62024CJ0219
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
12 iunie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica socială – Protecția securității și sănătății lucrătorilor – Directiva 89/391/CEE – Măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă – Articolele 5, 6 și 9 – Obligații care revin angajatorilor – Directiva 2000/54/CE – Protecția lucrătorilor împotriva riscurilor legate de expunerea la agenți biologici la locul de muncă – Articolul 14 alineatul (3) – Supraveghere medicală – Punere la dispoziție a unor vaccinuri eficace – Anexa VII punctele 1 și 2 – Reglementare națională care permite angajatorului să supună lucrătorul expus unui risc biologic unei obligații de vaccinare – Virusul SARS‑CoV‑2”
În cauza C‑219/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Riigikohus (Curtea Supremă, Estonia), prin decizia din 12 martie 2024, primită de Curte la 22 martie 2024, în procedura
A și alții
împotriva
Tallinna linn,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul D. Gratsias, președinte de cameră, și domnii E. Regan (raportor) și B. Smulders, judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru A ș.a., de J. Reilik‑Bakhoff și K. Sööt, vandeadvokaadid;
–
pentru guvernul estonian, de M. Kriisa, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de E. Randvere, D. Recchia și F. van Schaik, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (3), a articolului 6 alineatul (1) și alineatul (2) literele (a) și (g), precum și a articolului 9 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă (JO 1989, L 183, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 88), a articolului 1 alineatul (1), a articolului 3 alineatele (1) și (2), a articolului 14 alineatul (3), precum și a punctelor 1 și 2 din anexa VII la Directiva 2000/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 septembrie 2000 privind protecția lucrătorilor împotriva riscurilor legate de expunerea la agenți biologici la locul de muncă [a șaptea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] (JO 2000, L 262, p. 21, rectificare în JO L, 2023/90059, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 232), astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2020/739 a Comisiei din 3 iunie 2020 (JO 2020, L 175, p. 11) (denumită în continuare „Directiva 2000/54”), și a articolului 3 alineatul (1), a articolului 31 alineatul (1), precum și a articolului 52 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între A ș.a., care sunt mai mulți membri ai personalului operațional însărcinat cu intervențiile de urgență în cadrul Tallinna Kiirabi (Serviciul de ambulanță din Tallinn, Estonia), pe de o parte, și Tallinna linn (municipalitatea Tallinn), pe de altă parte, în legătură cu rezilierea contractelor lor de muncă din cauza lipsei unei dovezi de vaccinare împotriva virusului SARS‑CoV‑2 sau a unei contraindicații la această vaccinare.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 89/391
3
Primul considerent al Directivei 89/391 enunță:
„întrucât articolul 118a din [T]ratat[ul CEE] prevede adoptarea de către Consiliu, prin intermediul directivelor, a cerințelor minime pentru a promova îmbunătățirea, în special, a mediului de muncă, în vederea garantării unui nivel mai bun de protecție a sănătății și securității lucrătorilor”.
4
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”, prevede:
„(1)   Obiectul prezentei directive este adoptarea de măsuri privind promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă.
(2)   În acest scop, directiva conține principii generale privind prevenirea riscurilor profesionale, protecția sănătății și securității, eliminarea factorilor de risc și de accident, informarea, consultarea, participarea echilibrată în conformitate cu legislațiile și practicile interne și formarea lucrătorilor și a reprezentanților acestora, precum și liniile directoare generale privind aplicarea principiilor menționate.
(3)   Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor dreptului intern și ale dreptului comunitar, în vigoare sau viitoare, care sunt mai favorabile protejării securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă.”
5
Potrivit articolului 3 din directiva menționată, intitulat „Definiții”:
„În sensul prezentei directive, termenii de mai jos se definesc după cum urmează:
[…]
(d)
prin prevenire se înțelege ansamblul dispozițiilor sau măsurilor adoptate sau planificate în toate etapele de lucru din întreprindere, pentru a preveni sau a reduce riscurile profesionale.”
