Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (plēnums)
2026. gada 21. aprīlī (*)
Satura rādītājs
I.
Atbilstošās tiesību normas
A.
Starptautiskās tiesības
B.
Savienības tiesības
1.
Primārie tiesību akti
a)
Līgums par Eiropas Savienību
b)
Līgums par Eiropas Savienības darbību
c)
Harta
2.
Sekundārās tiesības
a)
Direktīva 2000/31
b)
Direktīva 2006/123
c)
Direktīva 2010/13
d)
Direktīva 2015/1535
e)
Direktīva 2018/1808
f)
VDAR
C.
Ungārijas tiesības
1.
Ungārijas Pamatlikums
2.
Ungārijas Civilkodekss
3.
Bērnu aizsardzības likums
4.
Komercreklāmas likums
5.
Mediju pakalpojumu likums
6.
Likums par sodāmības reģistru
7.
Likums par publisko izglītību
II.
Pirmstiesas procedūra un tiesvedības Tiesā
III.
Par prasību
A.
Par pirmo līdz trešo un piekto iebildumu – Direktīvas 2000/31, Direktīvas 2006/123, Direktīvas 2010/13 un LESD 56. panta, kā arī Hartas 1., 7., 11. un 21. panta pārkāpumiem
1.
Par pirmo iebildumu – Direktīvas 2010/13 pārkāpumiem
a)
Par Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punkta pārkāpumu
1)
Lietas dalībnieku argumenti
2)
Tiesas vērtējums
b)
Par Direktīvas 2010/13 2. panta un 3. panta 1. punkta pārkāpumu
1)
Lietas dalībnieku argumenti
2)
Tiesas vērtējums
c)
Par Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkta pārkāpumu
1)
Lietas dalībnieku argumenti
2)
Tiesas vērtējums
d)
Secinājums
2.
Par otro iebildumu – Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta pārkāpumiem
a)
Par ierobežojumu Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta izpratnē
1)
Par Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantu
i)
Lietas dalībnieku argumenti
ii)
Tiesas vērtējums
2)
Par Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu
i)
Lietas dalībnieku argumenti
ii)
Tiesas vērtējums
b)
Par ierobežojumu pamatotību ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktu
1)
Lietas dalībnieku argumenti
2)
Tiesas vērtējums
c)
Secinājums
3.
Par trešo iebildumu – Direktīvas 2006/123 16. un 19. panta, kā arī LESD 56. panta pārkāpumu
a)
Par ierobežojuma esību Direktīvas 2006/123 16. un 19. panta, kā arī LESD 56. panta izpratnē
1)
Par Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantu
i)
Lietas dalībnieku argumenti
ii)
Tiesas vērtējums
2)
Par Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu
i)
Lietas dalībnieku argumenti
ii)
Tiesas vērtējums
3)
Par Likuma par valsts publisko izglītību 9. panta 12. punktu
i)
Lietas dalībnieku argumenti
ii)
Tiesas vērtējums
b)
Par ierobežojumu pamatotību Direktīvas 2006/123 16. un 19. panta, kā arī LESD 56. panta izpratnē
1)
Lietas dalībnieku argumenti
2)
Tiesas vērtējums
c)
Secinājums
4.
Par piekto iebildumu – Hartas 1., 7., 11. un 21. panta pārkāpumiem
a)
Par Hartas piemērojamību Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantam un Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punktam
b)
Par tādu pienākumu neizpildes esību, kas izriet no Hartas 21. panta
c)
Par Hartas 7. un 11. pantā garantēto tiesību un brīvību ierobežojumu esību
1)
Par ierobežojuma Hartas 7. pantā garantētajām tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību esību
i)
Lietas dalībnieku argumenti
ii)
Tiesas vērtējums
2)
Par Hartas 11. pantā garantēto tiesību uz vārda brīvību ierobežojuma esību
i)
Lietas dalībnieku argumenti
ii)
Tiesas vērtējums
d)
Par Hartas 7. un 11. pantā garantēto tiesību un brīvību ierobežojumu pamatotību
e)
Par Hartas 1. panta pārkāpuma esību
1)
Lietas dalībnieku argumenti
2)
Tiesas vērtējums
f)
Secinājums
B.
Par sesto iebildumu – LES 2. panta pārkāpumu
1.
Lietas dalībnieku argumenti
2.
Tiesas vērtējums
a)
Par LES 2. panta saistošo raksturu
b)
Par to pienākumu neizpildi, kas izriet no LES 2. panta
C.
Par ceturto iebildumu – VDAR 10. panta un Hartas 8. panta 2. punkta pārkāpumu
1.
Lietas dalībnieku argumenti
2.
Tiesas vērtējums
IV.
Par tiesāšanās izdevumiem
Valsts pienākumu neizpilde – LESD 258. pants – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko, lai aizsargātu bērnus, tiek ieviesti ierobežojumi saistībā ar dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti – Direktīvas 2000/31/EK, 2006/123/EK un 2010/13/ES – Regula (ES) 2016/679 – Dzimumizglītības ierobežojumi – Diskriminācijas aizlieguma princips – LES 2. pantā nostiprinātās Eiropas Savienības vērtības – Atsaukšanās uz šo vērtību pārkāpumu prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1., 7., 11. un 21. pants – Personas datu aizsardzība
Lietā C‑769/22
par prasību sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2022. gada 19. decembrī cēlusi
Eiropas Komisija, ko sākotnēji pārstāvēja
V. Di Bucci,
L. Malferrari,
J. Tomkin un
K. Talabér‑Ritz, vēlāk – D. Calleja Crespo,
L. Malferrari,
J. Tomkin un
K. Talabér‑Ritz, pārstāvji,
prasītāja,
ko atbalsta:
Beļģijas Karaliste, ko pārstāv
C. Jacob,
M. Jacobs,
C. Pochet,
A. Van Baelen un
L. Van den Broeck, pārstāves,
Dānijas Karaliste, ko pārstāv
D. Elkan,
J. Farver Kronborg un
C. A.‑S. Maertens, pārstāves,
Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv
J. Möller,
R. Kanitz un
N. Scheffel, pārstāvji,
Igaunijas Republika, ko pārstāv
H. Hirsik un
M. Kriisa, pārstāves,
Īrija, ko sākotnēji pārstāvēja
M. Browne, Chief State Solicitor,
A. Joyce,
M. Lane un
D. O’Reilly, pārstāvji, vēlāk – M. Browne, Chief State Solicitor,
R. Fanning, Attorney General,
A. Burke un
A. Joyce, pārstāvji, kuriem palīdz
B. Quigley, SC, un
S. Brittain, BL,
Grieķijas Republika, ko pārstāv
K. Boskovits, pārstāvis,
Spānijas Karaliste, ko pārstāv
A. Gavela Llopis un
A. Pérez‑Zurita Gutiérrez un
J. Ruiz Sánchez, pārstāvji,
Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja
B. Fodda,
E. Leclerc un
T. Stéhelin, vēlāk – B. Fodda un
T. Stéhelin, pārstāvji,
Luksemburgas Lielhercogiste, ko pārstāv
A. Germeaux un
T. Schell, pārstāvji, kuriem palīdz P.‑E. Partsch, avocat,
Maltas Republika, ko pārstāv
A. Buhagiar, pārstāve, kurai palīdz
D. Sarmiento Ramírez‑Escudero, abogado,
Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv M. K. Bulterman, C. S. Schillemans un
J. Langer, pārstāvji,
Austrijas Republika, ko pārstāv
A. Posch un
J. Schmoll, pārstāvji,
Portugāles Republika, ko pārstāv
P. Barros da Costa,
L. Medeiros un
A. Pimenta, pārstāves,
Slovēnijas Republika, ko pārstāv A. Vran, pārstāve,
Somijas Republika, ko pārstāv
H. Leppo, pārstāve,
Zviedrijas Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja
H. Eklinder, F.‑L. Göransson,
C. Meyer‑Seitz, A. M. Runeskjöld,
M. Salborn Hodgson,
R. Shahsavan Eriksson,
H. Shev un O. Simonsson, pārstāvji, vēlāk – H. Eklinder, F.‑L. Göransson,
C. Meyer‑Seitz,
M. Salborn Hodgson,
R. Shahsavan Eriksson un O. Simonsson, pārstāvji,
Eiropas Parlaments, ko pārstāv
G. Corstens,
E. Paladini un
A. Tamás, pārstāvji,
personas, kas iestājušās lietā,
pret
Ungāriju, ko pārstāv M. Z. Fehér un
K. Szíjjártó, pārstāvji,
atbildētāja,
TIESA (plēnums)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji F. Biltšens [F. Biltgen], K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] (referente), I. Ziemele, J. Pasers [J. Passer], O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], M. Kondinanci [M. Condinanzi] un F. Šalīns [F. Schalin], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], J. Regans [E. Regan], N. Pisarra [N. Piçarra], A. Kumins [A. Kumin], N. Jēskinens [N. Jääskinen], D. Gracijs [D. Gratsias], M. Gavalecs [M. Gavalec], B. Smulderss [B. Smulders], S. Žervazonī [S. Gervasoni], N. Fengers [N. Fenger] un R. Frendo [R. Frendo],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretārs: I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 19. novembra tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 5. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu:
a)      atzīt, ka, pieņemdama 2021. gada 15. jūnija a pedofil bűnelkövetőkkel szembeni szigorúbb fellépésről, valamint a gyermekek védelme érdekében egyes törvények módosításáról szóló 2021. évi LXXIX. törvény (2021. gada Likums Nr. LXXIX par stingrākiem pasākumiem pret pedofilijas noziegumu izdarītājiem un par grozījumiem vairākos likumos bērnu aizsardzībai; Magyar Közlöny 2021/118; turpmāk tekstā – “grozījumu likums”), Ungārija nav izpildījusi Savienības tiesībās paredzētos pienākumus, proti:
1)      –      ieviesdama
6./A pantu 1997. gada 8. maija gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (1997. gada Likums Nr. XXXI par bērnu aizsardzību un aizbildnības pārvaldību; Magyar Közlöny 1997/39), ar kuru ir aizliegts nodot nepilngadīgo rīcībā saturu, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, Ungārija ir pārkāpusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV 2000, L 178, 1. lpp.) 3. panta 2. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.) 16. un 19. pantu, LESD 56. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 1., 7., 11. un 21. pantu;
–        ieviesdama
8. panta 1.a punktu 2008. gada 28. jūnija a gazdasági reklámtevékenység Alapvető feltételeiről és egyes korlátairól szóló 2008. évi XLVIII. törvény (2008. gada Likums Nr. XLVIII par komercreklāmas darbības pamatnosacījumiem un dažiem ierobežojumiem; Magyar Közlöny 2008/95), ar ko nepilngadīgajiem tiek aizliegts darīt pieejamas reklāmas, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, ir pārkāpusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (OV 2010, L 95, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 14. novembra Direktīvu (ES) 2018/1808 (OV 2018, L 303, 69. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2010/13”), 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktu, Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu, Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantu, LESD 56. pantu un Hartas 1., 7., 11. un 21. pantu;
–        ieviesdama
9. panta 6. punktu 2010. gada 31. decembra a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról szóló 2010. évi CLXXXV. törvény (2010. gada Likums Nr. CLXXXV par mediju pakalpojumiem un plašsaziņas līdzekļiem; Magyar Közlöny 2010/202), ar kuru lineāro mediju pakalpojumu sniedzējiem ir noteikts pienākums V kategorijā klasificēt jebkuru raidījumu, kura centrālais elements ir dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes popularizēšana vai attēlošana, un tādēļ tos pārraidīt tikai no plkst. 22.00 līdz plkst. 5.00, kā arī pieņemdama šī likuma 32. panta 4.a punktu, ar kuru no klasifikācijas par paziņojumu sabiedrības interesēs vai izpratnes veicināšanas vēstījumu izslēdz raidījumus, kuru centrālais elements ir dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes popularizēšana vai attēlošana, Ungārija ir pārkāpusi Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punktu un Hartas 1., 7., 11. un 21. pantu;
–        grozīdama 2010. gada Likuma Nr. CLXXXV par mediju pakalpojumiem un plašsaziņas līdzekļiem 179. panta 2. punktu, kurā Médiatanács (Plašsaziņas līdzekļu padome, Ungārija) ir noteikts pienākums pieprasīt dalībvalstij, kuras jurisdikcijā ir mediju pakalpojumu sniedzējs, veikt efektīvus pasākumus un iejaukties, lai izbeigtu Plašsaziņas līdzekļu padomes konstatētos pārkāpumus, Ungārija ir pārkāpusi Direktīvas 2010/13 2. pantu un 3. panta 1. punktu;
–        grozīdama 2011. gada 29. decembra a nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény (2011. gada Likums Nr. CXC par valsts publisko izglītību; Magyar Közlöny 2011/162) 9. panta 12. punktu, ar kuru ir aizliegts, ka darbības, kas saistītas ar seksuālo kultūru, seksuālo dzīvi, seksuālo orientāciju un seksuālo attīstību, ir vērstas uz to, lai popularizētu dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, Ungārija ir pārkāpusi Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantu, LESD 56. pantu un Hartas 1., 7., 11. un 21. pantu;
2)      pieņemdama
1. punktā minētos noteikumus, Ungārija ir pārkāpusi LES 2. pantu;
3)      grozīdama 2009. gada 19. jūnija bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény (2009. gada Likums Nr. XLVII par sodāmības reģistru sistēmu, Eiropas Savienības dalībvalstu tiesu pasludināto spriedumu pret Ungārijas pilsoņiem reģistru un krimināllietu un policijas biometrisko datu reģistrēšanu; Magyar Közlöny 2009/83)
67. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktu, kas personai, kurai ir tieša piekļuve reģistrētajiem datiem, uzliek pienākumu ļaut pilnvarotajai personai iepazīties ar to personu datiem, kas izdarījušas noziedzīgus nodarījumus pret bērnu dzimumneaizskaramību vai tikumību, Ungārija ir pārkāpusi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “VDAR”) 10. pantu un Hartas 8. panta 2. punktu, un
b)      piespriest Ungārijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
I.      Atbilstošās tiesību normas
A.      Starptautiskās tiesības
2        Eiropas Konvencijas par pārrobežu televīziju, kas parakstīta Strasbūrā 1989. gada 5. maijā, 4. pantā noteikts:
“Konvencijas dalībvalstīm saskaņā ar [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas [, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”),]
10. pantu jānodrošina izteiksmes un informācijas brīvība, televīzijas uztveršanas brīvība, un tās nedrīkst ierobežot tādu programmu pakalpojumu retranslāciju savu valstu teritorijās, kas atbilst šīs konvencijas noteikumiem.”
3        Šīs konvencijas 7. panta 2. punktā paredzēts:
“Visas programmu pakalpojumu sastāvdaļas, kuras var kaitēt bērnu un pusaudžu fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, nedrīkst pārraidīt laikā, kad tiem visdrīzāk iespējams šādas programmas noskatīties.”
B.      Savienības tiesības
1.      Primārie tiesību akti
a)      Līgums par Eiropas Savienību
4        LES 2. pantā noteikts:
“Savienība ir dibināta, pamatojoties uz vērtībām, kas respektē cilvēka cieņu, brīvību, demokrātiju, vienlīdzību, tiesiskumu un cilvēktiesības, tostarp minoritāšu tiesības. Šīs vērtības dalībvalstīm ir kopīgas sabiedrībā, kur valda plurālisms, tolerance, taisnīgums, solidaritāte un kur nav diskriminācijas, kā arī valda sieviešu un vīriešu līdztiesība.”
5        LES 4. panta 2. un
3. punktā paredzēts:
“2.      Savienība respektē dalībvalstu vienlīdzību saistībā ar Līgumiem, kā arī to nacionālo identitāti, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām, tostarp reģionālajām un vietējām pašvaldībām. Tā respektē valstu galvenās funkcijas, tostarp nodrošinot valsts teritoriālo integritāti, uzturot likumību un kārtību un aizsargājot valsts drošību. Jo īpaši valsts drošība paliek vienīgi katras dalībvalsts atbildībā.
3.      Saskaņā ar lojālas sadarbības principu Savienība un dalībvalstis ar patiesu savstarpējo cieņu palīdz cita citai veikt uzdevumus, ko nosaka Līgumos.
Dalībvalstis veic visus vajadzīgos vispārējos un īpašos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem.
Dalībvalstis sekmē Savienības uzdevumu izpildi un atturas no jebkādiem pasākumiem, kuri varētu apdraudēt Savienības mērķu sasniegšanu.”
6        LES 7. pantā noteikts:
“1.      Padome pēc trešdaļas dalībvalstu, Eiropas Parlamenta vai Eiropas Komisijas pamatota priekšlikuma, saņēmusi Eiropas Parlamenta piekrišanu, ar četru piektdaļu tās locekļu balsu vairākumu var konstatēt, ka ir droša varbūtība, ka kāda dalībvalsts varētu nopietni pārkāpt 2. pantā minētās vērtības. Pirms nākt klajā ar šādu konstatāciju, Padome uzklausa attiecīgo dalībvalsti un, pieņemot lēmumu saskaņā ar to pašu procedūru, var šai dalībvalstij adresēt ieteikumus.
Padome pastāvīgi pārbauda, vai pamatojums, uz kura balstīta konstatācija, vēl aizvien ir spēkā.
2.      Eiropadome pēc trešdaļas dalībvalstu vai Eiropas Komisijas priekšlikuma un ar Eiropas Parlamenta piekrišanu var ar vienprātīgu lēmumu konstatēt, ka kāda dalībvalsts vairākkārt nopietni pārkāpusi 2. pantā minētās vērtības, iepriekš aicinot attiecīgo dalībvalsti izteikt savu viedokli.
3.      Ja saskaņā ar 2. punktu konstatēti pārkāpumi, tad Padome ar kvalificētu balsu vairākumu var nolemt attiecīgai dalībvalstij uz laiku atņemt dažas tiesības, kas izriet no Līgumu piemērošanas konkrētai dalībvalstij, tostarp šīs dalībvalsts valdības pārstāvja balsstiesības Padomē. To īstenojot, Padome ņem vērā iespējamās sekas, ko šāda tiesību atņemšana var radīt attiecībā uz fizisku un juridisku personu tiesībām un pienākumiem.
Attiecīgai dalībvalstij joprojām ir saistoši Līgumu uzliktie pienākumi.
[..]”
7        Saskaņā ar LES 19. panta 1. punktu:
“Eiropas Savienības Tiesas sastāvā ir Tiesa, Vispārējā tiesa un specializētās tiesas. Tā nodrošina, ka tiek ievērots tiesiskums Līgumu interpretēšanā un piemērošanā.”
8        LES 49. pantā noteikts:
“Jebkura Eiropas valsts, kas ievēro 2. pantā minētās vērtības un apņemas tās sekmēt, var lūgt, lai to uzņem par Savienības locekli. [..]
[..]”
b)      Līgums par Eiropas Savienības darbību
9        LESD 16. panta 1. punktā noteikts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz savu personas datu aizsardzību.”
10      LESD 34. pantā paredzēts:
“Dalībvalstu starpā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību.”
11      Saskaņā ar LESD 36. pantu:
“Šā Līguma 34. un 35. pants neliedz noteikt importa, eksporta vai tranzīta aizliegumus vai ierobežojumus, kas pamatojas uz sabiedrības morāles, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumiem, uz cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības, kā arī dzīvnieku un augu aizsardzības, nacionālu mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātību aizsardzības, vai rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzības apsvērumiem. Šādus aizliegumus vai ierobežojumus tomēr nedrīkst piemērot dalībvalstu tirdzniecībā kā patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzekļus.”
12      Atbilstoši LESD 56. pantam:
“Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, Savienībā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.
Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru šo nodaļu var attiecināt arī uz trešo valstu pilsoņiem, kas sniedz pakalpojumus un veic uzņēmējdarbību Savienības dalībvalstīs.”
13      LESD 57. pants ir šāds:
“Pakalpojumus uzskata par “pakalpojumiem” Līgumu nozīmē, ja tos parasti sniedz par atlīdzību, ciktāl uz tiem neattiecas noteikumi par preču, kapitāla un personu brīvu apriti.
[..]”
14      Saskaņā ar LESD 165. pantu:
“1.      Veicinot dalībvalstu sadarbību un vajadzības gadījumā atbalstot un papildinot to rīcību, Savienība sekmē pilnvērtīgās izglītības attīstību, pilnīgi respektējot dalībvalstu atbildību par mācību saturu un izglītības sistēmu organizāciju, kā arī kultūru un valodu dažādību.
[..]”
15      LESD 166. panta 1. punktā noteikts:
“Savienība īsteno arodmācību politiku, kas atbalsta un papildina dalībvalstu rīcību, pilnīgi respektējot dalībvalstu atbildību par arodmācību saturu un organizāciju.”
16      LESD 258. pantā paredzēts:
“Ja Komisija uzskata, ka dalībvalsts nav izpildījusi kādu Līgumos paredzētu pienākumu, tā sniedz argumentētu atzinumu par attiecīgo jautājumu, vispirms dodot attiecīgai valstij iespēju sniegt savus paskaidrojumus.
Ja attiecīgā valsts Komisijas noteiktajā termiņā neizpilda šā atzinuma prasības, Komisija var griezties Eiropas Savienības Tiesā.”
c)      Harta
17      Hartas 1. pants ir formulēts šādi:
“Cilvēka cieņa ir neaizskarama. Tā ir jārespektē un jāaizsargā.”
18      Hartas 7. pantā noteikts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz savas privātās un ģimenes dzīves, dzīvokļa un saziņas neaizskaramību.”
19      Saskaņā ar Hartas 8. panta noteikumiem:
“1.      Ikvienai personai ir tiesības uz savu personas datu aizsardzību.
2.      Šādi dati ir jāapstrādā godprātīgi, noteiktiem mērķiem un ar attiecīgās personas piekrišanu vai ar citu likumīgu pamatojumu, kas paredzēts tiesību aktos. Ikvienam ir pieejas tiesības datiem, kas par viņu savākti, un tiesības ieviest labojumus šajos datos.
[..]”
20      Hartas 11. pantā paredzēts:
“1.      Ikvienai personai ir tiesības uz vārda brīvību. Šīs tiesības ietver uzskatu brīvību un brīvību saņemt un izplatīt informāciju vai idejas bez valsts iestāžu iejaukšanās un neatkarīgi no valstu robežām.
2.      Tiek ievērota plašsaziņas līdzekļu brīvība un plurālisms.”
21      Hartas 14. panta 3. punkts paredz:
“Brīvība dibināt mācību iestādes, ievērojot demokrātiskus principus, kā arī vecāku tiesības nodrošināt savu bērnu audzināšanu un izglītību saskaņā ar savu reliģisko, filozofisko un pedagoģisko pārliecību tiek ievērotas saskaņā ar valstu tiesību aktiem, kas nosaka šādas brīvības un tiesību izmantošanu.”
22      Saskaņā ar Hartas 20. panta noteikumiem:
“Visas personas ir vienlīdzīgas likuma priekšā.”
23      Hartas 21. pantā teikts:
“1.      Aizliegta jebkāda veida diskriminācija, tostarp diskriminācija dzimuma, rases, ādas krāsas, etniskās vai sociālās izcelsmes, ģenētisko īpatnību, valodas, reliģijas vai pārliecības, politisko vai jebkuru citu uzskatu dēļ, diskriminācija saistībā ar piederību pie nacionālās minoritātes, diskriminācija īpašuma, izcelsmes, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ.
[..]”
24      Hartas 24. pantā paredzēts:
“1.      Bērniem ir tiesības uz viņu labklājībai nepieciešamo aizsardzību un gādību. Viņi drīkst brīvi paust savu viedokli. Šis viedoklis atbilstīgi bērnu vecumam un briedumam jāņem vērā jautājumos, kas skar bērnu intereses.
2.      Visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātas iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses.
[..]”
25      Hartas 52. pantā noteikts:
“1.      Visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot samērīguma principu, ierobežojumus šīm tiesībām un brīvībām drīkst noteikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
[..]
3.      Ciktāl Hartā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst [ECTK] garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā Konvencijā noteiktajām tiesībām. Šis noteikums neliedz Savienības tiesībās paredzēt plašāku aizsardzību.
[..]”
2.      Sekundārās tiesības
a)      Direktīva 2000/31
26      Direktīvas 2000/31 8., 10., 18., 21. un 22. apsvērumā teikts:
“(8)      Šīs direktīvas mērķis ir radīt juridisko struktūru, lai nodrošinātu brīvu informācijas sabiedrības pakalpojumu apriti starp dalībvalstīm, nevis saskaņotu pašu krimināltiesību jomu.
[..]
(10)      Saskaņā ar proporcionalitātes principu, šajā direktīvā minētie pasākumi ir strikti ierobežoti līdz minimumam, kas nepieciešams, lai sasniegtu iekšējā tirgus pienācīgas darbības mērķi; ja ir vajadzīga darbība Kopienas līmenī, lai garantētu telpu, kas patiešām ir bez iekšējām robežām, ciktāl tas attiecas uz elektronisko tirdzniecību, šai direktīvai ir jānodrošina augsts to mērķu aizsardzības līmenis, kas skar vispārējas intereses, jo īpaši nepilngadīgo un personu cieņas un goda aizsardzību, patērētāju aizsardzību un sabiedrības veselības aizsardzība; saskaņā ar [EK Līguma 152. pantu, tagadējo LESD 168. pantu] sabiedrības veselības aizsardzība ir nozīmīga sastāvdaļa Kopienas politikā citās jomās.
[..]
(18)      Informācijas sabiedrības pakalpojumi ietver plašu tiešsaistē notiekošu ekonomisko darbību spektru; šīs darbības var sastāvēt no preču tirdzniecības tiešsaistē; tādas darbības kā preču piegāde vai nesaistes pakalpojumu sniegšana nav ietvertas; informācijas sabiedrības pakalpojumi nav ierobežoti līdz pakalpojumiem, kas rada iespēju tiešsaistē slēgt līgumus, bet ietver arī pakalpojumus, ciktāl tie ir saimnieciska darbība, par kuriem saņēmēji nemaksā, piemēram, pakalpojumi, kas piedāvā tiešsaistes informāciju vai komercziņojumus, vai pakalpojumi, kas piedāvā instrumentus informācijas meklēšanai, piekļūšanai un ieguvei; informācijas sabiedrības pakalpojumi arī iekļauj pakalpojumus, kas sastāv no informācijas pārraidīšanas caur sakaru tīkliem, piedāvājot pieeju sakaru tīklam vai glabājot informāciju, ko sniedz pakalpojuma saņēmējs; televīzijas apraide [Padomes] Direktīvas 89/552/EEK [(1989. gada 3. oktobris) par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV 1989, L 298, 23. lpp.)] nozīmē un radio apraide nav informācijas sabiedrības pakalpojumi, jo tās netiek piedāvātas pēc individuāla pieprasījuma; pretstatā, pakalpojumi, ko pārraida no viena punkta līdz otram, piemēram video pēc pieprasījuma vai komercziņojumu nodrošināšana pa elektronisko pastu, ir informācijas sabiedrības pakalpojumi; ārpus tirdzniecības, uzņēmējdarbības vai profesijas darbojošās fiziskas personas elektroniskā pasta vai līdzvērtīga sakaru līdzekļa izmantošana, kas ietver līguma slēgšanu starp šādām personām, nav informācijas sabiedrības pakalpojums; [līgum]attiecības starp darba ņēmēju un tā darba devēju nav informācijas sabiedrības pakalpojums; darbības, ko būtībā nevar veikt no attāluma un ar elektroniskiem līdzekļiem, piemēram, uzņēmuma grāmatvedības dokumentu obligātā revīzija vai medicīniskā palīdzība, kas prasa fizisku pacienta izmeklēšanu, nav informācijas sabiedrības pakalpojumi.
[..]
(21)      Koordinēto jomu darbības sfēra neierobežo turpmāko Kopienas saskaņošanu attiecībā uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem un uz turpmākiem tiesību aktiem, ko pieņem valsts līmenī saskaņā ar Kopienas tiesībām; koordinētā joma ietver tikai prasības attiecībā uz tiešsaistes darbībām, tādām kā tiešsaistes informācija, tiešsaistes reklamēšana, tiešsaistes pirkšana, tiešsaistes līgumu slēgšana, un neattiecas uz dalībvalstu juridiskajām prasībām attiecībā uz precēm, tādām kā drošības standarti, marķēšanas pienākumi vai atbildība par precēm, vai dalībvalstu prasībām attiecībā uz preču piegādi vai transportēšanu, tostarp medicīnas produktu izplatīšanu; [..] koordinētā joma neietver sabiedrisku iestāžu pirmpirkuma tiesību izmantošanu attiecībā uz noteiktām precēm, piemēram, mākslas darbiem.
(22)      Informācijas sabiedrības pakalpojumus vajadzētu pārraudzīt darbības avotā, lai nodrošinātu sabiedrības interešu mērķu efektīvu aizsardzību; šajā sakarā jānodrošina, ka kompetentā iestāde sniedz šādu aizsardzību ne tikai savas valsts pilsoņiem, bet gan visiem Kopienas pilsoņiem; lai uzlabotu savstarpējo uzticību starp dalībvalstīm, ir svarīgi skaidri noteikt šo atbildību tajā dalībvalsts daļā, no kuras pakalpojumi nāk; vēl jo vairāk, lai efektīvi garantētu brīvību piedāvāt pakalpojumus un juridisko noteiktību pakalpojumu sniedzējiem un saņēmējiem, šādiem informācijas sabiedrības pakalpojumiem principā vajadzētu būt pakļautiem tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā reģistrēts pakalpojuma sniedzējs.”
27      Direktīvas 2000/31 1. panta 1. un
2. punktā noteikts:
“1.      Šī direktīva cenšas veicināt pienācīgu iekšējā tirgus darbību, nodrošinot brīvu informācijas sabiedrības pakalpojumu apriti starp dalībvalstīm.
