61985CC0331_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
Ved dekret nr . 78-903 af 30 . august 1978 blev der med virkning fra den 2 . september og indtil den 31 . december 1978 indfoert en "parafiskal afgift" paa normalbenzin og superbenzin, der blev bragt i handelen i Frankrig, og ved dekret nr . 78-1043 af 2 . november 1978 blev der med virkning fra den 3 . november og indtil den 31 . december 1978 indfoert en tilsvarende afgift paa fyringsolie, som blev bragt i handelen i Frankrig . De franske selskaber Les Fils de Jules Bianco og J . Girard Fils driver handelsvirksomhed, herunder import og distribution i olie - og benzinbranchen . Selskaberne indbetalte en raekke beloeb til de franske afgiftsmyndigheder til daekning af disse parafiskale afgifter, men anfaegtede senere ved tre saerskilt anlagte sager ved de franske domstole gyldigheden af afgiftsordningerne, idet de nedlagde paastand om tilbagebetaling af de paagaeldende beloeb . Baade i foerste instans og i ankeinstansen blev sagerne ( uden realitetsbehandling ) afvist . Grundlaget herfor var, at selskaberne ikke havde godtgjort, at de parafiskale afgifter ikke var blevet overvaeltet paa koeberne, jfr . kravet herom i artikel 13, stk . V, i finansloven for 1981 ( lov nr . 80-1094 af 30 . december 1980 ), der lyder saaledes :
"Har nogen indbetalt uretmaessigt opkraevede indirekte afgifter, som er omfattet af Code géneral des impôts ( lov om skatter og afgifter ), eller uretmaessigt opkraevede indenlandske afgifter m.v . efter reglerne i Code des douanes ( toldloven ), kan vedkommende, bortset fra tilfaelde af skrive - eller beregningsfejl, kun kraeve disse tilbagebetalt, saafremt han godtgoer, at de ikke er blevet overvaeltet paa kunderne .
Denne bestemmelse finder anvendelse paa krav fremsat paa de i artikel 1931 i lov om skatter og afgifter fastlagte vilkaar, ogsaa selv om kravet er fremsat foer ikrafttraedelsen af denne lov ."
Selskaberne ankede herefter til Cour de cassation, der ved domme af 9 . oktober 1985, som indgik til Domstolens Justitskontor henholdsvis den 8 ., den 27 . og den 28 . november 1985, i hver af de paagaeldende sager har anmodet om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal :
"Skal Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab fortolkes saaledes, at Den Franske Republik ikke har kunnet goere tilbagebetaling af nationale afgifter opkraevet i strid med faellesskabsretten betinget af, at det godtgoeres, at disse ikke er blevet overvaeltet paa koeberne af de afgiftspligtige varer, saaledes at bevisbyrden for, at dette ikke har vaeret tilfaeldet, udelukkende paahviler den fysiske eller juridiske person, der soeger afgiften tilbagebetalt? Det oenskes i denne forbindelse oplyst, om besvarelsen heraf afhaenger af, hvorvidt den paagaeldende lov af 30 . december 1980 er blevet givet tilbagevirkende gyldighed, hvilken form for afgift der er tale om, og hvilke markedsforhold den paagaeldende vare er underlagt, dvs . om markedet helt eller delvis er praeget af konkurrence, regulering eller monopoldannelser ."
Ved kendelse af 15 . januar 1986 har Domstolen besluttet at forene de tre sager .
Jeg bemaerker, at der ikke er rejst spoergsmaal om, hvorvidt afgiftsordningen har vaeret i strid med faellesskabsretten, og vi maa derfor gaa ud fra den formodning, at afgifterne blev indfoert i strid med Traktaten .
Kommissionen, Det Forenede Kongerige og Italien har - dog med forskellig argumentation - afgivet indlaeg til stoette for selskabernes opfattelse, hvorefter artikel 13, stk . V, strider mod faellesskabsretten, fordi bestemmelsen paalaegger den afgiftspligtige en bevisbyrde for, at et bestemt forhold ikke foreligger, og stiller krav om skriftligt bevis . Kun Frankrig har gjort gaeldende, at bestemmelsen er forenelig med faellesskabsretten .
