61989CC0184_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Med den praejudicielle forelaeggelse fra Arbeitsgericht Hamburg i denne sag laegges der op til, at Domstolen traeffer en afgoerelse, hvorved den bekraefter sin faste praksis vedroerende deltidsbeskaeftigedes retsstilling med hensyn til det faellesskabsretlige princip om ligebehandling af maend og kvinder.
2. De faktiske omstaendigheder er som bekendt foelgende: Helga Nimz har fra den 1. januar 1977 vaeret offentligt ansat hos Freie und Hansestadt Hamburg. Fra den 1. januar 1983 har hun haft en ugentlig arbejdstid paa 20 timer, og fra samme tidspunkt har hun vaeret indplaceret i loenramme V b, gruppe 1 a, i henhold til Bundesangestelltentarifvertrag, i det foelgende benaevnt "BAT" (en kollektiv overenskomst for offentligt ansatte funktionaerer). Med seks aars anciennitet i denne loenramme kan en funktionaer oprykkes til loenramme IV b, gruppe 2. Den 28. januar 1988 afslog vedkommende myndighed i Hamburg imidlertid at lade Helga Nimz rykke op til loenramme IV b, gruppe 2, idet den som begrundelse herfor henviste til § 23 a i BAT. I henhold til denne bestemmelse medregnes tjenesteperioder, hvori funktionaeren har haft en arbejdstid paa mindst tre fjerdedele af en fuldtidsbeskaeftigets normale arbejdstid, fuldt ud i loenancienniteten, men kun med halvdelen, naar funktionaeren har haft en arbejdstid paa mindst halvdelen af en fuldtidsbeskaeftigets arbejdstid, men mindre end tre fjerdedele af denne arbejdstid. Disse bestemmelser i BAT er blevet aendret fra den 1. januar 1988, men ikke med virkning for tidligere optjent anciennitet. Herefter gjorde Helga Nimz under den sag, hun anlagde ved Arbeitsgericht Hamburg, gaeldende, at bestemmelserne var i strid med EOEF-Traktatens artikel 119.
3. Arbeitsgericht Hamburg har i de to praejudicielle spoergsmaal dels spurgt, om en bestemmelse i en kollektiv overenskomst som den beskrevne er forenelig med EOEF-Traktatens artikel 119, dels hvilke retsvirkninger det i givet fald har, at bestemmelsen er uforenelig med artikel 119, under hensyn til den ret, overenskomstparterne anerkendes at have til selv at regulere deres forhold.
4. Med det foerste spoergsmaal hentydes der til Domstolens praksis, der nu ligger fast i disse sager (1). Naar der gaelder en diskriminerende regel for deltidsbeskaeftigede, og naar det godtgoeres, at reglen rammer et langt stoerre antal kvinder end maend, eller omvendt, er reglen i strid med ligeloensprincippet, medmindre det kan godtgoeres, at den
"kan forklares ved andre - objektivt begrundede - faktorer end forskelsbehandling paa grundlag af koen" (2).
Som led i denne praksis har Domstolen fastslaaet, at foelgende forhold ikke opfylder faellesskabsrettens krav: at deltidsbeskaeftigede udelukkes fra en virksomhedspensionsordning (3), at de udelukkes fra fortsat udbetaling af loen under sygdom (4) og fra udbetaling af fratraedelsesgodtgoerelse ved arbejdsforholdets ophoer (5), at der er forskel paa timeloenssatsen i forhold til fuldtidsbeskaeftigede (6), og endelig at der er forskel paa beregningen af ydelserne i tilfaelde af uarbejdsdygtighed (7).
5. Denne praksis er den samme, baade med hensyn til Traktatens artikel 119 (8), der vedroerer ligebehandling paa loenomraadet, og med hensyn til Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 (9), der vedroerer ydelser i henhold til sociale sikringsordninger (10), og der er ingen grund til at tro, at den ikke ogsaa skulle kunne omfatte adgangen til beskaeftigelse samt arbejdsvilkaarene, hvor ligebehandlingsprincippet er blevet fastlagt ved Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 (11). Jeg skal imidlertid indledningsvis tage stilling til, om man i det foreliggende tilfaelde boer henfoere reglen i BAT' s artikel 23 a under loenomraadet, og dermed under Traktatens artikel 119, eller om forholdet boer henfoeres under arbejdsvilkaarene og dermed under direktiv 76/207.
