62005TO0150_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-150/05,
Markku Sahlstedt,
Karkkila (Finland),
Juha Kankkunen,
Laukaa (Finland),
Mikko Tanner,
Vihti (Finland),
Toini Tanner,
Helsinki (Finland),
Liisa Tanner,
Helsinki,
Eeva Jokinen,
Helsinki,
Aili Oksanen,
Helsinki,
Olli Tanner,
Lohja (Finland),
Leena Tanner,
Helsinki,
Aila Puttonen,
Ristiina (Finland),
Risto Tanner,
Espoo (Finland),
Tom Järvinen,
Espoo,
Runo K. Kurko,
Espoo,
Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry, Helsinki,
MTK:n säätiö, Helsinki,
ved advokat K. Marttinen,
sagsøgere,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved M. van Beek og M. Huttunen, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af
Republikken Finland
ved A. Guimaraes-Purokoski og J. Himmanen, som befuldmægtigede,
intervenient,
angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2005/101/EF af 13. januar 2005 om vedtagelse af listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning i det boreale biogeografiske område i henhold til Rådets direktiv 92/43/EØF (EUT L 40, s. 1),
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Første Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, R. García-Valdecasas, og dommerne I. Labucka og V. Trstenjak,
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Retsforskrifter og faktiske omstændigheder
1. Den 21. maj 1992 udstedte Rådet direktiv 92/43/EØF om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (EFT L 206, s. 7, herefter »direktivet«).
2. Direktivet har ifølge artikel 2, stk. 1, til formål at bidrage til at sikre den biologiske diversitet ved at bevare naturtyperne samt de vilde dyr og planter inden for det af medlemsstaternes område i Europa, hvor EF-traktaten finder anvendelse.
3. I direktivets artikel 2, stk. 2, præciseres, at de foranstaltninger, der træffes efter dette direktiv, tager sigte på at opretholde eller genoprette en gunstig bevaringsstatus for naturtyper samt vilde dyre- og plantearter af fællesskabsbetydning.
4. Ifølge sjette betragtning til direktivet bør man for at sikre genopretning eller opretholdelse af en gunstig bevaringsstatus for naturtyper og arter af fællesskabsbetydning udpege særlige bevaringsområder for at oprette et sammenhængende europæisk økologisk net i henhold til en fastlagt tidsplan.
5. I henhold til direktivets artikel 3, stk. 1, omfatter dette net, som kaldes »Natura 2000«, særlige bevaringsområder samt de særligt beskyttede områder, som medlemsstaterne har udlagt i henhold til Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle (EFT L 103, s. 1).
6. I henhold til direktivets artikel 1, litra l), defineres et særligt bevaringsområde som »et område af fællesskabsbetydning, som medlemsstaterne har udpeget ved en retsakt, en administrativ bestemmelse og/eller en aftale, og hvor der gennemføres de bevaringsforanstaltninger, der er nødvendige for at opretholde eller genoprette en gunstig bevaringsstatus for de naturtyper og/eller de arter, for hvilke lokaliteten er udpeget«.
7. Direktivets artikel 4 fastsætter en procedure i tre etaper med henblik på udpegning af de særlige bevaringsområder. I henhold til bestemmelsens stk. 1 foreslår hver medlemsstat en liste over lokaliteter, og det oplyses, hvilke naturtyper efter direktivets bilag I og hvilke naturligt hjemmehørende arter efter direktivets bilag II, der findes på disse lokaliteter. Listen sendes til Kommissionen inden tre år efter direktivets meddelelse sammen med oplysninger om hver lokalitet.
8. Ifølge direktivets artikel 4, stk. 2, opstiller Kommissionen ud fra disse lister og på grundlag af kriterierne i direktivets bilag III i forståelse med hver af medlemsstaterne et udkast til en liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning. Listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning vedtages af Kommissionen efter fremgangsmåden i direktivets artikel 21. I henhold til artikel 4, stk. 3, opstilles denne liste inden seks år fra direktivets meddelelse.
9. Direktivets artikel 4, stk. 4, bestemmer, at når en lokalitet af fællesskabsbetydning er udvalgt efter fremgangsmåden i samme bestemmelses stk. 2, udpeger den pågældende medlemsstat denne lokalitet som særligt bevaringsområde hurtigst muligt og inden for højst seks år, idet prioriteringen fastsættes i lyset af lokaliteternes betydning for opretholdelse eller genopretning af en gunstig bevaringsstatus for en naturtype i bilag I eller en art i bilag II og for sammenhængen i Natura 2000 og i lyset af den fare for forringelse eller ødelæggelse, som lokaliteterne er udsat for.
