61982CJ0007_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning, indgivet til Domstolens justitskontor den 8 . januar 1982, har Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH ( herefter benaevnt GVL ), Hamburg, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk . 2, anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 29 . oktober 1981 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 86 ( IV/29.839, GVL ), der blev meddelt sagsoegeren den 9 . november 1981, og som er offentliggjort i Tidende ( EFT L 370, 1981, s . 49 ).
2 Sagsoegeren er det eneste udnyttelsesselskab, der i Forbundsrepublikken Tyskland varetager udoevende kunstneres fremfoerelsesrettigheder . Selskabet
paatager sig isaer at opkraeve og fordele de vederlag, som udoevende kunstnere har krav paa efter den tyske ophavsretslov ( Urheberrechtsgesetz ), naar de kunstneriske fremfoerelse, der med kunstnerens samtykke er optaget paa film eller lydbaerer, udsendes i radioen eller paa anden maade goeres offentligt tilgaengelig ( »sekundaer udnyttelse« ).
3 Indtil den 21 . november 1980 naegtede sagsoegeren at indgaa udnyttelsesaftaler med udoevende kunstnere, der hverken havde tysk statsborgerskab eller bopael i Forbundsrepublikken Tyskland, eller paa anden maade at varetage disse kunstneres rettigheder i Tyskland . Fra denne dato opgav sagsoegeren sin hidtidige praksis og aendrede sine vedtaegter og standardaftale om varetagelse af rettigheder, saaledes at enhver udoevende kunstner med bopael i en af Faellesskabets medlemsstater kunne indgaa udnyttelsesaftaler og endog med tilbagevirkende kraft fik andel i vederlagsindtaegterne .
4 Det fastslaas i den anfaegtede beslutning, at GVL ' s naegtelse indtil den 21 . november 1980 af at indgaa udnyttelsesaftaler med udenlandske kunstnere, der ikke havde bopael i Forbundsrepublikken Tyskland, samt paa anden maade at varetage de ophavsrettigheder, som disse kunstnere havde i Tyskland, udgjorde et misbrug af en dominerende stilling efter EOEF-traktatens artikel 86, for saa vidt som disse kunstnere var statsborgere i en anden medlemsstat eller havde deres bopael dér .
5 Det anfoeres i beslutningens begrundelse ( punkt 71 ), at GVL efter den 21 . november 1980 ved aendring i vedtaegterne og i standardaftalen om varetagelse af rettigheder bragte sin diskriminerende adfaerd over for kunstnere uden tysk statsborgerskab til ophoer, for saa vidt angaar statsborgere i medlemsstaterne eller kunstnere med bopael i en af disse medlemsstater . Det nuvaerende fordelingssystem gaelder i lige grad for saavel tyske som udenlandske kunstnere .
6 Sagsoegeren har til stoette for sit soegsmaal fremfoert foelgende fem anbringender :
, foerste anbringende : Kommissionen har under den administrative procedure, der gik forud for den anfaegtede beslutning, tilsidesat vaesentlige formforskrifter ;
, andet anbringende : Kommissionen har ikke kompetence til at traeffe en beslutning, der alene har til formaal at »konstatere« en overtraedelse af traktatens artikel 86, der allerede er bragt til ophoer ;
, tredje anbringende : artikel 86 gaelder ikke for sagsoegeren, der maa anses for en virksomhed, der har faaet overdraget at udfoere tjenesteydelser af almindelig oekonomisk interesse i den i traktatens artikel 90, stk . 2, forudsatte betydning ;
, fjerde anbringende : den adfaerd, Kommissionen kritiserer sagsoegeren for, kan ikke paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne ;
, femte anbringende : denne adfaerd kan ikke kvalificeres som misbrug af en dominerende stilling i den i traktatens artikel 86 forudsatte betydning ; sagsoegeren har isaer ikke over for sine handelspartnere anvendt ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi ( artikel 86, stk . 2, litra c )).
