Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 27. november 2025 (1)
Sag C-421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
mod
Google Ireland Limited
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien))
» Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2000/31/EF – artikel 1, stk. 5, litra d) – reklame for hasardspil – artikel 14, stk. 1 – ansvarsbegrænsning for formidling af oplagringstjenester – partnerskabsaftale mellem en hostingudbyder og en bruger «
I.      Indledning
1.        En medlemsstat har besluttet at forbyde alle former for reklame for hasardspil på sit område. Henset til den manglende harmonisering på dette område og anerkendelsen af, at hasardspil har skadelige virkninger for borgerne og samfundet, kan et sådant forbud principielt være tilladt i henhold til EU-retten.
2.        Et andet spørgsmål er håndhævelsen af et sådant forbud, nærmere bestemt hvem det skal håndhæves over for. Det er navnlig nødvendigt at afveje den skønsmargen, som medlemsstaterne er tillagt inden for hasardspilsektoren, i forhold til den frie bevægelighed for informationssamfundstjenester som omhandlet i direktiv 2000/31/EF (2).
3.        Kan et fuldstændigt forbud mod reklame for hasardspil håndhæves over for en hostingudbyder, der driver en videodelingsplatform, hvor der lagres indhold fra tredjeparter, som indeholder en sådan reklame? Det er dette spørgsmål, der rejses med den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse. Med henblik på afgørelsen af dette spørgsmål anmodes Domstolen om først at undersøge, om direktiv 2000/31 finder anvendelse på denne hostingudbyders virksomhed. Hvis dette er tilfældet, anmodes den om herefter at vurdere, om en sådan tjenesteyder er omfattet af anvendelsesområdet for ansvarsfritagelsen i dette direktivs artikel 14, stk. 1. I så fald anmodes den endelig om at vurdere, om tjenesteyderen opfylder betingelserne for at kunne påberåbe sig denne bestemmelse.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
4.        12., 21. og 42. betragtning til direktiv 2000/31 har følgende ordlyd:
»(12)      Det er nødvendigt at holde visse former for aktiviteter uden for dette direktivs anvendelsesområde, da den frie bevægelighed for tjenesteydelser ikke på nuværende tidspunkt kan sikres i henhold til traktaten eller gældende afledt ret; […]
[…]
(21)      […] det koordinerede område omfatter kun krav til onlineaktiviteter som f.eks. onlineinformation, onlinereklame, onlineshopping og onlineindgåelse af kontrakter […]
[…]
(42)      De fritagelser for ansvar, der er fastlagt i dette direktiv, omfatter kun de tilfælde, hvor en informationssamfundstjenesteyders aktivitet er begrænset til den tekniske drift af og indrømmelse af adgang til et kommunikationsnet, hvor informationer, som er stillet til rådighed af tredjemand, transmitteres eller oplagres midlertidigt med det ene formål at gøre transmissionen mere effektiv; denne aktivitet er udelukkende teknisk, automatisk og passiv, hvilket indebærer, at leverandøren af informationssamfundstjenesten hverken har kendskab til eller kontrol over de informationer, der transmitteres eller oplagres.«
5.        Dette direktivs artikel 1, stk. 5, fastsætter følgende:
»Dette direktiv finder ikke anvendelse på:
a)      beskatningsområdet
b)      spørgsmål, der vedrører informationssamfundstjenester omfattet af direktiv 95/46/EF [(3)] og 97/66/EF [(4)]
c)      spørgsmål, der vedrører aftaler eller praksis reguleret ved kartellovgivningen
d)      følgende aktiviteter inden for informationssamfundstjenester:
–        notarvirksomhed eller lignende virksomhed, i det omfang den er direkte og specifikt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed
–        repræsentation og forsvar af en klient i retten
–        spil, som indebærer, at der gøres en indsats med penge i hasardspil, herunder lotteri og væddemål.«
6.        Dette direktivs artikel 2, litra h), nr. i), fastsætter følgende:
»Det koordinerede område vedrører krav, som tjenesteyderen skal opfylde:
[…]
–        når han udøver aktivitet som leverandør af informationssamfundstjenester, f.eks. krav til tjenesteyderens adfærd, krav til kvaliteten eller indholdet af tjenesten, herunder krav, som gælder i forbindelse med reklamer og kontrakter, eller krav vedrørende tjenesteyderens ansvar.«
7.        Direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
»1.      Hver medlemsstat påser, at de informationssamfundstjenester, som leveres af en tjenesteyder etableret på medlemsstatens territorium, er i overensstemmelse med de nationale bestemmelser, der finder anvendelse i denne medlemsstat inden for det koordinerede område.
2.      Medlemsstaterne må ikke af grunde, der henhører under det koordinerede område, begrænse adgangen til at levere informationssamfundstjenester fra en anden medlemsstat.«
8.        Dette direktivs afsnit 4 har overskriften »Formidleransvar for tjenesteydere«. Artikel 14 med overskriften »Oplagring (»Hosting«)« fastsætter i stk. 1 og 2 følgende:
»1.      Medlemsstaterne sikrer, at tjenesteyderen i tilfælde af levering af en informationssamfundstjeneste, som består i oplagring af information leveret af en tjenestemodtager, ikke pådrager sig ansvar for information oplagret på anmodning af en tjenestemodtager, forudsat:
a)      at tjenesteyderen ikke har konkret kendskab til den ulovlige aktivitet eller information […], eller
b)      at tjenesteyderen fra det øjeblik, hvor han får et sådant kendskab, straks tager skridt til at fjerne informationen eller hindre adgangen til den.
2.      Stk. 1 finder ikke anvendelse, når tjenestemodtageren handler under tjenesteyderens myndighed eller kontrol.«
B.      Italiensk ret
9.        Artikel 9 i decreto-legge n. 87 – Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese (lovdekret nr. 87 – Hasteforanstaltninger til arbejdstagernes og virksomhedernes værdighed i 2018) af 12. juli 2018 (GURI nr. 161 af 13.7.2018) (herefter »lovdekretet om værdighed«) forbyder enhver form for reklame, også indirekte, for spil eller væddemål med pengegevinster samt hasardspil, uanset form og via ethvert medium. Denne bestemmelse indfører endvidere en administrativ bøde i tilfælde af overtrædelse af dette forbud, som bl.a. pålægges »ejeren af mediet eller webstedet til spredning« og beløber sig til 20% af værdien af sponsoreringen eller reklamen og under alle omstændigheder ikke under 50 000 EUR. Samme artikel tildeler Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (tilsynsmyndigheden for kommunikation) (herefter »AGCOM«) beføjelsen til at anvende disse sanktioner.
III. Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
10.      AGCOM pålagde ved foranstaltning af 19. juli 2022 Google Ireland Limited (herefter »Google«) en bøde på 750 000 EUR, fordi virksomheden i strid med artikel 9 i lovdekretet om værdighed havde fremmet mange spillewebsteder med pengegevinster på videodelingsplatformen YouTube. AGCOM fastslog navnlig, at 630 videoer (herefter »de omtvistede videoer«) var blevet uploadet på fem kanaler tilhørende indholdskreatøren Spike, med hvem Google havde indgået en kommerciel partnerskabsaftale inden for rammerne af YouTubes partnerprogram (YPP). AGCOM pålagde derfor Google at fjerne disse videoer fra YouTube samt alle andre videoer, der var blevet delt af Spike, som indholdsmæssigt svarede til dem, der var anført i den anfægtede afgørelse. Efter den anfægtede afgørelse slettede Google de omtvistede videoer fra YouTube.
11.      Google anlagde sag til prøvelse af den anfægtede afgørelse ved Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien), som gav medhold i søgsmålet. Den nævnte ret fastslog, at de kendetegn ved Googles virksomhed, som AGCOM havde støttet sig på, var utilstrækkelige til at forhindre Google i at være omfattet af den ansvarsbegrænsning, der er fastsat i den italienske lovgivning til gennemførelse af artikel 14 i direktiv 2000/31.
12.      AGCOM har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien), den forelæggende ret. Myndigheden har for det første gjort gældende, at direktiv 2000/31 ikke finder anvendelse på den foreliggende sag, eftersom dette direktivs artikel 1, stk. 5, litra d), udelukker »spil«, som indebærer, at der gøres en indsats med penge i hasardspil, fra dets anvendelsesområde. Forbuddet i artikel 9 i lovdekretet om værdighed kan derfor håndhæves over for hostingudbydere. For det andet ville ansvarsbegrænsningen i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, selv hvis Googles virksomhed ikke var udelukket fra dette direktivs anvendelsesområde, ikke finde anvendelse som følge af den kommercielle partnerskabsaftale, der indgås mellem Google og indholdskreatøren.
13.      Google har for den forelæggende ret gjort gældende, at artikel 1, stk. 5, litra d), i direktiv 2000/31 kun omfatter udbydere af onlinespiltjenester. Bestemmelsen omfatter derimod ikke hostingudbydere. For så vidt angår anvendelsen af dette direktivs artikel 14, stk. 1, har Google påpeget, at selskabet er en »passiv« hostingudbyder og ikke havde kendskab til den ulovlige karakter af de omtvistede videoer. Selskabet har navnlig gjort gældende, at der ikke foreligger en aftale ad personam med indholdskreatøren, eftersom denne bliver en del af YPP ved blot at acceptere en standardaftale, som er ensidigt udarbejdet af Google.