6
Articolul 5 din Directiva 89/391, intitulat „Dispoziție generală”, prevede la alineatul (1):
„Angajatorul are obligația de a asigura securitatea și sănătatea lucrătorilor, sub toate aspectele, referitoare la activitatea desfășurată.”
7
Articolul 6 din această directivă, intitulat „Obligații generale ale angajatorilor”, prevede:
„(1)   În cadrul răspunderilor sale, angajatorul ia măsurile necesare pentru protecția securității și sănătății lucrătorilor, inclusiv pentru prevenirea riscurilor profesionale și asigurarea informării și formării, precum și asigurarea organizării și mijloacelor necesare.
Angajatorul trebuie să vegheze la adaptarea acestei măsuri, ținând seama de schimbarea împrejurărilor, cu scopul de a îmbunătăți situațiile existente.
(2)   Angajatorul aplică măsurile menționate la alineatul (1) primul paragraf pe baza următoarelor principii generale de prevenire:
(a)
evitarea riscurilor;
(b)
evaluarea riscurilor care nu pot fi evitate;
[…]
(g)
dezvoltarea unei politici de prevenire cuprinzătoare și coerente, care să includă tehnologia, organizarea muncii, condițiile de muncă, relațiile sociale și influența factorilor legați de mediul de lucru;
[…]”
8
Articolul 9 din directiva menționată, intitulat „Diverse obligații ale angajatorului”, prevede la alineatul (1):
„Angajatorul:
(a)
trebuie să dispună de o evaluare a riscurilor privind securitatea și sănătatea la locul de muncă, inclusiv a celor referitoare la grupurile de lucrători expuși unor riscuri speciale;
(b)
decide care sunt măsurile de protecție ce urmează a fi luate și, dacă este necesar, care este echipamentul de protecție care poate fi utilizat;
[…]”
9
Articolul 16 din Directiva 89/391, intitulat „Directive speciale. Modificări. Domeniul general de aplicare al prezentei directive”, prevede la alineatul (3):
„Dispozițiile prezentei directive se aplică integral tuturor domeniilor reglementate de directivele speciale, fără a aduce atingere dispozițiilor mai restrictive sau specifice prevăzute de aceste directive speciale.”
Directiva 2000/54
10
Considerentul (8) al Directivei 2000/54 are următorul cuprins:
„Trebuie adoptate măsuri preventive pentru a asigura protecția sanitară și securitatea lucrătorilor expuși la agenți biologici.”
11
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă are ca obiect protecția lucrătorilor împotriva riscurilor asupra securității și sănătății lor, rezultate sau susceptibile a rezulta dintr‑o expunere la agenți biologici la locul de muncă, inclusiv prin prevenirea acestor riscuri.
Directiva stabilește prevederile minime specifice acestui domeniu.
(2)   Directiva 89/391/CEE se aplică în totalitate întregului domeniu menționat la alineatul (1), fără a aduce atingere dispozițiilor mai stricte sau speciale prevăzute de prezenta directivă.
[…]”
12
Potrivit articolului 2 din directiva menționată, intitulat „Definiții”:
„În sensul prezentei directive, prin:
(a)
«agenți biologici» se înțeleg microorganisme, inclusiv microorganismele modificate genetic, culturile celulare și endoparaziții umani care sunt susceptibili de a provoca o infecție, o alergie sau o intoxicație;
[…]
Agenții biologici sunt clasificați în patru grupe de risc în funcție de importanța riscului de infecție pe care îl prezintă:
[…]
3.
un agent biologic din grupa 3 poate provoca o boală gravă la om și poate constitui un pericol serios pentru lucrători; poate prezenta un risc de propagare în colectivitate, dar există în general o profilaxie sau un tratament eficace;
[…]”
13
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Domeniul de aplicare. Identificarea și evaluarea riscurilor”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă se aplică activităților în cursul cărora lucrătorii, în timpul desfășurării activității lor profesionale, sunt expuși sau riscă să fie expuși la agenți biologici.