Foerste anbringende : Tilsidesaettelse af formforskrifter
7 Sagsoegeren har foerst gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat artikel 19, stk . 1, i Raadets forordning nr . 17 af 6 . februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 ( EFT 1959-1962, s . 81 ), samt artikel 4 i Kommissionens forordning nr . 99/63 af 25 . juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk . 1 og 2, i Raadets forordning nr . 17 ( EFT 1963-1964, s . 42 ), idet Kommissionen har stoettet sin beslutning paa klagepunkter, som sagsoegeren ikke har kunnet udtale sig om .
8 Sagsoegeren har herved anfoert, at Kommissionen ikke i meddelelsen af klagepunkter med tilstraekkelig klarhed angav, at disse ikke alene vedroerte naegtelsen af at indgaa udnyttelsesaftaler med statsborgere fra andre medlemsstater, men ogsaa de tilfaelde, hvor kunstnerne havde bopael i en anden medlemsstat uden dog at vaere statsborgere dér . Denne manglende klarhed havde isaer skadelige virkninger, fordi klagen fra firmaet Interpar i London, der foerte til meddelelsen af klagepunkterne, ikke naevnte problemet vedroerende stillingen for kunstnere med bopael, men ikke statsborgerskab i en medlemsstat .
9 Dette anbringende finder ikke stoette i de faktiske omstaendigheder . I meddelelsen af klagepunkter blev sagsoegerens adfaerd, endnu inden omtalen af klagen fra firmaet Interpar, beskrevet paa foelgende maade : »GVL naegter at indgaa udnyttelsesaftaler med udenlandske kunstnere uden bopael i Tyskland, uanset om det herved drejer sig om kunstnere fra EOEF ' s medlemsstater, eller paa enhver anden maade at varetage disse kunstneres rettigheder i Tyskland« ( pkt . 27 ). Den retlige vurdering i denne skrivelse laegger vaegt paa, at GVL har forskelsbehandlet dels tyske kunstnere eller udenlandske kunstnere med bopael i Tyskland dels »udenlandske kunstnere uden bopael i Tyskland« ( pkt . 51, 52 og 55 ).
10 Betragtet under et indeholder meddelelsen af klagepunkter intet, der kunne give sagsoegeren anledning til at antage, at den af Kommissionen fremfoerte kritik alene vedroerte situationen for kunstnere med statsborgerskab i andre medlemsstater .
11 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at den anfaegtede beslutning alene gentager betragtningerne i meddelelsen af klagepunkter, hvorfor Kommissionen ikke har tillagt sagsoegerens argumentation nogen betydning eller henset til de argumenter, der er fremfoert i de juridiske udtalelser, som sagsoegeren har tilstillet Kommissionen . Kommissionen har herved tilsidesat GVL ' s ret til at blive hoert ( »rechtliches Gehoer« ), der er sikret ved forordning nr . 99/63 .
12 Forordning nr . 99/63 har ganske vist til formaal at sikre virksomhederne adgang til efter undersoegelsens afslutning at udtale sig vedroerende samtlige de klagepunkter, som Kommissionen agter at fremfoere mod dem, men forordningen forpligter dog ikke Kommissionen til at gennemgaa alle disse bemaerkninger i betragtningerne til sin beslutning, hvis disse efter deres karakter kan begrunde de konklusioner, som Kommissionen naar frem til .
13 Det tilfoejes, at den anfaegtede beslutning i betragtningerne gengiver og gennemgaar det vaesentlige indhold af de indlaeg, som blev fremfoert af GVL under hoeringen af virksomheden den 12 . februar 1981 .
14 Sagsoegeren har endelig anfoert, at Kommissionens naegtelse af at tage hensyn til de fremfoerte indlaeg har medfoert flere faktiske fejl i beslutningen . Disse klagepunkter kan imidlertid kun gennemgaas i forbindelse med de materielle anbringender, som de vedroerer .
15 Det foerste anbringende kan derfor ikke tages til foelge .
Andet anbringende : manglende kompetence
16 Sagsoegeren har med dette anbringende anfoert, at Kommissionen ikke har kompetence til ved en beslutning at konstatere tilsidesaettelse af konkurrenceregler, som den paagaeldende virksomhed allerede har bragt til ophoer . En saadan kompetence foelger hverken af traktatens bestemmelser eller af forordning nr . 17 .
