62023CJ0391
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (deviata komora)
zo 16. októbra 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 191 ods. 2 ZFEÚ – Politika Únie v oblasti životného prostredia – Nariadenie (EÚ) 2021/1119 – Zámer Únie dosiahnuť klimatickú neutralitu – Smernica (EÚ) 2019/944 – Spoločné pravidlá pre vnútorný trh s elektrinou – Vnútroštátna právna úprava, ktorou sa ukladá výrobcom elektriny z obnoviteľných zdrojov povinnosť zaplatiť daň z príjmov – Oslobodenie od dane pre výrobcov elektriny z fosílnych palív a biomasy“
Vo veci C‑391/23,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko) zo 7. februára 2023 a doručený Súdnemu dvoru 27. júna 2023, ktorý súvisí s konaním:
Brăila Winds SRL
proti
Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București,
Ministerul Finanţelor,
Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală,
Agenţia Naţională de Administrare Fiscală,
SÚDNY DVOR (deviata komora),
v zložení: predseda deviatej komory M. Condinanzi, predseda štvrtej komory I. Jarukaitis (spravodajca) a sudca N. Jääskinen,
generálny advokát: A. Rantos,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Brăila Winds SRL, v zastúpení: C.‑A. Bîrsan, E.‑D. Gramaticescu a A.‑C. Lăcureanu, avocați,
–
Európska komisia, v zastúpení: I. Georgiopoulos, L. Nicolae a K. Talabér‑Ritz, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 49, 56, 107 a 108, ako aj článku 191 ods. 2 ZFEÚ, článku 17 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/944 z 5. júna 2019 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrinou a o zmene smernice 2012/27/EÚ (Ú. v. EÚ L 158, 2019, s. 125), ako aj nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/1119 z 30. júna 2021, ktorým sa stanovuje rámec na dosiahnutie klimatickej neutrality a menia nariadenia (ES) č. 401/2009 a (EÚ) 2018/1999 (európsky právny predpis v oblasti klímy) (Ú. v. EÚ L 243, 2021, s. 1).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Brăila Winds SRL, ktorá je výrobcom elektriny z veterného zdroja, a Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București (Regionálne generálne riaditeľstvo verejných financií Bukurešť – Daňová správa pre stredných daňovníkov Bukurešť, Rumunsko), Ministerul Finanțelor (Ministerstvo financií, Rumunsko), Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală (predseda Národnej agentúry pre daňovú správu, Rumunsko) a Agenția Națională de Administrare Fiscală (Národná agentúra pre daňovú správu, Rumunsko) (ďalej len „ANAF“) vo veci dane vymáhanej od spoločnosti Brăila Winds vo výške 80 % jej príjmov vyplývajúcich z rozdielu medzi priemernou mesačnou predajnou cenou jej elektriny a cenou stanovenou vnútroštátnym zákonodarcom.
Právny rámec
Právo Únie
Zmluva o FEÚ
3
Článok 191 ods. 2 ZFEÚ znie takto:
„Politika životného prostredia Únie sa zameriava na vysokú úroveň jeho ochrany, pričom prihliada na rozmanité situácie v jednotlivých regiónoch [Európskej ú]nie. Vychádza zo zásad predchádzania škodám a prevencie, zo zásady nápravy škôd na životnom prostredí prioritne pri zdroji a zo zásady, že náhradu škody hradí znečisťovateľ.
V tomto kontexte opatrenia zosúlaďovania zodpovedajúce požiadavkám ochrany životného prostredia zahŕňajú, ak je to vhodné, ochrannú doložku umožňujúcu členským štátom prijať predbežné opatrenia z ekologických a mimohospodárskych dôvodov, ktoré podliehajú inšpekčnému postupu Únie.“
Smernica 2019/944
4
Podľa článku 1 prvého a druhého odseku smernice 2019/944 s názvom „Predmet úpravy“:
„Táto smernica stanovuje spoločné pravidlá výroby, prenosu, distribúcie, uskladňovania energie a dodávky elektriny spolu s ustanoveniami týkajúcimi sa ochrany spotrebiteľa s cieľom vytvoriť skutočne integrované konkurenčné, spotrebiteľsky orientované, flexibilné, spravodlivé a transparentné trhy s elektrinou v Únii.
Zámerom tejto smernice je využiť výhody integrovaného trhu na zabezpečenie dostupných a transparentných cien energie a nákladov pre spotrebiteľov, vysokej miery bezpečnosti dodávok a hladkého prechodu na udržateľný nízkouhlíkový energetický systém. …“
5
Článok 9 smernice, nazvaný „Povinnosti služby vo verejnom záujme“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Bez toho, aby bol dotknutý odsek 2, členské štáty na základe svojej inštitucionálnej organizácie a s náležitým zreteľom na zásadu subsidiarity zabezpečia, aby elektroenergetické podniky fungovali v súlade so zásadami tejto smernice s cieľom dosiahnuť konkurencieschopný, bezpečný a vzhľadom na životné prostredie udržateľný trh s elektrinou, a aby tieto podniky neboli diskriminované z hľadiska ich práv alebo povinností.
2.   So zreteľom na príslušné ustanovenia [Zmluvy o FEÚ], najmä na jej článok 106, členské štáty môžu podnikom pôsobiacim v sektore elektrickej energie z hľadiska všeobecného hospodárskeho záujmu uložiť povinnosti služby vo verejnom záujme, ktoré sa môžu vzťahovať na bezpečnosť, vrátane bezpečnosti dodávky, pravidelnosti, kvality a ceny dodávok a ochrany životného prostredia, vrátane energetickej efektívnosti, energie z obnoviteľných zdrojov a ochrany klímy. Takéto povinnosti musia byť jasne definované, transparentné, nediskriminačné a overiteľné a pre elektroenergetické podniky Únie musia zaručovať rovnosť prístupu k spotrebiteľom v členskom štáte. Povinnosti služby vo verejnom záujme, ktoré sa týkajú stanovovania cien dodávok elektriny, musia byť v súlade s požiadavkami stanovenými v článku 5 tejto smernice.“
6
Článok 58 uvedenej smernice s názvom „Všeobecné ciele regulačného orgánu“ stanovuje:
„Regulačný orgán pri plnení regulačných úloh uvedených v tejto smernici prijíma v rámci svojich povinností a právomocí stanovených v článku 59, v prípade potreby v úzkej konzultácii s inými príslušnými vnútroštátnymi orgánmi vrátane orgánov na ochranu hospodárskej súťaže, ako aj orgánov, vrátane regulačných orgánov, zo susediacich členských štátov a susediacich tretích krajín, a bez toho, aby boli dotknuté ich právomoci, všetky primerané opatrenia na dosiahnutie týchto cieľov:
a)
podporovať v úzkej spolupráci s regulačnými orgánmi iných členských štátov, [Európskou k]omisiou a [Agentúrou Európskej únie pre spoluprácu regulačných orgánov v oblasti energetiky] konkurencieschopný, flexibilný, bezpečný a environmentálne udržateľný vnútorný trh s elektrinou v rámci Únie, a efektívne otvorenie trhu pre všetkých odberateľov a dodávateľov v Únii a zabezpečovať primerané podmienky na efektívne a spoľahlivé fungovanie elektrizačných sústav s prihliadnutím na dlhodobé ciele;
…
c)
odstraňovať obmedzenia týkajúce sa obchodovania s elektrinou medzi členskými štátmi vrátane rozvoja vhodných cezhraničných prenosových kapacít na uspokojenie dopytu, a posilňovať integráciu národných trhov, čo môže uľahčiť toky elektriny v celej Únii;
…“
Nariadenie 2021/1119
7
Článok 1 nariadenia 2021/1119, nazvaný „Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti“, stanovuje:
„Týmto nariadením sa stanovuje rámec pre nezvratné a postupné znižovanie antropogénnych emisií skleníkových plynov zo zdrojov a zlepšenie ich odstraňovania záchytmi regulovanými v práve Únie.
