62006CC0362
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 23 octombrie 2008 (
1
)
Cauza C-362/06 P
Markku Sahlstedt și alții
împotriva
Comisiei Comunităților Europene
„Recurs — Protecția habitatelor naturale — Lista siturilor de importanță comunitară pentru regiunea biogeografică boreală adoptată prin decizie a Comisiei — Admisibilitatea unei acțiuni în anulare formulate de persoane fizice sau juridice împotriva acestei decizii”
1.
Această cauză are ca obiect recursul formulat de mai mulți proprietari funciari (
2
) și de o asociație de agricultori și silvicultori (
3
) (denumiți în continuare, împreună, „recurenții”) împotriva Ordonanței Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 22 iunie 2006, Sahlstedt și alții/Comisia (
4
).
2.
Prin ordonanța atacată, Tribunalul a respins acțiunea în anulare formulată de recurenți împotriva Deciziei 2005/101/CE a Comisiei din 13 ianuarie 2005 de adoptare, în temeiul Directivei 92/43/CEE a Consiliului (
5
), a listei siturilor de importanță comunitară pentru regiunea biogeografică boreală (
6
). Astfel, la finalul analizei privind admisibilitatea acțiunii, Tribunalul a apreciat că recurenții nu sunt vizați în mod direct de decizia în litigiu, în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE, și, prin urmare, a respins acțiunea acestora.
3.
Condiția potrivit căreia o persoană fizică sau juridică trebuie să fie vizată în mod direct de un act comunitar pentru a putea acționa în cadrul unei acțiuni în anulare presupune două elemente. În primul rând, actul atacat trebuie să producă efecte în mod direct asupra situației juridice a reclamantului. În al doilea rând, acest act nu trebuie să lase nicio putere de apreciere autorităților naționale însărcinate cu punerea sa în aplicare (
7
). În ordonanța atacată, Tribunalul a apreciat că aceste două condiții nu erau îndeplinite.
4.
În cadrul acestui recurs, Curtea trebuie, prin urmare, să examineze efectele unei decizii care clasifică anumite teritorii drept situri de importanță comunitară asupra situației juridice a recurenților. De asemenea, aceasta este invitată să aprecieze întinderea puterii de apreciere de care dispun statele membre în procesul de punere în aplicare a unei astfel de decizii.
5.
În aceste concluzii, propunem Curții să admită recursul, să anuleze ordonanța atacată și să pronunțe o hotărâre definitivă cu privire la admisibilitatea acțiunii formulate în primă instanță.
6.
Astfel, vom susține că Tribunalul a comis o eroare de drept în cadrul analizei admisibilității acțiunii apreciind că recurenții nu sunt vizați în mod direct de decizia în litigiu.
7.
Vom prezenta motivele pentru care considerăm că, dimpotrivă, o astfel de decizie, care clasifică drept situri de importanță comunitară terenuri asupra cărora proprietarii funciari dețin drepturi, afectează situația juridică a acestora și nu lasă decât o marjă de apreciere foarte limitată statelor membre însărcinate cu punerea în aplicare a acesteia. În continuare, vom arăta motivele pentru care proprietarii funciari sunt, în opinia noastră, de asemenea vizați în mod individual de decizia în litigiu și cele pentru care MTK trebuie de asemenea declarată competentă să acționeze.
I — Cadrul juridic și situația de fapt
8.
Directiva are drept scop crearea unei rețele ecologice europene coerente, denumită „Natura 2000”. Această rețea trebuie să permită favorizarea menținerii și refacerii habitatelor naturale, precum și a florei și faunei sălbatice pe teritoriul statelor membre ale Comunității Europene (
8
).
9.
Această rețea este alcătuită din „arii speciale de conservare”. Potrivit articolului 1 litera (l) din directivă, o arie specială de conservare reprezintă „un sit de importanță comunitară desemnat de către un stat membru prin acte administrative sau clauze contractuale, în care se aplică măsurile de conservare necesare pentru menținerea sau readucerea la un stadiu corespunzător de conservare a habitatelor naturale și/sau a populațiilor din speciile pentru care a fost desemnat respectivul sit”.
10.
Aceste arii sunt stabilite printr-o procedură în trei etape, prevăzută la articolul 4 din directivă.
11.
În cadrul primei etape, statele membre propun Comisiei Comunităților Europene o listă a siturilor de importanță comunitară care se situează pe teritoriul lor, în vederea protejării tipurilor de habitate naturale sau a speciilor de faună sau floră prevăzute de directivă. Această listă este însoțită de toate informațiile utile, nu doar de ordin științific și ecologic (
9
), geografic (
10
), ci și de ordin economic și social (
11
), și trebuie transmisă Comisiei în primii trei ani de la notificarea directivei.
12.
Apoi, în cea de a doua etapă, Comisia, acționând în cadrul unei proceduri care implică intervenția unui comitet ad-hoc (
12
), adoptă lista siturilor selectate drept situri de importanță comunitară. Această listă se întocmește în termen de șase ani de la notificarea prezentei directive.
13.
În final, cea de a treia etapă este descrisă în articolul 4 alineatul (4) din directivă. Aceasta reprezintă rezultatul procedurii de desemnare a ariilor speciale de conservare.
14.
Această dispoziție prevede că, după ce un sit de importanță comunitară a fost recunoscut de Comisie, „statul membru respectiv desemnează situl ca arie specială de conservare”.
15.
În plus, conform articolului 4 alineatul (5) din directivă, de îndată ce un sit este inclus în lista siturilor de importanță comunitară, acesta face obiectul dispozițiilor articolului 6 alineatele (2)-(4) din directivă.
16.
Articolul 6 din directivă stabilește regimul pe care statele membre trebuie să îl adopte pentru a asigura conservarea și administrarea siturilor Natura 2000.
17.
Articolul 6 alineatul (1) din directivă prevede un regim de conservare general pe care statele membre trebuie să îl instituie pentru ariile speciale de conservare. Acest regim poate lua forma măsurilor legislative, administrative sau contractuale și, dacă este cazul, a planurilor de gestionare.
18.
Spre deosebire de această dispoziție, articolul 6 alineatele (2)-(4) din directivă se aplică de la data înscrierii sitului respectiv pe lista siturilor de importanță comunitară.
19.
Conform articolului 6 alineatul (2) din directivă, statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a evita deteriorarea habitatelor și perturbările care afectează speciile protejate. Prin urmare, această dispoziție este în mod esențial preventivă.
20.
Articolul 6 alineatele (3) și (4) din directivă determină condițiile în care pot fi autorizate planurile sau proiectele susceptibile să afecteze integritatea unui sit.
A — Decizia în litigiu
21.
Decizia în litigiu stabilește, în aplicarea directivei, lista siturilor de importanță comunitară pentru regiunea biogeografică boreală. Această listă a fost adoptată conform articolului 4 alineatul (2) al treilea paragraf din directivă.
22.
Printre siturile de importanță comunitară prevăzute în lista din anexa I la decizia în litigiu se numără următoarele:
A
B
C
D
E
Codul SIC (1)
Denumirea SIC
*
Suprafața SIC (în ha)
Lungimea SIC (în km)
Coordonatele geografice ale SIC
Longitudine
Latitudine
FI0100040
Nuuksio
*
5 643
E 24 29
N 60 19
FI0100050
Haaviston alueet
*
59
E 24 24
N 60 32
FI0200011
Varesharju
*
271
E 23 42
N 60 26
FI0900013
Hietasyrjänkangas-Sirkkaharju
378
E 25 59
N 62 29
(1)  Sit de importanță comunitară.
23.
Siturile care fac obiectul deciziei în litigiu includ terenurile proprietarilor funciari (
13
).
II — Procedura în fața Tribunalului
24.
La 18 aprilie 2005, recurenții au introdus o acțiune la Tribunal pentru anularea în parte sau în tot a deciziei în litigiu.
25.
Prin act separat depus la grefa Tribunalului la 5 iulie 2005, Comisia a ridicat o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
26.
Prin Ordonanța președintelui Camerei întâi a Tribunalului din 27 septembrie 2002, a fost admisă intervenția Republicii Finlanda în susținerea concluziilor Comisiei.
III — Ordonanța atacată
27.