Vi har under den mundtlige forhandling erfaret, at fransk lovgivning er blevet aendret, nemlig ved aendringsloven til finansloven for 1986 ( lov nr . 86-1318 af 30 . december 1986 ), hvis artikel 24 indeholder bestemmelse om, at artikel 1965A i lov om skatter og afgifter skal lyde saaledes : "Har nogen indbetalt uretmaessigt opkraevede indirekte afgifter omfattet af denne lov, kan vedkommende kraeve disse tilbagebetalt, medmindre afgifterne er blevet overvaeltet paa koeberne ". Den naevnte lov indeholder endvidere bestemmelse om en tilsvarende affattelse af artikel 352 a i toldloven . Denne sag drejer sig imidlertid kun om artikel 13, stk . V, i finansloven for 1981, og aendringer indfoert i 1986 kommer ikke i betragtning .
Parterne og Kommissionen har anfoert, og rigtigheden heraf er ikke blevet bestridt, at artikel 13, stk . V, i finansloven for 1981 blev indfoert efter Domstolens dom i sag 168/78, Kommissionen mod Frankrig, Sml . 1980, s . 347, hvori Domstolen fastslog, at en afgift paa bestemte former for importeret spiritus stred mod EOEF-Traktatens artikel 95 . For at undgaa "automatisk" tilbagebetaling i en lang raekke tilfaelde, hvor der blev eller sandsynligvis ville blive stillet krav om tilbagebetaling af den uretmaessigt opkraevede afgift ( med deraf foelgende provenutab ), anfoeres det, blev der indfoert en bevisbyrderegel, hvorefter det paahvilede den afgiftspligtige at godtgoere, at afgiften ikke var blevet overvaeltet paa kunderne . Dette bekraeftes af udtalelser fremsat paa den franske regerings vegne ( Nationalforsamlingen, foerste moede den 17 . oktober 1980, JORF, s . 2826, Senatet, moedet den 22 . november 1980, JORF, s . 5129 ). De domstole, der allerede har skullet tage stilling til spoergsmaalet, har imidlertid antaget, at reglerne i artikel 13, stk . V, ikke er begraenset til spiritus, men blandt andet ogsaa finder anvendelse paa mineralolieprodukter som de i denne sag omhandlede .
Saafremt en afgift opkraeves i strid med faellesskabsretten, er det af afgoerende betydning, at en borger ved de nationale domstole ikke alene boer kunne faa statueret, at afgiften er ulovlig, men ogsaa faa dom for, at de paagaeldende afgifter, som han med urette er blevet paalagt at betale, skal tilbagebetales . Som udgangspunkt boer reglerne om tilbagebetaling vaere de samme for samtlige medlemsstater . Raadet har ganske vist udstedt forordning nr . 1430/79 af 2 . juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import - eller eksportafgifter til Faellesskabet, som opkraeves af medlemsstaterne ( EFT 1979 L 175, s . 1 ), men der foreligger ingen forordninger om harmonisering af de nationale regler og procedurer vedroerende afgifter, som af medlemsstaterne paalaegges i strid med faellesskabsretten - og dette paa trods af, at Domstolen siden 1976 har fremhaevet, at der er hjemmel til at udstede saadanne regler, og at det er beklageligt, at dette ikke er sket ( jfr . sag 33/76, Rewe Zentralfinanz eG mod Saarland, Sml . 1976, s . 1989; sag 130/79, Express Dairy Foods Ltd mod Intervention Board for Agricultural Produce, Sml . 1980, s . 1887 ).
Domstolene har paa denne baggrund vaeret noedsaget til at afgoere konkrete sager vedroerende krav om tilbagebetaling uden som grundlag af have saadanne harmoniserede regler .
Udgangspunktet er, at de nationale domstole "skal sikre den retsbeskyttelse, som for de retsundergivne foelger af den direkte virkning af faelleskabsrettens bestemmelser" ( dommen i Rewe-sagen, praemis 5 ). Det er med andre ord et krav, at der bestaar retsmidler, som kan bringes i anvendelse over for retsstridige afgifter .
