62003CO0051_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-51/03,
angående en anmodning, som Amtsgericht Löbau (Forbundsrepublikken Tyskland) i medfør af artikel 234 EF har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende straffesag mod
Nicoleta Maria Georgescu,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Rådets forordning (EF) nr. 539/2001 af 15. marts 2001 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav (EFT L 81, s. 1),
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, J.N. Cunha Rodrigues (refererende dommer), og dommerne J.-P. Puissochet og F. Macken,
generaladvokat: C. Stix Hackl,
justitssekretær: R. Grass
efter at have hørt generaladvokaten,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1. Ved kendelse af 21. oktober 2002, indgået til Domstolen den 10. februar 2003, har Amtsgericht Löbau i medfør af artikel 234 EF forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets forordning (EF) nr. 539/2001 af 15. marts 2001 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav (EFT L 81, s. 1).
2. Spørgsmålet er blevet rejst under en straffesag anlagt mod Nicoleta Maria Georgescu, der er rumænsk statsborger, for tilsidesættelse af tysk lovgivning vedrørende udlændinges indrejse og ophold.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
3. Forordning nr. 539/2001, der trådte i kraft den 10. april 2001, har, som titlen angiver, til formål at oprette en liste over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre grænser (jf. artikel 1, stk. 1 og bilag I), og en liste over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav, i forbindelse med ophold på højst tre måneder i alt (artikel 1, stk. 2, og bilag II).
4. Rumænien er opført på listen i bilag II, men med en asterisk angives, at de rumænske statsborgeres retsstilling er særlig, og der henvises til artikel 8, stk. 2, i samme forordning, som er affattet således:
»Dog træffer Rådet for så vidt angår iværksættelsen af artikel 1, stk. 2, for statsborgere fra det land på listen i bilag II, der er markeret med en asterisk, afgørelse på et senere tidspunkt i overensstemmelse med traktatens artikel 67, stk. 3, på grundlag af den rapport, der er omhandlet i andet afsnit.
Med henblik herpå anmoder Kommissionen det pågældende land om at anføre de forpligtelser, det er rede til at indgå vedrørende ulovlig indvandring og ulovligt ophold, herunder repatriering af personer uden opholdstilladelse, der kommer fra dette land, og at aflægge rapport til Rådet derom. Kommissionen aflægger sin første rapport til Rådet ledsaget af eventuelle nyttige henstillinger senest den 30. juni 2001.
Indtil Rådet har vedtaget den retsakt, der indeholder ovennævnte afgørelse, finder bestemmelsen i artikel 1, stk. 1, anvendelse på statsborgere fra dette land. Artikel 2 til 6 i denne forordning finder fuld anvendelse.«
5. Det fremgår af anden betragtning til Rådets forordning (EF) nr. 2414/2001af 7. december 2001 om ændring af forordning nr. 539/2001 (EFT L 327, s. 1), at Kommissionen i sin rapport af 29. juni 2001 for det første fastslår, at Rumænien ubestridt har gjort fremskridt med hensyn til ulovlig indvandring, visumpolitik og grænsekontrol og i øvrigt noterer sig de rumænske forpligtelser på dette område. Som konklusion på rapporten henstiller Kommissionen til Rådet, at det iværksætter fritagelsen fra visumpligten for rumænske statsborgere fra den 1. januar 2002.
6. I tredje betragtning til forordning nr. 2414/2001 fastslås, at »[f]or at iværksætte visumfritagelsen for rumænske statsborgere bør de bestemmelser i forordning (EF) nr. 539/2001 ophæves, hvorved den midlertidige visumpligt opretholdes«.
7. Således fastsættes det i forordning nr. 2414/2001 dels, at den asterisk, der i bilag II til forordning nr. 539/2001 er placeret ved Rumænien, samt fodnoten, der henviser til artikel 8, stk. 2, i samme forordning, skal ophæves, og dels at artikel 8 i den sidstnævnte forordning erstattes med en ny bestemmelse, hvorefter forordning nr. 2414/2001 træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende .
8. Da forordning nr. 2414/2001 blev offentliggjort den 12. december 2001, trådte den i overensstemmelse med artikel 2 i kraft den 1. januar 2002, således at de rumænske statsborgere fra denne dag er fritaget for kravet om visa i forbindelse med ophold på højst tre måneder i alt.