În urma analizei sale privind admisibilitatea cererii, Tribunalul a considerat că recurenții nu erau vizați în mod direct de decizia în litigiu în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE și, prin urmare, a respins acțiunea acestora.
28.
În primul rând, Tribunalul a amintit prevederile articolului 230 al patrulea paragraf CE, conform cărora „orice persoană fizică sau juridică poate formula […] o acțiune împotriva deciziilor al căror destinatar este și împotriva deciziilor care, deși luate sub aparența unui regulament sau a unei decizii adresate unei alte persoane, o privesc în mod direct și individual”.
29.
După ce a constatat că recurenții nu erau destinatarii deciziei în litigiu, Tribunalul a analizat, așadar, dacă aceasta îi privea în mod direct și individual.
A — Cu privire la aspectul dacă proprietarii funciari sunt vizați în mod direct
30.
După ce a amintit, la punctele 52 și 53 din ordonanța atacată, jurisprudența Curții în materie, Tribunalul a analizat efectele deciziei în litigiu asupra situației juridice a proprietarilor funciari, persoane fizice (
14
). Acesta a reținut următoarele:
„54
Tribunalul apreciază că nu se poate considera că decizia [în litigiu], care desemnează drept situri de importanță comunitară părți din teritoriul finlandez unde reclamanții [proprietarii funciari, persoane fizice] dețin terenuri, produce, ca atare, efecte asupra situației juridice a reclamanților [proprietarii funciari, persoane fizice]. Decizia [în litigiu] nu cuprinde nicio dispoziție cu privire la regimul de protecție a siturilor de importanță comunitară, precum măsuri de conservare sau proceduri de autorizare […]. Astfel, aceasta nu afectează nici drepturile și obligațiile proprietarilor de bunuri funciare, nici exercitarea acestor drepturi. Spre deosebire de ceea ce susțin reclamanții [proprietarii funciari, persoane fizice], includerea acestor situri pe lista siturilor de importanță comunitară nu creează în nici un caz obligații pentru operatorii economici sau pentru persoanele fizice.”
31.
Tribunalul a analizat în continuare a doua condiție evidențiată de jurisprudență, conform căreia aplicarea actului atacat trebuie să aibă un caracter automat și să decurgă doar din reglementarea comunitară. La punctele 55-58 din ordonanța atacată, acesta a analizat conținutul obligațiilor ce revin statelor membre în temeiul articolului 4 alineatele (4) și (5) și al articolului 6 din directivă. Astfel, Tribunalul a dedus următoarele:
„59
În urma lecturii obligațiilor amintite anterior, care revin statelor membre vizate odată cu desemnarea prin decizia [în litigiu] a siturilor de importanță comunitară__ trebuie constatat că niciuna dintre aceste obligații nu este direct aplicabilă reclamanților [proprietarii funciari, persoane fizice]. Astfel, toate aceste obligații necesită un act din partea statului membru în cauză, prin care acesta să precizeze modul în care înțelege să pună în aplicare obligația respectivă, fie că este vorba despre măsuri de conservare necesare [articolul 6 alineatul (1) din directivă], fie despre măsuri necesare pentru a evita deteriorarea sitului [articolul 6 alineatul (2) din directivă], sau despre acordul pe care autoritățile naționale competente trebuie să îl dea pentru un proiect susceptibil să afecteze situl în mod semnificativ [articolul 6 alineatele (3) și (4) din directivă].
60
Prin urmare, din [directiva] în temeiul căreia a fost adoptată decizia [în litigiu] rezultă că aceasta este obligatorie pentru statul membru cu privire la rezultatul ce trebuie obținut, lăsând totodată autorităților naționale competența cu privire la măsurile de conservare ce trebuie adoptate și la procedurile de autorizare ce trebuie urmate. Această concluzie nu poate fi infirmată de faptul că marja de apreciere astfel recunoscută statelor membre trebuie exercitată în conformitate cu obiectivele [directivei].”
32.
Prin urmare, Tribunalul a stabilit că proprietarii funciari, persoane fizice, nu sunt vizați în mod direct de decizia în litigiu în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE și a hotărât că nu este necesar să analizeze dacă aceștia erau vizați în mod individual de acest act comunitar.
B — Cu privire la aspectul dacă MTK este vizată în mod direct
33.
La punctul 61 din ordonanța atacată, și având în vedere concluziile la care a ajuns cu privire la interesul direct al proprietarilor funciari, persoane fizice, Tribunalul a hotărât că nu se poate considera că membrii MTK sunt vizați în mod direct de decizia în litigiu. Tribunalul a arătat totodată că această asociație nu a demonstrat că are un interes propriu în continuarea acțiunii.
34.
În consecință, Tribunalul a respins acțiunea formulată de reclamanți ca fiind inadmisibilă.
IV — Procedura în fața Curții și concluziile părților
35.
Prin cererea depusă la grefa Curții la 4 septembrie 2006, recurenții au introdus acest recurs.
36.
Intervenția Regatului Spaniei în sprijinul concluziilor Comisiei a fost admisă printr-o ordonanță a președintelui Curții din 16 ianuarie 2007.
37.
Prin recursul formulat, recurenții solicită Curții anularea ordonanței atacate și a deciziei în litigiu. De asemenea, aceștia solicită Curții să oblige Comisia la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cursul celor două procese.
38.
Comisia, susținută în acest sens de Regatul Spaniei, solicită respingerea recursului și obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată.
V — Recursul
39.
Recurenții invocă trei motive în susținerea recursului lor, întemeiate, în primul rând, pe nemotivarea ordonanței atacate, în al doilea rând, pe o apreciere eronată a Tribunalului conform căreia aceștia nu sunt vizați în mod direct de decizia în litigiu în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE și, în al treilea rând, pe lipsa unei protecții jurisdicționale efective.
A — Cu privire la primul motiv, întemeiat pe nemotivarea ordonanței atacate
1. Argumentele părților
40.
La punctele 57-60 din recurs, recurenții susțin că Tribunalul a omis să răspundă argumentului referitor la efectele juridice ale obligației de evaluare a planurilor, prevăzută la articolul 6 alineatul (3) din directivă. În opinia acestora, acest argument era totuși evocat în mod clar la punctele 21-29 din observațiile lor scrise, depuse ca urmare a excepției de inadmisibilitate ridicate de Comisie.
2. Apreciere
41.
Acest motiv se referă la cerința formală de motivare. Acesta are drept scop sancționarea nemotivării ordonanței atacate.
42.
În ceea ce privește recursurile formulate împotriva hotărârilor pronunțate de Tribunal, Curtea a stabilit în mod repetat că problema dacă Tribunalul a răspuns motivelor părților și dacă și-a motivat în mod corespunzător hotărârea constituie o chestiune de drept care poate, ca atare, să fie invocată în cadrul unui recurs (
15
).
43.
Dintr-o jurisprudență constantă reiese că nu i se impune Tribunalului de către Curte să elaboreze o motivare care să urmeze în mod exhaustiv și punctual toate argumentele prezentate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care au fost luate măsurile în discuție, iar instanței competente să dispună de elemente suficiente pentru a exercita controlul (
16
). În ceea ce privește o acțiune întemeiată pe articolul 230 CE, cerința de motivare implică examinarea de către Tribunal a motivelor de anulare invocate de reclamant și prezentarea motivelor care conduc la respingerea motivului sau la anularea actului atacat.
44.
Totuși, deși Tribunalul nu trebuie să răspundă detaliat la fiecare dintre argumentele invocate de reclamant, în special în cazul în care acestea nu sunt suficient de clare și de exacte și nu se bazează pe elemente de probă detaliate, Curtea apreciază că Tribunalul trebuie cel puțin să examineze toate pretinsele încălcări (
17
).
45.
Având în vedere aceste elemente, trebuie stabilit dacă Tribunalul a omis să răspundă la argumentul în cauză susținut de recurenți și eventual dacă trebuia să răspundă la acesta.
46.
