisťovňa zbavená. (
19
)
60.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú otázku tak, že článok 274 smernice 2009/138 sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie orgánu členského štátu odňať povolenie poisťovni a vymenovať predbežného likvidátora nepredstavuje „rozhodnutie o začatí likvidácie“ v zmysle smernice s výnimkou prípadu, keď vnútroštátna právna úprava stanovuje, že tento predbežný likvidátor je oprávnený na speňaženie aktív poisťovne a rozdelenie výnosu medzi veriteľov alebo že automatickým účinkom odňatia povolenia je začatie likvidácie, pričom nie je potrebné vydanie ďalšieho rozhodnutia v tomto smere.
61.
Pokiaľ také rozhodnutie nemožno považovať za rozhodnutie o začatí likvidácie, jeho vydanie však má zabezpečiť ochranu majetku podniku a bráni podaniu žaloby, začatiu konania alebo pokračovaniu v začatom konaní proti poisťovni bez súhlasu súdu, treba ho pokladať za reorganizačné opatrenie v zmysle hlavy IV smernice 2009/138.
62.
Ak sa dá rozhodnutie považovať za rozhodnutie o začatí likvidácie alebo za reorganizačné opatrenie v zmysle hlavy IV smernice 2009/138, musí byť uznané bez ďalších formálnych požiadaviek v celej Únii.
2. O druhej otázke
63.
Druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či musia súdy iných členských štátov uplatniť právo domovského členského štátu poisťovne, podľa ktorého sa všetky súdne konania proti tejto spoločnosti pozastavia v prípade, že jej je odňaté povolenie a vymenovaný predbežný likvidátor, hoci ich vnútroštátne právne predpisy také ustanovenie neobsahujú.
64.
Z odpovede na prvú otázku vyplýva, že aby boli iné členské štáty v súlade so smernicou 2009/138 povinné prerušiť súdne konania z dôvodu vydania určitého rozhodnutia v domovskom členskom štáte, po prvé musí toto rozhodnutie predstavovať reorganizačné opatrenie alebo rozhodnutie o začatí likvidácie v zmysle hlavy IV smernice a po druhé musí právna úprava domovského členského štátu stanovovať, že v prípade prijatia takého rozhodnutia musí byť prerušené každé súdne konanie voči dotknutému podniku. Podľa článku 269 ods. 4 a článku 273 ods. 2 smernice 2009/138 sú totiž členské štáty povinné uznať účinky, ktoré tieto dva druhy rozhodnutí vyvolávajú v súlade s právnymi predpismi domovského členského štátu. Hoci teda vnútroštátny súd neuviedol ustanovenia, ktorých výklad požaduje, zo súdneho spisu sa dá vyvodiť, že týmito ustanoveniami sú článok 269 ods. 4 a článok 273 ods. 2 smernice.
65.
V tejto súvislosti druhú otázku chápem v tom zmysle, že vnútroštátny súd ju Súdnemu dvoru položil z toho dôvodu, že vo veci samej ide o spor medzi dvoma jednotlivcami. (
20
) Keďže je však smernica aktom určeným členským štátom, ktoré ju musia prebrať do svojho vnútroštátneho práva, ustanovenia smernice môžu mať priamy účinok, len ak sú jasné, presné a bezpodmienečné a ak ich členský štát správne neprebral v určenej lehote. Aj za predpokladu splnenia týchto podmienok samotná smernica nikdy nemôže uložiť povinnosti súkromnej osobe, a preto sa jej ako takej nemožno dovolávať voči jednotlivcovi. (
21
) Rozšíriť totiž možnosť odvolávať sa na neprebratú alebo nesprávne prebratú smernicu na oblasť vzťahov medzi jednotlivcami by totiž znamenalo priznať Európskej únii právomoc stanoviť s okamžitým účinkom povinnosti pre jednotlivcov, hoci túto právomoc má len tam, kde jej je priznaná právomoc prijímať nariadenia. (
22
)
66.
Teda ani jasné, presné a bezpodmienečné ustanovenie smernice, ktorého cieľom je zveriť jednotlivcom práva alebo uložiť im povinnosti, nemožno ako také uplatniť v rámci sporu, v ktorom stoja proti sebe výhradne jednotlivci. (
23
)
67.