(2)   Pentru toate activitățile susceptibile de a prezenta un risc de expunere la agenți biologici, trebuie determinate natura, gradul și durata expunerii lucrătorilor pentru a putea evalua riscul pentru sănătatea și securitatea lucrătorilor și pentru a putea determina măsurile ce trebuie luate.
[…]”
14
Articolul 6 din directiva menționată, intitulat „Reducerea riscurilor”, prevede:
„(1)   Dacă rezultatele evaluării menționate la articolul 3 relevă existența unui risc pentru securitatea sau sănătatea lucrătorilor, expunerea acestora trebuie evitată.
(2)   Atunci când acest lucru nu este tehnic posibil, ținând seama de activitate și de evaluarea riscului menționată la articolul 3, riscul de expunere trebuie redus la un nivel suficient de scăzut pentru a proteja în mod adecvat sănătatea și securitatea lucrătorilor în cauză […]
[…]”
15
Articolul 14 din aceeași directivă, intitulat „Supravegherea medicală”, prevede:
„(1)   Statele membre adoptă, în conformitate cu legislația și practica națională, dispoziții în vederea asigurării unei supravegheri medicale adecvate a lucrătorilor pentru care rezultatele evaluării menționate la articolul 3 relevă existența unui risc asupra securității și sănătății lor.
[…]
(3)   Evaluarea menționată la articolul 3 ar trebui să identifice lucrătorii pentru care măsurile de protecție pot fi necesare.
Dacă este cazul, trebuie puse la dispoziția lucrătorilor care nu sunt încă imunizați vaccinuri eficace împotriva agentului biologic la care sunt sau pot fi expuși.
Atunci când angajatorii pun la dispoziția lucrătorilor vaccinuri, ar trebui să țină seama de codul de conduită recomandat în anexa VII.
[…]”
16
Anexa III la Directiva 2000/54, intitulată „Clasificarea comunitară. Articolul 2 paragraful al doilea și articolul 18”, enumeră, la rubrica „Virusuri”, agentul biologic „Coronavirusul 2 care cauzează sindromul respirator acut sever (SARS‑CoV‑2)” în grupa de risc 3.
17
Anexa VII la această directivă, intitulată „Cod de conduită recomandat pentru vaccinare [Articolul 14 alineatul (3)]”, are următorul cuprins:
„1.
Dacă evaluarea menționată la articolul 3 alineatul (2) relevă existența unui risc asupra securității și sănătății lucrătorilor datorat expunerii la agenți biologici împotriva cărora există vaccinuri eficace, angajatorul acestora ar trebui să le ofere vaccinarea.
2.
Vaccinarea ar trebui să aibă loc conform legislației și/sau practicii naționale.
Lucrătorii ar trebui informați despre avantajele și dezavantajele vaccinării sau a lipsei vaccinării.
[…]”
Dreptul estonian
18
Articolul 13 din töötervishoiu ja tööohutuse seadus (Legea privind sănătatea și securitatea la locul de muncă) din 16 iunie 1999 (RT I 1999, 60, 616), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „TTOS”), intitulat „Obligațiile și drepturile angajatorului”, prevede la alineatul (2):
„Angajatorul poate impune cerințe în materie de sănătate și de securitate mai stricte decât cele prevăzute de lege.”
19
Adoptat în temeiul TTOS, articolul 6 din Vabariigi Valitsuse määrus nr. 144 „Bioloogilistest ohuteguritest mõjutatud töökeskkonna tööötervishoiu ja tööohutuse nõuded” (Regulamentul nr. 144 al Guvernului Republicii referitor la „Cerințele privind sănătatea și securitatea la locul de muncă dintr‑un mediu afectat de agenți biologici”) din 5 mai 2000 (RT I 2000, 38, 234), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „Regulamentul privind agenții biologici”), intitulat „Reducerea riscurilor pentru sănătate”, prevede la alineatul (2) punctul 7:
„[…] riscurile pentru sănătatea lucrătorilor trebuie reduse la cel mai scăzut nivel posibil, prin aplicarea următoarelor măsuri:
[…]
7) asigurarea faptului că lucrătorii expuși unor agenți biologici pentru care există vaccinuri eficace au posibilitatea de a fi vaccinați.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
20
La 30 ianuarie 2020, Organizația Mondială a Sănătății a declarat starea de urgență de sănătate publică la nivel internațional, marcând astfel începutul oficial al pandemiei de COVID‑19 cauzată de răspândirea virusului SARS‑CoV‑2.