Som foelge af, at der ikke er gennemfoert en harmonisering, har Domstolen accepteret den loesning, at de nationale retsinstanser anvender de nationale regler og procedurer . Nationale regler vedroerende frister, vaerneting og betaling af renter skal saaledes overholdes, selv om de er forskellige fra medlemsstat til medlemsstat ( jfr . dommen i Rewe-sagen ).
Disse nationale ordninger skal imidlertid vaere af en saadan art, at de processuelle bestemmelser, der gaelder i sager om gennemtvingelse af faellesskabsretten, a ) ikke er "mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende nationale soegsmaal", og b ) at bestemmelserne ikke "i praksis (( umuliggoer )) indtaling af rettigheder, som de nationale retter har pligt til at beskytte ". Disse almindelige principper, der blev fastslaaet for foerste gang i dommen i Rewe-sagen, er blevet gentaget i en raekke senere domme ( sag 45/76, Comet mod Produktschap voor Siergewassen, Sml . 1976, s . 2043; sag 68/79, Just mod Ministeriet for Skatter og Afgifter, Sml . 1980, s . 501; sag 61/79, Amministrazione delle Finanze dello Stato mod Denkavit Italiana, Sml . 1980, s . 1205; sag 811/79, Amministrazione delle Finanze dello Stato mod Ariete, Sml . 1980, s . 2545; sag 826/79, Amministrazione delle Finanze dello Stato mod MIRECO, Sml . 1980, s . 2559; sag 199/82, Amministrazione delle Finanze dello Stato mod San Giorgio, Sml . 1983, s . 3595 ). To af disse sager giver anledning til nogle bemaerkninger .
Som jeg forstaar dommen i Just-sagen, var det afgoerende for Domstolen en undersoegelse af, hvorvidt to forhold i dansk lovgivning eller praksis var forenelige med faellesskabsretten - naermere bestemt a ) den omstaendighed, at de danske domstole tager hensyn til, at afgifter, der er blevet betalt, men med urette, er blevet indregnet i prisen paa varerne og overvaeltet paa koeberne, og b ) at de danske domstole ved fastsaettelsen af de beloeb, der skal tilbagebetales, vil kunne tage hensyn til, hvorvidt den afgiftspligtige har lidt et tab som foelge af, at den retsstridige afgift har haft en indvirkning paa hans omsaetning, saaledes at fortjenesten er faldet paa grund af en mindre afsaetning som foelge af hoejere priser, hvori afgiften er indregnet . Begge disse forhold blev anset for forenelige med faellesskabsretten, og i lyset af de generelle principper, Domstolen har opstillet, er der en indbyrdes sammenhaeng mellem dem . Selv om der maatte tages hoejde for, at de retsstridige afgifter var blevet overvaeltet, kunne der, saaledes som det var tilfaeldet i Just-sagen, kraeves erstatning for et fald i omsaetningen, der skyldes hoejere priser som foelge af indregningen af afgiften heri . Domstolen antog imidlertid ikke, at den omstaendighed, at afgifterne var blevet overvaeltet, efter faellesskabsretten - naermere bestemt som foelge af et generelt princip om, at der ikke maa ske ugrundet berigelse - maatte indebaere, at de retsstridigt paalagte og uretmaessigt opkraevede afgifter aldrig kunne soeges tilbagebetalt .