6. Af disse muligheder boer man efter min opfattelse vaelge den foerste. Overenskomstbestemmelsen har udelukkende til formaal at regulere udviklingen i den afloenning, den ansatte har krav paa under ansaettelsesforholdets forloeb. Den har ikke betydning for indroemmelse af andre ydelser - som f.eks. laengere betalt ferie, laan til en saerlig favorabel rentesats eller overgang til andre arbejdsopgaver, der forudsaetter stoerre kvalifikationer - som maa opfattes som arbejdsvilkaar. Bestemmelsen har saaledes udelukkende til formaal at give de loenmodtagere, der har en bestemt anciennitet, en hoejere loen, og den maa derfor efter min opfattelse udelukkende henhoere under loenomraadet. De forhold, der foreligger i denne sag, skal derfor bedoemmes ud fra artikel 119; men i oevrigt ville afgoerelsen i sagen ikke falde anderledes ud, hvis den skulle traeffes paa grundlag af direktiv 76/207, hvis artikel 3, stk. 3, ogsaa kunne have vaeret paaberaabt af Helga Nimz.
7. I denne forbindelse er der naeppe tvivl om, at deltidsbeskaeftigede udsaettes for forskelsbehandling i forhold til fuldtidsbeskaeftigede, idet de skal have dobbelt saa stor anciennitet, for at de kan oprykkes til den hoejere loenramme.
8. I forelaeggelseskendelsen er det i oevrigt oplyst, at over 90% af de funktionaerer, hvis arbejdstid udgoer mindst tre fjerdedele af en fuldtidsbeskaeftiget funktionaers arbejdstid, er kvinder, mens kun 55% af funktionaererne med en arbejdstid paa over tre fjerdedele af en fuldtidsbeskaeftigets arbejdstid er kvinder.
9. Kan denne forskel da siges at vaere "objektivt begrundet, og har den intet at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen?" Den tyske regering, Det Forenede Kongeriges regering og sagsoegte i hovedsagen har gjort gaeldende, at Domstolen ikke boer traeffe afgoerelse om dette spoergsmaal, da det efter Domstolens praksis falder ind under den nationale rets kompetenceomraade.
10. Efter min opfattelse er Domstolens praksis noget mere nuanceret. I Bilka-sagen udtalte den ganske vist, at
"det tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at bedoemme de faktiske omstaendigheder, at afgoere, om, og i hvilket omfang, de grunde, en arbejdsgiver anfoerer som forklaring paa indfoerelse af en loenpolitik ..., kan betragtes som objektivt begrundede oekonomiske grunde" (12).
Men i Rinner-Kuehn-sagen tilbageviste Domstolen den tyske regerings argument om, at
"de arbejdstagere, der har en arbejdstid paa under 10 timer om ugen eller 45 timer om maaneden, ikke i forhold til virksomheden har en integrationsgrad og et oekonomisk afhaengighedsforhold, der kan sammenlignes med andre arbejdstageres" (13),
idet den fastslog, at
"disse betragtninger, som kun er generaliseringer vedroerende bestemte grupper arbejdstagere, ikke giver grundlag for at udlede objektive kriterier, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen" (14).
11. Selv om det saaledes ikke tilkommer Domstolen at tage stilling til de faktiske omstaendigheder, mener jeg dog, det kan vaere paa sin plads, at Domstolen i givet fald naermere fastslaar, at alt for generelle argumenter ikke kan anses for at udgoere en objektiv begrundelse.
12. I denne sag har Freie und Hansestadt Hamburg gjort gaeldende, at fuldtidsbeskaeftigede ansatte hurtigere end deltidsbeskaeftigede erhverver kvalifikationer og faerdigheder som foelge af deres arbejde (15). Den tyske regering har saerlig fremhaevet de fuldtidsbeskaeftigedes stoerre erfaring (16).
13. Som Kommissionen imidlertid med rette har fremfoert (17), indebar bestemmelserne i BAT ikke en progression i forholdet mellem ancienniteten og loennen, idet ansatte med en arbejdstid paa mindst tre fjerdedele af en fuldtidsbeskaeftigets normale arbejdstid var undergivet samme regel som fuldtidsbeskaeftigede. Endvidere har Domstolen i Danfoss-sagen (18) - med hensyn til anciennitetskriteriet - allerede udtalt, at
"det heller ikke [er] udelukket, at det ... kan medfoere en mindre gunstig behandling af kvindelige loenmodtagere end mandlige, i det omfang kvinder er kommet senere ud paa arbejdsmarkedet end maend eller oftere maa afbryde deres karriereforloeb. Da hoejere anciennitet imidlertid er ensbetydende med stoerre erfaring, og denne normalt saetter loenmodtageren i stand til at udfoere sine arbejdsopgaver bedre, kan en arbejdsgiver honorere anciennitet uden at skulle bevise, hvilken betydning den har for udfoerelsen af den paagaeldende loenmodtagers konkrete arbejdsgaver" (19).
