61993CC0400_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
1. Den foreliggende sag er indbragt for Domstolen i form af en anmodning om praejudiciel afgoerelse fra den faglige voldgiftsret, der traeffer afgoerelse i sager vedroerende fortolkning af kollektive overenskomster, og som har saede i Koebenhavn. Med anmodningen er der rejst spoergsmaal om anvendelsen af det princip om lige loen til maend og kvinder, der er fastsat i EOEF-traktatens artikel 119 og i direktiv 75/117/EOEF (1) (herefter benaevnt "direktivet"), paa et akkordloensystem.
2. Saa vidt jeg ved, er det foerste gang, at Domstolen anmodes om at tage stilling til det problem.
3. Spoergsmaalene er blevet rejst i forbindelse med en tvist mellem Specialarbejderforbundet i Danmark (herefter benaevnt "klageren") og Dansk Industri for Royal Copenhagen A/S (herefter benaevnt "indklagede"). Den drejer sig om foelgende:
4. I virksomheden Royal Copenhagen A/S er der tre store grupper af medarbejdere, der arbejder med fremstilling af keramiske produkter, nemlig drejere, malere og arbejdsmaend. De er alle omfattet af samme overenskomst. Ifoelge overenskomsten afloennes de som udgangspunkt med akkordloen, dvs. med en loen, hvis stoerrelse helt eller delvist afhaenger af arbejdsresultatet. Men de kan vaelge afloenning med en fast timeloen, der er ens for maend og kvinder og ens for alle medarbejdergrupper. Den stoerste del af medarbejderne i de to foerste grupper er paa akkordloen (70%): Loennen bestaar af en fast akkordandel, der udbetales som en basisloen pr. time, og en variabel akkordloen, der udbetales pr. produceret genstand. Loenfastsaettelsen sker ved forhandlinger mellem organisationer og virksomheden i forbindelse med fornyelse af overenskomsterne.
5. Inden for gruppen akkordloennede drejere er det undergruppen rollerdrejere (26 personer, alle maend), der er af saerlig interesse, og inden for gruppen akkordloennede malere er det undergruppen blaamalere (156 personer, heraf 1 mand og 155 kvinder) og undergruppen plattemalere (51 personer, alle kvinder).
6. Jeg vil kalde dem henholdsvis gruppe A, B og C.
7. Klageren var af den opfattelse, at indklagede tilsidesatte kravet om lige loen, fordi gennemsnitsakkordindtjeningen pr. time i gruppe B er lavere end i gruppe A, og indbragte sagen for Ligestillingsraadet, som i en udtalelse af 1. maj 1989 fremkom med foelgende konklusioner: "Et flertal i raadet ... maa konkludere, at det ikke kan udelukkes, at ligeloensloven er tilsidesat ..."
8. Sagen blev herefter indbragt for voldgiftsretten, som har forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
"1) Finder artikel 119 i EOEF-traktaten og direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om lige loen til maend og kvinder anvendelse paa loensystemer, hvor indtjeningen helt eller i vaesentlig grad beror paa den enkelte arbejdstagers arbejdsresultat (akkordloensystemer)?
Hvis spoergsmaal 1) besvares bekraeftende, bedes yderligere foelgende spoergsmaal besvaret:
2) Er reglerne om ligeloen i artikel 119 i EOEF-traktaten og i direktiv 75/117 af 10. februar 1975 om lige loen til maend og kvinder anvendelige ved sammenligning af to grupper loenmodtagere, saafremt den gennemsnitlige timefortjeneste for den ene gruppe akkordloennede, der overvejende bestaar af kvinder, som udfoerer én type arbejde, er vaesentlig lavere end den gennemsnitlige timefortjeneste for den anden gruppe akkordloennede, der overvejende bestaar af maend, som udfoerer en anden type arbejde, saafremt det forudsaettes, at kvindernes og maendenes arbejde kan tillaegges samme vaerdi?
3) Under forudsaetning af, at den ene gruppe overvejende bestaar af kvinder, og den anden overvejende bestaar af maend, kan man da stille krav til gruppernes sammensaetning, f.eks. med hensyn til antal af personer i grupperne eller andel af samtlige medarbejdere i virksomheden?
Kan direktivet i givet fald anvendes til at skaffe to grupper af f.eks. kvindelige ansatte samme loen ved en mellemliggende sammenligning med en gruppe mandlige ansatte?
Problemstillingen kan bl.a. belyses ved foelgende:
En gruppe af overvejende mandlige arbejdere benaevnt A og to grupper af overvejende kvindelige arbejdere benaevnt henholdsvis B og C udfoerer arbejde af samme vaerdi, og gennemsnitsindtjeningen i akkord er stoerst for gruppe C, naeststoerst for gruppe A og mindst for gruppe B. Kan gruppe B sammenligne sig med gruppe A og kraeve loennen haevet til gruppe A' s niveau, og kan gruppe A derefter kraeve loennen haevet til gruppe C' s niveau, og kan endelig gruppe B herefter kraeve loennen haevet til gruppe A' s nye niveau = gruppe C?