10. I direktivets artikel 4, stk. 5, præciseres, at så snart en lokalitet er opført på den af Kommissionen opstillede liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning, er den omfattet af direktivets artikel 6, stk. 2, 3 og 4.
11. Direktivets artikel 6 har følgende ordlyd:
»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.
2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.
3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.
4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.
Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
12. Kommissionens beslutning 2005/101/EF af 13. januar 2005 om vedtagelse af listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning i det boreale biogeografiske område i henhold til Rådets direktiv 92/43/EØF (EUT L 40, s. 1) blev vedtaget i henhold til nævnte direktivs artikel 4, stk. 2, tredje afsnit. Blandt de på listen opførte lokaliteter af fællesskabsbetydning er følgende lokaliteter:
– FI 0100040 Nuuksio
– FI 0100050 Haaviston alueet
– FI 0200011 Varesharju
– FI 0900013 Hietasyrjänkangas-Sirkkaharju.
13. Sagsøgeren, Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry (herefter »MTK ry«), er en sammenslutning (central organisation) af land- og skovbrugere og repræsenterer 163 000 erhvervsdrivende inden for landbrug og skovbrug, som er medlemmer heraf. Sagsøgeren, MTK:n säätiö (fonden MTK), ejer landområder på lokaliteten FI 0200011. De øvrige sagsøgere er private grundejere; den anfægtede beslutning har integreret deres grunde i lokaliteter af fællesskabsbetydning i det boreale biogeografiske område (FI 0100050, FI 0900013 og FI 0100040).
Retsforhandlinger
14. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. april 2005 har sagsøgerne anlagt nærværende søgsmål.
15. Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 5. juli 2005 har Kommissionen i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement fremsat en formalitetsindsigelse. Sagsøgerne har den 13. oktober 2005 indgivet deres bemærkninger til indsigelsen.
16. Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 18. juli 2002 har Republikken Finland (herefter »intervenienten«) anmodet om tilladelse til at intervenere i denne sag til støtte for Kommissionens påstande. Ved kendelse af 27. september 2002 tillod formanden for Rettens Første Afdeling denne intervention. Intervenienten har den 8. november 2005 indleveret et skriftligt indlæg, som alene omhandler formaliteten. Sagsøgerne har indleveret deres bemærkninger til dette indlæg den 13. januar 2006.
Parternes påstande
17. Kommissionen har i formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Sagen afvises.
– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
18. Intervenienten har i sit skriftlige indlæg nedlagt påstand om, at sagen afvises.
19. Sagsøgerne har i deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Principalt:
– Formalitetsindsigelsen forkastes.
– Den anfægtede beslutning annulleres.
– Subsidiært:
– Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den fastsætter en klassificering af lokaliteter af fællesskabsbetydning i Finland.
– Mere subsidiært: Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den foretager en klassificering af de lokaliteter af fællesskabsbetydning, der er opført i bilag I under referencerne FI 0100040 Nuuksio, FI 0100050 Haaviston alueet, FI 0200011 Varesharju og FI 0900013 Hietasyrjänkangas-Sirkkaharju.
– Kommissionen pålægges som en foreløbig foranstaltning at fremlægge forslagene vedrørende lokaliteter af fællesskabsbetydning udarbejdet af Republikken Finland, alle videnskabelige oplysninger som omhandlet i den anfægtede beslutnings betragtning 5 samt listen over deltagerne i de biogeografiske seminarer i den anfægtede beslutnings betragtning 10 og over medlemmerne af »Habitatudvalget« i den anfægtede beslutnings betragtning 13.
– Desuden:
– Kommissionens påstand vedrørende sagsomkostninger forkastes.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, med tillæg af renter efter loven.
Retlige bemærkninger
20. I henhold til procesreglementets artikel 114 kan Retten, hvis en part ønsker det, tage stilling til, om sagen bør afvises, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. Der forhandles mundtligt om formalitetsindsigelsen, medmindre Retten bestemmer andet. I denne sag finder Retten, at de oplysninger, der fremgår af sagen, er tilstrækkelige, og at det ikke er nødvendigt at indlede den mundtlige forhandling.
