61991C0211
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
GIUSEPPE TESAURO
fremsat den 24. november 1992 (
*1
)
Hr. præsident,
De herrer dommere,
1.
I denne sag har Kommissionen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har undladt at overholde de forpligtelser, der påhviler det i henhold til EØF-traktatens artikel 52, 59, 60 og 221 for så vidt angår de bestemmelser, der er gældende i Det Flamske Fællesskab om fordeling af fjernsynsprogrammer. Kommissionen har rejst kritik af bestemmelserne på fire punkter: a) forbuddet mod fordeling gennem kabelanlæg af fjernsynsprogrammer, som udsendes på et andet sprog end sproget i udsendelsesmedlemsstaten, b) kravet om indhentelse af en forudgående tilladelse til fordeling gennem kabelanlæg af fjernsynsprogrammer fra ikke-offentlige stationer i andre medlemsstater, c) betingelserne vedrørende tegning af kapitalen i den ikke-offentlige fjernsynsinstitution og d) definitionen af begrebet »egne kulturelle produktioner«.
Disse bestemmelser, der er fastsat i Det Flamske Fællesskabs deleret af 28. januar 1987 (
1
) og i Den Flamske Eksekutivmyndigheds bekendtgørelse af 11. maj 1988 (
2
), er nærmere beskrevet i retsmøderapporten, som jeg henviser til. I det følgende skal jeg kun omtale dem i det omfang, det er nødvendigt af hensyn til gennemgangen af de enkelte klagepunkter, Kommissionen har fremført.
Betingelsen vedrørende det sprog, programmerne udsendes på
2.
Dette klagepunkt angår det forbud, der er fastsat i artikel 3 i dekretet af 28. januar 1987, mod, at bestyrere af kabelanlæg fordeler fjernsynsprogrammer fra radio- eller fjernsynsstationer i andre medlemsstater, såfremt udsendelsen ikke sker på sproget eller ét af sprogene i den medlemsstat, hvor stationen er beliggende. Efter Kommissionens opfattelse er et sådant forbud, som ikke gælder for belgiske fjernsynsstationers programmer, ikke foreneligt med bestemmelserne om udveksling af tjenesteydelser.
Ret beset synes den belgiske regering ikke selv alvorligt at bestride, at forbuddet er ulovligt. Under retsmødet har regeringen således erkendt, at forbuddet, som det er formuleret, formelt er diskriminerende. Allerede under den administrative procedure gav regeringen i øvrigt Kommissionen meddelelse om, at man havde til hensigt at ændre artikel 3 i dekretet af 28. januar 1987 for at udvide forbuddet til også at omfatte programmer, der produceres i Belgien, og for dermed at fjerne den anfægtede diskrimination. Netop denne ændring — som allerede er blevet forelagt for Det Flamske Råd til godkendelse, men som indtil nu ikke er blevet vedtaget — har parterne drøftet udførligt under den mundtlige forhandling. De har dog givet udtryk for helt forskellige opfattelser af, om ændringen kan medføre, at traktatbruddet bringes til ophør.
Med henblik på den foreliggende sag må det dog fremhæves, at ændringsforslaget — under hensyn til karakteren og rækkevidden af en procedure i medfør af artikel 169 — falder uden for den foreliggende sags genstand, idet det naturligvis må være udelukket, at Domstolen kan udtale sig om, hvorvidt en endnu ikke udstedt bestemmelse er forenelig med traktaten, eller endog at Domstolen skulle tage stilling til et traktatbrud, som stadig er rent hypotetisk. Bemærkningerne i det følgende vil således kun angå den anfægtede bestemmelse i dens nuværende affattelse.
3.