14.      Hvad for det første angår udelukkelsen af hasardspil fra anvendelsesområdet for direktiv 2000/31 er den forelæggende ret af den opfattelse, at alle aktiviteter inden for hasardspilområdet, herunder onlinereklame, i lyset af 21. betragtning til dette direktiv bør udelukkes fra direktivets anvendelsesområde.
15.      For det andet anmoder den forelæggende ret, såfremt Domstolen måtte fastslå, at direktiv 2000/31 finder anvendelse på hostingudbyderes virksomhed, om afklaring af, om Google under den foreliggende sags omstændigheder er omfattet af ansvarsbegrænsningen i dette direktivs artikel 14, stk. 1.
16.      I denne henseende har den forelæggende ret påpeget, at denne ordning kun skal omfatte »passive« hostingudbydere.
17.      På denne baggrund har den forelæggende ret fremhævet følgende væsentlige kendetegn ved den partnerskabsaftale, der indgås mellem Google og en indholdskreatør inden for rammerne af YPP.
–        Aftalen indgås efter en anmodning fra indholdskreatøren og en forudgående kontrol udført af Google. Google undersøger først og fremmest, om indholdskreatøren opfylder kravene for at være berettiget til at være omfattet af YPP: at opnå 1 000 abonnenter med 4 000 gyldige offentlige visningstimer inden for de seneste 12 måneder eller at opnå 1 000 abonnenter med 10 mio. gyldige offentlige visninger af Shorts-videoer inden for de seneste 90 dage (5). Google vurderer endvidere, om indholdskreatøren bor i et land eller en region, hvor YPP er tilgængelig, og om kanalen ikke har nogen aktive »strafklip for at overtræde retningslinjerne for fællesskabet« (6).
–        Tilsvarende fremgår det af websiden »YouTubes partnerprogram – oversigt og kvalifikationskrav«, at Googles »automatiserede systemer og menneskelige kontrollanter gennemgår [kanalen] i sin helhed for at sikre, at kanalen overholder alle [Googles] politikker og retningslinjer«. Denne gennemgang kan tage en måned (7).
–        Navnlig holder Google som led i sine »politikker for indtægtsgenerering på YouTube-kanaler« løbende øje med, »om kanaler med aktiveret indtægtsgenerering følger disse politikker« (8). Disse kontroller udføres af kontrollanter, der tjekker kanalen og dens indhold i henhold til YouTubes politikker. Da kontrollanterne ikke kan tjekke alle videoer, kan de fokusere på kanalens primære tema, mest sete videoer, nyeste videoer, største andel af visningstid, videometadata (herunder titler, miniaturebilleder og beskrivelser) og kanalens sektion »Om« (9).
–        Når den kommercielle partnerskabsaftale er indgået, opnår indholdskreatøren status af »Verificeret partner«. Verificerede partnere modtager en del af de indtægter, som Google genererer fra reklamer, der vises til seerne af deres videoer. Endvidere kan indholdskreatører ved at tiltræde Googles politikker for indtægtsgenerering tilbyde medlemskab af deres kanal, idet Google opkræver det respektive gebyr direkte fra brugerne. Brugerne opnår forskellige fordele fra dette abonnement afhængigt af den valgte abonnementstype og ‑pris. Disse fordele kan bl.a. bestå i adgang til eksklusivt indhold, livestreaming, der er begrænset til abonnenter, eller onlinechat.
18.      Henset til disse kendetegn ved YPP er den forelæggende ret af den opfattelse, at Google muligvis ikke blot er »neutral« eller »passiv« og dermed kan falde uden for anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31.
19.      På denne baggrund har den forelæggende ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1)      Indebærer artikel 1, stk. 5, i direktiv [2000/31], at ansvarsordningen for hostingudbydere i direktivets artikel 14 finder anvendelse på onlinereklame for spil eller væddemål med pengegevinster samt reklame for hasardspil?
Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende […]:
2)      Finder ansvarsordningen i artikel 14 i direktiv [2000/31] anvendelse på en hostingudbyder såsom Google med hensyn til indhold offentliggjort af ejere af YouTube-kanaler, hvormed Google har indgået en kommerciel partnerskabsaftale som den i hovedsagen omhandlede?«
20.      Google, den belgiske, den tjekkiske, den italienske og den portugisiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Samme parter med undtagelse af den tjekkiske regering deltog i retsmødet den 10. september 2025.
IV.    Bedømmelse
A.      Det første spørgsmål
1.      Indledende bemærkninger
21.      Indledningsvis skal det påpeges, at selv om ordlyden af det første spørgsmål kan tyde på det modsatte, er YouTube ubestrideligt en multitematisk videodelingsplatform, der ikke specifikt er beregnet til deling af indhold relateret til hasardspil.
22.      Endvidere har Google for den forelæggende ret påberåbt sig, at de omtvistede videoer ikke har karakter af reklame, og gjort gældende, at de blot indeholder oplysninger om hasardspil. Den forelæggende ret er imidlertid af den opfattelse, at disse videoer faktisk indeholder reklame for hasardspil. Både ordlyden af og begrundelsen for det første spørgsmål synes således at hvile på denne antagelse. I lyset af arbejdsdelingen mellem Domstolen og de nationale retter, som indebærer, at sidstnævnte har enekompetence til at vurdere de faktiske omstændigheder, der indbringes for dem (10), foreslår jeg, at Domstolen også tager udgangspunkt i denne antagelse.
23.      Det følger således af det anførte, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 1, stk. 5, litra d), i direktiv 2000/31 skal fortolkes således, at en hostingudbyders virksomhed, som består i oplagring af videoer, der indeholder reklame for hasardspil, er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
2.      Bedømmelse
a)      Den generelle ramme, der udgøres af direktiv 2000/31
24.      Med henblik på besvarelsen af det første præjudicielle spørgsmål vil jeg først anføre en kort beskrivelse af de væsentlige principper, der ligger til grund for direktiv 2000/31.
25.      I henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 2000/31 har dette direktiv til formål at bidrage til et velfungerende indre marked ved at sikre fri bevægelighed for informationssamfundstjenester mellem medlemsstaterne. Til dette formål foretages der ved dette direktiv, som anført i artikel 1, stk. 2, en tilnærmelse af visse nationale bestemmelser om informationssamfundstjenester, som vedrører det indre marked (artikel 3), tjenesteydernes etablering (kapitel II, afdeling 1), kommerciel kommunikation (kapitel II, afdeling 2), elektroniske kontrakter (kapitel II, afdeling 3), formidleransvar (kapitel II, afdeling 4), adfærdskodekser, udenretslig bilæggelse af tvister, klageadgang og samarbejde mellem medlemsstaterne (kapitel III).
26.      I denne henseende hviler bestemmelsen om »det indre marked« i artikel 3 i direktiv 2000/31 på princippet om hjemlandstilsyn og gensidig anerkendelse, således at informationssamfundstjenester inden for rammerne af det koordinerede område, der er defineret i dette direktivs artikel
2, litra
h), kun er reguleret i den medlemsstat, på hvis område udbyderne af disse tjenester er etableret (»princippet om hjemlandstilsyn«) (11). Dette direktivs kapitel II og III tager sigte på at harmonisere visse særlige aspekter ved elektronisk handel (12).
b)      Udelukkelsen af hasardspil fra anvendelsesområdet for direktiv 2000/31
27.      Artikel 1, stk. 5, i direktiv 2000/31 opregner visse »områder«, »spørgsmål« og »aktiviteter«, der er udelukket fra dette direktivs anvendelsesområde. Disse udtryk tyder alle på et bredt anvendelsesområde (13).
28.      Desuden tyder anvendelsen af pluralis (»følgende aktiviteter«) på, at artikel 1, stk. 5, litra d), omfatter flere aktiviteter end blot selve udbydelsen af hasardspil på internettet (14).
29.      Den dagligdags betydning af udtrykket »hasardspil« synes derimod ikke at omfatte aktiviteter i forbindelse med hostingtjenester. »Hosting« består således i oplagring af information leveret af og på anmodning af en tjenestemodtager (15). Det centrale aspekt ved denne aktivitet er oplagring af information, uanset om den er relateret til hasardspil. Dette indebærer, at denne aktivitet ikke er specifik for hasardspilsektoren.
30.      Formålet om at udelukke visse aktiviteter fra anvendelsesområdet for direktiv 2000/31 understøtter denne fortolkning yderligere. Det fremgår således af forslaget til direktivet, at »det ikke er muligt at sikre den frie udveksling af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne på grund af manglen på gensidig anerkendelse og tilstrækkelig harmonisering til at sikre et ensartet niveau af beskyttelse af almene hensyn« (16). Samme logik følger af 12. betragtning til dette direktiv (17).
