62004CC0260_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. În 1999, autoritățile italiene au reînnoit 329 de concesiuni pentru gestionarea de pariuri pe cursele hipice fără a recurge la o procedură de cereri de ofertă. Comisia solicită constatarea faptului că, procedând astfel, Republica Italiană a încălcat obligațiile de transparență și de publicitate care decurg din prevederile tratatului referitoare la libertatea de stabilire și la libera prestare a serviciilor. Republica Italiană contestă că ar fi avut loc o astfel de încălcare, fiind susținută de Regatul Danemarcei și de Regatul Spaniei, deși Republica Italiană și fiecare dintre interveniente invocă argumente diferite pentru a solicita respingerea acțiunii Comisiei.
Dreptul comunitar
2. Articolul 43 CE interzice restricțiile privind libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru pe teritoriul altui stat membru.
3. Articolul 49 CE interzice restricțiile privind libera prestare a serviciilor în cadrul Comunității cu privire la resortisanții statelor membre stabiliți într‑un alt stat al Comunității decât cel al beneficiarului serviciilor.
4. Potrivit articolelor 45 CE și 46 CE (coroborate, în ceea ce privește articolul 49 CE, cu articolul 55 CE), aceste interdicții nu se aplică activităților care sunt asociate într‑un stat membru, chiar și cu titlu ocazional, exercitării autorității publice și nu aduc atingere aplicării dispozițiilor naționale care prevăd un regim special pentru resortisanții străini din motive de ordine publică, siguranță publică și sănătate publică.
5. În plus, Curtea a stabilit în mai multe rânduri că restricții privind libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor pot fi justificate de motive imperative de interes general care nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului acestora și care sunt aplicate indiferent de cetățenie sau de naționalitate(2) .
6. La momentul desfășurării faptelor, atribuirea contractelor de achiziții publice era reglementată în general la nivel comunitar prin Directiva 92/50/CEE a Consiliului(3) . În ceea ce privește contractele a căror valoare depășește o anumită sumă, erau prevăzute obligații specifice care includeau în special obligația de a asigura publicitatea procedurii la nivel comunitar, cu excepția anumitor situații strict definite. Cu toate acestea, al optulea considerent al directivei afirmă că prestarea de servicii nu intră sub incidența acesteia decât în măsura în care se bazează pe contracte de achiziții publice și că prestarea de servicii pe alte baze nu intră sub incidența directivei. Comisia propusese includerea în domeniul de aplicare al directivei a concesiunilor unui serviciu public, însă Consiliul a decis excluderea acestora, în special din cauza diferențelor existente între sistemele statelor membre(4) .
7. Cu toate acestea, Curtea a stabilit că, deși concesiunile unui serviciu public sunt excluse din domeniul de aplicare al directivelor în materie de achiziții publice, autoritățile publice care le acordă trebuie să respecte normele fundamentale ale tratatului și, în special, principiul nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate(5) . Articolele 43 CE și 49 CE sunt aplicabile în mod specific concesiunilor unui serviciu public(6), iar principiul egalității de tratament între ofertanți își găsește aplicarea chiar și în lipsa unei discriminări pe motiv de cetățenie sau naționalitate(7) . Aceste principii impun autorităților publice o obligație de transparență, acestea trebuind să garanteze un nivel de publicitate suficient, care să permită asigurarea unui mediu concurențial în domeniul concesiunii de servicii, precum și controlul imparțialității procedurilor de atribuire(8) .
8. În anul 2000, Comisia a publicat o comunicare interpretativă privind concesiunile în dreptul comunitar(9), în care și‑a prezentat poziția cu privire la modul în care dreptul comunitar afectează atribuirea concesiunilor(10) .
Situația de fapt
9. Până în anul 1996, organizarea de pariuri pe cursele hipice în Italia era de competența UNIRE, Uniunea Națională pentru Ameliorarea Raselor de Cai, care a acordat în acest scop un anumit număr de concesiuni. Începând cu acel an(11), organizarea pariurilor a fost încredințată Ministerului Finanțelor și Ministerului Agriculturii. Potrivit unui decret al președintelui Republicii din 1998(12), aceste ministere trebuie să acorde concesiunile pe baza unor proceduri de cereri de ofertă desfășurate în conformitate cu dreptul comunitar. Cu titlu tranzitoriu, concesiunile acordate potrivit sistemului anterior (care nu necesita proceduri de cereri de ofertă) au fost reînnoite până la sfârșitul anului 1998 sau, dacă procedurile de cereri de ofertă nu puteau fi organizate până la acel moment, până la sfârșitul anului 1999.