I dommen i San Giorgio-sagen gentog Domstolen de naevnte to generelle principper samt det standpunkt, der var kommet til udtryk i dommen i Just-sagen, naermere bestemt at en manglende tilbagebetaling ikke kan "betragtes som stridende mod faellesskabsretten, ... naar det er godtgjort, at den afgiftspligtige faktisk har overvaeltet (( afgifterne )) paa andre" ( min fremhaevelse ). At "godtgoere" ved en national domstol, at en omstaendighed foreligger, er et spoergsmaal om bevis . Afkraeftelige, henholdsvis uafkraeftelige, formodninger kan bidrage til at loefte en saadan bevisbyrde . Om dette spoergsmaal gjorde Domstolen foelgende vigtige tilfoejelse i praemis 14 : "Derimod findes det stridende mod faellesskabsretten, at der indfoeres bevisregler, der goer det praktisk umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at opnaa tilbagebetaling af afgifter opkraevet i strid med faellesskabsretten . Dette vil isaer vaere tilfaeldet i forbindelse med formodninger eller bevisregler, der paalaegger den afgiftspligtige byrden ved at bevise, at de med urette betalte afgifter ikke er blevet overvaeltet paa andre retssubjekter, eller i forbindelse med saerlige begraensninger med hensyn til formen for det kraevede bevis, saasom udelukkelse af ethvert andet bevismiddel end det skriftlige bevis . Naar det er fastslaaet, at en opkraevning strider mod faellesskabsretten, kan den nationale domstol frit afgoere, om den med afgiften forbundne byrde helt eller delvis er blevet overvaeltet paa andre retssubjekter ." Domstolen udtalte endvidere ( praemis 15 ): "I en markedsoekonomi baseret paa fri konkurrence indebaerer spoergsmaalet om, hvorvidt og i hvilket omfang en afgiftsbyrde paalagt importoeren faktisk har kunnet overvaeltes paa senere omsaetningsled, et usikkerhedsmoment, som den, der har maattet betale en EF-stridig afgift, ikke konsekvent boer belastes med" ( min fremhaevelse ).
I den naevnte sag, hvor en bestemmelse i italiensk lovgivning gav ret til at faa uretmaessigt opkraevede afgifter tilbagebetalt under den forudsaetning, at den afgiftspligtige i form af et skriftligt bevis godtgjorde, at den paagaeldende afgift ikke var blevet overvaeltet, fastslog Domstolen : "En medlemsstat kan ikke betinge tilbagebetaling af interne afgifter opkraevet i strid med faellesskabsrettens bestemmelser af, at det bevises, at afgifterne ikke er blevet overvaeltet paa andre, saafremt tilbagebetalingen er undergivet bevisregler, der i praksis goer det umuligt at gennemfoere retten til tilbagebetaling, hvilket endog gaelder i det tilfaelde, at tilbagebetalingen af andre afgifter og skatter opkraevet i strid med national ret er undergivet samme strenge betingelser ."
Selskaberne i den her foreliggende sag stoetter sig i det vaesentlige paa denne dom, idet de goer gaeldende, at det er uhyre vanskeligt for selskaber som dem at bevise, at afgiften ikke er blevet overvaeltet paa koeberne . Den franske regering har heroverfor gjort gaeldende, at den maa vaere berettiget til at forhindre, at der sker en ugrundet berigelse, at den omtvistede bestemmelse ikke medfoerer en forskelsbehandling af importerede varer, og at de indfoerte bevisregler ikke goer det naesten umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at opnaa tilbagebetaling af uretmaessigt opkraevede afgifter . I sidstnaevnte forbindelse anfoeres det, at selv om der formelt er tale om et bevis af negativ art, har beviset i virkeligheden en positiv karakter, idet den, der soeger afgiften tilbagebetalt, skal godtgoere, at han selv har baaret afgiftsbyrden, idet den paagaeldende form for indirekte afgift efter sin beskaffenhed normalt overvaeltes paa forbrugerne, saaledes at det er rimeligt, at det paahviler den paagaeldende at godtgoere, at han selv har baaret afgiften, og idet den her omhandlede bestemmelse i modsaetning til den i San Giorgio-sagen omtvistede ikke opstiller noget krav om, at beviset skal have en bestemt form .