31.      Artikel 1, stk. 5, litra d), i direktiv 2000/31 tager således navnlig sigte på at forhindre anvendelsen af princippet om hjemlandstilsyn på de heri opregnede aktiviteter, således at modtagende medlemsstater fortsat kan anvende de krav, der følger af deres lovgivning, uden at være bundet af princippet om gensidig anerkendelse (18).
32.      Hvad specifikt angår hasardspil har Domstolen understreget, at bestemmelserne vedrørende hasardspil er et af de områder, hvor der mellem medlemsstaterne består store moralske, religiøse og kulturelle forskelle. Domstolen har også anerkendt de moralsk og økonomisk skadelige konsekvenser for den enkelte og for samfundet, der knytter sig til spil og væddemål. Så længe området ikke er harmoniseret på EU-plan, tilkommer det hver medlemsstat på disse områder i overensstemmelse med sine egne værdinormer at vurdere de krav, som måtte være nødvendige for at sikre forbrugerbeskyttelsen og opretholdelsen af den offentlige orden (19). Der er klart tale om hensyn, der er specifikke for sektoren, og som er helt uden forbindelse med aktiviteterne i forbindelse med oplagringstjenester.
33.      Domstolen har ganske vist også bemærket, at reklame er en del af en politik om en styret udvidelse af hasardspilaktiviteter med henblik på at kanalisere dem ind i lovlige og autoriserede baner og herved bekæmpe ulovligt hasardspil (20). Dette kan fortolkes således, at reklame for hasardspil udgør »spil« som omhandlet i artikel 1, stk. 5, litra d), i direktiv 2000/31. Som påpeget af den forelæggende ret støttes denne fortolkning muligvis af dette direktivs artikel 2, litra h), nr. i), og 21. betragtning hertil, hvorefter kravene til en tjenestes kvalitet eller indhold omfatter de krav, der finder anvendelse på reklame for denne tjeneste (21).
34.      Jeg er dog af den opfattelse, at det for at give medlemsstater mulighed for at forfølge en politik om en styret udvidelse af hasardspil hverken er hensigtsmæssigt eller nødvendigt yderligere at udelukke en hostingudbyders aktivitet bestående i oplagring af videoer, der indeholder reklame for hasardspil, fra anvendelsesområdet for direktiv 2000/31. Tilsvarende berøres formålet med den udelukkelse, der er fastsat i dette direktivs artikel 1, stk. 5, litra d), som omhandlet i punkt 30-32 i dette forslag til afgørelse, ikke, hvis denne aktivitet falder under dette direktivs anvendelsesområde.
35.      Heraf følger, således som Kommissionen har påpeget, at mens artikel 1, stk. 5, litra d), i direktiv 2000/31 udelukker hasardspilaktiviteter fra dette direktivs anvendelsesområde, finder dette direktivs artikel 12-15 også anvendelse på oplagring af hasardspilrelateret indhold (22).
36.      Vedtagelsen af forordningen om digitale tjenester synes at have bekræftet denne tilgang. Artikel 89, stk. 1, i forordningen om digitale tjenester fjernede artikel 12-15 i direktiv 2000/31. Samtidig gengiver artikel 4-6 og 8 i forordningen om digitale tjenester i det væsentlige dette direktivs artikel 12-15 (således som det bekræftes i artikel 89, stk. 2, i forordningen om digitale tjenester). Det væsentlige er, at denne retsakt ikke indeholder nogen udelukkelse af hasardspilaktiviteter fra sit anvendelsesområde, hvilket betyder, at hasardspilaktiviteter fortsat er udelukket fra princippet om hjemlandstilsyn i henhold til direktiv 2000/31. Hasardspilrelateret indhold er derimod underlagt artikel 6 i forordningen om digitale tjenester, som svarer til det nævnte direktivs artikel 14.
37.      Kort sagt tager artikel 1, stk. 5, litra d), i direktiv 2000/31 sigte på aktiviteter, der består i at udbyde hasardspil på internettet og muligvis reklamere for hasardspil. En videodelingsplatform udøver ikke nogen af disse aktiviteter; den er derfor omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
38.      Dette er ikke til hinder for, at den italienske bestemmelse, der forbyder reklame for hasardspil, kan håndhæves over for informationssamfundstjenesteydere, der tilbyder reel reklame for hasardspiltjenester. Dette skyldes, at disse tjenester er udelukket fra anvendelsesområdet for direktiv 2000/31 i henhold til dette direktivs artikel 1, stk. 5, litra d), og dermed fra princippet om hjemlandstilsyn.
39.      Der kan anføres en yderligere metodologisk bemærkning. Efter min opfattelse bør det på dette stadium ikke forsøges afklaret, om hostingudbyderen i praksis kontrollerer det indhold, som den pågældende oplagrer. Denne vurdering er påkrævet i henhold til artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, eftersom en udbyder, der kontrollerer den information, vedkommende oplagrer, ikke er omfattet af denne bestemmelse. For så vidt angår dette direktivs artikel 1, stk. 5, litra d), er det derimod tilstrækkeligt at fastslå, at den omtvistede aktivitet består i oplagring af information, uanset dens indhold, på anmodning af tjenestemodtageren (23).
40.      Jeg foreslår derfor, at det første spørgsmål besvares med, at artikel 1, stk. 5, litra d), i direktiv 2000/31 skal fortolkes således, at en hostingudbyders aktivitet, der består i oplagring af videoer, der indeholder reklame for hasardspil, er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
B.      Det andet spørgsmål
1.      Den generelle opbygning af artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31
41.      Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende, anmodes den om at afklare, om den aktivitet, der udøves af en hostingudbyder såsom Google og indebærer oplagring af indhold fra tredjemænd, hvormed denne udbyder har indgået en kommerciel partnerskabsaftale, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31.
42.      Denne bestemmelse fastsætter en ansvarsbegrænsning for hostingudbydere med hensyn til indhold, som tredjemænd oplagrer på deres platforme.
43.      Således som denne bestemmelse er blevet fortolket af Domstolen, kræver den i det væsentlige en analyse i to trin (24).
44.      For det første skal en tjenesteyder for at være omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 levere en informationssamfundstjeneste, der består i »oplagring« som omhandlet i dette direktivs artikel 14 (25); endvidere skal den adfærd, som denne tjenesteyder udviser, begrænse sig til en »formidlingsydelse« (26).
45.      For det andet afgør denne bestemmelses stk. 1, litra a) og b), om ansvarsbegrænsningen kan påberåbes i et specifikt tilfælde (27). For at dette er tilfældet, må tjenesteyderen ikke have konkret kendskab til den ulovlige aktivitet [litra a)], eller tjenesteyderen skal, fra det øjeblik, hvor han får et sådant kendskab, straks tage skridt til at fjerne informationen eller hindre adgangen til den [litra b)].
46.      I denne henseende bør der, som jeg vil redegøre for nedenfor, med henblik på afklaringen af, om tjenesteyderens adfærd er begrænset til en formidlingsydelse (det første trin), i det væsentlige fokuseres på, om tjenesteyderen kontrollerer det indhold, der oplagres på vedkommendes platform i kraft af den måde, hvorpå vedkommendes forretningsmodel er udformet og drives. Hvis dette ikke er tilfældet, bør der skrides til det andet trin, som kræver en undersøgelse af tjenesteyderens kendskab til den ulovlige karakter af specifikt indhold (28).
47.      Dette har relevante implikationer.
48.      For det første, således som Domstolen præciserede i dommen i sagen YouTube og Cyando, er betingelserne for, at det kan lægges til grund, at artikel 14, stk. 1, litra a) eller b), i direktiv 2000/31 ikke er opfyldt, særligt strenge, idet de i sidste ende indebærer, at en hostingudbyder kan findes ansvarlig for specifikt ulovligt indhold, der uploades til vedkommendes platform af en bruger (29). En så høj tærskel er ikke påkrævet ved vurderingen af, om udbyderen kontrollerer indhold, der uploades til vedkommendes platform af en tredjemand. Hvis det første trin springes over, vil dette derfor føre til uhensigtsmæssige situationer: Visse tjenesteydere, der i kraft af deres forretningsmodel nødvendigvis griber ind i og kontrollerer indhold, ville alligevel kunne unddrage sig ansvar med henvisning til, at de ikke havde konkret kendskab til specifikt ulovligt indhold.
49.      For det andet og tilsvarende synes litra a) og b) at være uegnede til at håndtere de særlige kendetegn ved en platforms forretningsmodel, som i sidste ende kan forhindre den i at påberåbe sig ansvarsbegrænsningen. En udviskning af sondringen mellem de to trin ville således indebære en risiko for at gøre en given platforms forretningsmodel i det store og hele irrelevant.
50.      Når dette er sagt, er de to trin uden tvivl forbundne. Det første trin fungerer i det væsentlige som en »filtreringsmekanisme« og er en forudgående betingelse for, at litra a) og b) finder anvendelse (30).
2.      Det relevante kriterium for kvalificeringen som udbyder af formidlingshostingtjenester
51.      Det følger af retspraksis, at for at en tjenesteyder er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, er det nødvendigt, at der er tale om en udbyder af formidlingsydelser i den betydning, hvori udtrykket er anvendt af lovgiver inden for rammerne af direktivets kapitel II, afdeling
4 (31).