2.      Šī direktīva līdz līmenim, kas nepieciešams, lai sasniegtu 1. punktā minēto mērķi, saskaņo konkrētus valsts noteikumus par informācijas sabiedrības pakalpojumiem attiecībā uz iekšējo tirgu, pakalpojumu sniedzēju reģistrācijas vietu, komercziņojumiem, elektroniskajiem kontraktiem, starpnieku saistībām, rīcības kodeksiem, strīdu noregulējumu bez tiesas, sūdzību ierosināšanu tiesā un sadarbību starp dalībvalstīm.”
28      Šīs direktīvas 2. pantā paredzēts:
“Šajā direktīvā terminiem ir šādas nozīmes:
a)      “informācijas sabiedrības pakalpojumi”: pakalpojumi tādā nozīmē, kā noteikts 1. panta [1. punkta b) apakšpunktā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2015/1535 (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā (OV 2015, L 241, 1. lpp.)].
[..]
h)      “koordinēta joma”: prasības, kas noteiktas dalībvalstu juridiskajās sistēmās un kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tās ir vispārējas, vai arī tās ir īpaši izveidotas šiem pakalpojumiem vai pakalpojumu sniedzējiem.
i)      Koordinētā joma attiecas uz prasībām, kuras pakalpojuma sniedzējam jāievēro attiecībā uz:
–        informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības sākšanu, prasībām, kas saistītas ar kvalifikāciju, atļauju saņemšanu vai paziņošanu,
–        informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības veikšanu, piemēram, prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja uzvedību, prasībām attiecībā uz pakalpojumu kvalitāti vai saturu, tostarp tās, kas piemērojamas reklamēšanai un kontraktiem, vai prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja saistībām;
ii)      Koordinētā joma neattiecas uz tādām prasībām kā:
–        prasībām, kas piemērojamas pašām precēm,
–        prasībām, kas piemērojamas preču piegādei,
–        prasībām, kas piemērojamas pakalpojumiem, kurus nepiedāvā ar elektroniskiem līdzekļiem.”
29      Saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu:
“1.      Katra dalībvalsts nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi, ko piedāvā pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts tās teritorijā, atbilst valsts noteikumiem, kas piemērojami attiecīgajā dalībvalstī un ko ietver koordinētā joma.
2.      Dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts.
3.      Uz pielikumā minētajām jomām neattiecas 1. un
2. punkts.
4.      Dalībvalstis var pieņemt pasākumus, lai atkāptos no 2. punkta attiecībā uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu, ja tiek ievēroti šādi noteikumi:
a)      pasākumi ir:
i)      nepieciešami viena no šādiem iemesliem dēļ:
–        sabiedriskā kārtība, jo īpaši kriminālpārkāpumu novēršana, izmeklēšana, atklāšana un kriminālvajāšana, ieskaitot nepilngadīgo aizsardzību un cīņu pret kūdīšanu uz naidu rases, dzimuma, ticības vai tautības dēļ un personu cieņas un goda aizskaršanu attiecībā uz individuālām personām,
–        sabiedrības veselības aizsardzība,
–        sabiedrības drošība, ietverot valsts drošības un aizsardzības nodrošināšanu,
–        patērētāju aizsardzība, ietverot ieguldītāju aizsardzību;
ii)      pieņemti pret noteiktiem informācijas sabiedrības pakalpojumiem, kas ierobežo i) punktā minētos mērķus vai kas rada nopietnas aizdomas, ka tie varētu ierobežot šos mērķus;
iii)      samērīgi ar šiem mērķiem;
b)      pirms attiecīgo pasākumu pieņemšanas, neskarot tiesas procesus, tostarp iepriekšējo izmeklēšanu un darbības, kas veiktas saskaņā ar kriminālizmeklēšanu, dalībvalsts ir:
–        prasījusi 1. punktā minētajai dalībvalstij pieņemt pasākumus, taču tā šādus pasākumus nav pieņēmusi, vai tie bijuši nepiemēroti,
–        paziņojusi Komisijai un 1. punktā minētajai dalībvalstij par savu nodomu pieņemt šādus pasākumus.
5.      Dalībvalsts steidzamības gadījumā var atkāpties no 4. b) punktā minētajiem noteikumiem. Šādā gadījumā par pasākumiem jāpaziņo Komisijai un 1. punktā minētajai dalībvalstij visīsākajā iespējamajā laikā, norādot iemeslu, kādēļ dalībvalsts uzskata, ka gadījums ir steidzams.
6.      Neierobežojot dalībvalsts tiesības veikt attiecīgos pasākumus, Komisija pārbauda paziņoto pasākumu atbilstību Kopienas tiesību aktiem īsākajā iespējamajā laikā; ja tā secina, ka pasākumi neatbilst Kopienas tiesībām, Komisija attiecīgajai dalībvalstij lūdz atturēties no piedāvāto pasākumu pieņemšanas vai nekavējoties pārtraukt attiecīgos pasākumus.”
30      Šīs direktīvas 4. pantā noteikts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēja darbības sākšanu un veikšanu nevar pakļaut iepriekšējas atļaujas saņemšanai vai citām prasībām ar līdzvērtīgām sekām.
2.      Šā panta 1. punkts neierobežo atļauju sistēmas, kas nav īpaši un vienīgi mērķētas uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem [..].”
b)      Direktīva 2006/123
31      Direktīvas 2006/123 7., 9. un 27. apsvērumā noteikts:
“(7)      Ar šo direktīvu izveido vispārēju tiesisku pamatu, kas attiecas uz plašu pakalpojumu klāstu, ņemot vērā katra darbības veida vai profesijas un tās reglamentējošās sistēmas īpatnības. Šis tiesiskais pamats ir balstīts uz dinamisku un selektīvu pieeju, saskaņā ar kuru prioritārā kārtā likvidē šķēršļus, ko var likvidēt ātri, bet attiecībā uz pārējiem šķēršļiem uzsāk izvērtējuma, konsultāciju un specifisku jautājumu papildu saskaņošanas procesu, kurš ļaus pakāpeniski un koordinēti modernizēt valsts reglamentējošās sistēmas attiecībā uz pakalpojumu darbībām, kas ir būtiski, lai līdz 2010. gadam izveidotu reālu pakalpojumu iekšējo tirgu. Būtu jāparedz līdzsvarotu pasākumu klāsts, kas ietver mērķētu saskaņošanu, administratīvu sadarbību, noteikumus par pakalpojumu sniegšanas brīvību un mudinājumu dažos jautājumos izstrādāt rīcības kodeksus. Šai valsts tiesību režīmu saskaņošanai būtu jānodrošina augsts Kopienas tiesiskās integrācijas līmenis un vispārējas intereses mērķu aizsardzība augstā līmenī, jo īpaši patērētāju aizsardzība, kas ir būtiski svarīgi, lai iedibinātu uzticēšanos starp dalībvalstīm. Šajā direktīvā arī ņemti vērā citi vispārējas intereses mērķi, tostarp vides aizsardzība, valsts drošība un veselības aizsardzība, kā arī nepieciešamība ievērot darba tiesību aktus.
[..]
(9)      Šī direktīva attiecas vienīgi uz tām prasībām, kuras ietekmē piekļuvi pakalpojumu sniegšanas darbībai vai tās veikšanu. Tādēļ tā neattiecas uz tādām prasībām kā ceļu satiksmes noteikumiem, zemes apstrādes un izmantošanas noteikumiem, pilsētu un lauku plānošanai, būvniecības standartiem, kā arī administratīvām sankcijām, kuras piemēro par neatbilstību šādiem noteikumiem, – kas konkrēti nereglamentē vai konkrēti neietekmē pakalpojumu sniegšanas darbību, taču kas pakalpojuma sniedzējiem jāievēro, veicot saimniecisku darbību, tāpat kā personām, kuras veic privātus darījumus.
[..]
(27)      Šai direktīvai nebūtu jāattiecas uz tiem sociālajiem pakalpojumiem mājokļu, bērnu aprūpes, ģimeņu un personu, kam nepieciešama palīdzība, atbalsta jomā, kurus sniedz valsts visas valsts, reģionālajā vai vietējā līmenī, valsts pilnvaroti pakalpojumu sniedzēji vai valsts atzītas labdarības iestādes, lai nodrošinātu atbalstu tiem, kam pastāvīgi vai īslaicīgi tas īpaši vajadzīgs nepietiekamu ģimenes ienākumu vai pilnīgas vai daļējas atkarības dēļ, un tiem, kas varētu tikt atstumti. Šie pakalpojumi ir būtiski, lai garantētu pamattiesības uz cilvēka cieņu un integritāti, un tie ir sociālās kohēzijas principa un solidaritātes principa izpausme, un šī direktīva nedrīkstētu tos iespaidot.”
32      Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā teikts:
“Šajā direktīvā ir paredzēti vispārīgi noteikumi, lai atvieglinātu to, kā pakalpojumu sniedzēji īsteno brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti, vienlaikus saglabājot augstu pakalpojumu kvalitātes līmeni.”
33      Minētās direktīvas 2. panta 1. un
2. punktā paredzēts:
“1.      Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī.
2.      Šo direktīvu nepiemēro šādām darbībām:
a)      vispārējas nozīmes pakalpojumiem, kas nav saimnieciski pakalpojumi;
[..]
c)      elektronisko komunikāciju pakalpojumiem un tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un pakalpojumiem jomās, uz ko attiecas [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV 2002, L 108, 7. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV 2020, L 108, 21. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV 2002, L 108, 51. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV 2002, L 201, 37. lpp.)];
[..]
g)      audiovizuālajiem pakalpojumiem, tostarp kinematogrāfijas pakalpojumiem, neatkarīgi no ražošanas, izplatīšanas un pārraidīšanas veida, un radio apraidi;
[..]
i)      darbībām, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, kā noteikts [EK Līguma 45. pantā, tagadējā LESD 51. pantā];
j)      sociālajiem pakalpojumiem, ko valsts, valsts pilnvaroti pakalpojumu sniedzēji vai valsts atzītas labdarības iestādes sniedz saistībā ar sociālajām mājām, bērnu aprūpi un atbalstu tādām ģimenēm un personām, kam pastāvīgi vai īslaicīgi vajadzīga palīdzība;
[..].”
34      Šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punkts ir šāds:
“Ja šīs direktīvas noteikumi ir pretrunā ar kādiem noteikumiem citā Kopienas tiesību aktā, ar kuru regulē īpašus aspektus piekļuvei kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai konkrētās nozarēs vai konkrētās profesijās, šā cita Kopienas tiesību akta noteikumi prevalē, un tos piemēro attiecīgajās nozarēs vai profesijās. Minētie tiesību akti ietver šādus aktus:
a)      [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīva 96/71/EK [(1996. gada 16. decembris) par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (OV 1997, L 18, 1. lpp.)].
b)      [Padomes] Regula (EEK) Nr. 1408/71 [(1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunota ar Padomes Regulu (EK) Nr. 118/97 (1996. gada 2. decembris) (OV 1997, L 28, 1. lpp.)];
c)      Direktīva 89/552
d)      [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīva 2005/36/EK [(2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (Teksts attiecas uz EEZ) (OV 2005, L 255, 22. lpp.)].”
35      Direktīvas 2006/123 4. panta 1. un
7. punktā “pakalpojums”
ir definēts kā jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā minēts LES 57. pantā, un “prasība” ir definēta kā jebkurš pienākums, aizliegums, nosacījums vai ierobežojums, kas paredzēts dalībvalstu normatīvajos vai administratīvajos aktos vai kas izriet no judikatūras, administratīvās prakses, profesionālo organizāciju noteikumiem vai profesionālo apvienību vai citu profesionālo organizāciju kopējiem noteikumiem, kuri pieņemti, tām rīkojoties juridiski patstāvīgi.”
36      Šīs direktīvas 16. pantā teikts:
“1.      Dalībvalstis ievēro pakalpojumu sniedzēju tiesības sniegt pakalpojumus dalībvalstī, kas nav valsts, kurā tie veic uzņēmējdarbību.
Dalībvalsts, kurā sniedz pakalpojumu, tās teritorijā nodrošina brīvu piekļuvi pakalpojumu darbībai un brīvību veikt pakalpojumu darbību.
Dalībvalstis nenosaka, ka – lai attiecīgās dalībvalsts teritorijā piekļūtu pakalpojumu darbībai vai to veiktu – jāizpilda jebkādas prasības, kas neatbilst šādiem principiem:
a)      nediskriminēšana – prasība nedrīkst būt ne tieši, ne netieši diskriminējoša attiecībā uz valstspiederību vai – juridisko personu gadījumā – attiecībā uz dalībvalsti, kurā tās veic uzņēmējdarbību;
b)      nepieciešamība – prasībai jābūt pamatotai ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības, veselības aizsardzības vai vides aizsardzības iemesliem;
c)      samērīgums – prasībai jābūt piemērotai, lai sasniegtu noteikto mērķi, un tā nedrīkst būt augstāka, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai.
2.      Dalībvalstis nedrīkst ierobežot tāda pakalpojumu sniedzēja pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, piemērojot jebkuru no šādām prasībām:
a)      pakalpojumu sniedzēja pienākums izveidot uzņēmumu to teritorijā;
b)      pakalpojumu sniedzēja pienākums saņemt atļauju no to kompetentajām iestādēm, tostarp būt iekļautam reģistrā vai reģistrēties profesionālā organizācijā vai apvienībā to teritorijā, izņemot gadījumos, ja to paredz šī direktīva vai citi Kopienas tiesību akti;
c)      aizliegums pakalpojumu sniedzējam izveidot noteikta veida vai formas infrastruktūru to teritorijā, tostarp biroju vai prakses telpas, kas pakalpojumu sniedzējam ir vajadzīgas, lai sniegtu attiecīgos pakalpojumus;
d)      piemērot konkrētas līgumsaistības starp pakalpojumu sniedzēju un pakalpojumu saņēmēju, kas kavē vai ierobežo pašnodarbināto personu sniegt pakalpojumus;
e)      pienākums, ka pakalpojumu sniedzējam jābūt personu apliecinošam dokumentam, ko ir izsniegušas to kompetentās iestādes un kas īpaši attiecas uz pakalpojumu darbības veikšanu;
f)      prasības, kuras ietekmē to iekārtu un materiālu izmantojumu, kas ir sniegtā pakalpojuma neatņemama sastāvdaļa, ja vien tās nav vajadzīgas veselības aizsardzībai un drošībai darbā;
g)      pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus, kas minēti 19. pantā.
3.      Dalībvalstij, uz kuru pārceļas pakalpojumu sniedzējs, nav liegts saskaņā ar 1. punktu noteikt prasības attiecībā uz pakalpojumu darbību, ja tās ir pamatotas ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības, veselības aizsardzības vai vides aizsardzības iemesliem. Minētajai dalībvalstij nav liegts saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem piemērot savus noteikumus nodarbinātības nosacījumiem, tostarp tādus, kas ir noteikti koplīgumos.
[..]”
37      Minētās direktīvas 19. pantā noteikts:
“Dalībvalstis nedrīkst noteikt pakalpojumu saņēmējam prasības, kuras ierobežo tāda pakalpojumu sniedzēja sniegta pakalpojuma izmantošanu, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, jo īpaši šādas prasības:
a)      pienākumu iegūt kompetento iestāžu atļauju vai pienākumu iesniegt tām deklarāciju;
b)      diskriminējošus ierobežojumus attiecībā uz finansiāla atbalsta piešķiršanu sakarā ar to, ka pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, vai sakarā ar pakalpojuma sniegšanas vietu.”
c)      Direktīva 2010/13
38      Direktīvas 2010/13 11., 18., 31., 33., 41., 60., 83. un 104. apsvērumā noteikts:
“(11)      Lai novērstu konkurences traucējumus, uzlabotu juridisko noteiktību, palīdzētu pabeigt iekšējā tirgus izveidi un atvieglinātu vienotas informācijas telpas ieviešanu, vismaz saskaņoto noteikumu pamatnosacījumi ir jāpiemēro visiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem – gan televīzijas apraidei (t.i., lineāriem audiovizuālo mediju pakalpojumiem), gan audiovizuālo mediju pakalpojumiem pēc pieprasījuma (t.i., nelineāriem audiovizuālo mediju pakalpojumiem).
[..]
(18)      Saskaņā ar [Direktīvas 2002/21] 1. panta 3. punktu neierobežo Savienības vai valsts līmenī veiktos pasākumus, lai ievērotu vispārējās intereses mērķus, jo īpaši attiecībā uz satura reglamentēšanu un audiovizuālo politiku.
[..]
(31)      Šajā direktīvā būtu jānosaka plašāka audiovizuāla komercpaziņojuma definīcija, kurai tomēr nebūtu jāietver sabiedriskas nozīmes sludinājumi un aicinājumi uz labdarību, kurus apraidē iekļauj bez maksas.
[..]
(33)      Izcelsmes valsts princips būtu jāuzskata par šīs direktīvas galveno elementu, jo tas ir būtisks iekšējā tirgus radīšanai. Šis princips būtu jāpiemēro visiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem, lai nodrošinātu juridisko noteiktību mediju pakalpojumu sniedzējiem kā svarīgu pamatu jauniem uzņēmējdarbības modeļiem un šādu pakalpojumu izvēršanai. Tas ir arī būtiski, lai nodrošinātu brīvu informācijas un audiovizuālo raidījumu plūsmu iekšējā tirgū.
[..]
(41)      Dalībvalstīm būtu jāspēj piemērot sīkāk izstrādātus un stingrākus noteikumus šīs direktīvas koordinētajās jomās attiecībā uz to jurisdikcijā esošiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, vienlaikus nodrošinot, ka šie noteikumi atbilst Savienības tiesību aktu vispārējiem principiem. [..]
[..]
(60)      Nepilngadīgo fiziskās, garīgās un morālās attīstības un cilvēka cieņas aizsardzībai veiktie pasākumi būtu rūpīgi jāsaskaņo ar vārda brīvības pamattiesību, kas noteikta [Hartā]. Šo pasākumu, piemēram, personiskās identifikācijas numuru (PIN kodu), filtrēšanas sistēmu vai marķēšanas, izmantošanas mērķim vajadzētu būt tādam, lai nodrošinātu atbilstīgu nepilngadīgo fiziskās, garīgās un morālās attīstības aizsardzības un cilvēka cieņas aizsardzības līmeni, jo īpaši attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem pēc pieprasījuma. Ieteikumā par nepilngadīgo personu un cilvēka cieņas aizsardzību un par tiesībām uz atbildi jau ir atzīta filtrēšanas sistēmu un marķēšanas nozīme, un tajā ir ietverti vairāki pasākumi iespējamajām darbībām nepilngadīgo labā, piemēram, lietotāju sistemātiska nodrošināšana ar efektīvu, atjaunojamu un vienkārši lietojamu filtrēšanas sistēmu brīdī, kad tie abonē pakalpojumus pie piekļuves sniedzēja vai abonē pakalpojumus, kuri jo īpaši ir paredzēti bērniem un kurus uztverot darbojas automātiska filtrēšanas sistēma.
[..]
(83)      Lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, ir būtiski televīzijas reklāmai piemērot noteikumu un standartu minimumu, un dalībvalstīm ir jāsaglabā tiesības noteikt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus un atsevišķos gadījumos izvirzīt atšķirīgus nosacījumus televīzijas raidorganizācijām, kas ir to jurisdikcijā.
[..]
(104)      Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus – proti, radīt telpu bez iekšējām robežām attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem, vienlaikus nodrošinot augstu aizsardzības līmeni attiecībā uz vispārējas intereses mērķiem, jo īpaši saistībā ar nepilngadīgo aizsardzību un cilvēka cieņas aizsardzību, kā arī veicinot tiesības personām ar īpašām vajadzībām, – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka šīs direktīvas mēroga un iedarbības dēļ minētos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar [LES] 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.”
39      Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punktā noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)      “audiovizuālo mediju pakalpojums” ir:
i)      pakalpojums, kā definēts [LESD] 56. un 57. pantā, kura vai no kura nošķiramas daļas galvenais nolūks ir ar mediju pakalpojumu sniedzēja redakcionālu atbildību piedāvāt raidījumus plašākai sabiedrībai, lai to informētu, izklaidētu vai izglītotu, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus Direktīvas [2002/21] 2. panta a) punkta nozīmē; šādi audiovizuālo mediju pakalpojumi ir vai nu televīzijas apraide, kā definēts šā punkta e) apakšpunktā, vai arī audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma, kā definēts šā punkta g) apakšpunktā;
ii)      audiovizuāls komercpaziņojums;
[..]
d)      “mediju pakalpojumu sniedzējs” ir fiziska vai juridiska persona, kurai ir redakcionāla atbildība par audiovizuālo mediju pakalpojuma audiovizuālā satura izvēli un kura nosaka veidu, kādā tas tiek organizēts;
[..]
h)      “audiovizuāls komercpaziņojums” ir attēli ar skaņu vai bez tās, kas ir paredzēti, lai tieši vai netieši reklamētu fiziskas vai juridiskas personas, kas veic saimniecisko darbību, preces, pakalpojumus vai tēlu; šādi attēli pavada raidījumu vai lietotāja veidotu video vai ir iekļauti raidījumā vai lietotāja veidotā video par samaksu vai līdzīgu atlīdzību vai pašreklāmas nolūkā. Audiovizuālu komercpaziņojumu veidi ir cita starpā televīzijas reklāma, sponsorēšana, televeikals un produktu izvietošana;
i)      “televīzijas reklāma” ir jebkura veida paziņojuma apraide vai nu par samaksu, vai līdzīgu atlīdzību vai apraide, ko valsts vai privāts uzņēmums vai fiziska persona veic pašreklāmas nolūkā sakarā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatu vai profesiju, lai veicinātu preču vai pakalpojumu, tostarp nekustamā īpašuma, tiesību un pienākumu, piedāvājumu par samaksu;
[..].”
40      Šīs direktīvas 2. pantā paredzēts:
“1.      Katra dalībvalsts nodrošina, lai visi tās jurisdikcijā esošo mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtie audiovizuālo mediju pakalpojumi atbilstu šīs dalībvalsts tiesību sistēmas noteikumiem, ko piemēro plašākai sabiedrībai paredzētiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem.
[..]”
41      Šīs direktīvas 3. panta 1. un
2. punkts formulēti šādi:
“1.      Dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežo audiovizuālo mediju pakalpojumu retranslāciju no citām dalībvalstīm to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz jomām, kuras koordinē ar šo direktīvu.
2.      Dalībvalstis var uz laiku atkāpties no šā panta 1. punkta, ja audiovizuālo mediju pakalpojums, ko sniedz citas dalībvalsts jurisdikcijā esošs mediju pakalpojumu sniedzējs, klaji, nopietni un smagi pārkāpj 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu vai 6.a panta 1. punktu vai apdraud sabiedrības veselību, vai rada nopietnu un smagu tās apdraudējuma risku.
Pirmajā daļā minēto atkāpi piemēro, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)      iepriekšējo 12 mēnešu laikā mediju pakalpojumu sniedzējs ir vismaz divreiz jau veicis vienu vai vairākas pirmajā daļā aprakstītās rīcības;
b)      attiecīgā dalībvalsts rakstiski ir paziņojusi mediju pakalpojumu sniedzējam, dalībvalstij, kuras jurisdikcijā ir minētais pakalpojumu sniedzējs, un Komisijai par varbūtējiem pārkāpumiem un par samērīgiem pasākumiem, ko tā nodomājusi veikt, ja jebkāds šāds pārkāpums atkārtotos;
c)      attiecīgā dalībvalsts ir ievērojusi mediju pakalpojumu sniedzēja tiesības uz aizstāvību un jo īpaši – devusi minētajam pakalpojumu sniedzējam iespēju paust savus uzskatus par varbūtējiem pārkāpumiem; un
d)      apspriešanās ar dalībvalsti, kuras jurisdikcijā ir pakalpojumu sniedzējs, un Komisiju nav noslēgušās ar izlīgumu viena mēneša laikā pēc tam, kad Komisija saņēmusi b) apakšpunktā minēto paziņojumu.
Triju mēnešu laikā pēc tam, kad saņemts paziņojums par attiecīgās dalībvalsts veiktajiem pasākumiem, un pēc tam, kad Komisija lūgusi [Eiropas Audiovizuālo mediju pakalpojumu regulatoru grupai (ERGA)] sniegt atzinumu saskaņā ar 30.b panta 3. punkta d) apakšpunktu, Komisija pieņem lēmumu par to, vai minētie pasākumi ir saderīgi ar Savienības tiesību aktiem. [..]”
42      Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 4. pantu:
“1.      Dalībvalstis patur tiesības pieprasīt, lai to jurisdikcijā esošie mediju pakalpojumu sniedzēji ievērotu sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus jomās, ko koordinē ar šo direktīvu, ar noteikumu, ka šādi noteikumi atbilst Savienības tiesību aktiem.
2.      Ja dalībvalsts:
a)      ir izmantojusi brīvas izvēles iespēju saskaņā ar 1. punktu pieņemt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus vispārēju sabiedrības interešu jomā; un
b)      novērtē, ka citas dalībvalsts jurisdikcijā esošs mediju pakalpojumu sniedzējs sniedz audiovizuālo mediju pakalpojumu, kas pilnībā vai galvenokārt ir vērsts uz tās teritoriju,
tā var lūgt jurisdikcijas dalībvalsti risināt jebkādas saistībā ar šo punktu konstatētas problēmas. Abas dalībvalstis lojāli un ātri sadarbojas nolūkā panākt savstarpēji apmierinošu risinājumu.
Saņemot pamatotu lūgumu saskaņā ar šā punkta pirmo daļu, jurisdikcijas dalībvalsts lūdz mediju pakalpojumu sniedzēju ievērot attiecīgos noteikumus vispārēju sabiedrības interešu jomā. Jurisdikcijas dalībvalsts regulāri informē lūguma iesniedzēju dalībvalsti par pasākumiem, kas veikti, lai risinātu konstatētās problēmas. Divu mēnešu laikā no lūguma saņemšanas brīža jurisdikcijas dalībvalsts informē lūguma iesniedzēju dalībvalsti un Komisiju par gūtajiem rezultātiem un izskaidro iemeslus, ja risinājumu nav izdevies atrast.
Jebkura no abām dalībvalstīm var aicināt kontaktkomiteju izskatīt attiecīgo lietu jebkurā laikā.
3.      Attiecīgā dalībvalsts var pieņemt atbilstīgus pasākumus pret attiecīgo mediju pakalpojumu sniedzēju, ja:
a)      tā novērtē, ka rezultāti, kas panākti, piemērojot 2. punktu, nav apmierinoši; un
b)      tā ir sniegusi pierādījumus, ka attiecīgais mediju pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību jurisdikcijas dalībvalstī, lai jomās, kuras koordinē ar šo direktīvu, apietu stingrākus noteikumus, kas tam būtu piemērojami, ja tas veiktu uzņēmējdarbību attiecīgajā dalībvalstī; minētie pierādījumi ļauj ticami konstatēt šādu apiešanu, un nav nepieciešamības pierādīt mediju pakalpojumu sniedzēja nodomu apiet minētos stingrākos noteikumus.
Šādi pasākumi ir objektīvi nepieciešami, tos piemēro nediskriminējoši un samērīgi noteiktajiem mērķiem.
4.      Dalībvalsts var veikt pasākumus saskaņā ar 3. punktu tikai gadījumos, kad ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)      tā ir paziņojusi Komisijai un tai dalībvalstij, kurā mediju pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību, par savu nodomu veikt šādus pasākumus, vienlaikus pamatojot iemeslus, uz kuriem balstīts tās novērtējums;
b)      tā ir ievērojusi attiecīgā mediju pakalpojumu sniedzēja tiesības uz aizstāvību un jo īpaši – devusi minētajam mediju pakalpojumu sniedzējam iespēju paust savus uzskatus par varbūtējo apiešanu un pasākumiem, ko paziņotājas dalībvalstis nodomājušas veikt; un
c)      Komisija – pēc tam, kad tā lūgusi ERGA sniegt atzinumu saskaņā ar 30.b panta 3. punkta d) apakšpunktu – ir nolēmusi, ka pasākumi ir saderīgi ar Savienības tiesību aktiem, jo īpaši – ka novērtējumi, ko izdarījusi dalībvalsts, kura veic pasākumus saskaņā ar šā panta 2. un 3. punktu, ir pareizi pamatoti; Komisija pienācīgi informē kontaktkomiteju.
5.      Pēc 4. punkta a) apakšpunktā paredzētā paziņojuma saņemšanas Komisija triju mēnešu laikā pieņem lēmumu par to, vai šie pasākumi ir saderīgi ar Savienības tiesību aktiem. Ja Komisija nolemj, ka minētie pasākumi nav saderīgi ar Savienības tiesību aktiem, tā pieprasa attiecīgajai dalībvalstij atturēties no plānoto pasākumu veikšanas.
Ja Komisijai trūkst informācijas, kas ir nepieciešama, lai pieņemtu lēmumu, ievērojot pirmo daļu, tā viena mēneša laikā pēc paziņojuma saņemšanas lūdz attiecīgo dalībvalsti sniegt visu informāciju, kas nepieciešama, lai pieņemtu minēto lēmumu. Termiņu, kurā Komisijai jāpieņem lēmums, atliek līdz tam, kad minētā dalībvalsts ir iesniegusi šādu nepieciešamo informāciju. Jebkurā gadījumā termiņu nevar atlikt ilgāk par vienu mēnesi.
6.      Dalībvalstis savā tiesību aktu sistēmā ar atbilstīgiem līdzekļiem nodrošina, lai to jurisdikcijā esošie mediju pakalpojumu sniedzēji efektīvi izpildītu šīs direktīvas prasības.
7.      Piemēro Direktīvu [2000/31], ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi. Ja rodas kolīzija starp Direktīvu [2000/31] un šo direktīvu, prevalē šī direktīva, ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi.”
43      Direktīvas 2010/13 6. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts:
“Neskarot dalībvalstu pienākumu ievērot un aizsargāt cilvēka cieņu, tās ar atbilstīgiem līdzekļiem nodrošina, ka audiovizuālo mediju pakalpojumi, kurus sniedz to jurisdikcijā esoši mediju pakalpojumu sniedzēji, nesatur nekādu:
a)      kūdīšanu uz vardarbību vai naida kurināšanu pret personu grupu vai grupas locekli jebkura Hartas 21. pantā minēta motīva dēļ.”