10. În anul 1999, s‑a stabilit prin decret ministerial(13) să se mărească numărul centrelor de colectare a pariurilor în Italia de la 329 la 1 000. 671 de noi concesiuni au fost acordate pe baza unor cereri de ofertă. Cele 329 de concesiuni existente au fost automat reînnoite pentru șase ani, începând cu 1 ianuarie 2000(14) . Ulterior, a fost adoptată o lege care prevedea că cele 329 de concesiuni trebuiau să fie reatribuite în conformitate cu decretul prezidențial din 1998, însă își păstrau valabilitatea până la momentul acestei reatribuiri(15) .
Procedura
11. La 24 iulie 2001, Comisia a transmis Republicii Italiene, în conformitate cu articolul 226 CE, o scrisoare de punere în întârziere privind o serie de aspecte referitoare la pariuri, inclusiv la reînnoirea celor 329 de concesiuni în cauză. Potrivit Comisiei, condițiile în care a fost realizată această reînnoire erau incompatibile cu exigențele de transparență și de publicitate care rezultă din articolele 43 CE și 49 CE.
12. În răspunsul transmis Comisiei, autoritățile italiene s‑au referit la adoptarea legii sus‑menționate(16) .
13. Considerând că această lege a rămas în practică literă moartă, Comisia a adresat Republicii Italiene, la 18 octombrie 2002, un aviz motivat prin care o invita să se conformeze acestuia într‑un termen de două luni.
14. La 10 decembrie 2002, autoritățile italiene au invocat faptul că era necesar să se procedeze la recunoașterea statutului financiar al titularilor de concesiuni încă în vigoare înainte de se organiza procedurile de cereri de ofertă.
15. La 17 iunie 2004, întrucât nu a primit nicio informație privind finalizarea procedurii de recunoaștere și lansarea noilor proceduri de cereri de ofertă, Comisia a introdus prezenta acțiune, solicitând Curții:
– constatarea faptului că, întrucât Ministerul Finanțelor a reînnoit 329 de concesiuni pentru colectarea de pariuri pe cursele de cai fără a recurge în prealabil la o procedură de licitație, Republica Italiană a încălcat principiul general al transparenței și obligația de publicitate care decurg din prevederile Tratatului CE referitoare la libertatea de stabilire, conținute în articolul 43 CE și următoarele, și la libera prestare a serviciilor, conținute în articolul 49 CE și următoarele, și
– obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată.
16. Republica Italiană solicită Curții respingerea acțiunii și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
17. Regatul Danemarcei și Regatul Spaniei, ale căror cereri de intervenție în susținerea Republicii Italiene au fost admise, au prezentat memorii în intervenție. Cererile de intervenție formulate de Republica Finlanda și de Regatul Țărilor de Jos au fost de asemenea admise, însă Republica Finlanda s‑a retras ulterior din procedură, iar Regatul Țărilor de Jos nu a prezentat observații.
18. Nu a fost organizată nicio ședință de judecată și nu e existat nicio solicitare în acest sens.
Apreciere
19. Motivele invocate de Comisie pot fi rezumate după cum urmează. Concesiunile privind organizarea pariurilor de acest fel reprezintă concesiuni ale unui serviciu public în sensul dreptului comunitar. Ca atare, acestea nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 92/50, ci sunt supuse cerințelor generale privind nediscriminarea, transparența și publicitatea care decurg din articolele 43 CE și 49 CE. Simpla reînnoire a 329 de concesiuni deja existente fără a se recurge la o procedură de cereri de ofertă nu este compatibilă cu aceste cerințe. Numai motivele enumerate la articolele 45 CE și 46 CE pot justifica o derogare și niciunul dintre aceste motive nu se regăsește în speță. În ceea ce privește cele 329 de concesiuni amintite anterior, autoritățile italiene nu au asigurat conformitatea măsurilor privind acordarea acestora cu dreptul comunitar în termenul de două luni stabilit prin avizul motivat care le‑a fost transmis la 18 octombrie 2002 și nu au făcut acest lucru nici până la momentul introducerii prezentei cereri, 18 luni mai târziu.
20. În lumina situației de fapt care a fost stabilită la punctele 9 și 10 de mai sus, situație de fapt care nu pare a fi contestată, și a jurisprudenței prezentate la punctul 7, apreciem că, la prima vedere, Comisia a stabilit caracterul întemeiat al solicitării sale privind constatarea neîndeplinirii obligațiilor.