17 Sagsoegeren har herom anfoert, at baade meddelelsen af klagepunkter og klagerne fra firmaet Interpar, hvorpaa meddelelsen er baseret, vedroerte GVL ' s praksis foer den 21 . november 1980 . Efter at Kommissionen havde grebet ind, aendrede GVL denne praksis, idet den kritiserede overtraedelse blev bragt til ophoer, hvorfor den af Kommissionen indledte administrative procedure maa vaere blevet uden genstand .
18 Sagsoegeren har anfoert, at Raadet ved vedtagelsen af forordning nr . 17 udtoemmende har fastlagt Kommissionens kompetence til at traeffe beslutninger paa omraadet for anvendelsen af traktatens artikler 85 og 86 . Denne kompetence omfatter ikke befoejelsen til at vedtage en beslutning, hvorved det alene tilsigtes at konstatere en tidligere overtraedelse . Isaer foreskriver artikel 3 i forordning nr . 17 kun konstateringen af en overtraedelse inden for rammerne af en beslutning, der tilsigter at bringe overtraedelsen til ophoer .
19 Kommissionen har anfoert, at dens kompetence til at traeffe den anfaegtede beslutning dels fremgaar af en fortolking af traktaten og forordning nr . 17, dels at bydende praktiske grunde taler for denne opfattelse, der i oevrigt har ligget til grund for Kommissionens hidtil fulgte forvaltningspraksis .
20 Ifoelge sagsoegte skal bestemmelserne i forordning nr . 17 fortolkes i lyset af de befoejelser, som traktaten tildeler Kommissionen paa konkurrenceomraadet, og
som er blevet konkretiseret i forordningen . Denne foreskriver en raekke mere eller mindre vidtgaaende befoejelser, isaer i artiklerne 3, stk . 1 og 3, 15, stk . 2 og 6, og 16 . Den beslutning, hvorved der konstateres en overtraedelse, som allerede er blevet bragt til ophoer, er omfattet af dette kompetenceomraade ; den maa placeres mellem to i forordningen udtrykkeligt foreskrevne beslutninger : mellem beslutningen om at paalaegge en boede paa grund af en konstateret overtraedelse, der allerede er bragt til ophoer, og beslutningen, hvorved det efter en foreloebig undersoegelse fastslaas, at betingelserne for at anvende artikel 85, stk . 1, er opfyldt .
21 Kommissionen har ud fra et rent praktisk synspunkt anfoert, at saafremt den ikke havde kompetence til alene at konstatere overtraedelse, maatte den altid paalaegge en boede for at forhindre, at den beroerte virksomhed efter at have bragt den retsstridige adfaerd til ophoer kort tid foer vedtagelsen af selve beslutningen herom efter en vis periode atter genoptager den forbudte adfaerd .
22 Det bemaerkes foerst, hvilket sagsoegte med rette har fremfoert, at forordning nr . 17 og isaer bestemmelserne om de foranstaltninger, som Kommissionen kan traeffe for at sikre anvendelsen af traktatens artikler 85 og 86, skal fortolkes inden for rammerne af traktatens konkurrenceregler . Disse er baseret paa den opfattelse, der bl.a . kommer til udtryk i artiklerne 87, stk . 2, litra d ), og 89, og hvorefter det tilkommer Kommissionen at paase, at virksomhederne overholder konkurrencereglerne, og i givet fald at konstatere, om disse regler er blevet overtraadt .
23 Forordning nr . 17 skal, som det fremgaar af dens betragtninger, samt af traktatens artikel 87, stk . 2, litra a ), sikre virksomhedernes overholdelse af konkurrencereglerne, og bemyndiger med henblik herpaa Kommissionen til at tvinge virksomhederne til at bringe konstaterede overtraedelser til ophoer og i tilfaelde af overtraedelser paalaegge boeder og tvangsboeder . Befoejelsen til at traeffe beslutninger herom omfatter noedvendigvis befoejelsen til at konstatere den paagaeldende overtraedelse .