4) Har det nogen betydning ved vurderingen af, om princippet om ligeloen er tilsidesat
a) at der i den ene gruppe er tale om en overvejende maskinstyret produktion, mens der i den anden gruppe er tale om rent haandarbejde?
b) at akkorderne fastsaettes ved forhandling mellem de respektive organisationer, eller ved forhandling paa lokalt plan?
c) at der kan paavises forskelle i arbejdstagerens valg af arbejdstempo? I bekraeftende fald, hvem har bevisbyrden for tilstedevaerelsen af saadanne forskelle?
d) at der foreligger betydelig loenspredning inden for en eller begge sammenlignede grupper?
e) at den faste andel af akkordloennen er forskellig i de sammenlignede grupper?
f) at der er forskelle mellem de to grupper med hensyn til betalte pauser og frihed i arbejdstilrettelaeggelsen?
g) at det ikke er muligt at konstatere, hvilke faktorer der har haft betydning for akkordsatsernes stoerrelse?
h) at der i den ene af de sammenlignede grupper stilles saerlige krav til muskelstyrke, mens der i den anden stilles saerlige krav om fingerfaerdighed?
i) at der kan paavises forskelle med hensyn til arbejdsgener i form af stoej, temperatur, ensidigt, gentaget eller monotont arbejde?"
Indledende bemaerkninger
Formaliteten
9. Man kan rejse det spoergsmaal, om den praejudicielle forelaeggelse kan realitetsbehandles, idet det kan betvivles, at en faglig voldgiftsret er en ret i den i EOEF-traktatens artikel 177 forudsatte betydning.
10. En faglig voldgiftsret saettes som led i den ved lov fastsatte ordning om afgoerelse af uenighed af faglig karakter, jf. § 77 i parternes overenskomst, § 10 og 22 i lov nr. 317 af 13. juni 1973 om arbejdsretten og den mellem Landsorganisationen i Danmark og Dansk Arbejdsgiverforening aftalte norm af 17. august 1908.
11. I dommen i Vaassen-Goebbels-sagen (2) opstillede Domstolen de kriterier, der skal vaere opfyldt, for at en national retsinstans er en ret i henhold til artikel 177: Den skal vaere oprettet ved lov, der skal vaere tale om et permanent organ, der skal gaelde de samme kontradiktoriske procesbestemmelser, som gaelder for de ordinaere domstole, eventuelle stridsspoergsmaal skal indbringes for den, og den skal laegge retsregler til grund for sine afgoerelser.
12. Med henvisning hertil har Domstolen fastslaaet, at en dansk faglig voldgiftsret af samme art som den forelaeggende retsinstans er en ret i en medlemsstat efter artikel 177 (3):
"... § 22 i lov nr. 317 af 13. juni 1973 om arbejdsretten bestemmer, at saafremt der ikke mellem overenskomstparterne er vedtaget regler til afgoerelse af uenighed af faglig karakter, anses den mellem DA og LO (Landsorganisationen i Danmark) aftalte norm for regler ved behandling af faglig strid for at vaere gaeldende. Det er saaledes en faglig voldgiftsret, der som sidste instans afgoer tvisten. Hver af parterne kan indbringe en sag for retten, uanset om den anden part er enig heri. Rettens kompetence forudsaetter saaledes ikke parternes samtykke.
Endvidere bemaerkes, at ovennaevnte lovbestemmelse indeholder regler om sammensaetningen af den faglige voldgiftsret, og navnlig om, hvor mange medlemmer der vaelges af parterne, og om, hvorledes opmanden udnaevnes, saafremt parterne ikke er enige. Parterne kan saaledes ikke frit bestemme sammensaetningen af den faglige voldgiftsret.
Under disse omstaendigheder maa den faglige voldgiftsret anses for en ret i en medlemsstat i den i traktatens artikel 177 forudsatte betydning" (4).
13. Der er herefter ikke tvivl om, at den faglige voldgiftsret kan forelaegge praejudicielle spoergsmaal for Domstolen.
Spoergsmaalet om, hvorvidt de paagaeldende arbejdsopgaver har samme vaerdi
14. I forelaeggelsesbeslutningen har den faglige voldgiftsret praeciseret, at forelaeggelsen for Domstolen ikke omfatter spoergsmaalet om arbejdets vaerdi (5).
15. Da det henhoerer under den nationale rets kompetence at tage stilling til, om de forelagte spoergsmaal er relevante med henblik paa afgoerelsen af den tvist, der er indbragt for den (6), kan Domstolen ikke laegge andre omstaendigheder til grund end dem, den nationale ret har anfoert i anmodningen om praejudiciel afgoerelse, der beskriver de faktiske omstaendigheder og de regler, som de forelagte spoergsmaal haenger sammen med (7).
16. Domstolen skal saaledes traeffe afgoerelse paa grundlag af den forelaeggende rets bemaerkninger om, at det arbejde, hver enkelt af de sammenlignede grupper udfoerer, ganske vist er af forskellig karakter, men maa antages at vaere af samme vaerdi.