21. Republica Italiană invocă în apărarea sa o serie de măsuri adoptate în 2003 și motivele de interes public care le‑au stat la bază.
22. Regatul Spaniei prezintă o serie de considerații referitoare la caracteristicile autorizării și organizării de pariuri, pe care, în opinia sa, Comisia nu le‑a luat în considerare.
23. Regatul Danemarcei contestă interpretarea realizată de Comisie a hotărârii pronunțate de Curte în cauza Telaustria în ceea ce privește semnificația obligației de transparență în situații precum cea din speță.
24. Având în vedere diferențele dintre cele trei serii de argumente invocate de cele trei state membre, acestea vor fi analizate separat.
Republica Italiană
25. Republica Italiană susține că măsurile pe care le‑a adoptat sunt legitime. Aceasta se referă în special la un decret‑lege din 2003 și la o decizie pe care a adoptat‑o în temeiul acestuia(17) . Decretul‑lege prevedea verificarea statutului financiar al tuturor titularilor de concesiuni, în urma dificultăților apărute cu privire la capacitatea acestora de a plăti contribuțiile la care erau obligați, a căror valoare s‑a dovedit a fi excesiv de ridicată. Adoptarea unor măsuri suplimentare a urmărit remedierea prin diferite mijloace a acestor dificultăți, iar decizia a prelungit valabilitatea concesiunilor deja existente până la momentul atingerii acestui obiectiv, însă nu mai târziu de 31 decembrie 2011. Toate aceste măsuri erau justificate de necesitatea de a garanta titularilor de concesiuni continuitatea, stabilitatea financiară și un randament corect al investițiilor realizate și de a descuraja astfel recurgerea la activități de pariuri clandestine, până în momentul când concesiunile deja existente vor putea fi atribuite pe baza unor proceduri de cereri de ofertă.
26. Comisia subliniază că măsurile adoptate în anul 2003 nu pot avea nicio influență asupra constatării neîndeplinirii obligațiilor. Aspectul dacă un stat membru nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin trebuie apreciat în funcție de situația din statul membru astfel cum aceasta se prezenta la momentul expirării termenului stabilit în avizul motivat(18) .
27. Împărtășim această opinie.
28. Comisia merge totuși mai departe, examinând dacă motivele invocate pentru adoptarea măsurilor din anul 2003 ar fi putut justifica situația din anul 2002 și ajunge la o concluzie negativă.
29. Considerăm că nu există niciun argument care să susțină afirmația Comisiei potrivit căreia ar putea fi invocate numai justificările expres menționate în articolele 45 CE și 46 CE, excluzând alte motive imperative de interes general. Curtea a acceptat în repetate rânduri că astfel de motive ar putea justifica restricții privind libertatea de stabilire sau libera prestare a serviciilor(19) .
30. Cu toate acestea, astfel cum în mod corect subliniază Comisia, pentru ca măsurile în cauză să fie justificate – fie în temeiul unei prevederi a tratatului, fie pe baza unui motiv imperativ de interes general –, acestea trebuie să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia(20) .
31. În plus, considerații de ordin strict economic sau administrativ nu pot justifica restrângerea libertăților prevăzute de tratat(21) .
32. Dintre obiectivele invocate de Republica Italiană, niciunul nu pare să se încadreze în categoriile prevăzute la articolele 45 CE sau 46 CE. În ceea ce privește alte motive imperative (fără caracter economic), numai cel privind prevenirea pariurilor clandestine poate fi considerat, cel puțin în principiu, ca fiind de interes general.
33. Cu toate acestea, potrivit situației de fapt necontroversate din speță, în anul 1999 s‑a stabilit să se mărească numărul concesiunilor privind organizarea de pariuri în Italia de la 329 la 1 000. Acest obiectiv a fost efectiv atins prin acordarea a 671 de noi concesiuni în urma unei proceduri de cereri de ofertă și prin simpla reînnoire a celor 329 de vechi concesiuni. În aceste condiții, este greu de imaginat, și memoriile în apărare ale Republicii Italiene nu explică acest lucru, în ce fel ar contribui reînnoirea sau menținerea în vigoare a celor 329 de vechi concesiuni, în lipsa recurgerii la o procedură de cereri de ofertă, la prevenirea pariurilor clandestine și nici de ce ar fi necesară în acest scop lipsa de transparență.
34. Considerăm prin urmare că Republica Italiană nu a prezentat argumente de natură să dovedească netemeinicia susținerilor Comisiei.
