SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice Nada  
Mitrović kot predsednica ter Renata Horvat in Vesna Jenko kot članici,
v  postopku  za  izdajo  evropskega  plačilnega  naloga  tožeče  stranke:  A., 
d.o.o.,  ...,  ki  jo  zastopa  K.  B.,  odvetnica  v  L.,  zoper  toženo  stranko:  S. 
GmbH, ..., Republika Avstrija, ki jo zastopa Odvetniška pisarna J., d.o.o. iz L.,
zaradi plačila 494.150,55 EUR,
o pritožbi tožene stranke zoper sklep Okrožnega sodišča v Kranju Plg 8/2016 z 
dne 23. 2. 2017,
na seji 7. septembra 2017
1
I Cpg 638/2017
SKLENILO:
I. Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.
II. Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče  prve  stopnje  je  sklenilo,  da  je  sodišče  v  Republiki  Sloveniji  
(Okrožno sodišče v Kranju) pristojno za nadaljnje odločanje v zadevi, ki se  
pred Okrožnim sodiščem v Kranju vodi v zvezi z evropskim plačilnim  
nalogom opr. št. Plg 8/2016 (I. točka izreka sklepa), da se evropski plačilni  
nalog Okrožnega sodišča v Kranju Plg 8/2016 z dne 14. 12. 2016 v celoti  
razveljavi (II. točka izreka sklepa) ter da bo o tožbenem zahtevku in o  
stroških Okrožno  sodišče v Kranju odločalo  v pravdnem postopku  (III.  
točka izreka sklepa).
2. Tožena  stranka  je  zoper  sklep  pravočasno  vložila  pritožbo.  Uveljavlja  
bistvene kršitve določb pravdnega postopka, Ustave Republike Slovenije 1 
(14., 22., 23. in 25. člen) in Evropske konvencije o varstvu človekovih  
pravic in temeljnih svoboščin 2 (6. člen). Sodišču prve stopnje očita tudi  
zmotno uporabo materialnega prava ter zmotno in nepopolno ugotovitev  
dejanskega  stanja.  Predlaga,  da  pritožbeno  sodišče  pritožbi  ugodi  in  
izpodbijani sklep spremeni tako, da ugovoru o nepristojnosti tožene stranke  
ugodi ter odloči, da sodišče v Republiki Sloveniji ni pristojno za odločanje  
v predmetni zadevi, začeti na podlagi evropskega plačilnega naloga. Poleg  
tega naj pritožbeno sodišče po njenem predlogu razveljavi že opravljena  
pravdna  dejanja in  postopek  zaključi.  Podrejeno pritožnica  predlaga,  da  
pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijani sklep v celoti razveljavi in  
zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. V vsakem primeru pa  
toženka  zahteva,  da  pritožbeno  sodišče  tožeči  stranki  naloži,  da  toženi  
stranki  povrne  vse  stroške  postopka  v  roku  15  dni,  v  primeru  zamude 
skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za njihovo plačilo  
dalje do plačila.
1 Uradni list RS/I, št. 33/91, Uradni list RS, št. 42/97 - UZS68, 66/00 - UZ80, 24/03 - UZ3a, 47, 
68, 69/04 - UZ14, 69/04 - UZ43, 69/04 - UZ50, 68/06 - UZ121,140,143, 47/13, 47/13 in 75/16 - 
UZ70a.
2 Uradni list RS (13.6.1994) MP, št.7-41/1994 (RS 33/1994).
2
3. Na pravilno vročeno pritožbo je tožeča stranka odgovorila. Predlagala je, da 
pritožbeno sodišče pritožbo zavrne in izpodbijani sklep potrdi. Priglasila je  
stroške odgovora na pritožbo.
4. Pritožba ni utemeljena.
5. Obravnavani postopek se je začel s predlogom tožeče stranke (pravne osebe 
s sedežem v Sloveniji) za izdajo evropskega plačilnega naloga, v katerem je 
ta navedla, da je podlaga za pristojnost sodišča kraj izpolnitve, da se njen 
zahtevek  zoper  toženo  stranko  (pravno  osebo  s  sedežem  v  Avstriji)  
navezuje na pogodbo o opravljanju storitev - drugo in da se nanaša na  
odpravnino ob prenehanju distribucijske pogodbe. Navedla je tudi, da je  
razlog za uveljavljanje zahtevka neplačilo ter da se zahtevek ne nanaša na  
zadeve v zvezi s potrošniškimi pogodbami. Kot znesek glavnice je tožeča  
stranka v vlogi za evropski plačilni  nalog z dne 18. 11. 2016 označila  
270.314,31 EUR. Zahtevala je tudi plačilo zakonitih obresti od 1. 1. 2016.