14. Nu kunne man ganske vist haevde, at det er noedvendigt at tage hensyn til ancienniteten - ikke udtrykt i aar, men ud fra det faktiske antal arbejdstimer - saaledes som Det Forenede Kongeriges regering har foreslaaet, men det maa vaere en betingelse herfor, at der er tale om at give adgang til andre arbejdsopgaver, som indebaerer et stoerre ansvar og derfor ogsaa en bestemt erfaring. I det konkrete tilfaelde har anciennitetskravet kun den virkning, at den ansatte kan oprykkes til en hoejere loenramme, uden at arbejdsopgaverne aendres. Det ses derfor ikke at kunne vaere en objektiv begrundelse, at der laegges vaegt paa erfaring, udtrykt i det faktiske antal arbejdstimer.
15. Forholdet ville derimod uden tvivl vaere et andet, saafremt det drejede sig om en forfremmelse og dermed om adgang til en stilling paa et hoejere niveau med andre arbejdsopgaver eller stoerre ansvar. Men selv i saa fald forekommer det mig, at stillingens karakter boer tages i betragtning -erfaring har nu engang ikke samme afgoerende betydning for en ansat, der skal udfoere vedligeholdelsesopgaver, som for den, der skal lede en forvaltningsafdeling - og at man paa dette omraade ikke boer acceptere en generel eller abstrakt regel. Det maa saaledes paahvile den nationale ret, i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, at tage stilling til, om det rent faktisk maa antages at vaere noedvendigt at tage hensyn til den med ancienniteten forbundne erfaring i betragtning af de arbejdsopgaver, der udfoeres.
16. Endelig skal det naevnes, at forskelsbehandlingen ikke laengere er aktuel, idet overenskomstbestemmelsen er blevet aendret med virkning fra den 1. januar 1988. AEndringen er dog ikke sket med tilbagevirkende kraft, og dette skyldes, som den tyske regering selv har oplyst i sit skriftlige indlaeg (20), de oekonomiske konsekvenser, dette ville have haft. Disse oekonomiske konsekvenser boer imidlertid - selv om de uden tvivl er store - ikke saettes forud for princippet om ligebehandling af maend og kvinder.
17. Hvorom alting er, medfoerer aendringen i 1988 dog, at den tyske regerings argumentation om, at fuldtidsbeskaeftigede hurtigere opnaar erfaring (21), mister enhver relevans.
18. Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen ikke alene bekraefter de principper, der allerede fremgaar af dens praksis, men ogsaa udtaler, at generelle betragtninger om, at fuldtidsbeskaeftigede har stoerre erfaring end deltidsbeskaeftigede, ikke er tilstraekkelig praecise og objektive kriterier, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.
19. Det andet praejudicielle spoergsmaal er affattet paa samme maade som det, den samme nationale ret havde forelagt i Kowalska-sagen (22). I mit forslag til afgoerelse i Kowalska-sagen (23) anfoerte jeg, at Domstolen - i og med, at den i Defrenne II-sagen (24) har fastslaaet, at Traktatens artikel 119 finder anvendelse saavel paa lovbestemmelser som paa kollektive arbejdsoverenskomster, og den har begraenset det tidsrum, hvori artiklen antages at have direkte virkning - noedvendigvis har fastslaaet, at de nationale domstole skal bringe de overenskomstbestemmelser i anvendelse paa den ugunstigt stillede gruppe, som man hidtil har afslaaet at anvende paa denne gruppe. Denne opfattelse lagde Domstolen til grund, idet den fastslog:
"Naar en bestemmelse i en kollektiv overenskomst foerer til en indirekte forskelsbehandling, skal medlemmerne af den gruppe, der stilles ugunstigt paa grund af denne forskelsbehandling, behandles paa samme maade og vaere omfattet af de samme regler som de oevrige arbejdstagere" (25).