Regatul Spaniei
35. Regatul Spaniei susține că acțiunea introdusă de Comisie nu este suficient de fundamentată, întrucât nu ia în considerare o serie de aspecte esențiale. În primul rând, astfel cum a fost admis de către Curte(22), particularitățile de ordin moral, religios și cultural, precum și consecințele prejudiciabile din punct de vedere moral și financiar pentru individ și societate care sunt asociate cu jocurile de noroc și cu pariurile pot determina existența, în beneficiul autorităților naționale, a unei marje de apreciere în cadrul reglementării acestor activități în interesul protecției consumatorului și a ordinii sociale. În al doilea rând, este necesară o perioadă de tranziție atunci când un sistem de concesiuni este înlocuit cu un altul și aceasta poate justifica prelungirea valabilității anumitor elemente ale sistemului anterior. Sub ambele aspecte, autoritățile italiene demonstrează clar intenția de a se conform pe deplin exigențelor comunitare. În al treilea rând, sunt implicate interese sociale complexe, în special folosirea veniturilor provenite din pariuri drept singura sursă de finanțare pentru ameliorarea raselor de cai. În al patrulea rând, sectorul pariurilor hipice în Italia se confruntă în prezent cu serioase dificultăți financiare, a căror origine este anterioară măsurilor din 2003 citate de Republica Italiană în memoriul său în apărare.
36. Cu toate acestea, niciuna dintre aceste considerații nu pare a fi în măsură să justifice situația criticată de Comisie, și anume reînnoirea și menținerea ulterioară, în lipsa transparenței sau a publicității, a 329 de vechi concesiuni în paralel cu acordarea a 671 de noi concesiuni prin intermediul unei proceduri de cereri de ofertă.
37. Caracterul specific al pariurilor și al jocurilor de noroc a fost într‑adevăr recunoscut de Curte, dar nu ca fiind de natură să justifice restricții privind libertățile garantate de tratat care nu constituie motive imperative de interes general, care nu sunt de natură să asigure realizarea obiectivului pe care îl urmăresc sau care depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia(23) . Considerații de ordin social și financiar precum cele citate de Regatul Spaniei în cadrul celui de al treilea și al celui de al patrulea argument invocat sau dificultățile practice întâmpinate cu ocazia trecerii de la un sistem la altul nu constituie astfel de motive. Iar intenția exprimată de autoritățile italiene nu este pertinentă în ceea ce privește evaluarea situației de fapt existente la expirarea termenului indicat în avizul motivat al Comisiei.
Regatul Danemarcei
38. Regatul Danemarcei invocă o serie de aspecte conexe legate în esență de întinderea obligațiilor care decurg din tratat cu privire la contractele de achiziții publice sau la concesiunile care nu sunt reglementate de directivele referitoare la achizițiile publice. Acesta susține în special că nu este în mod necesar obligatorie o procedură de cereri de ofertă și că folosirea cuvântului „advertising” în versiunea engleză a Hotărârii Telaustria sugerează în mod greșit existența unei cerințe mai stricte decât termenul echivalent „publicitate” care este utilizat în alte versiuni lingvistice. Regatul Danemarcei solicită Curții să precizeze dacă această cerință implică necesitatea ca autoritatea contractantă să se adreseze în mod deschis viitorilor contractanți sau titulari de concesiuni, ca potențialii ofertanți să aibă acces la documentația licitației sau ca autoritatea contractantă să facă public doar faptul că are intenția de a atribui un contract sau o concesiune.
39. În această privință, susținerile Regatului Danemarcei sunt asemănătoare celor prezentate în cadrul altei cauze aflate în prezent pe rolul Curții, Comisia/Finlanda(24) . Întrebările pe care le ridică sunt importante și suntem de acord că o clarificare a dreptului aplicabil în această materie ar fi de dorit(25) . Cu toate acestea, clarificările cu caracter general pe care le solicită Regatul Danemarcei par mai degrabă să urmărească obținerea unor răspunsuri la anumite întrebări de interes general pentru statele membre decât să contribuie la soluționarea prezentei acțiuni privind constatarea neîndeplinirii obligațiilor de către un stat membru.