V tomto nariadení sa stanovuje záväzný zámer dosiahnuť klimatickú neutralitu Únie do roku 2050 v záujme plnenia dlhodobého teplotného cieľa stanoveného v článku 2 ods. 1 písm. a) Parížskej dohody [o zmene klímy, ratifikovanej Úniou rozhodnutím Rady (EÚ) 2016/1841 z 5. októbra 2016 o uzavretí Parížskej dohody prijatej na základe Rámcového dohovoru Organizácie Spojených národov o zmene klímy v mene Európskej únie (Ú. v. EÚ L 282, 2016, s. 1)], ako aj rámec na dosahovanie pokroku pri plnení globálneho cieľa týkajúceho sa adaptácie na zmenu klímy stanoveného v článku 7 Parížskej dohody. V tomto nariadení sa stanovuje aj záväzný cieľ Únie, pokiaľ ide o čisté domáce zníženie emisií skleníkových plynov do roku 2030.
…“
8
Podľa článku 2 tohto nariadenia s názvom „Zámer dosiahnuť klimatickú neutralitu“:
„1.   Najneskôr do roku 2050 sa v Únii musí zabezpečiť rovnovážny stav medzi emisiami skleníkových plynov a ich odstraňovaním v celej Únii, ako je regulované v práve Únie, vďaka čomu sa do uvedeného termínu podarí znížiť emisie a dosiahnuť nulovú bilanciu emisií a následne sa Únia bude usilovať o dosiahnutie záporných emisií.
2.   Príslušné inštitúcie Únie a členské štáty prijmú potrebné opatrenia na úrovni Únie a na vnútroštátnej úrovni, vďaka ktorým bude možné kolektívne splniť zámer dosiahnuť klimatickú neutralitu stanovený v odseku 1, a to s prihliadnutím na význam podpory spravodlivosti a solidarity medzi členskými štátmi, ako aj nákladovej efektívnosti pri plnení tohto zámeru.“
9
V článku 5 uvedeného nariadenia, nazvanom „Adaptácia na zmenu klímy“, sa v odseku 1 uvádza:
„Príslušné inštitúcie Únie a členské štáty zabezpečia nepretržitý pokrok pri zlepšovaní schopnosti adaptácie, posilňovaní odolnosti a znižovaní zraniteľnosti voči zmene klímy v súlade s článkom 7 Parížskej dohody.“
10
Článok 7 toho istého nariadenia s názvom „Posúdenie vnútroštátnych opatrení“ znie takto:
„1.   Do 30. septembra 2023 a potom každých päť rokov Komisia posúdi:
a)
súlad identifikovaných vnútroštátnych opatrení na základe integrovaných národných energetických a klimatických plánov, dlhodobých národných stratégií a dvojročných správ o pokroku predkladaných v súlade s nariadením [Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1999 z 11. decembra 2018 o riadení energetickej únie a opatrení v oblasti klímy, ktorým sa menia nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 663/2009 a (ES) č. 715/2009, smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/22/ES, 98/70/ES, 2009/31/ES, 2009/73/ES, 2010/31/EÚ, 2012/27/EÚ a 2013/30/EÚ, smernice Rady 2009/119/ES a (EÚ) 2015/652 a ktorým sa zrušuje nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 525/2013 (Ú. v. EÚ L 328, 2018, s. 1)], ktoré sú relevantné pre plnenie zámeru dosiahnuť klimatickú neutralitu stanoveného v článku 2 ods. 1 tohto nariadenia, s uvedeným zámerom;
b)
súlad príslušných vnútroštátnych opatrení so zabezpečovaním pokroku pri adaptácii v zmysle článku 5, s prihliadnutím na národné adaptačné stratégie uvedené v článku 5 ods. 4.
…
2.   Ak Komisia po náležitom posúdení kolektívneho pokroku posudzovaného v súlade s článkom 6 ods. 1 zistí, že opatrenia členského štátu nie sú v súlade so zámerom dosiahnuť klimatickú neutralitu stanoveným v článku 2 ods. 1 alebo sú v rozpore so zabezpečovaním pokroku pri adaptácii v zmysle článku 5, môže pre tento členský štát vydať odporúčania. Komisia tieto odporúčania zverejní.
3.   Ak sa vydajú odporúčania v súlade s odsekom 2, uplatňujú sa tieto zásady:
a)
dotknutý členský štát oznámi Komisii do šiestich mesiacov od prijatia odporúčaní, ako plánuje tieto odporúčania náležite zohľadniť v duchu solidarity medzi členskými štátmi a Úniou, ako aj medzi členskými štátmi navzájom;
b)
po oznámení uvedenom v písmene a) tohto odseku dotknutý členský štát uvedie vo svojej nasledujúcej integrovanej národnej energetickej a klimatickej správe o pokroku predloženej v súlade s článkom 17 nariadenia [2018/1999] v roku nasledujúcom po roku, v ktorom boli dané odporúčania vydané, akým spôsobom tieto odporúčania náležite zohľadnil; ak sa dotknutý členský štát rozhodne nezohľadniť odporúčania alebo ich podstatnú časť, poskytne Komisii svoje odôvodnenie;
…“
Smernica 2008/118/ES
11
Článok 1 smernice Rady 2008/118/ES zo 16. decembra 2008 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12/EHS (Ú. v. EÚ L 9, 2008, s. 12) stanovoval:
„1.   Táto smernica stanovuje všeobecný systém spotrebných daní, ktoré sa priamo alebo nepriamo uplatňujú pri spotrebe nasledujúcich tovarov, ďalej len ‚tovar podliehajúci spotrebnej dani‘:
a)
energetické výrobky a elektrina upravené smernicou [Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca Spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny (Ú. v. EÚ L 283, 2003, s. 51; Mim. vyd. 09/001, s. 405)];
…
2.   Členské štáty môžu na osobitné účely vyrubiť ďalšie nepriame dane na tovar podliehajúci spotrebnej dani za predpokladu, že tieto dane sú v súlade s pravidlami Spoločenstva pre zdaňovanie uplatniteľnými na spotrebnú daň alebo daň z pridanej hodnoty [(DPH)], pokiaľ ide o stanovenie daňového základu, výpočet dane, vznik daňovej povinnosti a kontrolu dane, pričom medzi tieto pravidlá nepatria ustanovenia o oslobodení od spotrebnej dane.
