61984C0119
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
fremsat den 2. juli 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
I nærværende sag har Italiens Corte suprema di cassazione forelagt Domstolen tre spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 39 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.
Baggrunden for disse spørgsmål kan i korthed sammenfattes som følger:
I 1979 blev Capelloni og Aquilini ved en ret i Breda i Holland dømt til til Pelkmans at betale 127400 HFL med tillæg af renter og sagens omkostninger. Pelkmans opnåede dernæst ved Corte d'appello di Brescia en afgørelse, ved hvilken nævnte dom blev erklæret for eksigibel i Italien. Skyldneren ifølge nævnte dom ankede denne afgørelse i henhold til konventionens artikel 36.
Pelkmans opnåede derefter i henhold til konventionens artikel 39 en afgørelse om sikrende retsmidler, i henhold til hvilken han kunne gøre arrest i fast ejendom tilhørende Capelloni og Aquilini. Arresten blev gennemført, og Pelkmans anlagde derefter justifikationssag i henhold til italiensk procesret, idet han samtidig nedlagde påstand om afvisning af Capelloni's og Aquilini's anke. De sagsøgte rejste under justifikationssagen krav om ophævelse af arresten. Corte d'appello afviste den af Pelkmans anlagte sag, men forkastede desuden Capelloni's og Aquilini's krav, idet den tilsyneladende ikke tog stilling i ankesagen vedrørende kravets eksigibilitet. Capelloni og Aquilini indgav kassationsanke mod denne dom, som Pelkmans derefter på sin side ankede.
De spørsgmål Corte suprema di cassazione har forelagt Domstolen, har følgende ordlyd :
»1)
Er de sikrende retsmidler vedrørende skyldnerens formuegoder, som kan anvendes i tilfælde, hvor skyldneren har anket afgørelsen om, at en afgørelse, truffet i en anden af EØF's medlemsstater, skal være eksigibel, for så vidt angår den nærmere gennemførelse underkastet betingelserne i den nationale procesret om rådighedsbegrænsningens gyldighed og virkninger i øvrigt, eller har de stater, der har tiltrådt Bruxelles-konventionen, haft til hensigt at indføre et enkelt ensartet retsmiddel, der på middel sigt skal sikre, at skyldneren ikke er rådig over sin formue, hvilket formål nås og opfyldes ved iværksættelsen af tvangsfuldbyrdelse efter en resultatløs appel i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 37, således at det navnlig er overflødigt at anlægge justifikationssag vedrørende det sikrende retsmiddel?
2)
Kræves der med hensyn til en i en kontraherende stat afsagt dom, der af en ret i en anden kontraherende stat allerede er anerkendt som eksigibel, yderligere en afgørelse fra sidstnævnte ret om, at der kan anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, eller kan domhaveren direkte skride til anvendelse af sikrende retsmidler uden at have særlig tilladelse hertil?
3)
Er det også i de af artikel 39 i Bruxelles-konventionen omfattede tilfælde muligt at anvende de processuelle regler i den stat, hvor sikrende retsmidler skal anvendes, og ifølge hvilke der gælder en ganske bestemt frist for at iværksætte eller afslutte de sikrende retsmidler vedrørende formuegoder, idet fristen begynder at løbe fra den dag, fra hvilken rekvirenten har mulighed for at bringe de omhandlede retsmidler i anvendelse, eller har han denne mulighed uden tidsmæssige begrænsninger, så længe en kompetent ret ikke har truffet en afgørelse i en i medfør af konventionens artikel 37 appelleret sag?«
Konventionens artikel 39 har følgende ordlyd :
»Så længe den i artikel 36 fastsatte frist for appel eller genoptagelse ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, kan der kuri anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres.
Den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, giver også hjemmel til at anvende sådanne retsmidler«.
Artikel 36 indeholder bestemmelser om appel af en afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, og om de frister, der gælder for indgivelse af sådan appel.
I det første spørgsmål spørges der i indledningen helt i almindelighed, om der ved artikel 39 er indført en enkelt fællesskabsprocedure vedrørende sikrende retsmidler, eller om afgørelse vedrørende de i nævnte bestemmelse omhandlede sikrende retsmidler skal træffes i henhold til nationale civilprocesretlige regler.