52.      Det følger i den forbindelse af 42. betragtning til direktiv 2000/31, at de fritagelser for ansvar, der er fastlagt i dette direktiv, kun omfatter de tilfælde, hvor en informationssamfundstjenesteyders aktivitet »udelukkende er teknisk, automatisk og passiv«, hvilket indebærer, at denne tjenesteyder »hverken har kendskab til eller kontrol over de informationer, der transmitteres eller oplagres« (32).
53.      Domstolen har således udledt af denne 42. betragtning, at det skal undersøges, om den rolle, som denne operatør udøver, er neutral, dvs. om den pågældendes adfærd udelukkende er teknisk, automatisk og passiv, hvilket indebærer, at vedkommende ikke har kendskab til eller kontrol over det indhold, der oplagres, eller om den nævnte operatør tværtimod har spillet en aktiv rolle, som giver den pågældende kendskab til eller kontrol over dette indhold (33).
54.      I denne henseende påpeger jeg, at generaladvokat Jääskinen i sit forslag til afgørelse i sagen L’Oréal m.fl. anførte, at 42. betragtning til direktiv 2000/31 kun vedrører artikel 12 (»Ren videreformidling (»Mere conduit«)«) og artikel 13 (»Caching«), idet de heri fastlagte kriterier er uegnede for så vidt angår artikel 14 (34). Det er også blevet påpeget, at Domstolen i dommen i sagen L’Oréal m.fl.
implicit fulgte generaladvokatens tilgang, eftersom den ikke henviste til denne betragtning (35).
55.      Efter min opfattelse er denne diskussion overdrevet. I dommen i sagen L’Oréal m.fl. bekræftede Domstolen, selv om den ikke specifikt nævnte 42. betragtning til direktiv 2000/31, det kriterium, der blev udviklet i Google France-dommens præmis 114 (36). Endvidere henviste Domstolen i dommen i sagen YouTube og Cyando udtrykkeligt til denne betragtning (37). Endelig har 18. betragtning til forordningen om digitale tjenester udviklet og præciseret 42. betragtning til dette direktiv ved netop at »kodificere« den retspraksis, hvor dette direktivs artikel 14 er blevet fortolket på grundlag af sidstnævnte betragtning. Det er derfor klart, at det kriterium, der følger af denne betragtning, således som den er blevet fortolket af Domstolen, også finder anvendelse på hostingudbydere.
56.      Når dette er sagt, er jeg enig med generaladvokat Jääskinens opfattelse, hvorefter »neutralitet« isoleret betragtet muligvis ikke er den mest hensigtsmæssige test i forhold til at afklare, om en hostingudbyder er omfattet af artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 (38). Det er således tvivlsomt, om hostingudbydere nogensinde kan anses for at være helt »neutrale«. Principielt er en hostingudbyder, der genererer reklameindtægter fra sin platform, interesseret i at øge antallet af brugere og visninger. Tilsvarende synes dikotomien mellem den passive og den aktive rolle at være utilstrækkelig til at behandle de aktiviteter, der udøves af en hostingudbyder, navnlig på et område, der er under stadig forandring. Under alle omstændigheder synes både neutralitet og passivitet efter min opfattelse, henset til retspraksis, at indebære en forretningsmodel, der a priori er baseret på manglende »kendskab til eller kontrol over indhold« (39). Neutralitet og passivitet bør i det væsentlige forstås under henvisning til det indhold, som kreatører uploader på en platform.
57.      Hvilken form for indgreb fra en hostingudbyders side kan da medføre, at denne udbyder falder uden for anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31? Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål foreslår jeg, at der først fokuseres på kriteriet om kendskab til eller kontrol over indhold, såvel som manglende kendskab eller kontrol, i overensstemmelse med den foreliggende retspraksis. I lyset af den foreliggende sags omstændigheder vil jeg herefter foreslå en præcisering af betydningen af visse af disse kriterier.
a)      Kriteriet om kendskab til eller kontrol over indhold
58.      Den sag, der gav anledning til Google France-dommen, vedrørte den aktivitet, der bestod i søge- og annonceringsydelsen »AdWords«, der blev leveret mod betaling. Denne ydelse gør det muligt for erhvervsdrivende ved hjælp af et eller flere søgeord at få vist et salgsfremmende link til deres websider, når der er overensstemmelse mellem dette eller disse ord og de ord, som indgår i den søgning, som internetbrugeren foretager i søgemaskinen. Dette salgsfremmende link vises i rubrikken »erhvervsmæssige link«, som enten vises i højre side af skærmen, til højre for de naturlige resultater eller øverst på skærmen, ovenover de pågældende resultater (40).
59.      I forbindelse med undersøgelsen af, om denne aktivitet var omfattet af artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, fastslog Domstolen, at Googles rolle ved formuleringen af den kommercielle besked, som ledsagede det salgsfremmende link, eller ved skabelsen eller valget af søgeord var af relevans (41). Dette betyder i det væsentlige, at en operatør, der deltager i formuleringen, skabelsen eller udvælgelsen af indhold, falder uden for denne bestemmelses anvendelsesområde.
60.      Den sag, der gav anledning til dommen i sagen L’Oréal m.fl., vedrørte en online-markedsplads drevet af eBay International AG (herefter »eBay«), hvor der fremvises varer, der er udbudt til salg af personer, som har oprettet en sælgerkonto. eBay opkræver provision af de gennemførte transaktioner og giver potentielle købere mulighed for at byde på de varer, som sælgerne udbyder til salg, og købe dem til en fast pris. Sælgere kan også oprette online-butikker på eBays hjemmesider. I visse tilfælde hjælper eBay sælgerne med at optimere deres salgstilbud, oprette deres online-butikker med at markedsføre og fremme salget. eBay reklamerer ligeledes for visse varer, som sælges på online-markedspladsen, ved at opsætte annoncer på søgemaskineoperatørernes hjemmeside, såsom Google (42).
61.      På baggrund af disse kendetegn ved eBays online-markedsplads fastslog Domstolen, at såfremt operatøren har ydet bistand bestående i bl.a. at optimere eller fremme de omhandlede salgsudbud, må han anses for ikke at have haft en neutral rolle i forholdet mellem sine kunder, der er sælgere, og potentielle købere, men at have udøvet en aktiv rolle, som giver ham kendskab til eller kontrol over de lagrede informationer vedrørende disse salgsudbud. Operatøren kan dermed ikke påberåbe sig ansvarsbegrænsningen i artikel
14 i direktiv 2000/31 for så vidt angår disse oplysninger (43).
62.      Endelig vurderede Domstolen i dommen i sagen YouTube og Cyando bl.a., om artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 omfatter den aktivitet, der udøves af en onlineplatform, såsom YouTube, hvor brugere gratis kan uploade deres egne videoer og gøre dem tilgængelige for andre internetbrugere (44). Det skal påpeges, at den nævnte sag i det væsentlige vedrørte YouTubes »normale« hostingtjenester, dvs. uden for rammerne af det i den foreliggende sag omhandlede YPP.
63.      Domstolen fastslog navnlig, at en videodelingsplatform, som ikke er involveret i frembringelsen eller udvælgelsen af det indhold, som brugerne af selskabets platform uploader herpå, og hverken gennemser eller kontrollerer dette indhold, før det uploades, hvilket sker ved en automatiseret proces, kan være omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 (45).
b)      Kriterierne om manglende kendskab til eller kontrol over indholdet
64.      I dommen i sagen L’Oréal m.fl. fastslog Domstolen, at den omstændighed alene, at operatøren af en online-markedsplads lagrer salgsudbud på sin server, fastsætter betingelser for levering af sine ydelser, oppebærer betaling herfor og giver en række generelle oplysninger til sine klienter, ikke kan have til følge, at han ikke omfattes af de undtagelser fra ansvar, som er fastsat i direktiv 2000/31 (46).
65.      I dommen i sagen YouTube og Cyando bemærkede Domstolen, at den omstændighed, at operatøren af en videodelingsplatform som YouTube gennemfører tekniske foranstaltninger, der har til formål blandt de videoer, som er blevet overført til almenheden via den pågældendes platform, at identificere indhold, der kan indebære en krænkelse af ophavsretten, ikke gør det muligt at fastslå, at denne operatør derved spiller en aktiv rolle, som giver den pågældende kendskab til eller kontrol over disse videoer, idet de udbydere af informationssamfundstjenester, der træffer foranstaltninger for netop at bekæmpe sådanne krænkelser, ellers udelukkes fra den ansvarsfritagelsesordning, der er fastsat i artikel
14, stk. 1, i direktiv 2000/31 (47).