6. Z vlogo z dne 5. 12. 2016 je tožeča stranka svoj zahtevek povečala. Zaradi  
poenostavitve je tako priložila nov predlog za izdajo evropskega plačilnega  
naloga,  v katerem je navedla  nov znesek glavnice  494.150,55 EUR (tj.  
znesek, v katerega je vključen znesek 270.314,31 EUR). Vsi ostali podatki  
so v primerjavi s prejšnjo vlogo ostali nespremenjeni.
7. Sodišče prve stopnje je evropski plačilni nalog izdalo (Plg 8/2016 z dne 14.  
12. 2016), zoper njega pa je tožena stranka vložila ugovor. Hkrati je podala  
tudi ugovor nepristojnosti slovenskega sodišča in v sklopu tega navajala  
zlasti,  da  razmerje  med  strankama  izvira  iz  (večkratnih)  individualnih  
prodajnih pogodb, da so bile dobave oziroma dostave blaga opravljene v  
skladu  s  klavzulo  Ex  Works  (EXW)  (franko  tovarna)  S.,  Republika  
Avstrija, ter da je slednje navedeno na vsakem posameznem računu, ki ga  
je tožena stranka izdala tožeči stranki.
8. Na  ugovor  o  nepristojnosti  slovenskega  sodišča  je  tožeča  stranka  
odgovorila.
9. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo,  da je podana  
pristojnost  slovenskega  sodišča.  Ugotovilo  je,  da  je  tožeča  stranka  za  
toženo  stranko  opravljala  tudi  nadaljnje  storitve  in  da  ni  šlo  zgolj  za  
razmerje na podlagi prodajnih pogodb ter - skladno s tem - uporabilo drugo  
alinejo  (b)  točke  prvega  odstavka  7.  člena  Uredbe  (EU)  št.  1215/2012  
3
Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in  
priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih  odločb  v  civilnih  in  gospodarskih  
zadevah (v nadaljevanju Uredba Bruselj I bis), ki določa, da se za kraj  
izpolnitve zadevne obveznosti šteje kraj, kjer so bile storitve opravljene in  
to je v konkretnem primeru Republika Slovenija. Uredba Bruselj I bis se  
namreč za presojo mednarodne pristojnosti uporablja ne glede na  Uredbo 
(ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra  
2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog (ki se od 12. 12. 2008  
uporablja  v  vseh  državah  članicah  razen  Danske  in  zgolj  v  čezmejnih  
sporih, v nadaljevanju Uredba (ES) št. 1896/2006).
10. V obravnavani zadevi ni sporno, da gre za spor z mednarodnim elementom  
in  da je  za  presojo  mednarodne  pristojnosti  potrebno  uporabiti  določbe  
Uredbe Bruselj I bis. Sodišče, pred katerim se znajde spor z mednarodnim  
elementom, pa se mora pri presoji, ali je pristojno za odločanje ali ne, opreti 
tudi na svoje domače civilno procesno pravo. Tako po drugem odstavku 17.  
člena  Zakona  o  pravdnem  postopku 3 (v  nadaljevanju  ZPP)  sodišče  
pristojnost presoja na podlagi navedb v tožbi in na podlagi dejstev, ki so  
sodišču znana, pri čemer mora sodišče ves čas postopka po uradni dolžnosti  
paziti,  ali  spada  odločitev  o  sporu  v  sodno  pristojnost  (slovenskega  
sodišča). V kolikor nasprotna stranka vloži ugovor, da sodišča v Republiki  
Sloveniji  niso pristojna  za odločanje v zadevi,  pa se seveda pristojnost  
presoja tudi na podlagi navedb v ugovoru. 
