62021CJ0577
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
15 decembrie 2022 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Asigurare obligatorie de răspundere civilă auto – Directiva 2009/103/CE – Articolul 3 al patrulea paragraf – Noțiunea de «vătămări corporale» – Acoperire prin asigurarea obligatorie – Accident rutier – Decesul unui pasager – Drept la despăgubire al copiilor minori – Prejudiciu moral – Suferințe ale unui copil care rezultă din decesul părintelui său în urma acestui accident – Despăgubire numai în caz de daună patologică”
În cauza C‑577/21,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), prin decizia din 11 august 2021, primită de Curte la 20 septembrie 2021, în procedura
LM,
NO
împotriva
HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul M. Ilešič, îndeplinind funcția de președinte de cameră, și domnii I. Jarukaitis (raportor) și Z. Csehi, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG, de G. I. Ilieva, advokat;
–
pentru guvernul german, de J. Möller, U. Bartl, J. Heitz, M. Hellmann și U. Kühne, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de C. Georgieva, D. Triantafyllou și H. Tserepa‑Lacombe, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (1) din A doua directivă 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (JO 1984, L 8, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 104), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 (JO 2005, L 149, p. 14, Ediție specială, 06/vol. 7, p. 212) (denumită în continuare „A doua directivă”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între LM și NO, pe de o parte, și HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG (denumită în continuare „HUK‑COBURG”), o întreprindere de asigurări, pe de altă parte, în legătură cu plata de către aceasta din urmă, în temeiul răspunderii civile obligatorii pentru pagubele produse de autovehicule, a unei despăgubiri pentru prejudiciul moral suferit de LM și de NO ca urmare a decesului mamei lor într‑un accident rutier.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
A doua directivă
3
Articolul 1 alineatul (1) din A doua directivă prevedea:
„Asigurarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE [a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO 1972, L 103, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 10)] acoperă în mod obligatoriu daunele materiale și vătămările corporale.”
Directiva 2009/103/CE
4
Directiva 2009/103/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO 2009, L 263, p. 11) a codificat directivele preexistente în materie de asigurare obligatorie de răspundere civilă auto, inclusiv A doua directivă, și, în consecință, le‑a abrogat începând cu data de 27 octombrie 2009. Potrivit tabelului de corespondență care figurează în anexa II la Directiva 2009/103, articolul 1 alineatul (1) din A doua directivă corespunde articolului 3 al patrulea paragraf din Directiva 2009/103.
5
Articolul 1 din Directiva 2009/103 cuprinde următoarea definiție:
„În sensul prezentei directive se înțelege prin:
[…]
2.
«persoană vătămată»: orice persoană îndreptățită să primească despăgubire pentru un prejudiciu provocat de vehicule;
[…]”
6
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Obligația de asigurare a vehiculelor”, prevede:
„În conformitate cu dispozițiile articolului 5, fiecare stat membru ia toate măsurile necesare pentru a se asigura că răspunderea civilă pentru pagubele produse de vehiculele care staționează în mod obișnuit pe teritoriul său este acoperită prin asigurare.
Măsurile menționate la primul paragraf stabilesc prejudiciile acoperite de asigurare, precum și termenii și condițiile asigurării.
[…]
Asigurarea prevăzută la primul paragraf acoperă în mod obligatoriu prejudiciile materiale și vătămările corporale.”
7
Articolul 5 din directiva menționată, intitulat „Derogare de la obligația de asigurare a vehiculelor”, prevede la alineatul (1) primul paragraf:
„Un stat membru poate deroga de la dispozițiile articolului 3 cu privire la anumite persoane fizice sau juridice, de drept public sau de drept privat, a căror listă se întocmește de către statul interesat și se comunică celorlalte state membre și Comisiei.”
Regulamentul (CE) nr. 593/2008
8
Articolul 7 din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (JO 2008, L 177, p. 6), intitulat „Contractele de asigurare”, prevede la alineatul (2) al doilea paragraf:
„În măsura în care legea aplicabilă nu a fost aleasă de părți, contractele de asigurare sunt reglementate de legea țării în care își are reședința obișnuită asigurătorul. Atunci când din ansamblul circumstanțelor cauzei rezultă fără echivoc faptul că respectivul contract are în mod vădit legături mai strânse cu o altă țară, se aplică legea acelei alte țări.”