Herefter skal jeg med hensyn til sagens realitet først nævne, at det følger af Domstolens faste praksis, at artikel 59 og 60 forbyder enhver forskelsbehandling af en tjenesteyder på grund af dennes nationalitet eller på grund af, at tjenesteyderen er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor tjenesteydelsen udføres. Desuden har Domstolen i dommen i Bond van Adverteerders-sagen (
3
) udtrykkeligt udtalt, at fordeling af programmer gennem kabelanlæg er en tjenesteydelse i traktatens artikel 59 og 60's forstand.
Det står fast, at den omtvistede foranstaltning udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, da den forhindrer, at stationer i andre medlemsstater kan få programmer, som ikke er produceret på det officielle sprog i den medlemsstat, hvor stationen er beliggende, fordelt gennem kabelanlæg i Det Flamske Fællesskab.
Forbuddet er således ikke alene formelt set diskriminerende — for så vidt som det kun gælder for udsendelser fra stationer i andre medlemsstater (
4
) — det fører også og frem for alt til en rent faktisk forskelsbehandling, da det efter sin karakter kun kan gælde for stationer i andre medlemsstater. Det er kun disse stationer, som mister muligheden for at få programmer på nederlandsk fordelt, mens det på den anden side er klart, at flamske stationer ikke har nogen som helst kommerciel interesse i, inden for landets grænser, at udsende programmer på andre sprog end fransk og nederlandsk. Der er således — ikke alene formelt, men også reelt — tale om en protektionistisk forholdsregel, der som udgangspunkt er uforenelig med traktatens artikel 59 og 60.
4.
Den belgiske regering har, noget forsigtigt, gjort gældende, at den pågældende foranstaltning ikke i sig selv er ulovlig, da Domstolen i Van Binsbergen-dommen (
5
) har fastslået, at en medlemsstat har ret til at træffe foranstaltninger, der skal forhindre, at den i artikel 59 garanterede frihed udnyttes af en tjenesteyder, hvis virksomhed helt eller fortrinsvist er rettet mod denne stats territorium, med sigte på at unddrage sig en erhvervsregulering, som ville gælde for ham, såfremt han var bosat på den nævnte stats territorium.
I denne forbindelse er det næsten overflødigt at nævne, at denne praksis giver grundlag for, at en medlemsstat træffer særlige forholdsregler i individuelle tilfælde af misbrug, men i hvert fald ikke for generelt at udelukke en kategori af erhvervsdrivende fra markedet for deres ydelser. Det pågældende forbud er ikke udformet således, at det skal forhindre en omgåelse af de interne regler på etableringsrettens område. Det gælder nemlig for udsendelse af alle programmer på et andet sprog end sproget i den medlemsstat, hvor stationen er beliggende, og det gælder uafhængigt af, hvilken »kvantitativ« betydning nederlandsksprogede udsendelser har i programudbuddet fra en station i en anden medlemsstat.
5.
Med hensyn til de argumenter, den belgiske regering har fremført som begrundelse for foranstaltningen, skal jeg indledningsvis nævne, at det er Domstolens faste praksis, at »nationale bestemmelser, hvorefter tjenesteydelser ikke behandles ens, uanset deres oprindelse, og som således er diskriminerende, kun er forenelige med fællesskabsretten, hvis de kan henføres under en udtrykkelig undtagelsesbestemmelse« (
6
).
Den eneste undtagelsesbestemmelse, der vil kunne være tale om i den foreliggende sag, er således EØF-traktatens artikel 56 (som der henvises til i artikel 66), hvorefter eventuelle diskriminerende foranstaltninger kan være begrundede i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed.
Det må dog være klart — på baggrund af den restriktive praksis, Domstolen har anlagt på dette område (
7
) — at de generelle kulturpolitiske grunde, den belgiske regering har påberåbt sig (at opretholde alsidigheden i den skrevne presse, at opretholde og udvikle den kunstneriske arv samt at sikre kommercielle og offentlige stationers levedygtighed, samtidig med at de pålægges kulturelle opgaver), ikke er af en sådan art, at de kan falde ind under anvendelsesområdet for artikel 56 og navnlig ikke kan betragtes som »hensyn til den offentlige orden«. Desuden har Den Flamske Eksekutivmyndighed i det notat, der var vedlagt skrivelsen af 3. juli 1990, udtrykkeligt erkendt, at forbuddet tog sigte på at beskytte de flamske stationer mod konkurrence fra andre medlemsstater.