44      Šīs direktīvas 6. pantā paredzēts:
“1.      Dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka to jurisdikcijā esošu mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtos audiovizuālo mediju pakalpojumus, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, dara pieejamus vienīgi tādā veidā, lai nodrošinātu, ka nepilngadīgie parastos apstākļos tos nedzirdēs un neredzēs. Šādi pasākumi var ietvert pārraides laika izvēli, vecuma pārbaudes rīkus vai citus tehniskus pasākumus. Tiem jābūt samērīgiem ar iespējamo raidījuma kaitējumu.
Viskaitīgākajam saturam, piemēram, neattaisnojamai vardarbībai un pornogrāfijai, piemēro visstingrākos pasākumus.
[..]”
45      Minētās direktīvas 9. panta 1. punkta c) un g) apakšpunkts ir šādi:
“Dalībvalstis nodrošina, ka to jurisdikcijā esošo mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtie audiovizuālie komercpaziņojumi atbilst šādām prasībām:
[..]
c)      audiovizuālos komercpaziņojumos:
i)      neaizskar cilvēka cieņu;
ii)      neietver un nepopularizē diskrimināciju dzimuma, rases vai etniskās izcelsmes, valstspiederības, reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ;
iii)      nemudina uz rīcību, kas apdraud veselību vai drošību;
iv)      nemudina uz rīcību, kas var būtiski kaitēt vides aizsardzībai;
[..]
g)      audiovizuāli komercpaziņojumi nerada fizisku, garīgu vai tikumisku kaitējumu nepilngadīgajiem; tādēļ ar šādiem paziņojumiem tieši nemudina nepilngadīgos iegādāties vai nomāt preces vai pakalpojumus, izmantojot viņu pieredzes trūkumu vai lētticību, tieši neiedrošina viņus pārliecināt savus vecākus vai citus iegādāties reklamētās preces vai pakalpojumus, neizmanto nepilngadīgo īpašo uzticēšanos vecākiem, skolotājiem vai citām personām vai nepamatoti neparāda nepilngadīgos bīstamās situācijās.”
46      Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 28.b pantu:
“1.      Neskarot Direktīvas [2000/31] 12.–15. pantu, dalībvalstis nodrošina, ka to jurisdikcijā esošie video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji veic piemērotus pasākumus, lai pasargātu:
a)      nepilngadīgos no raidījumiem, lietotāju veidotiem video un audiovizuāliem komercpaziņojumiem, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai saskaņā ar 6.a panta 1. punktu;
b)      plašāku sabiedrību no raidījumiem, lietotāju veidotiem video un audiovizuāliem komercpaziņojumiem, kuros ir kūdīšana uz vardarbību vai naida kurināšana pret personu grupu vai grupas locekli jebkura Hartas 21. pantā minēta motīva dēļ;
c)      plašāku sabiedrību no raidījumiem, lietotāju veidotiem video un audiovizuāliem komercpaziņojumiem, kuros ir tāds saturs, kura izplatīšana saskaņā ar Savienības tiesību aktiem ir noziedzīgs nodarījums, proti, publiska provokācija izdarīt teroristu nodarījumu, kā noteikts [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas (ES) 2017/541 (2017. gada 15. marts) par terorisma apkarošanu un ar ko aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2002/475/TI un groza Padomes Lēmumu 2005/671/TI (OV 2017, L 88, 6. lpp.) 5. pantā, nodarījumi saistībā ar bērnu pornogrāfiju, kā noteikts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/93/ES [(2011. gada 13. decembris) par seksuālas vardarbības pret bērniem, bērnu seksuālas izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu, un ar kuru aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2004/68/TI (OV 2011, L 335, 1. lpp.)] 5. panta 4. punktā, un nodarījumi saistībā ar rasismu un ksenofobiju, kā noteikts [Padomes] Pamatlēmuma 2008/913/TI [(2008. gada 28. novembris) par krimināltiesību izmantošanu cīņā pret noteiktiem rasisma un ksenofobijas veidiem un izpausmēm (OV 2008, L 328, 55. lpp.)] 1. pantā.
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka to jurisdikcijā esošie video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji ievēro 9. panta 1. punktā izklāstītās prasības attiecībā uz audiovizuāliem komercpaziņojumiem, kurus minētie video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji tirgo, pārdod vai izvieto.
Dalībvalstis nodrošina, ka to jurisdikcijā esošie video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji veic atbilstošus pasākumus, lai ievērotu 9. panta 1. punktā izklāstītās prasības attiecībā uz audiovizuāliem komercpaziņojumiem, kurus minētie video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji netirgo, nepārdod vai neizvieto, ņemot vērā to, ka video koplietošanas platformām ir ierobežota kontrole pār minētajiem audiovizuālajiem komercpaziņojumiem.
Dalībvalstis nodrošina, ka video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji skaidri informē lietotājus gadījumos, kad raidījumi un lietotāju veidoti video satur audiovizuālus komercpaziņojumus, ja par šādiem paziņojumiem ir ziņots saskaņā ar 3. punkta trešās daļas c) apakšpunktu vai ja pakalpojuma sniedzējam šis fakts ir zināms.
Dalībvalstis sekmē kopregulēšanas izmantošanu un pašregulēšanas veicināšanu ar rīcības kodeksiem, kā paredzēts 4.a panta 1. punktā, attiecībā uz efektīvu tās ietekmes samazināšanu, ko uz bērniem rada audiovizuāli komercpaziņojumi par pārtiku un dzērieniem, kuru sastāvā ir uzturvielas un vielas ar ietekmi uz uzturu vai fizioloģiju, jo īpaši tauki, transtaukskābes, sāls vai nātrijs un cukuri, kuru pārmērīgas devas kopējā uzturā nav ieteicamas. Ar minētajiem kodeksiem cenšas panākt to, ka šādi audiovizuālie komercpaziņojumi neuzsver šādas pārtikas un dzērienu uztura aspektu pozitīvās īpašības.
3.      Šā panta 1. un 2. punkta nolūkos atbilstošos pasākumus nosaka, ņemot vērā attiecīgā satura būtību, kaitējumu, ko tas var nodarīt, pasargājamo personu kategorijas īpašības, kā arī tiesības un leģitīmās intereses, kas var tikt aizskartas, tostarp video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēju un to lietotāju tiesības un leģitīmās intereses, kuri ir izveidojuši vai augšupielādējuši minēto saturu, kā arī vispārējas sabiedrības intereses.
Dalībvalstis nodrošina, ka šādus pasākumus piemēro visi to jurisdikcijā esošie video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji. Šie pasākumi ir īstenojami un samērīgi, ņemot vērā video koplietošanas platformas apjomu un sniegtā pakalpojuma būtību. Šādi pasākumi nenoved pie ex ante kontroles pasākumiem vai satura augšupielādes filtrēšanas, kas neatbilst Direktīvas [2000/31] 15. pantam. Šā panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētās nepilngadīgo aizsardzības nolūkos viskaitīgākajam saturam piemēro visstingrākos piekļuves kontroles pasākumus.
Minētie pasākumi attiecīgos gadījumos nozīmē:
a)      video koplietošanas platformas pakalpojumu noteikumos iekļaut un piemērot 1. punktā minētās prasības;
b)      video koplietošanas platformas pakalpojumu noteikumos iekļaut un piemērot 9. panta 1. punktā izklāstītās prasības attiecībā uz audiovizuāliem komercpaziņojumiem, kurus video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji netirgo, nepārdod un neizvieto;
c)      nodrošināt tiem lietotājiem, kuri augšupielādē lietotāja veidotus video, funkcionalitāti, ar ko paziņot, vai šādos video ir audiovizuāli komercpaziņojumi, ciktāl viņiem tas ir zināms vai ciktāl var pamatoti sagaidīt, ka viņiem tas ir zināms;
d)      izveidot un darbināt pārredzamus un lietotājiem ērtus mehānismus, ar ko video koplietošanas platformu lietotāji var attiecīgajam video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzējam ziņot vai signalizēt par 1. punktā minēto saturu, kas sniegts tā platformā;
e)      izveidot un darbināt sistēmas, ar ko video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji video koplietošanas platformu lietotājiem paskaidro, kas darīts saistībā ar d) apakšpunktā minēto ziņošanu un signalizēšanu;
f)      izveidot un darbināt video koplietošanas platformu lietotāju vecuma pārbaudes sistēmas attiecībā uz saturu, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai;
g)      izveidot un darbināt viegli izmantojamas sistēmas, kas ļauj video koplietošanas platformu lietotājiem novērtēt 1. punktā minēto saturu;
h)      paredzēt vecāku kontroles sistēmas, kuras kontrolē galalietotāji, attiecībā uz saturu, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai;
i)      izveidot un darbināt pārredzamas, viegli izmantojamas un efektīvas procedūras, lai izskatītu un atrisinātu lietotāju sūdzības video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzējam saistībā ar d)–h) apakšpunktā minēto pasākumu īstenošanu;
j)      paredzēt efektīvus medijpratības pasākumus un rīkus un veicināt lietotāju informētību par šiem pasākumiem un rīkiem.
Nepilngadīgo personas dati, ko, ievērojot trešās daļas f) un h) apakšpunktu, ievākuši vai citādi ģenerējuši video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēji, netiek apstrādāti komerciālos nolūkos, tādos kā tiešais mārketings, profilēšana un uzvedībā balstīta mērķtiecīga reklāma.
4.      Lai īstenotu šā panta 1. un 3. punktā minētos pasākumus, dalībvalstis sekmē kopregulēšanas izmantošanu, kā paredzēts 4.a panta 1. punktā.
5.      Dalībvalstis izveido nepieciešamos mehānismus, ar ko novērtē video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēju veikto 3. punktā minēto pasākumu piemērotību. Minēto pasākumu novērtēšanu dalībvalstis uztic valsts regulatīvajām iestādēm vai struktūrām.
6.      Dalībvalstis video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzējiem var piemērot pasākumus, kas ir detalizētāki vai stingrāki par šā panta 3. punktā minētajiem. Pieņemot šādus pasākumus, dalībvalstis ievēro prasības, kas noteiktas ar piemērojamiem Savienības tiesību aktiem, piemēram, prasības, kuras izklāstītas Direktīvas [2000/31] 12.–15. pantā vai Direktīvas [2011/93] 25. pantā.
7.      Dalībvalstis nodrošina, ka saistībā ar 1. un 3. punkta piemērošanu ir pieejami ārpustiesas tiesiskās aizsardzības mehānismi lietotāju un video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzēju strīdu izšķiršanai. Šādi mehānismi ļauj objektīvi izšķirt domstarpības un neliedz lietotājam izmantot valsts tiesību aktos paredzēto tiesisko aizsardzību.
8.      Dalībvalstis nodrošina, ka lietotāji var atsaukties uz savām tiesībām tiesā saistībā ar video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzējiem, ievērojot 1. un 3. punktu.
9.      Komisija mudina video koplietošanas platformas pakalpojuma sniedzējus apmainīties ar paraugpraksi attiecībā uz 4. punktā minētās kopregulēšanas rīcības kodeksiem.
10.      Dalībvalstis un Komisija var veicināt pašregulēšanu, izmantojot 4.a panta 2. punktā minētos Savienības rīcības kodeksus.”
d)      Direktīva 2015/1535
47      Direktīvas 2015/1535 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā jēdziens “pakalpojums”
ir definēts kā “jebkāds Informācijas sabiedrības pakalpojums, tas ir, jebkāds pakalpojums, ko parasti sniedz par atlīdzību no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem un pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma”.
48      Šīs direktīvas 5. panta 1. punktā paredzēts:
“Saskaņā ar 7. pantu dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu jebkuru tehnisko noteikumu projektu, izņemot gadījumus, ja tas pārņem visu starptautiskā vai Eiropas standarta tekstu – tādā gadījumā pietiek ar informāciju par attiecīgo standartu; tās paziņo Komisijai pamatojumu šādu tehnisku noteikumu pieņemšanas vajadzībai, ja minētais pamatojums jau nav paskaidrots projektā.
Vajadzības gadījumā un ja tas jau nav iesniegts ar iepriekšēju paziņojumu, dalībvalstis vienlaicīgi dara Komisijai zināmu principiāli un tieši saistīto normatīvo un regulatīvo noteikumu tekstu, ja šāda teksta zināšana nepieciešama tehnisko noteikumu projekta izvērtēšanai.
Dalībvalstis atkārtoti dara Komisijai zināmu tehnisko noteikumu projektu saskaņā ar šā punkta pirmajā un otrajā daļā izklāstītajiem nosacījumiem, ja tās izdara izmaiņas projektā, kas būtiski izmaina tā darbības jomu, saīsinot īstenošanai sākotnēji paredzētos termiņus, pievienojot specifikācijas vai prasības vai padarot tās ierobežojošākas.
[..]
Komisija nekavējoties informē citas dalībvalstis par tehnisko noteikumu projektu un visiem dokumentiem, kas tai iesniegti, un tā var nosūtīt projektu šīs direktīvas 2. pantā minētajai Komitejai tās atzinuma saņemšanai un vajadzības gadījumā komitejai, kas atbildīga par attiecīgo jomu.
Attiecībā uz šīs direktīvas 1. panta 1. punkta f) apakšpunkta otrās daļas iii) punktā minētajām tehniskajām specifikācijām vai citām prasībām, vai noteikumiem par pakalpojumiem Komisijas vai dalībvalstu komentāri vai sīki izstrādāti atzinumi var attiekties vienīgi uz aspektiem, kas var kavēt tirdzniecību vai, attiecībā uz noteikumiem par pakalpojumiem, pakalpojumu brīvu apriti vai pakalpojumu sniedzēju tiesībām veikt uzņēmējdarbību, un nevis uz pasākumu fiskālajiem vai finansiālajiem aspektiem.”
e)      Direktīva 2018/1808
49      Direktīvas 2018/1808 20. apsvērumā teikts:
“Piemēroti pasākumi nepilngadīgo aizsardzībai, ko piemēro televīzijas apraides pakalpojumiem, būtu jāpiemēro arī audiovizuālo mediju pakalpojumiem pēc pieprasījuma. Tam vajadzētu paaugstināt aizsardzības līmeni. Minimālās saskaņošanas pieeja dalībvalstīm ļauj izstrādāt augstāku aizsardzības līmeni tādam saturam, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai. Viskaitīgākajam saturam, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, bet kas ne vienmēr ir noziedzīgs nodarījums, būtu jāpiemēro visstingrākie pasākumi, piemēram, šifrēšana un efektīva vecāku kontrole, neskarot dalībvalstu iespēju pieņemt stingrākus pasākumus.”
f)      VDAR
50      VDAR 1., 4., 10. un 154. apsvērumā teikts:
“(1)      Fizisku personu aizsardzība attiecībā uz personas datu aizsardzību ir pamattiesības. [Hartas] 8. panta 1. punkts un [LESD] 16. panta 1. punkts paredz, ka ikvienai personai ir tiesības uz savu personas datu aizsardzību.
[..]
(4)      Personas datu apstrāde būtu jāveido tā, lai tā kalpotu cilvēkam. Tiesības uz personas datu aizsardzību nav absolūta prerogatīva; tās ir jāņem vērā saistībā ar to funkciju sabiedrībā un jālīdzsvaro ar citām pamattiesībām saskaņā ar proporcionalitātes principu. Šajā regulā ir ievērotas visas pamattiesības, brīvības un principi, kas atzīti hartā un ietverti Līgumos, jo īpaši privātās un ģimenes dzīves, mājokļa un saziņas neaizskaramība, personas datu aizsardzība, domu, pārliecības un ticības brīvība, vārda un informācijas brīvība, darījumdarbības brīvība, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu un kultūru, reliģiju un valodu daudzveidība.
[..]
(10)      Lai nodrošinātu konsekventu un augsta līmeņa aizsardzību fiziskām personām un novērstu šķēršļus personu datu apritei Savienībā, fiziskas personas tiesību un brīvību aizsardzības līmenim attiecībā uz šādu datu apstrādi visās dalībvalstīs vajadzētu būt vienādam. Visā Savienībā būtu jānodrošina noteikumu par fiziskas personas pamattiesību un brīvību aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi vienveidīga piemērošana. Attiecībā uz personas datu apstrādi, kuru veic, lai izpildītu juridisku pienākumu, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtas oficiālas pilnvaras, būtu jāļauj dalībvalstīm saglabāt vai ieviest valsts noteikumus, ar ko vēl vairāk precizē šīs regulas noteikumu piemērošanu. Saistībā ar vispārējiem un horizontāliem tiesību aktiem par datu aizsardzību, ar kuriem īsteno [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvu 95/46/EK [(1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV 1995, L 281, 31. lpp.)], dalībvalstīm ir vairāki uz konkrētām nozarēm attiecināmi tiesību akti jomās, kurās ir vajadzīgi precīzāki noteikumi. Šajā regulā dalībvalstīm ir arī paredzēta rīcības brīvība precizēt tās noteikumus, tostarp attiecībā uz īpašu kategoriju personas datu (“sensitīvu datu”) apstrādi. Šajā ziņā ar šo regulu neizslēdz dalībvalstu tiesību aktus, kuros nosaka konkrētu apstrādes situāciju apstākļus, tostarp precīzāk nosakot apstākļus, kādos personas datu apstrāde ir likumīga.
[..]
(154)      Šī regula atļauj ņemt vērā principu par publisku piekļuvi oficiāliem dokumentiem, piemērojot šo regulu. Publisku piekļuvi oficiāliem dokumentiem var uzskatīt par tādu, kas ir sabiedrības interesēs. Publiskas iestādes vai publiskas struktūras rīcībā esošajos dokumentos ietvertos personas datus minētajai iestādei vai struktūrai būtu jāspēj izpaust saskaņā ar Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz publisko iestādi vai publisko struktūru. Ar šādiem tiesību aktiem publiska piekļuve oficiāliem dokumentiem un publiskā sektora informācijas atkalizmantošana būtu jāsaskaņo ar tiesībām uz personas datu aizsardzību, un tāpēc tajos var paredzēt nepieciešamo saskaņošanu ar tiesībām uz personas datu aizsardzību, ievērojot šo regulu. Atsaucē uz publiskām iestādēm vai publiskām struktūrām minētajā kontekstā būtu jāiekļauj visas iestādes vai citas struktūras, uz kurām attiecas dalībvalstu tiesību akti par publisku piekļuvi dokumentiem. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/98/EK [(2003. gada 17. novembris) par valsts sektora informācijas atkalizmantošanu (OV 2003, L 345, 90. lpp.)] nemaina un nekādā veidā neskar fizisku personu aizsardzības līmeni saistībā ar personas datu apstrādi saskaņā ar Savienības un dalībvalstu tiesību aktu noteikumiem, un jo īpaši tā neizmaina pienākumus un tiesības, kādi noteikti ar šo regulu. Jo īpaši minētā direktīva nebūtu jāpiemēro dokumentiem, kuriem piekļuve ir liegta vai ierobežota ar piekļuves režīmiem, kas tiek pamatoti ar personas datu aizsardzību, un dokumentu daļām, kurām var piekļūt saskaņā ar minētajiem režīmiem un kas satur personas datus, kuru atkalizmantošana tiesību aktos ir noteikta kā nesavienojama ar tiesību aktiem par fizisku personu aizsardzību saistībā ar personas datu apstrādi.”
51      VDAR 1. pantā paredzēts:
“1.      Šī regula paredz noteikumus fizisku personu aizsardzībai attiecībā uz personas datu apstrādi un noteikumus personas datu brīvai apritei.
2.      Šī regula aizsargā fizisku personu pamattiesības un pamatbrīvības un jo īpaši to tiesības uz personas datu aizsardzību.
3.      Personas datu brīvu apriti Savienībā neierobežo un neaizliedz tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi.”
52      Šīs regulas 5. pantā teikts:
“1.      Personas dati:
a)      tiek apstrādāti likumīgi, godprātīgi un datu subjektam pārredzamā veidā (“likumīgums, godprātība un pārredzamība”);
[..]
f)      tiek apstrādāti tādā veidā, lai tiktu nodrošināta atbilstoša personas datu drošība, tostarp aizsardzība pret neatļautu vai nelikumīgu apstrādi un pret nejaušu nozaudēšanu, iznīcināšanu vai sabojāšanu, izmantojot atbilstošus tehniskos vai organizatoriskos pasākumus (“integritāte un konfidencialitāte”).”
[..]”
53      VDAR 6. pants ir šāds:
“1.      Apstrāde ir likumīga tikai tādā apmērā un tikai tad, ja ir piemērojams vismaz viens no turpmāk minētajiem pamatojumiem:
a)      datu subjekts ir devis piekrišanu savu personas datu apstrādei vienam vai vairākiem konkrētiem nolūkiem;
b)      apstrāde ir vajadzīga līguma, kura līgumslēdzēja puse ir datu subjekts, izpildei vai pasākumu veikšanai pēc datu subjekta pieprasījuma pirms līguma noslēgšanas;
c)      apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uz pārzini attiecināmu juridisku pienākumu;
d)      apstrāde ir vajadzīga, lai aizsargātu datu subjekta vai citas fiziskas personas vitālas intereses;
e)      apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras;
f)      apstrāde ir vajadzīga pārziņa vai trešās personas leģitīmo interešu ievērošanai, izņemot, ja datu subjekta intereses vai pamattiesības un pamatbrīvības, kurām nepieciešama personas datu aizsardzība, ir svarīgākas par šādām interesēm, jo īpaši, ja datu subjekts ir bērns.
Pirmās daļas f) apakšpunktu nepiemēro apstrādei, ko veic publiskas iestādes, pildot savus uzdevumus.
[..]”
54      Atbilstoši šīs pašas regulas 10. pantam:
“Personas datu apstrādi par sodāmību un pārkāpumiem vai ar tiem saistītiem drošības pasākumiem, pamatojoties uz 6. panta 1. punktu, veic tikai oficiālas iestādes kontrolē vai tad, ja apstrādi atļauj Savienības vai dalībvalsts tiesību akti, paredzot atbilstošas garantijas datu subjektu tiesībām un brīvībām. Jebkādu visaptverošu sodāmības reģistru uzglabā tikai oficiālas iestādes kontrolē.”
55      VDAR 24. pantā paredzēts:
“1.      Ņemot vērā apstrādes raksturu, apmēru, kontekstu un nolūkus, kā arī dažādas iespējamības un nopietnības pakāpes riskus attiecībā uz fizisku personu tiesībām un brīvībām, pārzinis īsteno atbilstošus tehniskus un organizatoriskus pasākumus, lai nodrošinātu un spētu uzskatāmi parādīt, ka apstrāde notiek saskaņā ar šo regulu. Ja nepieciešams, minētos pasākumus pārskata un atjaunina.
2.      Ja tas ir samērīgi attiecībā uz apstrādes darbībām, 1. punktā minētajos pasākumos ietver to, ka pārzinis īsteno atbilstīgu politiku attiecībā uz datu aizsardzību.
3.      Atbilstību apstiprinātam rīcības kodeksam, kā minēts 40. pantā, vai apstiprinātam sertifikācijas mehānismam, kā minēts 42. pantā, var izmantot kā elementu, ar ko apliecina pārziņa pienākumu izpildi.”
56      Šīs regulas 86. pantā teikts:
“Personas datus, kas iekļauti oficiālos dokumentos, kuri ir publiskas iestādes vai publiskas vai privātas struktūras rīcībā, lai veiktu kādu uzdevumu sabiedrības interesēs, šī iestāde vai struktūra drīkst atklāt saskaņā ar Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem, ko piemēro publiskai iestādei vai struktūrai, lai publisku piekļuvi oficiāliem dokumentiem saskaņotu ar tiesībām uz personas datu aizsardzību saskaņā ar šo regulu.”
C.      Ungārijas tiesības
1.      Ungārijas Pamatlikums
57      Magyarország Alaptörvénye (Ungārijas Pamatlikums), redakcijā, kas piemērojama šajā lietā, XV panta 5. punktā paredzēts:
“Ungārija ar īpašiem pasākumiem aizsargā ģimenes, bērnus, sievietes, vecāka gadagājuma cilvēkus un invalīdus.”
58      Šī likuma XVI pantā noteikts:
“1.      Ikvienam bērnam ir tiesības uz aizsardzību un gādību, kas nepieciešama labai viņa fiziskajai, garīgajai un tikumiskajai attīstībai. Ungārija aizsargā bērnu tiesības identificēties atkarībā no dzimuma, kāds tas ir viņu dzimšanas brīdī, un nodrošina izglītību, kuras pamatā ir mūsu dzimtenes konstitucionālā identitāte un kristietības kultūra.
2.      Vecākiem ir tiesības izvēlēties saviem bērniem sniedzamo izglītību.”
2.      Ungārijas Civilkodekss
59      Saskaņā ar polgári törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (2013. gada Likums Nr. V par Civilkodeksu; turpmāk tekstā – “Ungārijas Civilkodekss”) 4:146. pantu:
“1.      Nepilngadīgs bērns ir pakļauts vecāku varai vai aizbildnībai.
2.      Vecāku vara ietver tiesības un pienākumu izvēlēties nepilngadīgā bērna vārdu, lemt par tā uzturēšanu un izglītību, kā arī par dzīvesvietu, pārvaldīt viņa īpašumu un nodrošināt tā juridisko pārstāvību, kā arī tiesības iecelt aizbildni un izslēgt personu no aizbildnības.”
60      Šī kodeksa 4:224. pantā noteikts:
“Ja vien šajā likumā nav noteikts citādi, aizbildnis ir aizgādnis, skolotājs, īpašuma pārvaldītājs un aizbildnībā esošā bērna likumīgais pārstāvis.”
61      Saskaņā ar minētā kodeksa 8:1. panta 1. punktu:
“Šī likuma izpratnē:
[..]
2)      “vienas ģimenes locekļi” ir vienas ģimenes tuvākie locekļi, partneri, radinieku taisnā augšupējā un lejupējā līnijā laulātie, laulāto augšupējie un lejupējie radinieki taisnā līnijā un brāļi un māsas, kā arī brāļu un māsu laulātie.
[..]”
3.      Bērnu aizsardzības likums
62      1997. gada Likuma Nr. XXXI par bērnu aizsardzību un aizbildnības pārvaldību, kas grozīts ar Grozījumu likumu (turpmāk tekstā – “Bērnu aizsardzības likums”), 1. panta 1. punktā noteikts:
“Šī likuma mērķis ir definēt pamatnoteikumus, saskaņā ar kuriem valsts, vietējās iestādes un fiziskas un juridiskas personas, kas atbildīgas par bērnu aizsardzību, kā arī citas organizācijas, kurām nav juridiskas personas statusa, ar īpašiem pabalstiem un pasākumiem veicina bērnu tiesību un likumīgo interešu īstenošanu un vecāku pienākumu izpildi un nodrošina bērnu neaizsargātības situāciju novēršanu un likvidēšanu, aizstāj vecāku aprūpes trūkumu un nodrošina
to jauniešu sociālo integrāciju, kuri ir pametuši bērnu aizsardzības sistēmu.”
63      Šī likuma 4. pants formulēts šādi:
“1.      Šis likums attiecas uz:
a)      ievērojot [3.] punktā paredzēto atkāpi un ciktāl tie dzīvo Ungārijas teritorijā – bērniem, jauniešiem un viņu vecākiem, kuriem ir Ungārijas pilsonība un, ja vien starptautiskā līgumā nav noteikts citādi, kuriem ir pastāvīgā iedzīvotāja, imigranta vai uzņemtas personas statuss, kā arī tiem, kurus Ungārijas iestādes atzinušas par bēgļiem, alternatīvās aizsardzības saņēmējiem vai bezvalstniekiem;
b)      ikvienu personu, kurai ir tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties saskaņā ar [a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi I. törvény (2007. gada Likums Nr. I par personu, kurām ir tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties, ieceļošanu un uzturēšanos)], ja pabalsta pieprasīšanas brīdī tā īsteno tiesības uz brīvu pārvietošanos un tiesības uzturēties Ungārijas teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus saskaņā ar 2007. gada Likumu Nr. I par personu, kurām ir uzturēšanās un brīvas pārvietošanās tiesības, ieceļošanu un uzturēšanos, un tai ir likumīga dzīvesvieta saskaņā ar [a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény (1992. gada Likums Nr. LXVI. par pilsoņu personas datu un adrešu reģistru)];
[..]
3.      Papildus 1. punktā minētajām personām šis likums ir piemērojams arī tāda bērna aizsardzībai, kuram nav Ungārijas pilsonības un kurš uzturas Ungārijas teritorijā, ja pagaidu novietošanas, izglītības uzraudzības vai aizbildņa iecelšanas neesība apdraudētu bērnu vai radītu nenovēršamu kaitējumu.”
64      Bērnu aizsardzības likuma 5. panta s) punktā jēdziens “pārvaldītājs” ir definēts šādi:
“sa)      iestāde, kas ar valdības dekrētu ir izraudzīta valsts iestādes, vietējās pašvaldības un vietējo pašvaldību apvienības (turpmāk tekstā kopā sauktas – “publiskais pārvaldītājs”) pārvaldes funkciju veikšanai;
sb)      atzīta baznīca, tās iekšējā garīdzniecības juridiskā persona, kā arī atzīta konfesija, reģistrēta baznīca un to iekšējā garīdzniecības juridiskā persona, kura saskaņā ar [a lelkiismereti és vallásszabadság jogáról, valamint az egyházak, vallásfelekezetek és vallási közösségek jogállásáról szóló 2011. évi CCVI. törvény (2011. gada Likums Nr. CCVI par baznīcu, reliģisko konfesiju un reliģisko kopienu tiesībām uz apziņas un reliģijas brīvību un juridisko statusu)] 9./D panta 5. punktu un 9./F panta 1. punktu noslēgusi līgumu, kas attiecas arī uz uzdevumu izpildi saistībā ar bērnu labklājību, bērnu aizsardzību vai sociālo aizsardzību;
sc)      individuālais komersants;
sd)      Ungārijā reģistrētas juridiskās personas un individuāli uzņēmumi, izņemot tos, kas minēti šā punkta sa)–sb) apakšpunktā;
se)      uzņēmuma, kas veic uzņēmējdarbību valstī, kura ir Eiropas Ekonomikas zonas līguma dalībvalsts (turpmāk tekstā – “EEZ valsts”), Ungārijā reģistrēta filiāle un – ja saskaņā ar starptautisku līgumu, kas noslēgts ar Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, attiecīgās valsts pakalpojumu sniedzējiem ir tāds pats juridiskais statuss kā EEZ valstu pakalpojumu sniedzējiem attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību – uzņēmuma, kas reģistrēts valstī, kura nav EEZ valsts [sc)–se) apakšpunktā minētie subjekti, turpmāk tekstā kopā saukti “nevalstiskais pārvaldītājs”], Ungārijas filiāle, ja tā šajā likumā un citos tiesību aktos noteiktajā kārtībā nodrošina bērnu labklājības un bērnu aizsardzības pakalpojumu sniegšanai nepieciešamos nosacījumus.”