…“
Smernica 2003/96
12
Článok 1 smernice 2003/96 znie takto:
„Členské štáty zdaňujú energetické výrobky a elektrinu v súlade s touto smernicou.“
13
Článok 4 tejto smernice stanovuje:
„1.   Úrovne zdaňovania, ktoré členské štáty uplatňujú na energetické výroby a elektrinu vymenované v článku 2 nemôžu byť nižšie ako minimálne úrovne zdaňovania predpísané touto smernicou.
2.   Na účely tejto smernice je ‚úroveň zdaňovania‘ celková záťaž uložená ohľadom všetkých nepriamych daní (okrem DPH) vypočítavaná priamo alebo nepriamo z množstva energetických výrobkov a elektriny v čase uvoľnenia na spotrebu.“
Rumunské právo
14
Článok II Legea nr. 259/2021 pentru aprobarea Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 118/2021 privind stabilirea unei scheme de compensare pentru consumul de energie electrică și gaze naturale pentru sezonul rece 2021 – 2022, precum și pentru completarea Ordonanței Guvernului nr. 27/1996 privind acordarea de facilități persoanelor care domiciliază sau lucrează în unele localități din Munții Apuseni și în Rezervația Biosferei „Delta Dunării“ (zákon č. 259/2021, ktorým sa schvaľuje mimoriadne nariadenie vlády č. 118/2021 o zavedení režimu kompenzácií na spotrebu elektriny a zemného plynu na zimnú sezónu 2021 – 2022 a ktorým sa dopĺňa nariadenie vlády č. 27/1996 o poskytovaní výhod osobám bývajúcim alebo pracujúcim v niektorých lokalitách v pohorí Apuseni a v biosférickej rezervácii delty Dunaja) z 29. októbra 2021 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 1036 z 29. októbra 2021), v znení ordonanța de urgență a Guvernului nr. 11/2022 privind modificarea și completarea Legii nr. 259/2021 (mimoriadne nariadenie vlády č. 11/2022, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 259/2021) zo 16. februára 2022 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 163 zo 17. februára 2022) (ďalej len „zákon č. 259/2021“) stanovuje:
„1. Počas obdobia uplatňovania ustanovení [mimoriadneho nariadenia č. 118/2021] v znení tohto zákona sa dodatočné príjmy dosiahnuté výrobcami elektriny vyplývajúce z rozdielu medzi priemernou mesačnou cenou predaja elektriny a cenou [450 rumunských lei (RON) (približne 89 eur) za megawatthodinu (MWh)] zdaňujú v sadzbe 80 %.
2. Výrobcovia elektriny z fosílnych palív, a to aj kogeneráciou, sú vyňatí z ustanovení odseku 1.
2bis. Daň podľa odseku 1 priznávajú a platia mesačne výrobcovia elektriny s výnimkou výrobcov uvedených v odseku 2 najneskôr 25. dňa mesiaca nasledujúceho po mesiaci, za ktorý je táto daň splatná. Táto daň sa platí do štátneho rozpočtu na osobitný účet pre rozpočtové príjmy.
2ter. Odchylne od odseku 2bis sa daň uvedená v odseku 1, splatná za obdobie od 1. novembra do 31. decembra 2021, priznáva a platí do 25. januára 2022.“
15
Článok III ods. 3 mimoriadneho nariadenia vlády č. 11/2022, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 259/2021, stanovuje:
„Výrobcovia elektriny z biomasy sú vyňatí z ustanovení článku II ods. 1 zákona č. 259/2021… počnúc dodatočnými príjmami získanými po 1. januári 2022.“
16
Článok I ordinul președintelui ANAF nr. 64/2022 privind aplicarea prevederilor articolului II din [Legea nr. 259/2021], precum și privind modificarea și completarea Ordinului președintelui [ANAF] nr. 587/2016 pentru aprobarea modelului și conținutului formularelor utilizate pentru declararea impozitelor și taxelor cu regim de stabilire prin autoimpunere sau reținere la sursă (dekrét predsedu agentúry ANAF č. 64/2022 o uplatňovaní ustanovení článku II zákona č. 259/2021, ktorým sa mení a dopĺňa dekrét predsedu [agentúry ANAF] č. 587/2016, ktorým sa schvaľuje vzor a obsah formulárov daňového priznania a priznania daní v rámci mechanizmu prenesenia daňovej povinnosti alebo zrážkovej dane), z 18. januára 2022 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 55 z 19. januára 2022) (ďalej len „dekrét č. 64/2022“) znie takto:
„Daň z dodatočných príjmov výrobcov elektriny sa vypočíta za obdobie od 1. novembra 2021 do 31. marca 2022.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
17
Žalobkyňa vo veci samej, teda Brăila Winds, je dcérskou spoločnosťou skupiny Engie v Rumunsku. Vyrába elektrinu prostredníctvom veternej elektrárne nachádzajúcej sa v župe Brăila (Rumunsko).
18
Článkom II zákona č. 259/2021 sa od 1. novembra 2021 zaviedla daň vo výške 80 % z príjmov získaných výrobcami elektriny, ktoré vyplývajú z rozdielu medzi priemernou mesačnou predajnou cenou elektriny a cenou 450 RON za MWh, ako sa uvádza v odseku 1 tohto článku II. Výrobcovia elektriny z fosílnych palív, a to aj kogeneráciou, a od 1. januára 2022 výrobcovia elektriny z biomasy sú však od tejto dane oslobodení.
19
Zákon č. 259/2021 v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej je výsledkom viacerých zmien, ku ktorým došlo v rokoch 2021 a 2022 a ktoré boli zavedené mimoriadnymi nariadeniami vlády týkajúcimi sa podmienok platenia tejto dane. Navyše 19. januára 2022 nadobudol účinnosť dekrét č. 64/2022, v ktorom sa uvádzajú spresnenia týkajúce sa daňového priznania a zaplatenia uvedenej dane, ako aj formulára, ktorý sa má na tento účel použiť.
20
Podľa tohto zákona a tohto dekrétu žalobkyňa vo veci samej ako výrobca elektriny z obnoviteľných zdrojov podala daňové priznania, ako aj opravné daňové priznania a v súlade s nimi zaplatila celkovú sumu dane vo výške 11643217 RON (približne 2356926,52 eura) za obdobie od novembra 2021 do marca 2022.