În speță, constatăm că aceștia din urmă au prezentat în mod clar motivele pentru care apreciază că sunt vizați în mod direct de decizia în litigiu. În special, recurenții au prezentat în mod foarte detaliat, în secțiunea 2.2 din observațiile lor scrise (
18
), și mai ales la punctele 21-29, noile sarcini ce revin pe viitor proprietarilor funciari în temeiul obligației de evaluare a planurilor și a proiectelor, prevăzută la articolul 6 alineatul (3) din directivă.
47.
Acest argument este prezentat în susținerea motivului referitor la interesul direct al recurenților. Nu este vorba despre un motiv de drept distinct de cel în cauză, astfel cum încearcă să demonstreze sinteza atașată de recurenți la observațiile lor, precum și rezumatul motivelor invocate în susținerea recursului (
19
).
48.
Raționamentul Tribunalului în ceea ce privește interesul direct al proprietarilor funciari, persoane fizice, figurează la punctele 54 și 59 din ordonanța atacată, care sunt formulate astfel:
„54
Tribunalul apreciază că nu se poate considera că decizia [în litigiu] […] produce, ca atare, efecte asupra situației juridice a reclamanților [proprietarii funciari, persoane fizice]. Decizia [în litigiu] nu cuprinde nicio dispoziție cu privire la regimul de protecție al siturilor de importanță comunitară, precum măsuri de conservare sau proceduri de autorizare […]. Aceasta nu afectează astfel nici drepturile și obligațiile proprietarilor de bunuri funciare, nici exercitarea acestor drepturi. Contrar celor pretinse de reclamanți [proprietari funciari, persoane fizice], includerea acestor situri pe lista siturilor de importanță comunitară nu obligă în niciun fel operatorii economici sau persoanele private.
[…]
59
În urma lecturii obligațiilor amintite anterior, care revin statelor membre vizate odată cu desemnarea prin decizia [în litigiu] a siturilor de importanță comunitară, trebuie constatat că niciuna dintre aceste obligații nu este direct aplicabilă reclamanților [proprietari funciarii, persoane fizice]. Astfel, toate aceste obligații necesită un act din partea statului membru în cauză, prin care acesta să precizeze modul în care înțelege să pună în aplicare obligația respectivă, fie că este vorba despre măsuri de conservare necesare [articolul 6 alineatul (1) din directivă], fie despre măsuri necesare pentru a evita deteriorarea sitului [articolul 6 alineatul (2) din directivă], sau despre acordul pe care autoritățile naționale competente trebuie să îl dea pentru un proiect susceptibil de a afecta situl în mod semnificativ [articolul 6 alineatele (3) și (4) din directivă].”
49.
Astfel, Tribunalul a dedus, la punctul 61 din ordonanța atacată, că, prin urmare, MTK nu putea fi vizată în mod direct.
50.
O simplă lectură a ordonanței atacate este suficientă pentru a constata că Tribunalul s-a pronunțat cu privire la motivul referitor la interesul direct al recurenților. Este adevărat că Tribunalul nu a analizat în detaliu efectele articolului 6 alineatul (3) din directivă asupra situației juridice a proprietarilor funciari. Nu putem decât să regretăm concizia motivelor sale asupra acestui punct, în măsura în care Tribunalul – să reamintim – se pronunță cu privire la o cauză de inadmisibilitate de ordine publică.
51.
Cu toate acestea, considerăm că motivarea ordonanței atacate permite Curții să își exercite controlul jurisdicțional și, în plus, permite recurenților să afle motivele pentru care Tribunalul a stabilit că ei nu erau direct vizați de decizia în litigiu. Astfel cum rezultă în mod clar din ordonanța atacată, Tribunalul a pornit de la constatarea că decizia în litigiu nu cuprinde nicio dispoziție referitoare la regimul de protecție prevăzut la articolul 6 din directivă și, în plus, lasă o marjă de apreciere statelor membre însărcinate cu punerea în aplicare a acesteia.
52.
Prin urmare, propunem Curții să declare neîntemeiat primul motiv.
B — Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o apreciere eronată a Tribunalului cu privire la interesul direct al proprietarilor funciari
1. Argumentele părților
53.
Recurenții susțin că Tribunalul a stabilit în mod eronat că nu erau vizați în mod direct de decizia în litigiu în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE și al jurisprudenței Curții. În opinia acestora, Tribunalul a comis o eroare de drept în cadrul examinării celor două condiții cerute de jurisprudență, potrivit cărora, pe de o parte, actul în litigiu trebuie să afecteze situația juridică a reclamantului și, pe de altă parte, punerea în practică a acestuia trebuie să aibă un caracter pur automat (
20
).
54.
În ceea ce privește prima condiție, recurenții susțin că Tribunalul a interpretat eronat articolul 6 din directivă prin faptul că a apreciat că decizia în litigiu nu avea niciun efect juridic direct asupra lor.
55.
Pe de o parte, decizia în litigiu ar antrena în mod inevitabil clasificarea în arii speciale de protecție a siturilor selectate drept situri de importanță comunitară. Decizia respectivă ar rezolva, așadar, definitiv problema includerii acestor situri în rețeaua Natura 2000.
56.
Pe de altă parte, decizia în litigiu ar antrena o interdicție de deteriorare a siturilor clasificate drept situri de importanță comunitară, precum și o obligație de evaluare a planurilor și a proiectelor susceptibile de a fi puse în aplicare în aceste situri, cum ar fi cea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) din directivă. Faptul că decizia în litigiu nu implică în sine obligații sau restricții referitoare la utilizarea proprietăților este lipsit de importanță.
57.
În susținerea acestei concluzii, recurenții reproșează Tribunalului că a examinat efectele juridice ale deciziei în litigiu fără a ține seama de diferitele etape ale procedurii de selectare a siturilor.
58.
În ceea ce privește a doua condiție, recurenții susțin că Tribunalul a interpretat de asemenea în mod eronat articolul 6 din directivă prin faptul că a considerat că producerea de efecte juridice generate de decizia în litigiu necesita adoptarea de către statul membru de măsuri în cadrul cărora aceștia dispuneau de o putere de apreciere.
59.
Comisia susține, în ceea ce o privește, că ordonanța atacată este conformă cu jurisprudența Curții referitoare la articolul 230 al patrulea paragraf CE. În opinia sa, decizia în litigiu nu îi privește în mod direct pe recurenți, întrucât aceasta nu cuprinde nicio dispoziție referitoare la regimul de protecție pe care statele membre trebuie să îl adopte pe baza acestei directive. În plus, articolul 6 alineatul (3) din directivă, asemenea deciziei în litigiu, nu i-ar împiedica în niciun caz pe recurenți să pună în aplicare proiecte imobiliare, silvicole sau agricole în ariile speciale de conservare. Formularea acestei dispoziții ar fi clară și nu ar necesita decât aplicarea unor proceduri de evaluare și organizarea de către autoritățile naționale competente a unei consultări înainte de aprobarea proiectului. În cele din urmă, Comisia nu apreciază că este necesar să se răspundă argumentelor recurenților conform cărora decizia în litigiu i-ar privi și în mod individual.
60.
Regatul Spaniei, care a intervenit în sprijinul concluziilor Comisiei, adaugă că decizia în litigiu nu face decât să constate o stare de fapt, și anume îndeplinirea condițiilor speciale de mediu pe un teritoriu determinat. În plus, acesta precizează că efectele articolului 6 alineatul (3) din directivă nu rezultă din decizia în litigiu, ci din declararea ariei speciale de conservare de către statele membre.
2. Apreciere
61.
Decizia în litigiu, conform articolului 2 din aceasta, se adresează doar statelor membre. Persoanele fizice, în speță cele din rândul proprietarilor funciari, sau persoanele juridice, în speță fundația MTK:n säätiö, care doresc să formuleze o acțiune în anulare împotriva acestei decizii trebuie, prin urmare, să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 230 al patrulea paragraf CE. În consecință, acestea trebuie să demonstreze că decizia le privește în mod direct și individual. În cazul în care decizia în litigiu nu îndeplinește aceste condiții, acțiunea introdusă împotriva acesteia de o persoană fizică sau juridică este inadmisibilă.
62.
Acesta este obiectul prezentului litigiu.
63.