65      Atbilstoši Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantam:
“Lai nodrošinātu šajā likumā noteikto mērķu sasniegšanu un bērna tiesību īstenošanu, personām, kuras nav sasniegušas astoņpadsmit gadu vecumu, aizliegts darīt pieejamu saturu, kas ir pornogrāfisks, attēlo seksualitāti kā pašmērķi vai popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.”
4.      Komercreklāmas likums
66      2008. gada Likuma Nr. XLVIII par komercreklāmas darbības pamatnosacījumiem un dažiem ierobežojumiem, kas grozīts ar Grozījumu likumu (turpmāk tekstā – “Komercreklāmas likums”), 8. panta 1. un
1.a punktā noteikts:
“1.      Reklāma, kas var kaitēt bērnu un nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai, emocionālajai vai tikumiskajai attīstībai, ir aizliegta.
1.a      Personām, kas jaunākas par astoņpadsmit gadiem, ir aizliegts darīt pieejamas reklāmas, kurās tiek demonstrēta seksualitāte kā pašmērķis vai kuras popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti.”
5.      Mediju pakalpojumu likums
67      Saskaņā ar 2010. gada Likuma Nr. CLXXXV par mediju pakalpojumiem un plašsaziņas līdzekļiem, kas grozīts ar Grozījumu likumu (turpmāk tekstā – “Mediju pakalpojumu likums”), 9. pantu:
“1.      “Lineāro mediju pakalpojumu sniedzējs visus raidījumus, kurus tas ir iecerējis pārraidīt, izņemot informatīvos raidījumus, politiskās informācijas raidījumus, sporta raidījumus, raidījumu pašreklāmu, politisko reklāmu, televeikalu, informācijas ziņojumus un izpratnes veicināšanas raidījumus, pirms pārraidīšanas klasificē kādā no 2.–7. punktā minētajām kategorijām.
[..]
6.      Raidījumi, kas var negatīvi ietekmēt nepilngadīgo fizisko, garīgo vai tikumisko attīstību, jo īpaši, ja to centrālais elements ir vardarbības, dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas un homoseksualitātes
popularizēšana un attēlošana, kā arī tiešas, atklātas vai nepamatotas seksualitātes attēlošana, jāklasificē V kategorijā. Šos raidījumus klasificē kā “neiesakām personām, kas jaunākas par astoņpadsmit gadiem”.
7.      Raidījumi, kas var nopietni kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, it īpaši to pornogrāfiskā vai pārmērīgi vardarbīgā satura dēļ vai tādēļ, ka tajos attēlota bezjēdzīga vardarbība, jāklasificē VI kategorijā.
8.      Plašsaziņas līdzekļu padome rekomendācijas veidā publicē savas prakses galvenos principus, piemērojot sīki izstrādātus klasifikācijas kritērijus saskaņā ar 2.–7. punktu, signālus, kas lietojami pirms katras programmas publicēšanas un tās laikā, un veidu, kādā tiek izziņota klasifikācija, ja to pamato sabiedrības intereses nepilngadīgo aizsardzībā vai vajadzība nodrošināt nepilngadīgo vienveidīgu aizsardzību.
[..]”
68      Šī likuma 10. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēts, ka V kategorijas raidījumu drīkst pārraidīt tikai no plkst. 22.00 līdz plkst. 5.00.
69      Minētā likuma 24. panta 1. punktā noteikts:
“Mediju pakalpojumu ietvaros publicētie komercpaziņojumi [..] neietver un nepopularizē diskrimināciju dzimuma, rases vai etniskās izcelsmes, valstspiederības, tautības, reliģiskās piederības vai filozofiskās pārliecības, fiziskas vai garīgas invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.”
70      Šī paša likuma 32. panta 4.a punktā paredzēts:
“Raidījumus nevar kvalificēt kā izpratnes veicināšanas paziņojumus vai sociālo reklāmu, ja tie var negatīvi ietekmēt nepilngadīgo fizisko, garīgo vai tikumisko attīstību, īpaši gadījumos, kad to centrālais elements ir seksualitātes kā pašmērķa, pornogrāfijas, dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas un homoseksualitātes popularizēšana vai atainošana.”
71      Mediju pakalpojumu likuma 179. pantā noteikts:
“[..]
2.      Ja ir konstatētas problēmas saistībā ar 1. punkta noteikumiem un ja ir pārkāpti attiecīgie šā likuma un [sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól szóló 2010. évi CIV. törvény (2010. gada Likums Nr. CIV par preses brīvību un plašsaziņas līdzekļu saturam piemērojamajiem vispārējiem noteikumiem)] noteikumi, Plašsaziņas līdzekļu padomei ir pienākums pieprasīt veikt efektīvu pasākumu tai dalībvalstij, kuras jurisdikcijā ir 1. punktā minētais mediju pakalpojumu sniedzējs. Šajā ziņā Plašsaziņas līdzekļu padome aicina dalībvalsti iejaukties, lai izbeigtu pārkāpumus, par kuriem ziņojusi Plašsaziņas līdzekļu padome.
[..]
4.      Plašsaziņas līdzekļu padome var piemērot 187. panta 3. punkta b) un c) apakšpunktā un 4. punktā minētās tiesiskās sekas attiecībā uz 1. punktā minēto mediju pakalpojumu sniedzēju, ja:
a)      tā konstatē, ka pasākums, ko tā pieprasījusi dalībvalstij, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar 2. punktu, nav veikts divu mēnešu laikā vai, kaut arī veikts laikus, tas
nav izdarīts atbilstoši,
b)      pamatojoties uz pierādījumiem, var konstatēt, ka mediju pakalpojumu sniedzējs ir reģistrējies ārpus Ungārijas, lai izvairītos no pienākuma ievērot stingrākus noteikumus, kas tam būtu piemērojami saskaņā ar šo likumu vai [2010. gada Likumu Nr. CIV par preses brīvību un plašsaziņas līdzekļu saturam piemērojamajiem vispārējiem noteikumiem],
c)      pirms 1. punktā minēto juridisko seku piemērošanas Plašsaziņas līdzekļu padome ir rakstiski paziņojusi dalībvalstij, kurā mediju pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību, un Eiropas Komisijai par piemērojamām juridiskām sekām un savu secinājumu pamatojumu,
d)      Plašsaziņas līdzekļu padome ir aicinājusi attiecīgo mediju pakalpojumu sniedzēju paust viedokli par tās nostāju, apsvērumiem un pierādījumiem saistībā ar paredzēto noteikumu apiešanu un juridiskajām sekām,
e)      saskaņā ar Eiropas Komisijas lēmumu paredzētās tiesiskās sekas ir saderīgas ar Savienības tiesībām un c) apakšpunktā minētie konstatējumi ir pamatoti, kā arī
f)      paredzētās tiesiskās sekas ir samērīgas un nepieciešamas attiecībā uz aizsargājamām interesēm.”
72      Šī likuma 187. panta 3. punktā paredzēts:
“Plašsaziņas līdzekļu padomei un [Valsts mediju un telekomunikāciju iestādes] birojam, ņemot vērā 2. un
8. punktu, ir tiesības piemērot šādas tiesiskās sekas:
a)      noteiktu laiku izslēgt pārkāpēju no dalības [Mediju un īpašumtiesību atbalsta] fonda [(Médiaszolgáltatás-támogató és Vagyonkezelő Alap)] iepirkumu procedūrās,
b)      pieprasīt, lai pārkāpējs publicē paziņojumu vai lēmumu savas tīmekļvietnes titullapā, preses izdevumā vai konkrēti norādītā programmā lēmumā noteiktajā kārtībā un laikposmā,
c)      uz noteiktu laiku apturēt mediju pakalpojumu sniegšanas tiesību īstenošanu:
(ca)      apturēšanas laiks var būt no 15 minūtēm līdz 24 stundām,
(cb)      nopietna pārkāpuma gadījumā apturēšana var ilgt no vienas stundas līdz 48 stundām,
(cc)      nopietna un atkārtota pārkāpuma gadījumā apturēšana var ilgt no trim stundām līdz vienai nedēļai,
d)      svītrot no 41. panta 4. punktā minētā reģistra mediju pakalpojumu, ar kuru izdarīts pārkāpums, vai nekavējoties izbeigt administratīvo līgumu, kas noslēgts par tiesībām sniegt mediju pakalpojumus, ja attiecīgais pakalpojumu sniedzējs ir vairākkārt izdarījis smagu pārkāpumu. Mediju pakalpojumu, kas ticis svītrots no reģistra, pēc svītrošanas no reģistra nevar darīt pieejamu sabiedrībai.”
6.      Likums par sodāmības reģistru
73      2009. gada Likuma Nr. XLVII par sodāmības reģistru sistēmu, Eiropas Savienības dalībvalstu tiesu pasludināto spriedumu pret Ungārijas pilsoņiem reģistru un krimināllietu un policijas biometrisko datu reģistrēšanu, kas grozīts ar Grozījumu likumu (turpmāk tekstā – “Sodāmības reģistru likums”), 67. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Sodāmības reģistru pārvalde, izmantojot sodāmības reģistru informācijas sistēmu un saskaņā ar šī likuma noteikumiem:
a)      nodrošina pilnvarotajai personai tiešu piekļuvi reģistrētajiem datiem;
b)      nosūta datus pilnvarotajai personai, pamatojoties uz šādu pieprasījumu;
c)      apstiprina datus pēc pilnvarotās personas pieprasījuma;
d)      pilnvarotajai personai elektroniski dara pieejamus reģistrētos datus par personām, kuras ir izdarījušas noziegumus pret bērnu dzimumneaizskaramību vai tikumību; [..]
[..].”
74      Šī likuma 75./B panta 1. un
3. punkts formulēts šādi:
“1.      Lai nodrošinātu bērnu aizsardzību un novērstu tādus noziedzīgus nodarījumus pret dzimumneaizskaramību vai tikumību, kas izdarīti pret bērniem vai tos izmantojot, ar nolūku kontrolēt personas, kuras ir tiešā saskarē ar bērniem, saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti 2. un
3. punktā un 75./C pantā, sodāmības reģistra iestāde izmanto saskarni, ko var lietot pēc tam, kad tajā notikusi obligāta identificēšanās ar elektroniskās identifikācijas pakalpojumu, ko valdība nodrošina saskaņā ar Likumu par vispārējiem noteikumiem par elektronisko pārvaldību un uzticamības pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “saskarne”), sniedz piekļuvi [šādiem datu subjekta datiem:]
[..]
3.      Datu subjekta datus, izmantojot saskarni, var darīt pieejamus, ja:
a)      iniciators ir pieaugušais, kas ir
(aa)      ģimenes loceklis vai
(ab)      atbildīgais par personas, kas jaunāka par 18 gadiem, izglītību, uzraudzību vai apgādāšanu (turpmāk tekstā kopā saukti – “personas, kas tiesīgas piekļūt datu subjekta datiem”);
b)      persona, kas tiesīga piekļūt datu subjekta datiem, uzskata, ka piekļuve datiem var būt nepieciešama 1. punktā minētajos nolūkos, un to iegūšana ar citiem līdzekļiem radītu nesamērīgas grūtības, kā arī
c)      persona, kurai ir atļauts piekļūt datu subjekta datiem
(ca)      apliecina, ka ir izpildīti b) punktā minētie nosacījumi par nepieciešamību piekļūt datiem, un
(cb)      norāda tās personas vārdu un uzvārdu, uz kuru attiecas pieteikums par piekļuvi datiem.”
7.      Likums par publisko izglītību
75      2011. gada Likuma Nr. CXC par valsts publisko izglītību, kas grozīts ar Grozījumu likumu (turpmāk tekstā – “Likums par publisko izglītību”), 9. panta 12. punktā noteikts:
“Nodarbībās skolēniem par seksuālo kultūru, dzimumdzīvi, seksuālo orientāciju un seksuālo attīstību īpaša uzmanība jāpievērš [Ungārijas] Pamatlikuma XVI panta 1. punkta noteikumiem. Šīs nodarbības nedrīkst būt vērstas uz to, lai popularizētu dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti.”
II.    Pirmstiesas procedūra un tiesvedības Tiesā
76      2021. gada 15. jūnijā Ungārija pieņēma Grozījumu likumu, kas stājās spēkā 2021. gada 8. jūlijā.
77      2021. gada 15. jūlijā Komisija šai dalībvalstij nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja, ka, pieņemdama šo likumu, minētā dalībvalsts nav izpildījusi Direktīvas 2010/13 2. pantā, 3. panta 1. un
2. punktā, 4. panta 1. punktā, 6.a pantā, 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā un 28.b pantā, Direktīvas 2000/31 3. pantā, Direktīvas 2015/1535 5. panta 1. punktā, Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantā, VDAR 6. un 10. pantā, LESD 34., 36. un 56. pantā, Hartas 1., 7., 8., 11. un 21. pantā, kā arī LES 2. pantā paredzētos pienākumus.
78      2021. gada 15. septembra vēstulē Ungārija apstrīdēja apgalvoto pienākumu neizpildi.
79      2021. gada 2. decembrī Komisija izdeva argumentētu atzinumu, kurā tā joprojām apgalvoja, ka ar Grozījumu likumu izveidotais regulējums ir pretrunā šī sprieduma 77. punktā minētajām tiesību normām. Tādēļ šī iestāde lūdza Ungāriju divu mēnešu laikā no argumentētā atzinuma saņemšanas dienas veikt vajadzīgos pasākumus tā prasību izpildei.
80      Ar 2022. gada 2. februāra vēstuli Ungārija atbildēja uz minēto argumentēto atzinumu, atkārtojot savu nostāju, ka Grozījumu likums atbilst Savienības tiesībām.
81      2022. gada 19. decembrī Komisija cēla šo prasību.
82      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 20. marta, 4. maija un 29. jūnija lēmumiem Beļģijas Karalistei, Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Igaunijas Republikai, Īrijai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Luksemburgas Lielhercogistei, Maltas Republikai, Nīderlandes Karalistei, Austrijas Republikai, Portugāles Republikai, Slovēnijas Republikai, Somijas Republikai, Zviedrijas Karalistei, kā arī Eiropas Parlamentam tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
III. Par prasību
83      Prasības pamatojumam Komisija izvirza sešus iebildumus, no kuriem pirmais attiecas uz Direktīvas 2010/13 2. panta, 3. panta 1. punkta, 6.a panta 1. punkta un 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkta pārkāpumiem, otrais – uz Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta pārkāpumu, trešais – uz Direktīvas 2006/123 16. un 19. panta, kā arī LESD 56. panta pārkāpumiem, ceturtais – uz VDAR 10. panta, kā arī Hartas 8. panta 2. punkta pārkāpumu, piektais – uz Hartas 1., 7., 11. un 21. panta pārkāpumu un sestais – uz LES 2. panta pārkāpumu.
A.      Par pirmo līdz trešo un piekto iebildumu – Direktīvas 2000/31, Direktīvas 2006/123, Direktīvas 2010/13 un LESD 56. panta, kā arī Hartas 1., 7., 11. un 21. panta pārkāpumiem
84      Vispirms jānorāda, ka, lai gan piektajā iebildumā Komisija citastarp ir atsaukusies uz Hartas 21. panta, kurā nostiprināts vispārējais diskriminācijas aizlieguma princips, pārkāpumu, argumentācija, ko tā izvirza pirmo trīs iebildumu pamatojumam, attiecas arī uz šo pārkāpumu, kas, pēc tās domām, veicina Direktīvas 2000/31, Direktīvas 2006/123, Direktīvas 2010/13 un LESD 56. panta neievērošanu, uz ko tā atsaucas saistībā ar pirmajiem trim iebildumiem. Līdz ar to tie jāizvērtē, ņemot vērā visus Komisijas izvirzītos argumentus, kuru mērķis ir pierādīt ar Hartas 21. pantu aizliegtas tiešas diskriminācijas esību, kā arī Ungārijas argumentāciju, ar kuru tiek apstrīdēta šādas diskriminācijas pastāvēšana.
1.      Par pirmo iebildumu – Direktīvas 2010/13 pārkāpumiem
85      Pirmajam iebildumam ir trīs daļas, no kurām pirmā attiecas uz Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punkta pārkāpumu, otrā – uz šīs direktīvas 2. panta, kā arī 3. panta 1. punkta pārkāpumu un trešā – uz minētās direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkta pārkāpumu.
a)      Par Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punkta pārkāpumu
1)      Lietas dalībnieku argumenti
86      Ar pirmā iebilduma pirmo daļu Komisija pārmet Ungārijai, ka tā nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir noteikti Direktīvas 2010/13
6.a panta 1. punktā, atbilstoši kuram dalībvalstīm jāveic atbilstīgi pasākumi, lai nodrošinātu, ka to jurisdikcijā esošu mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtos audiovizuālo mediju pakalpojumus, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, dara pieejamus vienīgi tādā veidā, lai nodrošinātu, ka nepilngadīgie parastos apstākļos tos nedzird un neredz.
87      Šajā ziņā minētā iestāde norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 1. punktu lineāro mediju pakalpojumu sniedzējiem ir jāklasificē to pārraidītie raidījumi saskaņā ar šī likuma 9. panta 2.–7. punktu. Atbilstoši minētā likuma 9. panta 6. punktam klasifikācija V kategorijā, kas ietver raidījumus, kurus “neiesaka personām, kas jaunākas par 18 gadiem”, jāklasificē raidījumi, kas var negatīvi ietekmēt nepilngadīgu personu fizisko, garīgo vai tikumisko attīstību, it īpaši, ja to centrālais elements ir dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam popularizēšana vai atainošana. Otrkārt, šī paša likuma 10. panta 1. punkta d) apakšpunktā esot paredzēts, ka V kategorijas raidījumus drīkst pārraidīt tikai no plkst. 22.00 līdz plkst. 5.00.
88      Šajā kontekstā Komisija apgalvo, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 1. un
6. punktā paredzētais apraides ierobežojums nav piemērojams noteiktām īpašām raidījumu kategorijām, tostarp paziņojumiem sabiedrības interesēs un izpratnes veicināšanas paziņojumiem. Šī iestāde uzskata, ka paziņojums sabiedrības interesēs ir īss informatīvs videoklips, lai pievērstu sabiedrības uzmanību svarīgam jautājumam. Tāpat izpratnes veicināšanas paziņojums varētu tikt interpretēts kā tāds paziņojums vai vēstījums sabiedrības interesēs, kurš tiek pārraidīts bez komerciālas intereses, ar reklāmu nesaistītiem mērķiem, par atlīdzību vai bez, un kura mērķis ir ietekmēt plašsaziņas līdzekļu pakalpojuma skatītājus vai klausītājus,
lai sasniegtu kādu vispārējo interešu mērķi.
89      Tomēr šī likuma 32. panta 4.a punktā no jēdzieniem “paziņojums sabiedrības interesēs” un “izpratnes veicināšanas paziņojums” šī likuma 9. panta 1. punkta izpratnē esot skaidri izslēgtas programmas, kas “var apdraudēt bērnu labu fizisko, garīgo un tikumisko attīstību, it īpaši, ja to centrālais elements ir [..] dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas un homoseksualitātes popularizēšana vai atainošana”. Tāpēc piekļuve raidījumiem, kuriem ir sabiedriskā pakalpojuma raksturs, esot ievērojami ierobežota attiecībā uz raidījumiem, kuros ir ainas, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.
90      Tādējādi Komisija uzskata, ka šie pasākumi ir audiovizuālo pakalpojumu sniegšanas ierobežojums, kas ir pretrunā Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punktam.
91      Šī iestāde uzskata, ka minētais ierobežojums nevar tikt attaisnots ar mērķi novērst draudus nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, jo homoseksualitātes vai dzīves ar bioloģiskajam dzimumam neatbilstošu dzimumidentitāti vienkārša atainošana nekaitē šādai attīstībai. Šie pasākumi neesot piemēroti šādu draudu novēršanai un arī neesot samērīgi, jo Ungārija neesot pierādījusi cēloņsakarību starp attiecīgajiem ierobežojumiem un norādītajām vispārējām interesēm.
92      Šajā ziņā, tā kā nav pierādījumu par iespējamu kaitējumu nepilngadīgajiem, dalībvalstis nevar pilnībā brīvi apgalvot, ka konkrēts saturs ir potenciāli kaitējošs. Ne tas, ka Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punktā ir veikta minimāla saskaņošana, ne piesardzības princips, ne arī subsidiaritātes princips neliekot izdarīt citādu secinājumu.
93      Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka audiovizuālo pakalpojumu sniegšanas ierobežojums nekādā ziņā nevar tikt pamatots ar Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punktu, ja tas attiecas uz saturu, kas konkrēti attiecas uz dzimumu vai seksuālo orientāciju, jo šāds ierobežojums pēc būtības ir pretrunā diskriminācijas aizlieguma principam, kas ir Hartas 21. pantā nostiprināts vispārējs Savienības tiesību princips. Šajā ziņā tā atgādina pastāvīgo judikatūru, no kuras izriet, ka dalībvalstis nedrīkst balstīties uz tādu atvasināto tiesību interpretāciju, kas būtu pretrunā citastarp Savienības tiesību sistēmā aizsargātajām pamattiesībām.
94      Šajā ziņā esot jākonstatē, ka no 2006. gada 27. aprīļa sprieduma Richards (C‑423/04, EU:C:2006:256, 24. punkts un tajā minētā judikatūra) izrietošā judikatūra, saskaņā ar kuru Direktīva 2010/13 esot piemērojama arī diskriminācijai, kuras pamatā ir attiecīgās personas dzimuma maiņa, attiecoties arī uz diskrimināciju, kuras pamatā ir dzimumidentitātes neatbilstība bioloģiskajam dzimumam.
95      Tādu raidījumu pārraidīšanas ierobežošana, kuru centrālais elements ir dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes popularizēšana vai atainošana, novērstu to, ka šajos raidījumos faktiski tiek rādītas personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, kā arī viņu dzīvesveids, lai gan šīs personas ir neatņemama daudzveidīgas un plurālistiskas sabiedrības sastāvdaļa atbilstoši LES 2. pantā minētajām vērtībām. Tādējādi Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts radot ar Hartas 21. panta 1. punktu aizliegtu tiešu diskrimināciju dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ.
96      Pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, šāda diskriminācija nevarot tikt attaisnota saskaņā ar Hartas 24. panta 2. punktu un 14. panta 3. punktu.
97      Pirmām kārtām, attiecībā uz Hartas 24. panta 2. punktu Komisija apgalvo, ka nepilngadīgos pret viņu vecumam nepiemērotu saturu var aizsargāt bez tiešas diskriminācijas dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ. Turklāt esot pilnīgi iespējams dzimumu daudzveidību attēlot vecumam atbilstošā veidā. No tā izrietot, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts nav nepieciešams vai piemērots līdzeklis nepilngadīgo aizsardzībai.
98      Gluži pretēji, šajā tiesību normā paredzētā atšķirīgā attieksme dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ varot veicināt personu, it īpaši jauniešu un pusaudžu, kuru dzimumidentitāte vai seksuālā orientācija neatbilst “tradicionālajām sociālajām normām”, stigmatizācijas un izolēšanas sajūtu, jo šie ierobežojumi rada lielāku kaitējuma, nekā tie novērš – it īpaši attiecībā uz nepilngadīgajiem.
99      Attiecībā uz to, cik nozīmīga šajā ziņā ir judikatūra, kas izriet no ECT 2017. gada 20. jūnija sprieduma Bayev u.c. pret Krieviju (CE:ECHR:2017:0620JUD006766709), ko Ungārija apstrīd, Komisija apgalvo, ka šī tiesa minētajā spriedumā ir noraidījusi apgalvojumu, ka vienkārša homoseksualitātes pieminēšana vai atklātas publiskas debates par seksuālām minoritātēm kaitējot bērniem vai neaizsargātiem pieaugušajiem, vienlaikus uzsverot iemeslus, kāpēc informēšana un diskusija patiesi veicinātu sociālo kohēziju. Aizsardzība pret nepilngadīgo izmantošanas un netiklības risku viņu neaizsargātības dēļ nevar attiekties tikai uz viendzimuma attiecībām. Principā šim pozitīvajam pienākumam būtu jābūt tikpat nozīmīgam attiecībās starp pretējā dzimuma personām.
100    Šī iestāde piebilst, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa šo judikatūru atkārtoti ir apstiprinājusi 2023. gada 23. janvāra spriedumā Macatė pret Lietuvu (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519, 210. punkts), kurā tā esot uzsvērusi, ka nav nedz zinātnisku pierādījumu, nedz arī socioloģisku datu, kas liecinātu, ka atklātas publiskas debates par seksuālo minoritāšu sociālo statusu kaitētu bērniem, un ka, ciktāl nepilngadīgie, kas ir demonstrāciju
liecinieki tādu personu atbalstam, kuras neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, sastopas ar dažādības, vienlīdzības un tolerances idejām, šo uzskatu pieņemšana varētu tikai veicināt sociālo kohēziju.
101    Šajā lietā Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts nozīmējot, ka vienkārša dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes atainošana ir tikpat kaitīga kā vardarbības, pornogrāfijas vai seksualitātes nepamatota attēlošana. Ungārija arī neesot pierādījusi, ka bērnu interesēs būtu rūpēties par to, lai satura par bioloģiskajam dzimumam neatbilstošu pašidentitāti vai šāda dzīvesveida atainojums viņiem būtu pieejams, tikai sākot no 18 gadu vecuma.
102    Otrām kārtām, attiecībā uz Hartas 14. panta 3. punktu Komisija apstrīd, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punktā ir saglabāta vecāku brīvība bērnus audzināt atbilstoši savai personīgajai reliģiskajai, filozofiskajai un pedagoģiskajai pārliecībai, jo Ungārija nav sniegusi pārliecinošu paskaidrojumu par to, kā šis ierobežojums vai pat satura ierobežojumu neesība ietekmētu vecāku tiesības brīvi audzināt savus bērnus.
103    Pirmkārt, vecāku tiesības saskaņā ar Hartas 14. panta 3. punktu esot jāinterpretē, ņemot vērā tās 24. panta noteikumus, kā arī bērna tiesību aizsardzību. Otrkārt, šis 14. pants esot balstīts uz ECPAK 1. papildu protokola 2. pantā nostiprinātajām tiesībām uz izglītību.
104    Hartas 14. panta 3. punktā nostiprinātās vecāku tiesības nodrošināt savu bērnu audzināšanu un izglītību atbilstoši savai reliģiskajai, filozofiskajai un pedagoģiskajai pārliecībai nevar interpretēt tādējādi, ka tās pamato to, ka dalībvalstis pieņem tiesību aktus, ar kuriem diskriminējošā veidā tiek aizskarta citu personu, tostarp nepilngadīgo, vārda brīvība un cilvēka cieņa.
105    Turklāt no ECT 1976. gada 7. decembra sprieduma Kjeldsen, Busk Madsen un Pedersen pret Dāniju (CE:ECHR:1976:1207JUD000509571, 50. punkts) izrietot, ka minētā papildprotokola 2. panta otrā teikuma mērķis ir uzturēt izglītības plurālismu, kas ir būtisks “demokrātiskas sabiedrības” saglabāšanai, kā tā definēta ECPAK.
106    Bez tam Komisija uzsver, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 1. un
6. punkts, kā arī 32. panta 4.a punkts nevar tikt uzskatīti par “sīkāk izstrādātiem vai stingrākiem noteikumiem” Direktīvas 2010/13 4. panta izpratnē, jo šādi sīkāk izstrādāti vai stingrāki noteikumi esot atļauti tikai, ciktāl tie atbilst Savienības tiesībām, bet šajā gadījumā tas tā neesot.
107    Ungārija norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Eiropas Konvencijas par pārrobežu televīziju 7. panta 2. punktu mediju satura piedāvātājiem ir jānodrošina, lai raidījumi, kas var kaitēt bērnu vai pusaudžu fiziskajai, garīgajai un tikumiskajai attīstībai, netiktu pārraidīti, kad šie bērni šo raidījumu pārraidīšanas un uztveršanas laika dēļ var tos skatīties. Otrkārt, mediju pakalpojumu sniedzēji uzņemas līdzīgu atbildību saskaņā ar Direktīvas 2010/13 noteikumiem. Tādējādi šīs direktīvas 6.a pantā un 60. apsvērumā esot īpaši uzsvērta nepilngadīgo aizsardzības nepieciešamība un nozīme un paredzēti pasākumi šajā nolūkā.
108    Šajā ziņā minētā dalībvalsts apstrīd premisu, uz kuru ir balstīta Komisijas argumentācija – pasākumu pieņemšana saskaņā ar minētās direktīvas 6.a panta 1. punktu nozīmējot, ka uzreiz ir jāpierāda, ka attiecīgais plašsaziņas līdzekļu saturs patiešām kaitē nepilngadīgo attīstībai.