21
Žalobkyňa vo veci samej následne podala agentúre ANAF jednak sťažnosť, ktorou sa domáhala zrušenia dekrétu č. 64/2022, a jednak sťažnosť proti daňovým priznaniam, na základe ktorých zaplatila predmetnú daň. Tieto dve sťažnosti boli zamietnuté dvoma rozhodnutiami tejto agentúry, a to zo 16. a 23. marca 2022. Pokiaľ ide o zrušenie dekrétu č. 64/2022, ANAF v podstate konštatovala, že týmto dekrétom sa realizuje daňová povinnosť zavedená zákonom č. 259/2021, a teda že túto právnu úpravu nemožno spochybniť administratívnou sťažnosťou.
22
Dňa 27. apríla 2022 žalobkyňa vo veci samej podala na Curtea de Apel București (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko), ktorý je vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu, ktorou napáda zákonnosť dekrétu č. 64/2022, ako aj daňových priznaní vypracovaných na jeho základe, pričom tvrdila, že daň zavedená článkom II zákona č. 259/2021 je sama osebe protiprávna. V tejto súvislosti pred daným súdom tvrdí, že uvedenou daňou sa zavádza diskriminácia výrobcov energie z obnoviteľných zdrojov a porušuje sa zásada spravodlivého rozdelenia daňového zaťaženia a zásada zamedzenia dvojitému zdaneniu, ako aj zásada zákazu retroaktivity a predvídateľnosti dane, s čím súvisia zásady daňovej neutrality, právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery. Tiež uvádza, že táto daň predstavuje protiprávnu štátnu pomoc poskytnutú výrobcom elektriny z fosílnych palív, a to aj kogeneráciou, a výrobcom elektriny z biomasy v rozpore s článkom 107 ods. 1 ZFEÚ, že sa ňou vytvárajú prekážky slobodnému poskytovaniu služieb v rozpore s článkami 49 a 56 ZFEÚ a že je v rozpore s cieľmi Únie dosiahnuť klimatickú neutralitu do roku 2050, ako aj s európskou politikou zdaňovania energie a so smernicou 2019/944. ANAF navrhuje uvedenú žalobu zamietnuť, pričom tvrdí, že napadnuté vnútroštátne akty sú v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, na základe ktorých boli prijaté a ktoré boli v danom čase účinné.
23
Vnútroštátny súd sa domnieva, že na rozhodnutie sporu, ktorý prejednáva, potrebuje odpoveď na viaceré otázky. Svojou prvou otázkou sa tak uvedený súd pýta, či zákon č. 259/2021, ktorého účinkom je nadmerné zdanenie príjmov niektorých výrobcov elektriny, možno kvalifikovať ako „štátnu pomoc“ v prospech nezdanených výrobcov elektriny, ktorá teda mala byť podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ oznámená Komisii, ako to tvrdí žalobkyňa v konaní pred ním. Tento súd sa konkrétne pýta na uplatniteľnosť kritéria selektívnej výhody vzhľadom na skutočnosť, že tento zákon nebol uplatniteľný na všetky kategórie výrobcov elektriny.
24
Druhá otázka položená vnútroštátnym súdom sa týka prípadných účinkov zákona č. 259/2021 na slobodu usadiť sa a na slobodné poskytovanie služieb v rozsahu, akom by mohol odrádzať skupinu Engie od pokračovania vo vykonávaní činností výroby elektriny z obnoviteľných zdrojov na území Rumunska z dôvodu vysokej dane zavedenej týmto zákonom. Cezhraničný prvok v prejednávanej veci údajne spočíva v skutočnosti, že Brăila Winds je súčasťou tejto skupiny so sídlom v Paríži (Francúzsko). Hoci sa táto otázka týka výkladu tak článku 49 ZFEÚ, ako aj článku 56 ZFEÚ, vnútroštátny súd uznáva, že slobodné poskytovanie služieb má vo vzťahu k slobode usadiť sa subsidiárnu povahu, pričom však žalobkyňa vo veci samej sa dovoláva oboch týchto slobôd. Navyše, hoci sa daň dotknutá vo veci samej údajne uplatňuje nediskriminačným spôsobom na výrobcov, ktorí sú rezidentmi, ako aj na výrobcov, ktorí nie sú rezidentmi, z judikatúry Súdneho dvora údajne vyplýva, že takáto okolnosť sama osebe neumožňuje dospieť k záveru, že zákon č. 259/2021 nie je v rozpore s týmito ustanoveniami Zmluvy o FEÚ. Konkrétne v prejednávanej veci údajne vzniká otázka, či takáto právna úprava môže byť odôvodnená naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu a či je primeraná.
25
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či daň stanovenú zákonom č. 259/2021 možno kvalifikovať ako opatrenie rovnocenné stanoveniu predajnej ceny alebo obmedzeniu slobody stanovenia predajnej ceny elektriny v rozpore s ustanoveniami smernice 2019/944, a najmä s jej článkom 58 písm. c) týkajúcim sa povinnosti národného regulačného orgánu odstraňovať obmedzenia týkajúce sa obchodovania s elektrinou medzi členskými štátmi, v spojení s článkom 9 tejto smernice v rozsahu, v akom má tento článok priamy účinok. V tejto súvislosti vnútroštátny súd spresňuje, že žalobkyňa vo veci samej tvrdí, že vnútroštátnou právnou úpravou dotknutou vo veci samej sa narúša slobodná hospodárska súťaž na trhu s elektrinou, keďže v jej dôsledku vznikajú niektorým výrobcom dodatočné náklady, znižuje sa bezpečnosť dodávok a bráni sa tvorbe cien v závislosti od vzájomného pôsobenia medzi ponukou a dopytom. Treba preto zistiť, či je táto právna úprava zlučiteľná s uvedeným článkom 9, keďže pred vnútroštátnym súdom bolo uvedené, že nie je ani vhodná s ohľadom na sledovaný cieľ, ani primeraná.
26
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či zásady predchádzania škodám, prevencie a nápravy škôd na životnom prostredí prioritne pri zdroji, ako aj zásada znečisťovateľ platí, zakotvené v článku 191 ods. 2 ZFEÚ, na ktoré sa pred ním odvolávala žalobkyňa vo veci samej, majú priamy účinok a či sú porušené zavedením dane, ktorá sa uplatňuje na výrobcov elektriny z obnoviteľných zdrojov s vylúčením výrobcov elektriny z fosílnych palív. Navyše uvádza, že žalobkyňa vo veci samej tiež tvrdí, že táto daň je v rozpore so smernicou 2003/96 a s cieľmi Únie v oblasti klimatickej neutrality.