66.      Endvidere fastslog Domstolen i forbindelse med fortolkningen af den betingelse, der er fastsat i artikel 14, stk. 1, litra a), i direktiv 2000/31, at den omstændighed, at operatøren af en onlineplatform til deling af indhold foretager en automatiseret indeksering af det indhold, der uploades på denne platform, at den nævnte platform har en søgefunktion, og at den anbefaler videoer i forhold til brugernes profil eller præferencer, ikke er tilstrækkelig til at fastslå, at denne operatør har et konkret kendskab til ulovlige aktiviteter eller informationer (48). Så meget desto mere kan disse omstændigheder, således som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i sagen
Russmedia Digital og Inform Media Press, ligeledes ikke fratage en sådan operatør muligheden for at påberåbe sig ansvarsfritagelsen i dette direktivs artikel 14, stk. 1 (49).
c)      Præcisering af visse kriterier og anvendelsen på den foreliggende sag
67.      Som beskrevet ovenfor kan en hostingudbyder falde uden for anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, hvis den pågældende i) deltager i formuleringen, skabelsen og udvælgelsen af indhold, ii) overvåger eller kontrollerer indhold, før det uploades, eller iii) optimerer det.
68.      Omvendt kan en hostingudbyder falde inden for denne retsforskrifts anvendelsesområde, selv hvis vedkommende i) modtager betaling for denne ydelse, ii) gennemfører tekniske foranstaltninger med henblik på at identificere ulovligt indhold eller iii) tilbyder visse visningsfunktioner på sin platform.
69.      To af disse kriterier er særligt relevante i den foreliggende sag: optimeringen af visningen af indhold og betalingsaspektet. Jeg vil derfor fokusere på disse to kriterier.
1)      »Optimeringskriteriet«
70.      »Optimering« er et uklart kriterium, som kan fortolkes på flere måder. Det kan bl.a. hævdes, at YouTube ved at tilbyde Verificerede partnere yderligere funktioner til deres kanaler, såsom livestreaming, eksklusivt indhold og online-chat (50), »optimerer« indholdskreatørens tilbud.
71.      Efter min opfattelse var det dog ikke denne betydning, Domstolen tog sigte på i dommen i sagen L’Oréal m.fl. Som generaladvokat Saugmandsgaard Øe allerede har påpeget i sit forslag til afgørelse i sagen YouTube og Cyando (51), bør dette kriterium fortolkes under hensyn til de specifikke kendetegn ved eBays aktivitet.
72.      eBay ydede faktisk selektiv og personaliseret bistand til visse brugere ved at forbedre indholdet af deres salgstilbud, hjælpe dem med at oprette online-butikker og ved direkte at markedsføre deres tilbud gennem tredjepartstjenester. Det var i denne sammenhæng, Domstolen anså optimering og markedsføring af salgstilbud for at være et tegn på kontrol over indholdet.
73.      Ved vurderingen af, om eBays aktiviteter var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, fandt Domstolen det ikke relevant, at online-markedspladsen angiveligt fastlagde forskellige kategorier af sælgere afhængigt af deres salgsniveau (52).
74.      Domstolen synes således, da den brugte udtrykket optimering, at have taget sigte på de aktiviteter, der udøves af hostingudbydere, som direkte griber ind i det indhold, der uploades af brugere. Ved at yde bistand til visse brugere udøver hostingudbyderen uundgåeligt kontrol over indholdet.
75.      Med forbehold af den forelæggende rets bekræftelse, nærmere bestemt under henvisning til vilkårene i YPP-aftalen og den måde, hvorpå de forhandles, synes de Verificerede partnere ikke at blive tilbudt en sådan bistand. De tilbydes blot, på lige vilkår,  de samme supplerende funktioner på videodelingsplatformen (53), som ikke direkte påvirker det indhold, de frembringer og uploader på denne platform.
76.      Det er således efter min opfattelse ikke i sig selv problematisk at fastlægge forskellige kategorier af indholdskreatører, forudsat at der inden for hver kategori ikke tilbydes personaliseret behandling til specifikke indholdskreatører. Med en sådan behandling ville tjenesteyderen nødvendigvis gribe ind i indholdet i en grad, der går ud over den blotte oplagring. Dette ville igen give tjenesteyderen kontrol over dette indhold.
77.      Det er derfor hensigtsmæssigt at sondre mellem »teknisk optimering eller visningsoptimering« og »indholdsoptimering«, eftersom det kun er sidstnævnte, der medfører, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 ikke finder anvendelse (54).
78.      Efter min opfattelse følger denne sondring allerede af dommen i sagen YouTube og Cyando. Som før nævnt fremgår det klart af denne dom, at indeksering af indhold, oprettelse af en søgefunktion og anbefaling af videoer på grundlag af brugernes profiler eller præferencer ikke udgør en tilstrækkelig begrundelse for at undlade at anvende artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 (55).
79.      Efter min opfattelse er der ikke nogen væsentlig forskel mellem disse kendetegn ved YouTubes aktivitet, som blev taget i betragtning af Domstolen i dommen i sagen YouTube og Cyando, og dem, der er omhandlet i den foreliggende sag. De falder derfor begge i kategorien »visningsoptimering«.
80.      De supplerende funktioner, der er knyttet til YPP, synes faktisk at være en naturlig udvikling i den informationssamfundstjeneste, der leveres af en videodelingsplatform som YouTube (56). De forbedrer brugeroplevelsen og øger dermed antallet af klik, hvilket er en iboende del af en hver videodelingsplatforms forretningsmodel. Hvis dette holder sig inden for grænserne af visningsoptimering, er aktiviteten fortsat en formidlingsydelse. En forøgelse af antallet af klik bliver kun problematisk, hvis platformen med henblik på at opnå en sådan forøgelse påvirker selve indholdet.
81.      Denne fortolkning er i overensstemmelse med formålene om at fremme innovation (57) og sikre brugernes ytrings- og informationsfrihed (58), som førte til vedtagelsen af de regler om ansvarsbegrænsning, der er fastsat i artikel 12-15 i direktiv 2000/31. En bred fortolkning af optimeringskriteriet, som beskrevet i punkt 70 i dette forslag til afgørelse, ville faktisk sandsynligvis afholde platforme fra at udvikle nye metoder til visning af indhold, der deles af indholdskreatører, og som potentielt kan interessere brugere (59).
82.      Endvidere kan der anføres tre bemærkninger om sammenhængen, hvoraf det fremgår, at en vis kontrol over indhold faktisk kan være uundgåelig.
83.      For det første kan nationale myndigheder i henhold til artikel 12, stk. 3, artikel 13, stk. 2, og artikel 14, stk. 3, i direktiv 2000/31 kræve, at en tjenesteyder bringer en overtrædelse til ophør eller forhindrer den (60). Dette indebærer nødvendigvis en vis grad af kontrol over indhold, uden at muligheden for at påberåbe sig ansvarsbegrænsningen fortabes (61).
84.      For det andet synes Domstolen, selv om den har støttet sig på 42. betragtning til direktiv 2000/31 ved fastlæggelsen af de betingelser, hvorunder en hostingudbyder er omfattet af dette direktivs artikel 14, at anerkende, at denne tjeneste nødvendigvis kræver en højere grad af kontrol over indholdet (62) i sammenligning med »ren videreformidling« og »caching« (63).
85.      For det tredje skal kriteriet om kontrol over indholdet anvendes i lyset af det, der ofte omtales som »reglen om den gode samaritaner«, som Domstolen henviste til i dommen i sagen YouTube og Cyando (64), og som nu er fastsat i artikel 7 i forordningen om digitale tjenester.
86.      Når dette er sagt, anerkender jeg, at den stigende kompleksitet i videodelingsplatformenes aktiviteter, som den forelæggende ret har påpeget, gør det særdeles vanskeligt at sondre mellem aktiviteter, der påvirker indholdet, og dem, der ikke gør (65).
87.      For at hjælpe den forelæggende ret med denne opgave, vil det være hensigtsmæssigt at overveje forskellige scenarier.
88.      En videodelingsplatform kan hjælpe indholdskreatører med at opnå et vist antal abonnenter, nærmere bestemt ved at forsyne dem med statistikker over emner, der interesserer brugere, foreslå, hvilke videoer der skal uploades, på grundlag af disse præferencer, og rådgive dem om, hvordan kanalbeskrivelsen formuleres (66). Efter min opfattelse er der tale om klare eksempler på »optimering«, der medfører kontrol over indhold som omhandlet i retspraksis.
89.      Endelig skal der fokuseres på et andet kendetegn ved YPP. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at Googles kontrollanter kan undersøge indholdskreatørens kanal, nærmere bestemt ved at foretage en stikprøvekontrol af de videoer, der uploades herpå (67). I lyset af den fortolkning af »optimeringskriteriet«, som jeg foreslår, er sådanne undersøgelser ikke i sig selv tegn på, at Google udøver indflydelse på det indhold, der uploades af Verificerede partnere. Det afgørende er, hvad kontrollanterne gør efter disse undersøgelser: Foreslår de bestemte redigeringer af indholdet? Anmoder de om, at visse videoer bliver slettet? Godkender de visse partnere i højere grad end andre på grundlag af indholdet på deres kanaler? I så fald kan Googles aktivitet falde uden for anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31.
90.      På denne baggrund fremgår det af de oplysninger, som Domstolen råder over, at Google ikke tjekker eller overvåger videoernes indhold, før de uploades af brugerne. Google synes kun at undersøge videoer, der allerede findes på kreatørens kanal (68). Henset til de kriterier, der blev fastlagt i dommen i sagen YouTube og Cyando (69), tyder dette på manglende kontrol over indholdet.
