62010CO0476_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-476/10,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg (Østrig) ved afgørelse af 22. september 2010, indgået til Domstolen den 1. oktober 2010, i sagen indledt af
projektart Errichtungsgesellschaft mbH,
Eva Maria Pepic,
Herbert Hilbe,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, K. Schiemann, og dommerne L. Bay Larsen og A. Prechal (refererende dommer),
generaladvokat: J. Kokott
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen har til hensigt at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i henhold til procesreglementets artikel 104, stk. 3, første afsnit,
og efter at have hørt generaladvokaten,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1. Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (EFT 1994 L 1, s. 3, herefter »EØS-aftalen«).
2. Anmodningen er blevet fremsat i en sag mellem projektart Errichtungsgesellschaft mbH (herefter »projektart«), Eva Maria Pepic og Herbert Hilbe på den ene side og Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg (Østrig) (delstaten Vorarlbergs udvalg, der er kompetent med hensyn til handel med fast ejendom) på den anden side vedrørende sidstnævntes nægtelse af tilladelse til at lade Eva Maria Pepic og Herbert Hilbe erhverve en lejlighed fra projektart med den begrundelse, at de betingelser, som lovgivningen i delstaten Vorarlberg fastsætter for udlændinge i forbindelse med erhvervelse af en sekundær bolig, ikke er opfyldt.
Retsforskrifter
EØS-aftalen
3. EØS-aftalens artikel 40 bestemmer:
»Inden for rammerne af denne aftales bestemmelser må der ikke være restriktioner for kapitalbevægelser mellem de kontraherende parter, såfremt kapitalen tilhører personer, der er bosat eller har hjemsted i EF-medlemsstater eller [staterne i Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA)], ligesom der ikke må udøves nogen forskelsbehandling, der støttes på parternes nationalitet eller bopæl eller på stedet for kapitalens anbringelse. Bilag XII indeholder de nødvendige bestemmelser til denne artikels gennemførelse.«
4. Bilag XII til EØS-aftalen med overskriften »Frie kapitalbevægelser« henviser til Rådets direktiv 88/361/EØF af 24. juni 1988 om gennemførelse af traktatens artikel 67 (ophævet ved Amsterdamtraktaten) (EFT L 178, s. 5).
5. Dette bilag XII har følgende ordlyd:
»[…]
Direktiv [88/361’s] bestemmelser gælder i forbindelse med aftalen med følgende tilpasninger:
[…]
e) I overgangsperioderne behandler EFTA-staterne ikke nye og eksisterende investeringer foretaget af virksomheder eller statsborgere fra EF-landene eller andre EFTA-stater mindre gunstigt end under den på tidspunktet for aftalens undertegnelse gældende lovgivning, hvilket dog ikke berører EFTA-staternes ret til at indføre lovgivning, som er i overensstemmelse med aftalen, herunder navnlig sådanne bestemmelser om erhvervelse af sekundære boliger, som med hensyn til deres virkning svarer til den lovgivning, som Fællesskabet har håndhævet i overensstemmelse med direktivets artikel 6, stk. 4.
[…]«
Direktiv 88/361
6. I henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 88/361 klassificeres kapitalbevægelserne efter nomenklaturen i dette direktivs bilag I.
7. Det fremgår af dette bilag, at begrebet kapitalbevægelser navnlig omfatter de transaktioner, hvorved valutaudlændinge foretager investeringer i fast ejendom på en medlemsstats område.