Súdny dvor však uznal situácie, ktoré síce nepredstavujú výnimku, ale táto zásada sa na ne jednoducho nevzťahuje buď z toho dôvodu, že dotknutý spor v úzkom slova zmysle nepredstavuje spor medzi jednotlivcami, alebo v dôsledku zásahu ustanovenia vnútroštátneho práva alebo práva EÚ, ktoré má priamy účinok a ktorého sa jednotlivci môžu dovolávať.
68.
Po prvé ustanovenie smernice sa môže uplatniť v rámci sporu medzi jednotlivcami, pokiaľ jedna z týchto osôb, ktorá podlieha právomoci štátu, plní úlohu vo verejnom záujme a má právomoci, ktoré prekračujú pôsobnosť bežného práva. (
24
) Keďže v takej situácii túto osobu nemožno považovať za bežnú fyzickú osobu, smernica jej môže ukladať povinnosti. V prejednávanej veci nejde o túto situáciu, lebo poisťovne v zásade nemajú nijaké výsady verejnej moci a preto ich v tejto súvislosti nemožno považovať za verejnoprávne orgány.
69.
Po druhé, ako ukazuje nedávny rozsudok Súdneho dvora vydaný vo veci Smith, ustanovenie smernice môže byť zohľadnené v spore medzi súkromnými osobami, ak predstavuje konkrétne vyjadrenie podmienok uplatnenia všeobecnej zásady práva EÚ alebo základného práva, na ktoré sa dá priamo odvolávať. (
25
) V takej situácii teda neukladá povinnosti jednotlivcom smernica ako taká, ale skôr – podľa judikatúry Súdneho dvora – všeobecná zásada alebo základné právo zhmotnené v smernici.
70.
Na účely prejednávanej veci nie je potrebné skúmať túto líniu judikatúry alebo – v prípadoch týkajúcich sa Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) – rozsah, v akom spĺňa špecifické obmedzenia svojej pôsobnosti, ktoré ukladá článok 51 ods. 1 Charty. Aj keď je táto línia judikatúry správna v rozsahu, v akom stanovuje, že určité všeobecné základné zásady alebo základné práva vyplývajúce z práva EÚ môžu vytvárať niečo, čo je v podstate určitým priamym horizontálnym účinkom vo vzťahu k smerniciam, jediným tvrdením, ktoré možno v tomto zmysle v prejednávanej veci uviesť, je tvrdenie, že článok 269 ods. 4 alebo článok 273 ods. 2 smernice 2009/138 môžu byť konkrétnym vyjadrením požiadavky lojálnej spolupráce medzi členskými štátmi, ktorú upravuje článok 4 ods. 3 prvý pododsek ZEÚ. (
26
) Posledná uvedená zásada však nezakladá nezávislú povinnosť na strane členských štátov. (
27
) Hoci sa teda Súdny dvor niekedy odvoláva na zásadu lojálnej spolupráce, aby zdôraznil význam dodržiavania ustanovenia práva Únie, (
28
) túto zásadu nemožno použiť na odôvodnenie uplatňovania ustanovení smernice, ktorá nebola prebratá, v konaní medzi jednotlivcami. V opačnom prípade by takmer v každej veci bolo možné odvolávať sa na článok 4 ods. 3 ZEÚ s cieľom potvrdiť niečo, čo by v praxi mohlo znamenať určitý horizontálny priamy účinok.
71.
V každom prípade sa zásada spolupráce, ktorej sa v prejednávanej veci možno dovolávať, netýka vzťahov medzi členským štátom a Úniou, ale vzťahov medzi členskými štátmi. V tomto prípade však zásada lojálnej spolupráce nemá zakotviť právne pravidlo, ktoré je ako také priamo uplatniteľné, ale len vymedzuje niekoľko otázok, o ktorých sú členské štáty oprávnené začať medzi sebou rokovať, pokiaľ je to nevyhnutné. (
29
)
72.
Po tretie aj keď smernica sama osebe nemôže uložiť povinnosti jednotlivcovi, záväzná povaha, ktorú nadobúda po uplynutí lehoty na prebratie, ukladá vnútroštátnym orgánom povinnosť vykladať vnútroštátne právo v súlade so smernicou. (
30
) Z toho vyplýva, že aby bola zabezpečená právna ochrana, ktorá jednotlivcom plynie z ustanovení práva EÚ, vnútroštátne súdy, ktoré majú podať výklad vnútroštátneho práva, musia zohľadniť všetky predpisy tohto práva a uplatniť výkladové metódy, ktoré toto právo uznáva, aby bolo v čo najväčšej možnej miere vykladané v zmysle znenia textu, ako aj účelu predmetnej smernice, aby bol dosiahnutý výsledok stanovený smernicou. (
31
)
73.