91.      Alt i alt synes Google, med forbehold af den forelæggende rets bekræftelse, ikke at foretage nogen optimering af det indhold, der uploades på selskabets videodelingsplatform inden for rammerne af YPP.
2)      »Betaling«
92.      Den belgiske, den italienske og den portugisiske regering har i den foreliggende sag i det væsentlige gjort gældende, at det forhold, at Google deler de indtægter, der genereres fra reklame og medlemskab af deres kanaler, med Verificerede partnere, i sig selv medfører, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 ikke finder anvendelse. De er nærmere bestemt af den opfattelse, at Google, i kraft af at selskabet deler indtægterne med indholdskreatørerne, ikke er neutral.
93.      Jeg deler ikke denne opfattelse.
94.      Indledningsvis minder jeg om, at Domstolen udtrykkeligt har afvist, at betaling automatisk udelukker en hostingudbyders aktivitet fra anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 (70).
95.      Med henblik på vurderingen af, om der er grund til at anlægge en anden tilgang i den foreliggende sag, foreslår jeg, at der foretages en undersøgelse af de vilkår, hvorunder de operatører, der blev omhandlet i Google France-dommen, dommen i sagen L’Oréal m.fl. og dommen i sagen YouTube og Cyando, blev betalt. Jeg vil argumentere for, at der ikke synes at være nogen væsentlig forskel mellem disse sager og den foreliggende sag.
96.      Hvad angår søge- og annonceringsydelsen AdWords betalte annoncører et vederlag, hver gang der blev klikket på deres salgsfremmelink (71).
97.      Hvad angår eBays markedsplads var det ubestridt, at eBay blev betalt med en procentdel af de transaktioner, der blev gennemført ved hjælp af salgsudbuddene. Det var således en iboende del af eBays forretningsmodel at dele indtægter med brugerne.
98.      I sagen YouTube og Cyando var det ubestridt, at YouTube oppebar reklameindtægter fra sin platform og gjorde det muligt for både indholdskreatører og indehaverne af det ophavsretligt beskyttede indhold at få del i disse indtægter (72). Indtægter fra kanalmedlemskaber blev ikke nævnt (73).
99.      For så vidt angår Cyando AG tilbød selskabets hosting- og fildelingsplatform gratis lagringsplads til alle internetbrugere med henblik på uploading af filer. Hver gang en fil blev uploadet, skabte Cyando automatisk et download-link, der gjorde det muligt direkte at tilgå den pågældende fil, og dette link blev automatisk fremsendt til den bruger, der havde uploadet linket. Brugere kunne dele disse download-links på internettet og således give andre internetbrugere mulighed for at få adgang til de filer, der var lagret på Cyandos platform. Det var gratis at downloade filer fra Cyandos platform. Den mængde, der kunne downloades, og hastigheden, hvormed det skete, varierede imidlertid afhængigt af abonnementstypen (betalingsabonnement eller gratis abonnement). Jeg påpeger, at Cyando i henhold til et såkaldt partnerskabsprogram betalte de brugere, der havde uploadet filer, et vederlag afhængigt af, hvor mange gange disse filer var blevet downloadet (74).
100. Den omstændighed, at en platform deler indtægterne med visse af sine brugere, synes således ikke at være et nyt fænomen. Det er bemærkelsesværdigt, at den finansielle model for Cyandos platform minder om det i den foreliggende sag omhandlede YPP. Dette foranledigede imidlertid ikke Domstolen til at fastslå, at Cyando faldt uden for anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 (75).
101. Det følger således af det anførte, at det forhold, at indtægter deles med indholdskreatører, ikke i sig selv udelukker en hostingudbyder fra denne bestemmelses anvendelsesområde.
102. Når dette er sagt, kan det dog ikke udelukkes, at muligheden for at få del i den succes og indtjening, der opnås af de kanaler, der hostes på en platform, kan tilskynde den til at øve indflydelse på disse kanalers indhold. Det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, om dette er tilfældet, på grundlag af faktorer såsom dem, der bl.a. er identificeret i punkt 75-80 og 88-90 i dette forslag til afgørelse.
d)      Konklusion
103. Det skal erindres, at den forelæggende ret har henledt Domstolens opmærksomhed på følgende kendetegn ved YPP: indgåelsen af en kommerciel partnerskabsaftale med kun visse brugere, stikprøvekontrol af de videoer, der uploades af indholdskreatører, supplerende funktioner på platformen, som kun er tilgængelige for Verificerede partnere, og indtægtsdeling.
104. Henset til de kriterier, der blev drøftet i forrige afsnit, synes ingen af disse kendetegn at være af en sådan karakter, at de giver Google kontrol over det indhold, der uploades af indholdskreatører på YouTube, som omhandlet i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31.
3.      Artikel 14, stk. 2, i direktiv 2000/31
105. Denne konklusion ændres ikke af artikel 14, stk. 2, i direktiv 2000/31, hvorefter »[s]tk. 1 [ikke] finder […] anvendelse, når tjenestemodtageren handler under tjenesteyderens myndighed eller kontrol«.
106. Ifølge Kommissionens forklaringer under lovgivningsprocessen blev der med »tjenesteyderens myndighed eller kontrol henvist til et aftaleforhold« (76).
107. Efter min opfattelse er den blotte eksistens af et aftaleforhold mellem en tjenesteyder og en bruger åbenbart utilstrækkelig til at medføre, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 ikke finder anvendelse. For at fastslå, om brugeren handler under tjenesteyderens myndighed eller kontrol, er det nødvendigt at undersøge de specifikke vilkår i aftalen.
108. Det skal navnlig fastslås, om der ved denne aftale stiftes et individuelt forhold mellem tjenesteyderen og hver af dennes brugere.
109. Dette synes f.eks. at være tilfældet, »[h]vis udbyderen af en onlineplatform, der giver forbrugere mulighed for at indgå aftaler om fjernsalg med erhvervsdrivende, fastsætter prisen på de varer eller tjenester, som den erhvervsdrivende udbyder«. I dette scenario »bør det antages, at den erhvervsdrivende handler under denne platforms myndighed eller kontrol« (23. betragtning til forordningen om digitale tjenester).
110. Som påpeget i punkt 75 i dette forslag til afgørelse synes dette derimod ikke at være tilfældet for den partnerskabsaftale, der indgås mellem Google og alle dette selskabs Verificerede partnere.
4.      Artikel 14, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 2000/31
111. Hvis det fastslås, at Googles aktivitet er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, er selskabet kun fritaget fra ansvar, hvis det opfylder en af de to betingelser, der er fastsat i denne artikels litra a) og b).
112. Spørgsmålet om, hvorvidt en af disse betingelser er opfyldt i en given sag, afhænger fuldstændig af de faktiske omstændigheder. Det er derfor et spørgsmål, der henhører under de nationale retters kompetence, med forbehold af Domstolens fortolkningsretningslinjer.
113. Hvad angår betingelsen i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 har Domstolen navnlig præciseret, at denne betingelse ikke kan anses for at være opfyldt alene af den grund, at denne operatør generelt er bevidst om, at den pågældendes platform ligeledes anvendes til deling af ulovligt indhold. Domstolen fastslog således, at »konkret kendskab til den ulovlige aktivitet eller information« henviser til konkrete ulovlige aktiviteter og informationer (77).
114. Efter min opfattelse bør den forelæggende ret ved vurderingen af, om Google har konkret viden om konkrete ulovlige informationer, tage særligt hensyn til de undersøgelser, der udføres af Googles kontrollanter. I dommen i sagen L’Oréal m.fl.
fastslog Domstolen således, at tjenesteyderen bl.a. kan få kendskab til indholdets ulovlige karakter på baggrund af undersøgelser, der foretages på den pågældendes eget initiativ (78). Jeg påpeger desuden, at i sagen YouTube og Cyando, der ikke vedrørte sådanne efterprøvninger, syntes Google kun at have abstrakt kendskab til, at beskyttet indhold ulovligt blev gjort tilgængeligt på selskabets platform.
115. Ved denne vurdering omfatter de relevante omstændigheder den pågældende type af ulovligt indhold. Jeg anfører i denne henseende, at sagen YouTube og Cyando vedrørte indhold, der krænkede intellektuelle ophavsrettigheder. Den foreliggende sag vedrører derimod indhold, der indeholder reklame for hasardspil, hvilket er forbudt i henhold til italiensk ret. Med hensyn til denne specifikke type af ulovligt indhold bør det vurderes, om Google ved bl.a. at undersøge kanalens temaer, de seneste videoer og de mest sete videoer får kendskab til et sådant konkret ulovligt indhold. I denne forbindelse kan det forhold, at den pågældende kanal udelukkende drejer sig om hasardspil, således som den italienske regering påpegede i retsmødet, tyde på, at Google gennem de undersøgelser, der er udført af selskabets kontrollanter, har fået kendskab til konkret ulovligt indhold. Dette er så meget desto mere tilfældet, eftersom Google har udviklet omfattende retningslinjer for brugere vedrørende hasardspil og indhold, der promoverer hasardspil. Disse retningslinjer omfatter landespecifikke anbefalinger, herunder for Italien (79). Endelig kan det være hensigtsmæssigt at efterprøve, om de videoer, der faktisk er blevet undersøgt af kontrollanter i den foreliggende sag, har gjort det muligt for Google at få konkret kendskab til ulovligt indhold.