8. Direktivets artikel 6, stk. 4, bestemmer:
»Eksisterende national lovgivning om erhvervelse af ejendomme, der ikke er helårsboliger, kan opretholdes, indtil Rådet [for Den Europæiske Union] vedtager yderligere bestemmelser på dette område i henhold til [EØF-]traktatens artikel 69 (EF-traktatens artikel 69, som er blevet ophævet ved Amsterdamtraktaten)]. Nærværende bestemmelse berører ikke gyldigheden af andre fællesskabsretlige bestemmelser.«
Nationale bestemmelser
9. Delstaten Vorarlbergs lov om handel med fast ejendom (Grundverkehrsgesetz, LGBl. nr. 42/2004), som ændret ved LGB1. 19/2009 (herefter »GVG«), fastsætter i § 2, stk. 7:
»Erhvervelse med henblik på opførelse eller benyttelse af ferieboliger […] eller med henblik på fremleje til sådanne formål anses for erhvervelse med henblik på ferieformål.«
10. GVG’s § 3 bestemmer:
»1) For så vidt som det følger af EU-retten, gælder, med forbehold af stk. 2, bestemmelserne om udlændinges erhvervelse af fast ejendom ikke for
a) personer, som udøver arbejdstageres ret til fri bevægelighed
b) personer og selskaber, som udøver etableringsfriheden
c) personer og selskaber, som udøver fri udveksling af tjenesteydelser
d) personer, som udøver opholdsretten
e) personer og selskaber, som udøver retten til fri kapitalbevægelighed, hvis de er bosiddende i en medlemsstat i Den Europæiske Union eller inden for [EØS-] aftalens anvendelsesområde
2) Ved erhvervelse med henblik på ferieformål medfører bestemmelserne om de frie kapitalbevægelser i EØS-aftalen ingen undtagelse til bestemmelserne om udlændinges handel med fast ejendom.
3) For så vidt som det følger af internationale forpligtelser, at personer skal behandles som indlændinge, gælder bestemmelserne om udlændinges erhvervelse af fast ejendom ikke.
[…]«
11. GVG’s § 7, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Udlændinges erhvervelse af følgende rettigheder kræver ejendomshandelsmyndighedens godkendelse:
a) ejendomsret til fast ejendom eller bygninger som omhandlet i § 435 i den borgerlige lovbog [Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch]
[…]«
12. GVG’s § 8 bestemmer:
»1) Erhvervelsen af rettigheder kan kun godkendes, hvis:
[…]
b) statspolitiske interesser ikke er berørt, og
c) udlændingens rettighedserhvervelse er af kulturel, nationaløkonomisk eller social interesse.
2) Stk. 1 finder ikke anvendelse, for så vidt som internationale forpligtelser er til hinder herfor.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
13. Eva Maria Pepic og Herbert Hilbe, der er statsborgere i Fyrstendømmet Liechtenstein og bosiddende i den stat, har til hensigt at købe, fra projektart, en lejlighed, der udgør en del af et projekt om byggeri af en bolig beliggende i Lochau i delstaten Vorarlberg.
14. De pågældende har i første omgang til hensigt at benytte denne lejlighed som sekundær bolig, for derefter om ca. ti år at benytte den som hovedbopæl, når de går på pension.
15. Eva Maria Pepic og Herbert Hilbe blev den 23. marts 2010 af delstaten Vorarlbergs Grundverkehrslandeskommission nægtet den i henhold til GVG’s § 7, stk. 1, nødvendige godkendelse til erhvervelse af lejligheden.
16. Såvel projektart som Eva Maria Pepic og Herbert Hilbe anfægtede denne afgørelse ved Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg.
17. Den forelæggende ret har anført, at GVG’s § 3, stk. 2, finder anvendelse i den foreliggende sag, idet der er tale om udlændinges erhvervelse af en feriebolig. I henhold til denne ret er en sådan erhvervelse derfor underlagt en forhåndsgodkendelse i medfør af GVG’s § 7, stk. 1, litra a).
18. Afgørelsen af tvisten i hovedsagen afhænger således navnlig af besvarelsen af, hvorvidt GVG’s § 3, stk. 2, hvis grundlag er artikel 6, stk. 4, i direktiv 88/361, er forenelig med EØS-aftalen.
19. Spørgsmålet er i den forbindelse, om artikel 6, stk. 4, i direktiv 88/361 – en bestemmelse, hvorved det tilsigtes at gennemføre EØF-traktatens artikel 67 – stadig finder anvendelse på erhvervelse af en sekundær bolig beliggende i en EU-medlemsstat, når erhververen er statsborger i en EFTA-stat, der er part i EØS-aftalen, i det foreliggende tilfælde Fyrstendømmet Liechtenstein.
20. Den forelæggende ret mener for det første, at selv om det for så vidt angår situationen inden for Unionen ganske vist forholder sig sådan, at EØF-traktatens artikel 67 i materiel henseende er blevet fraveget ved den senere bestemmelse i EF-traktatens artikel 73 B, stk. 1 (nu artikel 56, stk. 1, EF), er direktiv 88/361 til gengæld for så vidt angår Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (herefter EØS) ikke blevet formelt ophævet, ej heller blevet materielt ændret, således at det fortsat er en del af EØS-aftalen. Det følger heraf, at retstilstanden for så vidt angår EØS fortsat er reguleret ved EØF-traktatens artikel 67.