17. Jeg maa indroemme, at denne antagelse forekommer noget overraskende, men skal ikke undlade at goere den nationale retsinstans, hvem det tilkommer at afgoere, om antagelsen er korrekt (8), opmaerksom paa, at spoergsmaalet om, hvorvidt der er tale om arbejde, som tillaegges samme vaerdi, jf. direktivets artikel 1, er helt afgoerende for vurderingen af, om der er tale om loenmaessig forskelsbehandling paa grundlag af koen (9).
18. I den foreliggende sag ville forskelsbehandling bestaa i, at to identiske situationer behandles forskelligt. Den nationale retsinstans maa derfor noeje undersoege, om situationen for de grupper, der foreslaas sammenlignet, faktisk er identisk og kan foerst derefter tage stilling til, om der er tale om forskelsbehandling.
Besvarelsen af de praejudicielle spoergsmaal
Det foerste spoergsmaal
19. Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende retsinstans oplyst, om princippet om lige loen til maend og kvinder, saaledes som det er udtrykt i traktatens artikel 119 og i direktivet, finder anvendelse paa akkordloensystemer.
20. Der kan ikke vaere tvivl om, at loen indtjent paa grundlag af et loensystem, hvor indtjeningen helt eller delvis afhaenger af den enkelte arbejdstagers arbejdsresultat (akkordloensystem), er loen, som omhandlet i traktatens artikel 119, stk. 1, idet begrebet loen maa fortolkes vidt (10).
21. I naevnte artikel knaesaettes princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde. I stk. 3, litra a), bestemmes det udtrykkeligt, at lige loen paa dette omraade indebaerer, at "den loen, der ydes for samme arbejde, der afloennes i akkord, fastsaettes paa samme beregningsgrundlag".
22. Det fremgaar saaledes af selve ordlyden af artikel 119, at ligeloensprincippet finder anvendelse paa akkordloensystemer.
23. For saa vidt angaar direktivet, der "... ikke paa nogen maade aendrer ved dette princips indhold eller raekkevidde", som fastlagt i artikel 119 (11), bestemmes det i artikel 1, at ligeloensprincippet finder anvendelse paa "alle loenelementer og loenvilkaar".
24. Efter min opfattelse maa det foerste spoergsmaal derfor besvares bekraeftende.
25. Efter at have undersoegt, om de to grupper, der foreslaas sammenlignet, rent faktisk udfoerer arbejde af samme vaerdi (jf. mine indledende bemaerkninger), maa den nationale retsinstans ° som Kommissionen har understreget i sine indlaeg (12) ° dernaest paase, at udvaelgelsen og sammensaetningen af grupperne ikke er tilfaeldig, og at det er relevant at sammenligne dem.
26. Saafremt den nationale retsinstans herefter maatte fastslaa, at sammensaetningen af de to grupper udviser saadanne forskelle, at de klart ikke er sammenlignelige, bliver undersoegelsen af de foelgende spoergsmaal derfor uden genstand.
Dette er baggrunden for, at jeg skal foreslaa, at spoergsmaalet om, hvilke krav der maa stilles til sammensaetningen af de to grupper, der sammenlignes, behandles foerst.
Foerste del af det tredje spoergsmaal
27. For saa vidt angaar antallet af medarbejdere i det indklagede selskab har den forelaeggende retsinstans oplyst foelgende:
° antal medarbejdere i alt: ca. 1 150 (40% maend og 60% kvinder)
° sammensaetning af de tre grupper:
° Drejere: 200 personer, hvoraf 70% er paa akkordloen (70% maend og 30% kvinder).
° Gruppe A (rollerdrejere) bestaar af 26 maend (dvs. 18% af den samlede akkordloennede drejergruppe).
° Malere: 453 personer, hvoraf 70% er paa akkordloen (5% maend og 95% kvinder).
° Gruppe B (blaamalere) bestaar af 156 personer: 155 kvinder og 1 mand (dvs. 49% af den samlede akkordloennede malergruppe).
° Gruppe C (plattemalere) bestaar af 51 kvinder (dvs. 16% af den samlede akkordloennede malergruppe).
° Arbejdsmaend: 500 personer (der foreligger ikke naermere oplysninger).
28. Det fremgaar af Domstolens praksis, at man ikke blot kan, men ogsaa skal stille krav til sammensaetningen af de grupper, der sammenlignes (13).
29. Dette er i oevrigt logisk nok, eftersom sammenligningen kun er relevant, saafremt den foretages mellem repraesentative grupper af arbejdstagere (14). Man kan ikke kritikloest acceptere en udvaelgelse, der bevidst er foretaget med henblik paa at underbygge den ene af parternes argumentation.
30. I oevrigt er en saadan vurdering et faktisk spoergsmaal, som alene henhoerer under den nationale rets kompetence. Domstolen kan naturligvis ikke fastsaette et minimumsantal arbejdstagere pr. gruppe og heller ikke en procenttaerskel, fra hvilken en gruppe maa antages at vaere repraesentativ i forhold til samtlige medarbejdere i en virksomhed.
31. Lad mig blot bemaerke, at sammenligningen skal ske "paa grundlag af et forholdsvis omfattende personmateriale" (15), og at "det tilkommer den nationale ret at afgoere, om de paagaeldende statistiske oplysninger kan tages i betragtning, dvs. at de skal omfatte et tilstraekkeligt antal personer, at de ikke maa vaere udtryk for tilfaeldige eller kortvarige omstaendigheder og at de, generelt set, viser sig at vaere vaesentlige" (16).