116. Hvis den forelæggende ret fastslår, at Google gennem de undersøgelser, der er blevet udført af selskabets kontrollanter, har fået konkret kendskab til konkret ulovligt indhold, vil den betingelse, der er fastsat i artikel 14, stk. 1, litra b), i direktiv 2000/31, heller ikke være opfyldt. I så fald tog Google nemlig, da selskabet fik kendskab til det ulovlige indhold (ved at udføre sådanne undersøgelser), ikke »straks […] skridt til at fjerne informationen eller hindre adgangen til den«.
117. Jeg foreslår derfor, at det andet spørgsmål besvares med, at en aktivitet, der udøves af en hostingudbyder og indebærer oplagring af indhold fra tredjemænd, hvormed denne udbyder har indgået en kommerciel partnerskabsaftale, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, forudsat at de præcise betingelser, hvorunder denne aftale blev forhandlet, og dens vilkår ikke er af en sådan karakter, at de giver hostingudbyderen kendskab til eller kontrol over det indhold, der oplagres på dennes platform. Hvis en sådan hostingudbyder gennem undersøgelser, der udføres af den pågældendes kontrollanter, får konkret kendskab til specifikt ulovligt indhold, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, kan betingelserne i denne bestemmelses litra a) og b) ikke være opfyldt.
V.      Forslag til afgørelse
118. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien) således:
»1)      Artikel 1, stk. 5, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31 af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»Direktivet om elektronisk handel«)
skal fortolkes således, at en aktivitet, der udøves af en hostingudbyder og består i oplagring af videoer, der indeholder reklame for hasardspil, er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
2)      En aktivitet, der udøves af en hostingudbyder og indebærer oplagring af indhold fra tredjemænd, hvormed denne udbyder har indgået en kommerciel partnerskabsaftale, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, forudsat at de præcise betingelser, hvorunder denne aftale blev forhandlet, og dens vilkår ikke er af en sådan karakter, at de giver hostingudbyderen kendskab til eller kontrol over det indhold, der oplagres på dennes platform. Hvis en sådan hostingudbyder gennem undersøgelser, der udføres af den pågældendes kontrollanter, får konkret kendskab til specifikt ulovligt indhold, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, kan betingelserne i denne bestemmelses litra a) og b) ikke være opfyldt.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 8.6.2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»Direktivet om elektronisk handel«) (EFT 2000, L 178, s. 1).
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 24.10.1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT 1995, L 281, s. 31).
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 15.12.1997 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren (EFT 1998, L 24, s. 1).
5 –      Jf. følgende webside: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid= 14318423154464006262-EU
6 –      Jf. følgende webside: https://support.google.com/youtube/answer/2802032
7 –      Jf. følgende webside: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid= 14318423154464006262-EU
8 –      I denne henseende præciserer Google på sin webside med overskriften »Politikker for indtægtsgenerering på YouTube-kanaler« (https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=en-GB&ref_topic= 9153642&sjid= 14318423154464006262-EU), at »[d]isse politikker gælder for alle, der allerede er en del af eller ansøger om at blive en del af YouTubes partnerprogram«; jf. også https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid= 14318423154464006262-EU
9 –      Jf. følgende webside: https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=en-GB&ref_topic= 9153642&sjid= 14318423154464006262-EU
10 –      Dom af 16.3.1978, Oehlschläger (104/77, EU:C:1978:69, præmis 4). Jf. også dom af 1.8.2025, T. m.fl. (C-422/23, C-455/23, C-459/23, C-486/23 og C-493/23, EU:C:2025:592, præmis 121).
11 –      Dom af 9.11.2023, Google Ireland m.fl. (C-376/22, EU:C:2023:835, præmis 42), og af 30.5.2024, Airbnb Ireland og Amazon Services Europe (C-662/22 og C-667/22, EU:C:2024:432, præmis 55). Jf. også E. Crabit, »La directive sur le commerce électronique: le projet »Méditerranée««, Revue du droit de l’Unioneuropéenne, bind 4, Bruylant, Bruxelles, 2000, s. 749-833, på s. 759.
12 –      Jf. i denne retning mit forslag til afgørelse WebGroup Czech Republic m.fl. (C-188/24 og C-190/24, EU:C:2025:709, punkt
54 og 55).
13 –      Jf. vedrørende »beskatningsområdet« dom af 27.4.2022, Airbnb Ireland (C-674/20, EU:C:2022:303, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis). Artikel 2, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12.12.2006 om tjenesteydelser i det indre marked (EUT 2006, L 376, s. 36) opregner også visse »former for virksomhed«, hvorpå dette direktiv ikke finder anvendelse. Jf. i denne retning dom af 15.10.2015, Grupo Itevelesa m.fl. (C-168/14, EU:C:2015:685, præmis 45).
14 –      Domstolen synes at anvende udtrykkene »hasardspil« (»games of chance«), »hasardspil« (»gambling«) og »spil og væddemål« (»betting and gaming«) i flæng. Jf. i denne retning bl.a. dom af 8.9.2010, Stoß m.fl. (C-316/07, C-358/07 – C-360/07, C-409/07 og C-410/07, herefter »domen i sagen Stoß m.fl.«, EU:C:2010:504, præmis 77, 79, 80 og 82). For nemheds skyld vil jeg benytte samme metode.
15 –      Artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 og artikel 3, litra g), nr. iii), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065 af 19.10.2022 om et indre marked for digitale tjenester og om ændring af direktiv 2000/31/EF (forordning om digitale tjenester) (EUT 2022, L 277, s. 1) (herefter »forordningen om digitale tjenester«).
16 –      Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om visse retlige aspekter af elektronisk handel i det indre marked (KOM(1998) 586 endelig udg.), s. 32.
17 –      Artikel 2, stk. 2, litra h), i direktiv 2006/123 fastsætter en tilsvarende udelukkelse af spil fra sit anvendelsesområde. I denne forbindelse anføres det i 25. betragtning til dette direktiv, at »[s]pil, som indebærer, at der gøres indsats med penge i spil, som indeholder et element af tilfældighed, herunder lotterier og væddemål, bør udelukkes fra dette direktivs anvendelsesområde i betragtning af den særlige beskaffenhed af disse aktiviteter, som medfører, at medlemsstaterne iværksætter strategier vedrørende den offentlige orden og beskyttelsen af forbrugerne«. Jf. i denne retning også mit forslag til afgørelse AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C-278/22, EU:C:2023:401, punkt 38, fodnote 11).
18 –      Jeg påpeger, at de aktiviteter, der er opregnet i artikel 1, stk. 5, litra d), er udelukket fra anvendelsesområdet for direktiv 2000/31 i dets helhed, herunder princippet om hjemlandstilsyn i henhold til dette direktivs artikel 3 og kapitel II og III. Som det fremgår af forslaget til dette direktiv (jf. punkt 30 i dette forslag til afgørelse), er hovedformålet med denne udelukkelse imidlertid at bevare de modtagende medlemsstaters skønsmargen i forbindelse med aktiviteter, der ikke er omfattet af gensidig anerkendelse, såsom hasardspil.
19 –      Dom af 2.3.2023, Recreatieprojecten Zeeland m.fl. (C-695/21, EU:C:2023:144, præmis 14 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også dommen i sagen Stoß m.fl. (præmis 76 og den deri nævnte retspraksis).
20 –      Dommen i sagen Stoß m.fl. (præmis 101 og den deri nævnte retspraksis). Vedrørende forbud mod reklame for hasardspil, som medlemsstater pålægger spilforetagender, jf. dom af 2.3.2023, Recreatieprojecten Zeeland m.fl. (C-695/21, EU:C:2023:144).
21 –      Jf. i denne retning dom af 1.10.2020, A (Onlinereklame og onlinesalg af lægemidler) (C-649/18, EU:C:2020:764, præmis 53 og 59).
22 –      Arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene – Online gambling in the Internal Market – Accompanying the document – Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions – Towards a comprehensive framework for online gambling (SWD(2012) 345 final), s. 17.
23 –      Jeg anerkender, at Kommissionen i sit indlæg implicit har gjort gældende, at begrebet »host« (»oplagrer«) som omhandlet i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31 forudsætter manglende kontrol over det oplagrede indhold. Efter min opfattelse er betingelsen dog kun relevant for så vidt angår afklaringen af, om den ansvarsbegrænsning, der er fastsat i denne bestemmelse, finder anvendelse.