21
La 4 martie 2021, municipalitatea Tallinn a validat o evaluare a riscurilor la locul de muncă, al cărei plan de acțiune prevedea printre altele vaccinarea angajaților săi pentru a reduce riscul de contractare a unei boli transmisibile periculoase, precum virusul SARS‑CoV‑2, și pentru a atenua riscurile asociate.
22
La 16 aprilie 2021, municipalitatea Tallinn a modificat normele profesionale aplicabile personalului de pe ambulanță, prevăzând că vaccinarea împotriva bolilor transmisibile periculoase era necesară pentru exercitarea profesiei. Aceasta a acordat reclamanților din litigiul principal un termen pentru a prezenta dovada, după caz, a unei vaccinări împotriva virusului SARS‑CoV‑2 sau a unei contraindicații la această vaccinare, avertizându‑i că, în lipsa unei astfel de dovezi, contractele lor de muncă ar putea fi reziliate.
23
Întrucât reclamanții din litigiul principal nu au prezentat această dovadă, municipalitatea Tallinn a procedat, în cursul lunii iulie 2021, la rezilierea excepțională a contractelor lor de muncă pentru motivul că specificitatea meseriei de personal de pe ambulanță impune și justifică vaccinarea persoanelor care o exercită și că, din moment ce nicio altă măsură nu este suficientă pentru a proteja sănătatea pacienților, a altor lucrători și a lucrătorului însuși, munca de pe ambulanță nu poate fi efectuată decât de persoane vaccinate.
24
Prin decizia din 29 septembrie 2022, Harju Maakohus (Tribunalul de Primă Instanță din Harju, Estonia), sesizat de reclamanții din litigiul principal cu o acțiune prin care se urmărea contestarea rezilierii contractelor lor de muncă și se solicita de la municipalitatea Tallinn o despăgubire pentru reziliere abuzivă, a admis în parte această acțiune. Instanța menționată a statuat că rezilierea respectivă era nulă pentru motivul că municipalitatea Tallinn nu putea impune în mod unilateral o obligație de vaccinare în lipsa unei legi sau a unui decret al puterii executive care să îi permită acest lucru. În consecință, aceasta a obligat municipalitatea Tallinn la plata unei despăgubiri, deși într‑un cuantum mai redus decât cel solicitat de reclamanții din litigiul principal.
25
Reclamanții din litigiul principal și municipalitatea Tallinn au formulat apel împotriva acestei hotărâri la Tallinna Ringkonnakohus (Curtea de Apel din Tallinn, Estonia), care, prin hotărârea din 26 mai 2023, a statuat, anulând în parte hotărârea pronunțată de Harju Maakohus (Tribunalul de Primă Instanță din Harju) în privința cuantumului despăgubirii, că municipalitatea Tallinn nu putea impune în mod unilateral o obligație de vaccinare, subliniind în această privință în special că nici articolul 13 alineatul (2) din TTOS, nici articolul 6 alineatul (2) punctul 7 din Regulamentul privind agenții biologici nu îi conferă posibilitatea de a impune o asemenea obligație.
26
Municipalitatea Tallinn a sesizat Riigikohus (Curtea Supremă, Estonia), care este instanța de trimitere, cu un recurs împotriva acestei hotărâri.
27
Această instanță consideră că, pentru a soluționa litigiul principal, este necesar cu precădere să se răspundă la întrebarea dacă municipalitatea Tallinn putea impune reclamanților din litigiul principal, ca o condiție a continuării activității lor profesionale în cadrul serviciului de ambulanță, să fie vaccinați împotriva virusului SARS‑CoV‑2 sau dacă o astfel de vaccinare presupunea acordul părților la contractul de muncă. Răspunsul la această întrebare ar depinde în special de aspectul dacă vaccinarea trebuie considerată o cerință în materie de sănătate și de securitate la locul de muncă sau o măsură unilaterală a angajatorului, într‑un context marcat de lipsa unei reglementări naționale care să definească domeniile de activitate sau profesiile pentru care vaccinarea împotriva virusului SARS‑CoV‑2 este obligatorie.