Regulamentul (CE) nr. 864/2007
9
Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale (Roma II) (JO 2007, L 199, p. 40):
„Cu excepția dispozițiilor contrare din cadrul prezentului regulament, legea aplicabilă obligațiilor necontractuale care decurg dintr‑o faptă ilicită este legea țării în care s‑a produs prejudiciul, indiferent în ce țară are loc faptul cauzator de prejudicii și indiferent de țara sau țările în care se manifestă efectele indirecte ale respectivului fapt.”
Dreptul german
10
Sub titlul „Prejudiciul moral”, articolul 253 din Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „BGB”), este redactat după cum urmează:
„(1)
Nu este posibil să se solicite o reparație în bani pentru o daună nepatrimonială decât în cazurile prevăzute de lege.
(2)
În cazul în care trebuie plătite daune interese pentru o vătămare corporală ori pentru o atingere adusă sănătății, libertății sau autodeterminării sexuale, se poate solicita și o reparație echitabilă în bani pentru dauna nepatrimonială.”
11
Articolul 823 din BGB, intitulat „Obligația de reparare a prejudiciului”, prevede la alineatul (1):
„Cel care, cu intenție sau din culpă, aduce atingere în mod ilicit vieții, corpului, sănătății, libertății, proprietății sau oricărui alt drept al altuia este obligat să repare prejudiciul care rezultă din aceasta.”
12
Intitulat „Dreptul la acțiune directă”, articolul 115 din Gesetz über den Versicherungsvertrag (Legea privind contractul de asigurare) din 23 noiembrie 2007 (BGBl. 2007 I, p. 2631), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede la alineatul (1):
„Terțul își poate valorifica dreptul la despăgubire și împotriva asigurătorului
1.
în cazul asigurării de răspundere civilă care are ca obiect executarea unei obligații de asigurare care rezultă din Legea privind asigurarea obligatorie […]
[…]
Dreptul decurge din obligațiile asigurătorului care rezultă din raportul de asigurare și, în lipsa unei obligații, din articolul 117 alineatele (1)-(4). Asigurătorul trebuie să plătească despăgubirea în bani. Asigurătorul și asiguratul care are obligația de a repara prejudiciul răspund în solidar.”
13
Articolul 7 din Straßenverkehrsgesetz (Legea privind circulația rutieră), în versiunea aplicabilă litigiului principal, intitulat „Răspunderea deținătorului, frauda”, prevede la alineatul (1):
„În cazul în care, cu ocazia utilizării unui autovehicul, o persoană este ucisă, suferă o vătămare corporală ori o atingere adusă sănătății sale sau un bun este deteriorat, deținătorul este obligat să repare prejudiciul suferit de partea vătămată.”
14
Potrivit articolului 11 din Legea privind circulația rutieră, în versiunea aplicabilă litigiului principal, intitulat „Întinderea obligației de reparare în caz de prejudiciu corporal”:
„În caz de vătămare corporală sau de atingere adusă sănătății, despăgubirea trebuie să acopere cheltuielile efectuate de victimă pentru a‑și restabili sănătatea și prejudiciul pecuniar pe care l‑a suferit din cauza rănilor sale ca urmare a pierderii sau a reducerii temporare ori definitive a capacității sale de muncă ori ca urmare a creșterii temporare sau definitive a nevoilor sale. O despăgubire echitabilă în bani pentru dauna nepatrimonială poate de asemenea să fie solicitată.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
15
NO, născută în anul 2006, și LM, născută în anul 2010, sunt fiicele lui AB, mama lor, și ale lui CD, tatăl lor, toți având cetățenie bulgară.
16
În cursul anului 2013, AB și CD s‑au stabilit în Germania pentru a lucra acolo, în timp ce NO și LM au rămas în Bulgaria.
17
La 27 iulie 2014, AB a decedat într‑un accident rutier survenit la Emsdetten (Germania). CD, care avea o asigurare de răspundere civilă obligatorie la HUK‑COBURG, o întreprindere de asigurări stabilită în Germania, a cauzat acest accident. El și‑a condus vehiculul în stare de ebrietate, în timp ce AB era instalată pe scaunul din dreapta față fără a purta centura de siguranță.