11. Ta postopek se je začel na podlagi predloga za izdajo evropskega plačilnega 
naloga. Že iz slednjega pa izhaja, da je tožeča stranka svoj predlog temeljila  
na distribucijski pogodbi oziroma njeni odpovedi. V odgovoru na ugovor  
tožene stranke zoper evropski plačilni nalog in ugovor o nepristojnosti je  
tožeča stranka nato še razširila svoje trditve o spornem pravnem razmerju,  
in  sicer  da  naj  bi  bila  med  strankama  sklenjena  ustna  distribucijska  
pogodba4, da je pogodbeno razmerje med njima prenehalo dne 31. 12. 2015  
3 Uradni list RS, št. 73/07 - uradno prečiščeno besedilo, 45/08 - ZArbit, 45/08, 111/08 - odl.  
US, 121/08 - skl. US, 57/09 - odl. US, 12/10 - odl. US, 50/10 - odl. US, 107/10 - odl. US, 75/12  
- odl. US, 76/12 - popr., 40/13 - odl. US, 92/13 - odl. US, 6/14, 10/14 - odl. US, 48/14, 48/15 -  
odl. US, 6/17 - odl. US in 10/17.
4 Pogodbeno razm erje je tudi konkretizirala - navedla je, da se je tožena stranka že leta 2001  
odločila, da bo svoje izdelke na slovenskem trgu distribuirala tako, da je poiskala slovenskega  
distributerja, ki bo njene izdelke distribuiral svojim kupcem v Sloveniji, da se je tožena stranka  
tožeči  stranki  zavezala,  da ji bo tekom medsebojnega  sodelovanja prodajala svoje izdelke,  
tožeča stranka pa se jih je zavezala kupovati v svojem imenu in za svoj račun z namenom, da jih 
bo prodajala svojim kupcem na ozemlju Slovenije (tako na list. št. 29 in 30). Prav tako je  
specificirala aktivnosti, ki naj bi kazale na to, da je bila tožeča stranka distributer in ne zgolj  
kupec.
4
ter da je vsled koristi, ki jih ima tožena stranka od dolgoletnega dela tožeče  
stranke, upravičena do odpravnine po 833. členu Obligacijskega zakonika 5 
(v nadaljevanju OZ).  SES se je v zadevi Corman-Collins SA 6 že opredelilo 
do narave distribucijske pogodbe. Navedlo je, da so distribucijske pogodbe  
v poslovni praksi raznovrstne, da pa je cilj vseh takih pogodb zagotavljati  
distribucijo  proizvodov  principala  (karakteristična  obveznost).  Zato  je  
odločilo, da je distribucijska pogodba, s katero se distributer zaveže, da bo  
od  principala  kupoval  blago,  ki  ga  bo  potreboval  za  zadovoljitev  
povpraševanja svojih strank, principal pa se zaveže, da bo distributerju, ki  
ga je v ta namen sam izbral, prodajal blago, in ki zlasti vsebuje posebne  
pogoje glede distribucije prodanega blaga, pogodba o opravljanju storitev.
12. Pritožbeno  sodišče  najprej  odgovarja  na  pritožbeni  očitek  o  absolutni  
bistveni kršitvi določb postopka, ker sodišče prve stopnje toženi stranki  
pred izdajo izpodbijanega sklepa ni omogočilo, da odgovori na navedbe  
tožeče stranke v odgovoru na ugovor z dne 16. 2. 2017, s čimer naj bi ji  
kršilo pravico do izjave (8.  točka drugega odstavka 339. člena ZPP), prav  
tako tudi enako varstvo pravic (22. člen URS) ter pravico do poštenega  
sojenja (6. člen EKČP). Navedeno ne drži. Prvi odstavek 17. člena Uredbe  
(ES)  št.  1896/2006  določa,  da  se  v  primeru  uspešnega  ugovora  zoper  
evropski  plačilni  nalog  postopek  nadaljuje  pred  pristojnim  sodiščem  v  
skladu s pravili običajnega civilnega postopka, razen če bi (pa ni) tožeča  
stranka izrecno zahtevala, da se postopek v takem primeru zaključi. Glede  
na to, da se skladno s 17. členom ZPP pristojnost presoja glede na trditve  
tožeče stranke v fazi tožbe oziroma v primeru ugovora o nepristojnosti tudi  
na podlagi trditev  v ugovoru, ne drži, da je bila toženi stranki odvzeta  
možnost  izjaviti  se  na  navedbe  tožeče  stranke  v  odgovoru  na  ugovor.  