Kľúčovými slovami je, samozrejme, výraz „v čo najväčšej možnej miere“. Zásada výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom EÚ je obmedzená určitými ďalšími všeobecnými právnymi zásadami vrátane zásady právnej istoty. Povinnosť vnútroštátneho súdu odvolávať sa na právo EÚ pri výklade a uplatňovaní príslušných ustanovení vnútroštátneho práva nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva contra legem.
74.
Treba tiež pripomenúť, že súkromní občania a súkromné subjekty majú právo regulovať svoje záležitosti s odvolaním sa na prevládajúce vnútroštátne právo v každom členskom štáte. Nemali by niesť zodpovednosť za skutočnosť – ak je to skutočnosť –, že určitý členský štát si nesplnil povinnosť prebrať konkrétnu smernicu spôsobom, ktorý je v smernici stanovený, ani by nemali znášať právne následky takého nesplnenia povinnosti. Kľúčová zásada usporiadaného právneho systému – akým je právny systém Únie – spočíva v tom, že musí existovať väzba medzi osobnou zodpovednosťou a právnou zodpovednosťou. Je to ďalší dôvod, pre ktorý vzhľadom na prvotné zásady a základnú spravodlivosť smernica nemôže mať horizontálny priamy účinok vo vzťahu k neštátnemu, súkromnému subjektu práve preto, že neprebratie smernice zo strany členského štátu nemožno vytýkať nevinnej tretej osobe, ktorá v tomto smere nenesie nijakú zodpovednosť.
75.
Všetko toto znamená, že vnútroštátny súd nemôže – a nemal by – skutočne prepísať vnútroštátny právny predpis pod zámienkou konformného výkladu, lebo by sa tým narušil vnútroštátny legislatívny proces. Samozrejme, pilierom demokratickej povahy členských štátov Únie je to, že právo vytvárajú len volení zástupcovia štátu v rámci svojich parlamentných a legislatívnych systémov. Nie je teda možné odvolávať sa na smernicu v spore medzi jednotlivcami s cieľom vylúčiť uplatnenie právneho predpisu členského štátu, ktorý je v rozpore so smernicou. (
32
)
76.
V prejednávanej veci vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či je možné vykladať vnútroštátne predpisy z hľadiska týchto zásad v tom zmysle, že všetky súdne konania proti spoločnosti musia byť pozastavené v prípade odňatia povolenia a vymenovania predbežného likvidátora.
77.
Navrhujem preto, aby Súdny dvor odpovedal na druhú otázku tak, že článok 269 ods. 4 a článok 273 ods. 2 smernice 2009/138 sa majú vykladať v tom zmysle, že v spore medzi dvoma jednotlivcami súdy iných členských štátov nemusia uplatniť právo domovského členského štátu poisťovne, podľa ktorého sa všetky súdne konania voči tejto spoločnosti pozastavia v prípade, že jej je odňaté povolenie a vymenovaný predbežný likvidátor, ak ich právne predpisy neobsahujú také ustanovenie, pokiaľ, po prvé, takéto odňatie a takéto vymenovanie nepredstavuje buď reorganizačné opatrenie alebo rozhodnutie o začatí likvidácie v zmysle hlavy IV tejto smernice a, po druhé, právne predpisy iných členských štátov nie je možné primerane vykladať tak, že takéto pozastavenie povoľujú, čo znamená, že taký výklad by nebol výkladom contra legem.
V. Návrh
78.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko), takto:
1.
Článok 274 smernice 2009/138/ES z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie orgánu členského štátu odňať povolenie poisťovni a vymenovať predbežného likvidátora nepredstavuje „rozhodnutie o začatí likvidácie“ v zmysle smernice s výnimkou prípadu, keď vnútroštátna právna úprava stanovuje, že tento predbežný likvidátor je oprávnený na speňaženie aktív poisťovne a rozdelenie výnosu medzi veriteľov alebo že automatickým účinkom odňatia povolenia je začatie likvidácie, pričom nie je potrebné osobitné rozhodnutie iného orgánu v tomto smere.