21. Den forelæggende ret har for det andet anført, at Domstolen i præmis 31 i sin dom af 23. september 2003, Ospelt og Schlössle Weissenberg (sag C-452/01, Sml. I, s. 9743), har fastslået, at medlemsstaterne efter den 1. maj 1995, datoen for EØS-aftalens ikrafttrædelse for Fyrstendømmet Liechtenstein, på de områder, der er omfattet af aftalen, ikke længere kan påberåbe sig EF-traktatens artikel 73 C (nu artikel 57 EF) med hensyn til denne EFTA-stat.
22. Da den nævnte dom udelukkende omhandler handelen med landbrugsarealer, er spørgsmålet om, hvorvidt denne retspraksis kun vedrører dette område, eller om den tværtimod finder generel anvendelse, ikke definitivt afklaret.
23. Under disse omstændigheder har Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Finder bestemmelsen i artikel 6, stk. 4, i […] direktiv 88/361[…], hvorefter eksisterende national lovgivning om erhvervelse af sekundære boliger kan opretholdes, fortsat anvendelse på erhvervelse af sekundære boliger beliggende i en EU-stat, når erhververen er statsborger i Fyrstendømmet Liechtenstein, der er medlem af EØS?
2) Er en national ordning, der med henvisning til artikel 6, stk. 4, i […] direktiv 88/361 […] forbyder en statsborger i Fyrstendømmet Liechtenstein at erhverve en sekundær bolig beliggende i en EU-stat, i strid med bestemmelserne i EØS-aftalen om de frie kapitalbevægelser, hvorfor en national myndighed skal se bort fra en sådan national ordning?«
Om de præjudicielle spørgsmål
24. I henhold til artikel 104, stk. 3, første afsnit, i Domstolens procesreglement kan Domstolen, såfremt besvarelsen af et præjudicielt spørgsmål klart kan udledes af retspraksis, efter at have hørt generaladvokaten træffe afgørelse ved begrundet kendelse under henvisning til den pågældende retspraksis.
25. Domstolen finder, at dette er tilfældet i den foreliggende sag.
26. Med disse to spørgsmål, der behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om EØS-aftalens artikel 40 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der på grundlag af artikel 6, stk. 4, i direktiv 88/361 forbyder en statsborger i Fyrstendømmet Liechtenstein at erhverve en sekundær bolig beliggende i en EU-medlemsstat, hvorfor en national myndighed skal se bort fra denne nationale lovgivning.
27. EØS-aftalens artikel 40 bestemmer, at aftalens bilag XII indeholder de nødvendige bestemmelser til denne artikels gennemførelse. Nævnte bilag XII fastslår, at direktiv 88/361 og bilag I til dette direktiv finder anvendelse på EØS.
28. Det følger af fast retspraksis, at da begrebet »kapitalbevægelser« ikke er defineret i EUF-traktaten i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 63, stk. 1, TEUF, er den nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til direktiv 88/361, af vejledende værdi, selv om direktivet er udstedt på grundlag af EØF-traktatens artikel 69 og artikel 70, stk. 1 (EØF-traktatens artikel 67-73 blev erstattet af EF-traktatens artikel 73B-73G, som er blevet til artikel 56 EF – 60 EF), idet den i bilaget indeholdte nomenklatur som anført i tredje afsnit i indledningen til bilaget ikke udtømmende definerer begrebet kapitalbevægelser (jf. navnlig dom af 31.3.2011, sag C-450/09, Schröder, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
29. Det fremgår af denne nomenklatur, at kapitalbevægelser omfatter de transaktioner, hvorved valutaudlændinge foretager investeringer i fast ejendom på en medlemsstats område (jf. navnlig dom af 14.9.2006, sag C-386/04, Centro di Musicologia Walter Stauffer, Sml. I, s. 8203, præmis 23).
30. Det er ubestridt, at Eva Maria Pepic og Herbert Hilbe, der er statsborgere i Fyrstendømmet Liechtenstein og bosiddende i den stat, ønsker at foretage en investering i fast ejendom i Østrig, nemlig købet af e n lejlighed.