Conform unei jurisprudențe constante și astfel cum Tribunalul a amintit la punctul 52 din ordonanța atacată, condiția potrivit căreia actul atacat trebuie să privească în mod direct o persoană fizică sau juridică impune următoarele două elemente. În primul rând, acest act trebuie să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a particularului. În al doilea rând, actul respectiv nu trebuie să lase nicio putere de apreciere destinatarilor care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare, așadar, aceasta trebuie să aibă un caracter pur automat și să decurgă doar din reglementarea comunitară, fără aplicarea altor reguli intermediare (
21
).
64.
În cadrul acestei cauze, este, prin urmare, necesar să se analizeze dacă aceste două condiții sunt îndeplinite.
a) În ceea ce privește prima condiție, referitoare la efectele deciziei în litigiu asupra situației juridice a proprietarilor funciari
65.
Astfel cum am arătat, Tribunalul a apreciat, la punctul 54 din ordonanța atacată, că decizia în litigiu, „care desemnează drept situri de importanță comunitară părți din teritoriul finlandez unde reclamanții [proprietari funciari, persoane fizice] dețin terenuri[ (
22
)], [nu] produce, ca atare, efecte asupra situației juridice [a acestora din urmă]”. În opinia Tribunalului, decizia în litigiu nu ar cuprinde nicio dispoziție cu privire la regimul de protecție a siturilor de importanță comunitară și astfel nu ar afecta nici drepturile și obligațiile proprietarilor de bunuri funciare, nici exercitarea acestor drepturi. Astfel, Tribunalul apreciază că includerea acestor situri pe lista siturilor de importanță comunitară nu ar obliga în niciun fel operatorii economici sau persoanele fizice.
66.
Nu suntem de acord cu această analiză.
67.
Dimpotrivă, considerăm că decizia în litigiu determină, ca atare, consecințe directe asupra situației juridice a proprietarilor funciari, chiar în absența măsurilor de protecție adoptate de statul membru în cauză.
68.
Contrar celor susținute de Regatul Spaniei, decizia în litigiu constituie un act atacabil. Această decizie nu este un „act declarativ” sau o simplă măsură intermediară, întrucât stabilește definitiv poziția Comisiei cu privire la siturile de importanță comunitară din rețeaua Natura 2000 (
23
).
69.
Decizia în litigiu constituie, în plus, un act cauzator de prejudiciu. Prin clasificarea drept situri de importanță comunitară a terenurilor asupra cărora proprietarii funciari dețin drepturi, această decizie îi privează de dreptul de a dispune în mod liber de acestea (
24
).
70.
Astfel, decizia în cauză are drept consecință adăugarea la drepturile proprietarilor funciari a unor noi restricții, care nu existau la momentul în care aceștia le-au dobândit și care îngreunează exercitarea acestora. În temeiul deciziei în litigiu, proprietarii funciari nu își mai pot exploata sau vinde terenurile fără a se ține seama de clasificarea proprietății lor drept sit de importanță comunitară. Impactul deciziei în litigiu asupra situației lor se poate materializa, așadar, într-un prejudiciu de natură economică și socială, prin diminuarea valorii terenurilor sau chiar prin încetarea totală sau parțială a activităților agricole și forestiere. Acesta se poate de asemenea manifesta printr-o serie de restricții privind exercitarea prerogativelor corespunzătoare proprietății, întrucât, odată ce terenurile au fost clasificate drept situri de importanță comunitară, acestea sunt grevate de noi obligații.
71.
Pe de o parte, respectivele terenuri sunt clasificate, în temeiul articolului 4 alineatul (4) din directivă, în arii speciale de conservare.
72.
Pe de altă parte, statele membre au, în temeiul articolului 4 alineatul (5) din directivă, obligația de a institui, conform dispozițiilor articolului 6 alineatele (1)-(4) din directivă (
25
), un regim de protecție a siturilor vizate de decizia în litigiu. De exemplu, statele membre trebuie să adopte toate măsurile necesare pentru conservarea siturilor (
26
). Astfel, acestea pot să interzică anumite activități în cadrul zonelor protejate, precum defrișarea și despădurirea, sau chiar să limiteze lucrările de construcție și de exploatare. Statele membre trebuie de asemenea să supună toate planurile și toate proiectele care ar putea afecta siturile de importanță comunitară, precum proiectele de captare a apei, procedurii de acordare a unei autorizații administrative prealabile, întemeiată pe o evaluare a efectelor acestora asupra sitului în cauză (
27
).
73.
Aceste măsuri reprezintă tot atâtea restricții ale exercitării dreptului de proprietate și sunt direct legate de clasificarea în categoria siturilor de importanță comunitară a terenurilor proprietarilor funciari.
74.
În cauza în care s-a adoptat Hotărârea Comisia/Infront WM, citată anterior, care, în opinia noastră, este comparabilă, Curtea a admis afectarea directă a reclamantului. Actul atacat era o decizie a Comisiei prin care se constata conformitatea cu dreptul comunitar a unei dispoziții britanice de stabilire, conform Directivei 89/552/CEE (
28
), a cerințelor cu privire la retransmisia evenimentelor majore de către posturile de televiziune. Curtea a admis că o întreprindere, în speță Infront WM AG, a cărei activitate consta în achiziționarea și revânzarea drepturilor de transmisie a evenimentelor sportive, era vizată în mod direct de acest act în măsura în care reglementarea adoptată de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord și aprobată prin actul respectiv impunea acestor posturi un anumit număr de limite în cazul în care acestea aveau în vedere retransmisia unor evenimente desemnate pentru care Infront WM AG achiziționase drepturi exclusive. Curtea a hotărât că, „în măsura în care aceste limite sunt legate de condițiile în care [emițătorii menționați] achiziționează de la Infront [WM AG] drepturile de retransmisie […], măsurile adoptate de Regatul Unit și actul în litigiu au drept consecință să adauge la drepturile deținute de această societate noi restricții, care nu existau la momentul în care aceasta a achiziționat respectivele drepturi de retransmisie și care fac mai dificilă exercitarea acestora din urmă. Astfel, actul în litigiu afectează în mod direct situația juridică a societății Infront [WM AG]” (
29
).
75.
Considerăm că această jurisprudență poate fi pe deplin transpusă în cauza noastră.
76.
În aceste condiții și având în vedere aceste elemente, apreciem că decizia în litigiu afectează în mod direct situația juridică a proprietarilor funciari.
77.
În continuare trebuie analizat dacă măsurile de aplicare pe care le presupune decizia în litigiu sunt pur automate sau dacă, dimpotrivă, autoritățile naționale păstrează, în această privință, o putere discreționară.
b) În ceea ce privește a doua condiție, referitoare la întinderea puterii de apreciere a statelor membre în cadrul procesului de punere în aplicare a deciziei în litigiu
78.
Dintr-o jurisprudență constantă rezultă că, în cazul în care un act comunitar este adresat unui stat membru de către o instituție, dacă acțiunea pe care statul membru trebuie să o întreprindă pentru executarea acestui act prezintă un caracter automat sau dacă, într-un fel sau altul, consecințele actului în cauză se impun fără echivoc, acest act privește, atunci, în mod direct orice persoană pe care această acțiune o afectează (
30
).
79.
În cazul în care există o măsură națională de punere în aplicare care se interpune între actul atacat și reclamant, Curtea apreciază că nu este vorba, propriu-zis, despre un element de inadmisibilitate a acțiunii dacă această măsură are un caracter pur automat sau dacă sensul acesteia este previzibil și se poate deduce din dispoziția comunitară (
31
). De exemplu, Curtea a stabilit că aceasta este situația în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Comisia/Infront WM, citată anterior. În pofida existenței unei marje de manevră în punerea în aplicare a actului atacat, Curtea a constatat că autoritățile naționale nu se bucurau de nicio putere de apreciere în ceea ce privește rezultatul ce trebuia obținut, de vreme ce acesta era indicat doar prin acest act (
32
).
80.
Dacă, în schimb, actul atacat lasă o adevărată libertate de alegere statului membru destinatar, acesta având posibilitatea de a acționa ori de a nu acționa sau nefiind constrâns să acționeze într-un sens determinat, în acest caz, Curtea apreciază că un particular nu poate pretinde că are o calitate directă pentru a-l contesta (
33
).
81.