Parternes argumenter
21. Kommissionen har først stillet spørgsmålet, om den anfægtede beslutning henset til de forskellige etaper, der er fastsat i direktivet med henblik på gennemførelsen af dettes målsætninger, udgør en retsakt eller en afgørelse, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål som omhandlet i artikel 230 EF (Domstolens dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 10). Den anfægtede beslutning er nemlig kun en foreløbig etape i gennemførelsen af direktivets målsætninger. De eventuelle retlige konsekvenser, som berører sagsøgerne, vil kun kunne opstå som følge af de foranstaltninger, der træffes af medlemsstaterne.
22. Kommissionen har henvist til, at medlemsstaterne var forpligtede til at træffe relevante beskyttelsesforanstaltninger, allerede før Kommissionen vedtog den anfægtede beslutning. Som det fremgår af Domstolens dom af 13. januar 2005, Dragaggi m.fl (sag C-117/03, Sml. I, s. 167, præmis 26, 27 og 29), pålægger direktivet medlemsstaterne at anvende beskyttelsesforanstaltninger på lokaliteterne, fra det øjeblik, hvor de foreslår dem på den nationale liste, som fremsendes til Kommissionen over lokaliteter, der kan udpeges som lokaliteter af fællesskabsbetydning.
23. Kommissionen har påpeget, at de grunde, der er nævnt i bilaget til den anfægtede beslutning, i henhold til Luonnonsuojelulaki (lov om bevaring af naturen, herefter »LSL«) allerede var genstand for beskyttelsesforanstaltninger, før vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Republikken Finland indgav sit forslag til udpegning af lokaliteter af fællesskabsbetydning i perioden mellem januar 2003 og august 2004, selv om den del af disse lokaliteter allerede var blevet godkendt til optagelse i Natura 2000-nettet flere år tidligere som følge af LSL af 20. december 1996.
24. Kommissionen har konkluderet, at det følger af det anførte, at den anfægtede beslutning ikke har berørt sagsøgernes interesser ved at ændre deres retsstilling. Følgelig har sagsøgerne i mangel af søgsmålsinteresse ikke kompetence til at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af denne beslutning i henhold til artikel 230, stk. 4, EF.
25. Kommissionen er dernæst af den opfattelse, at sagsøgerne ikke er umiddelbart og individuelt berørt.
26. For så vidt angår spørgsmålet, om sagsøgerne er umiddelbart berørt, har Kommissionen anført, at sagsøgerne tilsyneladende antager, at den blotte omstændighed at være ejer af lokaliteter, der er opført i bilaget til den anfægtede beslutning, automatisk giver dem ret til at anlægge søgsmål.
27. Kommissionen har herved henvist til, at beslutningen for at berøre sagsøgerne umiddelbart ifølge fast retspraksis også skal påvirke deres retsstilling, og ikke udelukkende deres faktiske situation (Rettens dom af 27.6.2000, forenede sager T-172/98 og T-175/98 – T-177/98, Salamander m.fl. mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 2487, præmis 62). Sagsøgerne kan derfor f.eks. ikke gøre gældende, at den anfægtede beslutning kan påvirke værdien af de grunde, de ejer.
28. Kommissionen er af den opfattelse, at direktivets bestemmelser pålægger medlemsstaterne at træffe foranstaltninger, der klart afskiller sig fra den anfægtede beslutning, og i forbindelse med hvilke de har et vidt skøn. Gennemførelsen af den anfægtede beslutning sker derfor ikke rent automatisk. Først når medlemsstaten har gennemført førnævnte regler i forbindelse med det skøn, disse giver medlemsstaten, kan det undersøges, om sagsøgernes situation er blevet berørt. Den anfægtede beslutning angiver ikke, hvilke foranstaltninger der eventuelt skal anvendes i rette tid på hver lokalitet, eller hvilke virkninger disse foranstaltninger vil kunne have på grundejernes situation.
29. Kommissionen har for så vidt angår spørgsmålet, om sagsøgerne er individuelt berørt, anført, at sagsøgerne ikke har præciseret, hvorfor de mener, at den af dem anfægtede beslutning berører dem individuelt. Kommissionen har forstået den begrundelse for sagsøgernes søgsmålsberettigelse, som MTK ry har anført i stævningen, således at denne beror på sammenslutningens medlemmers interesser. De øvrige sagsøgere har anført, at de ejer en del af de grunde, der er opført i den anfægtede beslutnings bilag I.