Pokiaľ rozhodnutie nemožno považovať za rozhodnutie o začatí likvidácie, jeho vydanie však má zabezpečiť ochranu majetku podniku a bráni podaniu žaloby, začatiu konania alebo pokračovaniu v začatom konaní proti poisťovni bez súhlasu súdu, treba ho pokladať za reorganizačné opatrenie v zmysle hlavy IV smernice 2009/138. Ak sa dá rozhodnutie považovať za rozhodnutie o začatí likvidácie alebo za reorganizačné opatrenie v zmysle hlavy IV smernice 2009/138, musí byť uznané bez ďalších formálnych požiadaviek v celej Únii.
2.
Článok 269 ods. 4 a článok 273 ods. 2 smernice 2009/138 sa má vykladať v tom zmysle, že v spore medzi dvoma jednotlivcami súdy iných členských štátov nemusia uplatniť právo domovského členského štátu poisťovne, podľa ktorého sa všetky súdne konania voči tejto spoločnosti pozastavia v prípade, že jej je odňaté povolenie a vymenovaný predbežný likvidátor, ak ich právne predpisy neobsahujú také ustanovenie, pokiaľ, po prvé, takéto odňatie a takéto vymenovanie nepredstavuje buď reorganizačné opatrenie alebo rozhodnutie o začatí likvidácie v zmysle hlavy IV tejto smernice a, po druhé, právne predpisy iných členských štátov nie je možné primerane vykladať tak, že takéto pozastavenie povoľujú, čo znamená, že taký výklad by nebol výkladom contra legem.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 335, 2009, s. 1.
(
3
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Okresného súdu Nikózia, Unibrand Secretarial Services Limited v. Εταιρεία Tricor Limited (HE9769), návrh č. 310/13, 9/7/2015 (CY:EDLEF:2015:A282), a Okresného súdu Limassol, AZOVMASHINVEST HOLDING LTD, žaloba č. 380/14, 18/1/2017 (CY:EDLEM:2017:A18).
(
4
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Okresného súdu Nikózia, Tricor Limited, návrh č. 310/13, 13/1/2016 (CY:EDLEF:2016:A16).
(
5
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Okresného súdu Larnaka, Nίκο Κυριακίδη, Προσωρινό Παραλήπτη v. Assofit Holdings Limited, žaloba č. 26/2012, 28/5/2013, CY:EDLAR:2013:A90).
(
6
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Okresného súdu Nikózia, Unibrand Secretarial Services Limited v. Εταιρεία Tricor Limited (HE9769), návrh č. 310/13, 9/7/2015 (CY:EDLEF:2015:A282), a Tricor Limited, návrh č. 310/13, 13/1/2016 (CY:EDLEF:2016:A16). Pozri tiež v tomto zmysle § 233 zákona o obchodných spoločnostiach.
(
7
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 20. mája 2010, Ioannis Katsivardas – Nikolaos Tsitsikas (C‑160/09, EU:C:2010:293, bod 27).
(
8
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
9
)	Judikatúra dala pojmu „formálne požiadavky“ použitému v článku 3 ods. 2 a v článku 6 ods. 1 smernice 2001/24/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 4. apríla 2001 o reorganizácii a likvidácii úverových inštitúcií (Ú. v. ES L 125, 2001, s. 15; Mim. vyd. 06/004, s. 15), ktorých znenie je podobné zneniu článku 269 ods. 4 a článku 273 ods. 2, pomerne široký rozsah pôsobnosti. Pozri rozsudok z 24. októbra 2013, LBI (C‑85/12, EU:C:2013:697, bod 40).
(
10
)	Pokiaľ ide o rozsah pôsobnosti zásady vzájomného uznávania v trestných veciach, pozri analogicky rozsudok zo 6. decembra 2018, IK (Výkon doplňujúceho trestu) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, bod 51). Niektoré nástroje EÚ týkajúce sa uznávania rozsudkov síce priznávajú výlučnú právomoc pre určité typy predmetu sporu súdom domovských členských štátov alebo stanovujú, že súdy, na ktoré je podaný návrh, sú viazané skutkovými zisteniami, na ktorých súd pôvodu založil právomoc, súd hostiteľského štátu si však zachováva právomoc posúdiť, či určitá situácia patrí alebo nepatrí do pôsobnosti týchto nástrojov.
