Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
ANDREA
BIONDI
prednesené
26. februára
2026(1)
Vec C‑802/24
NV Reibel
proti
JSC VO Stankoimport
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Svea hovrätt (Odvolací
súd
pre
región
Svea,
Švédsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Reštriktívne
opatrenia
týkajúce
sa
konania
Ruska,
ktorým
destabilizuje
situáciu
na
Ukrajine – Zákaz
vývozu
tovaru s dvojitým
použitím – Zamietnutie
vývozného
povolenia,
ktorým
bolo
dotknuté
plnenie
zmluvy – Odmietnutie
vrátiť
zaplatený
preddavok – Predloženie
veci
rozhodcovskému
orgánu – Článok 11
zmeneného
nariadenia
č. 833/2014 – Pojem
nárok,
ktorý
nemožno
uznať – Arbitrabilita sporov o reštriktívnych
opatreniach – Súdny
prieskum
rozhodcovských
rozsudkov – Intenzita – Verejný
poriadok
Únie – Zásadný
význam
pre
plnenie
úloh
zverených
Únii “
Obsah
I.
Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
II.
Analýza
A.
O zmenenom nariadení č. 833/2014, o možnosti využiť mechanizmy mimosúdneho riešenia sporov vo všeobecnosti a najmä rozhodcovského konania
1.
O potrebe zamerať prvú prejudiciálnu otázku na výraz „arbitrabilita“
2.
O doslovnom, kontextuálnom a teleologickom výklade článku 11 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 833/2014
a)
O doslovnom výklade klauzuly o neuznaní nárokov
b)
O kontextuálnom výklade klauzuly o neuznaní nárokov
c)
O teleologickom výklade klauzuly o neuznaní
3.
O zachovaní osobitných charakteristík právneho poriadku Únie
4.
Záver analýzy
B.
O zmenenom nariadení č. 833/2014 a verejnom poriadku Únie
1.
O verejnom poriadku ako obmedzení slobodnej vôle zmluvných strán
2.
O zásadnej povahe zmeneného nariadenia č. 833/2014 pre právny poriadok Únie a doplnení verejného poriadku Únie článkom 11 ods. 1 tohto nariadenia
3.
O intenzite preskúmania rozhodcovských rozsudkov zo strany vnútroštátnych súdov
C.
O pojme „nárok“ v zmysle článku 11 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 833/2014
1.
Návrat k článku 11 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 833/2014
2.
Uplatnenie na prejednávanú vec
III.
Návrh
1.        Tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
poskytuje
Súdnemu
dvoru
príležitosť
napísať
novú
kapitolu o vzťahu
medzi
právom
Únie a mechanizmami
mimosúdneho
riešenia
sporov,
ktorý
je
niekedy
vnímaný
ako
komplikovaný.
Otázky,
ktoré
tu vznikajú,
sú
mimoriadne
dôležité,
pretože
sa
objavujú v konkrétnom
kontexte
reštriktívnych
opatrení
prijatých
voči
Rusku v dôsledku
destabilizujúcich
akcií a následnej
invázie
na
Ukrajinu,
ktoré
predstavujú
hrubé
porušenie
medzinárodného
práva a Charty
Organizácie
Spojených
národov a jednu z najvážnejších
hrozieb
pre
európsku
bezpečnosť a medzinárodný
poriadok
od
konca
druhej
svetovej
vojny.
2.        Vzťah
medzi
právom
Únie a osobitne
rozhodcovským
konaním
sa
často
opisuje
ako
metafora
nočnej plavby
dvoch
lodí,(2) ktoré
sa
v tme sotva
navzájom vidia,
avšak
vždy
dbajú
na
to,
aby
sa
plavili v dostatočnej
vzdialenosti s cieľom
zabrániť
zrážke,
obmedzujú
komunikáciu
na
nevyhnutné
minimum a plávajú
po
trasách,
ktoré
sa
nikdy
nekrižujú,
smerom k opačným
cieľom.
3.        Odmietnuť
nuansy
však
znamená
ochudobniť
realitu.
Táto
realita,
ktorej
zlému
pochopeniu
by
som
chcel
predísť,
je
tvorená
tiež
styčnými
bodmi a zdieľanými
hodnotami.
Právny
poriadok
Únie v zásade
nebráni
tomu,
aby
jednotlivci,
ktorí
podliehajú
tomuto
právnemu
poriadku z dôvodu
vykonávania
hospodárskej
činnosti
na
území
Únie,
predložili
spory,
ktoré
medzi
nimi
môžu
vzniknúť v rámci
tejto
činnosti,
rozhodcovskému
mechanizmu.(3) Úloha
rozhodcovského
konania
ako
vyjadrenia
vôle
zmluvných
strán a nástroja
umožňujúceho
rýchle a účinné
riešenie
sporov(4) je
cenená.
Judikatúra
Súdneho
dvora
sa
zase
pevne
opiera o uznanie
významu
rozhodcovskej
zmluvy,
ktorá
je
výsledkom
slobodného
prejavu
strán.(5) Dodávam,
že
obchodné
rozhodcovské
konanie
je
dnes
jednou z mála
účinných
foriem
medzinárodnej
spolupráce,
keďže
jeho
cieľom
je
zabezpečiť
uplatňovanie
jednotných
noriem,
ako
aj
uľahčiť
právne
transplantáty a cezhraničné
presadzovanie
práva.
4.        Vytvorenie
vzťahu
založeného
na
vzájomnom
obohatení
medzi
právom
Únie a rozhodcovským
konaním
si
vyžaduje
hľadanie
potrebnej
rovnováhy
medzi
prispôsobivosťou a flexibilitou,
ktoré
vyplývajú z tohto
spôsobu
riešenia
sporov,
na
jednej
strane a zachovaním
integrity
právneho
poriadku
Únie a jeho
podstatných
charakteristík
na
strane
druhej.
5.        Prejednávaná vec
umožní
Súdnemu
dvoru
vyjadriť
sa
aj k vymedzeniu
hraníc
verejného
poriadku
Únie
ako
obmedzenia
autonómie
vôle
zmluvných
strán a k určeniu
intenzity
súdneho
preskúmania
rozhodcovských
rozsudkov,
ktorá
sa
považuje
za
účinnú.
I.      Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
6.        NV
Reibel je
belgická
spoločnosť,
ktorá
pôsobí v oblasti
logistiky a medzinárodnej
prepravy
tovaru.
Dňa
8. decembra
2015
Reibel uzavrela
zmluvu s ruskou
spoločnosťou
JSC
VO
Stankoimport,
ktorá
dováža
kovové
výrobky a stroje
do
Ruska.
Podľa
tejto
zmluvy
mala
Reibel okrem
iného
predávať a dodávať
tovar
spoločnosti
Stankoimport.
Zmluva
obsahovala
rozhodcovskú
doložku,
ktorá
stanovovala,
že
všetky
spory, s výnimkou
sporov,
ktoré
patria
do
právomoci
vnútroštátnych
súdov,
musia
byť
predmetom
rozhodcovského
konania a že v prípade
rozhodcovského
konania
sa
uplatňuje
švédske
právo.
Takisto
sa v nej
stanovilo,
že
sankcie
prijaté
Úniou
voči
Rusku
sa
nebudú
považovať
ani
za
prípad
vyššej
moci
ani
za
oslobodenie
zmluvných
strán
od
ich
zmluvných
záväzkov.
7.        V nadväznosti
na
rozhodnutie
belgických
orgánov z 23. marca 2017
sa
tovar,
ktorý
mala
Reibel dodať
spoločnosti
Stankoimport,
nemohol
vyviezť,
keďže
belgický
správny
orgán
sa
domnieval,
že
tento
tovar
bol
určený
na
výrobu
súčiastok
pre
vrtuľníky, a preto
ho
kvalifikoval
ako
tovar s dvojakým
použitím v zmysle
nariadenia
(ES)
č. 428/2009(6),
ktorého
predaj
je
zakázaný
nariadením
(EÚ)
č. 833/2014.(7) Žaloba,
ktorú
podala
Reibel proti
tomuto
rozhodnutiu
na
Conseil d’État (Štátna
rada,
Belgicko),
bola
zamietnutá.
8.        Stankoimport však
vopred
zaplatila
časť
sumy
splatnej
za
túto
dodávku,
ktorá
sa
teda
nikdy
neuskutočnila.
Keďže
Reibel nevrátila
prijatý
preddavok,
Stankoimport odstúpila
od
zmluvy a iniciovala
rozhodcovské
konanie.
9.        V rozhodcovskom
rozsudku
vydanom
5. decembra
2021
rozhodcovský
súd
vyhovel
nároku
spoločnosti
Stankoimport na
vrátenie
preddavku
zaplateného
spoločnosti
Reibel spolu s úrokmi a uložil
spoločnosti
Reibel povinnosť
nahradiť
časť
trov
konania. V zostávajúcej
časti
rozhodcovský
súd
zamietol
návrh,
aby
bola
spoločnosti
Reibel uložená
povinnosť
zaplatiť
náhradu
škody
za
porušenie
zmluvy a iné
škody
spolu s úrokmi.
Rozhodcovský
súd
zastával
názor,
že
nárok
spoločnosti
Stankoimport na
vrátenie
preddavku s úrokmi
nespadá
pod
pojem
„nároky“,
ktoré
nemožno
uznať,
podľa článku 11
zmeneného
nariadenia č. 833/2014(8),
ktorý
sa
teda
nevzťahuje
na
nárok
na
vrátenie
sumy
zaplatenej
za
nikdy
nedodaný
tovar.
Cieľom
nároku
spoločnosti
Stankoimport bolo
len
vrátiť
strany
do
stavu, v akom
sa
nachádzali
pred
uzavretím
zmluvy.
Naproti
tomu,
pokiaľ
ide o jej
ostatné
nároky,
rozhodcovský
súd
konštatoval,
že
patria
do
pôsobnosti
tohto článku 11,
keďže
Stankoimport sa
pokúšala
získať
finančnú
výhodu z toho,
že
Reibel nevykonala
zakázanú
transakciu.
10.      Reibel podala
žalobu o neplatnosť
rozhodcovského
rozsudku
na
Svea hovrätt (Odvolací
súd
pre
región
Svea,
Švédsko),
ktorý
je predkladajúcim vnútroštátnym súdom.
Švédske
právo
stanovuje,
že
spory
týkajúce
sa
záležitostí,
ktorých
strany
môžu
uzavrieť
dohodu o urovnaní,
možno
predložiť
na
posúdenie
jednému
alebo
viacerým
rozhodcom.(9) Ďalej
uvádza,
že
rozhodcovský
rozsudok
je
neplatný,
najmä
ak
zahŕňa
preskúmanie
otázky, o ktorej
podľa
švédskeho
práva
nemôžu
rozhodovať
rozhodcovia,
alebo
ak
je
rozhodcovský
rozsudok
alebo
spôsob,
akým
bol
vydaný,
zjavne
nezlučiteľný
so
švédskym
verejným
poriadkom.(10)
11.      Švédske
právo
navyše
stanovuje,
ako
to
vyžaduje
nariadenie č. 833/2014,
systém
sankcií,
ktorý
určuje
pravidlá
týkajúce
sa
trestov,
stíhania,
konfiškácie a donucovacích
opatrení v prípade
nesplnenia
povinností
vyplývajúcich z uvedeného
nariadenia.(11)
12.      V prvom
rade
vzhľadom
na
švédske
právo v oblasti
arbitrability musí
vnútroštátny
súd
určiť,
či
účastníci
transakcie,
akou
je
transakcia,
ktorá
je
predmetom
zmluvy
medzi
spoločnosťami
Reibel a Stankoimport a ktorá
je
dotknutá
opatreniami
prijatými
na
základe
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,
majú
právo
uzavrieť
dohodu o urovnaní
takých
nárokov,
aké
sú
uvedené v článku 11 ods. 1
tohto
nariadenia.