24 Det med naervaerende anbringende rejste problem er derfor ikke, om Kommissionen har kompetence til ved beslutning at konstatere en overtrae
delse af konkurrencereglerne, men om Kommissionen i denne sag havde en legitim interesse i at traeffe en beslutning, hvorved der konstateredes en overtraedelse, som den paagaeldende virksomhed allerede havde bragt til ophoer .
25 Det anfoeres herom i den anfaegtede beslutning, at CVL selv efter aendringen i vedtaegterne og i standardaftalen i november 1980 i betragtning af den uklare retstilstand ogsaa fremover mente at vaere berettiget til at udelukke kunstnere, som ikke havde tysk statsborgerskab eller bopael i Forbundsrepublikken Tyskland, fra sin udnyttelsesvirksomhed ; en beslutning var derfor paakraevet for at afklare retstilstanden og ligeledes af hensyn til de klagende virksomheder samt for at undgaa fremtidige overtraedelser af samme eller lignende art ( pkt . 74 ).
26 GVL har ganske vist under naervaerende sag anfoert, at selskabet anser aendringen af vedtaegterne og standardaftalen af november 1980 for uigenkaldelig, men GVL har ikke desto mindre baade under den administrative procedure for Kommissionen og under retsforhandlingerne for Domstolen erklaeret, at selskabet ikke mener at vaere bundet af denne aendring med henblik paa indgaaelse af udnyttelsesaftaler med kunstnere, der er statsborgere i tredjelande, men som har bopael i en anden medlemsstat . GVL har desuden under disse forhandlinger betonet, at selskabet ikke i medfoer af faellesskabsretten er forpligtet til at indfoere aendringen, og at GVL saaledes frit kan genoptage sin tidligere praksis .
27 Herefter maatte Kommissionen gaa ud fra, at der faktisk bestod fare for en genoptagelse af denne praksis, saafremt GVL ' s forpligtelse til at bringe den til ophoer blev udtrykkeligt bekraeftet, hvorfor en afklaring af retstilstanden var noedvendig .
28 Det findes derfor tilstraekkelig godtgjort, at sagsoegte havde en legitim interesse i ved den anfaegtede beslutning at konstatere overtraedelsen af konkurrencereglerne indtil aendringen af sagsoegerens vedtaegter, hvorfor det andet anbringende ikke kan tages til foelge .
Tredje anbringende : anvendelse af traktatens artikel 90
29 Under dette anbringende har GVL anfoert, at det er en virksomhed, der har faaet overdraget at udfoere tjenesteydelser af almindelig oekonomisk interesse i medfoer af traktatens artikel 90, stk . 2 . Konkurrencereglerne finder derfor kun anvendelse paa selskabet, for saa vidt anvendelsen af disse regler ikke hindrer udfoerelsen af selskabets saerlige opgave .
30 Sagsoegeren har herved henvist til den tyske lov om udoevelse af ophavsrettigheder og beslaegtede retsregler om beskyttelse af 9 . september 1965 ( BGB I, s . 1294 ), hvis bestemmelser bl.a . foreskriver, at et udnyttelsesselskab som GVL skal godkendes af offentlige myndigheder, at selskabet er underkastet tilsyn af det tyske Patentamt, og at selskabet er forpligtet til at indgaa bestemte udnyttelsesaftaler .
31 Gennemgangen af denne lov viser dog, at den tyske lovgivning ikke overdrager bestemte virksomheder at udoeve ophavsrettigheder og beslaegtede retsregler om beskyttelse, men blot generelt fastlaegger regler for selskabernes virksomhed, der skal sikre en kollektiv udnyttelse af saadanne rettigheder .
32 Den i denne lov omhandlede kontrol med disse selskabers virksomhed gaar ganske vist videre end det offentlige tilsyn med mange andre virksomheder . Denne omstaendighed kan dog ikke medfoere, at disse virksomheder falder ind under den gruppe af virksomheder, der er naevnt i traktatens artikel 90, stk . 2 .