24 –      Jf. i denne retning dom af 12.7.2011, L’Oréal m.fl. (C-324/09, herefter »dommen i sagen L’Oréal m.fl.«, EU:C:2011:474, præmis 118 og 119), og af 22.6.2021, YouTube og Cyando (C-682/18 og C-683/18, herefter »dommen i sagen YouTube og Cyando«, EU:C:2021:503, præmis 109 og 110). Jf. også mit forslag til afgørelse Russmedia Digital og Inform Media Press (C-492/23, EU:C:2025:68, punkt 53) og WebGroup Czech Republic m.fl. (C-188/24 og C-190/24, EU:C:2025:709, punkt 236).
25 –      Det synes at være ubestridt, at disse to betingelser er opfyldt i den foreliggende sag. Jf. i denne retning dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 103 og 104) og dom af 26.4.2022, Polen mod Parlamentet og Rådet (C-401/19, EU:C:2022:297, præmis 28).
26 –      Jf. i denne retning F. Wilman, The Responsibility of Online Intermediaries for Illegal User Content in the EU and the US, Edward Elgar Publishing, 2020, s. 35, og F. Wilman, S. Kalėda og P.-J. Loewenthal, The EU Digital Services Act, Oxford University Press, 2024, s. 52 og 53 (med kommentarer til artikel 4-6 i forordningen om digitale tjenester, jf. i denne retning punkt 36 i dette forslag til afgørelse). Jf. også i samme retning generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse YouTube og Cyando (C-682/18 og C-683/18, EU:C:2020:586, punkt 141 og 148).
27 –      Jf. F. Wilman, S. Kalėda og P.-J. Loewenthal, fodnote 26, op.cit., s. 52.
28 –      Jf. specifikt vedrørende sondringen mellem det første og det andet trin F. Wilman, fodnote 26, op.cit., s. 35. Jf. også P. Van Eecke, »Online service providers and liability: A plea for a balanced approach«, Common Market Law Review, bind 48, 2011, s. 1455-1502, på s. 1472, som sondrer mellem »generelt kendskab« og »specifikt kendskab«. For klarhedens skyld vil jeg i dette forslag til afgørelse hovedsagelig anvende udtrykket »kontrol over indhold« ved undersøgelsen af, om Google er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31.
29 –      Jf. punkt 113 i dette forslag til afgørelse. Jeg minder i denne henseende om, at artikel 14 i direktiv 2000/31 vedrører enhver form for ansvar, herunder strafferetligt ansvar.
30 –      Det andet præjudicielle spørgsmål synes kun at vedrøre anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31, dvs. hostingudbyderens rolle som formidler (det første trin i analysen). For at give den nationale ret et nyttigt svar vil jeg dog også drøfte, om en af de to betingelser, der er fastsat i denne bestemmelses litra a) og b), kan være opfyldt (det andet trin i analysen).
31 –      Jf. dom af 23.3.2010, Google France og Google (C-236/08 – C-238/08, herefter »Google France-dommen«, EU:C:2010:159, præmis 112), og dommen i sagen L’Oréal m.fl. (præmis 112).
32 –      Jf. Google France-dommen (præmis 113) og dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 105).
33 –      Jf. dom af 11.9.2014, Papasavvas (C-291/13, EU:C:2014:2209, præmis 41). Jf. også dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 106 og den deri nævnte retspraksis).
34 –      Generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse L’Oréal m.fl. (C-324/09, EU:C:2010:757, punkt 138-141).
35 –      Jf. bl.a. F. Wilman, fodnote 26, op.cit., s. 30.
36 –      Jf. dommen i sagen L’Oréal m.fl. (præmis 113).
37 –      Jf. dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 105).
38 –      Generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse L’Oréal m.fl. (C-324/09, EU:C:2010:757, punkt 146).
39 –      Jf. i denne retning A. Kuczerawy, »Active vs. passive hosting in the EU intermediary liability regime: time for a change?«, KU Leuven Centre for IT & IP Law (blog), 2018, og J. Riordan, The Liability of Internet Intermediaries, Oxford University Press, Oxford, 2016, s. 404.
40 –      Jf. Google France-dommen (præmis 23). Naturlige resultater er i det væsentlige resultater, der vises af en søgemaskine i en rækkefølge nedad i forhold til relevansen efter en søgning foretaget af en internetbruger ved hjælp af et eller flere ord (jf. den nævnte doms præmis 22).
41 –      Jf. Google France-dommen (præmis 118).
42 –      Jf. dommen i sagen L’Oréal m.fl. (præmis 28, 29 og 31). Vedrørende eBays brug af Googles AdWords-ydelse til markedsføring de produkter, der udbydes til salg på selskabets hjemmeside, jf. også den nævnte doms præmis 39, 84 og 85.
43 –      Jf. dommen i sagen L’Oréal m.fl. (præmis 116).
44 –      Jf. dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 19).
45 –      Jf. dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 92 og 109).
46 –      Jf. dommen i sagen L’Oréal m.fl. (præmis 115). Vedrørende betaling jf. også Google France-dommen (præmis 116).
47 –      Jf. dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 109).
48 –      Jf. dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 114).
49 –      Jf. mit forslag til afgørelse Russmedia Digital og Inform Media Press (C-492/23, EU:C:2025:68, punkt
53).
50 –      Jf. punkt 17 i dette forslag til afgørelse.
51 –      Jf. punkt 158 og 159 i det nævnte forslag til afgørelse.
52 –      Jf. i denne retning generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse L’Oréal m.fl. (C-324/09, EU:C:2010:757, punkt 26).
53 –      I denne henseende har Google oplyst, at antallet af Verificerede Partnere er ca. 3 mio.
54 –      Generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse i sagen YouTube og Cyando (punkt 160 og 162). Jf. også J. Riordan, fodnote 39, op.cit., s. 409.
55 –      Jf. punkt 66 i dette forslag til afgørelse. Jf. også generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse i sagen YouTube og Cyando (punkt 157).
56 –      Jf. i denne retning 40. betragtning til direktiv 2000/31.
57 –      Forslag til direktiv (KOM(1998) 586 endelig udg.), fodnote 16, op.cit., s. 4. Jf. også Rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg – Første rapport om anvendelsen af direktiv 2000/31 (KOM(2003) 702), s. 13.
58 –      Jf. 9. og 46. betragtning til direktiv 2000/31. Jf. også dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 113).
59 –      Jf. 16. betragtning til forordningen om digitale tjenester. Jf. også F. Wilman, S. Kalėda og P.-J. Loewenthal, fodnote 26, op.cit., s. 72, og M. Husovec, Injunctions against Intermediaries in the European Union, Cambridge University Press, 2017, s. 55.
60 –      Jf. vedrørende artikel 14, stk. 3, i direktiv 2000/31 dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 131).
61 –      Jf. i denne retning S. Stalla-Bourdillon og R. Thorburn, »The scandal of intermediary: acknowledging the both/and dispensation for regulating hybrid actors«, i B. Petkova og T. Ojanen (udg.), Fundamental Rights Protection Online: the Future Regulation of Intermediaries, Edward Elgar, 2019, s. 157.
62 –      Jf. Google France-dommen (præmis 26 og 115), hvor der i forbindelse med søge- og annonceringsydelsen AdWords ikke blev taget hensyn til det forhold, at den rækkefølge, hvori salgsfremmende links blev vist, bl.a. blev afgjort på grundlag af maksimalprisen pr. klik og Googles vurdering af annoncens kvalitet.
63 –      43. betragtning til direktiv 2000/31; jf. også dom af 15.9.2016, McFadden (C-484/14, EU:C:2016:689, præmis 60-63), og P. Van Eecke, fodnote 28, op.cit., s. 1463.
64 –      Jf. punkt 65 i dette forslag til afgørelse.
65 –      Jf. i denne retning også S. Stalla-Bourdillon og R. Thorburn, fodnote 61, op.cit., s. 149.
66 –      Jf. i denne retning punkt 59 i dette forslag til afgørelse, med henvisning til Google France-dommen (præmis 118). Jf. også P. Van Eecke, fodnote 28, op.cit., s. 1472.
67 –      Jf. punkt 17 i dette forslag til afgørelse.
68 –      Jf. i denne retning mit forslag til afgørelse Russmedia Digital og Inform Media Press (C-492/23, EU:C:2025:68, punkt
60).
69 –      Jf. punkt 63 i dette forslag til afgørelse.
70 –      Jf. Google France-dommen (præmis 116) og dommen i sagen L’Oréal m.fl. (præmis 115).
71 –      Jf. Google France-dommen (præmis 25).
72 –      Jf. dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 96).
73 –      Generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse i sagen YouTube og Cyando (punkt 142).
74 –      Jf. dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 41-43). Jf. også generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse i sagen YouTube og Cyando (punkt 31).
75 –      Jf. i denne retning dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 109).
76 –      Jf. resultatet af drøftelserne i arbejdsgruppen om økonomiske spørgsmål (informationssamfundstjenester) den 15.-25. februar 1999, Rådets dokument 6251/99 (1999), s. 4.
77 –      Jf. dommen i sagen YouTube og Cyando (præmis 111 og 112).
78 –      Jf. den nævnte doms præmis 122.
79 –      Jf. følgende webside: https://support.google.com/adspolicy/answer/15132179?hl=en-GB&sjid= 5810413720643412243-EU