(
11
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júla 2015, Abcur (C‑544/13 a C‑545/13, EU:C:2015:481, bod 34), a z 20. mája 2010, Ioannis Katsivardas – Nikolaos Tsitsikas (C‑160/09, EU:C:2010:293, bod 24).
(
12
)	Pozri § 227 ods. 2 Peri Eterion Nomos (zákon o obchodných spoločnostiach).
(
13
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Okresného súdu Nikózia, Unibrand Secretarial Services Limited v. Εταιρεία Tricor Limited (HE9769), návrh č. 310/13, 9/7/2015 (CY:EDLEF:2015:A282); Tricor Limited, návrh č. 310/13, 13/1/2016 (CY:EDLEF:2016:A16), a POIITIS, A.: Η εκκαθάριση Εταιρειών. 2. vyd., Larnaka, 2015, s. 89.
(
14
)	Z tohto dôvodu článok 273 ods. 3 smernice 2009/138 stanovuje, že pokiaľ je to možné, v prípade začatia likvidácie príslušné orgány domovského členského štátu na účely tohto konania ešte pred jeho začatím informujú orgány dohľadu tohto členského štátu, t. j. orgány oprávnené odňať povolenie.
(
15
)	Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 119 smernice 2009/138.
(
16
)	Navyše podľa týchto ustanovení sú podmienky na prijatie prvého uvedeného rozhodnutia harmonizované, zatiaľ čo podmienky na prijatie druhého uvedeného rozhodnutia sú v právomoci členských štátov.
(
17
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
18
)	V tomto smere sa podľa článku 15 ods. 2 smernice 2009/138 povolenie poskytne pre určité odvetvie priameho poistenia alebo dokonca pre časť rizika patriaceho do tohto odvetvia. Keďže tá istá poisťovňa môže mať niekoľko povolení, odňatie povolenia pre určité odvetvie nemusí nevyhnutne znamenať, že už nemôže plniť svoje podnikateľské ciele. Ak je však povolenie odňaté z konkrétneho dôvodu, že poisťovňa nesplnila kapitálové požiadavky, odňatie povolenia bez následného začatia likvidácie sa na prvý pohľad môže javiť nelogické. Ako totiž vyplýva z článkov 101 a 129 smernice 2009/138, kapitálové požiadavky sa počítajú všeobecne s prihliadnutím na všetky odvetvia činnosti poisťovne. V dôsledku toho, ak nie je splnená kapitálová požiadavka upravená v smernici 2009/138, plynie z toho v zásade odňatie všetkých povolení udelených podniku. Keďže podľa článku 18 ods. 1 písm. a) smernice 2009/138 poisťovne v zásade nemôžu mať iné ciele než poisťovaciu činnosť a činnosti, ktoré z nej priamo vyplývajú, dotknutý podnik tak už nemusí byť schopný plniť svoje podnikateľské ciele. Ako však zdôrazňuje odôvodnenie 128 smernice, je jasné, že normotvorca EÚ sa úmyselne rozhodol nepožadovať od členských štátov, aby stanovili, že odňatie všetkých povolení udelených poisťovni automaticky znamená jej likvidáciu, možno z toho dôvodu, že nie je vylúčené následné poskytnutie finančnej pomoci spoločnosti.
(
19
)	V tomto smere je zaujímavé poukázať na to, že najmä pokiaľ ide o rozsudok z 24. októbra 2013, LBI (C‑85/12, EU:C:2013:697, bod 53), judikatúra vykladá článok 32 smernice 2001/24, ktorý má rovnaké znenie ako článok 292 smernice 2009/138, na základe odôvodnenia 30 smernice 2001/24. Článok 32 smernice 2001/24 znie síce presne rovnako ako článok 292 smernice 2009/138, odôvodnenie 130 smernice 2009/138, na rozdiel od odôvodnenia 30 smernice 2001/24, však nerozlišuje medzi nerozhodnutými súdnymi spormi a jednotlivými činnosťami v rámci výkonu rozhodnutí vyplývajúcich zo súdnych sporov, ale podľa všetkého ich, naopak, posudzuje spoločne. Vzhľadom na toto odôvodnenie a na znenie článku 292 smernice 2009/138 sa zdá, že podľa tejto smernice je rozhodujúcim kritériom to, či sa aktuálne konanie týka, alebo netýka majetku, ktorý už podnik speňažil.