Astfel cum am arătat, Tribunalul a examinat, la punctele 55-58 din ordonanța atacată, conținutul obligațiilor ce revin statelor membre în temeiul articolului 4 alineatele (4)-(5) și al articolului 6 din directivă. Tribunalul a dedus că toate aceste obligații impun un act din partea statului membru în cauză prin care acesta să precizeze modul în care înțelege să le pună în aplicare pe teritoriul său. Apoi, Tribunalul a apreciat că:
„60
Prin urmare, din [directiva] în temeiul căreia a fost adoptată decizia [în litigiu], rezultă că aceasta este obligatorie pentru statul membru cu privire la rezultatul ce trebuie obținut, lăsând totodată autorităților naționale competența cu privire la măsurile de conservare ce trebuie adoptate și la procedurile de autorizare ce trebuie urmate[ (
34
)]. Această concluzie nu poate fi infirmată de faptul că marja de apreciere astfel recunoscută statelor membre trebuie exercitată în conformitate cu obiectivele [directivei].”
82.
În temeiul acestei ultime constatări, Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea în anulare formulată de proprietarii funciari.
83.
Nu împărtășim acest raționament pentru următoarele motive.
84.
Pe de o parte, amintim că decizia în litigiu are natura unui element decizional și se impune integral statelor membre fără ca acestea să poată reveni asupra clasificării terenurilor din rețeaua Natura 2000.
85.
Pe de altă parte, în punerea în aplicare a acestei decizii, statele membre nu dispun, în opinia noastră, decât de o marjă de apreciere foarte limitată.
86.
În această cauză, punctul asupra căruia părțile sunt în dezacord rezultă din faptul că decizia în litigiu presupune, pentru a fi aplicată, ca statele membre să adopte măsuri de punere în aplicare. Însă, astfel cum am arătat, existența unei măsuri naționale de aplicare, care se interpune între actul atacat și reclamant, nu constituie în sine o cauză de inadmisibilitate a acțiunii. Într-o astfel de situație, Curtea analizează întinderea marjei de apreciere de care dispun statele membre în punerea în aplicare a actului atacat.
87.
Or, în prezenta cauză, aceste măsuri de punere în aplicare sunt stabilite printr-o directivă care are, prin definiție, vocația de a lăsa statelor membre o marjă de apreciere. Astfel, reamintim faptul că, în conformitate cu articolul 249 al treilea paragraf CE, directiva este obligatorie pentru statele membre cu privire la rezultatul care trebuie atins, dar acestea dispun de o anumită latitudine în ceea ce privește forma și mijloacele la care pot recurge în acest scop (
35
).
88.
În speță, se pune, așadar, problema dacă, având în vedere prevederile directivei, statele membre dispun de o marjă de apreciere suficientă în punerea în aplicare a deciziei în litigiu, care să le permită să acționeze sau să nu acționeze, sau dacă, dimpotrivă, sunt constrânse să acționeze într-un anumit sens.
89.
Modul și condițiile în care decizia în litigiu trebuie pusă în aplicare sunt stabilite la articolul 4 alineatele (4)-(5) și la articolul 6 din directivă.
90.
În primul rând, odată ce lista siturilor de importanță comunitară este elaborată de Comisie, statele membre sunt obligate să desemneze aceste situri drept arii speciale de conservare cât mai curând posibil și în termen de maxim șase ani. Astfel cum au arătat recurenții, termenele prevăzute la articolul 4 alineatul (4) din directivă sunt clare, iar statele membre nu dispun de nicio marjă de apreciere în acest sens (
36
).
91.
În al doilea rând, conform articolului 4 alineatul (5) din directivă, statele membre trebuie să aplice regimul de protecție prevăzut la articolul 6 alineatele (2)-(4) din directivă în ceea ce privește siturile înscrise pe lista siturilor de importanță comunitară (
37
). Astfel cum arată Curtea în Hotărârea Dragaggi și alții, citată anterior, între înscrierea unui sit pe lista siturilor de importanță comunitară și aplicarea măsurilor de protecție vizate de dispoziția respectivă există o strânsă legătură (
38
).
92.
Desigur, autoritățile naționale nu sunt lipsite de orice marjă de manevră pentru a pune în aplicare articolul 6 din directivă și decizia în litigiu. Astfel, pentru a îndeplini obligațiile care decurg din acestea, autoritățile naționale pot prevedea un regim adecvat de protecție a siturilor, care poate diferi în funcție de condițiile economice, sociale și culturale, precum și de caracteristicile regionale și locale ale fiecărui stat membru (
39
).
93.
Totuși, marja de apreciere care le este recunoscută ni se pare foarte restrânsă.
94.
Astfel, autoritățile naționale trebuie să asigure că proprietarii terenurilor clasificate drept situri de importanță comunitară nu deteriorează habitatele naturale care se găsesc în proprietatea lor și nu perturbă speciile care trăiesc în acest spațiu într-o măsură contrară cerințelor directivei. În acest scop, autoritățile naționale trebuie să adopte măsuri de protecție care sunt, în opinia noastră, lesne previzibile și al căror sens poate fi ușor determinat. Aceste măsuri trebuie să permită astfel menținerea sau restabilirea într-un „stadiu corespunzător de conservare” a habitatelor naturale și a speciilor de floră și de faună sălbatică de importanță comunitară (
40
). Acestea trebuie de asemenea să permită evitarea tuturor riscurilor de deteriorare și de perturbare a siturilor. Măsurile respective constituie punerea directă în aplicare a deciziei în litigiu. Rezultatul ce trebuie obținut este determinat de aceste măsuri, și, în speță, de decizia în litigiu. Prin urmare, în ceea ce privește rezultatul, autoritățile naționale nu se bucură de nicio marjă de apreciere.
95.
Or, atingerile aduse situațiilor juridice ale proprietarilor funciari sunt cauzate de cerința de obținere a acestui rezultat.
96.
În plus, instituțiile comunitare stabilesc limite din ce în ce mai restrictive cu privire la marja de apreciere a autorităților naționale competente.
97.
Astfel, Comisia a edictat un ghid de interpretare a articolului 6 din directivă, în care indică sfera de aplicare și conținutul fiecăreia dintre dispozițiile acestuia (
41
). De exemplu, în ceea ce privește punerea în aplicare a articolului 6 alineatul (2) din directivă, Comisia precizează sensul noțiunilor de perturbări și de deteriorare a siturilor și, în special, indică statelor membre modul în care trebuie să evalueze aceste riscuri. În plus, Comisia stabilește condițiile și termenele în care statele membre trebuie să adopte măsurile de protecție (
42
). Apoi, în ceea ce privește punerea în aplicare a articolului 6 alineatul (4) din directivă, Comisia precizează înțelesul sintagmelor „motive cruciale de interes public major” și „măsuri compensatorii”. Aceasta arată, printre altele, când trebuie avute în vedere aceste măsuri, cine trebuie să suporte costul acestora și cui trebuie notificate.
98.
Pe de altă parte, Comisia, prin intermediul procedurii acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, și Curtea, în cadrul controlului jurisdicțional, exercită un control foarte atent al măsurilor adoptate de statele membre în temeiul articolului 6 din directivă. Importanța contenciosului referitor la punerea în aplicare a directivei dovedește acest lucru. În acest sens, Curtea arată că exactitatea transpunerii directivei are „o importanță deosebită [în măsura] în care gestionarea patrimoniului comun este încredințată fiecărui stat membru pentru propriul teritoriu” (
43
). În opinia acesteia și în măsura în care directiva stabilește „norme complexe și tehnice”, „statele membre au în special obligația de a se asigura că legislația pe care o adoptă în vederea asigurării transpunerii acestei directive este clară și precisă, inclusiv în ceea ce privește obligațiile esențiale de supraveghere și control” (
44
).
99.