18
În urma accidentului, HUK‑COBURG le‑a plătit lui NO și lui LM suma de 5000 de euro pentru repararea prejudiciului legat de decesul mamei lor. Considerând că această sumă este insuficientă, NO și LM, reprezentate de CD, au introdus o acțiune împotriva HUK‑COBURG la Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), instanța de trimitere, solicitând plata unei despăgubiri de 300000 de leva bulgare (BGN) (aproximativ 153000 de euro) pentru fiecare dintre ele pentru prejudiciul moral rezultat din respectivul deces. Acest prejudiciu ar decurge dintr‑o atingere adusă sănătății lor psihice, NO și LM suferind de insomnii, de coșmaruri, de schimbări de dispoziție, de iritabilitate, de anxietate, de introversiune și de atacuri de panică.
19
Contestând temeinicia acestei cereri, HUK‑COBURG arată în fața instanței de trimitere, mai întâi, că dreptul aplicabil în speță este dreptul german și că, în versiunea sa aplicabilă la data accidentului, dreptul respectiv nu prevedea repararea prejudiciului moral suferit de terți, cu excepția cazului în care acest prejudiciu se manifesta printr‑o tulburare patologică. Dreptul german ar prevedea numai de la 22 iulie 2017 repararea prejudiciului moral suferit de terți în cazul în care aceste persoane ar avea legături deosebit de strânse cu victima. În continuare, victima ar fi contribuit la decesul său prin faptul că a călătorit într‑un autoturism condus de o persoană în stare de ebrietate și nu a purtat centura de siguranță. În sfârșit, cuantumul despăgubirilor solicitat de NO și de LM ar fi excesiv.
20
Instanța de trimitere apreciază că, în temeiul articolului 7 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 593/2008 și al articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 864/2007, dreptul german este aplicabil litigiului cu care este sesizată.
21
Această instanță arată că, potrivit unei jurisprudențe constante a Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), în temeiul dreptului german, și anume al articolului 253 alineatul (2) și al articolului 823 alineatul (1) din BGB coroborate cu articolul 115 alineatul (1) primul paragraf punctul 1 din Legea privind contractul de asigurare, în versiunea aplicabilă litigiului principal, daunele interese datorate pentru repararea durerii și a suferinței care rezultă din decesul unui părinte nu sunt exigibile decât dacă au cauzat o daună patologică.
22
Așadar, în temeiul acestei interpretări, ea ar trebui să respingă cererea formulată de NO și de LM pentru motivul că durerea și suferința cauzate de decesul mamei lor nu au determinat o patologie.
23
Instanța de trimitere apreciază însă că jurisprudența Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) restrânge domeniul de aplicare al noțiunii de „vătămări corporale” în sensul celei de A doua directive.
24
În consecință, această instanță ridică problema dacă respectiva interpretare a Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție), care ar avea drept consecință restrângerea în practică a cercului beneficiarilor unei despăgubiri pentru prejudiciul moral rezultat din decesul unei persoane apropiate în urma unui accident de circulație, nu este incompatibilă cu dreptul Uniunii în măsura în care pare să limiteze efectul util al celei de A doua directive.
25
Dat fiind că instanța națională este obligată să interpreteze dreptul național într‑un mod conform cu dreptul Uniunii, instanța menționată se întreabă în plus dacă, în cadrul eventualei aplicări a acestui principiu în litigiul cu care este sesizată, poate, în calitatea sa de instanță bulgară, să interpreteze dreptul unui alt stat membru, și anume dreptul german.
26
În aceste condiții, Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
O interpretare a noțiunii de «vătămare corporală» potrivit căreia, în cazul suferinței psihologice și durerii unui copil din cauza decesului părintelui său în urma unui accident rutier, aceasta intervine numai atunci când suferința și durerea respectivă au provocat o daună patologică copilului este contrară articolului 1 alineatul (1) din [A doua directivă]?
2)
Principiul interpretării conforme cu dreptul Uniunii a dreptului național de către instanța națională este aplicabil atunci când instanța națională nu aplică propriul drept național, ci dreptul național al unui alt stat membru al Uniunii Europene?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
27
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că în prima sa întrebare instanța de trimitere se referă la articolul 1 alineatul (1) din A doua directivă.
28
În această privință reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. În plus, misiunea Curții este aceea de a interpreta toate dispozițiile dreptului Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe [Hotărârea din 21 decembrie 2021, Skarb Państwa (Acoperirea asigurării auto), C‑428/20, EU:C:2021:1043, punctul 24].