Tožena stranka je tista, ki je vložila ugovor o nepristojnosti in v njem je  
imela  možnost zatrjevati  neobstoj slovenske jurisdikcije, zato je sodišče  
prve stopnje (glede na to, da se je postopek začel s predlogom za izdajo  
evropskega  plačilnega  naloga)  upravičeno  še  tožeči  stranki  omogočilo  
vložitev prve obrazložene vloge, s katero je lahko odgovorila na ugovor o  
nepristojnosti oziroma utemeljila obstoj slovenske jurisdikcije. Tako je  bila 
obema  strankama  dana  pravica  izjaviti  se  o  mednarodni  pristojnosti  in  
očitek o kršitvi načela kontradiktornosti ni utemeljen. Prav tako ne očitek  
5 Uradni list RS, št. 97/07 - uradno prečiščeno besedilo in 64/16 - odl. US.
6 Opr. št. C-9/12 z dne 19. 12. 2013.
5
kršitve enakega varstva pravic ter pravice do poštenega sojenja. Obema  
strankama so bile namreč zagotovljene enake možnosti. Poleg tega pa je  
imela  tožena  stranka  možnost  podati  svoje  navedbe  v  tej  pritožbi  in  
pritožbeno sodišče na relevantne tudi odgovarja.
13. Pritožbeno sodišče v nadaljevanju soglaša s toženo stranko, da je sodišče  
prve stopnje zmotno uporabilo Uredbo  Bruselj I bis  v delu, v katerem je  
navedlo, da iz prvega odstavka 7. člena Uredbe Bruselj I bis  izhaja, da je  
treba  pri  presoji  vprašanja  pristojnosti  primarno  presojati,  ali  gre  za  
pogodbo o opravljanju storitev in šele nato, ali gre za pogodbo o dobavi  
blaga. Točka (c) prvega odstavka 7. člena Uredbe Bruselj I bis  namreč ne  
privilegira pogodbe o opravljanju storitev, temveč določa le, da če ne gre za  
katero od najbolj tipičnih pogodb, to je pogodbo o dobavi blaga ali pogodbo 
o opravljanju storitev iz točke (b) prvega odstavka 7. člena Uredbe Bruselj I 
bis, se uporabi točka (a) prvega dostavka 7. člena, ki določa, da se pristojno  
sodišče  (v  zadevah  v  zvezi  s  pogodbenimi  razmerji)  določi  po  kraju  
izpolnitve zadevne obveznosti (točka (c)  prvega odstavka 7. člena  Uredbe 
Bruselj I bis ). Uredba Bruselj I bis torej ne določa nobene hierarhije med  
pogodbo  o  dobavi  blaga  in  pogodbo  o  opravljanju  storitev,  zato  je  
nasprotno  stališče  sodišča  prve  stopnje  zmotno.  Vendar  je  po  oceni  
pritožbenega  sodišča izpodbijana odločitev kljub temu  pravilna. Sodišče  
prve stopnje je namreč ugotovilo, da zahtevek v konkretnem primeru temelji 
na storitvah, ki naj bi jih tožeča stranka opravila po prevzemu kupljenega  
blaga. Očitek, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do navedb tožene  
stranke v ugovoru o nepristojnosti, da je sporno pravno razmerje temeljilo  
zgolj na več individualnih prodajnih pogodbah, ni utemeljen. Sodišče prve  
stopnje se je do teh trditve opredelilo na način, da je zapisalo, da ni šlo  
zgolj za individualne prodajne pogodbe. Še več, celo izrecno je pritrdilo  
toženi stranki, da je ta tožeči stranki prodajala svoje proizvode, a je kot  
ključno v zvezi z zahtevkom  ugotovilo opravljanje storitev s strani tožeče  
stranke  za  toženo  stranko  po  prevzemu  tako  kupljenega  blaga.  Kot  
karakteristično  obligacijo  v  zvezi  zahtevkom  tožeče  stranke  je  tako  
nedvomno  opredelilo  storitev.  Drugačne  pritožbene  navedbe  so  
neutemeljene.
14. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, s katerimi toženka sodišču prve  
stopnje očita, da pri sprejemanju izpodbijane odločitve relevantnih dejstev  
ni ugotavljalo s stopnjo prepričanja (tj., ali je med strankama predmetnega  
postopka obstajal okvirni dogovor z zavezo o bodočih dobavah oziroma  
6
oskrbi,  ki  je  vključeval  tudi  posebne  določbe  glede  distributerjeve  
distribucije blaga, saj je samo v tem primeru mogoče zaključiti, da gre za  
distribucijsko pogodbo, posledično pa, da gre za pogodbo o opravljanju  
storitev), in se hkrati opredeljuje do listinskih dokazov v spisu, ki naj bi po  
njenem mnenju kazali na to, da distribucijske pogodbe med strankama ni  
bilo. Sodišče namreč presodi, ali je pristojno, predvsem na podlagi trditev  
tožeče stranke v tožbi, če je vložen ugovor o nepristojnosti sodišča,pa tudi  
na podlagi trditev tožene stranke v tem ugovoru (drugi odstavek 17. člena  
ZPP). Sodišče prve stopnje je vse podane trditve pravdnih strank presojalo  
in dejstva, ki so odločilna za odločitev o ugovoru nepristojnosti, ugotovilo z 
zadostnim dokaznim standardom.
15. Sklepa, da je bilo pogodbeno razmerje med strankama obravnavanega spora 
distribucijsko (da gre torej za distribucijsko pogodbo), sodišče prve stopnje  
ni sprejelo. Je pa upoštevaje trditve tožeče stranke ugotovilo  - in pritožnica  
ta  dejstva  tudi  sama  priznava  -  da  sta  se  stranki  po  nakupu  blaga  (v  
posameznih primerih) dogovarjali tudi o oglaševanju, da je tožnica nekatere 
dejavnosti v zvezi s tem opravljala (na slovenskem trgu) in da je toženka za  
stroške  tovrstnih  dejavnosti  tudi  prispevala.  Ravno  te  okoliščine  pa  po  
presoji pritožbenega sodišča kažejo na to (in to je za presojo pristojnosti v  
tej fazi postopka dovolj), da v so razmerju med strankama obstajali tisti  
posebni dogovori, na katere kot esencialni element (distribucijske) pogodbe  
vztrajno opozarja  pritožnica,  in  so hkrati  bistvene  za  presojo, ali  gre v  
konkretnem primeru za pogodbo o opravljanju storitev (kot to stori SES v  
zadevi  Corman-Collins  SA  v  točkah  37  do  40),  s  tem  pa  za  presojo  
mednarodne  pristojnosti  po  7.  členu  Uredbe  Bruselj  I  bis  v  zvezi  z  
zahtevkom za plačilo odpravnine po 833. členu OZ.
16. V ugovoru o nepristojnosti je tožena stranka sicer res navajala, da pravno  
razmerje  med  pravdnima  strankama  temelji  zgolj  na  večkratnih  
individualnih pogodbah o prodaji blaga, pri čemer je bil dogovorjeni kraj  
dobave blaga z Incoterms klavzulo Ex Works S., ter za ugotavljanje tega  
dejstva  priložila  dokaze,  a  je  tožeča  stranka  v  predlogu  za  izdajo  
evropskega plačilnega naloga in v odgovoru na ugovor po drugi strani trdila 
in predložila dokaze, da je v zvezi z blagom, ki ga je kupila od tožene  
stranke, opravljanja še določene (druge, tj. distribucijske) storitve. 7 Ker to  
7 V nasprotju z navedbami pritožnice je prav tako zatrjevala, da sta stranki leta 2001 sklenili  
ustno distribucijsko pogodbo, s katero se je tožena stranka tožeči zavezala, da ji bi prodajala  
svoje izdelke, tožeča stranka pa se je zavezala kupovati v svojem imenu in za svoj račun z  
namenom, da jih bo prodajala svojim kupcem na ozemlju Slovenije (list. št. 30). Prav tako je  
7
po oceni pritožbenega sodišča zadostuje za sklep, da je podlaga zahtevka  
(na plačilo odpravnine po 833. členu OZ) pogodba o opravljanju storitev, je  
izpodbijana odločitev, da je v tem primeru pristojnost slovenskega sodišča  
podana, pravilna. Tožena stranka v pritožbi ponavlja, da sta bili stranki v  
pravnem  razmerju  zgolj  na  podlagi  večkratnih  individualnih  prodajni  
pogodb, vendar dejstvo, da je tožeča stranka od tožene stranke kupovala  
blago, po presoji pritožbenega sodišča še ne pomeni, da ni bila tudi njegov  
distributer (in to je tožeča stranka v postopku smiselno trdila), vprašanje  
nadaljnjega  postopka  pa  je,  ali  bo  slednje  tudi  dokazala. Ali  je  tožeča 
stranka  za  toženo  stranko na  podlagi  dolgoročnega  upniško-dolžniškega  
razmerja res opravljala zatrjevane storitve in je posledično upravičena do  
odpravnine,  bo  odločalo  sodišče  v  nadaljnjem  pravdnem  postopku  in  v 
okviru tega presojalo tudi v postopku priložene dokazne listine.