Ide
teda o určenie
prípadných
účinkov
tejto
klauzuly o neuznaní v občianskom
práve.(12) Široký
výklad
tohto
ustanovenia,
ktorý
vyplýva
najmä z požiadavky
zabrániť
obchádzaniu
reštriktívnych
opatrení
uznanej
Súdnym
dvorom,(13) by
mohol
podporiť
výklad,
podľa
ktorého
by
mali
byť
uložené
aj
občianskoprávne
sankcie,
ako
napríklad
neplatnosť.
13.      V druhom
rade
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
zmenené
nariadenie č. 833/2014
patrí
do
verejného
poriadku
Únie.
Táto
informácia
je
rozhodujúca,
keďže
zo
švédskeho
práva
vyplýva,
že
rozhodcovské
rozsudky
možno
vyhlásiť
za
neplatné,
ak
sa
ukážu
byť
zjavne
nezlučiteľné
so
švédskym
verejným
poriadkom.
Takéto
riešenie
pritom
treba
rozšíriť
na
prípady
rozporu s verejným
poriadkom
Únie.(14)
14.      Napokon v treťom
rade
vnútroštátny
súd
žiada o spresnenie
dosahu a výkladu
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,
aby
mohol
určiť,
či
nárok
na
vrátenie
preddavku
týkajúceho
sa
zmluvy,
ktorej
plneniu
bolo
týmto
nariadením
zabránené,
ako
aj
úroky
požadované z tohto
titulu
patria
medzi
nároky,
ktoré
nemožno
uznať v zmysle článku 11 ods. 1
uvedeného
nariadenia.
15.      Za
týchto
podmienok
Svea hovrätt (Odvolací
súd
pre
región
Svea)
rozhodol
prerušiť
konanie a rozhodnutím
doručeným
do
kancelárie
Súdneho
dvora
20. novembra
2024
položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
nariadenie
č. 833/2014
vykladať v tom
zmysle,
že
zmluvné
strany
zmluvy
nemôžu
uzatvoriť
mimosúdnu
dohodu o nárokoch,
ktoré
sa
podľa
článku 11
ods. 1
tohto
nariadenia
neuznajú, a že
dohody
uzatvorené
zmluvnými
stranami o nárokoch,
na
ktoré
sa
vzťahuje
článok 11
ods. 1,
sú v občianskom
práve
neplatné?
2.      Má
sa
článok 11
nariadenia
č. 833/2014
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátny
súd,
ktorý
rozhoduje o návrhu
na
zrušenie
alebo
určenie
neplatnosti
rozhodcovského
rozsudku, v ktorom
bol
uplatnený
tento
článok,
musí z úradnej
povinnosti
overiť,
či
je
uplatnenie
práva
rozhodcovským
súdom v súlade s nariadením
č. 833/2014, a v takom
prípade
musí
vnútroštátny
súd
zrušiť
alebo
rozhodnúť o neplatnosti
rozhodcovského
rozsudku
alebo
jeho
časti,
ak
by
uplatnenie
práva
rozhodcovským
súdom
bolo v rozpore s týmto
nariadením?
3.      Má
sa
článok 11
ods. 1
nariadenia
č. 833/2014
vykladať v tom
zmysle,
že
nebráni
uznaniu
nároku,
ak
sa
tento
nárok
týka
a)      vrátenia
zálohovej
platby
za
tovar,
ktorý
nebol
nikdy
dodaný z dôvodu
reštriktívnych
opatrení
prijatých
podľa
[nariadenia č. 833/2014],
alebo
b)      úroku z nároku
uvedeného v písmene
a)?“
16.      Písomné
pripomienky
predložili
Stankoimport,
belgická,
estónska,
španielska,
francúzska,
poľská a švédska
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
17.      Reibel,
Stankoimport,
ako
aj
estónska,
španielska,
francúzska,
holandská,
poľská a švédska
vláda
sa
spolu s Komisiou
zúčastnili
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
na
Súdnom
dvore
28. októbra
2025.
II.    Analýza
18.      Na
úvod
treba
konštatovať,
že
prejudiciálne
otázky
položené predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
sú
na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
Stankoimport,
prípustné.
Na
jednej
strane
totiž
prislúcha
výlučne
vnútroštátnym
súdom,
ktoré
vec
prejednávajú a ktoré
musia
prevziať
zodpovednosť
za
rozhodnutie
sporu,
aby s prihliadnutím
na
osobitosti
konkrétneho
prípadu
posúdili
tak
potrebu
prejudiciálneho
rozhodnutia
na
vydanie
svojho
rozhodnutia,
ako
aj
relevantnosť
otázok
položených
Súdnemu
dvoru.(15) Na
druhej
strane
sa
otázky
položené
Súdnemu
dvoru
veľmi
jasne
odlišujú
od
otázok
položených
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
Rosneft(16).
A.      O zmenenom nariadení č. 833/2014, o možnosti využiť mechanizmy mimosúdneho riešenia sporov vo všeobecnosti a najmä rozhodcovské konanie
19.      Svojou
prvou
prejudiciálnou
otázkou
vnútroštátny
súd
žiada
Súdny
dvor,
aby
určil,
či
je v súlade
so
zmeneným
nariadením č. 833/2014,
aby
dve
zmluvné
strany
využili
mechanizmus
mimosúdneho
riešenia
sporov
aj v prípade
nárokov,
ktorým v zmysle článku 11 ods. 1
uvedeného
nariadenia
nemožno
vyhovieť.
Ak
to
tak
nie
je,
tento
súd
sa
pýta,
či
treba
konštatovať,
že
dohody
uzavreté
mimo
štátneho
súdneho
systému,
ktoré
sa
týkajú
týchto
nárokov,
musia
byť
vyhlásené
za
neplatné.
20.      Súdny
dvor
má
teda
vymedziť
rozsah
zákazu
uznať
nárok v zmysle článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014 a určiť,
či
tento
zákaz
zahŕňa
aj
zabránenie
akémukoľvek
použitiu
mechanizmu
mimosúdneho
riešenia
sporov.
21.      V nasledujúcich
úvahách
navrhujem
postupovať v troch
po
sebe
idúcich
krokoch. V prvom
rade
bude
potrebné
vysvetliť,
prečo
sa
musí
analýza
prvej
otázky
zamerať
na
otázku
arbitrability sporov.
Ďalej
pristúpim k výkladu článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
podľa
tradičného
výkladového
postupu.
Napokon
bude
potrebné
sa
ubezpečiť,
že
navrhovaný
výklad
neohrozuje
osobitné
charakteristiky a autonómiu
právneho
poriadku
Únie.(17)
1.      O potrebe zamerať prvú prejudiciálnu otázku na výraz „arbitrabilita“
22.      Cieľom
tejto
prvej
otázky
je
zistiť,
či článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
umožňuje
použiť
„mimosúdnu
dohodu o nárokoch,
ktoré
nemožno
uznať“.
Zdá
sa
však,
že
táto
otázka
úzko
súvisí s otázkou
arbitrability takýchto
nárokov.
23.      Arbitrabilita je
„abstraktný,
chúlostivý,
ťažko
definovateľný a nejasný
pojem,
ktorý
vyvoláva
množstvo
nedorozumení,
či
dokonca
protichodných
výkladov“(18).
Má
takmer
toľko
definícií,
koľko
je
členských
štátov.(19) Členské
štáty
môžu
slobodne
určiť,
kedy
je
možné
využiť
rozhodcovské
konanie, a zrkadlovým
efektom
vymedziť
vlastnú
koncepciu
hraníc
slobodnej
vôle
zmluvných
strán.
Arbitrabilita sa
označuje
za
objektívnu,
ak
sa
týka
možnosti
riešiť
danú
vec v rozhodcovskom
konaní.
Môže
byť
tiež
subjektívna,
ak
sa
týka
možnosti dotknutej
strany
pristúpiť
na
dohodu.(20)
24.      Dohovor o uznaní a výkone
cudzích
rozhodcovských
rozhodnutí
podpísaný
10. júna
1958 v New
Yorku
(ďalej
len
„New
Yorský
dohovor“)(21),
ktorý
nezaväzuje
Úniu,
ale
ktorého
zmluvnými
stranami
sú
všetky
členské
štáty,(22) uvádza v súvislosti s arbitrabilitou,
že:
„každý
zmluvný
štát
uzná
písomnú
dohodu,
podľa
ktorej
sa
strany
zaväzujú
podrobiť
rozhodcovskému
konaniu
všetky
alebo
niektoré
spory,
ktoré
medzi
nimi
vznikli
alebo
môžu
vzniknúť z určitého
právneho
zmluvného
či
mimozmluvného
vzťahu
týkajúceho
sa
veci,
ktorá
sa
môže
vybaviť v rozhodcovskom
konaní“(23).
Arbitrabilita je v tomto
dohovore
vymedzená
len
negatívne,
keďže
„uznanie a výkon
rozhodcovského
rozhodnutia
môžu
byť…
odopreté,
ak
kompetentný
orgán
krajiny,
kde
sa
žiada o uznanie a výkon,
zistí…
že
predmet
sporu
nemôže
byť
predmetom
rozhodcovského
konania
podľa
práva
tejto
krajiny“(24).
25.      Vo
švédskom
práve
sa
arbitrabilita sporu
určuje
na
základe
toho,
či
sú
strany
oprávnené
na
riešenie
dotknutého
nároku
mimo
súdneho
systému.
Ak
je
to
tak,
spor
je
arbitrabilný; v opačnom
prípade
sa
spor
nemôže
riešiť
prostredníctvom
rozhodcovského
konania.
Ak
by
sa
teda článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
mal
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
mimosúdnemu
urovnaniu(25),
dotklo
by
sa
to
arbitrability sporu
medzi
spoločnosťami
Reibel a Stankoimport podľa
uplatniteľného
vnútroštátneho
práva.
Podľa
tohto
práva
by
mal
vnútroštátny
súd
vyhlásiť
rozhodcovskú
doložku
obsiahnutú v zmluve
medzi
spoločnosťami
Reibel a Stankoimport za
neplatnú
bez
toho,
aby
bolo
potrebné
vykonať
súdne
preskúmanie
rozhodcovského
rozsudku,
ktorý
by
tak
bol
zbavený
akéhokoľvek
právneho
základu.
26.      Odpoveď
na
prvú
prejudiciálnu
otázku,
tak
ako
je
formulovaná,
stavia
Súdny
dvor
do
chúlostivej
situácie,
keďže
pojem
„mimosúdne
urovnanie
nárokov“
je
príliš
široký.
Formy
mimosúdneho
urovnania
sú
rôzne a každá z týchto
foriem
sa
vyznačuje
odlišnými
pravidlami
fungovania a zárukami.
V spore
vo
veci
samej
pritom
vzniká
veľmi
konkrétna otázka
využitia
rozhodcovského
konania,
ktoré
nie
je
akýmkoľvek
spôsobom
riešenia
sporov a ktoré
podlieha
osobitným
charakteristikám,
ktoré
treba
pri
analýze
zohľadniť.
Nemožnosť
riešenia
sporu v rozhodcovskom
konaní
už
vyplynula z dôsledkov,
ktoré
treba
vyvodiť z výkladu
práva
Únie
poskytnutého
Súdnym
dvorom.(26)
27.      Preto
navrhujem,
aby
sa
prvá
otázka
zamerala
na
to,
či článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
umožňuje
zmluvným
stranám
využiť
rozhodcovské
konanie o nárokoch,
ktoré v zmysle
tohto
ustanovenia
nemožno
uznať.
2.      O doslovnom, kontextuálnom a teleologickom výklade článku 11 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 833/2014
28.      V súlade s ustálenou
judikatúrou z potreby
jednotného
uplatňovania
práva
Únie,
ako
aj
zo
zásady
rovnosti
vyplýva,
že
pojmy
ustanovenia
práva
Únie,
ktoré
neobsahuje
nijaký
výslovný
odkaz
na
právo
členských
štátov s cieľom
určiť
jeho
zmysel a rozsah
pôsobnosti,
si v zásade
vyžadujú
autonómny a jednotný
výklad v celej
Únii,
ktorý
treba
stanoviť v súlade s obvyklým
významom
týchto
pojmov v bežnom
jazyku,
pričom
sa
zohľadní
kontext, v ktorom
sa
používajú, a ciele
sledované
právnou
úpravou,
ktorej
sú
súčasťou.(27)
a)      O doslovnom výklade klauzuly o neuznaní nárokov
29.      Po
prvé,
pokiaľ
ide o znenie článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,
chcem
uviesť,
že
stanovuje
klauzulu o neuznaní
nárokov
(no
claims clause),
ktorá
sa
často
vkladá
do
nástrojov
Únie
zavádzajúcich
reštriktívne
opatrenia.