32. Paa baggrund af disse krav er det forstaaeligt, at voldgiftsretten er betaenkelig med hensyn til bevisvaerdien af en sammenligning mellem to grupper, hvis virkelige stoerrelse ° udtrykt talmaessigt (den ene bestaar af 26 personer, den anden af 156) og forholdsmaessigt i henseende til den kategori, hver enkelt undergruppe tilhoerer (18% for den enes, 49% for den andens vedkommende) ° er saa forskellige.
33. Er antallet af arbejdstagere, der udgoer gruppe A, ikke for lille? Jeg skal i den forbindelse paapege, at i "Danfoss-sagen" (17) havde voldgiftsretten ud fra det synspunkt afvist klagerens argumentation (sammenligningen vedroerte grupper paa seksten og elleve personer).
34. Der maa i oevrigt foretages en bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, som kunne begrunde, at klageren i sine paastande har isoleret gruppe A og B fra de oevrige loenmodtagere. Er de naevnte grupper virkelig de eneste, som udfoerer en bestemt type arbejde?
35. Sammenfattende er det min opfattelse, at foerst efter at vaere naaet frem til, at sammensaetningen af grupperne faktisk er repraesentativ og kan danne grundlag for en reel sammenligning, kan den nationale retsinstans tage stilling til de foelgende spoergsmaal.
Det andet spoergsmaal
36. Med det andet spoergsmaal, som er vaesentligt og i egentlig forstand nyt, oensker den nationale retsinstans oplyst, om det inden for rammerne af et akkordloensystem er rimeligt og relevant at sammenligne de gennemsnitlige timefortjenester.
37. Lad mig straks bemaerke, at jeg paa forhaand er saerdeles betaenkelig med hensyn til et saadant sammenligningsgrundlag, navnlig hvad angaar den form for akkordloen, som den konkrete sag drejer sig om.
38. Selv om dette spoergsmaal for foerste gang indbringes for Domstolen, findes der allerede en omfangsrig praksis vedroerende lige loen til maend og kvinder for arbejde, betalt efter tid.
39. Jeg skal foerst gennemgaa hovedlinjerne i Domstolens praksis og derefter tage stilling til, om den kan anvendes i den foreliggende sag.
40. Domstolens argumentation bestaar af to paa hinanden foelgende led: Ud fra de konkrete oplysninger, som er fremlagt for Domstolen, skal det foerst undersoeges, om der er tale om en sondring, og derefter, om en saadan sondring eventuelt er begrundet (18).
41. Efter Domstolens praksis sondres der mellem paa den ene side direkte forskelsbehandling, som kan konstateres allerede ved hjaelp af kriterierne samme arbejde og lige loen, og paa den anden side indirekte og skjult forskelsbehandling, som kun kan paavises paa grundlag af gennemfoerelsesbestemmelser af faellesskabsretlig eller national karakter (19).
42. "Der foreligger direkte forskelsbehandling, saafremt der i faellesskabsretlige eller nationale bestemmelser laegges et retsstridigt sondringskriterium til grund, eller der i forskellige situationer gaelder formelt identiske regler. Der foreligger indirekte forskelsbehandling, saafremt der i faellesskabsretlige eller nationale bestemmelser ganske vist ikke laegges retsstridige sondringskriterier til grund, men andre sondringskriterier, hvis virkninger er identiske med eller i det mindste svarer til, hvad en anvendelse af et retsstridigt sondringskriterium ville foere til, eller saafremt der i faellesskabsretlige eller nationale bestemmelser formelt sondres mellem forskellige situationer, men de reelt behandles ens" (20).
43. Direkte forskelsbehandling konstateres ganske enkelt og udelukkende ved hjaelp af de i traktatens artikel 119, stk. 1, opstillede kriterier samme arbejde og lige loen (21).
44. Det er derimod vanskeligere at afgoere, om der foreligger indirekte forskelsbehandling. Dette kan netop vaere tilfaeldet i den foreliggende sag, idet den omtvistede afloenning ikke aabenbart er forskelsbehandlende, og den anvendes uden forskel paa maend og kvinder.
45. Hidtil er spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger indirekte sondringer, navnlig blevet undersoegt paa omraadet for deltidsarbejde, som procentuelt omfatter langt faerre maend end kvinder (22).
46. Domstolen har fastslaaet, at den samlede loen er et kriterium, som kan afsloere en eventuel forskelsbehandling. Saaledes er der i dommen i Bilka-sagen (23) opstillet foelgende regel: Der er tale om forskelsbehandling, saafremt den samlede loen, der betales fuldtidsansatte, ved det samme antal arbejdstimer er hoejere end den, der betales til deltidsansatte.