40. În speță, nu este contestat faptul că cele 329 de concesiuni în cauză au fost pur și simplu reînnoite în mod automat. Chiar dacă s‑ar putea susține că autoritățile italiene au făcut public într‑o oarecare măsură faptul că această procedură urma să aibă loc, este evident că nivelul de publicitate privind aceste concesiuni, spre deosebire de cazul celor 671 de noi concesiuni atribuite în urma unei proceduri de cereri de ofertă, nu era, în orice caz, suficient pentru a permite „asigurarea unui mediu concurențial în domeniul concesiunii de servicii, precum și controlul imparțialității procedurilor de atribuire”(26) .
41. Nu considerăm, așadar, că argumentele prezentate de Regatul Danemarcei ar putea influența soluția prezentei cauze.
Observații prezentate în concluzie
42. Suntem prin urmare de părere că, având în vedere jurisprudența Curții și situația de fapt stabilită în mod necontestat în cauză, Comisia a demonstrat în mod corespunzător existența neîndeplinirii obligațiilor pe care o invocă și că niciunul dintre argumentele prezentate de statele membre nu infirmă în mod convingător temeinicia argumentelor Comisiei.
43. Trebuie să precizăm în mod clar că această concluzie nu exprimă nicio poziție cu privire la alte circumstanțe în care reînnoirea unor concesiuni privind organizarea de pariuri hipice în lipsa unei proceduri de cereri de ofertă ar putea fi justificată de motive de interes general. Nu considerăm nici că este nevoie să precizăm care este tipul sau nivelul exact de publicitate necesar pentru organizarea unei proceduri de cereri de ofertă. Este suficient să amintim că, în speță, au fost atribuite 671 de concesiuni în urma unei proceduri de cereri de ofertă care, în opinia Comisiei, respectau dreptul comunitar, pe când 329 de concesiuni au fost în același timp reînnoite într‑o lipsă totală a transparenței sau a publicității care le‑ar fi permis persoanelor interesate să aibă acces la procedura de atribuire.
Cheltuielile de judecată
44. În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată și, potrivit articolului 69 alineatul (4), statele membre care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată.
Concluzie
45. În concluzie, în opinia noastră, Curtea ar trebui:
– să constate că, întrucât Ministerul Finanțelor a reînnoit 329 de concesiuni pentru colectarea de pariuri pe cursele de cai fără a recurge în prealabil la o procedură de licitație, Republica Italiană a încălcat principiul general al transparenței și obligația de publicitate care decurg din prevederile Tratatului CE referitoare la libertatea de stabilire, conținute în articolul 43 CE și următoarele, și la libera prestare a serviciilor, conținute în articolul 49 CE și următoarele, și
– să oblige Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată, cu excepția celor efectuate de statele membre interveniente, care trebuie să suporte propriile cheltuieli de judecată.
(1) .
(2)  –	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 25 iulie 1991, Säger (C‑76/90, Rec., p. I‑4221, punctul 15), şi Hotărârea din 31 martie 1993, Kraus (C‑19/92, Rec., p. I‑1663, punctul 32).
(3)  –	Directiva din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziţii publice de servicii (JO L 209, p. 1, Ediţie specială, 06/vol. 2, p. 50), în prezent abrogată şi înlocuită prin Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziţii publice de lucrări, de bunuri şi de servicii (JO L 134, p. 114, Ediţie specială, 06/vol. 8, p. 116). În sectorul apei, al energiei, al transporturilor şi al telecomunicaţiilor, atribuirea contractelor era reglementată de Directiva 93/38/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziţii în sectoarele apei, energiei, transporturilor şi telecomunicaţiilor (JO L 1993, p. 84), în prezent abrogată şi înlocuită prin Directiva 2004/17/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziţii în sectoarele apei, energiei, transporturilor şi serviciilor poştale (JO L 134, p. 1, Ediţie specială, 06/vol. 8, p. 3).
(4)  –	A se vedea în plus punctul 46 şi următoarele din Hotărârea din 7 decembrie 2000, Telaustria şi Telefonadress (C‑324/98, Rec., p. I‑10745).
(5)  –	A se vedea Hotărârea Telaustria şi Telefonadress, citată la nota de subsol 4, punctul 60, Hotărârea din 21 iulie 2005, Coname (C‑231/03, Rec., p. I‑7287, punctul 16), Hotărârea din 13 octombrie 2005, Parking Brixen (C‑458/03, Rec., p. I‑8585, punctul 46), şi Hotărârea din 6 aprilie 2006, ANAV (C‑410/04, Rec., p. I‑3303, punctul 18).
(6)  –	A se vedea Hotărârile citate anterior Parking Brixen, punctul 47, şi ANAV, punctul 19.