Do
pôsobnosti
tohto
ustanovenia
patria
najmä
nároky
predložené
akoukoľvek
ruskou
osobou,
subjektom
alebo
orgánom,(28) ktorých
cieľom
je
získať
náhradu
škody
alebo
akýkoľvek
iný
nárok
tohto
druhu(29) na
základe
toho,
že
zmluva
alebo
transakcia
sú
dotknuté
reštriktívnymi
opatreniami
stanovenými v zmenenom
nariadení č. 833/2014.
30.      Článok 11 ods. 1
nariadenia č. 833/2014
sa
vzťahuje
na
toho,
kto
prijíma
daný
nárok a kto
je
povinný
ho
neuznať.
Neuznanie
nároku
znamená,
ako
uviedla
francúzska
vláda,
že
mu
nesmie
byť
vyhovené.
31.      Z doslovnej analýzy tohto článku vyplýva, že jeho znenie podľa všetkého neobsahuje akýkoľvek odkaz na orgán – v širšom zmysle slova –, ktorému by boli predložené „nároky“, na ktoré sa vzťahuje. Takýto záver potvrdzuje aj zmienka o tom, že bez ohľadu na formu nároku ho nemožno uznať.
32.      Z toho
tiež
vyplýva,
že
formulovanie a predkladanie
nárokov
ako
také
nie
je
zakázané.(30) Okrem
toho
samotné
ustanovenie v dohode o využití
mimosúdneho
urovnania,
vrátane
rozhodcovského
konania,
nemá
vplyv
na
výsledok,
ktorý
by z toho
mohol
vyplynúť, t. j. na
osud
„nároku“.
33.      Skutočnosť,
že článok 11 ods. 2
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
odkazuje
na
„konanie,
ktorého
cieľom
je
vymáhanie
pohľadávky“ a spresňuje,
že
dôkaz o tom,
že
uspokojenie
tejto
pohľadávky
nie
je
zakázané,
musí
predložiť
osoba,
ktorá
túto
pohľadávku
vymáha,
podľa
môjho
názoru
nenaznačuje,
že
dotknutý
nárok
musí
byť
nevyhnutne
súčasťou
súdneho
konania.
Je
pravda,
že
tu
používa
slovnú
zásobu,
ktoré
sa
tradične
používa
na
opis
toho,
čo
sa
deje
na
súde.
To
však
nemôže
byť
rozhodujúce,
keďže
„konanie“ a „dôkaz“
sú
tiež
atribútmi
mimosúdnych
foriem
riešenia
sporov.
Toto
ustanovenie
nevyhnutne
znamená,
že o otázke,
či
nárok
spadá
do
pôsobnosti
zákazu
uvedeného v odseku
1,
môže
prebiehať
diskusia,
pričom
táto
diskusia
nemusí
byť
obmedzená
len
na
súdne
orgány.(31)
34.      Z doslovného
výkladu článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
teda
pre
osoby
patriace
do
jeho
pôsobnosti
nevyplýva
zákaz
predložiť
nárok v súvislosti s akoukoľvek
zmluvou
alebo
transakciou, o ktorej
tvrdia,
že
je
dotknutá
opatreniami
zavedenými
nariadením,
pred
mimosúdnymi
orgánmi a usilovať
sa o urovnanie.
b)      O kontextuálnom výklade klauzuly o neuznaní nárokov
35.      Analýza
kontextu článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
poukazuje
na
dva
dôležité
prvky.
Na
jednej
strane
sa
zdá,
že
slobodná
vôľa
zmluvných
strán
hľadať
riešenie
svojich
sporov
mimo
štátneho
súdnictva
sa
vyznačuje
určitými
zábranami.
Na
druhej
strane
tento
kontext
svedčí o absencii
krokov
zo
strany
normotvorcu
Únie,
pokiaľ
ide o obsah
zmlúv v súvislosti s využitím
rozhodcovského
konania.
36.      Po
prvé článok 12
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
tak
stanovuje
veľmi
jasný
zákaz
vedome a úmyselne
sa
zúčastňovať
na
obchádzaní
zákazov
stanovených v uvedenom
nariadení,
vrátane
zákazov
vyplývajúcich z jeho článku 2.
Tento
zákaz
je
sprevádzaný
systémom
účinných,
primeraných a odrádzajúcich
sankcií,
ktoré
sú
členské
štáty
povinné
uplatňovať
podľa článku 8 ods. 1
tohto
nariadenia.
37.      Ďalej článok 13
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
stanovuje
širokú
pôsobnosť
tohto
nariadenia,
keďže
sa
uplatňuje
na
území
Únie,
ale
aj
na
každú
osobu
na
území
Únie
alebo
mimo
neho,
ktorá
je
štátnym
príslušníkom
členského
štátu,
na
akúkoľvek
právnickú
osobu,
subjekt
alebo
orgán,
ktoré
sa
nachádzajú
na
území
Únie
alebo
mimo
neho a sú
založené
alebo
zriadené
podľa
práva
členského
štátu,
ako
aj
na
každú
právnickú
osobu,
subjekt
alebo
orgán v súvislosti s akoukoľvek
podnikateľskou
činnosťou,
ktorá
sa
úplne
alebo
čiastočne
vykonáva v rámci
Únie.(32)
38.      Po
druhé z analýzy
kontextu
tiež
vyplýva,
že
normotvorca
Únie v zmenenom
nariadení č. 833/2014
nestanovil
žiadnu
povinnosť
zmeniť
existujúce
zmluvy
tak,
aby
sa
vylúčila
prítomnosť
akejkoľvek
rozhodcovskej
doložky.
Taktiež
nevyžadoval,
aby
zmluvy
uzavreté
po
nadobudnutí
účinnosti
tohto
nariadenia
neobsahovali
žiadnu
doložku,
ktorá
by
stanovovala
využitie
rozhodcovského
konania
alebo
všeobecnejšie
mechanizmu
mimosúdneho
riešenia
sporov.
39.      Prijatím článku 12g ods. 1,
ktorý
bol
vložený
do
nariadenia č. 833/2014 v roku
2023,(33) však
normotvorca
Únie
priamo
zasiahol
do
obsahu
zmlúv
tým,
že
stanovil
povinnosť
vývozcov
zmluvne
zakázať
od
20. marca 2024
spätný
vývoz
do
Ruska a spätný
vývoz
na
použitie v Rusku.(34)
40.      Aj
keď z doslovnej a kontextuálnej analýzy článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
vyplýva,
že
sa
zdá
byť
prípustné,
aby
strana
predložila
nárok,
ktorý
nemožno
uznať,
na
rozhodcovskom
súde,
zostáva
overiť,
či
takýto
výklad
neohrozuje
cieľ
sledovaný
týmto
ustanovením.
c)      O teleologickom výklade klauzuly o neuznaní
41.      Cieľom
sledovaným článkom 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
je
zabrániť
tomu,
aby
subjekty,
na
ktoré
sa
vzťahujú
reštriktívne
opatrenia
alebo
sú
nimi
dotknuté,
„mohli
získať
náhradu
za
negatívne
účinky
[uvedených
opatrení],
ako
aj…
poskytnúť
hospodárskym
subjektom
ochranu
pred
nárokmi,
ktoré
by
voči
nim
mohli
uplatniť
ich
[protistrany]
na
základe
zmlúv,
ktorých
plnenie
predmetné
opatrenia
ovplyvnili,
alebo v súvislosti s týmito
zmluvami“(35).
42.      Takýto
cieľ
bude
možné
zabezpečiť,
len
ak
sa
jednoznačne
uvedie,
že
rozhodcovské
orgány
môžu
prijať
„nároky“,
ale
nesmú
ich
uznať.
Toto
spresnenie
je
dôležité
vzhľadom
na
širší
cieľ
sledovaný
zmeneným
nariadením č. 833/2014,
ktorým
je
„zvýšiť
Rusku
náklady
na
konanie,
ktoré
vyvíja v snahe
narušiť
územnú
celistvosť,
zvrchovanosť a nezávislosť
Ukrajiny a s cieľom
podporiť
mierové
riešenie
krízy“(36).
43.      Zdá
sa
teda,
že
dosiahnutie
cieľa,
ktorý
sleduje
klauzula
no
claims clause,
možno
zabezpečiť
aj v prípade
využitia
rozhodcovského
konania a pod
podmienkou,
že
akákoľvek
nedbanlivosť
alebo
spoluúčasť
zo
strany
subjektu
Únie,
ktorá
vedie k porušeniu
zákazu
podľa článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,
bude
podliehať
účinným,
primeraným a odrádzajúcim
sankciám.(37)
3.      O zachovaní osobitných charakteristík právneho poriadku Únie
44.      Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
„právny
poriadok
zavedený
Zmluvami… v zásade
nebráni
tomu,
aby
jednotlivci,
ktorí
podliehajú
tomuto
právnemu
poriadku z dôvodu
vykonávania
hospodárskej
činnosti
na
území
Únie,
predložili
spory,
ktoré
medzi
nimi
môžu
vzniknúť v rámci
tejto
činnosti,
rozhodcovskému
mechanizmu“(38). V zásade
je
možné,
aby
jednotlivci
využili
rozhodcovské
konanie.(39) Títo
jednotlivci
majú
teda
možnosť
uzavrieť
zmluvu,
ktorá
jasne a presne
predloží
všetky
spory
súvisiace s uvedenou
zmluvou
alebo
časť z nich
rozhodcovskému
orgánu
namiesto
súdu,
ktorý
by
bol
za
normálnych
okolností
príslušný
pri
neexistencii
rozhodcovskej
doložky.(40)
45.      Rozhodnutie
Únie
prijať
reštriktívne
opatrenia
na
účely
splnenia
cieľov,
ktoré
sleduje v oblasti
spoločnej
zahraničnej a bezpečnostnej
politiky,
nemalo
za
súčasného
stavu
zmeneného
nariadenia č. 833/2014(41) negatívny
vplyv
na
možnosť
využiť
rozhodcovské
konanie.
46.      Považujem
však
za
potrebné
pripomenúť
očakávania
práva
Únie
vo
vzťahu k rozhodcovskému
konaniu.
47.      Rozhodcovské
orgány,
ktorým
bol
predložený
nárok v zmysle článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,(42) sú
teda
nielen
viazané
právom
Únie,
ale
na
svojej
úrovni
sú
tiež
garantmi
jeho
správneho
uplatňovania a dodržiavania.(43) Hoci
sú
vylúčené
zo
štátneho
súdneho
systému, a teda
aj z dialógu
so
Súdnym
dvorom,
neznamená
to,
že
stoja
mimo
práva
Únie.
48.      Rozhodcovské
orgány
sú
teda
povinné
vykonávať
svoju
funkciu
zodpovedne.
Je
ich
úlohou
nájsť
spravodlivú
rovnováhu
medzi
„právom
strán
na
autonómiu“ a záujmom
členského
štátu
zachovať a chrániť
základné
hodnoty,
ktoré
patria
jeho
verejného
poriadku.
Tieto
orgány
sú
preto
povinné
skúmať,
akým
spôsobom
vydajú
rozsudok,
aby
nemohol
byť
spochybnený
na
súdoch v mieste
rozhodcovského
konania z dôvodov
verejného
poriadku. V kontexte
týkajúcom
sa
reštriktívnych
opatrení
prijatých
Úniou
musia
byť
uvedené
orgány
osobitne
obozretné
voči
mechanizmom,
ktoré
by
mohli
byť
použité
na
obchádzanie
týchto
opatrení,
ako
je
voľba
rozhodného
práva
alebo
dohody o súhlase,
ktorých
cieľom
by
bolo
obísť
zákazy
zavedené
reštriktívnymi
opatreniami.