47. Tilsvarende har Domstolen fastslaaet, at en gennemsnitsloen kan afsloere en situation, der forekommer mistaenkelig: "Saafremt en virksomhed anvender et helt uigennemskueligt loenfastsaettelsessystem, har arbejdsgiveren bevisbyrden for, at den foerte loenpolitik ikke er udtryk for en forskelsbehandling, naar en kvindelig loenmodtager paa grundlag af et forholdsvis omfattende personmateriale godtgoer, at gennemsnitsloennen for kvindelige loenmodtagere er lavere end for mandlige" (24).
48. Endelig kan statistiske oplysninger skabe en formodning for forskelsbehandling: "Saafremt tydelige statistiske oplysninger viser, at der er en vaesentlig loenforskel ... foelger det af traktatens artikel 119, at arbejdsgiveren skal godtgoere, at denne forskel skyldes objektive faktorer ..." (25).
49. Men situationer, der forekommer mistaenkelige og afsloeres paa denne maade, udgoer ikke i sig selv indirekte forskelsbehandling. Der er kun tale om en "afkraeftelig formodning for uforenelighed med trinhoejere bestemmelser om ligebehandling" (26).
50. Ifoelge Domstolens praksis er formodningen afkraeftelig i den forstand, at det tilkommer arbejdsgiveren at godtgoere, at de trufne foranstaltninger "kan forklares ved andre ° objektivt begrundede ° faktorer end forskelsbehandling paa grundlag af koen" (27) eller kan forklares "ved faktorer, der udelukker en forskelsbehandling paa grundlag af koen" (28).
51. Afgoerelsen af, om der er tale om objektive faktorer, beror paa en noeje undersoegelse af de faktiske omstaendigheder, som det paahviler de nationale retsinstanser at foretage (29). Uden at foretage en begraensning af, hvad der kan begrunde en ulige behandling, har Domstolen opstillet foelgende vejledende kriterier for de nationale retsinstanser: De valgte midler skal vaere i overensstemmelse med virksomhedens virkelige behov, vaere egnede til at opnaa det maal, den forfoelger, og vaere noedvendige herfor (30).
52. Domstolen har saaledes fastslaaet, at direktivet ikke er til hinder for, at "der i forbindelse med et fagligt klassifikationssystem for fastsaettelsen af loenrammerne anvendes et kriterium, hvor der laegges vaegt paa anstrengelsen eller belastningen af musklerne eller et kriterium, hvorefter haardheden af det fysiske arbejde er afgoerende, dersom det arbejde, der skal udfoeres, efter arbejdsopgavernes beskaffenhed rent faktisk kraever en vis fysisk styrke, saafremt systemet i sin helhed, under hensyntagen til andre kriterier, udelukker enhver form for forskelsbehandling paa grundlag af koen" (31).
53. Derimod fremgaar det af Domstolens faste praksis og af direktivets artikel 4, at overenskomster paa samme maade som love og administrativt fastsatte bestemmelser er omfattet af forbuddet mod enhver form for forskelsbehandling paa grundlag af koen for saa vidt angaar loen (32). De kan derfor ikke begrunde en forskellig behandling. Domstolen har saaledes udtalt, at "den omstaendighed, at loenfastsaettelsen er et resultat af kollektive forhandlinger ... er ikke til hinder for, at det fastslaas, at der tilsyneladende foreligger forskelsbehandling, naar forhandlingerne har foert til resultater, der viser, at to grupper behandles forskelligt ..." (33).
54. I almindelighed kan forskellig loen begrundes med visse naermere angivne forhold: under alle omstaendigheder med anciennitet, med faglig uddannelse, saafremt en saadan uddannelse er af betydning for udfoerelsen af de konkrete arbejdsopgaver, den paagaeldende loenmodtager har, og fleksibilitet, hvis dette begreb forstaas som evnen til at tilpasse sig skiftende arbejdstider og -steder (34).
55. Med henblik paa, at der kan foretages en effektiv retslig proevelse, maa princippet om lige loen under alle omstaendigheder overholdes som helhed, dvs. for alle loenelementer: "Hvert enkelt kriterium [skal] ikke noedvendigvis vaere saaledes beskaffent, at forskelsbehandling udelukkes, hvorimod systemet som helhed skal vaere udformet med henblik paa dette maal" (35).
56. Det skal endelig bemaerkes, at Kommissionen har forelagt et forslag til direktiv om bevisbyrden i forbindelse med ligeloen og ligebehandling for kvinder og maend. Det indeholder i det vaesentlige de principper, der er opstillet i Domstolens praksis (36). Efter forslagets artikel 3, stk. 2, kan der skabes en afkraeftelig formodning for forskelsbehandling paa grundlag af "en eller flere kendsgerninger, der, hvis ikke de modbevises, er ensbetydende med direkte eller indirekte forskelsbehandling"; det paahviler den indklagede at bevise, at princippet om ligebehandling ikke er blevet tilsidesat.
57. Inden jeg behandler spoergsmaalet om, hvorvidt Domstolens praksis kan finde anvendelse i den foreliggende sag, skal jeg fremhaeve, at der maa sondres mellem loen for arbejde, betalt efter tid, som er den eneste form for loen, Domstolen hidtil har taget stilling til, og akkordloen, som den foreliggende sag vedroerer.