(7)  –	A se vedea Hotărârile citate anterior Parking Brixen, punctul 48, şi ANAV, punctul 20.
(8)  –	A se vedea Hotărârile citate anterior Telaustria, punctele 61 şi 62, Parking Brixen, punctul 49, şi ANAV, punctul 21.
(9)  –	JO 2000, C 121, p. 2.
(10)  –	O comunicare interpretativă mai recentă a Comisiei privind dreptul comunitar aplicabil în cazul atribuirii contractelor publice care nu sunt reglementate sau sunt reglementate parţial de directivele privind contractele de achiziţii publice (JO 2006, C 179, p. 2) afirmă explicit că nu se referă la concesiuni, deşi se poate considera că unele dintre indicaţiile pe care le oferă sunt suficient de generale încât să se aplice în cazul acestora.
(11)  –	Potrivit Legii nr. 662/1996 (GURI nr. 303 din 28 decembrie 1996).
(12)  –	Decretul preşedintelui Republicii nr. 169/1998 (GURI nr. 125 din 1 iunie 1998).
(13)  –	Decretul ministerial din 7 aprilie 1999 (GURI nr. 86 din 14 aprilie 1999).
(14)  –	Directiva ministerială din 9 decembrie 1999 şi Decizia ministerială din 21 decembrie 1999 (GURI nr. 300 din 23 decembrie 1999).
(15)  –	Decretul‑lege nr. 452/2001 (GURI nr. 301 din 29 decembrie 2001), transformat după modificare în Legea nr. 16/2002 (GURI nr. 49 din 27 februarie 2002).
(16)  –	A se vedea punctul 10 şi nota de subsol 15.
(17)  –	Decretul‑lege nr. 147/2003 din 24 iunie 2003 (GURI nr. 145 din 25 iunie 2003), devenit Legea nr. 200/2003, şi Decizia 107/2003 din 14 octombrie 2003 adoptată de UNIRE (care a acordat iniţial cele 329 de concesiuni în cauză).
(18)  –	Comisia citează Hotărârea din 20 iunie 2002, Comisia/Luxemburg (C‑299/01, Rec., p. I‑5899, punctul 11). A se vedea, mai recent, Hotărârea din 11 ianuarie 2007, Comisia/Irlanda (C‑183/05, Rep., p. I‑137, punctul 17).
(19)  –	A se vedea, de exemplu, în contextul specific al pariurilor, Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Gambelli şi alţii (C‑243/01, Rec., p. I‑13031, punctele 59 şi 60), şi Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica şi alţii (C‑338/04, C‑359/04 şi C‑360/04, Rep., p. I‑1891, punctul 45).
(20)  –	A se vedea Hotărârea Gambelli şi alţii, citată anterior, punctul 65, şi Hotărârea din 30 ianuarie 2007, Comisia/Danemarca (C‑150/04, Rep., p. I‑1163, punctul 46).
(21)  –	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 16 ianuarie 2003, Comisia/Italia (C‑388/01, Rec., p. I‑721, punctul 22), sau Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania (C‑463/00, Rec., p. I‑4581, punctul 35).
(22)  –	A se vedea Hotărârea Gambelli şi alţii, citată la nota de subsol 19, punctul 63 şi jurisprudenţa citată, şi anume Hotărârea din 24 martie 1994, Schindler (C‑275/92, Rec., p. I‑1039), Hotărârea din 21 septembrie 1999, Läärä şi alţii (C‑124/97, Rec., p. I‑6067), şi Hotărârea din 21 octombrie 1999, Zenatti (C‑67/98, Rec., p. I‑7289).
(23)  –	Hotărârea Gambelli şi alţii, punctele 65 şi 67.
(24)  –	Cauza C‑195/04; a se vedea în special punctul 79 şi următoarele din concluziile pe care le‑am prezentat la 18 ianuarie 2007.
(25)  –	A se vedea, în plus, articolul lui Adrian Brown, „Seeing through transparency: the requirement to advertise public contracts and concessions under the EC Treaty”, Public Procurement Law Review
2007, p. 1. Se poate de asemenea aminti faptul că, în prezent, comunicarea interpretativă din 2006 a Comisiei (citată la nota de subsol 10) face obiectul unei acţiuni în anulare introduse de Republica Federală Germania în faţa Tribunalului de Primă Instanţă în cauza T‑258/06, în cadrul căreia mai multe state membre şi Parlamentul European au formulat cereri de intervenţie.
(26)  –	A se vedea punctul 7 şi nota de subsol 8 de mai sus.