Flexibilita
rozhodcu
pri
uplatňovaní
práva
je
teda
obmedzená
povinnosťou
uplatňovať
dôvody
verejného
poriadku
krajiny
miesta
rozhodcovského
konania
(lex
arbitri).
49.      Ak
má
zvolený
rozhodcovský
orgán
sídlo v Únii,
bude
povinný
dodržiavať
verejný
poriadok
členského
štátu
svojho
sídla,
ktorý
je
doplnený o verejný
poriadok
Únie – ako
preukážem v rámci
mojej
analýzy
druhej
prejudiciálnej
otázky –,
pričom
je
možné
súdne
preskúmanie
rozhodcovského
rozsudku.(44) Tak
je
to
aj v rámci
sporu
vo
veci
samej.
50.      Hoci
to
nie
je
nevyhnutné
na
vyriešenie
uvedeného
sporu,
chcem
dodať,
že
ak
sa
tento
zvolený
rozhodcovský
orgán
nachádza
mimo
Únie,
po
prvé
táto
voľba,
aj
keby
bola
urobená
slobodne,
by
mohla
dotknutý
subjekt
Únie
potenciálne
vystaviť
sankciám
uloženým z dôvodu
obchádzania
opatrení
stanovených v zmenenom
nariadení č. 833/2014,
ak
by
viedla k porušeniu
zákazu
stanoveného v článku 11 ods. 1
uvedeného
nariadenia.
51.      Po
druhé
nevylučujem,
že
verejný
poriadok
Únie
môže
mať
extrateritoriálne účinky
na
základe článku 13 písm. e)
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,
ktorý
stanovuje,
že
toto
nariadenie
sa
uplatňuje
na
každú
právnickú
osobu,
subjekt
alebo
orgán v súvislosti s akoukoľvek
podnikateľskou
činnosťou,
ktorá
sa
úplne
alebo
čiastočne
vykonáva v rámci
Únie.
52.      Po
tretie,
keďže
rozhodcovské
rozsudky
nie
sú
vykonateľné,
bolo
by
potrebné
začať
konanie o uznaní a výkone
cudzieho
rozhodcovského
rozsudku
na
súde
Únie. V tomto
rámci
sa
rozhodne o uznaní a výkone
len
pod
podmienkou,
že
uvedený
rozsudok
je v súlade s verejným
poriadkom
dotknutého
členského
štátu, a teda
aj
verejným
poriadkom
Únie.
53.      V každom
prípade
dobrovoľný
výkon
rozhodcovského
rozsudku,
ktorý
by
porušoval
zákaz
stanovený v článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,
by
mal
viesť k prijatiu
sankcií
voči
dotknutému
subjektu
Únie z dôvodu
jeho
účasti
na
obchádzaní
reštriktívnych
opatrení
zavedených
týmto
nariadením.(45)
4.      Záver analýzy
54.      Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že
článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
nebráni
tomu,
aby
dve
zmluvné
strany
využili
rozhodcovské
konanie v súvislosti s nárokom,
ktorý
nemožno
uznať v zmysle
tohto
ustanovenia,
pričom v každom
prípade
po
prvé
počas
tohto
rozhodcovského
konania
alebo
po
jeho
skončení
nemožno
dosiahnuť
uspokojenie
nároku,
ktorý
by
bol v rozpore s týmto
ustanovením, a po
druhé
rozhodcovský
rozsudok
musí
byť
vždy
možné
podrobiť
súdnemu
preskúmaniu,
ktoré
môže
zabezpečiť
rešpektovanie
verejného
poriadku
Únie.
B.      O zmenenom nariadení č. 833/2014 a verejnom poriadku Únie
1.      O verejnom poriadku ako obmedzení slobodnej vôle zmluvných strán
55.      Spor
vo
veci
samej
sa
týka
rozhodcovského
rozsudku, v ktorom
rozhodcovský
orgán
rozhodol
najmä o otázke,
či
nárok
spoločnosti
Stankoimport spadá
do
pôsobnosti článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014.
Vnútroštátny
súd
zase
rozhoduje o žalobe
spoločnosti
Reibel,
ktorou
sa
domáha
zrušenia
rozhodcovského
rozsudku.
Podľa
vnútroštátneho
práva
sa
takýto
rozsudok
musí
zrušiť v prípade
porušenia
verejného
poriadku.
56.      Z nedávnej
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
Súdny
dvor
uznáva,
že
účinnosť
rozhodcovského
konania,
ktorá
musí
byť
zachovaná,
má
za
následok,
že
preskúmanie
rozhodcovských
rozsudkov
má
špecifickú
povahu.(46) Od
okamihu,
keď
sa
má v Únii
uplatňovať
mechanizmus
rozhodcovského
konania v rámci
sporov
týkajúcich
sa
výkonu
hospodárskej
činnosti
na
jej
území,
musí
takéto
uplatňovanie
nevyhnutne
zabezpečiť
jeho
zlučiteľnosť
so
zásadami,
ktoré
tvoria
štruktúru
súdneho
systému
Únie,
ako
aj
účinné
dodržiavanie
verejného
poriadku
Únie.(47)
57.      Hoci
sa
požiadavka
preskúmania
súladu
rozhodcovských
rozsudkov s verejným
poriadkom
Únie
predtým
zdala
byť
hlboko
závislá
od
vnútroštátnych
právnych
predpisov,(48) doplnených o medzinárodné
záväzky
členských
štátov,(49) v súčasnosti
sa
na
základe článku 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“),
ako
aj článku 19 ods. 1
druhého
pododseku ZEÚ
javí
podľa
nedávnej
judikatúry
ako
osamostatnená.(50)
58.      Aj
keď
je
súdne
preskúmanie
rozhodcovských
rozhodnutí
prispôsobené,
nie
je
menej
účinné.(51) Takto
vymedzené
rozhodcovské
konanie
si
teda
nemôže
zvoliť
ten,
kto
by
sa
chcel
„odchýliť
od
zásad a ustanovení
primárneho
alebo
sekundárneho
práva
Únie,
ktoré
majú
zásadnú
povahu
pre
právny
poriadok
zriadený
Zmluvami
alebo
zásadný
význam
pre
plnenie
úloh
zverených
Únii“,
keďže
tieto
zásady a ustanovenia
sú
súčasťou
verejného
poriadku
Únie.(52) Toto
súdne
preskúmanie
je
teda
prostredníctvom
výhrady
verejného
poriadku
zásadné
pre
zachovanie
charakteristických
znakov
právneho
poriadku
Únie a zároveň
zodpovedá
osobitosti
rozhodcovského
konania.
59.      Verejný
poriadok
Únie
teda
ako
taký
funguje
ako
obmedzenie
slobodnej
vôle
zmluvných
strán:
jeho
dodržiavanie
je
pre
jednotlivcov
absolútne
záväzné.(53) Ako
rozhodol
Súdny
dvor,
predstavuje
„zásadný
doplnok k štruktúrovanému
systému
navzájom
závislých
zásad,
pravidiel a právnych
vzťahov,
ktorými
je
viazaná
samotná
Únia a jej
členské
štáty,
ako
aj
členské
štáty
navzájom“(54).
2.      O zásadnej povahe zmeneného nariadenia č. 833/2014 pre právny poriadok Únie a doplnení verejného poriadku Únie článkom 11 ods. 1 tohto nariadenia
60.      Verejný
poriadok
Únie,
rovnako
ako
verejný
poriadok
členských
štátov,
je
nestály
pojem.
Kritériá
na
to,
aby
zásada
alebo
ustanovenie
patrili
do
jeho
pôsobnosti,
nie
sú
Súdnym
dvorom
jasne
vymedzené. Z judikatúry
Súdneho
dvora
však
vyplýva,
že
ich
význam
musí
byť
taký,
že
ich
porušenie
by
bolo
pre
dotknutý
právny
poriadok
natoľko
neúnosné,
že
ho
nemožno
tolerovať.(55)
61.      Ustanovenia,
akými
sú článok 11
Charty,(56) články 101 a 102 ZFEÚ,(57) ako
aj
voľný
pohyb
pracovníkov,
sloboda
poskytovania
služieb a voľný
pohyb
verejného
kapitálu
Únie(58) alebo článok 6 ods. 1
smernice
93/13/EHS(59) sú
teda
súčasťou
verejného
poriadku
Únie.
62.      Verejný
poriadok
Únie
je
tiež
vymedzený
negatívne.
Súdny
dvor
tak
rozhodol,
že
nesprávne
právne
posúdenie,
pokiaľ
ide o uplatnenie
ustanovení
vyplývajúcich z prvej
smernice
89/104/EHS(60),
ktorým
je
poznačené
súdne
rozhodnutie, o ktorého
uznanie
sa
žiada,
nepredstavuje
porušenie
základného
právneho
pravidla v právnom
poriadku
Únie.(61)
63.      Vzhľadom
na
podmienky,
ktoré
nedávno
pripomenul
Súdny
dvor,(62) podľa
môjho
názoru
niet
pochýb o tom,
že
zmenené
nariadenie č. 833/2014
má
zásadnú
povahu
a/alebo
zásadný
význam
pre
plnenie
úloh
zverených
Únii.
64.      Pripomínam,
že článok 3 ZEÚ medzi
týmito
úlohami
uvádza
úlohu
presadzovať
mier,
ktorá
je
prvým z cieľov
uvedených v tomto
ustanovení.(63) Odsek
5
tohto
článku
uvádza,
že
Únia
vo
vzťahoch
so
zvyškom
sveta
potvrdzuje a podporuje
svoje
hodnoty a prispieva k mieru a bezpečnosti,
vzájomnému
rešpektovaniu
sa
národov,
ochrane
ľudských
práv a rozvoju
medzinárodného
práva,
najmä k dodržiavaniu
zásad
Charty
Organizácie
Spojených
národov.
65.      Článok 21 ZEÚ pripomína
záväzok
Únie
na
medzinárodnej
úrovni k demokracii,
právnemu
štátu,
ľudským
právam,
ľudskej
dôstojnosti a k dodržiavaniu
zásad
Charty
Organizácie
Spojených
národov a medzinárodného
práva.(64) Politiky a činnosti
Únie v oblasti
spoločnej
zahraničnej a bezpečnostnej
politiky
sa
riadia
cieľom
uchovávať
svoje
hodnoty a základné
záujmy,
upevňovať a podporovať
demokraciu,
právny
štát,
ľudské
práva a zásady
medzinárodného
práva,
zachovávať
mier,
predchádzať
konfliktom a posilňovať
medzinárodnú
bezpečnosť.(65)
66.      Zmenené
nariadenie č. 833/2014,
ktoré
je
založené
na článku 215 ZFEÚ,
nadväzuje
na
tieto
ciele,
keďže
reštriktívne
opatrenia,
ktoré
zavádza,
vyplývajú z rozhodnutia
SZBP
prerušiť
alebo
obmedziť
hospodárske a finančné
vzťahy s Ruskom. Z odôvodnenia
2
tohto
nariadenia
vyplýva,
že
cieľom
týchto
opatrení
je
„zvýšiť
Rusku
náklady
na
konanie,
ktoré
vyvíja v snahe
narušiť
územnú
celistvosť,
zvrchovanosť a nezávislosť
Ukrajiny a s cieľom
podporiť
mierové
riešenie
krízy“.
Súdny
dvor
už
uznal,
že
takéto
ciele
sú
prvoradé a sú v súlade s cieľom – ktorý
je
nemenej
dôležitý –,
spočívajúcim v zachovaní
mieru a medzinárodnej
bezpečnosti v súlade s cieľmi
vonkajšej
činnosti
Únie
uvedenými v článku 21 ZEÚ,
ktoré
som
práve
spomenul.(66)
67.      Okrem
toho,
keďže z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že
význam
cieľov
sledovaných
aktmi
zavádzajúcimi
reštriktívne
opatrenia
vo
všeobecnosti, a osobitne
zmeneným
nariadením č. 833/2014,
môže
odôvodniť
aj
značné
negatívne
dôsledky
pre
určité
hospodárske
subjekty,(67) domnievam
sa,
že
tieto
dôsledky
môžu
mať
aj
formu
obmedzenia
zmluvnej
autonómie
jednotlivcov,
pričom
toto
obmedzenie(68) nevyhnutne
vyplynie
zo
skutočnosti,
že
verejný
poriadok
Únie
pozostáva
aj z reštriktívnych
opatrení
prijatých
voči
Rusku.