58. Dette har traktatens forfattere da ogsaa haft for oeje, idet der, som jeg tidligere har understreget (jf. punkt 21), i artikel 119 klart sondres mellem de to former for loen. I dommen i Jenkins-sagen har Domstolen begraenset anvendelsesomraadet for sin praksis til kun at omfatte "timeloen" (37).
59. En timeloennet arbejdstager faar udbetalt en fast loen pr. tidsenhed, han arbejder.
60. En akkordloennet arbejdstager afloennes helt eller delvis paa grundlag af sin produktivitet. Som det er tilfaeldet med loenmodtagerne i gruppe A, B og C, kan loennen omfatte en fast akkordandel, der udbetales som en basisloen pr. time. Men det er hoejst en del af, hvad han faar udbetalt. Resten af loennen og en vaesentlig del heraf er en variabel akkordloen, der udbetales pr. produceret genstand. Den faktiske indtjening afhaenger i det mindste delvis af arbejdsresultatet, som opgoeres paa helt individuelt grundlag, alt efter hvor mange emner der fremstilles pr. tidsenhed (hurtighed), og om de producerede genstande er fejlfrie (arbejdets kvalitet).
61. Jeg vil herefter ° som jeg ogsaa vil opfordre den nationale retsinstans til ° behandle spoergsmaalet om, hvorvidt de "gennemsnitlige timeloenninger" udgoer et relevant kriterium for en sammenligning mellem gruppe A og B. De tal, der fremgaar af forelaeggelsesbeslutningen, er gennemsnitstal pr. gruppe for den faste og den variable akkordandel af loennen (38).
62. Som allerede naevnt (39) har Domstolen i dommen i Enderby-sagen fastslaaet, at der kan skabes en formodning for forskelsbehandling paa grundlag af "tydelige statistiske oplysninger". Kan oplysninger om gennemsnitsloenninger antages at udgoere "tydelige statistiske oplysninger"?
63. Som allerede naevnt (40), antog Domstolen i dommen i Danfoss-sagen, at dette kan vaere tilfaeldet.
Men for det foerste er dette kun muligt, saafremt "en virksomhed anvender et helt uigennemskueligt loenfastsaettelsessystem" (41). Der var saaledes tale om en loenpolitik, som indebar, at "det er umuligt for en ... loenmodtager at paavise aarsagerne til, at hun og en ... loenmodtager, der udfoerer samme arbejde, afloennes forskelligt. De ansatte er saaledes ikke klar over, hvilke kriterier for personlige tillaeg der anvendes over for dem, og hvorledes de anvendes" (42). Dette synes ikke at gaelde for gruppe A og B, som fuldt ud er bekendt med sammensaetningen af deres loen. Gennemskueligheden maa saaledes antages at vaere sikret, naar loenfastsaettelsen er kommet i stand efter frie forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter.
For det andet drejede den sag sig ikke om et akkordloensystem, men om personlige tillaeg ud over en fastsat timeloen.
64. Jeg har netop paavist, i hvor hoej grad de to loensystemer er forskellige.
Saafremt det antoges, at der kunne foretages en sammenligning paa grundlag af gennemsnitsloennen, ville det vaere ensbetydende med, at man ikke anerkender det saerlige ved akkordloen. Man ville saaledes ikke tage hensyn til individuelle forskelle i arbejdsydelse. Jeg vil gerne understrege det farlige i et saadant synspunkt, hvorved "akkordarbejde" ville blive sidestillet med "arbejde betalt efter tid", og hvorved der kunne skabes en formodning for, at enhver form for akkordloen er i strid med ligeloensprincippet.
Formaalet med at indfoere et saadant loensystem i en virksomhed er, at hver enkelt arbejdstager anspores, tilskyndes til at tjene mere, jo mere han fremstiller, hvilket er i saavel hans egen som i arbejdsgiverens interesse.
Med det samme udbetalte beloeb pr. fremstillet emne kan det ° uden hensyntagen til den faste akkordandel ° ikke undgaas, at der opstaar individuelle forskelle. De er endog en logisk foelge af et akkordloensystem, idet de afspejler forskelle med hensyn til produktiviteten. Dette illustreres i oevrigt udmaerket af, at der selv inden for baade gruppe A og B er vaesentlige individuelle forskelle (43). Kun saafremt produktiviteten er den samme, faar arbejdstagerne udbetalt samme loen.
Gennemsnitsloenningerne afspejler saaledes blot forskelle i arbejdsydelse, eftersom den faste akkordandel er den samme for arbejde af samme vaerdi. Det er herefter min opfattelse, at i et saadant system er de ikke et relevant sammenligningskriterium, paa grundlag af hvilket der kan skabes formodning for, at der foreligger forskelsbehandling paa grundlag af koen.
65. En sidste bemaerkning, hvor jeg er enig med den tyske regering (44). Bestemmelsen i traktatens artikel 119, stk. 3, litra a), underbygger mit synspunkt, idet der heri som det afgoerende sammenligningsgrundlag kun naevnes "beregningsgrundlaget" for loennen. Der vil saaledes kunne foreligge forskelsbehandling, saafremt "beregningsgrundlaget" for den faste akkordandel og/eller "beregningsgrundlaget" for den variable akkordandel ikke er det samme for arbejde, der har eller anses for at have samme vaerdi. Der ville med andre ord kun kunne vaere tale om forskelsbehandling, saafremt der for saa vidt angaar afloenningen pr. tidsenhed eller afloenningen pr. emne sondredes mellem maend og kvinder.