109    Proti, tā kā neesot iespējams novērtēt šāda mediju satura faktisko ietekmi, dalībvalstīm, ņemot vērā ar šīs pašas direktīvas 6.a panta 1. punktu veiktās saskaņošanas minimālo raksturu un atbilstoši piesardzības principam, esot jāidentificē plašsaziņas līdzekļu saturs, raidījuma elementi vai atainojuma veidi, kas var kaitēt to fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai. Attiecībā uz piesardzības principu Ungārija norāda, ka jēdziens “cilvēku veselība” ietver garīgo veselību un veselīgu psiholoģisko attīstību. Līdz ar to uz šo principu varot atsaukties, lai apgalvotu, ka nav uzticamu zinātnisku pierādījumu, ka nepilngadīgajiem iespējami kaitējoša satura pārraidīšana nevar traucēt viņu veselīgai attīstībai.
110    Šāda par kaitīgu uzskatāma plašsaziņas līdzekļu satura
noteikšana, balstoties uz dalībvalstu kultūras un tikumiskajām vērtībām un uztveri, kā arī piešķiramā aizsardzības līmeņa noteikšana un interpretācija Direktīvā 2010/13 tomēr neesot saskaņota un tādējādi ietilpstot dalībvalstu ekskluzīvajā kompetencē.
111    Turklāt katra dalībvalsts saskaņā ar subsidiaritātes principu var brīvi noteikt un veicināt bērnu aizsardzību un vecāku tiesības audzināt savus bērnus atbilstoši savai personīgajai pārliecībai.
112    Pirmām kārtām, attiecībā uz to noteikumu saturu, kas reglamentē V kategorijas raidījumu klasifikāciju atkarībā no vecuma, Ungārija apgalvo, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka noteikts saturs automātiski būtu klasificēts šajā kategorijā vai ka šis saturs tiktu uzskatīts par nelabvēlīgu vai kaitējošu nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai.
113    Raidījuma klasificēšana minētajā kategorijā esot atkarīga no šajā tiesību normā paredzētajiem kumulatīvajiem nosacījumiem. Pirmkārt, šim raidījumam negatīvi jāietekmē nepilngadīgo fiziskā, garīgā vai tikumiskā attīstība. Otrkārt, šo negatīvo ietekmi var konstatēt tikai tad, ja potenciāli kaitīgie elementi minētajā raidījumā ir centrāli.
114    Šajā kontekstā, ja vien homoseksualitāte vai personu, kuras neidentificējas atbilstoši to bioloģiskajam dzimumam, dzīve nav raidījuma galvenais temats, to vienkāršai attēlošanai neesot šāda centrāla rakstura.
115    Otrām kārtām, attiecībā uz attiecīgo pasākumu pamatotību un samērīgumu Ungārija atgādina, pirmkārt, ka to vispārējo interešu pamatmērķis ir aizsargāt nepilngadīgos no kaitīga mediju satura, kura iespējamo nelabvēlīgo ietekmi tie paši nespēj novērtēt.
116    Tā kā esot zinātniski atzīts, ka dzimumidentitātes un seksuālās orientācijas attīstību ietekmē izglītība, kultūra, plašsaziņas līdzekļi un sabiedrība, mācības, informācija un izglītība ir jāpielāgo attiecīgās vecuma grupas vecumam un kognitīvajai un emocionālajai attīstībai.
117    Otrkārt, ierobežojums, kas izriet no Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkta, neizraisa noteiktu personu vai noteiktu dzīves veidu izslēgšanu no publiskās telpas un tādējādi nerada tiešu diskrimināciju seksuālās orientācijas vai dzimumidentitātes dēļ. Ungārija uzsver, ka šīs tiesību normas mērķis nav no publiskas saziņas izslēgt “personas un dzīvesveidus”, kas ataino homoseksualitāti, dzimuma maiņu vai identitāti, kura neatbilst bioloģiskajam dzimumam. Tās būtība esot nepilngadīgo aizsardzība, tāpēc pieaugušajiem neesot noteikti nekādi ierobežojumi vai aizliegumi.
118    Šī iemesla dēļ šī dalībvalsts apstrīd ECT 2017. gada 20. jūnija sprieduma Bayev u.c. pret Krieviju (CE:ECHR:2017:0620JUD006766709) attiecināmību uz šo lietu, jo šajā lietā pretēji situācijai minētajā spriedumā nevar būt runas par veikto pasākumu specifiskuma trūkumu. Šajā kontekstā tā uzsver, ka aplūkojamie pasākumi, it īpaši Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts, skaidri precizē to piemērošanas jomu, vēršot tos uz attiecībām, kas ikdienas dzīvē var ietekmēt nepilngadīgo veselīgu attīstību – it īpaši izglītības un plašsaziņas līdzekļu vidē. Attiecībā uz ECT 2023. gada 23. janvāra sprieduma Macatė pret Lietuvu (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519) atbilstību Ungārija apgalvo, ka šie paši pasākumi vispārīgi neaizliedz iegādāties preces vai pakalpojumus, kas ataino vai popularizē noteiktu saturu, un neietekmē vecāku vai aizbildņu tiesības informēt nepilngadīgos par šiem jautājumiem un tos apspriest.
119    Tādējādi esot jāņem vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumi, kuros ir atzītas nepilngadīgo intereses un dalībvalstu rīcības brīvība, reglamentējot sensitīvus jautājumus. Šīs rīcības brīvības atzīšana, kas precizēta ECT 1976. gada 7. decembra spriedumā Handyside pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, 48. punkts), ļauj dalībvalstīm noteikt, vai pastāv neatliekama sociāla vajadzība ierobežot konkrētas tiesības, un apstiprinošas atbildes gadījumā – pasākumus, kurus var veikt, lai uz to reaģētu.
120    Tāpēc Ungārija apgalvo, ka ar Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punktu ieviestais atsevišķu raidījumu pārraidīšanas ierobežojums ir pamatots ar Hartas 24. panta 2. punktā aizsargātajām bērna interesēm, jo šādi bērnu aizsardzības pasākumi ir jāuzskata par pamatotiem, ņemot vērā piesardzības principu, ja runa ir par saturu, par kuru var uzskatīt, ka tam ir negatīva ietekme uz nepilngadīgo veselīgu attīstību.
121    Šis ierobežojums esot pamatots arī no Hartas 14. panta 3. punkta aspekta. Ungārija uzskata, ka šajā ziņā no judikatūras, kas ietverta 2021. gada 15. jūlija spriedumā WABE un MH Müller Handel (C‑804/18 un C‑341/19, EU:C:2021:594), izriet, ka vecāku tiesības nodrošināt savu bērnu audzināšanu un izglītību saskaņā ar savu reliģisko, filozofisko un pedagoģisko pārliecību ir objektīvs iemesls, kas var attaisnot Hartā nostiprināto tiesību ierobežojumus.
122    Ungārija piebilst, ka pasākumi, par kuriem ir runa šajā pirmā iebilduma daļā, neuzliekot vispārēju ierobežojumu plašsaziņas līdzekļu satura pārraidīšanai visu veidu plašsaziņas līdzekļos un visās sabiedriskajās un publiskajās platformās, bet tikai lineāro mediju pakalpojumiem, līdz ar to sekas nevarot būt kādas tēmas vai personas izslēgšana no publiskās telpas.
123    Attiecībā uz aizliegumu kvalificēt attiecīgo saturu kā paziņojumus sabiedrības interesēs un izpratnes veicināšanas paziņojumus saskaņā ar Mediju pakalpojumu likuma 32. panta 4.a punktu Ungārija apgalvo, ka vispārējas nozīmes informatīvie vēstījumi ir reklāmas veids, kas kalpo, lai sasniegtu vispārējo interešu vai sociālās politikas mērķus, kurus īsteno dažādas – gan publiskas, gan nevalstiskas – struktūras vai organizācijas. Līdz ar to raidījums, kura centrālais elements ir tāda satura attēlošana vai popularizēšana, kas, iespējams, ir kaitīgs nepilngadīgajiem, nevar tikt uzskatīts par paziņojumu sabiedrības interesēs vai izpratnes veicināšanas paziņojumu. Minētais 32. panta 4.a punkts neizslēdzot, ka raidījumi, kuros tikai tiek attēlots vai popularizēts attiecīgais saturs, tiek kvalificēti kā paziņojums sabiedrības interesēs vai izpratnes veicināšanas paziņojums, ja šis saturs nav attiecīgā raidījuma centrālais elements. Turklāt 32. panta 4.a punktā neesot paredzēts vispārējs minētā satura izplatīšanas aizliegums.
2)      Tiesas vērtējums
124    Vispirms jānorāda, ka, pirmkārt, kā izriet no Direktīvas 2010/13 nosaukuma un 11. apsvēruma, tās mērķis ir koordinēt dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu, lai pabeigtu īstena šo pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi. Šajā nolūkā minētajā direktīvā ir noteikts saskaņots minimālo noteikumu kopums, kas piemērojams visiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem, no kuriem daži, kā izriet no tās 18. apsvēruma, attiecas uz šo pakalpojumu saturu (spriedums, 2025. gada 26. jūnijs, Makeleio un Zougla, C‑555/23 un C‑556/23, EU:C:2025:484, 60. punkts).
125    Otrkārt, kā norādīts Direktīvas 2018/1808, ar ko grozīta Direktīva 2010/13, 20. apsvērumā, iekļaujot tajā 6.a panta 1. punktu, uz kura neievērošanu tiek norādīts pirmā iebilduma pirmajā daļā, šī minimālās saskaņošanas pieeja ļauj dalībvalstīm ieviest augstāku aizsardzības līmeni pret saturu, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai.
126    Kā teikts minētā 6.a panta 1. punktā, dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka to jurisdikcijā esošu mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtos audiovizuālo mediju pakalpojumus, kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, dara pieejamus vienīgi tādā veidā, lai nodrošinātu, ka nepilngadīgie parastos apstākļos tos nedzirdēs un neredzēs. Šādi pasākumi var ietvert pārraides laika izvēli, vecuma pārbaudes rīkus vai citus tehniskus pasākumus. Tiem jābūt samērīgiem ar iespējamo raidījuma radīto kaitējumu.
127    Šajā ziņā jānorāda, pirmkārt, kā uzsvērts šī sprieduma 125. punktā, ka šīs tiesību normas mērķis nav pilnīga, bet gan minimāla saskaņošana. Otrkārt, tā kā Savienības mērogā nav saskaņoti noteikumi, kas piemērojami audiovizuālo raidījumu klasifikācijai un marķējumam, dalībvalstīm ir jānosaka līmenis, kādā tās vēlas nodrošināt nepilngadīgu personu aizsardzību pret audiovizuālo saturu, kas var kaitēt viņu labklājībai un attīstībai. Tādējādi dalībvalsts veiktie pasākumi, lai aizsargātu nepilngadīgos no audiovizuālā satura, kas var kaitēt viņu fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, ne vienmēr atbilst koncepcijai, kas ir kopīga visām dalībvalstīm attiecībā uz šīs aizsardzības līmeni un kārtību, jo šī koncepcija dažādās dalībvalstīs var atšķirties atkarībā no it īpaši morāles vai kultūras apsvērumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 19. novembris, ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, 42. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 23. marts, Booky.fi, C‑662/21, EU:C:2023:239, 56. un 57. punkts).
128    Tādējādi, kā apgalvo Ungārija, dalībvalstīm Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punkta īstenošanā ir rīcības brīvība definēt audiovizuālo mediju pakalpojumus, ko sniedz to jurisdikcijā esošie mediju pakalpojumu sniedzēji un kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 3. septembris, Vivendi, C‑719/18, EU:C:2020:627, 47. punkts), ar nosacījumu, ka atbilstošie pasākumi, kurus tās veic uz šī pamata, ir samērīgi ar kaitējumu, ko attiecīgais raidījums varētu radīt. Šī pēdējā prasība nozīmē, ka minētie pasākumi nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šīs attīstības aizsardzībai, un ka tie nav nesamērīgi ar šo mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 5. decembris, Network One Distribution, C‑506/23, EU:C:2024:1003, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
129    Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no vispārīgo principu, kas atzīti Savienības tiesību sistēmā, aizsardzības izrietošās prasības ir saistošas arī dalībvalstīm, kad tās ievieš Savienības tiesisko regulējumu, tādēļ to pienākums, ciktāl tas ir iespējams, ir piemērot šo tiesisko regulējumu, ievērojot minētās prasības. Šajā kontekstā dalībvalstīm it īpaši ir jāraugās, lai tās nebalstās uz tādu sekundāro tiesību aktu interpretāciju, kas būtu pretrunā šīm pamattiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 26. jūnijs, Ordre des barreaux francophones et germanophone u.c., C‑305/05, EU:C:2007:383, 28. punkts; 2015. gada 29. aprīlis, Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, 41. punkts, un 2025. gada 3. jūnijs, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 69. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
130    Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka Savienības tiesību normas ir jāinterpretē, ievērojot pamattiesības, kas pieder pie vispārējiem tiesību principiem, kuru aizsardzību nodrošina Savienības tiesa, un kas šobrīd ir iekļautas Hartā (spriedumi, 2014. gada 13. maijs, Google Spain un Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, 68. punkts; 2016. gada 25. maijs, Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:349, 45. punkts, un 2021. gada 21. decembris, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 70. punkts).
131    No tā izriet, ka tad, kad dalībvalstis īsteno pasākumus saskaņā ar Direktīvas 2010/13
6.a panta 1. punktu, tās nedrīkst pārkāpt citastarp Hartas 21. panta 1. punktā nostiprināto jebkādas diskriminācijas dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ aizliegumu, jo šim aizliegumam kā Savienības tiesību vispārējam principam ir imperatīvs raksturs (spriedums, 2025. gada 25. novembris, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, 70. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis vispārējais princips it īpaši nepieļauj, ka līdzīgas situācijas tiek aplūkotas atšķirīgi, ja šī atšķirīgā attieksme nevar tikt objektīvi attaisnota (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 1. marts, Association belge des Consommateurs Test‑Achats u.c., C‑236/09, EU:C:2011:100, 28. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
132    Saistībā ar šo
jānorāda, ka aizliegta diskriminācija var izrietēt jo īpaši no valsts tiesību aktu aizskarošā un/vai stigmatizējošā rakstura attiecībā uz iesaistītajām personām (attiecībā uz diskrimināciju etniskās izcelsmes dēļ skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, 126. punkts un tajā minētā judikatūra).
133    It īpaši attiecībā uz diskrimināciju dzimuma dēļ pastāvīgajā judikatūrā ir teikts, ka tajā nedrīkst ietilpināt tikai diskrimināciju, kas izriet no piederības vienam vai otram dzimumam. Ņemot vērā Hartas 21. panta 1. punktu
mērķi un to
tiesību raksturu, kuras ar to ir paredzēts aizsargāt, to ir paredzēts piemērot ne tikai diskriminācijai, kuras pamatā ir attiecīgās personas dzimuma maiņa, proti, dzimuma pārveidei, bet arī diskriminācijai, kuras pamatā ir dzimumidentitātes neatbilstība bioloģiskajam dzimumam (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2006. gada 27. aprīlis, Richards, C‑423/04, EU:C:2006:256, 24. punkts; 2018. gada 26. jūnijs, MB (Dzimuma maiņa un vecuma pensija), C‑451/16, EU:C:2018:492, 35. punkts, un 2025. gada 9. janvāris, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 62. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
134    Šajā lietā Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punktā, lasot to kopsakarā ar šī likuma 10. panta 1. punkta d) punktu, ir paredzēts, ka V kategorijā iekļauj un tādēļ tikai no plkst. 22.00 līdz plkst. 5.00 drīkst pārraidīt raidījumus, kuri ietilpst minētā likuma piemērošanas jomā un kuru centrālais elements ir dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam popularizēšana vai attēlojums. Šī paša likuma 32. panta 4.a punktā precizēts, ka šādus raidījumus nevar klasificēt kā paziņojumus sabiedrības interesēs vai kā informatīvus vēstījumus, kam šā iemesla dēļ nevar piemērot no 9. panta 6. punkta izrietošo ierobežojumu. Ungārija apgalvo, ka šādu pasākumu mērķis ir aizsargāt nepilngadīgo fizisko, garīgo vai tikumisko attīstību, kā arī vecāku tiesības audzināt savus bērnus atbilstoši savai personīgajai pārliecībai.
135    Tomēr jākonstatē, ka ar šīm Mediju pakalpojumu likuma tiesību normām tiek veikts nošķīrums tieši dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, jo ar tām šādiem raidījumiem tiek piešķirti tikai minētie raidlaiki, izslēdzot raidījumus, kuru centrālais elements ir bioloģiskajam dzimumam atbilstošu un heteroseksuālu personu dzimumidentitātes un seksuālās orientācijas popularizēšana vai attēlošana. Šāda atšķirīga attieksme tādējādi ir diskriminācija, kas principā ir aizliegta ar Hartas 21. panta 1. punktu.
136    Ciktāl minētās tiesību normas ir balstītas vienīgi uz apsvērumiem par šajos raidījumos attēlotajām dzimumidentitātēm un seksuālajām orientācijām, tās turklāt ir balstītas uz premisu, ka jebkāda dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes popularizēšana vai atainošana neatkarīgi no konkrētā satura var apdraudēt bērna intereses, un tas liecina par priekšroku noteiktām dzimumidentitātēm un seksuālajām orientācijām, noliedzot pārējās, un tādējādi veicina pēdējo minēto stigmatizāciju (pēc analoģijas skat. ECT spriedumu, 2023. gada 23. janvāris, Macatė pret Lietuvu, CE:ECHR:2023:0123JUD006143519, 214.–216. punkts).
137    Šajā kontekstā nevar piekrist Ungārijas argumentam, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts, lasot to kopsakarā ar šī likuma 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, kā arī minētā likuma 32. panta 4.a punkts, vispārīgi neaizliedz attiecīgo raidījumu pārraidīšanu.
138    Proti, jāprecizē, ka Hartas 21. panta 1. punktā ir aizliegta “jebkāda” diskriminācija tostarp dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ.
139    Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, diskrimināciju, kas izriet no attiecīgajām tiesību normām, nevar attaisnot nedz ar bērna interešu veicināšanu saskaņā ar Hartas 24. panta 2. punktu, nedz ar Hartas 14. panta 3. punktā nostiprinātajām vecāku tiesībām nodrošināt savu bērnu audzināšanu un izglītību saskaņā ar savu reliģisko, filozofisko un pedagoģisko pārliecību.
140    Šai ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu visiem tajā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot samērīguma principu, šo tiesību un brīvību
ierobežojumus drīkst noteikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
141    Šajā lietā, ņemot vērā šī sprieduma 136. punktā izklāstītos apsvērumus, jākonstatē, ka tad, ja pamatojas uz pieņēmumu, ka dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes jebkāda veida popularizēšana vai atainošana neatkarīgi no konkrētā satura var apdraudēt bērna intereses, un tātad, liecina, ka priekšroka tiek dota noteiktām dzimumidentitātēm un seksuālajai orientācijai, noliedzot pārējās, kuras tā ir stigmatizētas, attiecīgās valsts tiesību normas ir acīmredzamā pretrunā prasībām, kas plurālisma sabiedrībā izriet no Hartas 21. panta 1. punktā garantētā diskriminācijas aizlieguma dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ un tādējādi apdraud šīs tiesību normas būtību.
142    Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punkta pirmo teikumu tajā garantēto tiesību būtības aizskārums nekādā gadījumā nevar tikt attaisnots (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 26. septembris, Ordre des avocats du Barreau de Luxembourg, C‑432/23, EU:C:2024:791, 74. punkts, kā arī 2025. gada 13. marts, Deldits, C‑247/23, EU:C:2025:172, 45. un 50. punkts).
143    Turklāt, pirmām kārtām, attiecībā uz Ungārijas argumentāciju par Hartas 24. panta 2. punktu jāatgādina, ka šajā tiesību normā ir apstiprināts bērna tiesību kā pamattiesību raksturs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 14. janvāris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepavadīta nepilngadīgā atgriešana), C‑441/19, EU:C:2021:9, 45. punkts).
144    Kā apgalvo Ungārija, protams, dalībvalstīm, īstenojot Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punktu, ir jāņem vērā Hartas 24. pants, kura 1. punktā paredzēts, ka bērniem citastarp ir tiesības uz viņu labklājībai nepieciešamo aizsardzību, un 2. punktā noteikts, ka visās darbībās, kas attiecas uz bērniem un ko citastarp veic valsts iestādes, vispirmām kārtām jāņem vērā bērna intereses, šīs prasības ir atspoguļotas šīs direktīvas mērķī, kas, kā izriet no tās 60. un 104. apsvēruma, ir nodrošināt nepilngadīgo fiziskās, garīgās un tikumiskās attīstības aizsardzības augstu līmeni.
145    Tādējādi, šīs īstenošanas procesā dalībvalstīm ir jāizvērtē, vai to jurisdikcijā esošo mediju pakalpojumu sniedzēju raidījumi ir piemēroti visiem vai daļai no nepilngadīgajiem, ņemot vērā īpašo jutīguma pakāpi, kas izriet no viņu vecuma, kā arī apstākli, ka to fiziskā, garīgā vai tikumiskā attīstība vēl nav noslēgusies.
146    Tomēr nepilngadīgie var tikt pienācīgi aizsargāti pret raidījumiem, kas nav piemēroti viņu vecumam, bez tiešas diskriminācijas dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, kāda šajā gadījumā izriet no Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkta, lasot to kopsakarā ar šī likuma 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, kā arī 32. panta 4.a punktu.
147    Proti, tas vien, ka saturs popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, pats par sevi nav pierādījums, ka šāds saturs ir potenciāli kaitējošs.
148    Pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, šo secinājumu nevar atspēkot šī sprieduma 128. punktā atgādinātā dalībvalstu rīcības brīvība aizsargāt nepilngadīgos no viņiem nepiemērotiem mediju pakalpojumiem, jo šāda rīcības brīvība atbilstoši šī sprieduma 129. punktā atgādinātajai judikatūrai ir jāīsteno, ievērojot Hartā garantētās pamattiesības.
149    Otrām kārtām, attiecībā uz Hartas 14. panta 3. punktā balstīto Ungārijas argumentāciju no paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu izriet, ka minētā 14. panta
pamatā ir gan dalībvalstu kopīgās konstitucionālās tradīcijas, gan ECPAK 1. papildu protokola 2. pants, saskaņā ar kuru, pirmkārt, “nevienam nedrīkst liegt tiesības uz izglītību” un, otrkārt, “veicot funkcijas, kuras tā uzņemas attiecībā uz izglītību un mācībām, valsts ievēro vecāku tiesības nodrošināt saviem bērniem tādu izglītību un mācības, kas ir saskaņā ar viņu reliģisko pārliecību un filozofiskajiem uzskatiem”. No šiem paskaidrojumiem arī izriet, ka Hartas 14. panta 3. punktā nostiprinātās vecāku tiesības ir jāinterpretē saistībā ar tās 24. panta noteikumiem.
150    Turklāt no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras par ECPAK 1. papildu protokola 2. panta izriet, ka tā otrajā teikumā noteiktās vecāku tiesības ir balstītas uz pamattiesībām uz izglītību, bet ka šī teikuma mērķis citastarp ir saglabāt izglītības plurālisma iespēju, kas ir būtiska “demokrātiskas sabiedrības” saglabāšanai, kā tā definēta ECPAK (ECT spriedums, 1976. gada 7. decembris, Kjeldsen, Busk Madsen un Pedersen pret Dāniju, CE:ECHR:1976:1207JUD000509571, 50. punkts, kā arī ECT spriedums, 2024. gada 25. jūnijs, Ukraina pret Krieviju (Krima), CE:ECHR:2024:0625JUD002095814, 138. punkts).
151    Attiecībā uz “izglītības plurālismu” Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izpratnē jāuzsver, ka no tās izriet arī, ka “būtu nesaprātīgi sagaidīt, ka vecāku reliģiskie vai filozofiskie uzskati sistemātiski tiks atzīti par prioritāriem neatkarīgi no situācijas, it īpaši ārpus skolas”. Šajā kontekstā Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atgādinājusi, ka “[ECPAK] negarantē personas tiesības nesaskarties ar uzskatiem, kas ir pretrunā tās pašas pārliecībai”. Tādējādi “šādās sensitīvās jomās kā sabiedrības debates par seksuālo izglītību, kurās ir jāsamēro vecāku viedokļi, izglītības politika, kā arī trešo personu tiesības uz vārda brīvību, iestādēm ir jāizmanto objektivitātes, plurālisma, zinātniskās precizitātes un, in fine, konkrēta veida informācijas lietderības jauniešu sabiedrībai kritēriji” (ECT spriedums, 2017. gada 20. jūnijs, Bayev u.c. pret Krieviju, CE:ECHR:2017:0620JUD006766709, 81. un 82. punkts).
152    Kā ģenerāladvokāte būtībā norādījusi secinājumu 127. punktā, Hartas 14. panta 3. punktā nostiprinātās vecāku tiesības nodrošināt savu bērnu audzināšanu un izglītību atbilstoši savai pārliecībai tādējādi izriet no tiesībām uz izglītību minētā 14. panta izpratnē –
tas ļauj vecākiem nodrošināt savu bērnu audzināšanu un izglītību saskaņā ar savu reliģisko, filozofisko un pedagoģisko pārliecību.
153    Tomēr pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, vecāku tiesības nodrošināt savu bērnu audzināšanu un izglītību atbilstoši savai pārliecībai nevar interpretēt tādējādi, ka tās būtu vispārējs pamats dalībvalstij veikt pasākumus, kas rada tiešu diskrimināciju dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ, ierobežojot tāda veida satura izplatīšanu publiskajā telpā, jo tas tikai popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti. Šāds pārraidīšanas ierobežojums, gluži pretēji, liegtu vecākiem izvēles brīvību attiecībā uz savu bērnu audzināšanu un izglītību.
154    Turklāt tas vien, ka lineāro mediju pakalpojumu sniedzēju pārraidīto raidījumu centrālais elements ir dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes popularizēšana vai attēlošana Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkta izpratnē, nekādi neliedz vecākiem īstenot viņu kā savu bērnu audzinātāju atbildību vai virzīt viņus virzienā, kas atbilst viņu pašu reliģiskajai vai filozofiskajai pārliecībai.
155    Ņemot vērā visus šos apsvērumus, Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts, lasot to kopsakarā ar šī likuma 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, kā arī tā 32. panta 4.a punktu, nevar tikt uzskatīti par piemērotiem pasākumiem Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punkta –
sasaistot to ar Hartas 21. pantu – izpratnē, lai nodrošinātu, ka audiovizuālo mediju pakalpojumi, ko sniedz Ungārijas jurisdikcijā esošie mediju pakalpojumu sniedzēji un kas var kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, tiek darīti pieejami tikai tādos apstākļos, kādos viņi tos parasti nevar nedz dzirdēt, nedz redzēt.
156    Šo secinājumu nevar atspēkot ar piesardzības principu, uz kuru atsaucas Ungārija, jo minētais princips katrā ziņā nevar pamatot tādu pasākumu veikšanu, kas rada tiešu diskrimināciju dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, tādējādi pārkāpjot Hartas 21. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu.
157    To arī nevar apšaubīt, piemērojot subsidiaritātes principu, uz kuru atsaucas Ungārija, jo, kā norāda Komisija, šī dalībvalsts, ceļot LESD 263. pantā paredzēto atcelšanas prasību, nav apstrīdējusi minētā 6.a panta 1. punkta tiesiskumu saskaņā šo principu, lai izvairītos no šīs tiesību normas piemērošanas.
158    No tā izriet, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts, lasot to kopsakarā ar šī likuma 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, un tāpat tā 32. panta 4.a punkts nevar būt pasākumi, kas ir atbilstoši minētajā 6.a panta 1. punktā – lasot to Hartas 21. panta 1. punkta kontekstā – paredzētajām prasībām.
159    Turklāt jākonstatē, kā apgalvo Komisija, ka arī minētais 9. panta 6. punkts, lasot to kopsakarā ar 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, un arī 32. panta 4.a punkts nevar tikt uzskatīti par sīkāk izstrādātiem vai stingrākiem noteikumiem Direktīvas 2010/13 4. panta 1. punkta izpratnē.
160    Proti, atbilstoši šai tiesību normai, skatot to kopsakarā ar šīs direktīvas 41. un 83. apsvērumu, lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, dalībvalstīm ir tiesības paredzēt attiecībā uz to jurisdikcijā esošajiem mediju pakalpojumu sniedzējiem sīkāk izstrādātas vai stingrākas normas un – zināmos gadījumos – atšķirīgus nosacījumus jomās, uz kurām attiecas minētā direktīva, ja šādas normas ir saderīgas ar Savienības tiesībām un it īpaši ar to vispārējiem principiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 26. jūnijs, Makeleio un Zougla, C‑555/23 un C‑556/23, EU:C:2025:484, 77. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
161    No tā izriet, ka, lai gan Direktīvas 2010/13 4. panta 1. punktā dalībvalstīm ir atļauts paredzēt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus ar šo direktīvu koordinētajās jomās, šādiem noteikumiem saskaņā ar šo normu ir jāatbilst Savienības tiesībām un it īpaši Hartā garantētajām pamattiesībām.
162    Tā kā no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punktā, lasot to kopsakarā ar šī likuma 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, kā arī tā 32. panta 4.a punktā nav ievērota Hartas 21. panta 1. punkta būtība, šīs Ungārijas tiesību normas katrā ziņā nevar tikt uzskatītas par sīkāk izstrādātiem vai stingrākiem noteikumiem šīs direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē.
163    Šādos apstākļos jāsecina, ka pirmā iebilduma pirmā daļa ir pamatota.
b)      Par Direktīvas 2010/13 2. panta un 3. panta 1. punkta pārkāpumu
1)      Lietas dalībnieku argumenti
164    Ar pirmā iebilduma otro daļu Komisija apgalvo, ka Ungārija ir pārkāpusi Direktīvas 2010/13 2. pantā un 3. panta 1. punktā noteikto [signāla] izcelsmes valsts principu.
165    Tā norāda, ka Likuma par mediju pakalpojumiem 179. panta 2. punkts, kurā Plašsaziņas līdzekļu padomei – gadījumā, ja rodas problēma saistībā ar šī likuma normām, –
ir noteikts pienākums dalībvalstij, kuras jurisdikcijā ir attiecīgais mediju pakalpojumu sniedzējs, pieprasīt veikt efektīvu pasākumu un lūgt kompetentajai dalībvalstij iejaukties, lai izbeigtu pārkāpumus, kurus Plašsaziņas līdzekļu padome ir norādījusi, rada uztveršanas brīvības ierobežojumu šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē.