28
Instanța de trimitere amintește că, potrivit dreptului estonian, angajatorul trebuie să garanteze angajatului condiții de muncă care să fie conforme cu cerințele în materie de sănătate și de securitate la locul de muncă și că, în acest scop, articolul 13 alineatul (2) din TTOS prevede că angajatorul poate impune cerințe mai stricte decât cele prevăzute de reglementarea națională. Astfel, în speță, municipalitatea Tallinn, după ce a efectuat o evaluare a riscurilor, ar fi obligat reclamanții din litigiul principal să se vaccineze împotriva virusului SARS‑CoV‑2, în temeiul articolului 13 alineatul (2) din TTOS, care ar fi transpus în dreptul estonian dispozițiile Directivelor 89/391 și 2000/54.
29
În acest context, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă o reglementare națională care permite unui angajator să impună lucrătorilor săi o obligație de vaccinare fără consimțământul lor, ca o condiție pentru continuarea raportului de muncă, este compatibilă cu aceste directive, ținând seama de asemenea de dreptul la integritatea persoanei, garantat de articolul 3 din cartă.
30
Pe de o parte, vaccinarea lucrătorilor în vederea garantării sănătății și securității la locul de muncă ar fi reglementată de Directiva 2000/54. Or, din articolul 14 alineatul (3) și din anexa VII la această directivă s‑ar putea deduce că vaccinarea este facultativă, angajatorul având ca unică obligație să se asigure că vaccinarea este posibilă, precum și să informeze lucrătorii despre avantajele și dezavantajele atât ale vaccinării, cât și ale lipsei vaccinării. De asemenea, din articolul 3 alineatul (2) litera (a) din cartă ar reieși că, în domeniul medicinei, este necesar consimțământul liber și în cunoștință de cauză al persoanei interesate.
31
Pe de altă parte, din articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/391 și din articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2000/54 ar reieși că aceste directive nu stabilesc decât cerințe minime în materie de securitate și de sănătate la locul de muncă. Directivele menționate nu s‑ar opune, așadar, aplicării unor dispoziții naționale mai favorabile în materie. Prin urmare, ar fi posibil să se rețină interpretarea potrivit căreia angajatorul poate obliga lucrătorii să se vaccineze fără consimțământul acestora, ca măsură de sănătate și de securitate la locul de muncă mai favorabilă pentru protecția sănătății și securității lucrătorilor decât prevederile minime stabilite de aceleași directive.
32
În ipoteza în care impunerea de către angajator a unei obligații de vaccinare ar fi contrară Directivelor 89/391 și 2000/54, instanța de trimitere consideră că TTOS și Regulamentul privind agenții biologici ar trebui interpretate în conformitate cu aceste directive, în sensul că nu conferă angajatorului posibilitatea de a impune în mod unilateral lucrătorilor săi o obligație de vaccinare, lipsind, prin urmare, de orice temei juridic rezilierea contractelor de muncă ale reclamanților din litigiul principal.
33
În aceste condiții, Riigikohus (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 14 alineatul (3) din [Directiva 2000/54] și punctele 1 și 2 din anexa VII la [această] directivă coroborate cu considerentul (8), cu articolul 1 alineatul (1) și cu articolul 3 alineatele (1) și (2) din directiva [menționată] pot fi interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări potrivit căreia angajatorul are dreptul de a impune obligația de vaccinare lucrătorilor cu care se află într‑un raport de muncă și care sunt expuși agenților biologici?
Întrebări lămuritoare:
[2)]
Vaccinarea constituie o măsură de protecție a sănătății la locul de muncă în sensul articolului 14 alineatul (3) din [Directiva 2000/54], pe care angajatorul o poate lua în cadrul unui raport de muncă existent fără consimțământul lucrătorului expus la agentul biologic?