17. Tožena stranka pritožbeno navaja še, da sta stranki s tem, ko sta na podlagi  
ex-works klavzule (Incoterm [2010] „Ex Works“ (EXW)) za kraj dostave in 
prevzema blaga določili ..., Avstrija 8, dogovorili kraj izpolnitve zadevne  
obveznosti in s tem – smiselno – pristojnost sodišč v Republiki Avstriji.  
Morebitni  dogovor  o  kraju  izpolnitve 9 zadevne  obveznosti  iz  prvega  
odstavka 7. člena Uredbe  Bruselj I Bis  bi moral biti izrecen in jasen, v  
konkretnem  primeru  pa  iz  predloženih  računov  izhaja  zgolj,  da  sta  se  
stranki dogovorili o kraju dobave blaga (B 3 in B 15 do B 22). S tem sta  
sicer deloma določili  pristojno sodišče, a zgolj za primer,  če bi sporno  
pravno razmerje temeljilo na pogodbi o prodaji blaga, oziroma če bi bila  
zadevna obveznost dobava blaga, vendar v konkretnem primeru kot zgoraj  
pojasnjeno temu ni tako.
18. S tem je sodišče odgovorilo na odločilne pritožbene navedbe v zvezi z  
vprašanjem obstoja slovenske jurisdikcije (prvi odstavek 360. člena v zvezi  
s  prvim  odstavkom  366.  člena  ZPP).  Preostale  pritožbene  navedbe  se  
namreč nanašajo na sam temelj spornega pravnega razmerja, o katerem bo  
sodišče odločalo v nadaljnjem pravdnem postopku.
19. Ker pritožbene navedbe niso utemeljene in pritožbeno sodišče pri preizkusu  
trdila,  da  je  v  primeru  tovrstne  pogodbe  tipična  oziroma  karakteristična  izpolnitev  
distributerjeva.
8 Kar ne sovpada s tistim, kar je tožena stranka zatrjevala v svojem ugovoru z dne 20. 1. 2017,  
ko je trdila, da so se dobave v skladu navedeno klavzulo vršile na  S., ..., Republika Avstrija.
9 Dogovor o kraju izpolnitve ima glede na prakso SES pomen za utemeljitev pristojnosti po  
členu 5/1 BU, sedaj 7/1 Uredbe Bruselj I bis.
8
izpodbijanega sklepa ni našlo razlogov, na katere ob reševanju pritožbe pazi 
po  uradni  dolžnosti  (drugi  odstavek  350.  člena  ZPP),  je  pritožbo  kot  
neutemeljeno zavrnilo in sklep sodišča prve stopnje potrdilo (2. točka 365.  
člena ZPP).
20. Pri  tem  pa  je  odločilo  še,  da  v saka  stranka  sama  nosi  svoje  stroške  
pritožbenega postopka. Tožena stranka s  pritožbo ni uspela, tožeča stranka  
pa  z  odgovorom  na  pritožbo  ni  pripomogla  k  odločitvi  pritožbenega  
sodišča, zaradi česar ti stroški niso bili potrebni za postopek (prvi odstavek  
154. člena in 155. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).
Ljubljana, 7. september 2017
Predsednica senata:
Nada Mitrović l.r.
9