166    Pirmām kārtām, Komisija norāda, ka ar minēto 179. panta 2. punktu būtībā tiek grozīts signāla izcelsmes
valsts princips, jo ar to ir izveidots mehānisms, ar kuru uztveršanas dalībvalsts apstākļos, kādi minētajā direktīvā nav paredzēti, signāla izcelsmes dalībvalstij uzspiež uztveršanas dalībvalsts noteikumu ievērošanu.
167    Ir tiesa, ka šīs pašas direktīvas 3. panta 2. punktā ir paredzēts tiesiskais regulējums, kas dalībvalstīm izņēmuma kārtā ļauj atkāpties no brīvības saņemt audiovizuālos pakalpojumus no citām dalībvalstīm. Tomēr dalībvalsts savā tiesību sistēmā nedrīkstot izveidot īpašu paralēlu noteikumu, lai savus noteikumus attiecinātu arī uz pakalpojumu sniedzējiem, kas ir citas dalībvalsts jurisdikcijā, un lai piemērotu zemāku intervences slieksni par šajā tiesību normā paredzēto.
168    Nevar arī pamatoti uzskatīt, ka Plašsaziņas līdzekļu padomes vispārējais pienākums saskaņā ar Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punktu ietilpst jēdzienā “sīkāk izstrādāti vai stingrāki noteikumi” Direktīvas 2010/13 4. panta 1. punkta izpratnē, jo šo tiesību normu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to dalībvalstīm atļauts atkāpties no pienākuma ievērot ar šo direktīvu saskaņotos noteikumus. Turklāt minētajā 4. panta 1. punktā ir prasīts analizēt katru gadījumu atsevišķi, taču Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punktā Plašsaziņas līdzekļu padomei ir uzlikts vispārējs pienākums.
169    Komisija piebilst, ka, tā kā Plašsaziņas līdzekļu padomes pienākums rīkoties saskaņā ar Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punktu citastarp attiecas uz problēmām saistībā ar raidījumu klasifikāciju atbilstoši šī likuma 9. panta 6. punktam, minētais pienākums ir balstīts uz diskriminējošiem kritērijiem šī sprieduma 93. punktā jau izklāstītā iemesla dēļ. Šī iestāde par to precizē, ka Ungārijas iestādes vairākos gadījumos jau esot piemērojušas Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punktu.
170    Otrām kārtām, Komisija norāda, ka Mediju pakalpojumu likuma 187. panta 3. punktā paredzēto sankciju piemērošana gadījumā, ja mediju pakalpojumu sniedzējs neizpilda Plašsaziņas līdzekļu padomes pieprasījumu divu mēnešu laikā saskaņā ar šī likuma 179. panta 4. punktu, var ierobežot Direktīvā 2010/13 paredzēto uztveršanas un retranslācijas brīvību apstākļos, kas neietilpst šīs direktīvas 3. panta 2. punkta darbības jomā.
171    Trešām kārtām, attiecībā uz Ungārijas argumentu par to, ka dalībvalstīm it kā esot rīcības brīvība, kas izriet no 2011. gada 22. septembra sprieduma Mesopotamia Broadcast un Roj TV (C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607), Komisija norāda, ka šis spriedums attiecas uz Direktīvas 89/552 interpretāciju, taču šajā lietā aplūkotie valsts pasākumi ietilpst jomā, ko koordinē Direktīva 2010/13, un tādēļ esot piemērojams izcelsmes valsts princips.
172    Minētā sprieduma 53. punktā Tiesa esot precizējusi, ka šādiem pasākumiem ir jāatbilst prasībai nekavēt to, ka raidorganizācija retranslē citas dalībvalsts televīzijas raidījumus tās dalībvalsts teritorijā, kurā šī raidorganizācija tiek uztverta. Taču šajā lietā šī prasība neesot izpildīta, jo sankcijas varot tikt piemērotas mediju pakalpojumu sniedzējiem, tostarp pārrobežu mediju pakalpojumu sniedzējiem.
173    Ungārija atbild, ka Direktīvā 2010/13 garantētais izcelsmes valsts princips nav pārkāpts.
174    Pirmkārt, Mediju pakalpojumu likuma 179. pantā paredzētās procedūras juridiskais pamats esot nevis šīs direktīvas 3. pants, bet gan tās 4. pants. Minētajā 179. pantā esot ietverti noteikumi, kas ļauj cīnīties pret tādu mediju pakalpojumu sniedzēju mēģinājumiem apiet Mediju pakalpojumu likuma noteikumus, kuri nav reģistrēti Ungārijā, bet kuri visus vai lielāko daļu savu pakalpojumu sniedz Ungārijas teritorijā.
175    Otrkārt, ar Grozījumu likumu Mediju pakalpojumu likumā neesot iekļauts jauns 179. panta 2. punkts, bet tikai grozīta šī tiesību norma, precizējot, ka Plašsaziņas līdzekļu padomei, ja Ungārijas jurisdikcijā neesošs pakalpojumu sniedzējs ir izdarījis pārkāpumu, ir pienākums lūgt kompetentajai dalībvalstij veikt efektīvus pasākumus.
176    Tādējādi minētais 179. panta 2. punkts esot lojālas sadarbības mehānisma īstenošana, lai rastu savstarpēji apmierinošu risinājumu saskaņā ar Direktīvas 2010/13 4. panta 2. punktu.
177    Treškārt, no 2011. gada 22. septembra sprieduma Mesopotamia Broadcast un Roj TV (C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607, 37. punkts) izrietot, ka dalībvalstīm, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, vispārpieņemtiem morāles principiem vai drošību, ir zināma rīcības brīvība noteikt to teritorijā vispārēji piemērojamos noteikumus attiecībā uz citas dalībvalsts izcelsmes televīzijas raidījumiem.
2)      Tiesas vērtējums
178    Vispirms jāatgādina, pirmkārt, ka Direktīvas 2010/13 2. panta 1. punktā katrai dalībvalstij ir noteikts pienākums nodrošināt, lai visi tās jurisdikcijā esošo mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtie audiovizuālo mediju pakalpojumi atbilstu šīs dalībvalsts tiesību sistēmas noteikumiem, ko piemēro plašākai sabiedrībai paredzētiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem.
179    Otrkārt, šīs direktīvas 3. panta 1. punkts dalībvalstīm uzliek pienākumu nodrošināt uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežot audiovizuālo mediju pakalpojumu retranslāciju no citām dalībvalstīm to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz jomām, kuras koordinē ar minēto direktīvu.
180    Tomēr 3. panta 2. punktā dalībvalstīm ir ļauts uz laiku atkāpties no minētā 3. panta 1. punkta, ja audiovizuālo mediju pakalpojums, ko sniedz citas dalībvalsts jurisdikcijā esošs mediju pakalpojumu sniedzējs, klaji, nopietni un smagi pārkāpj minētās direktīvas 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu vai 6.a panta 1. punktu vai apdraud sabiedrības veselību, vai rada nopietnu un smagu tās apdraudējuma risku.
181    Turklāt, kā norādīts Direktīvas 2010/13 33. apsvērumā, izcelsmes valsts principam, kas atspoguļots šīs direktīvas 2. panta 1. punktā, kā arī 3. panta 1. punktā, ir būtiska nozīme iekšējā tirgus izveidē. Šis princips ir jāpiemēro visiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem, lai mediju pakalpojumu sniedzējiem nodrošinātu tiesisko drošību kā svarīgu pamatu jauniem uzņēmējdarbības modeļiem un šādu pakalpojumu izvēršanai. Minētais princips ir arī būtisks, lai nodrošinātu brīvu informācijas un audiovizuālo raidījumu plūsmu iekšējā tirgū.
182    Pirmām kārtām, jāpārbauda, vai Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punkts Ungārijas teritorijā kavē audiovizuālo mediju pakalpojumu retranslāciju no citām dalībvalstīm tādu iemeslu dēļ, kas ietilpst ar šo direktīvu koordinētajās jomās, – pretēji tās 3. panta 1. punktā ietvertajam noteikumam.
183    Šajā ziņā jāuzsver, ka Eiropas Konvencijas par pārrobežu televīziju – kas izstrādāta vienlaikus ar Direktīvu 89/552 un uz ko ir norādīts šajā direktīvā un arī Direktīvā 2010/13 – 4. pantā, kurā ir ietverta pēdējās minētās direktīvas 3. panta 1. punktam analoģiska tiesību norma, ir prasīts, lai šīs konvencijas puses “garantē uztveršanas brīvību” un “neliedz retranslēt” to teritorijās pakalpojumus, kuri ietilpst minētās konvencijas piemērošanas jomā un atbilst tās normām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 4. jūlijs, Baltic Media Alliance, C‑622/17, turpmāk tekstā – “spriedums Baltic Media Alliance”, EU:C:2019:566, 69. punkts).
184    Šajā saistībā Tiesa ir nospriedusi, ka attiecībā uz Direktīvu 89/552, kuras 2.a panta 1. un
2. punkts būtībā atbilst Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un
2. punktam, ar pirmo minēto direktīvu tika noteikts princips, saskaņā ar kuru uztvērēja dalībvalsts atzīst, ka tieši izcelsmes dalībvalstij jāveic pārbaude attiecībā uz tās jurisdikcijā esošo pakalpojumu sniedzēju audiovizuālo mediju pakalpojumiem (spriedums Baltic Media Alliance, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
185    Tā tāpat ir uzsvērusi, ka izcelsmes dalībvalsts tiesību, kas piemērojamas audiovizuālo mediju pakalpojumiem, piemērošanas un Direktīvas 89/552 normu ievērošanas pārbaude ir tikai tās dalībvalsts kompetencē, no kuras tiek veikta apraide, un ka uztvērējai dalībvalstij nav atļauts veikt savu pārbaudi saistībā ar tādiem iemesliem, kas ietilpst jomās, kuras tiek koordinētas ar šo direktīvu (spriedums Baltic Media Alliance, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
186    Savukārt Direktīva 2010/13 principā ļauj piemērot valsts tiesisko regulējumu, kas vispārīgā veidā sekmē vispārējo interešu mērķi, bet neievieš televīzijas raidījumu otrreizēju pārbaudi, kas papildinātu pārbaudi, kura jāveic raidījuma izcelsmes dalībvalstij (spriedums Baltic Media Alliance, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
187    Tādējādi uz valsts pasākumu ar vispārējo interešu mērķi, kas reglamentē atsevišķus audiovizuālo mediju pakalpojumu izplatīšanas vai raidīšanas aspektus, neattiecas šīs direktīvas 3. panta 1. un
2. punkts, izņemot, ja ar to ir ieviesta televīzijas raidījumu otrreizēja pārbaude, kas papildina pārbaudi, kura jāveic raidījuma izcelsmes dalībvalstij (spriedums Baltic Media Alliance, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
188    Tātad par šķērsli minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē nav uzskatāms valsts pasākums, kuram vispārīgi ir sabiedriskās kārtības mērķis un ar kuru tiek reglamentēta televīzijas kanāla raidīšanas kārtība patērētājiem uztveršanas dalībvalstī, jo šāda kārtība nekavē pašu minētā kanāla retranslāciju un šāds pasākums tādējādi nevar tikt analizēts kā tāds, ar kuru tiek ieviesta dubulta kontrole pār attiecīgā kanāla raidīšanu papildus tai, kas jāveic apraides dalībvalstij (šajā nozīmē skat. spriedumu Baltic Media Alliance, 77. punkts).
189    Šajā lietā jākonstatē, ka Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punktā Plašsaziņas līdzekļu padomei – it īpaši gadījumā, ja tiek pārkāptas attiecīgās šī likuma normas, – ir uzlikts pienākums lūgt izcelsmes dalībvalstij, kuras jurisdikcijā ir attiecīgais mediju pakalpojumu sniedzējs, pieprasīt veikt efektīvu pasākumu. Šajā ziņā Plašsaziņas līdzekļu padome lūdz šai dalībvalstij iejaukties, lai izbeigtu pārkāpumus, par kuriem tā tai ir ziņojusi.
190    Saskaņā ar minētā likuma 179. panta 4. punktu Plašsaziņas līdzekļu padome citastarp var piemērot šī paša likuma 187. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētās tiesiskās sekas, kas smaga un atkārtota pārkāpuma gadījumā var būt tiesību sniegt mediju pakalpojumus īstenošanas apturēšana uz laiku līdz vienai nedēļai.
191    Turklāt, kā norāda Komisija, minētais 179. pants ir piemērojams raidījumiem, kas var negatīvi ietekmēt nepilngadīgo fizisko, garīgo vai tikumisko attīstību Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkta izpratnē. Ar šādu konstatējumu pietiek, lai pierādītu, ka 179. pants ietilpst ar Direktīvu 2010/13 koordinētajās jomās, kā apliecina tās 6.a pants, kura mērķis tieši ir aizsargāt nepilngadīgo fizisko, garīgo vai tikumisko attīstību, liedzot vecumam nepiemērotu audiovizuālu saturu.
192    Tādējādi ar Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punktu var tikt ieviesta vēl viena televīzijas raidījumu kontrole papildus tai, kas jāveic raidīšanas dalībvalstij. Otrā kontrole principā ir pretrunā Direktīvai 2010/13, jo tā kavē audiovizuālo mediju pakalpojumu no citām dalībvalstīm retranslāciju Ungārijas teritorijā šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē.
193    Otrām kārtām, jākonstatē, ka Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punktā ieviestā atkāpe no izcelsmes valsts principa nevar tikt pamatota ar minētās direktīvas 3. panta 2. punktu.
194    Atbilstoši pēdējai minētajai normai dalībvalsts drīkst uz laiku atkāpties no 3. panta 1. punkta, ja audiovizuālo mediju pakalpojums, ko sniedz citas dalībvalsts jurisdikcijā esošs mediju pakalpojumu sniedzējs, klaji, nopietni un smagi pārkāpj minētās direktīvas 6.a panta 1. punktu vai apdraud sabiedrības veselību, vai rada nopietnu un smagu tās apdraudējuma risku.
195    Pirmkārt, kā konstatēts šī sprieduma 135.–155. punktā, tas vien, ka audiovizuālo mediju pakalpojumu audiovizuālo raidījumu formā centrālais elements ir dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes popularizēšana vai attēlošana, nevar attaisnot atbilstošu pasākumu veikšanu attiecībā uz šiem raidījumiem Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punkta izpratnē, jo šie raidījumi varētu kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai.
196    Otrkārt, saskaņā ar principiem, kas izriet no šī sprieduma 127.–133. punktā atgādinātās judikatūras, Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā lietotais jēdziens “nopietns un smags sabiedrības veselības apdraudējuma risks” jāinterpretē atbilstoši citastarp Hartas 21. panta 1. punktam, ar kuru ir aizliegta jebkāda veida diskriminācija dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ. Šī sprieduma 135.–154. punktā izklāstītajiem analoģisku iemeslu dēļ jākonstatē, ka tādi audiovizuālo mediju pakalpojumi kā Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punktā minētie arī nevar radīt šādu nopietnu un smagu sabiedrības veselības apdraudējuma risku šīs direktīvas 3. panta 2. punkta izpratnē tikai tādēļ, ka to centrālais elements ir dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas un homoseksualitātes atšķirības popularizēšana vai attēlojums.
197    Šādos apstākļos Ungārija nevar arī lietderīgi atsaukties uz sabiedriskās kārtības, vispārpieņemtiem morāles vai valsts drošības apsvērumiem, lai pamatotu to, ka Plašsaziņas līdzekļu padome īsteno kompetenci, kas tai piešķirta ar Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punktu, lasot to kopsakarā ar šī likuma 179. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 187. panta 3. punkta c) apakšpunktu, lai kavētu tādu audiovizuālo mediju pakalpojumu pašu retranslāciju no citām dalībvalstīm, kuriem piemīt minētā likuma 9. panta 6. punktā paredzētās iezīmes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 22. septembris, Mesopotamia Broadcast un Roj TV, C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607, 37. punkts).
198    Trešām kārtām, pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, Mediju pakalpojumu likuma 179. panta 2. punkts nav pamatots arī ar Direktīvas 2010/13 4. pantu.
199    Kā izriet no šī sprieduma 160. punkta, dalībvalstīm ir iespēja saskaņā ar minētā 4. panta 1. punktu attiecībā uz to jurisdikcijā esošajiem mediju pakalpojumu sniedzējiem paredzēt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus un atsevišķos gadījumos atšķirīgus nosacījumus jomās, uz kurām attiecas šī direktīva, ar nosacījumu, ka šie noteikumi atbilst Savienības tiesībām un it īpaši to vispārējiem principiem.
200    Turklāt šīs direktīvas 4. panta 2. punktā būtībā ir atļauts izņēmuma kārtā piemērot šādus dalībvalsts pieņemtus sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus mediju pakalpojumu sniedzējam, kurš ir citas dalībvalsts jurisdikcijā, bet kurš sniedz audiovizuālo mediju pakalpojumu, kas pilnībā vai galvenokārt paredzēts pirmās dalībvalsts teritorijai.
201    Tomēr Plašsaziņas līdzekļu padomes kompetence, kas izriet no šī sprieduma 197. punktā minētajām Mediju pakalpojumu likuma normām, attiecībā uz raidījumiem, kuriem piemīt šī paša likuma 9. panta 6. punktā uzskaitītās iezīmes, katrā ziņā nevar būt likumīga minētās direktīvas 4. panta 2. punkta īstenošana.
202    Proti, no pēdējās minētās tiesību normas formulējuma izriet, ka dalībvalsts uz to var atsaukties tikai tad, ja tā ir izmantojusi tiesības saskaņā ar šīs pašas direktīvas 4. panta 1. punktu pieņemt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus vispārējās sabiedrības interesēs, ievērojot Savienības tiesības.
203    Šī sprieduma 162. punktā ir konstatēts, ka Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punkts, lasot to kopsakarā ar šī likuma 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, nevar būt noteikums, kas atbilst šai kvalifikācijai, jo šajā tiesību normā nav ievērota Hartas 21. panta 1. punkta būtība.
204    Šādos apstākļos jāsecina, ka pirmā iebilduma otrā daļa ir pamatota.
c)      Par Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkta pārkāpumu
1)      Lietas dalībnieku argumenti
205    Ar pirmā iebilduma trešo daļu Komisija uzskata, ka Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktu.
206    Tā norāda, ka Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā ir aizliegts reklāmas, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, darīt pieejamas personām, kuras jaunākas par 18 gadiem.
207    Pirmām kārtām, Komisija apgalvo, ka ar šo pasākumu tiek pārkāpts Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā paredzētais diskriminācijas aizliegums dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ –
tas esot vispārējā diskriminācijas aizlieguma principa izpausme kā vispārējs Savienības tiesību princips, kas tagad ir nostiprināts Hartas 21. pantā. Proti, tādu komercpaziņojumu aizliegums, kas attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, de facto izraisa to, ka tiek izslēgts personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, un to dzīvesveida attēlojums, lai gan pēdējās minētās atbilstoši LES 2. pantā nosauktajām vērtībām ir daudzveidīgas un plurālistiskas sabiedrības neatņemama sastāvdaļa.
208    Šajā ziņā Komisija uzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par to, kā interpretēt Padomes Direktīvu 79/7/EEK (1978. gada 19. decembris) par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV 1979, L 6, 24. lpp.), diskrimināciju dzimuma dēļ nevar aprobežot tikai ar diskrimināciju, kas izriet no piederības vienam vai otram dzimumam, jo šī direktīva, ņemot vērā tās mērķi un to tiesību raksturu, kuras ar to ir paredzēts aizsargāt, ir piemērojama arī diskriminācijai, kuras pamatā ir attiecīgās personas dzimuma maiņa (spriedums, 2006. gada 27. aprīlis, Richards, C‑423/04, EU:C:2006:256, 24. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī judikatūra esot jāpiemēro arī diskriminācijai, kuras pamatā ir dzimumidentitātes neatbilstība bioloģiskajam dzimumam.
209    Otrām kārtām, Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā esot uzsvērta vai pat prasīta atšķirīga attieksme seksuālās identitātes un seksuālās orientācijas dēļ, jo tajā papildus tiesību normai, kuras mērķis ir aizsargāt nepilngadīgos no jebkāda veida seksuāla rakstura satura, esot paredzēts tādas reklāmas aizliegums, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.
210    Trešām kārtām, Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkts neesot juridiskais pamats, kas ļautu atkāpties no diskriminācijas aizlieguma principa. Neesot nevienas tiesību normas, kas ļautu dalībvalstīm attaisnot tiešu diskrimināciju tostarp dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ.
211    Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu, ar kuru esot ieviesta diskriminācija dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ, nevarot pamatot arī ar šīs direktīvas 9. panta 1. punkta g) apakšpunktu kā pasākumu, kura mērķis ir novērst nepilngadīgajiem nodarīto garīgo vai tikumisko kaitējumu.
212    Ceturtām kārtām, apstāklis, ka Mediju pakalpojumu likuma 24. panta 1. punktā ir aizliegts diskriminējošs saturs komercpaziņojumos, pats par sevi nevarot leģitimizēt Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkta pārkāpumu ar Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu.
213    Ungārija atbild, pirmkārt, ka ar Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu Direktīva 2010/13 nevarot tikt pārkāpta, jo mediju pakalpojumos pieejamā reklāma tiek uzskatīta par komercpaziņojumu Mediju pakalpojumu likuma īpašo noteikumu izpratnē, un ka tādējādi
Komercreklāmas likuma un šīs direktīvas attiecīgās materiālās piemērošanas jomas nesakrītot.
214    Turklāt komercpaziņojumi mediju pakalpojumos no nepilngadīgo aizsardzības aspekta neatšķiras no cita plašsaziņas līdzekļu satura, tāpēc aizsardzības pasākumi esot vienādi piemērojami visiem raidījumiem. Pretējā gadījumā vispārējo interešu mērķis aizsargāt nepilngadīgos nevarētu tikt sasniegts. Attiecībā uz mediju pakalpojumiem Komercreklāmas likuma normas esot jāinterpretē kopā ar Mediju pakalpojumu likuma un 2010. gada Likumu Nr. CIV par preses brīvību un pamatnoteikumiem, kas piemērojami plašsaziņas līdzekļos pārraidītajam saturam, noteikumiem. No šādas kopīgas interpretācijas izrietot, ka mediju pakalpojumos sniegtajiem komercpaziņojumiem būtu piemērojami tikai Mediju pakalpojumu likuma īpašie noteikumi.
215    Otrkārt, šī dalībvalsts apgalvo, ka Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts nav apraides aizliegums, bet drīzāk saskaņā ar samērīgas iejaukšanās principu ir jāanalizē kā tiesiskais regulējums, kas ir pamatots un nepieciešams nepilngadīgo aizsardzībai.
216    Treškārt, Mediju pakalpojumu likuma 24. panta 1. punktā pašā esot paredzēts diskriminācijas aizliegums Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkta izpratnē.
217    No tā izrietot, ka Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts nav pretrunā minētā 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktam.
2)      Tiesas vērtējums
218    Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punktu audiovizuāli komercpaziņojumi ietilpst jēdzienā “audiovizuālo mediju pakalpojums” šīs direktīvas izpratnē.
219    Minētās direktīvas 1. panta 1. punkta h) apakšpunktā jēdziens “audiovizuāls komercpaziņojums” ir definēts plaši, kā tas ir noteikts šīs pašas direktīvas 31. apsvērumā. Tādējādi šis jēdziens aptver “attēlus ar skaņu vai bez tās, kas ir paredzēti, lai tieši vai netieši reklamētu fiziskas vai juridiskas personas, kas veic saimniecisko darbību, preces, pakalpojumus vai tēlu”, šie attēli “pavada raidījumu [..] [tiekot] iekļauti raidījumā vai lietotāja veidotā video par samaksu vai līdzīgu atlīdzību vai pašreklāmas nolūkā” un audiovizuālu komercpaziņojumu “veidi ir cita starpā televīzijas reklāma, sponsorēšana, televeikals un produktu izvietošana”.
220    Turklāt Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka to jurisdikcijā esošo mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtie audiovizuālie komercpaziņojumi neietver diskrimināciju dzimuma, rases vai etniskās izcelsmes, valstspiederības, reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ.
221    Minētā 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā Savienības likumdevējs ir paredzējis aizlieguma pamatu, kas citastarp ir saistīts ar diskrimināciju dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ, kas ir iemesls, kurš izriet no pienākuma ievērot diskriminācijas aizlieguma principu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 26. jūnijs, Makeleio un Zougla, C‑555/23 un C‑556/23, EU:C:2025:484, 70. punkts).
222    Tādējādi minētā 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā – jomā, uz kuru tas attiecas, – ir konkretizēts vispārējais diskriminācijas aizlieguma princips, kas tagad ir nostiprināts Hartas 21. pantā un kas aizliedz jebkādu diskrimināciju tostarp dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ, jo šim aizliegumam, kā atgādināts šī sprieduma 131. punktā, kā Savienības tiesību vispārējam principam ir imperatīvs raksturs.
223    Šajā lietā jānorāda, ka saskaņā ar Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu “ir aizliegts personām, kas jaunākas par astoņpadsmit gadiem, darīt pieejamas reklāmas, kurās tiek demonstrēta seksualitāte kā pašmērķis vai kuras popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti”.
224    Šajā ziņā, pirmkārt, jānoraida Ungārijas arguments, saskaņā ar kuru mediju pakalpojumos pieejamā reklāma, kas minēta 8. panta 1.a punktā, esot jāinterpretē, ņemot vērā Mediju pakalpojumu likumu un 2010. gada Likumu Nr. CIV par preses brīvību un pamatnoteikumus, kas piemērojami plašsaziņas līdzekļos pārraidītajam saturam, tādējādi pants neietilpstot Direktīvas 2010/13 materiālajā piemērošanas jomā.
225    Ņemot vērā minētā 8. panta 1.a punktā izmantotā jēdziena “reklāma” ļoti plašo tvērumu, jākonstatē, ka šis jēdziens var ietilpt jēdzienā “audiovizuāls komercpaziņojums” šīs direktīvas 1. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē, jo pēdējais minētais jēdziens, kā atgādināts šī sprieduma 219. punktā, tostarp var izpausties televīzijas reklāmas un produkta izvietošanas veidā.
226    Šajā kontekstā nevar piekrist Ungārijas apgalvojumam par Mediju pakalpojumu likuma īpašo noteikumu ekskluzīvu piemērošanu komercpaziņojumiem, kas tiek sniegti mediju pakalpojumos.
227    Otrkārt, jāpārbauda, vai ar Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu ir pārkāpts Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkts.
228    Kā izriet no šī sprieduma 133. punktā atgādinātās pastāvīgās judikatūras, diskrimināciju dzimuma dēļ nevar aprobežot tikai ar diskrimināciju, kas izriet no piederības vienam vai otram dzimumam. Ņemot vērā tā mērķi un tādu tiesību raksturu, kuras paredzēts aizsargāt ar pēdējo minēto pantu, to ir paredzēts piemērot ne tikai diskriminācijai, kuras pamatā ir attiecīgās personas dzimuma maiņa, proti, dzimuma pārveidei, bet arī diskriminācijai, kuras pamatā ir dzimumidentitātes neatbilstība bioloģiskajam dzimumam.
229    Tā kā Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā bez nosacījumiem ir izslēgts, ka reklāma, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, tiek darīta pieejama personām, kas jaunākas par 18 gadiem, šī tiesību norma ir jāuzskata par tādu, kas rada tiešu diskrimināciju dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ. Proti, šajā tiesību normā paredzētā aizlieguma sekas praksē ir tādas, ka audiovizuālo mediju pakalpojumu sniedzēji, kas ietilpst tās piemērošanas jomā, ir spiesti diskriminēt dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, jo tas tiem liedz jebkādu iespēju šādu pieejamību nodrošināt.
230    Tādējādi ar aizliegumu nepilngadīgajiem piekļūt šādām reklāmām saskaņā ar 8. panta 1.a punktu ir pārkāpts Direktīvas 2010/13 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkts, kas interpretēts Hartas 21. panta 1. punktā paredzētā diskriminācijas dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ aizlieguma kontekstā.
231    Šāda diskriminācija nevar tikt attaisnota, ņemot vērā vispārējo interešu mērķi, uz kuru atsaucas šī dalībvalsts, proti, nepilngadīgo aizsardzību pret reklāmām, kas ietver iespējami kaitīgu saturu.
232    Protams, kā izriet no Direktīvas 2010/13 104. apsvēruma, Savienības likumdevējs ir uzsvēris, ka nepilngadīgo aizsardzība pret audiovizuālu saturu, kas viņiem var kaitēt, ir vispārējo interešu mērķis, kas ir pelnījis augstu aizsardzības līmeni (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Booky.fi, C‑662/21, EU:C:2023:239, 40. punkts).
233    Tomēr pēc analoģijas ar to, kas konstatēts šī sprieduma 135.–162. punktā, nepilngadīgie var tikt pienācīgi aizsargāti pret saturu, kas nav piemērots viņu vecumam, neīstenojot tiešu diskrimināciju dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, kāda izriet no Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkta, kurā nav ievērota Hartas 21. panta 1. punkta būtība.
234    Identisku iemeslu dēļ minētais
8. panta 1.a punkts arī nevar būt pasākums, kura mērķis ir novērst garīgu vai tikumisku kaitējumu nepilngadīgajiem šīs direktīvas 9. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē.
235    Šādos apstākļos jāsecina, ka pirmā iebilduma trešā daļa ir pamatota.
d)      Secinājums
236    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka pirmais iebildums ir pamatots.
2.      Par otro iebildumu – Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta pārkāpumiem
a)      Par ierobežojumu Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta izpratnē
1)      Par Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantu
i)      Lietas dalībnieku argumenti
237    Ar otrā iebilduma pirmo daļu Komisija Ungārijai pārmet, ka tā nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu.
238    Tā norāda, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā personām, kuras jaunākas par 18 gadiem, ir aizliegts darīt pieejamu saturu, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.
239    Pirmām kārtām, šī iestāde apgalvo, ka uz 6./A pantu attiecas Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktā paredzētais aizliegums, jo šajā normā nav prasīts, lai valsts tiesību norma būtu tieši vai vienīgi piemērojama informācijas sabiedrības pakalpojumiem.