30. Kommissionen har anført, at ejendomsrettighederne til jorden ikke er klart specificeret, bortset fra for to sagsøgeres vedkommende. Hvad angår MTK ry lader det til, at sammenslutningen ikke ejer nogen grunde, men at den fond, som sammenslutningen har, ejer grunde på visse lokaliteter, der er opført i bilaget til den anfægtede beslutning.
31. Ifølge Kommissionen berører den omstændighed, at andre sagsøgere end MTK ry ejer en del af de grunde, der er omfattet af den anfægtede beslutnings anvendelsesområde, ikke disse grundejere på en sådan måde, at det kan antages, at beslutningen berører dem individuelt. Denne beslutning tillægger ikke sagsøgerne nogen form for rettighed eller forpligtelse og ændrer heller ikke retligt deres situation som ejer. De berørte lokaliteter er udelukkende defineret på grundlag af biologiske kriterier.
32. Kommissionen er af den opfattelse, at det er klart, at en fastlæggelse af lokaliteterne i forhold til ejendomsrettighederne til jorden betydeligt vil komplicere gennemførelsen af direktivets målsætninger.
33. Det vil heller ikke være muligt på grundlag af den beslutning, der er genstand for nærværende søgsmål, eller i det mindste på grundlag af de oplysninger, som Kommissionen anvendte ved udfærdigelsen heraf, at identificere ejerne af de lokaliteter, der er opført på listen. De formularer, som Kommissionen har udarbejdet med henblik på direktivets artikel 4, stk. 2, indeholder mulighed for at give oplysninger om vilkårene for ejendomsretten til jorden, men afgivelsen af sådanne oplysninger er fakultativ. Denne mulighed er næsten ikke blevet anvendt, hvorfor de disponible oplysninger er ret generelle. Der er tale om en liste over ejere, mens der for en enkelt lokalitet, der er foreslået optaget, allerede vil kunne være et betragteligt antal ejere herpå.
34. Under alle omstændigheder er det klart, at de lokaliteter, der er opført i den anfægtede beslutning, også har interesse for andre aktører end grundejerne, så som byggefirmaer, ikke-statslige organisationer (NGO) eller borgere. Sagsøgerne kan derfor kun individualiseres på samme måde som de medlemsstater, der er adressater for beslutningen, som følge af visse egenskaber, der adskiller dem fra andre erhvervsdrivende, og navnlig fra andre personer, der har samme rettigheder (Rettens dom af 11.9.2002, sag T-13/99, Pfizer Animal Health mod Rådet, Sml. II, s. 3305, præmis 105). Beslutningen berører under ingen omstændigheder sagsøgerne på en måde, som fratager dem brugsretten til deres ejendom (Domstolens dom af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorníu mod Rådet, Sml. I, s. 1853, præmis 21). Eventuelle restriktioner, der gælder for brugen af grundene, kræver efterfølgende vedtagelse af relevante nationale beslutninger i hvert enkelt tilfælde.
35. I modsætning til sagsøgernes opfattelse regulerer beslutningen ifølge Kommissionen imidlertid ikke grundejernes rettigheder eller forpligtelser, men består udelukkende i en liste over lokaliteter, der om nødvendigt kan være genstand for enhver form for beskyttelsesforanstaltning, som findes relevant og som i hvert enkelt tilfælde fastsættes i henhold til nationale beslutninger.
36. Intervenienten har støttet Kommissionens argumentation og anført, at sagsøgerne for så vidt angår de lokaliteter, der er nævnt i bilaget til beslutningen, har forskellige interesser, som de ønsker at varetage. Intervenienten har imidlertid påpeget, at spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet kan fremmes til realitetsbehandling, udelukkende bør undersøges i lyset af EF-traktaten og Fællesskabets retsinstansers praksis på området.
37. Sagsøgerne er først af den opfattelse, at den anfægtede beslutning stadfæster Kommissionens endelige holdning, hvorefter de i beslutningen omhandlede lokaliteter skal anses for lokaliteter af fællesskabsbetydning, og hvorefter det er bydende nødvendigt, at medlemsstaterne udpeger nævnte lokaliteter som særlige bevaringsområder. Den anfægtede beslutning er derfor ikke af foreløbig karakter og kan som sådan anfægtes.
38. Sagsøgerne har bestridt Kommissionens argument, hvorefter den anfægtede beslutning ikke har væsentlige indvirkninger på sagsøgernes retsstilling. Nævnte beslutning fastlægger væsentlige forpligtelser og restriktioner, som direkte påhviler de grundejere, hvis grunde er omhandlet heri.