Nationale retsforskrifter
9. I henhold til artikel 3, stk. 1, første afsnit, i Ausländergesetz (lov vedrørende udlændinge, herefter »AuslG«) skal udlændinge være i besiddelse af en opholdstilladelse for at kunne indrejse og tage ophold i Forbundsrepublikken Tyskland.
10. I AuslG’s § 58, stk. 1, nr. 1, bestemmes følgende:
»Det er ikke tilladt for en udlænding at indrejse i Forbundsstaten, såfremt udlændingen
1. ikke er i besiddelse af fornøden opholdstilladelse.«
11. I AuslG’s § 92, stk. 1, nr. 1 og 6, fastsættes:
»Med frihedsberøvelse i op til et år eller med bøde straffes den,
1. der i strid med § 3, stk. 1, første punktum, opholder sig i Forbundsstaten uden permanent opholdstilladelse og uden at besidde en midlertidig opholdstilladelse (»Duldung«) i henhold til § 55, stk. 1
[…]
6. der i strid med § 58, stk. 1, nr. 1 eller 2, er indrejst i Forbundsstaten.«
12. § 2, stk. 3 og 4, i Strafgesetzbuch (den tyske straffelov, herefter »straffeloven«) har følgende ordlyd:
»3. Såfremt den lov, der gjaldt ved handlingens ophør, bliver ændret før handlingens påkendelse, finder den mildeste lov anvendelse.
4. En lov, der kun skal gælde for en bestemt tidsperiode, finder også anvendelse efter lovens ophør på handlinger, der er foretaget i lovens gyldighedsperiode. Dette gælder dog ikke, såfremt andet er fastsat ved lov.«
13. § 407 i Strafprozessordnung (den tyske lov om strafferetspleje) er affattet således:
»1. I straffesager og i sager, i hvilke der medvirker domsmænd, kan de strafferetlige konsekvenser af en lovovertrædelse efter anklagemyndighedens skriftlige anmodning fastsættes ved et skriftligt strafforlæg, uden afholdelse af et retsmøde. Anklagemyndigheden fremsætter anmodningen om strafforlæg, hvis den finder, at et retsmøde ud fra de oplysninger, der er fremkommet som følge af undersøgelsen af sagen, ikke er nødvendigt. Anmodningen skal indeholde forslag til konkrete retsvirkninger. Med anmodningen indledes den offentlig tiltale.
2. Strafforlægget kan kun indeholde følgende retsvirkninger, enten hver for sig eller forenet:
1. bøde, advarsel med betinget bøde, frakendelse af førerretten, beslaglæggelse af uretmæssig vinding, beslaglæggelse, konfiskering, afgørelse, der indebærer, at ejendom ikke længere må anvendes, forkyndelse af straffedommen og bødepålæg til en juridisk person eller en forening
2. frakendelse af førerretten, der ikke overstiger to år
3. strafbortfald.
Hvis tiltalte er repræsenteret af en forsvarer, kan en fængselsstraf, der er betinget og på vilkår, fastsættes til højst et år.
3. Et forudgående retsmøde til afhøring af tiltalte (jf. § 33, stk. 3) er ikke nødvendigt.«
14. Samme lovs § 408, stk. 2 og stk. 3, har følgende ordlyd:
»2. Finder retten, at anklagerne mod tiltalte ikke er tilstrækkelige, kan den undlade at tage anmodningen om strafforlæg til følge. Denne afgørelse er at sidestille med en afgørelse om ikke at indlede behandlingen af hovedsagen. (§ 204, § 210, stk. 2, og § 211).
3. Retten skal tage anklagemyndighedens anmodning til følge, hvis der ikke foreligger indsigelser mod udstedelsen af strafforlægget. Retten berammer et retsmøde, hvis der foreligger indsigelser, men træffer ikke afgørelse vedrørende anmodningen om strafforlæg, eller hvis dens retlige vurdering afviger fra den, der er indeholdt i anmodningen, eller hvis den fastsætter en anden retsvirkning end den, der er anmodet om, og hvis anklagemyndigheden fastholder sit standpunkt […].«
15. Strafferetsplejelovens § 210, stk. 2, er affattet således:
»Anklagemyndigheden kan straks appellere afgørelsen om ikke at indlede behandlingen af hovedsagen eller om at henvise den til en underliggende ret, når anklagemyndighedens anmodning ikke tages til følge.«
16. Lovens § 410 har følgende ordlyd:
»1. Tiltalte kan appellere afgørelsen om strafforlæg inden to uger fra dagen for dens forkyndelse. Appellen skal indgives til den ret, der har udstedt strafforlægget, og skal afgives skriftligt eller ved erklæring, der af justitssekretæren optages i protokollen. § 297-300 og § 302, stk. 1, første punktum, og § 302, stk. 2, finder tilsvarende anvendelse.