68.      Chcem
však
uviesť
aj
to,
že
Súdny
dvor
vždy
postupoval
selektívne a potvrdil
verejný
poriadok
zásad
alebo
ustanovení,
ktoré
posudzoval v podstate
samostatne.
Napríklad
po
konštatovaní,
že
smernica
93/13
predstavuje
opatrenie
nevyhnutné
na
plnenie
úloh
zverených
Únii,
sú to v konečnom
dôsledku
vnútroštátne
súdy, ktoré
sa
musia
ubezpečiť o súlade
rozhodcovského
rozsudku s článkom 6 ods. 1
tejto
smernice.(69)
69.      Považujem
preto
za
potrebné – a vzhľadom
na
konkrétnosť
ustanovení
uznaných
za
ustanovenia
verejného
poriadku
za
dostatočné – uznať,
že článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
tvorí
súčasť
verejného
poriadku
Únie.
Týmto
spôsobom
sa
zabezpečí,
že
verejný
poriadok
je
zameraný
na
kľúčové
ustanovenia
práva
Únie
bez
toho,
aby
sa
neprimerane
zasahovalo
do
fungovania
mechanizmov,
ako
je
rozhodcovské
konanie,
avšak
pri
zachovaní
uspokojivej
úrovne
ochrany
práv
vyplývajúcich z práva
Únie.
70.      Takýto
prístup
tiež
umožní
zabezpečiť,
aby
verejný
poriadok
Únie
skutočne
pozostával z ustanovení,
ktoré
majú
priamy
účinok a osobám
podliehajúcim
súdnej
právomoci
priznávajú
práva,
ktoré
musia
vnútroštátne
súdy
chrániť.(70)
71.      Cieľom článku 11 ods. 1
nariadenia č. 833/2014
je
totiž
zabezpečiť,
aby
subjekty
Únie
neboli
vystavené
nepriaznivým
dôsledkom
vyplývajúcim
zo
zmeny
ich
právneho
postavenia v dôsledku
nadobudnutia
účinnosti
reštriktívnych
opatrení
voči
Rusku.
Inak
povedané,
zmluvný
partner
ruského
subjektu,
ktorý
už
nemôže
plniť
svoje
zmluvné
záväzky z dôvodu
opatrení
stanovených v zmenenom
nariadení č. 833/2014,
môže
uplatniť
právo
vyplývajúce z tohto
ustanovenia
nevyhovieť
nárokom
uvedeného
subjektu a je
úlohou
vnútroštátnych
súdov
toto
právo
chrániť.
Nie
všetky
ustanovenia
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
však
nevyhnutne
priznávajú
práva
osobám
podliehajúcim
súdnej
právomoci.(71) Preto
je
podľa
môjho
názoru
postačujúce
riadiť
sa
konštatovaním
normotvorcu
Únie z roku
2025,
podľa
ktorého
„účinné
vykonávanie
doložky o neuznaní
nároku
by
sa
malo…
považovať
za
verejný
poriadok
Únie a členských
štátov“(72).
3.      O intenzite preskúmania rozhodcovských rozsudkov zo strany vnútroštátnych súdov
72.      Preskúmanie
rozhodcovských
rozsudkov
môže
byť
prispôsobené
tak,
aby
sa
mechanizmy
rozhodcovského
konania
mohli
rozvíjať
vo
flexibilnom
rámci,
ktorý
je
pre
ne charakteristický.
Súdne
preskúmanie
však
musí
byť
účinné.(73) Z toho
pre
členské
štáty
vyplýva
sloboda
voľby
prostriedkov,
ale
aj
povinnosť
dosiahnuť
výsledok.
73.      Súdny
dvor
už
jasne
uviedol,
čo
od
takéhoto
preskúmania
očakáva v rozsudku
Royal
Football Club Seraing(74).
Hoci sa Súdny dvor v tomto rozsudku zaoberal odlišným druhom mechanizmu rozhodcovského konania, než je mechanizmus, o aký ide vo veci samej,(75)neviem
si
predstaviť,
že
by
účinná
súdna
ochrana
jednotlivcov,
ktorí
sú
nositeľmi
práv
priznaných
právom
Únie a patriacich
do
verejného
poriadku,
mala
variabilnú
konfiguráciu.
74.      Preto
na
jednej
strane
„súdy
členských
štátov,
ktoré
majú
vykonať
takéto
preskúmanie,
musia
mať v prípade,
že
takýto
rozsudok
obsahuje,
ako v prejednávanej veci,
výklad
alebo
uplatnenie
zásad
alebo
ustanovení,
ktoré
sú
súčasťou
verejného
poriadku
Únie a ktoré
priznávajú
práva
alebo
slobody
jednotlivcom,
možnosť
preskúmať
výklad
týchto
zásad
alebo
týchto
ustanovení,
právne
následky
spojené s týmto
výkladom,
pokiaľ
ide o ich
uplatnenie v prejednávanej veci a právnu
kvalifikáciu
skutkových
okolností,
ktoré
rozhodcovský
orgán
zistil a posúdil s prihliadnutím
na
uvedený
výklad“(76).
Súdne
preskúmanie
sa
teda
zameriava
výlučne
na
tie
ustanovenia,
ktoré
tvoria
verejný
poriadok
Únie.
Pokiaľ
ide o ostatné
ustanovenia,
predpokladá
sa,
že
rozhodcovské
orgány
konajú s plnou
zodpovednosťou.(77)
75.      Na
druhej
strane
„sa
tieto
súdy
nemôžu
obmedziť
na
prípadné
konštatovanie,
že
takýto
rozsudok
je
úplne
alebo
čiastočne
nezlučiteľný
so
zásadami
alebo
ustanoveniami,
ktoré
sú
súčasťou
verejného
poriadku
Únie. …
Naopak,
uvedené
súdy
musia
mať
tiež
možnosť
vyvodiť v rámci
svojich
príslušných
právomocí a v súlade s uplatniteľnými
vnútroštátnymi
ustanoveniami
všetky
právne
dôsledky,
ktoré
sú
potrebné v prípade
konštatovania
takejto
nezlučiteľnosti. V opačnom
prípade
by
totiž
vykonané
súdne
preskúmanie
nebolo
účinné,
keďže
by
umožňovalo,
aby
táto
nezlučiteľnosť
pretrvávala“(78).
Chcem
dodať,
že
dodržiavanie a prednosť,
ktoré
treba
priznať
verejnému
poriadku
Únie,
by
neboli
zaručené,
ak
by
nezlučiteľnosť
pretrvávala.(79)
76.      Účinnosť
súdneho
preskúmania
zameraného
na
podstatu
právneho
poriadku
Únie
napokon
vyžaduje,
aby
boli
vnútroštátne
súdy
povinné
zaoberať
sa, v prípade
potreby
aj
ex
offo,(80) otázkou
zlučiteľnosti
rozhodcovských
rozsudkov s verejným
poriadkom
Únie.(81)
77.      Poznamenávam,
že
pokiaľ
ide o spor
vo
veci
samej,
švédske
právo
podľa
všetkého
zabezpečuje
účinné
preskúmanie
rozhodcovských
rozsudkov,
keďže
švédske
súdy
poverené
týmto
preskúmaním
musia
vyhlásiť
uvedené
rozsudky
za
neplatné,
ak
sú
zjavne
nezlučiteľné
so
švédskym
verejným
poriadkom,
ktorého
súčasťou
je
verejný
poriadok
Únie,
alebo
ak
boli
vydané
spôsobom,
ktorý
je
zjavne
nezlučiteľný s týmito
poriadkami.(82)
78.      Z predchádzajúcich
úvah
vyplýva,
že
článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
je
súčasťou
verejného
poriadku
Únie.
Vnútroštátny
súd,
na
ktorý
bola
podaná
žaloba o neplatnosť
rozhodcovského
rozsudku,
sa
musí
ubezpečiť, v prípade
potreby
aj
ex
offo, o zlučiteľnosti s týmto
ustanovením,
pokiaľ
ide o jeho
uplatnenie
rozhodcovským
súdom. V prípade
konštatovania
nezlučiteľnosti
tohto
ustanovenia
musí
dotknutý
súd
vyvodiť
všetky
potrebné
dôsledky
podľa
svojho
vnútroštátneho
práva a vyhovieť
návrhu
na
zrušenie
uvedeného
rozsudku,
ktorý
je
založený
na
porušení
verejného
poriadku
Únie, s cieľom
odstrániť
nezlučiteľnosť s právnym
poriadkom
Únie.
C.      O pojme „nárok“ v zmysle článku 11 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 833/2014
79.      Podľa
rozhodcovského
rozsudku, o ktorý
ide
vo
veci
samej,
Stankoimport získala
jednak
vrátenie
preddavku
vyplateného
spoločnosti
Reibel za
dodanie
tovaru,
ktorého
vývoz
napokon
nebol
povolený, a jednak
zaplatenie
úrokov.
Vnútroštátny
súd,
ktorý
je
poverený
preskúmaním
tohto
rozsudku,
žiada
Súdny
dvor,
aby
určil,
či
nárok
spoločnosti
Stankoimport na
vrátenie
preddavku
spolu s úrokmi
patrí
medzi
„nároky“,
ktoré
nemožno
uznať v zmysle článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014.
80.      Odpoveď
na
túto
otázku
si
vyžaduje
najprv
sa
vrátiť k analýze
tohto
článku a následne
vyvodiť
závery z tejto
analýzy
na
účely
kvalifikácie
nároku,
ktorý
Stankoimport predložila
rozhodcovskému
orgánu.
1.      Návrat k článku 11 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 833/2014
81.      Výklad
tohto
pojmu
si
vyžaduje
rovnaký
analytický
prístup,
aký
je
uvedený v bode 28
vyššie.
82.      Vzhľadom
na
znenie
tohto
článku,
jeho
kontext a cieľ,
ktorý
sleduje,
ako
aj
na
systém
zavedený
zmeneným
nariadením č. 833/2014,
posudzovaný
ako
celok,
sa
tak
domnievam,
že
nárok
na
vrátenie
predložený
spoločnosťou
Stankoimport spadá
pod
pojem
„nárok“,
ktorý
nemožno
uznať.
83.      Po
prvé
formulácia článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
je
teda
veľmi
široká(83):
nároky,
na
ktoré
sa
vzťahuje,
sa
týkajú
„akejkoľvek
zmluvy“
alebo
„akejkoľvek
transakcie“
bez
ohľadu
na
ich
formu
pod
podmienkou,
že
ich
plnenie
bolo
úplne
alebo
čiastočne,
priamo
alebo
nepriamo
dotknuté
opatreniami
uloženými
podľa
tohto
nariadenia.(84) Poskytuje
len
ilustračný
zoznam
nárokov.
Tento
zoznam,
uvedený
výrazom
„vrátane“,
teda
nie
je
vyčerpávajúci.
Zahŕňa
okrem
iného
nároky
na
náhradu
škody
alebo
akékoľvek
iné
nároky
tohto
druhu,
ako
je
napríklad
nárok
na
kompenzáciu
alebo
pohľadávka
so
zárukou.(85) Napokon článok 11 ods. 1
nariadenia č. 833/2014
sa
vzťahuje
nielen
na
nároky
predložené
fyzickými a právnickými
osobami,
na
ktoré
sa
individuálne
vzťahujú
reštriktívne
opatrenia,
ale
aj
na
nároky
predložené
akoukoľvek
inou
ruskou
osobou,
subjektom
alebo
orgánom.