Naar man i denne sammenhaeng skal afgoere, hvilke former for bestemmelser der er, henholdsvis ikke er, forenelige med faellesskabsretten, er den vigtigste betragtning efter min opfattelse foelgende : "... retten til at opnaa tilbagebetaling af afgifter opkraevet af en medlemsstat i strid med faellesskabsretten er en virkning af og et supplement til de rettigheder, der er tillagt de retsundergivne ved faellesskabsbestemmelserne om forbud mod afgifter med tilsvarende virkning som told eller, efter omstaendighederne, mod en diskriminerende anvendelse af interne afgifter" ( dommen i San Giorgio-sagen, praemis 12 ).
Den, der soeger en afgift tilbagebetalt, skal foerst og fremmest godtgoere, at denne var retsstridig, og at han har betalt den, og i foerste raekke behoever han ikke at bevise mere . Saafremt man kraever mere og forlanger, at vedkommende skal godtgoere, at han ikke har overvaeltet afgiften, saaledes at foerelsen af et saadant bevis er en forudsaetning for, at kravet kan realitetsbehandles, vil dette kunne goere det "praktisk umuligt" eller "uforholdsmaessigt vanskeligt" at sikre tilbagebetalingen . Dette blev udtrykkeligt fremhaevet i dommen i San Giorgio-sagen ( praemis 14 ), hvori "formodninger eller bevisregler, der paalaegger den afgiftspligtige byrden ved at bevise, at de med urette betalte afgifter ikke er blevet overvaeltet paa andre retssubjekter_" blev omtalt som ét eksempel paa en bevisbyrde, der goer det naesten umuligt eller uhyre vanskeligt at sikre tilbagebetaling .
Hvis man praeciserer dette yderligere ved at bestemme, at bevisbyrden kun kan paalaegges den, der soeger afgiften tilbagebetalt, saafremt han ikke kan bevise, at det ville vaere naesten umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at godtgoere, at han ikke har overvaeltet afgiften, vil det medfoere komplikationer og store vanskeligheder under retssager om saadanne spoergsmaal . Som det fremgaar af anden saetning i praemis 14 i dommen San Giorgio-sagen, boer man indskraenke sig til at opstille enkle regler .
Artikel 13, stk . V, er et klart eksempel paa en bevisbyrdeordning af den art, som i dommen i San Giorgio-sagen blev kendt retsstridig . Det aendrer ikke noget heri, at bestemmelsen ikke opstiller en regel om, at beviset skal have en bestemt form, idet Domstolens udtalelser i det naevnte afsnit er udformet generelt . Et krav om, at beviset skal have en bestemt form, er udtryk for en yderligere begraensning . Det af den franske regering anfoerte, hvorefter bestemmelsen kan opfattes som en regel om et bevis af positiv art, aendrer efter min opfattelse heller ikke noget . Det kraevede bevis er i virkeligheden det samme . Der kan heller ikke af dommen i San Giorgio-sagen udledes nogen klar sondring mellem retsstillingen, for saa vidt angaar henholdsvis et marked praeget af fri konkurrence ( som det var tilfaeldet i San Giorgio-sagen ) og et marked praeget af regulering, hvor priserne fastsaettes af staten ( som i naervaerende tilfaelde ). Domstolen beskaeftigede sig blot i foerstnaevnte sag med de saerligt vanskelige problemer, der kan opstaa, naar markedet er frit, uden at udelukke, at det omtalte generelle princip ogsaa maa gaelde andre former for markeder . Der maa gives de i sagen omhandlede selskaber medhold i, at det ogsaa i tilfaelde af et marked, der som her er praeget af regulering, kan vaere vanskeligt at godtgoere, at den paagaeldende afgift er blevet overvaeltet og er indgaaet i den fastsatte videresalgspris . Selv om indirekte afgifter normalt overvaeltes, kan jeg ikke se, hvorfor den, der soeger en afgift tilbagebetalt, skal godtgoere, at denne i konkrete tilfaelde ikke er blevet overvaeltet . Afgiftsbeloebet, stoerrelsen af den paagaeldende omsaetning, antallet af transaktioner og den forretningsmaessige beslutning om, hvorvidt en virksomhed skal baere afgiften frem for at overvaelte den, vil variere fra tilfaelde til tilfaelde, og efter min opfattelse kan der kun opnaas en tilstraekkelig retssikkerhed, saafremt en sag antages til realitetsbehandling, naar det paaberaabes og godtgoeres, at de afgoerende forudsaetninger er til stede, nemlig at en afgift er blevet betalt, og at denne har vaeret retsstridig .