Anden del af det tredje spoergsmaal
66. Med den anden del af det tredje spoergsmaal oensker voldgiftsretten oplyst, om gruppe A og B ved en mellemliggende sammenligning kan bringe deres loen paa hoejde med den hoejest loennede gruppe (gruppe C).
67. Ved vurderingen af en saadan situation skal der tages konkrete faktiske omstaendigheder i betragtning, som ikke er oplyst. I oevrigt er den forelaeggende retsinstans enekompetent med hensyn til denne bedoemmelse af faktum. Jeg skal blot naevne, at saafremt det antoges, at der kunne foretages en saadan sammenligning, ville det indebaere, at loennen for en gruppe kvindelige ansatte (gruppe B) blev bragt paa hoejde med loennen for en anden gruppe kvindelige ansatte (gruppe C). De faellesskabsretlige bestemmelser om ligebehandling af de to koen er selvfoelgelig kun udstedt med henblik paa at ophaeve enhver form for forskelsbehandling mellem maend og kvinder.
En saadan mulighed falder derfor uden for anvendelsesomraadet for direktivet og for artikel 119.
68. Men navnlig belyser spoergsmaalet endnu en gang, hvor farligt det er ikke at tage hensyn til det saerlige ved akkordloen. Hvis nemlig loennen for de forskellige grupper, der naevnes i anden del af det tredje spoergsmaal, blev forhoejet, ville det vaere ensbetydende med, at der blev fastsat én og samme loen for alle grupper af arbejdstagere, uden hensyntagen til den enkeltes arbejdsydelse; der ville saaledes ikke laengere vaere tale om individuel akkordloen.
Det fjerde spoergsmaal
69. Til det fjerde spoergsmaal, hvorved den forelaeggende retsinstans oensker oplyst, hvilken betydning der skal tillaegges en raekke faktiske omstaendigheder, skal jeg kun knytte ganske korte bemaerkninger.
70. Det tilkommer den nationale retsinstans at tage de faktiske omstaendigheder, der foreligger for den, i betragtning ved afgoerelsen af, om det arbejde, de sammenlignede grupper udfoerer, har samme vaerdi. Saafremt retsinstansen finder, at der paa grundlag af andre vaesentlige elementer end gennemsnitsloennen er formodning for forskelsbehandling, kan den ogsaa paa det grundlag undersoege, om der foreligger objektive faktorer, der er forskelsbehandling paa grundlag af koen uvedkommende. Jeg skal i den forbindelse henvise til mine tidligere bemaerkninger i forbindelse med gennemgangen af Domstolens praksis (45).
71. Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer de forelagte spoergsmaal saaledes:
"° EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder finder anvendelse paa loensystemer, hvor indtjeningen helt eller i vaesentlig grad beror paa den enkelte arbejdstagers arbejdsresultat (akkordloensystemer).
° Det paahviler den nationale retsinstans at paase, at grupperne er sammenlignelige, bl.a. med hensyn til antallet af arbejdstagere, der udgoer hver enkelt gruppe, og gruppernes repraesentativitet i forhold til den kategori af arbejdstagere, de indgaar i.
° For saa vidt angaar akkordloen er gennemsnitsloenninger ikke et relevant sammenligningskriterium, paa grundlag af hvilket der kan skabes formodning for, at der foreligger forskelsbehandling af maend og kvinder.
° Det tilkommer den nationale retsinstans at tage de faktiske omstaendigheder, der foreligger for den, i betragtning og herefter afgoere, om de former for arbejde, der sammenlignes, har samme vaerdi. Paa grundlag af de naevnte omstaendigheder skal retsinstansen i givet fald ogsaa kunne undersoege, om der foreligger objektive faktorer, der ud fra andre hensyn end gennemsnitsloennen kan begrunde en formodet forskelsbehandling."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) ° Raadets direktiv af 10.2.1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19).
(2) ° Dom af 30.6.1966, sag 61/65, Sml. 1965-1968, s. 227, org. ref.: Rec. s. 377.
(3) ° Dom af 17.10.1989, sag 109/88, Handels- og Kontorfunktionaerernes Forbund i Danmark ( Danfoss-sagen ), Sml. s. 3199.
(4) ° Praemis 7, 8 og 9.
(5) ° S. 4, fjerde afsnit, foerste punktum.
(6) ° Dom af 29.11.1978, sag 83/78, Pigs Marketing Board, Sml. s. 2347, praemis 25, og af 6.10.1982, sag 283/81, CILFIT, Sml. s. 3415, praemis 10.
(7) ° Dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, praemis 6.
(8) ° Dom af 27.10.1993, sag C-127/92, Enderby, Sml. I, s. 5535, praemis 12.
(9) ° Se i samme retning punkt 5 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i Enderby-sagen (jf. fodnote 8).