84.      Po
druhé z kontextuálneho a systematického
hľadiska
je
cieľom
klauzuly o neuznaní
zamedziť
dôsledkom
vyplývajúcim
zo
skutočnosti,
že
nariadenie č. 833/2014
má
po
nadobudnutí
účinnosti
prednosť
pred
akýmkoľvek
nezlučiteľným
zmluvným
ustanovením.(86) Z článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
vyplýva,
že
pokiaľ
sa
nárok
týka
zmluvy
alebo
transakcie,
ktorých
plnenie
bolo
dotknuté
opatreniami
stanovenými v tomto
nariadení,
jeho
neuznanie
má
automatický
charakter
bez
ohľadu
na
to,
či
by
uznanie
nároku
viedlo k porušeniu
iných
opatrení
stanovených v nariadení,
teda k zakázanej
transakcii. Článok 11
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
je
teda
autonómnym
ustanovením,
ktoré
obsahuje
všetky
podmienky
potrebné
na
jeho
uplatnenie.
85.      Po
tretie,
pokiaľ
ide o cieľ
sledovaný
klauzulou
no
claims clause,
pripomínam,
že
tento
typ
klauzuly
bol
po
prvýkrát
zavedený
aktom
Únie v nariadení
(EHS) č. 3541/92(87). Z preambuly
tohto
nariadenia
vyplývalo,
že v dôsledku
embarga
uvaleného
na
Irak
„sú
hospodárski
činitelia v spoločenstve a v tretích
krajinách
vystavení
riziku
uplatnenia
nárokov
zo
strany
Iraku…
Je
nevyhnutné
hospodárskych
činiteľov
trvalo
chrániť
pred
týmito
nárokmi a zabrániť
tomu,
aby
Irak
dosiahol
náhrady
za
negatívne
účinky
embarga“(88). V kontexte
reštriktívnych
opatrení a ako
som
už
uviedol(89),
klauzula o neuznaní
sleduje
cieľ
chrániť
hospodárske
subjekty
Únie,
ktoré
sa
ocitli v „neúnosnej
situácii“(90),
pred
nárokmi,
ktoré
by
voči
nim
mohli
mať
protistrany
na
základe
zmlúv
alebo
operácií,
ktorých
plnenie
by
bolo
ovplyvnené
týmito
opatreniami.(91)
86.      Súdny
dvor
zaujal
stanovisko k otázke
platnosti článku 11
nariadenia č. 833/2014(92) z hľadiska
zásady
proporcionality,
slobody
podnikania,
ako
aj
vlastníckeho
práva,
keď
rozhodol,
že
„význam
cieľov
sledovaných
[nariadením č. 833/2014],
konkrétne
ochrana
územnej
celistvosti,
zvrchovanosti a nezávislosti
Ukrajiny,
ako
aj
podpora
mierového
riešenia
krízy v tejto
krajine,
ktoré
sú
súčasťou…
všeobecného
cieľa
zachovania
medzinárodného
mieru a bezpečnosti v súlade s cieľmi
vonkajšej
činnosti
Únie
uvedenými v článku 21 ZEÚ,
môže
odôvodniť
aj
značné
negatívne
následky
pre
určité
hospodárske
subjekty.
Za
týchto
podmienok a s prihliadnutím
najmä
na
postupný
vývoj
intenzity
reštriktívnych
opatrení
prijatých
Radou v reakcii
na
krízu
na
Ukrajine,
zásah
do
slobody
podnikania a práva
vlastniť
majetok…
nemožno
považovať
za
neprimeraný“(93).
87.      Skutočnosť,
že
nárok
dotknutý v spore
vo
veci
samej
predložila
osoba,
na
ktorú
sa
vzťahuje
pôsobnosť článku 11 ods. 1 písm. b)
zmeneného
nariadenia
č. 833/2014,
podľa
môjho
názoru
nemôže
tento
záver
zmeniť.(94)
88.      Na
jednej
strane z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
negatívne
dôsledky,
dokonca
aj
značné,
ktoré
boli
práve
spomenuté,
musia
znášať
aj
tie
subjekty,
ktoré
nemajú
žiadnu
zodpovednosť
za
situáciu,
ktorá
viedla k prijatiu
dotknutých
opatrení,
ale
sú
týmito
opatreniami
zasiahnutí,
najmä
pokiaľ
ide o ich
vlastnícke
práva.(95)
89.      V každom
prípade,
pokiaľ
ide o možný
zásah
do
vlastníckeho
práva
spoločnosti
Stankoimport,
chcem
zdôrazniť,
že
skutočnosť,
že
táto
spoločnosť
má
pohľadávku
voči
spoločnosti
Reibel,
by
mohla
byť
riadne
konštatovaná
rozhodnutím,
ktorého
výkon
by
bol
pozastavený,(96) alebo
deklaratórnym
rozsudkom,
ktorým
sa
táto
pohľadávka
zachová.
Keďže
reštriktívne
opatrenia
majú
dočasnú a zvratnú
povahu,(97) takto
konštatovaná
pohľadávka
bude
musieť
byť
uhradená
po
zrušení
opatrení.
2.      Uplatnenie na prejednávanú vec
90.      Nárok
na
vrátenie
zaplateného
preddavku,
ktorý
predložila
Stankoimport,
podľa
môjho
názoru
patrí
medzi
nároky,
ktoré
nemožno
uznať v zmysle článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014.
Keďže
vedľajší
nárok
nasleduje
hlavný
nárok,
platí
to
aj v prípade
nároku
na
zaplatenie
úrokov.
91.      Najprv
nárok
predkladá
Stankoimport,
ruský
subjekt.
92.      Následne
je
nárok
nepochybne
predložený z dôvodu, a teda
v súvislosti
so
zmluvou
medzi
spoločnosťami
Stankoimport a Reibel o dodaní
tovaru.
93.      Napokon
plnenie
tejto
zmluvy
bolo
znemožnené v dôsledku
zákazu
vývozu
„tovaru s dvojakým
použitím“,
ktorý
vyplýva z článku 2 zmeneného
nariadenia č. 833/2014.(98) Toto
plnenie
sa
teda
zdalo
byť
priamo
dotknuté,
prinajmenšom
čiastočne,
opatreniami
uloženými
podľa
tohto
nariadenia.(99) Predložením
veci
rozhodcovskému
orgánu
mala
Stankoimport nevyhnutne v úmysle
opierať
sa o nedodanie
tovaru, a teda o nesplnenie
zmluvných
povinností
zo
strany
spoločnosti
Reibel,
aby
dosiahla
vrátenie
zaplateného
preddavku.
94.      Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia
č. 833/2014
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
tomu,
aby
sa
uznal
nárok
na
vrátenie
preddavku
spolu s úrokmi,
ktorý
bol
zaplatený
za
tovar,
ktorého
dodanie
bolo
znemožnené
na
základe
tohto
nariadenia.
III. Návrh
95.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Svea hovrätt (Odvolací
súd
pre
región
Svea,
Švédsko),
takto:
Článok 11 ods. 1
nariadenia
Rady
(EÚ)
č. 833/2014 z 31. júla
2014 o reštriktívnych
opatreniach s ohľadom na konanie
Ruska,
ktorým
destabilizuje
situáciu
na
Ukrajine, v znení
uplatniteľnom
ku
dňu
vydania
rozhodcovského
rozsudku
dotknutého
vo
veci
samej,
treba
vykladať v tom
zmysle,
že:
–        nebráni
tomu,
aby
dve
zmluvné
strany
využili
rozhodcovské
konanie v súvislosti s nárokom,
ktorý
nemožno
uznať v zmysle
tohto
ustanovenia,
pričom v každom
prípade
po
prvé
počas
tohto
rozhodcovského
konania
alebo
po
jeho
skončení
nemožno
dosiahnuť
uspokojenie
nároku,
ktorý
by
bol v rozpore s uvedeným
ustanovením, a po
druhé
rozhodcovský
rozsudok
musí
byť
vždy
možné
podrobiť
súdnemu
preskúmaniu,
ktoré
môže
zabezpečiť
rešpektovanie
verejného
poriadku
Únie,
–        je
súčasťou
verejného
poriadku
Únie. V dôsledku
toho
sa
vnútroštátny
súd,
na
ktorý
bola
podaná
žaloba o neplatnosť
rozhodcovského
rozsudku,
musí
ubezpečiť, v prípade
potreby
aj
ex
offo, o zlučiteľnosti s týmto
ustanovením,
pokiaľ
ide o jeho
uplatnenie
rozhodcovským
orgánom. V prípade
konštatovania
nezlučiteľnosti s uvedeným
ustanovením
musí
dotknutý
súd
vyvodiť
všetky
potrebné
dôsledky
podľa
svojho
vnútroštátneho
práva a vyhovieť
návrhu
na
zrušenie
uvedeného
rozsudku,
ktorý
je
založený
na
porušení
verejného
poriadku
Únie, s cieľom
odstrániť
nezlučiteľnosť s právnym
poriadkom
Únie,
–        bráni
tomu,
aby
sa
uznal
nárok
na
vrátenie
preddavku
spolu s úrokmi,
ktorý
bol
zaplatený
za
tovar,
ktorého
dodanie
bolo
znemožnené
na
základe
nariadenia
č. 833/2014.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
2      Inšpiráciou
sa
stala
slávna
báseň
Henryho
Wadswortha Longfellowa,
The Theologian’s tale:
Elizabeth.
3      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 78).
4      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/11/EÚ z 21. mája
2013 o alternatívnom
riešení
spotrebiteľských
sporov,
ktorou
sa
mení
nariadenie
(ES) č. 2006/2004 a smernica
2009/22/ES
(Ú. v. EÚ L 165,
2013, s. 63).
5      Rozsudok z 22. februára
2024,
Mytilinaios/DEI a Komisia a Komisia/DEI
(C‑701/21 P a C‑739/21 P,
EU:C:2024:146, bod 105 a citovaná
judikatúra).
6      Nariadenie
Rady z 5. mája
2009,
ktorým
sa
stanovuje
režim
Spoločenstva
na
kontrolu
vývozov,
prepravy,
sprostredkovania a tranzitu
položiek s dvojakým
použitím
(Ú. v. EÚ L 134,
2009,
s. 1)
(ďalej
len
„nariadenie č. 428/2009“).
7      Nariadenie
Rady z 31. júla
2014 o reštriktívnych
opatreniach s ohľadom
na
konanie
Ruska,
ktorým
destabilizuje
situáciu
na
Ukrajine
(Ú. v. EÚ L 229,
2014, s. 1), v tomto
prípade
uvádzané v znení
vyplývajúcom z jeho
zmeny
nariadením
Rady
(EÚ) č. 1290/2014
zo
4. decembra
2014
ktorým
sa
mení
nariadenie
(EÚ) č. 833/2014 o reštriktívnych
opatreniach s ohľadom
na
konanie
Ruska,
ktorým
destabilizuje
situáciu
na
Ukrajine, a ktorým
sa
mení
nariadenie
(EÚ) č. 960/2014,
ktorým
sa
mení
nariadenie
(EÚ) č. 833/2014
(Ú. v. EÚ L 349,
2014,
s. 20).
Pozri
najmä článok 1 písm. a) a článok 2 takto
zmeneného
nariadenia č. 833/2014.
8      V ďalšej
analýze a pokiaľ
nie
je
uvedené
inak,
budem
odkazovať
na
„zmenené
nariadenie č. 833/2014“,
keďže
sa
týka
znenia
tohto
nariadenia
uplatniteľného
ku
dňu
vydania
rozhodcovského
rozsudku, o ktorý
ide
vo
veci
samej,
teda
znenia
vyplývajúceho z vykonávacieho
nariadenia
Komisie
(EÚ)
2019/1163 z 5. júla
2019,
ktorým
sa
mení a stanovuje
jednotný
zoznam
na
účely
príloh k určitým
nariadeniam o reštriktívnych
opatreniach,
ktorý
obsahuje
kontaktné
údaje
príslušných
orgánov
členských
štátov a adresu
na
zasielanie
oznámení
Európskej
komisii
(Ú. v. EÚ L 182,
2019, s. 33).
Článok 11
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
znie:
„1.