[3)]
Obligația de vaccinare impusă de angajator într‑un contract de muncă existent este compatibilă cu prevederile articolului 1 alineatul (3), ale articolului 6 alineatul (1) și alineatul (2) literele (a) și (g), ale articolului 9 alineatul (1) literele (a) și (b) din [Directiva 89/391], precum și ale articolului 3 alineatul (1), ale articolului 31 alineatul (1) și ale articolului 52 alineatul (1) din [cartă]?”
Cu privire la întrebările preliminare
34
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatele (1) și (2) și articolul 9 alineatul (1) din Directiva 89/391, articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2000/54 coroborat cu punctele 1 și 2 din anexa VII la aceasta, precum și articolul 3 alineatul (1) și articolul 31 alineatul (1) din cartă trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia un angajator poate obliga lucrătorii cu care a încheiat un contract de muncă să se vaccineze dacă sunt expuși unui agent biologic.
35
În ceea ce privește, în primul rând, Directiva 89/391, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 1 alineatele (1) și (2), această directivă cuprinde, în vederea punerii în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă, principii generale privind, printre altele, prevenirea riscurilor profesionale, precum și protecția securității și sănătății.
36
Astfel cum Curtea a constatat deja, rezultă în această privință din articolul 5 alineatul (1) și din articolul 6 din directiva menționată că angajatorii sunt obligați să evalueze și să prevină riscurile pentru securitatea și sănătatea lucrătorilor legate de mediul lor de muncă [Hotărârea din 9 martie 2021, Radiotelevizija Slovenija (Perioadă de permanență într‑un loc izolat), C‑344/19, EU:C:2021:182, punctul 62 și jurisprudența citată].
37
În special, articolul 6 alineatele (1) și (2) din Directiva 89/391 prevede că angajatorul este obligat, în cadrul răspunderilor sale, să ia măsurile necesare pentru protecția securității și sănătății lucrătorilor, inclusiv pentru prevenirea riscurilor profesionale, astfel cum este definită la articolul 3 litera (d) din această directivă, pe baza principiilor generale de prevenire. Potrivit articolului 6 alineatul (2) literele (a), (b) și (g) din directiva menționată, aceste principii generale constau printre altele în evitarea riscurilor, în evaluarea riscurilor care nu pot fi evitate, precum și în dezvoltarea unei politici de prevenire cuprinzătoare și coerente, care să includă tehnologia, organizarea muncii, condițiile de muncă, relațiile sociale și influența factorilor legați de mediul de lucru.
38
Astfel, conform articolului 9 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 89/391, angajatorul trebuie să efectueze o evaluare a riscurilor privind sănătatea și securitatea lucrătorilor și să stabilească măsurile de protecție care trebuie luate pentru a evita sau a reduce aceste riscuri.
39
În schimb, trebuie să se constate că Directiva 89/391 nu conține nicio dispoziție referitoare la vaccinarea lucrătorilor, astfel încât din această directivă nu se poate trage nicio concluzie cu privire la posibilitatea statelor membre de a prevedea o obligație de vaccinare.
40
În ceea ce privește, în al doilea rând, Directiva 2000/54, este necesar să se arate că această directivă are ca obiect, potrivit articolului 1 alineatul (1) primul paragraf din aceasta, protecția lucrătorilor împotriva riscurilor asupra securității și sănătății lor, inclusiv prin prevenirea acestor riscuri rezultate sau susceptibile a rezulta dintr‑o expunere la agenți biologici la locul de muncă, care sunt, pe de o parte, definiți la litera (a) din primul paragraf al articolului 2 din această directivă și, pe de altă parte, clasificați în conformitate cu al doilea paragraf al acestui articol 2. În temeiul anexei III la Directiva 2000/54, SARS‑CoV‑2 este clasificat ca fiind un astfel de agent biologic în grupa de risc 3, în sensul articolului 2 al doilea paragraf punctul 3 din această directivă.