(10) ° Se i samme retning bl.a. dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 12, af 9.2.1982, sag 12/81, Garland, Sml. s. 359, praemis 5, bestemmelsen i artikel 119, stk. 2, P. Garrone: La discrimination indirecte en droit communautaire: vers une théorie générale, RTDE, nr. 30, juli-september 1994, s. 425, 442, og punkt 11 i generaladvokat Darmon' s forslag til afgoerelse i de forenede sager C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 og C-78/93, Helmig m.fl., hvori Domstolen afsagde dom den 15.12.1994 (Sml.I, s. 5727).
(11) ° Jf. dom af 31.3.1981, sag 96/80, Jenkins, Sml. s. 911, praemis 22, og af 3.12.1987, sag 192/85, Newstead, Sml. s. 4753, praemis 20.
(12) ° Punkt II.2.1, andet afsnit.
(13) ° Jf. dommen i Enderby-sagen, praemis 17, og dommen i Danfoss-sagen, praemis 16.
(14) ° Se i samme retning punkt 35 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i Enderby-sagen og punkt II.2.1 i Kommissionens indlaeg.
(15) ° Dommen i Danfoss-sagen, praemis 16, min fremhaevelse.
(16) ° Dommen i Enderby-sagen, praemis 17, min fremhaevelse.
(17) ° Jf. fodnote 3.
(18) ° Jf. dommen i Jenkins-sagen og dommen i Helmig-sagen, praemis 23, 24 og 25.
(19) ° Dom af 8.4.1976, sag 43/75, Defrenne, Sml. s. 455.
(20) ° K. Lenaerts: L' égalité de traitement en droit communautaire: un principe unique aux apparences multiples, CDE, 1991, nr. 1-2, s. 3, punkt 10. Domstolens oversaettelse.
(21) ° Dom af 27.3.1980, sag 129/79, Macarthys, Sml. s. 1275, praemis 10.
(22) ° Jf. dommen i Jenkins-sagen, samt dom af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607, af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, af 13.12.1989, sag C-102/88, Ruzius-Wilbrink, Sml. s. 4311, af 27.6.1990, sag C-33/89, Kowalska, Sml. I, s. 2591, af 7.2.1991, sag C-184/89, Nimz, Sml. I, s. 297, og af 4.6.1992, sag C-360/90, Boetel, Sml. I, s. 3589.
(23) ° Jf. foregaaende fodnote, praemis 27.
(24) ° Domskonklusionen i Danfoss-sagen, punkt 1, min fremhaevelse.
(25) ° Domskonklusionen i Enderby-sagen, punkt 1, min fremhaevelse.
(26) ° P. Garrone: a.st., note 10, s. 427.
(27) ° Dommen i Bilka-sagen, praemis 31, min fremhaevelse. Jf. ogsaa dommen i Rinner-Kuehn-sagen, praemis 15, og i Ruzius-Wilbrink-sagen, praemis 15.
(28) ° Dommen i Jenkins-sagen, praemis 13, og i Bilka-sagen, praemis 29.
(29) ° Dommen i Jenkins-sagen, praemis 14, i Bilka-sagen, praemis 36, i Kowalska-sagen, praemis 15, og i Nimz-sagen, praemis 14.
(30) ° Dommen i Bilka-sagen, praemis 36.
(31) ° Dom af 1.7.1986, sag 237/85, Rummler, Sml. s. 2101, praemis 17.
(32) ° Jf. senest dommen i Helmig-sagen, praemis 12, i Kowalska-sagen, praemis 12 og 18, i Nimz-sagen, praemis 11, og i Enderby-sagen, praemis 21.
(33) ° Dommen i Enderby-sagen, praemis 22.
(34) ° Domskonklusionen i Danfoss-sagen .
(35) ° S. 2106 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i Rummler-sagen. Jf. ogsaa dommens praemis 15 og 16.
(36) ° Forslag til direktiv af 27.5.1988 (EFT C 176, s. 5), droeftet paa plenarmoedet i Parlamentet den 15.12.1988, Europa-Parlamentets Forhandlinger, nr. 2-372, s. 313.
(37) ° Praemis 11.
(38) ° Gennemsnittet er i gruppe A paa 103,93 kr. pr. time, hvoraf den faste akkordandel udgoer 71,69 kr.; den variable akkordandel andrager saaledes 32,24 kr. I gruppe B er gennemsnittet paa 91 kr. pr. time, hvoraf den faste akkordandel er 57 kr.; den variable akkordandel udgoer saaledes 34 kr. Disse tal afspejler forholdene i virksomheden i april 1990, men er ifoelge parterne repraesentative for hele aaret.
(39) ° Jf. ovenfor i punkt 48.
(40) ° Jf. ovenfor i punkt 47.
(41) ° Domskonklusionen, punkt 1.
(42) ° Praemis 10.
(43) ° I gruppe A tjente den hoejstloennede i april 1990 i gennemsnit 118 kr. pr. time og den lavestloennede 86 kr. pr. time. I gruppe B udgjorde gennemsnitsloennen henholdsvis 125 kr. og 72 kr.
(44) ° Punkt 5 i indlaegget.
(45) ° Punkt 50-56.