39. Hvad angår den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne til at beskytte lokaliteterne inden godkendelsen af listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning, er det sagsøgernes opfattelse, at Kommissionen har fejlfortolket Dragaggi m.fl.-dommen. Ifølge sagsøgerne fremgår det af denne dom, at de i direktivets artikel 6, stk. 2, 3 og 4, fastsatte beskyttelsesforanstaltninger udelukkende opstår ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
40. Hvad angår betydningen af Republikken Finlands gennemførelsesforanstaltninger har sagsøgerne anført, at den omstændighed, at medlemsstaten har gennemført eller ikke har gennemført beskyttelsesforanstaltninger vedrørende bevaring af lokaliteternes økologiske værdi, ikke er relevant. Sagsøgerne har med henvisning til bestemmelserne i LSL påpeget, at de retsvirkninger, der er forbundet med de i direktivet omhandlede beskyttede områder, først bliver endelige i finsk ret i forhold til grundejerne, når Kommissionen har godkendt lokaliteten på listen.
41. Sagsøgerne har dernæst anført, at de er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning.
42. Sagsøgerne har hvad angår den omstændighed, at de er umiddelbart berørt, bemærket, at medlemsstaten i henhold til direktivets artikel 4, stk. 4, ikke frit kan afgøre, om den skal eller ikke skal udpege en lokalitet af fællesskabsbetydning som særligt bevaringsområde, hvoraf følger, at anvendelsen af denne bestemmelse er automatisk.
43. Sagsøgerne har henvist til, at vedtagelsen af beslutningen i henhold til direktivets artikel 4, stk. 5, har medført, at de beskyttelsesmålsætninger, der er fastsat i direktivets artikel 6, stk. 2-4, er gjort anvendelige på de lokaliteter, der er omfattet af den anfægtede beslutning. Sagsøgerne har understreget, at vurderingsforpligtelsen og forbuddet mod forringelse i direktivets artikel 6, stk. 3, frembringer væsentlige retsvirkninger i forhold til lokaliteternes grundejere, både for så vidt angår deres retsstilling og deres faktiske situation.
44. Ifølge sagsøgerne afhænger hverken retsvirkningerne eller det øjeblik, hvor disse indtræder, af de nationale myndigheders skønsudøvelse. Disse myndigheder har intet skøn, hverken for så vidt angår det hensigtsmæssige i at foretage en vurdering eller indholdet heraf, eller for så vidt angår betingelserne for gennemførelsen af et projekt, idet disse reguleres udtømmende i direktivets artikel 6, stk. 3 og 4.
45. Sagsøgerne har konkluderet, at den anfægtede beslutning ikke overlader de nationale myndigheder noget skøn, som kan forhindre de berørte grundejere i at anlægge et søgsmål i henhold til artikel 230, stk. 4, EF. Sagsøgerne har præciseret, at deres situation er bestemt af de direkte retsvirkninger, som følger af den anfægtede beslutning i forhold til de lokaliteter, de ejer, og som består i en vurderingsforpligtelse og i udnyttelsesrestriktioner.
46. Sagsøgerne har hvad angår den omstændighed, at de er individuelt berørt, anført, at den anfægtede beslutning individuelt berører alle de grundejere, som ejer grunde, der er beliggende på de lokaliteter, der er nævnt på den af Kommissionen godkendte liste, eller på lokaliteter, som f.eks. direkte støder op til de pågældende lokaliteter, hvor de iværksatte projekter som følge af deres virkninger kan afføde en vurderingsforpligtelse i henhold til direktivets artikel 6, stk. 3, og med hensyn til hvilke forbuddet mod forringelse finder anvendelse.
47. Sagsøgerne anser den vurderingsforpligtelse og det forbud mod forringelse, der er indeholdt i denne bestemmelse, for at have bindende retsvirkninger, der har betydelig indvirkning på deres rettigheder. Kommissionens argument, hvorefter lokaliteterne kun er udpeget på grundlag af biologiske kriterier, er irrelevant.
48. Sagsøgerne har fastslået, at den omstændighed, at Kommissionen har eller ikke har rådet over oplysninger vedrørende grundejerne på de lokaliteter, der er anført på listen, ikke er relevant for vurderingen af, om søgsmålet skal fremmes til realitetsbehandling. Det afgørende er, om det efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning er muligt at individualisere de personer, der er berørt heraf. Ejendomsretten til grunde, der er omfattet af de lokaliteter af fællesskabsbetydning, hvorover den anfægtede beslutning har fastsat en liste, er det, der adskiller sagsøgerne, som er grundejere, fra byggefirmaer, NGO’ere og borgere.