Det forenede Kongerige har gjort gældende, at det udelukkende er national procesret, der skal anvendes, og mener tilsyneladende, at dette principielt gælder uden forbehold. Også Kommissionen mener i princippet, at det er national ret, der finder anvendelse. Til støtte herfor har den fremdraget de nedennævnte forhold, der efter dens mening er eksempler på spørgsmål, for hvilke konventionen ikke giver nogen vejledning, og som derfor må være omfattet af national ret: arten af de sikrende retsmidler, der skal træffes, de formuegoder, der kan blive tale om at gøre til genstand for arresten, og disses værdi, spørgsmålet om, hvorvidt domhaveren selv kan gennemføre retsmidlerne eller er forpligtet til at benytte sig af en fogedret eller anden offentlig domsmyndighed osv. Kommissionen gør ikke desto mindre gældende, at der gælder undtagelser fra reglen herom; den har i tilslutning til de undtagelser, den har fremdraget i sine besvarelser til det andet og tredje spørgsmål, gjort gældende, at der vil kunne forekomme andre tilfælde, i hvilke det ifølge konventionens ordlyd er nødvendigt at anvende én og samme procedure i alle de kontraherende stater.
Det synspunkt, at den omhandlede procedure i princippet er omfattet af national ret genfindes også i P. Jenard's rapport (EFT 1979 C 59, s. 1 (s. 52)).
Efter min mening må dette korrekt anses for den almindelige regel, idet der klart findes et stort antal spørgsmål vedrørende sikrende retsmidler, som konventionen ikke regulerer, og som efter min mening derfor kun kan afgøres i henhold til internretlige bestemmelser.
På den anden side finder man også klart undtagelser fra denne almindelige regel. Således kan det f.eks. ikke af den domhaver og kreditor, der har begæret en afgørelse om sikrende retsmidler kræves, at han fører bevis for eller blot sandsynliggør, at kravet er begrundet, og dette gælder selv om han ellers i henhold til national ret uafhængigt af konventionens bestemmelser måtte være forpligtet hertil. Et sådant krav ville i det hele være i strid med formålet med konventionen, der med visse specielt angivne undtagelser skal give sikkerhed for, at domme omfattet af konventionen anerkendes og fuldbyrdes på andre kontraherende staters område så hurtigt som muligt og under iagttagelse af så få formaliteter som muligt. Den ret, der behandler en sådan begæring, kan heller ikke gennemføre en undersøgelse af de omstændigheder, der har betydning for, om der skal træffes en afgørelse om fuldbyrdelse eller ej. Det er den ret, der behandler ankesagen i henhold til artikel 36, der er kompetent i så henseende. Der vil kunne forekomme andre undtagelser, der ikke er blevet fremdraget under denne sag.
Bortset herfra må den nationale ret behandle begæringen om sikrende retsmidler og de i denne forbindelse relevante spørgsmål (f.eks. spørgsmålet, om der foreligger uopsættelighed samt risikoen for at domfældtes formuegoder fjernes og unddrages fuldbyrdelse) i henhold til internretlige regler og national praksis.
Mere specielt spørges der i det første spørgsmål desuden, om nationale bestemmelser, der stiller krav om, at sikrende retsmidler efterfølgende stadfæstes ved en retsafgørelse, kan omfatte foranstaltninger truffet i henhold til artikel 39. Spørgsmålet herom stilles, fordi afgørelse om sikrende retsmidler ifølge italiensk civilproceslov træffes i flere faser. Først en foreløbig retlig beslutning på grundlag af en summarisk gennemgang og vurdering af de faktiske omstændigheder og parternes indlæg. På grundlag af denne afgørelse, der kan træffes uden at modparten har haft adgang til at ytre sig, kan domhaveren anvende de omhandlede retsmidler inden for et tidsrum af 30 dage. Derefter behandler retten sagen på ny under deltagelse af sagens parter. I visse tilfælde indstævnes domfældte til retsforhandlingerne i denne sag af domhaveren, i visse andre tilfælde indkalder retten ex officio domfældte. I begge tilfælde skal retten i sagens anden fase stadfæste eller ophæve den afgørelse, der er truffet i første fase. Ophævelse sker, såfremt retten når til det resultat, at der ikke foreligger uopsættelighed.
Det er ikke kun i Italien, man finder en sådan leddelt procedure. Tilsyneladende er en lignende procedure obligatorisk i alle tilfælde i Danmark. I mange tilfælde skal ifølge hollandsk, fransk og luxembourgsk ret en tilsvarende procedure følges.