Neuznajú
sa
žiadne
nároky v súvislosti
so
žiadnou
zmluvou
alebo
transakciou,
ktorých
plnenie
bolo
úplne
alebo
čiastočne,
priamo
alebo
nepriamo
dotknuté
opatreniami
uloženými
podľa
tohto
nariadenia,
vrátane
nárokov
na
náhradu
škody
alebo
akýchkoľvek
iných
nárokov
tohto
druhu,
ako
je
napríklad
nárok
na
kompenzáciu
alebo
pohľadávka
so
zárukou,
predovšetkým
nárok
na
predĺženie
platnosti
alebo
vyplatenie
dlhopisu,
záruky
alebo
zabezpečenia,
najmä
finančnej
záruky
alebo
finančného
zabezpečenia v akejkoľvek
forme,
ak
ich
predložia:
a)      subjekty
uvedené v článku 5 ods. 1 písm. b) a c) a v článku 5 ods. 2 písm. c) a d)
alebo v prílohách III,
IV, V a VI;
b)      akákoľvek
iná
ruská
osoba,
subjekt
alebo
orgán;
c)      akákoľvek
osoba,
subjekt
alebo
orgán
konajúce
prostredníctvom
alebo v mene
jednej z osôb,
subjektov
alebo
orgánov
uvedených v písm. a)
alebo
b)
tohto
odseku.
2.
Pri
akomkoľvek
konaní,
ktorého
cieľom
je
vymáhanie
pohľadávky,
nesie
dôkazné
bremeno o tom,
že
uspokojenie
tejto
pohľadávky
nie
je
odsekom
1
zakázané,
osoba,
ktorá
túto
pohľadávku
vymáha.
3.      Týmto
článkom
nie
je
dotknuté
právo
osôb,
subjektov a orgánov
uvedených v odseku
1
na
súdne
preskúmanie
zákonnosti
neplnenia
zmluvných
záväzkov v súlade s týmto
nariadením.“
9      Podľa § 1
prvého
odseku
Lag (1999:116)
om skiljeförarande (zákon č. 116 z roku
1999 o rozhodcovskom
konaní,
ďalej
len
„zákon o rozhodcovskom
konaní“).
10      Podľa § 33 ods. 1
zákona o rozhodcovskom
konaní.
11      Lagen (1996:95)
om vissa internationella sanktioner (zákon č. 95 z roku
1996 o niektorých
medzinárodných
sankciách).
12      Vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
Súdny
dvor v súčasnosti
prejednáva návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
týkajúci
sa
nariadenia
Rady
(EÚ) č. 269/2014
zo
17. marca 2014 o reštriktívnych
opatreniach
vzhľadom
na
konanie
narúšajúce
alebo
ohrozujúce
územnú
celistvosť,
zvrchovanosť a nezávislosť
Ukrajiny
(Ú. v. EÚ L 78,
2014, s. 6),
ktorý
vyvoláva
podobné
otázky,
konkrétne
vec
Čiekuri‑Shishki (C‑480/24,
EU:C:2025:672).
13      Vnútroštátny
súd
tu
vychádza z rozsudku z 11. novembra
2021,
Bank
Sepah (C‑340/20,
EU:C:2021:903, bod 56),
ako
aj z rozsudku z 13. septembra
2018,
Rosneft a i./Rada
(T‑715/14,
EU:T:2018:544, bod 206).
14      Vnútroštátny
súd
sa
tu
odvoláva
na
rozsudok z 26. októbra
2006,
Mostaza Claro (C‑168/05,
EU:C:2006:675, bod 35).
15      Pozri v rámci
rozsiahlej
judikatúry
rozsudok z 30. októbra
2025,
Attal a Associés (C‑321/24,
EU:C:2025:836, bod 19).
16      Rozsudok z 28. marca 2017,
Rosneft (C‑72/15,
EU:C:2017:236).
Pripomínam,
že
tieto
otázky
sa
týkali
právomoci
Súdneho
dvora
rozhodovať o platnosti
rozhodnutia
SZBP,
ďalej o platnosti
niektorých
ustanovení
takéhoto
rozhodnutia a nariadenia č. 833/2014
vrátane
jeho článku 11, a o výklade
niektorých
ustanovení
tohto
nariadenia.
Súdny
dvor
teda
preskúmal
platnosť článku 11
nariadenia č. 833/2014 z hľadiska
zásady
proporcionality a zásahu
do
slobody
podnikania
(pozri body 143
až
151
tohto
rozsudku).
17      Pozri
rozsudok
zo
6. marca 2018,
Achmea (C‑284/16,
EU:C:2018:158, bod 35).
18      JARROSSON,
C.:
L’arbitrabilité:
présentation méthodologique.
In:
Revue
de
jurisprudence commerciale,
1996, č. 1, s. 1.
19      Arbitrabilita nie
je v členských
štátoch
jednotným
pojmom.
Vo
Francúzsku,
Španielsku a Taliansku
sa v rozhodcovskom
konaní
môžu
rozhodovať
spory,
ktorých
predmetom
sú
práva, s ktorými
je
možné
disponovať
(pozri článok 2059
francúzskeho
Občianskeho
zákonníka, článok 2 ods. 1
španielskeho
zákona č. 60/2003 z 23. decembra
2003 o rozhodcovskom
konaní a článok 806
talianskeho
Občianskeho
súdneho
poriadku). V Nemecku
sa
arbitrabilita určuje
na
základe
majetkovej
povahy
uplatňovaných
práv
(§ 1030 prvý
odsek
nemeckého
Občianskeho
súdneho
poriadku).
Podobný
princíp
je
stanovený v poľskom
práve
(pozri článok 1157
poľského
Občianskeho
súdneho
poriadku).
20      RAVILLON,
L.:
Que reste‑t‑il du concept d’inarbitrabilité ?
In:
MANCIAUX, S. a LOQUIN,
E.:
L’ordre public et
l’arbitrage,
Actes du colloque des
15
et
16
mars 2013,
sous la
direction de
CREDIMI,
LexisNexis 2014, s. 57.
21      Zbierka
zmlúv
Organizácie
Spojených
národov,
zv.
330, s. 3.
22      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 116).
23      Článok
II ods. 1
Newyorského
dohovoru.
24      Článok V ods. 2 písm. a)
Newyorského
dohovoru.
25      Ide o širší
pojem
ako
samotné
rozhodcovské
konanie.
26      Pozri
rozsudok
zo
6. marca 2018,
Achmea (C‑284/16,
EU:C:2018:158, bod 60).
27      Pozri,
pokiaľ
ide o nedávny
príklad,
rozsudok z 15. januára
2026,
Wunner (C‑77/24,
EU:C:2026:1, bod 35).
28      Pozri článok 11 ods. 1 písm. b)
zmeneného
nariadenia č. 833/2014.
29      Pokiaľ
ide o výklad
pojmu
„nároky“ v zmysle článku 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,
odkazujem
na
moju
analýzu
tretej
prejudiciálnej
otázky.
30      Takýto
záver
sa
zdá
byť v súlade s definíciou
pojmu
„nárok“,
ktorá
je
uvedená v nariadení
č. 269/2014 a z ktorej
vyplýva,
že
zahŕňa
„každý
nárok
uplatnený v súdnom
konaní
alebo
mimo
neho“
[pozri článok 1 písm. a)
nariadenia č. 269/2014],
hoci
je
poľutovaniahodné,
že
zmenené
nariadenie č. 833/2014
neobsahuje
podobné
ustanovenie.
31      Na
rozdiel
od
toho,
čo
vyplýva z článku 11 ods. 3
zmeneného
nariadenia č. 833/2014,
ktorý
sa
výslovne
týka
súdneho
preskúmania
zákonnosti
neplnenia
zmluvných
záväzkov.
32      Pozri v príslušnom
poradí článok 13 písm. a) a ďalej písm. c)
až
e)
zmeneného
nariadenia
č. 833/2014.
33      Pozri
odôvodnenie
23 a článok 1 ods. 28
nariadenia
Rady
(EÚ)
2023/2878 z 18. decembra
2023,
ktorým
sa
mení
nariadenie
(EÚ) č. 833/2014 o reštriktívnych
opatreniach s ohľadom
na
konanie
Ruska,
ktorým
destabilizuje
situáciu
na
Ukrajine
(Ú. v. EÚ L 2023/2878).
34      Zaujímavosťou
je,
že
povinnosť
stanovená v článku 12g
nariadenia č. 833/2014
je
spojená s príkazom
pre
vývozcov
dohliadať
na
to,
aby
„dohoda s protistranou z tretej
krajiny
obsahovala
primerané
opatrenia
nápravy v prípade
porušenia
zmluvnej
povinnosti
uzavretej v súlade s odsekom
1“
(pozri článok 12g ods. 3
zmeneného
nariadenia č. 833/2014).
Okrem
toho
sú
títo
vývozcovia
tiež
povinní
informovať
príslušný
vnútroštátny
orgán v prípade
porušenia
zmluvných
povinností
ich
zmluvným
partnerom
(pozri článok 12g ods. 4
uvedeného
nariadenia).
35      Pozri,
pokiaľ
ide o reštriktívne
opatrenia
týkajúce
sa
líbyjského
režimu,
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Mengozzi vo
veci
SH
(C‑168/17,
EU:C:2018:798, bod 50).
36      Pozri
odôvodnenie
2
nariadenia č. 833/2014 v jeho
pôvodnom
znení.
37      Ako
je
stanovené v článku 8 ods. 1
meneného
nariadenia č. 833/2014.
38      Rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 78).
39      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 80).
40      Pozri
analogicky
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 81 a citovaná
judikatúra).
41      Prijatím
nariadenia
Rady
(EÚ)
2025/1494 z 18. júla
2025,
ktorým
sa
mení
nariadenie
(EÚ) č. 833/2014 o reštriktívnych
opatreniach s ohľadom
na
konanie
Ruska,
ktorým
destabilizuje
situáciu
na
Ukrajine
(Ú. v. EÚ L,
2025/1494),
normotvorca
Únie
vložil
do článku 11
nariadenia č. 833/2014
nový
odsek s cieľom
riešiť
otázku
uznávania a výkonu
rozhodcovských
rozhodnutí
členskými
štátmi,
ale
len z hľadiska
rozhodcovského
konania
týkajúceho
sa
investícií v súvislosti s reštriktívnymi
opatreniami
(pozri
odôvodnenie
22
nariadenia
2025/1494 a článok 11 ods. 2a
takto
zmeneného
nariadenia č. 833/2014).
Okrem
toho,
hoci
to
nie
je
relevantné
pre
túto
vec,
chcem
tiež
uviesť,
že
nariadenie č. 833/2014
stanovuje
výnimku
zo
zákazu
priamej
alebo
nepriamej
účasti
na
akejkoľvek
transakcii s ruskou
právnickou
osobou,
subjektom
alebo
orgánom,
ktoré
sú
uvedené
na
zozname
alebo
vlastnené
alebo
konajú v mene
právnických
osôb,
subjektov
alebo
orgánov
uvedených
na
zozname,
pre
transakcie,
ktoré
sú
nevyhnutne
potrebné
na
zaistenie
prístupu k súdnym,
správnym
alebo
arbitrážnym
konaniam v členskom
štáte,
ako
aj
na
uznanie
alebo
výkon
rozsudku
alebo
arbitrážneho
rozhodnutia
vydaného v členskom
štáte, a ak
sú
takéto
transakcie v súlade s cieľmi
nariadenia č. 833/2014 a nariadenia
(EÚ)
269/2014
[pozri článok 5aa ods. 3 písm. g)
nariadenia č. 833/2014,
ktorý
bol
zavedený
nariadením
Rady
(EÚ)
2022/1269 z 21. júla
2022
ktorým
sa
mení
nariadenie č. 833/2014 o reštriktívnych
opatreniach s ohľadom
na
konanie
Ruska,
ktorým
destabilizuje
situáciu
na
Ukrajine
(Ú. v. EÚ L 193,
2022, s. 1)].