33 Det tredje anbringende kan derfor ikke tages til foelge .
Fjerde anbringende : paavirkning af samhandelen mellem med-
lemsstaterne
34 Sagsoegeren har under dette anbringende anfoert, at den overtraedelse af konkurrencereglerne, som goeres gaeldende over for selskabet i den anfaegtede beslutning, selv om den faktisk havde eksisteret, ikke kunne paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne i den i traktatens artikel 86, stk . 1, forudsatte betydning .
35 Det anfoeres herom i beslutningen ( pkt . 63 ), at det forhold, at GVL har afslaaet at overtage udnyttelsen af rettigheder for udlaendinge, der ikke har bopael i Tyskland, men som er bosat i en af medlemsstaterne, har medfoert, at oprettelsen af et enhedsmarked for tjenesteydelser i Faellesskabet er blevet hindret . Disse udlaendinge kunne ikke goere krav paa GLV ' s tjenesteydelser, hvorfor den graenseoverskridende udveksling af tjenesteydelser, saaledes som den kunne have udviklet sig, saafremt GVL ikke havde givet afslag, er blevet forhindret inden for Faellesskabet . Denne paavirkning af udvekslingen af tjenesteydelser kunne ogsaa maerkes, idet et stort antal udenlandske rettighedsindehavere blev forhindret i at varetage deres rettigheder i Forbundsrepublikken Tyskland .
36 Sagsoegeren har bestridt, at der er sket en maerkbar paavirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne . Sagsoegeren goer gaeldende, at ved indledningen af den administrative procedure havde alene firmaet Interpar indgivet klage ; Kommissionen har derefter kun faaet kendskab til et yderligere tilfaelde, der angik et italiensk bjergbestigerkor . De ni kunstnere, der i beslutningen angives som klagere, tilhoerte samme gruppe . Sagsoegeren er selv tidligere kun i ganske saerlige tilfaelde blevet anmodet om at varetage udenlandske kunstneres rettigheder . GVL ' s tidligere praksis har altsaa kun paavirket samhandelen mellem medlemsstaterne i ringe grad .
37 Det bemaerkes, at ved afgoerelsen af spoergsmaalet, om misbrug af en dominerende stilling paa det paagaeldende marked kan beroere samhandelen mellem medlemsstaterne i den i traktatens artikel 86 forudsatte betydning, maa der henses til virkningerne for en virksom konkurrencestruktur paa det faelles marked ( dom af 6 . 3 . 1974 i sagerne 6-7/73, Istituto Chemioterapico og Commercial Solvents, Sml ., s . 223 ).
38 I dommen af 25 . oktober 1979 ( sag 22/79, Greenwich Film Production, Sml ., s . 3275 ) fastslog Domstolen, at udnyttelsesselskabers virksomhed kan vaere tilrettelagt paa en saadan maade, at den medfoerer en opdeling af faellesmarkedet og saaledes hindrer den fri udvikling af tjenesteydelser, som er et af traktatens maal . Domstolen tilfoejede, at denne virksomhed kan paavirke samhandelen mellem medlemsstater i den i traktatens artikel 86 forudsatte betydning .
39 Kommissionens anbringende vedroerende sagsoegerens tidligere adfaerd angaar netop den omstaendighed, af denne adfaerd var udformet paa en saadan maade, at den hindrede den frie udveksling af tjenesteydelser og medfoerte en opdeling af det faelles marked . Sagsoegerens praksis forhindrede ikke-tyske udoevende kunstnere med bopael i andre medlemsstater i at udnytte deres rettigheder paa det tyske marked .
40 Det fjerde anbringende kan derfor ikke tages til foelge .
Femte anbringende : misbrug af en dominerende stilling
41 Dette anbringende, der vedroerer de grundlaeggende betingelser i traktatens artikel 86, er opdelt i flere led, hvoraf det foerste angaar GVL ' s paastaaede dominerende stilling paa markedet .