2. Appellen kan begrænses til visse bestemte klagepunkter.
3. Hvis afgørelsen om strafforlæg ikke er appelleret inden den fastsatte frist, anses den for en retskraftig dom.«
17. Lovens § 411 er affattet således:
»1. Såfremt appellen er indgivet for sent eller af anden årsag skal afvises, forkastes den ved afgørelse uden retsmøde. Denne afgørelse kan straks appelleres. I øvrige tilfælde berammes et retsmøde.
2. Tiltalte kan under retsmødet lade sig repræsentere af en forsvarer ved skriftlig fuldmagt. § 420 finder anvendelse.
3. Tiltalen og appellen kan frafaldes indtil tidspunktet for afsigelsen af dommen i første instans. § 303 finder tilsvarende anvendelse. Hvis strafforlægget er udfærdiget i henhold til § 408 a, kan tiltalen ikke frafaldes.
4. Når retten afsiger dom, er den ikke bundet af den afgørelse, som indeholder strafforlægget, for så vidt som den er appelleret.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
18. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at Staatsanwaltschaft Görlitz (Statsadvokaturen, Görlitz (Forbundsrepublikken Tyskland)) ved stævning af 1. marts 2002, indgået til den forelæggende ret den 6. marts, har indgivet en anmodning om strafforlæg mod tiltalte i hovedsagen.
19. Anklagemyndigheden i Görlitz foreholder tiltalte at være indrejst og have taget ophold på Forbundsrepublikken Tysklands område den 15. november 2001, hvorved hun har overtrådt AuslG’s § 3, stk. 1, første punktum, § 55, stk. 1, § 58, stk. 1, § 92, stk. 1, første punktum, og § 6 samt straffelovens § 52. Den ulovlige indrejse og det ulovlige ophold udgør et samlet delikt, hvorfor statsadvokaten i sit anklageskrift har nedlagt påstand om, at Nicoleta Maria Georgescu idømmes 40 dagbøder a 9 EUR.
20. Ifølge den forelæggende ret er det klart, at den tiltalte i hovedsagen, på dagen for indrejsen på tysk område, var underlagt kravet om visum for at indrejse og tage ophold i Forbundsrepublikken Tyskland, hvilket også fremgår af bestemmelserne i forordning nr. 539/2001. Besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt den omtvistede handling er strafbar, afhænger af besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt Domstolen.
21. I straffelovens § 2, stk. 3, fastsættes princippet om den mest gunstige behandling, hvorefter en gerningsmand ikke straffes, eller straffes mildere, hvis straffeloven i mellemtiden er ophævet eller ændret til gunst for gerningsmanden. Når der er tale om rammebestemmelser, såsom AuslG’s artikel 92, stk. 1, nr. 1 og 6, skal de bestemmelser, der udfylder disse rammer, sidestilles med loven. Dette er tilfældet, hvor fællesskabslovgivningen undtager statsborgere fra visse tredjelande fra kravet om opholdstilladelse, således at den tiltalte i hovedsagens adfærd på dagen for domsafsigelsen som hovedregel ikke længere kan straffes, i overensstemmelse med princippet om tilbagevirkende kraft af den mest gunstige straffebestemmelse.
22. Den forelæggende ret har tilføjet, at der i straffelovens artikel 2, stk. 4, alligevel findes en undtagelse til dette princip, hvis lovene er tidsbegrænsede. Dette er tilfældet, hvis lovgiver har fastsat en frist, eller på anden måde giver udtryk for ønsket om, at de fastsatte regler kun finder anvendelse i et bestemt tidsrum. Hvad angår forordning nr. 539/2001 gælder denne undtagelse, fordi Rumænien allerede var opført på listen over stater, hvis statsborgere er omfattet af undtagelsen, hvorved anvendelsen af forordningen ganske enkelt er blevet udsat til et senere tidspunkt.
23. Den forelæggende ret har imidlertid bemærket, at Amtsgericht Görlitz i en kendelse af 10. februar 2002 har fastslået, at forordning nr. 539/2001 ikke giver adgang til at bedømme, hvorvidt lovgivers ønske er så tilstrækkeligt klart, at de rumænske statsborgere alene i en tidsbegrænset periode skal undtages fra kravet om visum.