42      Chcem
dodať,
že
hľadanie
riešenia
zmierom
medzi
zmluvnými
stranami
nie
je
vyňaté z pôsobnosti
práva
Únie, a to
na
základe článku 12
zmeneného
nariadenia č. 833/2014:
Reibel mala v každom
prípade a bez
ohľadu
na
dohodnutú
formu
urovnania
povinnosť
neuznať
nárok,
ktorý
zakazuje článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014, a to
aj z vlastnej
vôle.
43      Primerane
obozretný
subjekt
Únie
by
mal
dbať
na
to,
aby
sa
tieto
orgány
nachádzali
na
území
Únie. Článok 13 písm. e)
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
by
však
mohol
tiež
zakladať
povinnosť
takéhoto
orgánu,
ktorý
sa
nenachádza
na
území
Únie,
zabezpečiť
dodržiavanie
práva
Únie.
Táto
otázka
však v rámci
sporu
vo
veci
samej
nevzniká,
keďže
ide o švédskeho
rozhodcu.
44      Intenzita
takéhoto
preskúmania
bude
určená
tiež v rámci
preskúmania
druhej
prejudiciálnej
otázky.
45      V tomto
smere
treba
upozorniť
hospodárske
subjekty
Únie,
ktoré
by
sa
zaviazali
podpísať
doložku
takého
druhu,
ako
je
doložka
obsiahnutá v zmluve
medzi
spoločnosťami
Reibel a Stankoimport,
ktorej
obsah
je
uvedený v bode 6
vyššie.
46      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 84).
47      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 82).
48      Pozri
rozsudky z 1. júna
1999,
Eco Swiss
(C‑126/97,
EU:C:1999:269, bod 37), a z 26. októbra
2006,
Mostaza Claro (C‑168/05,
EU:C:2006:675, bod 35).
49      Na
prvom
mieste
medzi
nimi
je
Newyorský
dohovor,
ktorý
stanovuje
súdne
preskúmanie
rozhodcovských
rozhodnutí
týkajúcich
sa
dodržiavania
verejného
poriadku:
pozri
článok V tohto
dohovoru,
ako
aj
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 116).
50      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 83).
Toto
osamostatnenie
už
bolo
uvedené v rozsudku z 21. decembra
2023,
International
Skating Union/Komisia
(C‑124/21 P,
EU:C:2023:1012, bod 193).
51      Súdny
dvor
podrobne
uvádza
jeho
široký
rozsah v bode 86
rozsudku z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617).
52      Rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 87).
53      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 87).
54      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 87).
55      Inými
slovami,
ako
uviedla
generálna
advokátka
Ćapeta,
„potreba
preskúmať
súlad
rozhodcovského
rozsudku s verejným
poriadkom
existuje
preto,
že
dané
pravidlá
môžu
byť
vo
verejnom
záujme v takej
miere,
že
ich
uplatňovanie
nemožno
vylúčiť
vôľou
účastníkov
konania“
[návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
vo
veci
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:24, bod 72)].
56      Pozri
rozsudok
zo
4. októbra
2024,
Real Madrid
Club de
Fútbol (C‑633/22,
EU:C:2024:843, body 66 a 67).
57      Pozri
rozsudok z 21. decembra
2023,
International
Skating Union/Komisia
(C‑124/21 P,
EU:C:2023:1012, body 192 a 193,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
58      Rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 89 a citovaná
judikatúra).
59      Smernica
Rady z 5. apríla
1993 o nekalých
podmienkach v spotrebiteľských
zmluvách
(Ú. v. ES L 95,
1993,
s. 29;
Mim.
vyd.
15/002,
s. 288).
Pozri
rozsudok z 26. októbra
2006,
Mostaza Claro (C‑168/05,
EU:C:2006:675, body 36
až
38).
Pozri
tiež
rozsudok
zo
6. októbra
2009,
Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08,
EU:C:2009:615, body 51 a 52).
60      Prvá
smernica
Rady z 21. decembra
1988 o aproximácii
právnych
predpisov
členských
štátov v oblasti
ochranných
známok
(Ú. v. ES L 40,
1989,
s. 1;
Mim.
vyd.
17/001,
s. 92).
61      Pozri
rozsudok
zo
16. júla
2015,
Diageo Brands (C‑681/13,
EU:C:2015:471, bod 52).
62      Pozri bod 58
vyššie.
63      Pozri článok 3 ods. 1 ZEÚ.
64      Pozri článok 21 ods. 1 ZEÚ.
65      Pozri článok 21 ods. 2 písm. a),
b) a c)
ZEÚ.
66      Pozri
rozsudky z 28. marca 2017,
Rosneft (C‑72/15,
EU:C:2017:236, body 115 a 150), a zo
17. septembra
2020,
Rosneft a i./Rada
(C‑732/18 P,
EU:C:2020:727, bod 115).
67      Pozri
rozsudok z 28. marca 2017,
Rosneft (C‑72/15,
EU:C:2017:236, bod 150).
68      V právnom
poriadku
Únie
nie
je
dodržiavanie
verejného
poriadku
jediným
obmedzením
slobodnej
vôle
strán:
pozri
rozsudky
zo
6. júna
2000,
Angonese (C‑281/98,
EU:C:2000:296, bod 34); z 20. septembra
2001,
Courage a Crehan (C‑453/99,
EU:C:2001:465, bod 24),
alebo z 11. decembra
2007,
International
Transport
Workers'
Federation a Finnish Seamen's Union (C‑438/05,
EU:C:2007:772, body 33 a 34).
69      Pozri
rozsudok
zo
6. októbra
2009,
Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08,
EU:C:2009:615, body 51 a 53).
70      Pozri
analogicky
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, body 88 a 89).
71      Pozri
na
porovnanie s článkom 11
zmeneného
nariadenia č. 833/2014 články 1,
6,
7,
9
alebo
14
tohto
nariadenia.
72      Pozri
odôvodnenie
22
nariadenia
2025/1494.
73      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 95 a citovaná
judikatúra).
74      Rozsudok z 1. augusta
2025
(C‑600/23,
EU:C:2025:617).
75      Jednostranne
uložený
dotknutým
jednotlivcom:
pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 92
ako
aj
citovaná
judikatúra, body 93,
96 a 106).
76      Rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 101).
77      Odkazujem
na body 47 a 48
vyššie.
78      Rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, body 102 a 103).
79      Na
účely
identifikácie
takejto
nezlučiteľnosti
môže
vnútroštátnym
súdom
pomôcť
Súdny
dvor v rámci
prejudiciálneho
konania,
ktoré
je
„základnou
súčasťou
systému
koncipovaného
Zmluvami,
ktorý
umožňuje
[týmto
súdom]
zabezpečiť
účinnú
súdnu
ochranu
práv,
ktoré
jednotlivcom
vyplývajú z práva
Únie“
[rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 77)].
80      Pozri
analogicky
rozsudok
zo
14. septembra
2023,
Tuk
Tuk Travel (C‑83/22,
EU:C:2023:664, bod 45).
81      Pozri v tom
istom
zmysle
rozsudok z 1. augusta
2025,
Royal
Football Club Seraing (C‑600/23,
EU:C:2025:617, bod 115).
82      „Zjavná“
povaha
nezlučiteľnosti
by
sa
však
nemala
vykladať
príliš
reštriktívne
vzhľadom
na
požiadavku
uvedenú v bode 75
vyššie a sledovaný
cieľ
odstrániť
akúkoľvek
nezlučiteľnosť s verejným
poriadkom
Únie.
Účinnosť
práv,
ktoré
jednotlivcom
priznáva
právo
Únie,
sa
tak
nezdá
byť
zlučiteľná s vyhlásením
neplatnosti
len v situáciách
zjavnej
nezlučiteľnosti.
83      Ako
to
uviedla
aj
Komisia v jej
pracovnom
dokumente s názvom
„Commission consolidated FAQs on
the implementation of
Council Regulation n° 833/2014
and
Council Regulation n° 269/2014“,
ktorý
bol
naposledy
aktualizovaný
23. januára
2026
(pozri
poznámku
pod
čiarou
87, s. 420
uvedeného
dokumentu).
84      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
85      Zamerané
na
dosiahnutie
predĺženia
alebo
vyplatenia
záväzku,
záruky
alebo
protizáruky,
najmä
finančnej,
bez
ohľadu
na
ich
formu.
86      Pozri bod 33
dokumentu
Reštriktívne
opatrenia
(sankcie) – aktualizácia
najlepších
postupov
EÚ
na
účinné
vykonávanie
reštriktívnych
opatrení
(dokument
Rady z 27. júna
2022,
10572/22).
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Norkus vo
veci
Čiekuri‑Shishki (C‑480/24,
EU:C:2025:672, bod 68).
87      Nariadenie
Rady
zo
7. decembra
1992,
ktorým
sa
zakazuje
uspokojovanie
nárokov
Iraku,
pokiaľ
ide o zmluvy a transakcie,
ktorých
plnenie
bolo
dotknuté
Rezolúciou
Bezpečnostnej
Rady
Organizácie
spojených
národov č. 661
(1990) a súvisiacimi
rezolúciami
(Ú. v. ES L 361,
1992,
s. 1;
Mim.
vyd.
11/018, s. 222).
88      Štvrté a piate
odôvodnenie
nariadenia č. 3541/92.
89      Pozri bod 41
vyššie.
90      Podľa
výrazu,
ktorý
použil
generálny
advokát
Norkus vo
svojich
návrhoch,
ktoré
predniesol
vo
veci
Čiekuri‑Shishki (C‑480/24,
EU:C:2025:672, bod 70).
91      Keď
sa
klauzula o neuznaní
uplatňuje
na
nároky
osôb a subjektov
uvedených v článku 11 ods. 1 písm. a) a c)
nariadenia
č. 833/2014,
sledovaným
cieľom
je
tiež
neumožniť
týmto
osobám
získať
náhradu
za
negatívne
účinky
opatrení
prijatých
voči
nim
[pozri
analogicky
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Mengozzi vo
veci
SH
(C‑168/17,
EU:C:2018:798, bod 50)].
92      Súdny
dvor
sa
takto
vyjadril k zneniu
nariadenia č. 833/2014,
zmenenému
nariadením č. 1290/2014
(pozri
poznámku
pod
čiarou
7
vyššie).
93      Rozsudok z 28. marca 2017,
Rosneft (C‑72/15,
EU:C:2017:236, bod 150).
94      V rozsudku z 28. marca 2017,
Rosneft (C‑72/15,
EU:C:2017:236),
bol
žalobcom
vo
veci
samej
subjekt,
na
ktorý
sa
osobitne
vzťahovala
časť
obmedzení
zavedených v nariadení č. 833/2014,
zmenenom
nariadením č. 1290/2014, a ktorý
spadal
do
pôsobnosti článku 11 ods. 1 písm. a)
tohto
nariadenia.
95      Pozri
rozsudok z 11. novembra
2021,
Bank
Sepah (C‑340/20,
EU:C:2021:903, bod 66 a citovaná
judikatúra).
96      V tomto
zmysle
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Norkus vo
veci
Čiekuri‑Shishki (C‑480/24,
EU:C:2025:672, bod 61 a nasl.).
97      Pozri
rozsudky z 13. marca 2025,
Šuvalov/Rada
(C‑271/24 P,
EU:C:2025:180, bod 78),
a z 5. februára
2026,
VEB.RF/Rada
(C
572/24 P,
EU:C:2026:74, bod 138).
98      Pripomínam,
že
belgické
orgány
kvalifikovali
dotknutý
tovar
ako
tovar s dvojakým
použitím v zmysle
nariadenia č. 428/2009
(pozri bod 7
vyššie).
99      Je
pravda,
že
zmluva
bola
uzavretá v roku
2015,
keď
už
platil
zákaz
predaja a vývozu
tovaru s dvojakým
použitím. Článok 11 ods. 1
zmeneného
nariadenia č. 833/2014
však
neobmedzuje
neuznanie
len
na
nároky
súvisiace
so
zmluvami,
ktoré
už
existovali v deň
nadobudnutia
účinnosti
nariadenia,
čo
zjavne
viac
chráni
záujmy
subjektov
Únie.