49. Hvad angår den sagsøgende sammenslutning, nemlig MTK ry, er det sagsøgernes opfattelse, at dennes søgsmålsadgang er baseret på sammenslutningens medlemmers interesser. Størstedelen af sammenslutningens medlemmer er grundejere, hvis grunde er omfattet af lokaliteter af fællesskabsbetydning. Den anfægtede beslutning har samme indvirkning på størstedelen af sammenslutningens medlemmer og på sagsøgerne, som er privatpersoner.
Rettens bemærkninger
50. I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan »[e]nhver fysisk eller juridisk person […] indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt«.
51. Eftersom det er ubestridt, at sagsøgerne ikke er adressater for den anfægtede beslutning, må det undersøges, om beslutningen berører dem umiddelbart og individuelt.
52. Hvad først angår spørgsmålet, om sagsøgerne, som er fysiske personer, er umiddelbart berørt, bemærkes, at betingelsen om, at borgeren skal være umiddelbart berørt, kræver, at den anfægtede fællesskabsforanstaltning, i det foreliggende tilfælde den anfægtede beslutning, umiddelbart har indvirkning på nævnte borgers retsstilling, og at den ikke overlader et skøn til adressaterne af denne retsakt, der skal gennemføre den, men gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. Domstolens dom af 5.5.1998, sag C-386/96 P, Dreyfus mod Kommissionen, Sml. I, s. 2309, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis, og dommen i sagen Salamander m.fl. mod Parlamentet og Rådet, præmis 52).
53. Dette indebærer, at i det tilfælde, hvor en institutions fællesskabsretsakt er rettet til en medlemsstat, og den handling, som medlemsstaten skal udføre til gennemførelse af retsakten, sker automatisk, eller hvor konsekvenserne af den pågældende retsakt på den ene eller anden måde gælder entydigt, berører retsakten således umiddelbart enhver person, som er berørt af handlingen. Hvis retsakten derimod giver medlemsstaten mulighed for at handle eller undlade at handle, eller ikke forpligter den til at handle på en bestemt måde, er det medlemsstatens handling eller undladelse, som umiddelbart berører den berørte person, og ikke retsakten i sig selv (jf. i denne retning Rettens kendelse af 10.9.2002, sag T-223/01, Japan Tobacco og JT International mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 3259, præmis 46).
54. Retten finder ikke, at det kan antages, at den anfægtede beslutning, der som lokaliteter af fællesskabsbetydning udpeger områder i Finland, hvorpå sagsøgerne ejer grunde, i sig selv påvirker sagsøgernes retsstilling. Den anfægtede beslutning indeholder ingen bestemmelse hvad angår ordningen til beskyttelse af lokaliteter af fællesskabsbetydning, såsom bevarelsesforanstaltninger eller godkendelsesprocedurer. Beslutningen berører således hverken rettighederne og forpligtelserne for ejerne af fast ejendom eller udøvelsen af disse rettigheder. I modsætning til det af sagsøgerne anførte forpligter optagelsen af disse lokaliteter på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning på ingen måde erhvervsdrivende eller privatpersoner.
55. Direktivets artikel 4, stk. 4, præciserer, at når en lokalitet af Kommissionen er blevet anerkendt som en lokalitet af fællesskabsbetydning, udpeger den pågældende medlemsstat denne lokalitet som »særligt bevaringsområde« inden for højst seks år. I denne forbindelse bestemmes i direktivets artikel 6, stk. 1, at medlemsstaterne iværksætter de nødvendige bevaringsforanstaltninger for de særlige bevaringsområder, og dette for at opfylde de økologiske behov for den naturtype og de arter, der findes på lokaliteterne.
56. I direktivets artikel 4, stk. 5, bestemmes ligeledes, at en lokalitet, så snart den er opført på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning, er omfattet af artikel 6, stk. 2, 3 og 4.
57. Direktivets artikel 6, stk. 2, bestemmer således, at medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.
58. Direktivets artikel 6, stk. 3, bestemmer ligeledes, at alle projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til et projekt, når de har sikret sig, at det ikke skader lokalitetens integritet. I denne forbindelse præciseres i direktivets artikel 6, stk. 4, at hvis et sådant projekt skal gennemføres af nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes.