42 Sagsoegeren har anerkendt at dets erlaeggelse af tjenesteydelser bestaar i varetagelsen af udoevende kunstneres ophavsrettigheder med hensyn til den sekundaere udnyttelse, samt at det er den eneste virksomhed, der varetager disse rettigheder i Forbundsrepublikken Tyskland . Sagsoegeren har dog anfoert, at det ikke er de udoevende kunstneres eneste handelspartner, idet disse kan goere deres rettigheder gaeldende med hensyn til den foerste fremfoerelse og saaledes f.eks . udveksle tjenesteydelser med arrangoerer og fremstillere af fonogrammer .
43 Sagsoegte har herimod anfoert, at sagsoegerens argumentation ikke vedroerer det relevante marked, der her skal tages i betragtning . Ifoelge sagsoegte er det relevante marked nemlig ikke markedet for udveksling af tjenesteydelser paa omraadet for gengivelse af kunstneriske fremfoerelser, men markedet for forvaltning af de vederlag, der tilkommer de udoevende kunstnere som foelge af den sekundaere udnyttelse af deres ydelser . Det er paa dette marked, GVL indtager en dominerende stilling .
44 Det fastslaas herom i beslutningen ( pkt . 45 ), at det market, paa hvilket GVL udoever virksomhed, er det ved andre udnyttelsesselskabers aktiviteter noeje afgraensede tjenesteydelsesmarked for varetagelse af rettigheder ved sekundaer udnyttelse, som udoevende kunstnere og fremstillere har i Tyskland . GVL har en faktisk monopolstilling paa dette marked i Tykland, dvs . paa en vaesentlig del af faellessmarkedet .
45 Domstolen finder, at disse konstateringer er rigtige, hvorfor dette anbringendes foerste led ikke kan tages til foelge .
46 I det femte anbringendes andet led bestrides den i beslutningen indeholdte antagelse om misbrug af den dominerende stilling . Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen navnlig med urette beskyldt selskabet for at forskelsbehandle kunstnere paa grundlag af nationalitet .
47 I den anfaegtede beslutning fastslaas foerst, at forskelsbehandling udoevet af en markedsdominerende virksomhed paa grundlag af nationalitet udgoer en overtraedelse af artikel 86 ( pkt . 46 ), og dernaest, at GVL ' s afslag som indehaver af et faktisk monopol paa at indgaa udnyttelsesaftaler med udenlandske kunstnere uden bopael i Tyskland er en forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet ( pkt . 47 ).
48 Sagsoegeren har kraftigt bestridt sidstnaevnte punkt . Sagsoegeren har anfoert, at selskabet under hele den gennemfoerte procedure har haevdet det standpunkt, at den forskel, som selskabet har gjort mellem de forskellige kunstnere, alene beroede paa karakteren af de rettigheder, som de var indehavere af . Det virkelige problem ligger i forskellen mellem de nationale lovgivninger om ophavsrettigheder og beslaegtede retsregler om beskyttelse . Denne ulighed har medfoert, at rettighederne for kunstnere med bopael uden for Forbundsrepublikken Tyskland er reguleret ved lovbestemmelser, der ikke hjemler vederlag for den sekundaere udnyttelse af fremfoerelsen .
49 Sagsoegeren har anfoert, at selskabet kun kan varetage de rettigheder, hvis eksistens og raekkevidde det kan kontrollere . Dette er tilfaelde for kunstnere med tysk statsborgerskab, som ifoelge § 125 i den tyske ophavsretslov har krav paa den ved denne lov sikrede retsbeskyttelse . Sagsoegeren har anerkendt, at denne forudsaetning ogsaa er opfyldt, for saa vidt angik udenlandske kunstnere med bopael i Forbundsrepublikken Tyskland, idet denne bopael udgjorde en tilstraekkelig tilknytning for at tillade anvendelsen af den tyske lov paa dette omraade .