Astfel, Curtea nu a ezitat să precizeze modalitățile mecanismului de protecție prevăzut la articolul 6 alineatul (3) din directivă. În opinia Curții, „o evaluare corespunzătoare”, în sensul acestei dispoziții, presupune ca autoritățile naționale competente să identifice toate aspectele planurilor elaborate și care sunt susceptibile să afecteze obiectivele de conservare a sitului în cauză. În continuare, potrivit Curții, autorizația pentru plan sau pentru proiect nu poate fi acordată decât cu condiția ca autoritățile naționale competente să fie sigure că acesta nu dăunează integrității sitului în cauză. De asemenea, după cum precizează Curtea, „în cazul în care există o incertitudine cu privire la lipsa efectelor negative […], autoritatea competentă va trebui să refuze autorizarea” (
45
). Astfel cum, în mod corect, au arătat recurenții, autorizația eliberată în temeiul acestor criterii nu lasă statelor membre decât o marjă de apreciere foarte restrânsă (
46
).
100.
Prin urmare, considerăm că, din momentul în care Comisia a reținut un teritoriu ca fiind sit de importanță comunitară, statele membre nu au altă posibilitate decât să desemneze acest sit drept arie specială de conservare și să adopte un regim de protecție care să permită conservarea sitului respectiv, conform cerințelor directivei. Faptul că statele membre pot dispune de o marjă de apreciere, oricât de limitată ar fi aceasta, cu privire la măsurile de conservare ce trebuie adoptate și la procedurile de autorizare ce trebuie urmate nu ar trebui, în opinia noastră, să afecteze efectele deciziei în litigiu propriu-zise.
101.
Având în vedere toate aceste elemente, considerăm că cele două condiții impuse de jurisprudență pentru ca o persoană fizică sau juridică să fie vizată în mod direct de un act comunitar sunt, în această cauză, îndeplinite.
102.
Prin urmare, apreciem că Tribunalul a comis o eroare de drept atunci când a hotărât că proprietarii funciari nu sunt vizați în mod direct de decizia în litigiu și propunem, în consecință, Curții să anuleze ordonanța atacată.
103.
În aceste condiții, considerăm că nu mai este necesară examinarea celui de al treilea motiv, întemeiat pe lipsa unei protecții jurisdicționale efective.
104.
În plus, în opinia noastră, în conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție (
47
), Curtea poate pronunța o hotărâre definitivă cu privire la admisibilitatea acțiunii introduse în primă instanță de recurenți.
VI — Cu privire la admisibilitatea acțiunii în anulare formulate în primă instanță
105.
Întrucât Tribunalul nu s-a pronunțat cu privire la acest aspect în ordonanța atacată, vom examina măsura în care proprietarii funciari pot fi vizați în mod individual de decizia în litigiu. După efectuarea acestei analize, vom examina admisibilitatea acțiunii în anulare formulate de MTK.
A — Cu privire la admisibilitatea acțiunii în anulare formulate de proprietarii funciari
1. Argumentele părților
106.
În excepția de inadmisibilitate pe care a ridicat-o în cursul judecării cauzei în primă instanță, Comisia susține că proprietarii funciari nu sunt vizați în mod individual de decizia în litigiu. În primul rând, Comisia arată că această decizie nu îi afectează astfel încât să fie privați de folosința bunului lor. Decizia respectivă nu le-ar conferi niciun drept și nu le-ar impune nicio obligație. Comisia subliniază în continuare că siturile vizate de decizia în litigiu sunt definite exclusiv pe baza unor criterii biologice, conform articolului 1 litera (k) din directivă. În această privință, Comisia apreciază că este imposibil să se identifice proprietarii siturilor clasificate drept situri de importanță comunitară pe baza deciziei în litigiu sau a datelor care au servit la elaborarea acesteia. Comisia arată, în cele din urmă, că siturile vizate de această decizie interesează alți actori, diferiți de proprietarii funciari, precum întreprinderile de construcții, organizațiile neguvernamentale sau cetățenii obișnuiți.
107.
Recurenții apreciază, dimpotrivă, că se regăsesc într-o situație specială, care îi deosebește de orice altă persoană, în măsura în care decizia în litigiu vizează terenuri ale căror proprietari sunt și le afectează situația juridică.
2. Apreciere
108.
Dintr-o jurisprudență constantă rezultă că alte persoane, în afara destinatarilor unei decizii, nu pot pretinde că respectiva decizie le privește în mod individual decât dacă aceasta le aduce atingere în temeiul anumitor calități care le sunt specifice sau în temeiul unei situații de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană și, din acest motiv, le individualizează ca și cum ar fi destinatarul unei astfel de decizii (
48
).
109.
Reiese de asemenea din jurisprudența Curții că, atunci când decizia afectează un grup de persoane care erau identificate sau identificabile la momentul în care acest act a fost adoptat și în funcție de criterii specifice membrilor grupului, acest act poate privi în mod individual respectivele persoane în măsura în care acestea fac parte dintr-un cerc restrâns de operatori economici (
49
). Curtea a arătat că aceasta poate fi situația atunci când decizia modifică drepturile dobândite de particular anterior adoptării sale (
50
).
110.
În speță, apreciem că proprietarii funciari fac parte dintr-un cerc închis ai cărui membri sunt în special afectați de decizia în litigiu, și acest lucru din trei motive.
111.
În primul rând, ei se regăsesc într-o situație specială, întrucât dețin drepturi de proprietate asupra siturilor vizate de decizia în litigiu.
112.
În al doilea rând, proprietarii funciari puteau fi identificați de Comisie la momentul în care a adoptat această decizie. Astfel, siturile vizate de decizia în litigiu sunt identificate pornindu-se de la coordonatele geografice (latitudine și longitudine). Aceste informații, care sunt propuse, transmise, apoi validate de statul membru, permit identificarea parcelelor asupra cărora există drepturi de proprietate. Or, drepturile de proprietate ale fiecăruia dintre noi sunt, în principiu, înscrise în registre de autoritățile naționale.
113.
În al treilea rând, astfel cum am demonstrat, decizia în litigiu afectează situația juridică a proprietarilor funciari și, în special, libera exercitare a drepturilor lor.
114.
În aceste condiții, apreciem că admisibilitatea acțiunii în anulare formulate de aceștia din urmă se poate înscrie într-o jurisprudență consacrată a Curții, conform căreia un particular poate contesta legalitatea unui act comunitar atunci când acest act modifică drepturile dobândite de respectivul particular anterior adoptării sale.
115.
Astfel cum am arătat la punctele 99-102 din Concluziile pe care le-am prezentat în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Comisia/Infront WM, citată anterior, Curtea a hotărât în acest sens prin Hotărârea Toepfer și Getreide-Import Gesellschaft/Comisia (
51
), în care a admis, pentru prima dată, că un particular putea fi vizat individual de o decizie adresată unui stat membru. Această soluție a fost adoptată și în Hotărârea Bock/Comisia, citată anterior, precum și în Hotărârile Agricola commerciale olio și alții/Comisia și Savma/Comisia (
52
). În Hotărârea CAM/Comisia (
53
), Curtea a admis totodată că un particular are calitate procesuală activă în cazul în care măsura atacată se referă la o situație în curs la momentul adoptării sale și afectează exercitarea drepturilor dobândite pentru operațiuni viitoare. Curtea s-a pronunțat în acest sens și în Hotărârea Comisia/Infront WM, citată anterior.
116.
De asemenea, în cazul în care dreptul în cauză are rang de drept fundamental în ordinea juridică comunitară, precum dreptul de proprietate (
54
), este evident, în opinia noastră, că încălcarea acestuia trebuie să poată face obiectul unei acțiuni judecătorești efective în fața instanței comunitare.
117.
Considerăm că această analiză găsește o susținere în jurisprudența comunitară și în special în Hotărârea Codorníu/Consiliul (
55
). În această cauză, o societate de drept spaniol, titulară a mărcii Gran Crémant de Codorníu din 1924, solicita anularea unui articol dintr-un regulament al Consiliului care îi interzicea la un moment dat utilizarea mențiunii „crémant”. Curtea pare să fi recunoscut admisibilitatea acțiunii acesteia, în pofida caracterului normativ al actului atacat, din preocuparea de a proteja dreptul de proprietate pe care societatea îl deținea asupra acestei mărci în temeiul legislației spaniole.
118.
Considerăm că această jurisprudență poate fi pe deplin transpusă în prezenta cauză, de vreme ce drepturile proprietarilor funciari au fost dobândite înainte de adoptarea deciziei în litigiu.
119.