På grundlag af det anførte må jeg konkludere, at den pågældende foranstaltning ikke kan være begrundet i de hensyn, der er nævnt i undtagelsesbestemmelsen i traktatens artikel 56, og den dermed er i strid med traktatens artikel 59 og 60.
De øvrige klagepunkter
6.
For så vidt angår de øvrige foranstaltninger, Kommissionen har anfægtet under sagen, dvs.: b) kravet om indhentelse af en forudgående tilladelse til fordeling gennem kabelanlæg af fjernsynsprogrammer fra ikke-offentlige stationer i andre medlemsstater, c) forskelsbehandlingen vedrørende tegning af kapitalen i den ikke-offentlige fjernsynsinstitution og d) definitionen af begrebet »egne kulturelle produktioner«, er det tilstrækkeligt at nævne, at der er tale om foranstaltninger, hvis åbenbart diskriminerende karakter ikke bestrides af den belgiske regering.
Den belgiske regering har blot gjort gældende, at Den Flamske Eksekutivmyndighed over for Det Flamske Råd har fremsat et forslag til et dekret, hvorved bestemmelserne skal ændres, men at vedtagelsen af forslaget af interne grunde vil tage længere tid end oprindelig forudset. For så vidt angår disse klagepunkter er et traktatbrud således udtrykkeligt erkendt.
7.
Sammenfattende foreslår jeg, at Domstolen afsiger dom efter Kommissionens påstand, og at Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: italiensk.
(
1
) – Dekret om fordeling af lyd- og billedprogrammer gennem kabeldistributionsnet for radio og fjernsyn og om godkendelse af ikke-offentlige fjernsynsinstitutioner [Belgisch Staatsblad af 19.3.1987, s. 4196).
(
2
) – Bekendtgorelse om andelen af egne kulturelle produktioner i ikke-offentlige fjernsynsinstitutioners programlægning (Belgisch Staatsblad af 1.6.1988. s. 7496).
(
3
) – Dom af 26.4.1988, sag 352/85, Bond van Adverteerders, Sml. s. 2085, præmis 14, 15 og 16. Jf. også domme af 25.7.1991, sag C-288/89, Collectieve Antennevoorziening Gouda, Sml. I, s. 4007, og sag C-353/89, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 4069.
(
4
) – Flamske institutioner har således ret til i indlandet også at udsende programmer på andre sprog end nederlandsk og fransk.
(
5
) – Dom af 3.12.1974, sag 33/74, Van Binsbergen, Sml. s. 1229, præmis 13. Jf. også i samme retning dom af 4.12.1986, sag 204/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 3755, præmis 22, og af 27.9.1989, sag 130/88, Van de Bijl, Sml. s. 3039, præmis 26.
(
6
) – Dom af 26.4.1988, Bond van Adverteerders, jf. ovenfor, præmis 32.
(
7
) – Domstolen har således flere gange fastslået, at bestemmelsen i artikel 56, hvis anvendelse forer til, at man fraviger et grundlæggende princip i traktaten [artikel 3, litra c)], skal fortolkes strengt, idet en anvendelse af bestemmelsen forudsætter, at der »foreligger en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn« (dom af 27.10.1977, sag 33/77, Douchercau, Sml. s. 1999, præmis 35, og at de forholdsregler, der træffes, er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og er strengt nodvendige til beskyttelse af de interesser, aer onskes varetaget (jf. dom af 18.5.1982, forenede sager 115/81 og 116/81, Adoui og Cornuaille, Sml. s. 1665, præmis 9).