50 Ifoelge sagsoegeren bekraeftes denne retsopfattelse af § 6, stk . 1, i den tyske lov om udoevelse af 1965 . Ifoelge denne bestemmelse er udnyttelsesselskaber forpligtet til at varetage de rettigheder, der henhoerer under deres virksomhedsomraade, efter begaering fra de berettigede, »saafremt disse er tyske statsborgere i den i den tyske grundlov anfoerte betydning eller har deres bopael indenfor det af lov om udnyttelse omfattede gyldighedsomraade [dvs . Forbundsrepublikken Tyskland]« .
51 Sagsoegte har ikke bestridt, at der er forskel mellem de nationale lovgivninger eller at lovgivningen i de oevrige medlemsstater vedroerende sekunder udnyttelse for det meste er mindre vidtgaaende end den tyske lov . Disse omstaendigheder kan imidlertid ikke begrunde naegtelsen af at indgaa udnyttelsesaftaler med udenlandske kunstnere uden bopael i Forbundsrepublikken Tyskland, eftersom denne naegtelse fratager dem muligheden for at bevise, at de faktisk er indehavere af de haevdede rettigheder .
52 Det bemaerkes foerst, at § 6 i lov om udoevelse, der forpligter udnyttelsesselskaberne til at varetage rettigheder for alle kunstnere med tysk statsborgerskab eller med bopael i Forbundsrepublikken Tyskland, ikke forhindrer selskaberne i at udoeve deres virksomhed ogsaa for andre kunstnere . Denne fortolkning af loven har Patentamt forudsaetningsvis bekraeftet, da denne myndighed godkendte den den 21 . november 1980 gennemfoerte aendring af GVL ' s vedtaegter .
53 Det bemaerkes dernaest, at det skoen, som loven saaledes har tildelt GVL, er begraenset af traktatens bestemmelser, isaer bestemmelserne paa konkurrenceomraadet . Dette gaelder saa meget mere, som GVL indtager en dominerende stilling paa en vaesentlig del af det faelles marked .
54 Herefter kunne GVL trods manglende harmonisering af ophavsretslovgivningerne ikke begraense sin forretningsvirksomhed til alene at omfatte de kunstnere, hvis rettigheder selskabet med sikkerhed vidste var omfattet af den tyske lov . GVL kunne ikke udelukke den mulighed, at bestemte udenlandske kunstnere uden bopael i Forbundsrepublikken Tyskland kunne goere rettig
heder til sekundaer udnyttelse gaeldende ; desuden vidste GVL, at selskabet ved at naegte at varetage disse rettigheder faktisk hindrede disse kunstnere i at oppebaere de vederlag, som de havde krav paa .
55 Sagsoegeren har derfor udformet sin virksomhed paa en saadan maade, at udenlandske kunstnere uden bopael i Tyskland ikke kunne drage fordel af retten til sekundaer udnyttelse, heller ikke selv om saadanne kunstnere kunne godtgoere at have krav paa disse rettigheder, enten fordi tysk lovgivning fandt anvendelse, eller fordi en anden national lovgivning hjemlede samme rettigheder .
56 En virksomhed med et faktisk monopol, der saaledes afslaar at stille sin tjeneste til raadighed for alle, der kan have behov herfor, men som ikke er omfattet af en bestemt personkreds, som denne virksomhed har fastlagt paa grundlag af nationalitet eller bopael, maa anses for at vaere skyldig i misbrug af en dominerende stilling efter traktatens artikel 86, stk . 1 .
57 Kommissionen har derfor med rette antaget, at artikel 86, stk . 1, fandt anvendelse i denne sag .
58 Dette indebaerer, at det femte anbringende ikke kan tages til foelge, og at det ikke laengere er noedvendigt at tage stilling til den oevrige del af anbringendet, navnlig den del, der vedroerer den haevdede forskelsbehanding i den i traktatens artikel 86, stk . 2, litra c ), forudsatte betydning .
59 Sagsoegte vil derfor vaere at frifinde .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
60 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom . Sagsoegeren har tabt sagen og tilpligtes derfor at betale omkostningerne .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1 . Sagsoegte frifindes .
2.Sagsoegeren betaler sagens omkostninger .