Acesta este motivul pentru care, având în vedere toate aceste elemente, apreciem că proprietarii funciari sunt vizați în mod individual de decizia menționată.
120.
Proprietarii funciari îndeplinesc, prin urmare, condițiile stabilite la articolul 230 al patrulea paragraf CE pentru formularea unei acțiuni în anulare împotriva unei astfel de decizii. În consecință, propunem Curții să declare admisibilă acțiunea acestora.
121.
În prezent, este necesară examinarea admisibilității acțiunii în anulare formulate de MTK împotriva deciziei în litigiu.
B — Cu privire la admisibilitatea acțiunii în anulare introduse de MTK
122.
Astfel cum rezultă din înscrisurile din dosar, MTK reprezintă interesele a 163000 de agricultori și silvicultori, printre care și pe cele ale proprietarilor funciari (
56
).
123.
Admisibilitatea unei acțiuni formulate de o asociație de apărare a intereselor colective în fața instanței comunitare decurge și din articolul 230 al patrulea paragraf CE. Această dispoziție – să reamintim – supune acțiunea în anulare formulată de orice persoană fizică sau juridică împotriva unei decizii al cărei destinatar nu este dublei condiții ca această decizie să o privească în mod direct și individual.
124.
O asociație de apărare a intereselor colective nu poate, prin urmare, solicita anularea unei decizii al cărei destinatar nu este decât în cazul în care această decizie o privește pe ea însăși sau pe membrii săi în mod direct și individual. Conform unei jurisprudențe constante, o asociație nu poate acționa împotriva unui astfel de act în numele apărării intereselor generale și colective ale membrilor pe care îi reprezintă (
57
). Acest fapt permite astfel evitarea situației în care, prin crearea unei astfel de asociații, particularii să poată eluda cerințele procedurale prevăzute la articolul 230 al patrulea paragraf CE (
58
).
125.
Astfel cum rezultă din jurisprudența Curții, o asociație, precum MTK, nu poate, așadar, formula o acțiune în anulare împotriva unei decizii a Comisiei decât în două cazuri. În primul rând, acțiunea sa este admisibilă dacă membrii pe care îi reprezintă sau o parte dintre aceștia au ei înșiși calitate procesuală activă (
59
). În acest caz, se consideră că asociația se substituie membrilor săi. În al doilea rând, acțiunea sa poate fi de asemenea admisibilă dacă aceasta poate dovedi un interes propriu în formularea acțiunii. Jurisprudența admite că acesta poate fi cazul atunci când poziția de negociator a asociației a fost afectată de actul a cărui anulare se solicită (
60
).
126.
În cadrul acestui litigiu, recurenții susțin că acțiunea formulată de MTK este admisibilă întrucât majoritatea membrilor săi au ei înșiși calitate procesuală activă.
127.
Împărtășim, la rândul nostru, această opinie.
128.
Astfel, apreciem că, prin prezenta acțiune, MTK înțelege să apere interesele individuale ale anumitor membri ai săi și, în special, pe cele ale proprietarilor funciari. Or, astfel cum am demonstrat, considerăm că acești membri sunt vizați în mod direct și individual de decizia în litigiu. Prin urmare, apreciem că acțiunea MTK este admisibilă prin faptul că îi reprezintă pe aceștia.
129.
Din perspectiva jurisprudenței Curții, acest element este suficient pentru a justifica admisibilitatea acțiunii MTK
130.
În lumina acestor considerații, propunem, așadar, Curții să respingă excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie cu privire la acțiunea formulată de recurenți în fața Tribunalului.
131.
În plus, invităm Curtea să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra temeiniciei acțiunii și să stabilească faptul că cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul (
61
).
VII — Concluzie
132.
În lumina considerațiilor precedente, propunem Curții să se pronunțe astfel:
„1)
Anulează Ordonanța Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 22 iunie 2006, Sahlstedt și alții/Comisia (T-150/05).
2)
Respinge excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisia Comunităților Europene în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene.
3)
Trimite cauza Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene pentru a se pronunța asupra temeiniciei acțiunii.
4)
Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Printre acești proprietari funciari se numără treisprezece persoane fizice, precum și o fundație denumită MTK:n säätiö (denumiți în continuare „proprietarii funciari”).
(
3
)	Este vorba despre Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry (denumită în continuare „MTK”). Această asociație reprezintă interesele a 163000 de agricultori și silvicultori.
(
4
)	T-150/05, Rec., p. II-1851, denumită în continuare „ordonanța atacată”.
(
5
)	Directiva din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică (JO L 206, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 109), astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 al Parlamentului European și al Consiliului din (JO L 284, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 213, denumită în continuare „directiva”).
(
6
)	JO L 40, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 3, denumită în continuare „decizia în litigiu”.
(
7
)	A se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2008, Comisia/Infront WM (C-125/06 P, Rep., p. I-1451, punctul 47 și jurisprudența citată).
(
8
)	Primul considerent și al treilea-al șaselea considerent.
(
9
)	Precum clasificarea populațiilor animale conform criteriilor ornitologice prevăzute în anexa I la Directiva nr. 79/409/CEE a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind conservarea păsărilor sălbatice (JO L 103, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 77), dar și informațiile privind păsările migratoare prezente de regulă în cadrul sitului și neprevăzute de această anexă, clasificarea mamiferelor, a reptilelor, a amfibiilor, a peștilor, a nevertebratelor și a plantelor prevăzute în anexa II la directivă și a celorlalte specii importante de faună și de floră neprevăzute în această anexă.
(
10
)	Precum localizarea sitului și harta acestuia.
(
11
)	Se recomandă, astfel, statelor membre să comunice „informații asupra activităților antropice și a efectelor acestora în sit și în jurul lui”. În acest scop, statele membre sunt invitate să furnizeze informații asupra activităților legate în special de agricultură și păduri, de pescuit, vânătoare și recoltare, de urbanizare, de industrializare, de transport și de comunicare [a se vedea punctul 6.1 și apendicele E ale Deciziei 97/266/CE a Comisiei din 18 decembrie 1996 privind formularul-tip pentru siturile propuse ca situri Natura 2000 (JO 1997, L 107, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 3, și în special p. 37, respectiv p. 39)].
(
12
)	Articolele 20 și 21 din directivă. Acest comitet, prezidat de reprezentantul Comisiei, este alcătuit din reprezentanții statelor membre.
(
13
)	Anumite proprietăți funciare sunt prevăzute și identificate la punctul 6.2.2.7 din cererea de sesizare a instanței.
(
14
)	Considerăm că, în analiza sa, Tribunalul nu a examinat situația juridică a fundației MTK:n säätiö, care – să reamintim – este, la rândul său, proprietar de terenuri vizate de decizia în litigiu.
(
15
)	A se vedea în special Hotărârea din 20 noiembrie 1997, Comisia/V (C-188/96 P, Rec., p. I-6561, punctul 24), și Hotărârea din, Somaco/Comisia (C-401/96 P, Rec., p. I-2587, punctul 53).
(
16
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2007, Komninou și alții/Comisia (C-167/06 P, punctul 22 și jurisprudența citată).
(
17
)	Idem.
(
18
)	Facem trimitere la observațiile scrise depuse ca urmare a excepției de inadmisibilitate ridicate de Comisie în primă instanță.
(
19
)	A se vedea punctele 68-70 din observațiile scrise și, respectiv, pagina 4 din recurs.
(
20
)	Punctele 8-56 din recurs.
(
21
)	A se vedea Hotărârea Comisia/Infront WM, citată anterior (punctul 47 și jurisprudența citată).
(
22
)	Sublinierea noastră.
(
23
)	Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia (60/81, Rec., p. 2639, punctul 10).
(
24
)	Facem trimitere la termenii utilizați de profesorul G. Isaac, care apreciază că „reclamantul nu este vizat direct decât dacă actul atacat are în sine ca efect imediat privarea acestuia de un drept sau impunerea unei obligații acestuia, astfel încât îl pune într-o situație analogă celei în care s-ar fi aflat dacă era destinatarul actului respectiv” (Isaac, G., Droit communautaire général, ediția a șaptea, Colin, Paris, 1999, p. 266).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 13 ianuarie 2005, Dragaggi și alții (C-117/03, Rec., p. I-167). La punctul 21 din această hotărâre, Curtea a apreciat că măsurile de protecție prevăzute la articolul 6 alineatele (2)-(4) din directivă se impun în ceea ce privește siturile care, conform articolului 4 alineatul (2) al treilea paragraf din directivă, sunt înscrise pe lista siturilor selectate drept situri de importanță comunitară, elaborată de Comisie conform procedurii prevăzute la articolul 21 din directivă.