En klar regel, som den, der fremgaar af anden saetning i praemis 14 i dommen i San Giorgio-sagen, betyder ikke, at Domstolen ikke har anerkendt, at medlemsstaterne kan naegte tilbagebetaling, naar det er blevet fastslaaet, at afgiften er blevet overvaeltet, og at det ville medfoere en ugrundet berigelse, saafremt myndighederne blev paalagt at tilbagebetale afgiften . Selv om der maa udvises stor forsigtighed, naar det maa formodes, at en bestemmelse om manglende tilbagebetaling af retsstridige afgifter, der er blevet overvaeltet, er indfoert med det formaal at undgaa virkningerne af faellesskabsretten, kan en national domstol fortsat komme til det resultat, at der ville ske en ugrundet berigelse, saafremt afgiften er blevet overvaeltet, og der ikke har vaeret noget tab i form af mindre fortjeneste ( som foelge af, at omsaetningen er faldet, blot fordi afgiften blev lagt oveni eller indregnet i prisen ).
Jeg mener endvidere, at en national domstol ved haandhaevelsen af saadanne rettigheder i henhold til faellesskabsretten maa kunne laegge vaegt paa, om der foreligger et tab i form af mistet fortjeneste, naar den skal afgoere, hvorvidt retsstridige afgifter boer tilbagebetales . Den omstaendighed, at der eventuelt er en saerlig soegsmaalsadgang, for saa vidt angaar saadanne tab, boer indgaa i overvejelserne, men kan ikke vaere afgoerende, idet fremsaettelsen af et saadant yderligere krav aabenbart vil kunne medfoere en ekstra byrde for den paagaeldende, med betydelige udgifter og forsinkelse til foelge .
Hvis det ikke paahviler den, der soeger en afgift tilbagebetalt, at godtgoere, at denne ikke er blevet overvaeltet, maa myndighederne da bevise, at en overvaeltning er sket, og at tilbagebetaling ville medfoere en ugrundet berigelse? Den rigtige foelgeslutning er efter min opfattelse, at naar denne byrde ikke fra starten hviler paa den, der soeger afgiften tilbagebetalt, maa det vaere op til myndighederne at rejse problemet, og bevise disse forhold, saafremt de kan . Man kan imidlertid udmaerket forestille sig, at myndighederne fremlaegger en dokumentation, der i en saadan grad peger i retning af, at afgiften er blevet overvaeltet, eller at der ville ske en ugrundet berigelse, at modparten maa afkraefte denne formodning . Bevisbyrden kan, saaledes som det ofte sker, paa denne maade overgaa fra den ene til den anden part under sagens forloeb . I sidste instans er det afgoerende forhold, hvorvidt det paa grundlag af de foreliggende oplysninger som helhed maa antages, at afgiften er blevet overvaeltet, saaledes at en hel eller delvis tilbagebetaling - ogsaa naar henses til en paastaaet tabt fortjeneste - ville medfoere en ugrundet berigelse .