59. Ved læsningen af førnævnte forpligtelser, som påhviler de pågældende medlemsstater, når lokaliteterne af fællesskabsbetydning er blevet udpeget ved den anfægtede beslutning, må det konstateres, at ingen af disse forpligtelser finder umiddelbart anvendelse på sagsøgerne. Alle disse forpligtelser kræver nemlig en retsakt fra den pågældende medlemsstat, hvorved denne præciserer, hvorledes den tilsigter at gennemføre den pågældende forpligtelse, hvad enten der er tale om nødvendige bevaringsforanstaltninger (direktivets artikel 6, stk. 1), passende foranstaltninger for at undgå forringelse af lokaliteten (direktivets artikel 6, stk. 2), eller den tilslutning, de kompetente nationale myndigheder skal give til et projekt, der kan påvirke lokaliteten væsentligt (direktivets artikel 6, stk. 3 og 4).
60. Det fremgår derfor af direktivet, i henhold til hvilket den anfægtede beslutning er blevet vedtaget, at dette binder medlemsstaten med hensyn til det tilsigtede mål, men overlader de nationale myndigheder kompetencen med hensyn til de bevaringsforanstaltninger, der skal træffes, og de godkendelsesprocedurer, der skal følges. Denne konklusion kan ikke ændres ved, at det skøn, som således indrømmes medlemsstaterne, bør udøves i overensstemmelse med direktivets målsætninger.
61. Hvad dernæst angår spørgsmålet, om den sagsøgende sammenslutning er umiddelbart berørt, bemærker Retten, at MTK ry har anført, at sammenslutningen repræsenterer dens medlemmers interesser, og at den anfægtede beslutning har samme indvirkning på størstedelen af sammenslutningens medlemmer og på de øvrige sagsøgere, som er fysiske personer. Under disse omstændigheder finder Retten, at den berøring, der eventuelt sker af den sagsøgende sammenslutnings medlemmers retsstilling, ikke kan være forskellig fra den berøring, der er gjort gældende af de sagsøgende borgere i denne sag. Heraf følger, at i det omfang de sagsøgende borgere i denne sag ikke kan anses for værende umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning, således som Retten har fastslået, kan den sagsøgende sammenslutnings medlemmer heller ikke være det. Den sagsøgende sammenslutning har heller ikke godtgjort, at den har en selvstændig retlig interesse i søgsmålet, f.eks. fordi dens stilling som forhandlingsorgan er berørt af den anfægtede retsakt (jf. i denne retning Domstolens dom af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219, præmis 20 ff., og af 24.3.1993, sag C-313/90, CIRFS mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125, præmis 30).
62. Det følger heraf, at sagsøgerne ikke er umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning som omhandlet i artikel 230, stk. 4, EF og følgelig, at påstandene om annullation af den anfægtede beslutning bør afvises, uden at det er nødvendigt at behandle spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne er individuelt berørt af den anfægtede beslutning.
63. Imidlertid vil sagsøgerne, når de ikke har mulighed for at påstå den anfægtede beslutning annulleret, kunne anfægte de foranstaltninger, der er truffet i henhold til direktivets artikel 6 og som berører dem, og de har herved mulighed for at påberåbe sig beslutningens ulovlighed for de nationale domstole, som træffer afgørelse under overholdelse af artikel 234 EF (Domstolens dom af 17.11.1998, sag C-70/97 P, Kruidvat mod Kommissionen, Sml. I, s. 7183, præmis 48 og 49, samt Rettens kendelse af 12.7.2000, sag T-45/00, Conseil national des professions de l’automobile m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2927, præmis 26).
64. Følgelig bør sagsøgernes påstand om, at Retten træffer bestemmelse om bevisoptagelse, ligeledes forkastes (jf. præmis 19). Henset til det foregående tjener de begærede foranstaltninger nemlig intet formål med henblik på løsningen af tvisten. Følgelig bør søgsmålet i sin helhed afvises.
Sagens omkostninger
65. I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør de pålægges at betale de af Kommissionen afholdte omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.
66. I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 4, første afsnit, bærer medlemsstater, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. I denne sag bør det derfor pålægges Republikken Finland at bære sine egne omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Første Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler de af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber afholdte omkostninger.
3) Republikken Finland bærer sine egne omkostninger.
Således bestemt i Luxembourg den 22. juni 2006.