240    Šajā ziņā, pirmkārt, Bērnu aizsardzības likuma normām varot būt tieša ietekme uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem, jo šīs direktīvas 2. panta a) punktā šie pakalpojumi ir definēti plaši.
241    Otrkārt, kā izrietot no judikatūras, kas ietverta 2022. gada 14. jūlija spriedumā ASADE (C‑436/20, EU:C:2022:559, 63. punkts un tajā minētā judikatūra), pakalpojumi, kuri tiek sniegti sabiedrības interesēs un bez peļņas gūšanas nolūka un kuri konkurē ar pakalpojumiem, ko piedāvā saimnieciskās darbības subjekti, kuru mērķis ir peļņas gūšana, tiekot uzskatīti par saimniecisku darbību LESD 57. panta izpratnē.
242    Treškārt, šajā ziņā neesot nozīmes Ungārijas norādītajam apstāklim, ka subjekti, uz kuriem attiecas Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants, var arī veikt noteiktas darbības, kurām nav saimnieciska rakstura, jo šie subjekti joprojām varot veikt citas darbības, kas ir informācijas sabiedrības pakalpojumi. Tāpat tas, ka minētie subjekti ir privāti pakalpojumu sniedzēji, nevar liegt to darbību kvalificēt kā pakalpojumu sniegšanu.
243    Ceturtkārt, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no 2014. gada 11. septembra sprieduma Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, 28. punkts) un 2016. gada 15. septembra sprieduma Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 41. punkts), neesot nozīmes arī apstāklim, ka atlīdzību par pakalpojumu maksā trešā persona, nevis tā saņēmējs.
244    Visbeidzot, piektkārt, Direktīvas 2000/31 4. panta 2. punktam šajā lietā neesot nekādas nozīmes, jo Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants esot prasība, nevis atļauju sistēma.
245    Otrām kārtām, Komisija apgalvo, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants ietilpst jēdzienā “koordinēta joma” šīs direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē, jo pēdējā minētā tiesību norma attiecas uz prasībām, kas noteiktas dalībvalstu tiesību sistēmās un kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai šīs prasības ir vispārējas vai arī tās ir īpaši izveidotas šiem pakalpojumiem vai pakalpojumu sniedzējiem.
246    Trešām kārtām, saskaņā ar Bērnu aizsardzības likuma 1. panta 1. punktu tas attiecoties uz plašu valsts vai privāto organizāciju loku, fiziskām un juridiskām personām, kas ir atbildīgas par bērnu aizsardzību, kā arī uz citām organizācijām, kurām nav juridiskas personas statusa un kuras veicina bērnu tiesību un likumīgo interešu īstenošanu un vecāku pienākumu izpildi. Šī likuma piemērošana privātām organizācijām izrietot no tā 5. panta s) un
sc)–se) punkta, kuri attiecas uz “nevalstiskiem” pārvaldītājiem.
247    No tā izrietot, ka plašam publisko vai privāto organizāciju un fizisku un juridisku personu lokam tiktu liegts sniegt vai izmantot tādus informācijas sabiedrības pakalpojumus kā grāmatu vai elektronisko plašsaziņas līdzekļu iegāde tiešsaistē, ja tajos ir saturs, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti. Šiem pakalpojumu sniedzējiem šāds saturs būtu vai nu jāizņem no minētajiem pakalpojumiem, vai arī pilnībā jāatsakās no to sniegšanas.
248    Līdz ar to Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants – pretrunā Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktam – varot liegt, kavēt vai padarīt mazāk pievilcīgu informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanu no citas dalībvalsts.
249    Ungārija atbild, pirmām kārtām, ka Bērnu aizsardzības likuma piemērošanas joma neattiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanu Direktīvas 2000/31 2. panta a) punkta izpratnē, jo šajā likumā reglamentētie pakalpojumi neesot saimnieciska rakstura pakalpojumi, tādēļ ka jēdziens “pakalpojums” Savienības tiesību izpratnē prasa sniegt šo pakalpojumu par atlīdzību saimnieciskās darbības ietvaros.
250    Pirmkārt, pakalpojumi, uz kuriem attiecas Bērnu aizsardzības likums, ietverot pakalpojumus, kuru saimnieciskais raksturs neesot noteicošais faktors, jo šis likums attiecas uz valsts sniegtajiem pakalpojumiem sociālajā jomā.
251    Otrkārt, Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants esot piemērojams pakalpojumiem, kas netiek sniegti elektroniski, proti, bērnu labklājības pamatpakalpojumiem un specializētiem bērnu aizsardzības pakalpojumiem, kas ietver naudas pabalstus, kā arī aprūpi natūrā un personisku aprūpi. Taču Komisija neesot nedz pierādījusi konkurējošu pakalpojumu esību LESD 57. panta izpratnē, nedz norādījusi, uz kuru pamatpakalpojumu daļu saistībā ar bērnu labklājību un specializētiem bērnu aizsardzības pakalpojumiem varētu attiekties šī tiesību norma.
252    Tādējādi neesot saiknes starp Direktīvu 2000/31 un Bērnu aizsardzības likumu, jo šis likums ierobežo nevis pirkumus tiešsaistē kā informācijas sabiedrības pakalpojumu, bet gan potenciāli kaitējoša satura nodošanu bērnu rīcībā, kā arī šāda satura izmantošanu izglītības pasākumos. Izglītības darbība un tās satura noteikšana ietilpstot dalībvalstu ekskluzīvajā kompetencē saskaņā ar LESD 165. pantu. Tāpēc šis likums nevar nedz apdraudēt šo direktīvu, nedz radīt tās 3. panta 2. punkta pārkāpumu.
253    Treškārt, Komisijas nostāja, ka aizliegumi, kas konkrēti neattiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem, ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, esot kļūdaina. To apstiprinot šīs pašas direktīvas 4. panta 2. punkts, kurā noteikts, ka tās 4. panta 1. punktā paredzētais iepriekšējas atļaujas saņemšanas aizliegums neskar atļauju sistēmas, kas nav īpaši un vienīgi paredzētas informācijas sabiedrības pakalpojumiem.
254    Otrām kārtām, pat pieņemot, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants attiecas uz “informācijas sabiedrības pakalpojumiem” Direktīvas 2000/31 izpratnē, šis pants neietilpstot ar šo direktīvu koordinētajā jomā.
255    Proti, saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta h) punkta ii) apakšpunkta trešo ievilkumu koordinētā joma neattiecas uz “prasībām, kas piemērojamas pakalpojumiem, kurus nepiedāvā ar elektroniskiem līdzekļiem”. Tādējādi, lai ietilptu šīs direktīvas piemērošanas jomā, informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvas aprites ierobežojumiem tās izpratnē būtu jāattiecas konkrēti un vienīgi uz minētajiem pakalpojumiem. Aplūkojamajā
6./A pantā paredzētie pakalpojumi ietverot pakalpojumus, kas netiek sniegti elektroniski.
256    Trešām kārtām, Ungārija precizē, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A panta sekas nav tādas, ka šajā tiesību normā minētajiem pakalpojumu sniedzējiem būtu jāizņem attiecīgais saturs vai jāatsakās sniegt šos pārrobežu pakalpojumus – minētajā tiesību normā ir vienīgi paredzēts, ka organizācijas un personas, kas ietilpst tās piemērošanas jomā, nedrīkst piedāvāt šādu saturu nepilngadīgajiem tiesiskajās attiecībās, ko reglamentē šis likums.
ii)    Tiesas vērtējums
257    Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2000/31 1. panta 1. un
2. punktu, lasot tos šīs direktīvas 8. apsvēruma kontekstā, tās mērķis ir veicināt iekšējā tirgus pienācīgu darbību, izveidojot tiesisko regulējumu, kas nodrošina informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvu apriti starp dalībvalstīm, tuvinot dažus valsts noteikumus, kas piemērojami šiem pakalpojumiem, ciktāl tas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
258    Minētās direktīvas 2. panta a) punktā, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2015/1535 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu, “informācijas sabiedrības pakalpojums” ir definēts kā “jebkāds pakalpojums, ko parasti sniedz par atlīdzību no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem un pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma”, ņemot vērā, kā izriet no Direktīvas 2000/31 18. apsvēruma, ka šie pakalpojumi ietver plašu tiešsaistē notiekošas saimnieciskās darbības klāstu.
259    Savukārt Direktīvas 2000/31 3. pants ir galvenā tiesību norma ar šo direktīvu ieviestajā struktūrā un sistēmā, ciktāl tajā ir nostiprināts princips par kontroli izcelsmes dalībvalstī, kas minēts arī šīs direktīvas 22. apsvērumā, kurā noteikts, ka “informācijas sabiedrības pakalpojumus vajadzētu pārbaudīt darbības avotā” (spriedums, 2023. gada 9. novembris, Google Ireland u.c., C‑376/22, EU:C:2023:835, 40. punkts).
260    Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1. punktu katra dalībvalsts nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi, ko piedāvā pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts tās teritorijā, atbilst valsts noteikumiem, kas piemērojami attiecīgajā dalībvalstī un ko ietver koordinētā joma, un šī joma, kā paredzēts šīs pašas direktīvas 2. panta h) punktā, aptver prasības, kas noteiktas dalībvalstu juridiskajās sistēmās un kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tās ir vispārējas vai arī tās ir īpaši izveidotas šiem pakalpojumiem vai pakalpojumu sniedzējiem.
261    Atbilstoši Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta i) apakšpunkta otrajam ievilkumam “koordinētā joma” ietver citastarp prasības attiecībā uz informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības veikšanu, piemēram, prasības, kas attiecas uz pakalpojuma kvalitāti vai saturu, tostarp prasības, kuras piemērojamas reklamēšanai.
262    Šīs direktīvas 3. panta 2. punktā turklāt ir noteikts, ka dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts.
263    Tātad minētā direktīva ir balstīta uz principa par kontroli izcelsmes dalībvalstī un savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu tādējādi, ka šīs direktīvas 2. panta h) punktā definētajā koordinētajā jomā informācijas sabiedrības pakalpojumi tiek reglamentēti tikai tajā dalībvalstī, kuras teritorijā ir iedibināti šo pakalpojumu sniedzēji (spriedums, 2023. gada 9. novembris, Google Ireland u.c., C‑376/22, EU:C:2023:835, 42. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
264    Šajā lietā Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā ir noteikts: “Lai nodrošinātu šajā likumā noteikto mērķu sasniegšanu un bērna tiesību īstenošanu, personām, kuras nav sasniegušas astoņpadsmit gadu vecumu, aizliegts darīt pieejamu saturu, kas ir pornogrāfisks, attēlo seksualitāti kā pašmērķi vai popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.”
265    Lai novērtētu, vai ar šo tiesību normu ir ieviests citas dalībvalsts izcelsmes informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvas aprites ierobežojums Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta izpratnē, jāpārbauda, pirmām kārtām, vai 6./A pantā paredzētie pakalpojumi ietilpst jēdzienā “informācijas sabiedrības pakalpojumi” minētās direktīvas 2. panta a) punkta izpratnē.
266    Šajā ziņā nav šaubu, pirmkārt, ka 6./A pantā minēto saturu var sniegt no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem un pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma 2. panta a) punkta izpratnē, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2015/1535 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
267    Otrkārt, attiecībā uz nosacījumu, ka šis saturs ir jāsniedz “parasti par atlīdzību”, jāatgādina, ka pakalpojumi, kas parasti tiek sniegti par atlīdzību, ir saimnieciska darbība, jo atlīdzības galvenā iezīme ir tā, ka tā ir ekonomiska atlīdzība par attiecīgo pakalpojumu, tomēr tā nav jāmaksā pakalpojuma saņēmējam (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 15. septembris, Mc Fadden, C‑484/14, EU:C:2016:689, 41. punkts, un 2022. gada 14. jūlijs, ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, 60. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
268    Turklāt par saimniecisku darbību var tikt uzskatīti pakalpojumi, kas sniegti par atlīdzību, kas – lai gan nav saistīti ar valsts varas īstenošanu – tiek nodrošināti sabiedrības interesēs un bez mērķa gūt peļņu un kas konkurē ar tādu tirgus dalībnieku piedāvātiem pakalpojumiem, kuru mērķis ir peļņas gūšana (spriedums, 2022. gada 14. jūlijs, ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
269    Bez tam, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 323. punktā, no informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvības labumu gūst gan pakalpojumu sniedzējs, gan to saņēmējs (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2009. gada 6. oktobris, Komisija/Spānija, C‑153/08, EU:C:2009:618, 29. punkts, un 2023. gada 2. marts, Recreatieprojecten Zeeland u.c., C‑695/21, EU:C:2023:144, 13. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
270    Šajā lietā, ņemot vērā plašo personu loku, kurām var tikt piemērots Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants – pretēji tam, ko apgalvo Ungārija –, nevar izslēgt, ka dažas no tām sniedz ekonomiska rakstura pakalpojumus saistībā ar darbībām saskaņā ar šo 6./A pantu un tādējādi šādi pakalpojumi ietilpst jēdzienā “informācijas sabiedrības pakalpojumi” Direktīvas 2000/31 izpratnē.
271    Tādējādi nevar piekrist šīs dalībvalsts argumentam, ka Bērnu aizsardzības likums attiecas arī uz saturu, kas tiek izmantots izglītības darbībās un kas saskaņā ar LESD 165. pantu ietilpstot dalībvalstu ekskluzīvajā kompetencē.
272    Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai arī Savienības tiesības neietekmē šo dalībvalstu kompetenci attiecībā uz, pirmkārt, mācību saturu un izglītības sistēmas organizāciju, kā arī to kultūru un valodu dažādību un, otrkārt, arodmācību saturu un organizāciju, kā izriet no LESD 165. panta 1. punkta un 166. panta 1. punkta, tomēr, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesības, it īpaši tiesību normas par pakalpojumu sniegšanas brīvību (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2018. gada 25. jūlijs, A (Palīdzība personai ar invaliditāti), C‑679/16, EU:C:2018:601, 58. punkts, un 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c., C‑391/20, EU:C:2022:638, 59. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
273    Turklāt Bērnu aizsardzības likuma 6./A panta ieviešanas sekas var būt tādas, ka personām, kas ietilpst tā piemērošanas jomā, tiek liegts, piemēram, izglītības nolūkos, izmantot informācijas sabiedrības pakalpojumus saistībā ar šajā tiesību normā minētajiem pakalpojumiem, pat ja tās pašas nesniedz pirmos minētos pakalpojumus. Ņemot vērā šī sprieduma 269. punktā atgādināto judikatūru, šādi pakalpojumi ir jāuzskata par “informācijas sabiedrības pakalpojumiem” Direktīvas 2000/31 2. panta a) punkta izpratnē un līdz ar to par tādiem, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
274    Otrām kārtām, jāpārbauda, vai Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants ietilpst jēdzienā “koordinēta joma” minētās direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē.
275    Kā izriet no šī sprieduma 260. un 261. punkta, koordinētā joma šīs pašas direktīvas 2. panta h) punkta, lasot to tās 21. apsvēruma kontekstā, izpratnē aptver dalībvalstu tiesību sistēmās paredzētās prasības, kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tās ir vispārīgas vai īpaši tiem izstrādātas, ja vien šīs prasības atbilst minētajā pantā paredzētajiem nosacījumiem.
276    Atbilstoši Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta i) apakšpunkta otrajam ievilkumam “koordinētā joma” ietver citastarp prasības attiecībā uz informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības veikšanu, piemēram, prasības, kas attiecas uz pakalpojuma kvalitāti vai saturu.
277    Šajā ziņā jāprecizē, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā ietvertās prasības, kas izslēdz noteikta satura rādīšanu nepilngadīgajiem un līdz ar to ir jāuzskata par tādām, kas nosaka ierobežojumus to pakalpojumu saturam, kurus var sniegt kā informācijas sabiedrības pakalpojumus, attiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības veikšanu, piemēram, prasībām attiecībā uz pakalpojuma saturu saskaņā ar minētā 2. panta h) punkta i) apakšpunkta otro ievilkumu. Tādējādi tās ietilpst koordinētajā jomā 2. panta h) punkta izpratnē.
278    Pirmkārt, šo apsvērumu neatspēko Ungārijas norādītais apstāklis, ka šis likums konkrēti neattiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesisko regulējumu. Šim apstāklim nav nozīmes, ņemot vērā minētajā likumā paredzēto tādu prasību vispārējo raksturu, uz kurām, kā norādīts iepriekšējā punktā, attiecas 2. panta h) punkts.
279    Otrkārt, nevar piekrist arī šīs dalībvalsts izvirzītajam argumentam, ka pakalpojumi, uz kuriem attiecas Bērnu aizsardzības likums, ietver pakalpojumus, kas tiek sniegti nevis elektroniski, bet gan izmantojot aprūpi natūrā un personisku aprūpi, jo minētā dalībvalsts nepierāda, ka, lai gan šī likuma 6./A pants ir
formulēts ļoti plaši, šos pakalpojumus nekādā ziņā nevar sniegt elektroniski.
280    Tātad jāuzskata, ka minētajā 6./A pantā noteiktajā aizliegumā paredzēto pakalpojumu plašajā spektrā var ietilpt arī elektroniski sniegti pakalpojumi.
281    Trešām kārtām, jākonstatē, ka šis aizliegums ierobežo informācijas sabiedrības pakalpojumu no citas dalībvalsts brīvu apriti Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta izpratnē, jo minētais aizliegums samazina iespēju citā dalībvalstī reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem sniegt pakalpojumus, kas ietver šī aizlieguma aprakstīto saturu, potenciālajiem klientiem Ungārijā, un tādējādi padara mazāk pievilcīgu darbību, kas izpaužas kā šādu pakalpojumu piedāvāšana pēdējā minētajā dalībvalstī.
2)      Par Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu
i)      Lietas dalībnieku argumenti
282    Ar otrā iebilduma otro daļu Komisija Ungārijai pārmet, ka tā nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu.
283    Tā norāda, ka Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā ir aizliegts reklāmas, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, darīt pieejamas personām, kuras jaunākas par 18 gadiem.
284    Šajā tiesību normā reklāmdevējiem, tostarp citās dalībvalstīs iedibinātajiem, esot noteikti jauni pienākumi, kas ierobežo viņu pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šajā ziņā, lai konstatētu ierobežojumu Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta izpratnē, pietiktu ar to, ka tiesiskais regulējums ir piemērojams informācijas sabiedrības pakalpojumiem un ka tas var aizliegt, kavēt vai padarīt mazāk pievilcīgu pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanu. Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegts noteikts saturs, pat ja tajā nav noteikts reklāmas aizliegums, varētu ierobežot pakalpojumu brīvu apriti to sniedzējiem un saņēmējiem.
285    Šajā lietā, pirmkārt, Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts esot piemērojams informācijas sabiedrības pakalpojumiem šīs direktīvas izpratnē.
286    Otrkārt, tā kā minētās direktīvas 2. panta h) punkta i) apakšpunkta otrais ievilkums skaidri attiecas uz prasībām “reklāmas jomā”, Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts arī ietilpstot koordinētajā jomā šīs pašas direktīvas izpratnē.
287    Ir tiesa, ka ar Direktīvu 2000/31 esot saskaņoti tikai daži informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas aspekti. Tomēr esot piemērojams šīs direktīvas 3. pantā noteiktais izcelsmes valsts princips, tostarp tās procesuālie un materiālie noteikumi. Piemērošana tikai jomās, uz kurām attiecas minētās direktīvas 6.–8. pants, kuri attiecas uz komercziņojumiem, būtu pretrunā tās 3. panta 2. punktā paredzētā vispārējā informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvas aprites ierobežojumu aizlieguma formulējumam, mērķim un sistēmai.
288    Ungārija atgādina, pirmām kārtām, ka ar Direktīvu 2000/31, kā izriet no tās 10. apsvēruma, tiek īstenota tikai minimāla saskaņošana, un tas neietekmē vispārējo interešu mērķu aizsardzības līmeni, it īpaši Komercreklāmas likumā paredzēto nepilngadīgo aizsardzības līmeni.
289    Tas, ka daudzās dalībvalstīs reklāmai esot piemērojami īpaši noteikumi un aizliegumi attiecībā uz nepilngadīgajiem, pierādot, ka šie noteikumi nevar padarīt mazāk pievilcīgu pārrobežu pakalpojumu sniegšanu informācijas un komunikāciju jomā, jo šīs direktīvas 3. panta 4. punkts turklāt apstiprina šādu interpretāciju.
290    Otrām kārtām, jēdziens “koordinēta joma” minētās direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē neattiecoties uz prasībām informācijas sabiedrības pakalpojumiem, kuri šos pakalpojumus nepapildinot vai neesot no tiem atdalāmi. Līdz ar to šī direktīva nevar liegt dalībvalstīm veikt pasākumus nepilngadīgo aizsardzībai.
ii)    Tiesas vērtējums
291    Pirmām kārtām, jākonstatē, ka Ungārija šajā lietā neapstrīd, ka Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā minētie reklāmas pakalpojumi var būt “informācijas sabiedrības pakalpojumi” Direktīvas 2000/31 2. panta a) punkta, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2015/1535 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izpratnē un tādējādi ietilpst Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomā.
292    Otrām kārtām, ņemot vērā jēdziena “koordinēta joma” Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta i) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē tvērumu, kas atgādināts šī sprieduma 261. punktā, jāuzsver, ka aizliegums nepilngadīgajiem darīt pieejamas reklāmas, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, saskaņā ar šā 8. panta 1.a punktu ietilpst minētajā jēdzienā, jo tas skaidri attiecas uz “prasībām [..] attiecībā uz pakalpojumu kvalitāti vai saturu, tostarp tā[m], kas piemērojamas reklamēšanai”.
293    Šajā kontekstā nevar piekrist Ungārijas argumentam, ka minētais 8. panta 1.a punkts konkrēti neattiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem un neietilpst “koordinētajā jomā”, jo šī joma neaptverot prasības attiecībā uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem, kas nav saistīti un nav nodalāmi no šiem pakalpojumiem.
294    Proti, atbilstoši Direktīvas 2000/31 2. panta h) punktā teiktajam “koordinētajā jomā” ietilpst prasības, kas noteiktas dalībvalstu juridiskajās sistēmās un kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tās ir vispārējas vai arī tās ir īpaši izveidotas šiem pakalpojumiem vai pakalpojumu sniedzējiem.
295    Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka netiek prasīts, lai prasības kopumā “īpašais mērķis un priekšmets” būtu reglamentēt informācijas sabiedrības pakalpojumus, jo pietiek ar to, ka šī prasība ir vērsta uz šo mērķi vai priekšmetu dažās tās tiesību normās (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 12. septembris, VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
296    Trešām kārtām, jāprecizē, ka ar Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu tiek ierobežota informācijas sabiedrības pakalpojumu no citas dalībvalsts brīva aprite šīs direktīvas 3. panta 2. punkta izpratnē, jo pirmā minētā tiesību norma padara mazāk pievilcīgu pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanu, aizliedzot nepilngadīgajiem darīt pieejamu reklāmu, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.
b)      Par ierobežojumu pamatotību ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktu
1)      Lietas dalībnieku argumenti
297    Komisija apgalvo, ka Ungārija nevar atkāpties no šī panta 2. punktā paredzētā aizlieguma ierobežot informācijas sabiedrības pakalpojumus no citām dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktu.
298    Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā, no vienas puses, un Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā, no otras puses, paredzētais aizliegums darīt pieejamu nepilngadīgajiem saturu vai reklāmu, ar kuru tiek popularizēta vai attēlota dzimumidentitātes neatbilstība bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņa un homoseksualitāte, nevar tikt uzskatīts par nepieciešamu, ņemot vērā Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktā minētos vispārējo interešu mērķus.
299    Lai gan bērnu aizsardzība vai vecāku tiesību audzināt bērnu aizsardzība ir leģitīmas sabiedrības intereses, ar tām vien nepietiek, lai pamatotu atkāpi no informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvas aprites ierobežojuma aizlieguma, jo jēdzienus “sabiedriskā kārtība”, “valsts drošība” vai “sabiedrības veselība” dalībvalstis nedrīkst definēt pēc saviem ieskatiem. Ņemot vērā 2019. gada 14. februāra spriedumu Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123), attiecībā uz konkrētās lietas apstākļiem esot konkrēti jāpierāda, ka pastāv faktisks un pietiekami nopietns apdraudējums, kas skar kādu no sabiedrības pamatinteresēm.
300    Ungārija apgalvo, ka Komisija pati savā prasības pieteikumā ir atzinusi, ka nepilngadīgo aizsardzības mērķis ir skaidri izvirzīts kā viens no vispārējo interešu mērķiem, kas var pamatot ar Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu principā aizliegtu ierobežojumu informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanai no citas dalībvalsts. Tomēr šo mērķi nevarot efektīvi sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem.
301    Bērnu aizsardzības likums un Komercreklāmas likums esot nepieciešami, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi aizsargāt nepilngadīgos un vecāku tiesības pieņemt lēmumus par bērnu audzināšanu.
302    Attiecībā uz faktisku un pietiekami nopietnu apdraudējumu, kas skar kādu no sabiedrības pamatinteresēm, Ungārija norāda, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība gan attiecībā uz pasākumiem, ko veic, lai aizsargātu attiecīgo mērķi, gan attiecībā uz šo pasākumu stingrību.
2)      Tiesas vērtējums
303    Vispirms jāatgādina, ka dalībvalstis saskaņā ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta a) apakšpunktu attiecībā uz konkrētu informācijas sabiedrības pakalpojumu var veikt pasākumus, kas uzskatāmi par atkāpi no 3. panta 2. punkta, ar nosacījumu – vispirms –, ka šie pasākumi ir nepieciešami, lai nodrošinātu sabiedrisko kārtību, sabiedrības veselības aizsardzību, sabiedrības drošību vai patērētāju aizsardzību, tad – ka šie pasākumi tiek veikti attiecībā pret tādu informācijas sabiedrības pakalpojumu, kas faktiski grauj šos mērķus vai rada nopietnu un ievērojamu risku šiem mērķiem, un – visbeidzot – ka šie pasākumi ir samērīgi ar minētajiem mērķiem (spriedums, 2025. gada 27. februāris, Apothekerkammer Nordrhein, C‑517/23, EU:C:2025:122, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
304    Saskaņā ar pašu 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta i) punkta pirmā ievilkuma formulējumu tajā ietvertais jēdziens “sabiedriskā kārtība” ietver citastarp “nepilngadīgo aizsardzību” –
tas atbilst mērķim, uz kuru Ungārija šajā lietā galvenokārt atsaucas, lai pamatotu otrajā iebildumā aplūkotos informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvas aprites ierobežojumus.
305    Tomēr saskaņā ar šī sprieduma 129.–133. punktā atgādināto judikatūru dalībvalsts nedrīkst balstīties uz tādu šīs Direktīvas 2000/31 tiesību normas interpretāciju, ar kuru tiktu pārkāpts Hartas 21. panta 1. punktā nostiprinātais jebkādas diskriminācijas dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ aizliegums, jo šim aizliegumam kā Savienības tiesību vispārējam principam ir imperatīvs raksturs.
306    Taču šī sprieduma 135.–162. punktā, kā arī 229.–233. punktā izklāstītajiem analoģisku iemeslu dēļ jākonstatē, ka gan Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā, gan Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā ir ietverta tieša diskriminācija dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, jo šajās tiesību normās nav ievērota Hartas 21. panta 1. punkta būtība.
307    Tāpēc
tādi ierobežojumi informācijas sabiedrības pakalpojumu no citas dalībvalsts brīvai apritei, kas noteikti attiecīgi Bērnu aizsardzības likuma
6./A pantā un Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā, nevar tikt uzskatīti par nepieciešamiem Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta i) punkta izpratnē, lai nodrošinātu leģitīmā mērķa – nepilngadīgo aizsardzības – sasniegšanu.
308    Turklāt un katrā ziņā jāuzsver, kā izriet no šīs direktīvas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta ii) daļas, ka šī tiesību norma var attiekties tikai uz pasākumiem, kas “pieņemti pret noteiktiem informācijas sabiedrības pakalpojumiem”.
309    Tātad šī norma jāinterpretē tādējādi, ka vispārīgi un abstrakti pasākumi, kuri attiecas uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju un ir vienādi piemērojami visiem šīs pakalpojumu kategorijas pakalpojumu sniedzējiem, neietilpst jēdzienā “pasākumi, kas pieņemti attiecībā uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu” šīs pašas tiesību normas izpratnē (spriedums, 2024. gada 30. maijs, Airbnb Ireland un Amazon Services Europe, C‑662/22 un C‑667/22, EU:C:2024:432, 70. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
310    Šajā lietā Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants un Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts ir vispārīgi un abstrakti pasākumi, tādējādi tie neatbilst Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta ii) punktā paredzētajam nosacījumam.
c)      Secinājums
311    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka otrais iebildums ir pamatots.
3.      Par trešo iebildumu – Direktīvas 2006/123 16. un 19. panta, kā arī LESD 56. panta pārkāpumu
a)      Par ierobežojuma esību Direktīvas 2006/123 16. un 19. panta, kā arī LESD 56. panta izpratnē
1)      Par Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantu
i)      Lietas dalībnieku argumenti
312    Ar trešā iebilduma pirmo daļu Komisija pārmet Ungārijai, ka tā nav izpildījusi Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantā, kā arī LESD 56. pantā paredzētos pienākumus.
313    Šajā kontekstā tā atgādina, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā ir paredzēts aizliegums darīt pieejamu personām, kuras jaunākas par 18 gadiem, saturu, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, un ka tādēļ 6./A pants var ietekmēt pārrobežu pakalpojumu sniegšanu.
314    Minētais
6./A pants esot piemērojams informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanai un attiecoties ne tikai uz pakalpojumiem, kurus sniedz publisko tiesību subjekti, bet arī uz pakalpojumiem, ko sniedz fiziskas un juridiskas personas, kā arī organizācijas, kurām nav juridiskas personas statusa. 6./A pants esot adresēts valsts vai privātām iestādēm, kas veicina bērnu tiesību īstenošanu un likumīgo interešu aizsardzību, kā arī vecāku pienākumu izpildi.