41
În conformitate cu articolul 16 alineatul (3) din Directiva 89/391 și cu articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2000/54, dispozițiile mai stricte și/sau speciale ale acestei din urmă directive se aplică tuturor domeniilor reglementate de Directiva 89/391.
42
În acest context, trebuie arătat în special că articolul 3 alineatul (2), precum și articolul 6 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/54 prevăd, în esență la fel ca articolul 6 alineatele (1) și (2) și ca articolul 9 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 89/391, că angajatorul este obligat, pentru orice activitate susceptibilă de a prezenta un risc de expunere la agenți biologici, să stabilească natura, gradul și durata expunerii lucrătorilor pentru a putea evalua riscurile pentru sănătatea sau pentru securitatea lucrătorilor și pentru a adopta măsurile de protecție necesare pentru a preveni sau, atunci când acest lucru nu este tehnic posibil, pentru a reduce aceste riscuri.
43
În plus, conform articolului 14 alineatele (1) și (3) din Directiva 2000/54, pentru a asigura supravegherea medicală adecvată a lucrătorilor pentru care rezultatele acestei evaluări relevă existența unui risc asupra securității sau sănătății acestora, evaluarea menționată ar trebui să identifice lucrătorii pentru care pot fi necesare măsuri speciale de protecție. Alineatul (3) al articolului 14 menționat precizează în această privință, potrivit celui de al doilea și, respectiv, celui de al treilea paragraf, pe de o parte, că, „[d]acă este cazul, trebuie puse la dispoziția lucrătorilor care nu sunt încă imunizați vaccinuri eficace împotriva agentului biologic la care sunt sau pot fi expuși” și, pe de altă parte, că, „[a]tunci când angajatorii pun la dispoziția lucrătorilor vaccinuri, ar trebui să țină seama de codul de conduită recomandat în anexa VII [la această directivă]”.
44
Punctele 1 și 2 din această anexă VII precizează că, dacă există un risc asupra securității și sănătății lucrătorilor datorat expunerii la agenți biologici împotriva cărora există vaccinuri eficace, angajatorul acestora ar trebui să le „ofere” vaccinarea și că această vaccinare ar trebui să aibă loc „conform legislației și/sau practicii naționale”, lucrătorii trebuind, de asemenea, să fie informați despre avantajele și dezavantajele „vaccinării sau a lipsei vaccinării”.
45
Rezultă că, deși articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2000/54 coroborat cu punctele 1 și 2 din anexa VII la aceasta impune angajatorilor obligația, atunci când există un vaccin eficace, de a acorda acces la un astfel de vaccin lucrătorilor în cauză și, în mod corelativ, le conferă acestora din urmă dreptul de a avea acces la acest vaccin, directiva respectivă nu prevede dacă și în ce împrejurări angajatorii pot impune o asemenea vaccinare pentru a proteja lucrătorii în cauză sau alte categorii de persoane și, în mod corelativ, dacă și în ce împrejurări li se poate impune unor astfel de lucrători obligația de a se supune acestei vaccinări sau dacă, dimpotrivă, pot să o refuze.
46
Rezultă că, prin Directivele 89/391 și 2000/54, legiuitorul Uniunii Europene nu a urmărit să definească condițiile în care statele membre ar avea dreptul să prevadă o obligație de vaccinare precum cea în discuție în litigiul principal.
47
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 153 alineatul (2) litera (b) TFUE, atât Directiva 89/391, astfel cum reiese din primul considerent al acesteia, cât și Directiva 2000/54, după cum prevede articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf din aceasta, stabilesc numai „cerințe minime” în ceea ce privește protecția securității și sănătății lucrătorilor.
48
Or, o obligație de vaccinare precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care se adaugă obligației care revine angajatorului de a acorda acces la vaccinare, nu este susceptibilă, ca atare, nici să afecteze sau să limiteze protecția minimă garantată de articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2000/54 coroborat cu punctele 1 și 2 din anexa VII la aceasta, nici să aducă atingere altor dispoziții ale directivei amintite sau coerenței și obiectivelor acesteia din urmă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 51).