Kommissionen og Det forenede Kongerige er enige om, at konventionens bestemmelser ikke udelukker, at sagen behandles på denne måde. Derfor er det efter deres opfattelse de sædvanlige internretlige bestemmelser, der finder anvendelse.
Også jeg er af den opfattelse, at konventionen efter sin ordlyd hverken udtrykkeligt eller implicite udelukker, at national ret finder anvendelse i de her omhandlede sager. Jeg kan derfor tiltræde det af Kommissionen og Det forenede Kongerige forfægtede synspunkt. Men af grunde, jeg allerede har omtalt, kan den behandlende ret under justifikationssagen ikke kræve, at domhaveren godtgør, at kravet er velbegrundet, og den kan heller ikke tage hensyn til forhold, i kraft af hvilke fuldbyrdelse i medfør af konventionens bestemmelser af en dom afsagt i en anden kontraherende stat eventuelt ville være udelukket.
Vedrørende det andet spørgsmål er Kommissionen og Det forenede Kongerige uenige.
Ifølge Kommissionen er stk. 2 i artikel 39 ensbetydende med, at den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, er identisk med afgørelsen om, at der kan anvendes sikrende retsmidler. Efter denne opfattelse får domhaveren ved nævnte afgørelse automatisk ret til at anvende sikrende retsmidler, og — hævdes det — det er ikke nødvendigt, at der træffes en yderligere afgørelse eller afsiges endnu en kendelse. Kommissionen har gjort gældende, at dette sysnpunkt kan støttes på P. Jenard's og P. Schlosser's rapporter (EFT 1979 C 59, s. 71 (henholdsvis s. 52 og ss. 134-35)).
Det forenede Kongerige har på den anden side i overensstemmelse med det vedrørende det første spørgsmål anførte gjort gældende, at disse spørgsmål i det hele er reguleret af national procesret. Den omhandlede bestemmelse fortolkes således, at den kompetente ret efter at der er truffet en afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, i henhold til de nationale procesretlige bestemmelser kan tillade, at der anvendes sikrende retsmidler. På denne måde bliver det i de stater, hvor det efter de gældende civilprocesretlige bestemmelser er påkrævet, nødvendigt, at der særskilt afsiges kendelser specielt vedrørende anvendelsen af sikrende retsmidler. Det forenede Kongerige har ikke desto mindre anerkendt, at i de kontraherende stater, i hvilke en afgørelse om fuldbyrdelse af en dom automatisk medfører, at det er tilladt domhaver at anvende sikrende retsmidler, er det ikke nødvendigt, at der afsiges en særlig kendelse, der tillader anvendelsen af sikrende retsmidler.
At der kan gives gode grunde for begge opfattelser fremgår af de gennemførelsesbestemmelser, de kontraherende stater har vedtaget. De fleste af dem har tilsyneladende anlagt det af Det forenede Kongerige forfægtede synspunkt. Det er desuden den fortolkning, der er blevet fulgt i en række afgørelser ved italienske domstole. På den anden side indeholder ifølge den tyske gennemførelseslovgivning den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse automatisk en tilladelse for domhaveren til at anvende sikrende retsmidler. Visse italienske retter har også haft den opfattelse, som Kommissionen har givet udtryk for.
Bestemmelsen må imidlertid efter min mening forstås således, at så længe fristen for anke af en kendelse i henhold til artikel 31 ikke er udløbet, kan der ikke anvendes andre fuldbyrdelsesforanstaltninger end de ifølge national ret anvendelige sikrende retsmidler (vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelse begæres). En sagsøger, der har opnået fuldbyrdelsespåtegning, kan ifølge konventionens bestemmelser bringe disse retsmidler i anvendelse i overensstemmelse med de nationale regler, der gælder herom. Såfremt han f.eks. ifølge national ret kan lade foretage arrest uden yderligere retsskridt, kan han gøre det. Såfremt det ifølge national ret er påkrævet at opnå endnu en afgørelse fra retten, må der opnås en sådan afgørelse enten fra den ret, der tillader fuldbyrdelsen eller fra en anden kompetent ret. I visse medlemsstater kan sådanne sikrende retsmidler være ganske præcist udformet og rettes mod ganske bestemte formuegoder under ganske bestemt angivne betingelser. Deres indhold kan variere efter omstændighederne. I nationale regler kan det være bestemt, at der ikke kan gøres arrest i visse formuegoder. Så vidt jeg kan se, er de nationale retter ikke i kraft af konventionens bestemmelser afskåret fra at undersøge disse detailspørgsmål, fordi sikrende retsmidler ifølge konventionen uden videre kan anvendes, når der er givet fuldbyrdelsespåtegning. Det forekommer mig således i nærværende sag, at den italienske procedure ikke bliver uanvendelig, når der er tale om et tilfælde, på hvilket konventionen finder anvendelse, idet det er en så generel og upræcis bestemmelse i denne som artikel 39, der er anvendelig. Det er derfor min opfattelse, at det afhænger af internretlige bestemmelser, om anvendelsen af sikrende retsmidler kræver, at der træffes endnu en afgørelse.