27
Za týchto okolností Curtea de Apel București (Odvolací súd Bukurešť) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa články 107 a 108 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava, ktorú zaviedol [zákon č. 259/2021], ukladajúca daň len určitým výrobcom elektrickej energie, predstavuje štátnu pomoc poskytnutú osobám oslobodeným od dane, ktorá podlieha oznamovacej povinnosti? Je táto právna úprava diskriminačná, ak sa vzťahuje len na určitých výrobcov elektrickej energie vrátane výrobcov energie z obnoviteľných zdrojov energie?
2.
Majú sa ustanovenia článkov 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ a ustanovenia článku 17 [Charty] vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava zavedená zákonom č. 259/2021, ktorá ukladá vysokú sumu dane len určitým výrobcom elektrickej energie (vrátane výrobcov energie z obnoviteľných zdrojov energie) s vylúčením ostatných kategórií výrobcov?
3.
Bráni smernica [2019/944] vnútroštátnej právnej úprave, ktorá by mohla viesť k stanoveniu predajnej ceny/obmedzeniu slobody stanoviť predajnú cenu, akou je právna úprava zavedená zákonom č. 259/2021?
4.
Bránia ustanovenia článku 191 ods. 2 ZFEÚ týkajúce sa zásady predchádzania škodám, prevencie a nápravy škôd na životnom prostredí a zásady znečisťovateľ platí, vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava, ktorú zaviedol zákon č. 259/2021? Je v rozpore s európskymi cieľmi dosiahnuť do roku 2050 klimatickú neutralitu a s politikou Európskej únie v oblasti zdaňovania energie?“
O prejudiciálnych otázkach
O právomoci Súdneho dvora a o prípustnosti
28
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je konanie zavedené článkom 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého im Súdny dvor poskytuje výklad práva Únie potrebný pre tieto súdy na vyriešenie sporov, ktoré prejednávajú (pozri uznesenie z 26. januára 1990, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, bod 7). Opodstatnenie návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž nespočíva vo formulovaní poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale v samotnej potrebe efektívneho vyriešenia sporu (pozri rozsudky zo 16. decembra 1981, Foglia_244/80, EU:C:1981:302, bod 18, a z 26. marca 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny, C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 44, ako aj citovanú judikatúru).
29
V rámci prejudiciálneho konania tak musí medzi týmto sporom a ustanoveniami práva Únie, o ktorých výklad sa žiada, existovať taká spojitosť, aby tento výklad bol objektívne nevyhnutný na rozhodnutie, ktoré musí vnútroštátny súd prijať (rozsudok z 26. marca 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny, C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 48, ako aj citovaná judikatúra).
30
Nevyhnutnosť dospieť k takému výkladu práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, vyžaduje, aby vnútroštátny súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého spadajú ním položené otázky, alebo aby aspoň objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa uvedené otázky zakladajú (pozri rozsudok z 26. januára 1993, Telemarsicabruzzo a i., C‑320/90 až C‑322/90, EU:C:1993:26, bod 6). Súdny dvor tak rozhodol, že je nevyhnutné, aby vnútroštátny súd v minimálnej miere objasnil dôvody výberu ustanovení práva Únie, ktorých výklad navrhol uskutočniť, a súvislosť, ktorá existuje medzi týmito ustanoveniami a ustanoveniami vnútroštátneho práva uplatňujúcimi sa na tento spor (pozri uznesenie z 28. júna 2000, Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, bod 16, a rozsudok z 12. septembra 2024, Syndyk Masy Upadłości A, C‑709/22, EU:C:2024:741, bod 70).
31
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že informácie obsiahnuté v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania musia slúžiť na jednej strane na to, aby Súdnemu dvoru umožnili poskytnúť užitočné odpovede na otázky položené vnútroštátnym súdom, a na druhej strane na to, aby vládam členských štátov, ako aj ďalším dotknutým subjektom umožnili výkon práva zakotveného v článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, a to predložiť pripomienky. Súdny dvor musí dbať o to, aby bolo toto právo zachované, pričom zohľadňuje skutočnosť, že podľa tohto ustanovenia sa dotknutým subjektom oznamujú len návrhy na začatie prejudiciálneho konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. septembra 2021, Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, bod 134 a citovanú judikatúru).
32
Tieto kumulatívne požiadavky týkajúce sa obsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania sú výslovne uvedené v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, pričom vnútroštátny súd ich má v rámci spolupráce zavedenej článkom 267 ZFEÚ poznať a má povinnosť ich dôsledne dodržiavať. Navyše sú pripomenuté v bodoch 13, 15 a 16 odporúčaní pre vnútroštátne súdy pri podávaní návrhov na začatie prejudiciálneho konania (Ú. v. EÚ C, C/2024/6008) [pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. septembra 2024, Presidenza del Consiglio dei ministri a i. (Odmena honorárnych sudcov), C‑548/22, EU:C:2024:730, bod 29].
33
V tejto súvislosti, pokiaľ ide v prvom rade o prvú otázku, ktorou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 107 a 108 ZFEÚ majú vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej len niektorí výrobcovia elektriny podliehajú dani z príjmov presahujúcich určitú sumu, predstavuje štátnu pomoc poskytnutú výrobcom, ktorí sú od nej oslobodení, ktorá podlieha oznamovacej povinnosti, treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry si kvalifikácia vnútroštátneho opatrenia ako „štátnej pomoci“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ vyžaduje, aby boli splnené všetky nasledujúce podmienky. Po prvé musí ísť o zásah zo strany štátu alebo prostredníctvom štátnych prostriedkov. Po druhé tento zásah musí byť spôsobilý ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi. Po tretie musí príslušnému príjemcovi poskytovať selektívnu výhodu. Po štvrté musí narúšať alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže (rozsudok z 26. apríla 2018, ANGED, C‑233/16, EU:C:2018:280, bod 37 a citovaná judikatúra).
34
Na účely posúdenia najmä toho, či sa dotknutým vnútroštátnym opatrením priznáva oprávneným osobám selektívna výhoda, treba zistiť, či je v rámci daného právneho režimu toto opatrenie spôsobilé zvýhodniť „určité podniky alebo výrobu určitých druhov tovaru“ pred inými, ktoré sa vzhľadom na cieľ sledovaný uvedeným režimom nachádzajú v porovnateľnej skutkovej a právnej situácii a sú tak vystavené odlišnému zaobchádzaniu, ktoré v podstate možno kvalifikovať ako diskriminačné (rozsudky zo 16. marca 2017, Identi, C‑493/15, EU:C:2017:219, bod 26, a z 5. decembra 2023, Luxembursko a i./Komisia, C‑451/21 P a C‑454/21 P, EU:C:2023:948, bod 106, ako aj citovaná judikatúra). Navyše určenie referenčného rámca je o to dôležitejšie v prípade daňových opatrení, pretože existenciu hospodárskej výhody v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ možno preukázať len vo vzťahu k takzvanému „obvyklému“ zdaneniu (rozsudok zo 7. novembra 2019, UNESA a i., C‑105/18 až C‑113/18, EU:C:2019:935, bod 62).