29
În speță, întrucât Directiva 2009/103 a codificat și a abrogat, cu efect de la 27 octombrie 2009, directivele anterioare privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligației de asigurare a acestei răspunderi, printre care A doua directivă și articolul 1 alineatul (1) din aceasta, care corespunde, în conformitate cu tabelul care figurează în anexa II la Directiva 2009/103, articolului 3 al patrulea paragraf din această din urmă directivă, trebuie să se furnizeze instanței de trimitere, având în vedere data accidentului aflat la originea litigiului principal, o interpretare nu a articolului 1 alineatul (1) din A doua directivă, ci a articolului 3 al patrulea paragraf din Directiva 2009/103. În plus, din moment ce Directiva 2009/103 nu a adus modificări substanțiale acestor directive anterioare, jurisprudența referitoare la acestea poate fi transpusă în ceea ce privește interpretarea dispozițiilor echivalente ale Directivei 2009/103 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctul 23).
30
În consecință, trebuie să se considere că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 al patrulea paragraf din Directiva 2009/103 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care subordonează repararea de către asigurătorul răspunderii civile auto a prejudiciului moral suferit de membrii de familie apropiați ai victimelor accidentelor de circulație condiției ca acest prejudiciu să fi cauzat o daună patologică unor asemenea membri de familie apropiați.
31
Conform articolului 3 primul paragraf din Directiva 2009/103, în conformitate cu dispozițiile articolului 5 din directiva respectivă, fiecare stat membru ia toate măsurile necesare pentru a se asigura că răspunderea civilă pentru pagubele produse de vehiculele care staționează în mod obișnuit pe teritoriul lor este acoperită prin asigurare. Articolul 3 al doilea paragraf din această directivă dispune că prejudiciile acoperite de asigurare, precum și termenii și condițiile asigurării sunt stabilite în cadrul măsurilor menționate la primul paragraf al articolului 3. Articolul 3 ultimul paragraf din aceeași directivă precizează că asigurarea prevăzută la primul paragraf al acestuia acoperă în mod obligatoriu prejudiciile materiale și vătămările corporale. În ceea ce privește articolul 5 din Directiva 2009/103, acesta enunță printre altele, la alineatul (1), că, în condițiile pe care le prevede această dispoziție, un stat membru poate deroga de la dispozițiile articolului 3 cu privire la anumite persoane fizice sau juridice.
32
În această privință trebuie amintit că, după cum a subliniat deja Curtea, articolul 3 primul paragraf din Directiva 2009/103, formulat în termeni foarte generali, impune statelor membre să prevadă în ordinea lor juridică internă o obligație generală de asigurare a vehiculelor (Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctul 25 și jurisprudența citată).
33
Din considerentele Directivei 2009/103 reiese că aceasta, la fel ca directivele referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto care au precedat‑o, urmărește, pe de o parte, să asigure libera circulație atât a vehiculelor care staționează în mod obișnuit pe teritoriul Uniunii, cât și a persoanelor aflate la bordul acestora și, pe de altă parte, să garanteze că victimele accidentelor cauzate de aceste vehicule vor beneficia de un tratament comparabil, indiferent de locul de pe teritoriul Uniunii în care s‑a produs accidentul (Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctul 34 și jurisprudența citată).
34
Directiva 2009/103 impune, așadar, statelor membre să garanteze că răspunderea civilă pentru pagubele produse de autovehiculele care staționează în mod obișnuit pe teritoriul lor este acoperită de o asigurare și indică, printre altele, categoriile de daune și terții victime care trebuie să beneficieze de această asigurare (Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctul 35 și jurisprudența citată).
35
Obligația de acoperire de asigurarea de răspundere civilă a pagubelor produse de autovehicule unor terți este totuși distinctă de întinderea despăgubirii pentru aceste pagube în temeiul răspunderii civile a asiguratului. Într‑adevăr, în timp ce prima este definită și garantată de reglementarea Uniunii, cea de a doua este reglementată în esență de dreptul național (Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctul 36 și jurisprudența citată).
36
Astfel, din obiectul Directivei 2009/103 și din cuprinsul său rezultă că aceasta, similar directivelor pe care le codifică, nu urmărește să armonizeze regimurile de răspundere civilă ale statelor membre și că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, acestea din urmă rămân libere să determine regimul de răspundere civilă aplicabil accidentelor rezultate din circulația autovehiculelor (Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctul 37 și jurisprudența citată).