(
20
)	Chcem poukázať na to, že v prejednávanej veci vnútroštátny súd pozastavil konanie vo veci samej proti žalovanej. Z tejto samotnej skutočnosti však nemožno vyvodiť záver, že druhá otázka je hypotetická, lebo konanie bolo pozastavené na základe toho, že sa začala likvidácia žalovanej, a nie na základe toho, že vymenovanie predbežného likvidátora predstavuje podľa cyperského práva reorganizačné opatrenie. S prihliadnutím na navrhovanú odpoveď na prvú otázku a v rozsahu, že nemožno vylúčiť, že bulharské právo v zmysle výkladu zo strany súdov tohto členského štátu neumožňuje pozastavenie konania voči poisťovni v prípade reorganizačných opatrení v zmysle článku 268 ods. 1 písm. c) smernice 2009/138, javí sa byť potrebné odpovedať na druhú otázku.
(
21
)	Pozri napríklad rozsudky z 10. októbra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, bod 31), a zo 7. augusta 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, bod 42). Keďže podľa článku 309 ods. 1 smernice 2009/138 lehota na jej prebratie uplynula 31. marca 2015, dá sa vychádzať z toho, že tieto podmienky sú v prejednávanej veci splnené.
(
22
)	Pozri napríklad rozsudok zo 6. novembra 2018, Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 66). V prípade, keď sa Únia môže rozhodnúť medzi prijatím smernice alebo nariadenia, skutočnosť, že sa normotvorca rozhodol prijať smernicu nevyhnutne znamená, že mal v úmysle vylúčiť možnosť, aby prijaté ustanovenia vyvolávali priamy horizontálny účinok.
(
23
)	Rozsudok zo 7. augusta 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, bod 43).
(
24
)	Rozsudok zo 7. augusta 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, bod 45).
(
25
)	Pozri v tomto zmysle napríklad rozsudok zo 7. augusta 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, body 46 až 48).
(
26
)	Je pravda, že cieľom reorganizačných opatrení alebo likvidácie je ochrana dotknutého podniku pred rizikom konkurzu a vyplatenie jeho veriteľov v čo možno najväčšom rozsahu. Neznamená to však, že ustanovenia, akým je článok 269 ods. 4 alebo článok 273 ods. 2 smernice 2009/138, sú konkrétnym vyjadrením takých základných práv, akým je sloboda podnikania upravená v článku 16 Charty alebo právo na majetok uvedené v článku 17 Charty. Ako totiž vyplýva z článkov 269, 273 a 274, smernica 2009/138 má zabezpečiť vzájomné uznávanie reorganizačných opatrení a likvidácie bez harmonizácie hmotnoprávnych ustanovení, ktoré sa týkajú týchto dvoch postupov. V dôsledku toho nemá byť konkrétnym vyjadrením týchto práv smernica 2009/138, ale právo členských štátov.
(
27
)	Pozri napríklad rozsudok z 27. septembra 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, bod 57 a citovaná judikatúra).
(
28
)	Pozri napríklad rozsudok z 3. marca 2016, Komisia/Malta (C‑12/14, EU:C:2016:135, bod 37). Zásada lojálnej spolupráce však neumožňuje, aby členský štát obchádzal povinnosti, ktoré mu ukladá právo EÚ (rozsudok z 18. októbra 2016, Nikiforidis, C‑135/15, EU:C:2016:774, bod 54), vrátane skutočnosti, že zásada právnej istoty bráni tomu, aby smernica ukladala právne povinnosti súkromnej osobe.
(
29
)	Pozri analogicky rozsudok z 26. mája 2016, NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356, bod 38).
(
30
)	Ani táto povinnosť nepredstavuje výnimku zo zásady, podľa ktorej smernica nemôže ukladať povinnosti jednotlivcom. V takej situácii totiž povinnosť, ktorú budú mať jednotlivci, nebude vyplývať zo smernice ako takej, ale z vnútroštátnej právnej úpravy, lebo prostredníctvom nej sa smernica uplatňuje.
(
31
)	Rozsudok zo 7. augusta 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, bod 39).
(
32
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. apríla 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, bod 32), a z 22. januára 2019, Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, bod 73).