Ved det praejudicielle spoergsmaals andet led oensker den forelaeggende retsinstans oplyst, om besvarelsen afhaenger af foelgende tre faktorer : Hvorvidt den paagaeldende bestemmelse er blevet givet tilbagevirkende gyldighed, hvilken form for afgift der er tale om, og hvilke markedsforhold den paagaeldende vare er underlagt . Naar en bestemmelse som den omhandlede strider mod faellesskabsretten, kan tilsidesaettelsen af faellesskabsretten efter min opfattelse kun anses for mere alvorlig, saafremt bestemmelsen ogsaa er blevet givet tilbagevirkende gyldighed . Naar den nationale retsinstans rejser spoergsmaalet om, hvilken form for afgift der er tale om, kan dette vaere udtryk for en sondring mellem direkte og indirekte afgifter . I en medlemsstat, hvor domstolene kan tage hensyn til, om en erhvervsdrivende har overvaeltet en afgift paa koeberne af de afgiftspligtige varer, kan det udmaerket vaere nemmere at fastslaa, at en afgift er blevet overvaeltet, naar denne paalaegges varen, end naar den paalaegges den erhvervsdrivende, men dette er et spoergsmaal om faktum, som den nationale retsinstans, der skal traeffe konkret afgoerelse, maa tage stilling til, og forholdet har ingen betydning for de problemer, som Domstolen skal traeffe afgoerelse om . Det kan vaere, at den forelaeggende retsinstans i naervaerende tilfaelde er af den formening, at der maa vaere en formodning for, at afgifter paalagt varer noedvendigvis overvaeltes paa koeberne, men efter min opfattelse ville anvendelsen af en saadan formodningsregel aabenbart stride mod faellesskabsretten ( jfr . dommen i San Giorgio-sagen, praemis 14 ). Herudover kan jeg ikke paa grundlag af de fremfoerte argumenter se, paa hvilken maade det skulle vaere relevant for naervaerende sag, "hvilken form for afgift der er tale om ". Domstolens praksis hidtil giver intet grundlag for i naervaerende sammenhaeng at sondre mellem direkte og indirekte afgifter .
Spoergsmaalet om, hvilke markedsforhold den paagaeldende vare er underlagt, dvs . om markedet helt eller delvis er praeget af konkurrence, regulering eller monopoldannelser, har efter min opfattelse, af de grunde jeg allerede har angivet, ingen betydning for besvarelsen af det i denne sag forelagte spoergsmaal . Paa et marked praeget af regulering ( som det omhandlede, hvor priserne fastsaettes af staten ) har den erhvervsdrivende ingen valgmulighed med hensyn til den pris, han saelger sine varer til . Under saadanne omstaendigheder er det for saa vidt lettere, end naar der er tale om et marked praeget af konkurrence, at fastslaa, hvorvidt en afgift er blevet overvaeltet paa koeberne . Dette er et bevisspoergsmaal, som den retsinstans, der skal fastlaegge de faktiske omstaendigheder, maa tage stilling til . Efter min opfattelse kan problemet ikke faa betydning for besvarelsen af det spoergsmaal, som Domstolen skal traeffe afgoerelse om her, nemlig hvorvidt en medlemsstat kan indfoere en bestemmelse om overvaeltning, som naermere bestemt paalaegger den erhvervsdrivende at godtgoere, at en overvaeltning ikke er sket . Det er ikke blevet haevdet, at der i naervaerende sag skulle vaere tale om et marked praeget af monopoldannelser . Efter min opfattelse er det i sagen irrelevant, om det paagaeldende marked er praeget af konkurrence, regulering eller monopoldannelser .
Jeg skal herefter foreslaa, at spoergsmaalet fra den franske Cour de cassation besvares efter foelgende retningslinier :
"Medlemsstaterne kan ikke indfoere bestemmelser, hvorefter tilbagebetaling af indenlandske afgifter, som er opkraevet i strid med faellesskabsretten, er betinget af, at det godtgoeres, at disse ikke er blevet overvaeltet paa koeberne af de afgiftspligtige varer, saaledes at bevisbyrden for, at dette ikke har vaeret tilfaeldet, udelukkende paahviler den fysiske eller juridiske person, der soeger afgiften tilbagebetalt .
Saafremt en saadan bestemmelse gives tilbagevirkende gyldighed, foreligger der en kvalificeret tilsidesaettelse af faellesskabsretten, hvorimod det i denne forbindelse er irrelevant, hvilken form for afgift der er tale om, samt hvorvidt det paagaeldende marked er praeget af konkurrence, regulering eller monopoldannelser ."
Afgoerelsen om de omkostninger, som parterne i hovedsagerne har afholdt, henhoerer under den nationale retsinstans . De udgifter, der er afholdt af den britiske, den franske og den italienske regering og af Kommissionen, kan ikke godtgoeres .
(*) Oversat fra engelsk .