37
În consecință, și având în vedere printre altele articolul 1 punctul 2 din Directiva 2009/103, în stadiul actual al dreptului Uniunii, statele membre rămân în principiu libere să determine în special care sunt daunele cauzate de autovehicule ce trebuie în mod obligatoriu să facă obiectul unei despăgubiri, întinderea dreptului la despăgubire și persoanele care trebuie să aibă dreptul la aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctul 38 și jurisprudența citată). Așadar, această directivă nu se opune, în principiu, unei reglementări naționale care prevede criterii obligatorii pentru stabilirea prejudiciilor morale care pot face obiectul unei despăgubiri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 2014, Petillo, C‑371/12, EU:C:2014:26, punctul 43).
38
Libertatea menționată este însă restrânsă prin directiva amintită în măsura în care, în primul rând, prevede acoperirea obligatorie a anumitor daune până la concurența unor sume minime pe care le stabilește. Printre respectivele daune a căror acoperire este obligatorie figurează „vătămările corporale”, astfel cum precizează articolul 3 ultimul paragraf din Directiva 2009/103 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 2014, Petillo, C‑371/12, EU:C:2014:26, punctul 33 și jurisprudența citată).
39
Intră în sfera de aplicare a noțiunii de „vătămări corporale” orice prejudiciu, în măsura în care despăgubirea pentru acesta este prevăzută în temeiul răspunderii civile a asiguratului de dreptul național aplicabil litigiului, care rezultă dintr‑o atingere adusă integrității persoanei, ceea ce cuprinde atât suferințele fizice, cât și pe cele psihologice (Hotărârea din 23 ianuarie 2014, Petillo, C‑371/12, EU:C:2014:26, punctul 34 și jurisprudența citată).
40
În consecință, printre daunele care trebuie reparate în conformitate cu Directiva 2009/103 figurează prejudiciile morale a căror despăgubire este prevăzută în temeiul răspunderii civile a asiguratului de dreptul național aplicabil litigiului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 2014, Petillo, C‑371/12, EU:C:2014:26, punctul 35 și jurisprudența citată).
41
În al doilea rând, în ceea ce privește persoanele care pot pretinde repararea acestor prejudicii morale în temeiul Directivei 2009/103, trebuie arătat că rezultă din coroborarea articolului 1 punctul 2 și a articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din directiva amintită că protecția care trebuie asigurată conform acestei directive se extinde la orice persoană care are dreptul, în temeiul dreptului național al răspunderii civile, la repararea pagubei cauzate de autovehicule. Niciun element din directiva menționată nu permite să se concluzioneze că legiuitorul Uniunii ar fi dorit să restrângă protecția asigurată de aceasta doar la persoanele direct implicate într‑un eveniment prejudiciabil (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 octombrie 2013, Drozdovs, C‑277/12, EU:C:2013:685, punctele 42 și 45).
42
În consecință, statele membre sunt obligate să garanteze că despăgubirea datorată, potrivit dreptului lor privind răspunderea civilă, ca urmare a prejudiciului moral suferit de membrii de familie apropiați ai victimelor unor accidente rutiere este acoperită de asigurarea obligatorie până la concurența sumelor minime stabilite de Directiva 2009/103 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 octombrie 2013, Drozdovs, C‑277/12, EU:C:2013:685, punctul 46).
43
Din motivele prezentate la punctele 39-43 din prezenta hotărâre rezultă că statele membre trebuie să garanteze, în ordinea juridică internă, că răspunderea civilă auto aplicabilă potrivit dreptului lor național este acoperită de o asigurare conformă cu cerințele dispozițiilor din Directiva 2009/103 amintite la punctele respective și trebuie să își exercite competențele în acest domeniu cu respectarea dreptului Uniunii. În plus, dispozițiile naționale care reglementează despăgubirea pentru accidentele care rezultă din circulația vehiculelor nu pot priva această directivă de efectul său util (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctele 39 și 40, precum și jurisprudența citată).
44
În această privință, Curtea a statuat în mai multe rânduri că dispozițiile dreptului Uniunii referitoare la asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto trebuie interpretate în sensul că se opun reglementărilor naționale care aduc atingere efectului util al acestor dispoziții întrucât, prin faptul că exclud din oficiu sau limitează în mod disproporționat dreptul victimei de a obține o despăgubire prin asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto, ele compromit astfel realizarea obiectivului protecției victimelor accidentelor de circulație, urmărit și consolidat în mod constant de către legiuitorul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iunie 2021, Van Ameyde España, C‑923/19, EU:C:2021:475, punctul 44 și jurisprudența citată).