Baggrunden for det tredje spørgsmål er bestemmelsen i artikel 675 i den italienske civilproceslov, hvorefter en afgørelse, der tillader sikrende retsmidler, bortfalder, såfremt de sikrende retsmidler ikke senest 30 dage efter afgørelsen bringes i anvendelse. Capelloni og Aquilini har gjort gældende, at de af Pelkmans anvendte sikrende retsmidler er ulovlige, idet de er gennemført i strid med denne bestemmelse.
Også dette spørgsmål skal efter Det forenede Kongeriges opfattelse løses udelukkende efter national lov. Derimod har Kommissionen fastholdt, at domhaverens ret til at anvende sikrende retsmidler består i hele det i indledningen til artikel 39 angivne tidsrum.
Jeg deler ikke Kommissionens opfattelse. Indledningsordene i artikel 39 har først og fremmest til formål at angive det tidsrum, i hvilket der ikke på nogen måde kan træffes fuldbyrdelsesskridt. I fortsættelsen i bestemmelsen siges det, at der i nævnte tidsrum kan anvendes sikrende retsmidler. Heraf følger imidlertid ikke, at domhaveren nødvendigvis har ret til at anvende sådanne retsmidler i hele det omhandlede tidsrum.
Kommissionen har endvidere anført, at en anvendelse af reglen om en frist på 30 dage på sikrende retsmidler, der anvendes i henhold til artikel 39, kan få urimelige følger. Det kan den — hævdes det — fordi domfældte kan appellere afgørelsen vedrørende fuldbyrdelsespåtegningen, også når der er forløbet mere end 30 dage, efter at tilladelsen til at anvende sikrende retsmidler er givet. På denne måde kan domhaveren ifølge Kommissionen ikke få at vide, om han er nødt til at anvende sikrende retsmidler, før det er for sent. Det kan komme til at forholde sig på denne måde. Den sagsøger, der har opnået en afgørelse om sikrende retsmidler, har herefter den udvej at anvende disse retsmidler inden udløbet af den i national ret fastsatte frist, det vil i det foreliggende tilfælde sige inden 30 dage.
På baggrund heraf mener jeg, at det i det tredje spørgsmål omhandlede problem må løses udelukkende på grundlag af national ret.
På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen at besvare spørgsmålene fra Corte suprema di cassazione på følgende måde:
1)
For anvendelsen af de i artikel 39 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, omhandlede sikrende retsmidler er indholdet af de nationale procesretlige regler afgørende, medmindre konventionens bestemmelse udtrykkeligt angiver eller uundgåeligt indebærer, at dette ikke er tilfældet. En domhaver er således ikke på noget trin under behandlingen af en begæring om sikrende retsmidler forpligtet til at godtgøre, at hans krav er materielretligt velbegrundet. Den behandlende ret kan således heller ikke tage hensyn til forhold, der kan medføre, at en dom afsagt i en anden kontraherende stat ikke fuldbyrdes i henhold til konventionens bestemmelser. En internretlig bestemmelse om at sikrende retsmidler kun kan anvendes i henhold til en retsafgørelse er i øvrigt, når den ikke bryder med disse regler, anvendelig på retsmidler i henhold til artikel 39.
2)
Spørgsmålet om, hvorvidt en domhaver efter at have opnået fuldbyrdelsespåtegning skal opnå en særlig afgørelse, der tillader anvendelsen af sikrende retsmidler, må afgøres på grundlag af national ret.
3)
Artikel 39 er ikke til hinder for, at en nationalretlig bestemmelse om, at sikrende retsmidler skal være bragt i anvendelse inden udløbet af en vis frist, finder anvendelse i de af nævnte artikel omfattede tilfælde.
Kommissionen og Det forenede Kongerige afholder deres egne omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra Engelsk.