24. Under kærren af denne kendelse har Statsadvokaturen i Görlitz fastholdt, at artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 539/2001 er et udtryk for lovgivers ønske om kun at stille krav om visum i en tidsbegrænset periode, og at Rådet ved at opføre Rumænien på listen over privilegerede lande har besluttet, at de rumænske statsborgere i nær fremtid skulle være undtaget kravet om visum.  Denne opfattelse bekræftes i betragtningen til forordning nr. 2414/2001, hvorefter lovgivningen om undtagelsen af rumænske statsborgere fra kravet om visum allerede var vedtaget ved forordning nr. 539/2001, og at anvendelsen heraf alene var midlertidigt forsinket i en kort, tidsbegrænset periode.
25. Endelig har Oberlandesgericht Dresden (Forbundsrepublikken Tyskland) i en kendelse af 9. april 2002 fastslået, at det er klart, at forordning nr. 539/2001 og nr. 2414/2001 ikke sigter på en ændring af retstilstanden hvad angår de lovovertrædelser, der er begået før udstedelsen af den sidste af disse to forordninger.
26. Den forelæggende ret har bemærket, at såfremt Domstolen besvarer det præjudicielle spørgsmål bekræftende, kan tiltalte i hovedsagen stadig straffes, hvilket ikke er muligt, hvis Domstolen besvarer spørgsmålet benægtende.
27. Den forelæggende ret har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 8, stk. 2, og bilag II til forordning nr. 539/2001 fortolkes således, at rumænske statsborgere fra forordningens ikrafttræden kun for en begrænset tidsperiode fortsat skulle have visum i forbindelse med indrejse og ophold på højst tre måneder i Den Europæiske Unions medlemsstater?«
Domstolens kompetence
28. I henhold til procesreglementets artikel 92, stk. 1, kan Domstolen, såfremt det er åbenbart, at den ikke har kompetence til at behandle en stævning, eller hvis det er åbenbart, at sagen skal afvises, efter at have hørt generaladvokaten, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse.
29. Det bemærkes, at det af artikel 68, stk. 1, EF fremgår, at »[a]rtikel 234 finder anvendelse på dette traktatafsnit [afsnit IV om »visum, asyl, indvandring og andre politikker i forbindelse med den frie bevægelighed for personer«] under følgende omstændigheder og på følgende betingelser: Såfremt et spørgsmål om fortolkningen […] af retsakter udstedt af Fællesskabets institutioner på grundlag af dette traktatafsnit rejses under en retssag ved en national ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, skal denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, før den afsiger sin dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet«.
30. Forordning nr. 539/2001 er ligesom forordning nr. 2414/2001 udstedt med hjemmel i artikel 62, stk. 2, litra b), nr. i), EF, som henhører under EF-traktatens afsnit IV. Under disse betingelser kan kun en national retsinstans, hvis afgørelser i henhold til national ret ikke kan appelleres, anmode Domstolen om at træffe afgørelse i et spørgsmål vedrørende fortolkningen af disse forordninger.
31. I denne sag er det imidlertid klart, at Amtsgericht Löbau handler inden for rammerne af en forenklet procedure i en straffesag, indledt som følge af anklagemyndighedens anmodning om et strafforlæg. Denne procedure kan enten føre til, at der udstedes et strafforlæg, hvorefter der indledes en almindelig straffesag for første instans, eller til, at retten ikke tager anklagemyndighedens anmodning om strafforlæg til følge, hvilken afgørelse straks kan appelleres af anklagemyndigheden.
32. Det er derfor åbenbart, at Domstolen ikke har kompetence til at træffe afgørelse om det spørgsmål, som Amtsgericht Löbau har forelagt den, idet afgørelsen i hovedsagen kan appelleres i medfør af national ret.
33. Under disse omstændigheder må Domstolen anvende procesreglementets artikel 92, stk. 1, og af egen drift fastslå, at den ikke har kompetence.
Sagens omkostninger
34. De udgifter, der er afholdt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
Det er åbenbart, at De Europæiske Fællesskabers Domstol ikke har kompetence til at besvare de spørgsmål, som Amtsgericht Löbau (Tyskland) har forelagt ved kendelse af 21. oktober 2002.
Således bestemt i Luxembourg den 31. marts 2004.