20. Som jeg ogsaa anfoerte (26), staar det overenskomstparterne frit for at aendre de paagaeldende bestemmelser - herunder ogsaa at afskaffe ydelsen for alle arbejdstagernes vedkommende - naar blot der ikke indfoeres en diskrimination mellem fuldtidsbeskaeftigede og deltidsbeskaeftigede. Herved goeres der ikke indgreb i overenskomstparternes ret til selvregulering, den skal blot udoeves under hensyn til, at det faellesskabsretlige ligebehandlingsprincip skal overholdes.
21. Til slut skal jeg kort omtale muligheden for, at Domstolen begraenser de tidsmaessige virkninger af den dom, der skal afsiges i den foreliggende sag, jf. at Domstolen gjorde brug af denne mulighed i dommen i Defrenne II-sagen. Jeg vil foreslaa, at Domstolen ikke foretager en saadan begraensning. Det har siden 1976 vaeret gaeldende faellesskabsret, at EOEF-Traktatens artikel 119 har direkte virkning. Overenskomstparterne kan saaledes ikke se bort fra de krav, bestemmelsen stiller, naar de foerer forhandlinger om kollektive overenskomster. Der synes saaledes ikke at vaere retssikkerhedshensyn, som boer foere til, at Domstolen begraenser de tidsmaessige virkninger af den dom, der skal afsiges. I Kowalska-sagen naaede Domstolen i oevrigt ogsaa frem til dette resultat.
22. Sammenfattende foreslaar jeg, at Domstolen traeffer foelgende afgoerelse:
"1) EOEF-Traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for at anvende en bestemmelse i en kollektiv overenskomst, hvorefter kun deltidsbeskaeftigede ikke fuldt ud faar medregnet deres loenanciennitet med henblik paa oprykning til en hoejere loenramme, naar det viser sig, at en betydelig mindre procentdel af maend end af kvinder er deltidsbeskaeftigede, medmindre arbejdsgiveren godtgoer, at den paagaeldende bestemmelse er begrundet i objektive faktorer, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.
2) Naar en bestemmelse i en kollektiv overenskomst foerer til en indirekte forskelsbehandling, skal personer i den gruppe, der stilles ugunstigt paa grund af forskelsbehandlingen, behandles paa samme maade og vaere undergivet de samme regler som de oevrige arbejdstagere, idet disse regler er de eneste, man kan henholde sig til, naar EOEF-Traktatens artikel 119 ikke er korrekt gennemfoert i national ret."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) Dom af 31.3.1981 (sag 96/80, Jenkins, Sml. s. 911), dom af 13.5.1986 (sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607), dom af 13.7.1989 (sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743), dom af 13.12.1989 (sag C-102/88, Ruzius Wilbrink, Sml. s. 4311) og dom af 27.6.1990 (sag C-33/89, Kowalska, Sml. I, s. 2591).
(2) Praemis 30 og domskonklusionen i sag 170/84.
(3) Sag 170/84, jf. ovenfor.
(4) Sag 171/88, jf. ovenfor. Dommen er kommenteret af J. Shaw i European Law Review, december 1989, s. 428.
(5) Sag C-33/89, jf. ovenfor.
(6) Sag 96/80, jf. ovenfor.
(7) Sag 102/88, jf. ovenfor.
(8) Sagerne 96/80, 170/84, 171/88 og C-33/89, jf. ovenfor.
(9) Direktiv om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT L 6, s. 24).
(10) Sag 102/88, jf. ovenfor.
(11) Direktiv om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40).
(12) Praemis 36 i dommen i sag 170/84, jf. ovenfor.
(13) Praemis 13 i dommen i sag 171/88, jf. ovenfor.
(14) Praemis 14 i dommen i sag 171/88, jf. ovenfor.
(15) Jf. s. 2 i det skriftlige indlaeg.
(16) Sammesteds, s. 7.
(17) Sammesteds, s. 11.
(18) Dom af 17.10.1989 (sag 109/88, Sml. s. 3199).
(19) Praemis 24.
(20) Jf. s. 4.
(21) Skriftligt indlaeg s. 6.
(22) Sag C-33/89, jf. ovenfor.
(23) Punkt 20.
(24) Dom af 8.4.1976 (sag 43/75, Sml. s. 455).
(25) Praemis 20 i dommen i sag C-33/89, jf. ovenfor.
(26) Punkt 23 i forslaget til afgoerelse i sag C-33/89, jf. ovenfor.