35
V prejednávanej veci vnútroštátny súd neposkytol žiadne vysvetlenie, pokiaľ ide o dôvody, pre ktoré sa domnieva, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej by mohla byť nezlučiteľná s ustanoveniami článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Navyše návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje informácie potrebné na určenie, či daňový režim zavedený touto právnou úpravou môže predstavovať „štátnu pomoc“ v zmysle týchto ustanovení. Predovšetkým nemožno identifikovať referenčný systém, o ktorý ide vo veci samej, teda aké je „obvyklé“ zdanenie výrobcov elektriny, cieľ, povahu a štruktúru tohto systému, porovnateľnosť výrobcov elektriny podliehajúcich dotknutej dani a výrobcov elektriny oslobodených od tejto dane, ani prípadné odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania s nimi.
36
Keďže Súdny dvor nedisponuje podkladmi potrebnými na to, aby na prvú otázku poskytol užitočnú odpoveď, treba konštatovať, že uvedená otázka je neprípustná.
37
Pokiaľ ide v druhom rade o druhú otázku, ktorá sa týka výkladu článkov 49 a 56 ZFEÚ, ako aj článku 17 Charty, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v rámci tejto otázky sa vnútroštátny súd pýta, či sa vnútroštátnou právnou úpravou dotknutou vo veci samej zavádza nepriama diskriminácia, ktorá je v rozpore s článkami 49 a 56 ZFEÚ v rozsahu, v akom sa týka osôb, ako je žalobkyňa vo veci samej, ktoré sú súčasťou skupiny, ktorej materská spoločnosť má sídlo v inom členskom štáte. Vnútroštátny súd konkrétne uvádza, že táto právna úprava by mohla mať za následok odradenie tejto skupiny od pokračovania vo vykonávaní činností v oblasti výroby elektriny z obnoviteľných zdrojov na území Rumunska.
38
Treba po prvé uviesť, že v prejednávanej veci materská spoločnosť uvedenej skupiny so sídlom v inom členskom štáte nie je účastníkom sporu vo veci samej a že vnútroštátny súd nevysvetľuje, ako by v rámci sporu, ktorý prejednáva a ktorý sa týka zákonnosti zdanenia, ktorého predmetom bola len žalobkyňa vo veci samej, dcérska spoločnosť tejto materskej spoločnosti, mohol posúdiť vplyv tohto zdanenia na uvedenú materskú spoločnosť a prípadne z toho vyvodiť eventuálne dôsledky.
39
V dôsledku toho, keďže druhú otázku možno chápať tak, že sa týka predpokladu, ktorý nezodpovedá skutkovému stavu sporu vo veci samej, teda existencii prípadných obmedzení slobôd uvedených v článkoch 49 a 56 ZFEÚ, ktoré by sa mohli vzťahovať na materskú spoločnosť žalobkyne vo veci samej, treba konštatovať, že táto otázka je hypotetická, a teda z tohto dôvodu neprípustná (pozri analogicky rozsudok z 5. júna 2025, Elektrorazpredelitelni mreži Zapad, C‑310/24, EU:C:2025:406, bod 44).
40
Pokiaľ ide po druhé o existenciu prípadného obmedzenia uvedených slobôd, ktoré by sa mohli vzťahovať na samotnú žalobkyňu vo veci samej, treba pripomenúť, že úlohou Súdneho dvora v rámci prejudiciálneho konania je pomôcť vnútroštátnemu súdu pri riešení konkrétneho sporu, ktorý prejednáva, čo predpokladá, že sa preukáže, že slobody uvádzané týmto súdom sú na tento spor uplatniteľné. Ustanovenia Zmluvy o FEÚ v oblasti slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb sa neuplatňujú v situácii, ktorá sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, body 47 a 49, ako aj z 2. marca 2023, Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, bod 48).
41
Navyše, keď sa na Súdny dvor obráti vnútroštátny súd v súvislosti so sporom týkajúcim sa takejto situácie, Súdny dvor nemôže dospieť k záveru, že návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu ustanovení Zmluvy o FEÚ v oblasti základných slobôd je pre vnútroštátny súd nevyhnutný na rozhodnutie v spore, ktorý prejednáva, pokiaľ tento vnútroštátny súd neuvedie aj iné skutočnosti okrem informácie, že predmetná vnútroštátna právna úprava sa uplatňuje bez rozdielu na štátnych príslušníkov dotknutého členského štátu a štátnych príslušníkov iných členských štátov. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž musia vyplývať konkrétne skutočnosti, ktoré umožňujú vytvoriť súvislosť medzi predmetom alebo okolnosťami sporu, ktorý sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát, a článkami 49 a 56 ZFEÚ, aby Súdny dvor mohol identifikovať skutočnosť, ktorá spája tento spor s uvedenými ustanoveniami práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, body 54 a 55).
42
V prejednávanej veci takéto konkrétne skutočnosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplývajú, keďže vnútroštátny súd sa obmedzuje na konštatovanie, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej sa uplatňuje bez rozdielu tak na štátnych príslušníkov daného členského štátu, ako aj na štátnych príslušníkov iných členských štátov. Samotná skutočnosť, že žalobkyňa vo veci samej je dcérskou spoločnosťou materskej spoločnosti usadenej v inom členskom štáte než v Rumunsku, je nedostatočným dôkazom o prípadnej existencii väzby uvedenej v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.
43
Napokon po tretie, pokiaľ ide o článok 17 Charty, v ktorom je zakotvené právo vlastniť majetok, je potrebné pripomenúť, že podľa článku 51 ods. 1 Charty sa jej ustanovenia vzťahujú na členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie. Na určenie toho, či určité vnútroštátne opatrenie spadá pod výraz „vykonanie práva Únie“ v zmysle tohto článku 51 ods. 1, treba okrem iných skutočností overiť, či cieľom vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej je vykonanie ustanovenia práva Únie, ako aj povahu tejto právnej úpravy a to, či sleduje iné ciele než tie, na ktoré sa vzťahuje právo Únie, aj keď je spôsobilé toto právo nepriamo ovplyvňovať, a či existuje osobitná právna úprava Únie v tejto oblasti alebo taká právna úprava Únie, ktorá by ho mohla ovplyvňovať (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. mája 2022, BPC Lux 2 a i., C‑83/20, EU:C:2022:346, body 25 až 27, ako aj citovanú judikatúru).
44
V prejednávanej veci však návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje žiadnu skutočnosť, ktorá by umožňovala konštatovať, že vec sama sa týka vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa vykonáva právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty. Z toho vyplýva, že Súdny dvor nemá právomoc rozhodnúť o výklade článku 17 Charty.