31. En sådan grænseoverskridende investering udgør en kapitalbevægelse som omhandlet i nævnte nomenklatur (jf. i denne retning dom af 28.10.2010, sag C-72/09, Établissements Rimbaud, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 18).
32. Bestemmelserne i artikel 40 og bilag XII til EØS-aftalen finder følgelig anvendelse på en tvist som den i hovedsagen omhandlede, der vedrører en transaktion mellem statsborgere i stater, som er parter i denne aftale. Det følger af fast retspraksis, at Domstolen kan fortolke disse bestemmelser, for så vidt som en ret i en medlemsstat har anmodet den om at tage stilling til rækkevidden i denne stat af denne aftale, der er en integrerende del af Unionens retsorden (jf. navnlig Établissements Rimbaud-dommen, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
33. Et af hovedformålene med EØS-aftalen er at opnå den videst mulige gennemførelse af den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital inden for hele EØS, således at det indre marked, der består på Unionens område, kan blive udstrakt til EFTA-staterne. I dette perspektiv har flere af bestemmelserne i aftalen til formål at sikre en så ensartet fortolkning som muligt af aftalen inden for hele EØS. Det tilkommer herved Domstolen at sørge for, at de bestemmelser i EØS-aftalen, der i det væsentlige er identiske med bestemmelserne i EUF-traktaten, fortolkes ensartet inden for medlemsstaterne (jf. navnlig Établissements Rimbaud-dommen, præmis 20).
34. Det følger af EØS-aftalens artikel 40, at de regler, der forbyder restriktioner for kapitalbevægelser og forskelsbehandling, som bestemmelserne omtaler – med hensyn til forbindelserne mellem de stater, der er parter i EØS-aftalen, hvad enten det drejer sig om EU-medlemsstater eller EFTA-stater – er identiske med de regler, der i EU-retten gælder for forbindelserne mellem medlemsstaterne (jf. navnlig Établissements Rimbaud-dommen, præmis 21).
35. Heraf følger, at selv om restriktioner for de frie kapitalbevægelser mellem statsborgere i stater, der er parter i EØS-aftalen, skal vurderes i henhold til aftalens artikel 40 og bilag XII, har disse bestemmelser samme retlige indhold som bestemmelserne i artikel 63 TEUF (jf. navnlig Établissements Rimbaud-dommen, præmis 22).
36. Domstolen har desuden allerede fastslået, at det ville være i strid med målet om ensartet anvendelse af bestemmelserne om de frie kapitalbevægelser i EØS, som anført i denne kendelses præmis 33, hvis en stat som Republikken Østrig, der er part i aftalen, som trådte i kraft den 1. januar 1994, efter sin tiltrædelse af Unionen den 1. januar 1995 under henvisning til traktatens artikel 64 TEUF kan opretholde en lovgivning, der begrænser denne frihed med hensyn til en anden stat, der er part i aftalen (jf. dommen i sagen Ospelt og Schlössle Weissenberg, præmis 30).
37. I den forbindelse skal EFTA-stater, der er part i EØS-aftalen, nemlig skelnes fra andre stater, såsom Det Schweiziske Forbund, der afslog at deltage i en samlet integreret økonomi med et fælles marked på grundlag af fælles regler for medlemmerne og foretrak en løsning med bilaterale ordninger med Unionen og dens medlemsstater inden for specifikke områder (jf. dom af 11.2.2010, sag C-541/08, Fokus Invest, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 27).
38. Medlemsstaterne kan derfor efter den 1. maj 1995, datoen for EØS-aftalens ikrafttrædelse for Fyrstendømmet Liechtenstein, og på de områder, der er omfattet af aftalen, ikke længere påberåbe sig artikel 64 TEUF med hensyn til Fyrstendømmet Liechtenstein (jf. dommen i sagen Ospelt og Schlössle Weissenberg, præmis 31).
39. Det følger endvidere heraf, at medlemsstaterne efter denne dato og på de samme områder kun kan opretholde eller påberåbe sig en lovgivning, der begrænser de frie kapitalbevægelser med hensyn til Fyrstendømmet Liechtenstein, såfremt denne lovgivning kan anvendes med hensyn til andre EU-medlemsstater i henhold til EU-retten.