49
În ceea ce privește, în al treilea rând, articolul 3 alineatul (1) și articolul 31 alineatul (1) din cartă, referitoare la dreptul la integritatea fizică și psihică a persoanei și, respectiv, la dreptul oricărui lucrător la condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea sa, trebuie amintit că domeniul de aplicare al cartei este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia dispozițiile acesteia se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii.
50
În această privință, trebuie amintit că noțiunea de „punere în aplicare a dreptului Uniunii” în sensul acestei dispoziții presupune existența unei legături între un act de drept al Uniunii și măsura națională în cauză, care depășește proximitatea materiilor vizate sau efectele indirecte ale unei materii asupra celeilalte (Hotărârea din 10 iulie 2014, Julián Hernández ș.a., C‑198/13, EU:C:2014:2055, punctul 34, precum și Hotărârea din 3 aprilie 2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, punctul 29).
51
De aici rezultă, potrivit unei jurisprudențe constante, că drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au vocație de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii, însă nu în afara unor asemenea situații (Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 19, și Hotărârea din 13 iunie 2024, Monmorieux, C‑380/23, EU:C:2024:500, punctul 29).
52
Astfel, Curtea a concluzionat printre altele în sensul inaplicabilității drepturilor fundamentale ale Uniunii în raport cu o reglementare națională ca urmare a faptului că dispozițiile de drept al Uniunii referitoare la domeniul în cauză nu impun statelor membre nicio obligație specifică cu privire la o anumită situație [Hotărârea din 10 iulie 2014, Julián Hernández ș.a., C‑198/13, EU:C:2014:2055, punctul 35, precum și Hotărârea din 28 noiembrie 2024, PT (Acord între procuror și autorul unei infracțiuni), C‑432/22, EU:C:2024:987, punctul 36].
53
Într‑un asemenea caz, reglementarea națională pe care un stat membru o adoptă în ceea ce privește o asemenea situație se află în afara domeniului de aplicare al cartei și, prin urmare, această situație nu poate fi apreciată în raport cu dispozițiile acesteia din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2022, Curtea de Apel Alba Iulia ș.a., C‑301/21, EU:C:2022:811, punctul 75, precum și jurisprudența citată).
54
Or, din cuprinsul punctelor 35-48 din prezenta hotărâre rezultă că o obligație de vaccinare precum cea în discuție în litigiul principal, care, potrivit instanței de trimitere, decurge din articolul 13 alineatul (2) din TTOS, nu intră sub incidența Directivelor 89/391 și 2004/54. Această obligație de vaccinare nu constituie, așadar, o „punere în aplicare” a dreptului Uniunii în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, Azienda Ospedale‑Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, punctul 44).
55
Rezultă că o dispoziție națională precum articolul 13 alineatul (2) din TTOS se situează în afara domeniului de aplicare al cartei și, prin urmare, nu poate fi apreciată în raport cu dispozițiile acesteia din urmă, în special cu articolul 3 alineatul (1) sau cu articolul 31 alineatul (1) din aceasta.
56
În consecință, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 6 alineatele (1) și (2), precum și articolul 9 alineatul (1) din Directiva 89/391 și articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2000/54 coroborat cu punctele 1 și 2 din anexa VII la aceasta trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia un angajator poate obliga lucrătorii cu care a încheiat un contract de muncă să se vaccineze dacă sunt expuși unui agent biologic.
Cu privire la cheltuielile de judecată
57
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
Articolul 6 alineatele (1) și (2), precum și articolul 9 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă și articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2000/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 septembrie 2000 privind protecția lucrătorilor împotriva riscurilor legate de expunerea la agenți biologici la locul de muncă [a șaptea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE], astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2020/739 a Comisiei din 3 iunie 2020, coroborat cu punctele 1 și 2 din anexa VII la Directiva 2000/54, astfel cum a fost modificată,
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia un angajator poate obliga lucrătorii cu care a încheiat un contract de muncă să se vaccineze dacă sunt expuși unui agent biologic.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: estona.