45
Vzhľadom na uvedené úvahy je druhá otázka v celom rozsahu neprípustná.
O veci samej
O tretej otázke
46
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2019/944 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa zdaňujú príjmy výrobcov elektriny z obnoviteľných zdrojov z predaja elektriny nad určitú cenu stanovenú touto právnou úpravou.
47
V tomto ohľade smernica 2019/944 stanovuje podľa jej článku 1 spoločné pravidlá výroby, prenosu, distribúcie, uskladňovania energie a dodávky elektriny spolu s ustanoveniami týkajúcimi sa ochrany spotrebiteľa s cieľom vytvoriť skutočne integrované konkurenčné, spotrebiteľsky orientované, flexibilné, spravodlivé a transparentné trhy s elektrinou v Únii. Jej zámerom je navyše zabezpečenie dostupných a transparentných cien energie a nákladov pre spotrebiteľov.
48
V článku 9 ods. 1 tejto smernice sa uvádza, že členské štáty musia dbať na to, aby sa elektroenergetické podniky prevádzkovali v súlade so zásadami stanovenými v tejto smernici s cieľom dosiahnuť konkurencieschopný, bezpečný a vzhľadom na životné prostredie udržateľný trh s elektrinou, pričom nesmú vytvárať diskrimináciu medzi týmito podnikmi, pokiaľ ide o ich práva alebo povinnosti. Článok 58 uvedenej smernice, v ktorom sa vymenúvajú všeobecné ciele, ktoré majú spĺňať regulačné orgány, v písmene c) stanovuje, že regulačným orgánom prináleží prijať všetky primerané opatrenia na odstránenie obmedzení týkajúcich sa obchodovania s elektrinou medzi členskými štátmi, a to najmä zabezpečením dostatočných cezhraničných prenosových kapacít na uspokojenie dopytu, a posilňovať integráciu národných trhov.
49
V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd pýta, či taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorou sa zdaňujú príjmy niektorých výrobcov elektriny z predaja elektriny nad určitú cenu stanovenú touto právnou úpravou, je v rozpore so smernicou 2019/944 ako opatrenie rovnocenné stanoveniu predajnej ceny elektriny alebo obmedzeniu slobody stanoviť túto cenu v rozsahu, v akom by prípadne mohlo mať vplyv na určenie uvedenej ceny.
50
Samotná žalobkyňa vo veci samej pred vnútroštátnym súdom tvrdí, že daňový režim, o ktorý ide vo veci samej, narúša slobodnú hospodársku súťaž na trhu s elektrinou, keďže v dôsledku neho vznikajú niektorým výrobcom dodatočné náklady, znižuje sa bezpečnosť dodávok a bráni sa tvorbe cien v závislosti od vzájomného pôsobenia medzi ponukou a dopytom.
51
Treba uviesť, že z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/72/ES z 13. júla 2009 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrinou, ktorou sa zrušuje smernica 2003/54/ES (Ú. v. EÚ L 211, 2009, s. 55), ktorá bola nahradená smernicou 2019/944, vyplýva, že cieľom smernice 2009/72 nebola aproximácia daňových systémov členských štátov v danej oblasti a že zásada zákazu diskriminácie, ktorú stanovovala, sa neuplatňovala na právnu úpravu členského štátu, ktorou sa zavádzala daň z výroby a dodávky elektriny do elektrizačnej sústavy na území tohto štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. marca 2021, Promociones Oliva Park, C‑220/19, EU:C:2021:163, bod 78 a citovanú judikatúru).
52
V prejednávanej veci sa s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, zdá, že dotknutými ustanoveniami zákona č. 259/2021 sa zavádza daň, ktorá aspoň sčasti sleduje rozpočtový cieľ, pričom ich zmyslom nie je regulácia dodávok elektriny, ani zabezpečovanie ochrany spotrebiteľov či slobodnej hospodárskej súťaže.
53
Navyše v žiadnom prípade sa nezdá, že by dotknuté ustanovenia zákona č. 259/2021 predstavovali opatrenie rovnocenné „opatreniu stanovenia predajnej ceny“ elektriny alebo obmedzeniu slobody výrobcov elektriny stanoviť svoje predajné ceny, keďže prípadný účinok dane, o ktorú ide vo veci samej, na predajné ceny by bol prinajmenšom nepatrný a neistý z dôvodu, že táto daň sa v podstate obmedzuje na zníženie ziskov, ktoré môžu títo výrobcovia dosiahnuť z predaja.
54
Vzhľadom na tieto úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že smernica 2019/944 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa zdaňujú príjmy výrobcov elektriny z obnoviteľných zdrojov z predaja elektriny nad určitú cenu stanovenú touto právnou úpravou.
O štvrtej otázke
55
Na úvod treba pripomenúť, ako to vyplýva aj z bodu 28 tohto rozsudku, že podľa ustálenej judikatúry v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zavedeného článkom 267 ZFEÚ, prináleží Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť spor, ktorý prejednáva. Z tohto hľadiska Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať otázku, ktorá mu je položená (rozsudok z 30. apríla 2025, Inspektorat kăm Visšia sădeben săvet, C‑313/23, C‑316/23 a C‑332/23, EU:C:2025:303, bod 65 a citovaná judikatúra).
56
V prejednávanej veci vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pokiaľ ide o štvrtú otázku, odkazuje na zlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy, ako je zákon č. 259/2021, najmä s „cieľmi dosiahnuť do roku 2050 klimatickú neutralitu“ a s oznámením Komisie Európskemu parlamentu, Európskej rade, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov z 11. decembra 2019, nazvaným Európsky ekologický dohovor [COM(2019) 640 final]. Tento dohovor však predstavuje len oznámenie prijaté Komisiou, ktoré nemá záväzný účinok [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2024, Litva a i./Parlament a Rada (Balík opatrení v oblasti mobility), C‑541/20 až C‑555/20, EU:C:2024:818, bod 432].
57
Cieľ dosiahnuť klimatickú neutralitu je však spoločne stanovený pre Úniu a členské štáty v nariadení 2021/1119, pričom v článku 2 ods. 1 uvedeného nariadenia sa stanovuje, že klimatická neutralita sa má na úrovni Únie dosiahnuť najneskôr do roku 2050.
58
Preto treba konštatovať, že svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 191 ods. 2 ZFEÚ a nariadenie 2021/1119 bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa zdaňujú príjmy výrobcov elektriny z obnoviteľných zdrojov z predaja elektriny nad určitú cenu stanovenú touto právnou úpravou, ale ktorou sa od tejto dane oslobodzujú výrobcovia elektriny z fosílnych palív.