45
În speță trebuie să se constate, în primul rând, că reglementarea germană în discuție în litigiul principal, așa cum a fost interpretată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție), ține de dreptul național material privind răspunderea civilă, la care face trimitere Directiva 2009/103. În plus, reiese din dosarul prezentat Curții că această reglementare, astfel cum a fost interpretată, guvernează și repararea prejudiciului moral suferit de terți, inclusiv durerea și suferința unui copil ca urmare a decesului unui părinte din cauza unui accident rutier, și definește prejudiciul care dă dreptul la repararea unui atare prejudiciu în temeiul asigurării de răspundere civilă, oricare ar fi împrejurările în care a survenit.
46
În al doilea rând, după cum subliniază guvernul german în observațiile sale, în temeiul dreptului german, pentru repararea prejudiciului moral suferit de victimele indirecte ale unui accident rutier trebuie să fie îndeplinite în esență trei condiții, și anume ca o atare victimă să fi suferit o atingere adusă propriei sănătăți, ca ea să fie un membru de familie apropiat al victimei directe și să existe o relație cauzală între fapta culpabilă săvârșită de persoana responsabilă de accident și această atingere. În plus, guvernul german subliniază, în ceea ce privește prima dintre respectivele condiții, că, potrivit dreptului german, așa cum a fost interpretat de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție), atingerile de natură psihică pot fi considerate atingeri aduse sănătății numai dacă țin de o patologie și depășesc atingerile aduse sănătății la care persoanele în cauză sunt în general expuse în caz de deces sau de vătămare gravă a unui membru de familie apropiat.
47
Așadar, reglementarea națională în discuție în litigiul principal prevede în special un criteriu obiectiv care permite identificarea, eventual cu ocazia unui control efectuat de la caz la caz de o instanță națională sesizată, a prejudiciului moral care poate face obiectul unei despăgubiri a unui membru de familie apropiat al victimei directe a unui accident rutier.
48
Astfel, rezultă din jurisprudența Curții, amintită la punctele 36 și 37 din prezenta hotărâre, că Directiva 2009/103 nu impune statelor membre alegerea unui regim de răspundere civilă în special pentru a stabili întinderea dreptului victimei la o despăgubire în temeiul răspunderii civile a asiguratului, în așa fel încât această directivă nu se opune în principiu unei reglementări naționale care stabilește criterii obligatorii pentru determinarea prejudiciilor morale care pot fi reparate.
49
În aceste condiții, nu rezultă că, în speță, condițiile stabilite de legiuitorul german, așa cum au fost interpretate de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție), pentru ca un prejudiciu moral suferit de membrii de familie apropiați ai victimelor accidentelor rutiere să dea naștere unui drept la despăgubire sunt de natură să compromită realizarea obiectivului de protecție a victimelor accidentelor rutiere prevăzut de Directiva 2009/103.
50
Astfel, dosarul prezentat Curții nu cuprinde niciun element de natură să indice că un regim de răspundere civilă precum cel în discuție în litigiul principal ar exclude din oficiu sau ar limita în mod disproporționat dreptul unui membru de familie apropiat al victimei directe a unui accident rutier de a obține o despăgubire pentru prejudiciul moral în temeiul asigurării obligatorii de răspundere civilă auto.
51
Din ansamblul motivelor care precedă rezultă că articolul 3 al patrulea paragraf din Directiva 2009/103 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care subordonează repararea de către asigurătorul de răspundere civilă auto a prejudiciului moral suferit de membrii de familie apropiați ai victimelor accidentelor rutiere condiției ca acest prejudiciu să fi cauzat o daună patologică unor asemenea membri de familie apropiați.
Cu privire la a doua întrebare
52
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
53
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
Articolul 3 al patrulea paragraf din Directiva 2009/103/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligației de asigurare a acestei răspunderi trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care subordonează repararea de către asigurătorul de răspundere civilă auto a prejudiciului moral suferit de membrii de familie apropiați ai victimelor accidentelor rutiere condiției ca acest prejudiciu să fi cauzat o daună patologică unor asemenea membri de familie apropiați.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.