(
26
)	Articolul 6 alineatele (1) și (2) din directivă.
(
27
)	Articolul 6 alineatul (3) din directivă.
(
28
)	Directiva Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune (JO L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215), astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din (JO L 202, p. 60, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 232).
(
29
)	Punctele 47-52.
(
30
)	Hotărârea din 5 mai 1998, Dreyfus/Comisia (C-386/96 P, Rec., p. I-2309, punctul 43 și jurisprudența citată), precum și Ordonanța Tribunalului din, Japan Tobacco și JT International/Parlamentul European și Consiliul (T-223/01, Rec., p. II-3259, punctul 46).
(
31
)	A se vedea în special Hotărârea din 13 mai 1971, International Fruit Company și alții/Comisia (41/70-44/70, Rec., p. 411, punctul 25), precum și Hotărârea din, Bock/Comisia (62/70, Rec., p. 897, punctele 7 și 8).
(
32
)	Punctele 59-63.
(
33
)	A se vedea în special Hotărârea din 21 ianuarie 1999, Franța/Comafrica și alții (C-73/97 P, Rec., p. I-185). În această cauză, Curtea a hotărât că Regulamentul (CE) nr. 3190/93 al Comisiei din de stabilire a coeficientului uniform de reducere pentru determinarea cantității de banane ce trebuie atribuită fiecărui operator din categoriile A și B în cadrul contingentului tarifar pentru 1994 (JO L 285, p. 28) nu privea direct operatorii, întrucât, în realitate, revenea autorităților naționale competente sarcina să stabilească definitiv cantitățile de banane pe care aveau dreptul să le importe în cursul acestei perioade, în temeiul acestui regulament.
(
34
)	Sublinierea noastră.
(
35
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 18 decembrie 1997, Inter-Environnement Wallonie (C-129/96, Rec., p. I-7411, punctul 45).
(
36
)	A se vedea secțiunea 2.2 din recurs.
(
37
)	A se vedea Hotărârea din 14 septembrie 2006, Bund Naturschutz in Bayern și alții (C-244/05, Rec., p. I-8445, punctul 35).
(
38
)	Punctul 24.
(
39
)	A se vedea în acest sens articolul 2 alineatul (3) din directivă.
(
40
)	A se vedea articolul 1 literele (e) și (i) și articolul 2 alineatul (2) din directivă. Conform articolului 1 litera (e) din directivă, stadiul de conservare al unui habitat natural este considerat corespunzător dacă aria sa de extindere naturală și teritoriile care se încadrează în această arie sunt stabile sau în creștere, structura și funcțiile sale specifice, necesare pentru menținerea sa pe termen lung, există și vor continua, probabil, să existe în viitorul apropiat și stadiul de conservare al speciilor sale specifice este corespunzător, în conformitate cu definiția de la articolul 1 litera (i) din directivă.
(
41
)	Acest ghid este intitulat Gérer les sites Natura 2000 – Les dispositions de l’article 6 de la directive „habitats” (92/43/CEE) [Gestionarea siturilor Natura 2000 – Dispozițiile articolului 6 din Directiva habitate (92/43/CEE)], Luxemburg, 2000.
(
42
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 13 februarie 2003, Comisia/Luxemburg (C-75/01, Rec., p. I-1585, punctele 41 și 42), și Hotărârea din, Comisia/Regatul Unit (C-6/04, Rec., p. I-9017, punctele 29-39).
(
43
)	Hotărârea Comisia/Regatul Unit, citată anterior (punctul 25).
(
44
)	Ibidem (punctul 26).
(
45
)	Hotărârea din 7 septembrie 2004, Waddenvereniging și Vogelbeschermingsvereniging (C-127/02, Rec., p. I-7405, punctele 52-60).
(
46
)	Punctul 30 din recurs.
(
47
)	În temeiul acestei dispoziții, atunci când recursul este fondat, Curtea anulează decizia Tribunalului. În acest caz, aceasta poate fie să pronunțe ea însăși hotărârea definitivă în acel litigiu, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza în fața Tribunalului pentru pronunțare.
(
48
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 15 iulie 1963, Plaumann/Comisia (25/62, Rec., p. 197, în special p. 223), Hotărârea din, Comisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C-78/03 P, Rec., p. I-10737, punctul 33), și Hotărârea Comisia/InfrontWM, citată anterior (punctul 70).
(
49
)	A se vedea în special Hotărârea din 17 ianuarie 1985, Piraiki-Patraiki și alții/Comisia (11/82, Rec., p. 207, punctul 31), Hotărârea din, Belgia și Forum 187/Comisia, (C-182/03 și C-217/03, Rec., p. I-5479, punctul 60), precum și Hotărârea Comisia/InfrontWM, citată anterior (punctul 71).
(
50
)	Hotărârea Comisia/Infront WM, citată anterior (punctul 72 și jurisprudența citată).
(
51
)	Hotărârea din 1 iulie 1965 (106/63 și 107/63, Rec., p. 525).
(
52
)	Hotărârile din 27 noiembrie 1984 (232/81, Rec., p. 3881 și 264/81, Rec., p. 3915).
(
53
)	Hotărârea din 18 noiembrie 1975 (100/74, Rec., p. 1393).
(
54
)	A se vedea în special Hotărârea din 26 noiembrie 1996, T. Port (C-68/95, Rec., p. I-6065, punctul 40), și Hotărârea din, Booker Aquaculture și Hydro Seafood (C-20/00 și C-64/00, Rec., p. I-7411, punctul 67 și jurisprudența citată).
(
55
)	Hotărârea din 18 mai 1994 (C-309/89, Rec. p. I-1853). A se vedea, în susținerea acestei analize, teza lui Cassia, P., L’accès des personnes physiques ou morales au juge de la légalité des actes communautaires, Dalloz, Paris, 2002, p. 752, punctul 968 și urm.
(
56
)	Punctele 3 și 6 din cererea introductivă de instanță și punctul 66 din observațiile scrise depuse de recurenți ca urmare a excepției de inadmisibilitate ridicate de Comisie.
(
57
)	Hotărârea din 14 decembrie 1962, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes și alții/Consiliul (16/62 și 17/62, Rec., p. 901, 919 și 920), Ordonanța din, Sveriges Betodlares și Henrikson/Comisia (C-409/96 P, Rec., p. I-7531, punctul 45), Hotărârea Tribunalului din, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen și Hapag-Lloyd/Comisia (T-86/96, Rec., p. II-179, punctul 55), precum și Ordonanța Tribunalului din, Unione provinciale degli agricoltori di Firenze și alții/Comisia (T-78/98, Rec., p. II-1377, punctul 36).
(
58
)	A se vedea în acest sens analiza lui Cassia, P., op. cit., punctul 1226 și urm.
(
59
)	Hotărârea Curții din 7 decembrie 1993, Federmineraria și alții/Comisia (C-6/92, Rec., p. I-6357, punctul 17), Hotărârea Tribunalului din, AITEC și alții/Comisia (T-447/93-T-449/93, Rec., p. II-1971, punctul 62), precum și Ordonanța Tribunalului din, Federolio/Comisia (T-122/96, Rec., p. II-1559, punctul 61), și Hotărârea Tribunalului din, CETM/Comisia (T-55/99, Rec., p. II-3207, punctele 23 și 24).
(
60
)	Hotărârea din 2 februarie 1988, Kwekerij van der Kooy și alții/Comisia (67/85, 68/85 și 70/85, Rec., p. 219, punctele 21-24), precum și Hotărârea din, CIRFS și alții/Comisia (C-313/90, Rec., p. I-1125, punctele 28-30).
(
61
)	Hotărârea din 15 mai 2003, Pitsiorlas/Consiliul și BCE (C-193/01 P, Rec., p. I-4837).