40. Dette gælder en national lovgivning om sekundære boliger, der kan opretholdes i henhold til Unionens primærretlige bestemmelser vedrørende disse boliger, såsom de overgangsbestemmelser, der er indeholdt i traktaterne om visse medlemsstaters tiltrædelse af Unionen.
41. I mangel af sådanne primærretlige regler, der kan være relevante i den foreliggende sag, må det imidlertid konstateres, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, såfremt den bliver anvendt til at nægte en medlemsstats statsborgere at erhverve en sekundær bolig i en anden medlemsstat alene under henvisning til, at disse ikke er statsborgere i denne stat, udgør en forskelsbehandling, som udøves på grundlag af nationalitet, hvilket er åbenbart i strid med artikel 63 TEUF.
42. En sådan lovgivning kan for så vidt angår forbindelserne mellem EU’s medlemsstater endvidere ikke støttes på artikel 6, stk. 4, i direktiv 88/361.
43. Som anført i denne kendelses præmis 28, bevarer kapitalbevægelsernes nomenklatur, der fremgår af bilag I til direktiv 88/361, nemlig den samme vejledende værdi, når det drejer sig om at definere begrebet kapitalbevægelser.
44. Artikel 6, stk. 4, i direktiv 88/361 er nu blottet for normativ værdi i Unionens retsorden, idet bestemmelsen udgør en overgangsbestemmelse, der tillader, at de nuværende nationale lovbestemmelser om køb af sekundære boliger opretholdes, indtil Rådet i henhold til EØF-traktatens artikel 69 vedtager andre bestemmelser på dette område.
45. Siden Maastrichttraktatens ikrafttræden er denne sidste bestemmelse dog blevet ophævet, og liberaliseringen af kapitalbevægelserne imellem medlemsstaterne er på dette område gradvist blevet gennemført ved bestemmelser i Unionens primære ret.
46. I lyset af betragtningerne i denne kendelses præmis 39 kan artikel 6, stk. 4, i direktiv 88/361 derfor ej heller påberåbes som begrundelse for en national lovgivning, der indebærer en restriktion for de frie kapitalbevægelser som den i hovedsagen omhandlede, i forhold til Fyrstendømmet Liechtensteins statsborgere.
47. Det følger heraf, at EØS-aftalens artikel 40 skal fortolkes således, at den er til hinder for en sådan national lovgivning.
48. Det fremgår desuden af fast retspraksis, at enhver national ret inden for sin kompetence som organ i en medlemsstat har pligt til i medfør af det i artikel 4, stk. 3, TEU angivne princip om samarbejde at anvende den direkte anvendelige EU-ret fuldt ud og at beskytte de rettigheder, som denne tillægger private, idet den skal undlade at anvende enhver modstridende bestemmelse i national lov, hvad enten denne er vedtaget før eller efter den EU-retlige bestemmelse (jf. navnlig dom af 8.9.2010, sag C-409/06, Winner Wetten, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
49. Det skal i denne forbindelse erindres, som det allerede er blevet anført i denne kendelses præmis 32, at EØS-aftalen er en integrerende del af Unionens retsorden.
50. Domstolen har endvidere gentagne gange fastslået, at alle forvaltningsorganer er underlagt den i denne kendelses præmis 48 omtalte forpligtelse til at respektere unionsrettens forrang (jf. navnlig dom af 12.1.2010, sag C-341/08, Petersen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 80 og den deri nævnte retspraksis). Denne forpligtelse gælder også for et forvaltningsorgan som Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg.
51. De forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at EØS-aftalens artikel 40 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der på grundlag af artikel 6, stk. 4, i direktiv 88/361 forbyder en statsborger i Fyrstendømmet Liechtenstein at erhverve en sekundær bolig beliggende i en EU-medlemsstat, hvorfor en national myndighed skal se bort fra denne nationale lovgivning.
Sagens omkostninger
52. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
Artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der på grundlag af artikel 6, stk. 4, i Rådets direktiv 88/361/EØF af 24. juni 1988 om gennemførelse af traktatens artikel 67 (ophævet ved Amsterdamtraktaten) forbyder en statsborger i Fyrstendømmet Liechtenstein at erhverve en sekundær bolig beliggende i en medlemsstat i Den Europæiske Union, hvorfor en national myndighed skal se bort fra denne nationale lovgivning.