59
Treba pripomenúť, že pokiaľ ide v prvom rade o článok 191 ods. 2 ZFEÚ, v tomto ustanovení sa uvádza, že politika Únie v oblasti životného prostredia sa zameriava na vysokú úroveň ochrany, pričom sa prihliada na rozmanité situácie v jednotlivých regiónoch Únie. Táto politika vychádza zo zásad predchádzania škodám a prevencie, zo zásady nápravy škôd na životnom prostredí prioritne pri zdroji a zo zásady, že náhradu škody hradí znečisťovateľ. V tomto kontexte opatrenia zosúlaďovania zodpovedajúce požiadavkám ochrany životného prostredia zahŕňajú, ak je to vhodné, ochrannú doložku umožňujúcu členským štátom prijať predbežné opatrenia z ekologických a mimohospodárskych dôvodov, ktoré podliehajú inšpekčnému postupu Únie.
60
Vnútroštátny súd sa konkrétne pýta, či majú zásady zakotvené v uvedenom ustanovení priamy účinok, a ak áno, či daň, o akú ide vo veci samej, je v rozpore s týmito zásadami.
61
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že článok 191 ods. 2 ZFEÚ sa obmedzuje na definovanie všeobecných cieľov Únie v oblasti životného prostredia, keďže článkom 192 ZFEÚ sa priznáva Európskemu parlamentu a Rade Európskej únie právomoc rozhodnúť v súlade s riadnym legislatívnym postupom o opatreniach, ktoré treba v záujme realizácie týchto cieľov prijať. Keďže teda článok 191 ods. 2 ZFEÚ, v ktorom je zakotvená najmä zásada znečisťovateľ platí, je určený normotvorcovi Únie, nemôžu sa na neho odvolávať jednotlivci na podporu návrhu na vylúčenie uplatnenia takej vnútroštátnej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, v situácii, na ktorú sa nevzťahuje žiadna právna úprava Únie prijatá na základe článku 192 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. marca 2015, Fipa Group a i., C‑534/13, EU:C:2015:140, body 39 a 40, ako aj z 13. júla 2017, Túrkevei Tejtermelő Kft., C‑129/16, EU:C:2017:547, body 36 a 37).
62
Keďže normotvorca Únie neprijal na základe článku 192 ZFEÚ žiadny akt, ktorý by mohol byť pre členské štáty rámcom pre prijatie takej dane, ako je daň stanovená zákonom č. 259/2021, treba konštatovať, že článok 191 ods. 2 ZFEÚ nie je uplatniteľný na spor vo veci samej, takže nie je potrebné preskúmať štvrtú otázku z hľadiska uvedeného ustanovenia.
63
Pokiaľ ide v druhom rade o ciele klimatickej neutrality, ktoré si Únia stanovila, a najmä o nariadenie 2021/1119, ktoré definuje tieto ciele, ktoré sa majú dosiahnuť do roku 2050, treba uviesť, že cieľom tohto nariadenia je v súlade s jeho článkom 1 najmä stanoviť rámec pre nezvratné a postupné znižovanie antropogénnych emisií skleníkových plynov a stanoviť záväzný cieľ klimatickej neutrality na úrovni Únie.
64
Článok 2 ods. 2 uvedeného nariadenia navyše stanovuje, že členské štáty sú povinné prijať potrebné opatrenia na vnútroštátnej úrovni na účely umožnenia kolektívneho dosiahnutia cieľa klimatickej neutrality. Podľa článku 5 ods. 1 toho istého nariadenia príslušné inštitúcie Únie a členské štáty zabezpečia nepretržitý pokrok pri zlepšovaní schopnosti adaptácie, posilňovaní odolnosti a znižovaní zraniteľnosti voči zmene klímy. Podľa článku 7 nariadenia 2021/1119 Komisia musí pravidelne posudzovať súlad identifikovaných vnútroštátnych opatrení na základe integrovaných národných energetických a klimatických plánov, dlhodobých národných stratégií a dvojročných správ o pokroku. Ak táto inštitúcia zistí, že opatrenia členského štátu nie sú v súlade so zámerom dosiahnuť klimatickú neutralitu alebo sú v rozpore so zabezpečovaním pokroku pri adaptácii v zmysle článku 5, môže pre tento členský štát vydať odporúčania, v nadväznosti na ktoré musí uvedený členský štát oznámiť Komisii, ako plánuje tieto odporúčania náležite zohľadniť, a v nasledujúcom roku, akým spôsobom ich zohľadnil, alebo ak sa rozhodne odporúčania alebo ich podstatnú časť nezohľadniť, poskytnúť tejto inštitúcii svoje odôvodnenie.
65
Tak zo znenia ustanovení nariadenia 2021/1119, najmä z jeho článkov 2, 5 a 7, ako aj z cieľa klimatickej neutrality, ktorý toto nariadenie sleduje, teda vyplýva, že uvedené nariadenie sa obmedzuje na uloženie povinnosti členským štátom vypracovať celkovú stratégiu na dosiahnutie tohto cieľa.
66
Ako to totiž zdôraznila Komisia vo svojich písomných pripomienkach, konkrétne opatrenie prijaté členským štátom sa musí na tento účel posúdiť vzhľadom na všetky okolnosti situácie, do ktorej patrí, a všetky opatrenia prijaté dotknutým členským štátom s cieľom prispieť k dosiahnutiu cieľa klimatickej neutrality na úrovni Únie. Zdá sa však, že taká právna úprava, o akú ide vo veci samej, nemôže mať sama osebe rozhodujúci vplyv na dosiahnutie takéhoto cieľa alebo mať za následok, že členský štát, ktorý ju prijal, teda nespĺňa povinnosť prijať opatrenia potrebné na dosiahnutie tohto spoločného cieľa, najmä vzhľadom na skutočnosť, že uplatňovanie tejto právnej úpravy je časovo obmedzené a nezdá sa, že by mohlo významne ovplyvniť emisie skleníkových plynov.
67
V dôsledku toho treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že nariadenie 2021/1119 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa zdaňujú príjmy výrobcov elektriny z obnoviteľných zdrojov z predaja elektriny nad určitú cenu stanovenú touto právnou úpravou, ale ktorou sa od tejto dane oslobodzujú výrobcovia elektriny z fosílnych palív.
O trovách
68
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:
1.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/944 z 5. júna 2019 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrinou a o zmene smernice 2012/27/EÚ
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa zdaňujú príjmy výrobcov elektriny z obnoviteľných zdrojov z predaja elektriny nad určitú cenu stanovenú touto právnou úpravou.
2.
Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/1119 z 30. júna 2021, ktorým sa stanovuje rámec na dosiahnutie klimatickej neutrality a menia nariadenia (ES) č. 401/2009 a (EÚ) 2018/1999 (európsky právny predpis v oblasti klímy),
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa zdaňujú príjmy výrobcov elektriny z obnoviteľných zdrojov z predaja elektriny nad určitú cenu stanovenú touto právnou úpravou, ale ktorou sa od tejto dane oslobodzujú výrobcovia elektriny z fosílnych palív.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: rumunčina.