315    Tā kā šie pakalpojumi varot tikt sniegti arī par atlīdzību, tie ietilpstot jēdzienā “pakalpojums” LESD un Direktīvas 2006/123 izpratnē. Šajā ziņā tāda pakalpojuma, kas ietilpst Bērnu aizsardzības likuma 6./A panta piemērošanas jomā, pat ja to sniedz privātas struktūras, bezatlīdzības raksturs neliedz to kvalificēt kā “pakalpojumu” Savienības tiesību izpratnē. Tas izrietot arī no Bērnu aizsardzības likuma 5. panta s) punkta se) apakšpunkta skaidrā formulējuma, kurā ir minēti “bērnu labklājības un bērnu aizsardzības pakalpojumu sniegšanai nepieciešamie nosacījumi”.
316    Tādējādi citā dalībvalstī reģistrēti pakalpojumu sniedzēji varot piedāvāt bērnu aprūpes pakalpojumus Ungārijā ikvienai personai bērnudārzu, pirmskolas izglītības, īpašu mācību, au pair ģimenes atbalsta vai apmācību kursu veidā.
317    Turklāt citu dalībvalstu valstspiederīgie gūstot labumu no pakalpojumiem, kuriem ir piemērojams minētais 6./A pants, kamēr viņi uzturas Ungārijā, jo Bērnu aizsardzības likuma 4. panta 1. punkts attiecas arī uz tādu ārvalstu pilsoņu bērniem, kuri tiesības brīvi pārvietoties šajā dalībvalstī izmanto ilgāk nekā trīs mēnešus.
318    Šo pakalpojumu pārrobežu raksturu neatspēkojot Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV 2014, L 94, 65. lpp.) 114. apsvērums, jo šī apsvēruma mērķis nav definēt Direktīvas 2006/123 vai LESD 56. panta piemērošanas jomu.
319    Turklāt uz Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantu nevar attiecināt izņēmumu saskaņā ar Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punktu, jo 6./A pants vienlaikus ierobežojot gan brīvību sniegt, gan brīvību saņemt pārrobežu pakalpojumus šīs direktīvas 16. un 19. panta un LESD 56. panta izpratnē.
320    It īpaši uz aplūkojamo 6./A pantu nevar attiekties minētās direktīvas 2. panta 2. punkta j) apakšpunktā paredzētais izņēmums, kas no tās piemērošanas atbrīvotu valsts sniegtos sociālos pakalpojumus saistībā ar bērnu aprūpi. Šis izņēmums neesot piemērojams, pirmkārt, pakalpojumiem, ko šajā jomā sniedz privātas organizācijas, un, otrkārt, bērnu aprūpei kopumā.
321    Ungārija iebilst, pirmkārt, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants ir piemērojams tikai bērnu aizsardzības institucionālajā sistēmā. Otrkārt, pakalpojumi un pasākumi, kuru mērķis ir aizsargāt bērnus, neesot saimnieciska rakstura pakalpojumi, kas tiek sniegti par atlīdzību, un katrā ziņā uz tiem attiecoties Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta j) apakšpunktā paredzētais izņēmums.
322    Tas, ka šos pakalpojumus sniedz fiziskas un juridiskas personas, kā arī citas organizācijas, kurām nav juridiskas personas statusa, nemainot to bezatlīdzības raksturu, jo Bērnu aizsardzības likuma 5. panta s) punktā ir norādītas personas un organizācijas, kurām ir atļauja veikt bērnu labklājības veicināšanas un bērnu aizsardzības darbības.
323    Tādējādi, pat ja minētos pakalpojumus sniegtu valsts pilnvaroti pakalpojumu sniedzēji vai valsts atzītas labdarības organizācijas, uz šādu pakalpojumu sniegšanu attiektos Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta j) apakšpunktā paredzētais izņēmums. Proti, Ungārija uzskata, ka šāda sniegšana ir līdzvērtīga tai, kas attiecas uz sociālajiem pakalpojumiem bērnu aprūpes un ģimenes atbalsta jomā šīs direktīvas izpratnē. Šī dalībvalsts piebilst, ka uz privātām organizācijām, kas veic sociāla rakstura darbības ārpus šī likuma ietvariem, minētā likuma 6./A pants tātad neattiecas. Turklāt nevar būt runas par šīs direktīvas 19. panta pārkāpumu, proti, par pakalpojumu, ko sniedz pakalpojumu sniedzējs, kura juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, izmantošanas ierobežojumu, jo pakalpojumus, uz kuriem attiecas Bērnu aizsardzības likums, varot sniegt tikai Ungārijā.
324    Šai ziņā esot jāņem vērā Direktīvas 2014/24 114. apsvērums, kurā atgādināts, ka “noteiktām pakalpojumu kategorijām pēc to būtības ir neliela pārrobežu dimensija, proti, tādiem pakalpojumiem, kas zināmi kā personalizēti pakalpojumi, piemēram, konkrēti sociālie, veselības aprūpes un izglītības pakalpojumi”.
325    Katrā ziņā šī likuma 6./A pants neietekmējot pakalpojumu sniedzēju brīvu piekļuvi Ungārijas tirgum, bet tā aptverto pakalpojumu ietvaros ierobežojot nepilngadīgo piekļuvi šajā tiesību normā minētajam saturam.
ii)    Tiesas vērtējums
326    Vispirms attiecībā uz LESD 56. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību jāatgādina, ka tās tvērums tostarp ir konkretizēts Direktīvā 2006/123 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 30. maijs, Airbnb Ireland un Amazon Services Europe, C‑662/22 un C‑667/22, EU:C:2024:432, 47. punkts).
327    Saskaņā ar Tiesas judikatūru, pirmkārt, no šīs direktīvas 7. apsvēruma būtībā izriet, ka ar to tiek veikta mērķtiecīga saskaņošana, lai izveidotu plašam pakalpojumu klāstam labvēlīgu vispārēju tiesisko regulējumu, vienlaikus ņemot vērā katra darbības veida un tā tiesiskā regulējuma sistēmas īpatnības. Otrkārt, jāatgādina, ka tad, ja kāda joma ir tikusi saskaņota, ikviens no tās izrietošs valsts pasākums jāizvērtē, ņemot vērā šī saskaņošanas tiesību akta normas (spriedums, 2025. gada 19. jūnijs, Komisija/Polija (Aptieku reklāma), C‑200/24, EU:C:2025:459, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
328    Kā noteikts Direktīvas 2006/123 1. panta 1. punktā, tajā ir paredzēti vispārīgi noteikumi, lai atvieglinātu pakalpojumu brīvu apriti, vienlaikus saglabājot augstu pakalpojumu kvalitātes līmeni.
329    Atbilstoši šīs pašas direktīvas 2. panta 1. punktam tā ir piemērojama pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, un jēdziens “pakalpojums” šīs direktīvas 4. panta 1. punktā definēts kā “jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā minēts [LESD 57. pantā]”.
330    Tomēr minētā
2. panta 2. punktā no Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomas ir izslēgts noteiktu darbību kopums, it īpaši saskaņā ar šīs tiesību normas a), i) un j) apakšpunktu: vispārējas nozīmes pakalpojumi, kas nav saimnieciski pakalpojumi, darbības, kuras saistītas ar valsts varas īstenošanu, kā arī sociālie pakalpojumi saistībā ar bērnu aprūpi un atbalstu ģimenēm.
331    Turklāt jāatgādina, ka šī direktīva – saskaņā ar tās 3. panta 1. punktu – nav piemērojama, ja tās noteikumi ir pretrunā tam, kas noteikts kādā citā Savienības tiesību aktā, ar kuru regulē īpašus aspektus piekļuvei kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai konkrētās nozarēs vai konkrētās profesijās (spriedums, 2020. gada 3. decembris, Star Taxi App, C‑62/19, EU:C:2020:980, 78. punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 330. punktā, ka minētajā direktīvā ir paredzēti vispārīgi noteikumi, kuri ļauj piemērot savstarpēju atzīšanu tādu pakalpojumu jomā, kas nav audiovizuālie pakalpojumi vai informācijas sabiedrības pakalpojumi.
332    Bez tam minētās direktīvas 16. panta 1. punkta pirmajās divās daļās ir paredzēts, pirmkārt, ka dalībvalstis ievēro pakalpojumu sniedzēju tiesības sniegt pakalpojumus dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā tie ir iedibināti un, otrkārt, ka dalībvalsts, kurā pakalpojums tiek sniegts, citastarp garantē pakalpojumu sniegšanas brīvību savā teritorijā. Saskaņā ar 16. panta 1. punkta trešo daļu dalībvalstis nedrīkst noteikt, ka piekļuve pakalpojumu darbībai vai tās veikšana to teritorijā ir atkarīga no prasībām, kas neatbilst diskriminācijas aizlieguma, nepieciešamības un samērīguma principiem.
333    Atbilstoši šīs pašas direktīvas 16. panta 3. punktam dalībvalsts, uz kuru pakalpojumu sniedzējs dodas ar nolūku sniegt pakalpojumu, ir tiesīga saskaņā ar 16. panta 1. punktu noteikt prasības attiecībā uz pakalpojumu darbību, ja tās ir pamatotas citastarp ar sabiedriskās kārtības un valsts drošības iemesliem.
334    Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 19. pantu dalībvalstis nedrīkst pakalpojuma saņēmējam noteikt prasības, kuras ierobežo tāda pakalpojuma izmantošanu, ko sniedz pakalpojumu sniedzējs, kurš iedibināts citā dalībvalstī, it īpaši saskaņā ar 19. panta a) punktu – pienākumu saņemt atļauju no to kompetentajām iestādēm vai iesniegt tām deklarāciju.
335    Pirmām kārtām, saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu un ņemot vērā judikatūru, kas izriet no 2020. gada 3. decembra sprieduma Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980), jāpārbauda, vai –
kā nospriests šī sprieduma 266.–273. punktā – apstāklis, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants ir tiesiskais regulējums, kas piemērojams “informācijas sabiedrības pakalpojumiem” Direktīvas 2000/31 2. panta a) punkta izpratnē, 6./A pantu var izslēgt no Direktīvas 2006/123 un LESD 56. panta izrietošo prasību piemērošanas jomas, jo Direktīvā 2000/31 ir īpaši reglamentēta informācijas sabiedrības pakalpojumu brīva aprite.
336    Šajā ziņā jākonstatē, kā izriet no tiem pašiem šī sprieduma punktiem, ka, ņemot vērā plašo personu loku, kurām ir piemērojams Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants, kas ietver ne tikai tādu pakalpojumu sniedzējus, bet arī saņēmējus, kuri tiek izmantoti darbībās, kas ietilpst šī panta piemērošanas jomā, nevar izslēgt – kā ģenerāladvokāte būtībā norādījusi secinājumu 331. punktā –, ka aizliegums darīt pieejamu šajā pašā pantā minēto saturu ir piemērojams saistībā ar tādu pakalpojumu sniegšanu, kas nav informācijas sabiedrības pakalpojumi Direktīvas 2000/31 izpratnē.
337    Ņemot vērā Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru jēdziens “pakalpojums” ietver jebkuru pašnodarbinātu saimniecisku darbību – parasti par atlīdzību –, kas minēta LESD 57. pantā, šādi pakalpojumi varētu būt pamatpakalpojumi bērnu aizsardzības jomā Ungārijā, piemēram, bērnu aprūpe dienas laikā.
338    Ir tiesa, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants attiecas arī uz valsts vai privātām iestādēm, kas veicina bērnu tiesību īstenošanu un likumīgo interešu aizsardzību, kā arī vecāku pienākumu izpildi.
339    Tomēr, kā apgalvo Komisija, šādus pakalpojumus var sniegt arī par atlīdzību.
340    Papildus šī sprieduma 267. un 268. punktā minētajai Tiesas judikatūrai šajā ziņā jāatgādina, ka nav izslēgts, ka publiska iestāde var veikt vairākas darbības – gan saimnieciska, gan citāda rakstura –, ar nosacījumu, ka ir izslēgts jebkāds risks, ka tās saimnieciskajai darbībai no valsts līdzekļiem tiks piešķirta “šķērssubsīdija”, ko tā saņem saistībā ar darbībām, kurām nav saimnieciska rakstura (šajā nozīmē skat. spriedumu 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16, EU:C:2017:496, 51. punkts).
341    Šādi saimnieciska rakstura pakalpojumi, kas minēti Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā, tādējādi ietilpst jēdzienā “pakalpojums” Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punkta izpratnē.
342    Otrām kārtām, jāpārbauda, vai šie pakalpojumi ir izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas atbilstoši tās 2. panta 2. punkta j) apakšpunktam, saskaņā ar kuru tā nav piemērojama tostarp sociālajiem pakalpojumiem saistībā ar bērnu aprūpi.
343    Ir tiesa, ka no šīs tiesību normas, lasot to kopsakarā ar minētās direktīvas 27. apsvērumu, izriet, ka šajā jēdzienā ietilpst tikai “sociālie pakalpojumi”, kas atbilst diviem kumulatīviem nosacījumiem. Pirmais nosacījums ir par veikto darbību raksturu, taču otrais ir saistīts ar to pakalpojumu sniedzēja statusu, kurus var sniegt pati valsts, valsts atzīta labdarības iestāde vai arī valsts pilnvarots privāts pakalpojumu sniedzējs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, 42.–44. punkts).
344    Šai ziņā privāts pakalpojumu sniedzējs ir jāuzskata par valsts pilnvarotu, ciktāl šim pakalpojumu sniedzējam ir “pienākums” sniegt tam uzticētos sociālos pakalpojumus (spriedums, 2013. gada 11. jūlijs, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, 46. punkts).
345    Ungārija nav pierādījusi, ka visus īpašos pakalpojumus un pasākumus, kuri ietilpst Bērnu aizsardzības likuma piemērošanas jomā, nodrošina valsts, labdarības organizācija, ko par tādu atzinusi valsts, vai tās pilnvarots privāts pakalpojumu sniedzējs.
346    Trešām kārtām, jāpārbauda, vai Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā paredzētais aizliegums ir jāanalizē kā prasība, kas var ierobežot brīvu pakalpojumu apriti Direktīvas 2006/123 izpratnē.
347    Jēdziens “prasība” šīs direktīvas 4. panta 7. punktā ir definēts kā jebkurš pienākums, aizliegums, nosacījums vai ierobežojums, kas paredzēts dalībvalstu normatīvajos vai administratīvajos aktos vai kas izriet no judikatūras, administratīvās prakses, profesionālo organizāciju noteikumiem vai profesionālo apvienību vai citu profesionālo organizāciju kopējiem noteikumiem, kuri pieņemti, tām rīkojoties juridiski patstāvīgi.
348    Šī definīcija jālasa, ņemot vērā minētās direktīvas 9. apsvērumu, saskaņā ar kuru tā attiecas tikai uz prasībām, kas ietekmē piekļuvi pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu, un tātad tā nav piemērojama prasībām, kas konkrēti nereglamentē vai neietekmē minēto darbību, bet kas šādu pakalpojumu sniedzējiem ir jāievēro tādā pašā veidā kā personām, kuras darbojas privāti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser, C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 123. punkts, un 2020. gada 22. septembris, Cali Apartments, C‑724/18 un C‑727/18, EU:C:2020:743, 40. punkts).
349    Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem ir jāuzskata visas prasības, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 19. jūnijs, Komisija/Polija (Aptieku reklāma), C‑200/24, EU:C:2025:459, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
350    Jēdziens “ierobežojums” Direktīvas 2006/123 izpratnē ietver dalībvalsts veiktus pasākumus, kas, lai gan tiek piemēroti bez izšķirības, tomēr ietekmē citu dalībvalstu saimnieciskās darbības subjektu piekļuvi tirgum
(spriedums, 2025. gada 19. jūnijs, Komisija/Polija (Aptieku reklāma), C‑200/24, EU:C:2025:459, 72. punkts un tajā minētā judikatūra), aizliedzot, apgrūtinot vai padarot mazāk pievilcīgus tā pakalpojumu sniedzēja pakalpojumus, kurš ir iedibināts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus (spriedums, 2013. gada 12. septembris, Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
351    Ņemot vērā šī sprieduma 348.–350. punktā atgādināto judikatūru, jākonstatē, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants ne tikai samazina iespēju citā dalībvalstī iedibinātiem pakalpojumu sniedzējiem sniegt pakalpojumus, kas ietver minētajā pantā aprakstīto saturu, potenciālajiem klientiem, kuri dzīvo Ungārijā, bet padara šo pakalpojumu saņemšanu mazāk pievilcīgu šī panta piemērošanas jomā ietilpstošo pakalpojumu saņēmējiem.
352    No tā izriet, ka šajā tiesību normā paredzētais aizliegums ir prasība, kas var ierobežot pakalpojumu brīvu apriti Direktīvas 2006/123 izpratnē.
2)      Par Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktu
i)      Lietas dalībnieku argumenti
353    Ar trešā iebilduma otro daļu Komisija pārmet Ungārijai, ka tā nav izpildījusi Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantā, kā arī LESD 56. pantā paredzētos pienākumus.
354    Tā norāda, ka Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā reklāmas, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, ir aizliegts darīt pieejamas personām, kuras jaunākas par 18 gadiem, un šādā veidā ierobežo pārrobežu reklāmas pakalpojumu sniegšanas brīvību.
355    Pirmām kārtām, Komisija apgalvo, ka minētais 8. panta 1.a punkts ietekmē ne tikai bezsaistes reklāmas pakalpojumus, piemēram, plakātu, sludinājumu presē vai skrejlapu dizainu un publicēšanu, bet arī kopumā visu komercdarbību, kurā izmanto preču un pakalpojumu reklāmu.
356    Tādējādi minētais 8. panta 1.a punkts attiecoties gan uz elektroniskā veidā izplatītu reklāmu, gan fizisku reklāmu, kā arī reklāmu ar citiem līdzekļiem, piemēram, pa telefonu.
357    Tāpēc minētā 8. panta 1.a punktā paredzētie pakalpojumi ietilpstot Direktīvas 2006/123, kā arī LESD 56. panta piemērošanas jomā. Šajā ziņā nedz šīs direktīvas 3. panta 1. punkts, nedz tās 2. panta 2. punkta c) un g) apakšpunktā paredzētais izņēmums šajā lietā neesot piemērojams.
358    Otrām kārtām, attiecībā uz pakalpojumu brīvas aprites ierobežojuma esību Komisija norāda, pirmkārt, ka, lai gan minētajā
8. panta 1.a punktā vispārīgi nav aizliegts izplatīt reklāmu ar sensitīvu saturu, šīs tiesību normas dēļ tiek aizliegta jebkāda reklāma, kurā ir atsauce vai norāde uz saturu, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti.
359    No 2013. gada 12. septembra sprieduma Konstantinides (C‑475/11, EU:C:2013:542, 56. punkts) izrietot, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegta noteikta satura reklāma, ir šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai.
360    Šajā ziņā iespējamās ierobežojošās sekas esot pietiekamas, lai pierādītu ierobežojuma esību, jo tas ietver arī pasākumus, kas var atturēt vai padarīt mazāk pievilcīgu pārrobežu pakalpojumu sniegšanu, kā tas izrietot no 2008. gada 17. jūlija sprieduma Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 33. un 34. punkts), kā arī no 2012. gada 19. decembra sprieduma Komisija/Beļģija (C‑577/10, EU:C:2012:814, 38. punkts).
361    Otrkārt, Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts ietekmējot arī pārrobežu pakalpojumus, kuri paši par sevi nav reklāma, bet kurus papildina reklāma, kas popularizē vai ataino homoseksualitāti, dzimuma maiņu vai dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, proti, “pavadošā reklāma”.
362    Ungārija apgalvo, ka bezsaistes reklāmas pakalpojumu ierobežojums saskaņā ar 8. panta 1.a punktu pats par sevi neļauj secināt, ka komercdarbība tiktu traucēta vai kļūtu mazāk pievilcīga.
363    Šī dalībvalsts precizē, ka minētā 8. panta 1.a punkta mērķis ir nevis noteikt vispārēju aizliegumu, bet gan 18 gadu vecumu nesasniegušu personu mērķauditorijai ierobežot piekļuvi reklāmai, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti. Šāda satura popularizēšana nozīmētu, ka tāda rīcība tiek piedāvāta labvēlīgākā vai izdevīgākā veidā nekā attiecīgajā sabiedrībā vispārpieņemtie uzskati par seksualitāti. Tā tas būtu, piemēram, gadījumā, ja reklāma skaidri mudinātu nepilngadīgos kļūt homoseksuāliem vai mainīt dzimumu.
364    Tādējādi minētajā
8. panta 1.a punktā esot noteikts tikai noteikta satura aizliegums reklāmai, kas paredzēta nepilngadīgajiem, bet tas nenozīmējot aizliegumu pasūtīt, pirkt vai piedāvāt pārrobežu reklāmas pakalpojumus, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.
ii)    Tiesas vērtējums
365    Pirmām kārtām, jāatgādina, ka no šī sprieduma 291. punkta izriet, ka Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā minētie reklāmas pakalpojumi var būt “informācijas sabiedrības pakalpojumi” Direktīvas 2000/31 2. panta a) punkta, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2015/1535 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izpratnē un tādējādi šādi pakalpojumi ietilpst Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomā.
366    Kā ģenerāladvokāte uzsvērusi secinājumu 333. punktā, ņemot vērā īpaši plašo 8. panta 1.a punktā noteiktā aizlieguma, kas attiecas uz “reklāmām [..], kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti”, piemērošanas jomu, nevar izslēgt, ka šī tiesību norma attiecas uz reklāmu, kas izplatīta citādi kā
ar audiovizuālo mediju pakalpojumu vai elektroniski, piemēram, ar plakātiem, kā arī cita veida reklāmu, piemēram, pavadošo reklāmu.
367    Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 3. panta 1. punktu minētā 8. panta 1.a punktā aprakstītie reklāmas pakalpojumi tādējādi var ietilpt jēdzienā “pakalpojums” šīs direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, ciktāl uz tiem neattiecas kāda cita Savienības tiesību akta norma, kas reglamentē īpašus aspektus piekļuvei kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai konkrētās nozarēs un kura ir pretrunā minētajai direktīvai.
368    Otrām kārtām, jāprecizē, ka reklāmas pakalpojumiem, kas netiek sniegti audiovizuālā vai elektroniskā veidā, kā aprakstīts šī sprieduma 366. punktā, nav piemērojami minētās direktīvas 2. panta 2. punkta c) un g) apakšpunktā paredzētie izņēmumi, kas attiecas uz elektronisko komunikāciju tīklu un audiovizuālajiem pakalpojumiem.
369    Trešām kārtām, jāpārbauda, vai Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā paredzētais aizliegums jāuzskata par prasību, kas var ierobežot pakalpojumu brīvu apriti Direktīvas 2006/123 izpratnē, un līdz ar to par šādas brīvas aprites ierobežojumu LESD 56. panta izpratnē.
370    Jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet – pirmkārt, tādi valsts tiesību akti, ar kuriem vispārīgi un absolūti tiek aizliegta jebkāda kādas darbības reklāma, ierobežo šo darbību veicošo personu iespēju kļūt zināmiem potenciālajiem klientiem un reklamēt pakalpojumus, ko viņi tiem piedāvā. Līdz ar to šāds valsts tiesiskais regulējums aizliegums ir jāuzskata par tādu, kurš ietver pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (spriedums, 2025. gada 19. jūnijs, Komisija/Polija (Aptieku reklāma), C‑200/24, EU:C:2025:459, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
371    Otrkārt, saskaņā ar šo judikatūru, pat ja valsts tiesiskajā regulējumā nav noteikts šāds vispārējs un absolūts reklāmas vai īpaša veida reklāmas aizliegums, šāds tiesiskais regulējums var būt attiecīgās reklāmas pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
372    Pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts tādējādi var ierobežot reklāmas pakalpojumu pārrobežu pasūtīšanu, iegādi vai sniegšanu.
373    Ņemot vērā šī sprieduma 370. un 371. punktā atgādināto judikatūru, 8. panta 1.a punktā paredzētais aizliegums ir prasība, kas ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību Direktīvas 2006/123 izpratnē, jo šī tiesību norma ierobežo personu, kas sniedz reklāmas pakalpojumus, iespēju popularizēt šos pakalpojumus Ungārijā, ja viņu piedāvāto reklāmu, tostarp minētajā pantā aprakstīto saturu, attiecīgā gadījumā varētu skatīties vai klausīties nepilngadīgas personas.
374    Turklāt nevar piekrist Ungārijas argumentam, ka reklāma neietilpst saskaņotā jomā, tāpēc dalībvalstīm esot plaša rīcības brīvība izvirzīt prasības, kas saistītas ar nepilngadīgo aizsardzību.
375    Proti, no Direktīvas 2006/123 7. apsvēruma būtībā izriet, ka ar to tiek veikta mērķtiecīga saskaņošana, lai izveidotu vispārēju tiesisko regulējumu, kas sniedz labumu plašam pakalpojumu klāstam un vienlaikus ņem vērā katra darbības veida un to reglamentējošās sistēmas īpatnības.
376    Tātad, tā kā šajā direktīvā, kā izriet no tās 1. panta 1. punkta, ir paredzēti vispārīgi noteikumi, kuru mērķis ir novērst ierobežojumus pakalpojumu brīvai apritei starp dalībvalstīm, lai veicinātu brīva un konkurētspējīga pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi, tām, kā norāda Komisija, ir jāīsteno sava rīcības brīvība minētajā direktīvā noteiktajās robežās.
3)      Par Likuma par valsts publisko izglītību 9. panta 12. punktu
i)      Lietas dalībnieku argumenti
377    Ar trešā iebilduma trešo daļu Komisija pārmet Ungārijai, ka tā nav izpildījusi Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantā, kā arī LESD 56. pantā paredzētos pienākumus.
378    Tā norāda, ka Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punktā ir paredzēts, ka skolēnu vajadzībām organizētās nodarbības par seksuālo kultūru, dzimumdzīvi, seksuālo orientāciju un seksuālo attīstību nedrīkst būt vērstas uz to, lai popularizētu dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.
379    Pirmām kārtām, Komisija uzskata, ka minētie izglītības pakalpojumi ietilpst Direktīvas 2006/123 un LESD 56. panta piemērošanas jomā.
380    Šajā ziņā šī iestāde norāda, ka uz privāto organizāciju sniegtajiem pakalpojumiem šī direktīva un šis pants attiecas tāpat kā uz izglītības pakalpojumiem, ko sniedz citās dalībvalstīs iedibināti pakalpojumu sniedzēji. Tāpat arī valsts izglītības iestādes, kuru pamatdarbība neietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, varot veikt papildu darbības, kas parasti tiek veiktas par atlīdzību, kā, piemēram, konferenču rīkošana.
381    Tomēr šajā lietā runa esot nevis par Ungārijas publisko izglītību, bet gan par saimniecisko darbību, uz kuru attiecas Savienības iekšējā tirgus noteikumi, tostarp izglītības jomā.
382    Ciktāl Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punkts attiecoties uz valsts izglītības iestādēs organizētām nodarbībām par “seksuālo kultūru, dzimumdzīvi, seksuālo orientāciju un seksuālo attīstību”, šī tiesību norma ietekmējot privātos ārējos pakalpojumu sniedzējus, kas ir saistīti ar valsts iestādēm, piemēram, trešās personas, kuras organizē mācību kursus, konferences vai mākslas izrādes. Tātad šīs tiesību normas piemērošanas joma aptverot ne tikai izglītību, bet arī citas skolās organizētas nodarbības.
383    Saistībā ar šīm darbībām pilsoniskās sabiedrības organizācijas Savienībā esot gatavas piedāvāt pakalpojumus Ungārijā vai Ungārijai – bieži vien par atlīdzību –, kas būtībā esot aizliegti saskaņā ar minētā 9. panta 12. punktu.
384    Otrām kārtām, minētais 9. panta 12. punkts esot nesamērīgs, jo tas neesot piemērots, lai nodrošinātu Likuma par publisko izglītību mērķa sasniegšanu, proti, izveidot publiskās izglītības sistēmu, kas veicinātu bērnu un jauniešu harmonisku garīgo, fizisko un intelektuālo attīstību tā 1. panta 1. punkta izpratnē. Šī tiesību norma neveicinot visu skolēnu attīstību, bet gan diskriminējot daļu Ungārijas un Eiropas iedzīvotāju. Tādējādi 9. panta 12. punkts ar šādu vispārēju aizliegumu pārsniedz nepieciešamā robežas.
385    Ungārija iebilst, pirmkārt, ka Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punkts attiecas tikai uz valsts izglītības darbībām, tostarp izglītību skolās, kā arī citām izglītības jomā piedāvātajām darbībām, tāpēc šī tiesību norma neietilpstot LESD 56. panta un Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomā.
386    Turklāt privāto organizāciju sniegtie izglītības un kultūras pakalpojumi arī neietilpstot Likuma par publisko izglītību piemērošanas jomā, jo šī likuma 9. panta 12. punkts minētajiem pakalpojumiem neesot piemērojams.
387    Savukārt šis pants ietilpstot LESD 165. panta 1. punkta piemērošanas jomā, jo ar to tiekot reglamentēts izglītības saturs, taču tas tomēr ir dalībvalstu kompetencē. Šajā ziņā tam, ka izglītības iestāde sniedz izglītību vairākās valodās, neesot nozīmes attiecībā uz tās piederību valsts izglītības sistēmai.
388    Otrkārt, Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punktā esot aizliegts nevis attēlot dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti, bet gan popularizēt šādu saturu. Turklāt Komisija kļūdaini apgalvojot, ka noteiktām organizācijām nav atļauts sniegt pakalpojumus skolām Ungārijā. Pakalpojumus, kuros attēlota šāda atšķirība, varot
sniegt personas, kas nav izglītības iestādes darbinieki, ar nosacījumu, ka šīs personas ir reģistrējusi likumā paredzēta iestāde.
ii)    Tiesas vērtējums
389    Pirmām kārtām, jāpārbauda, vai uz Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punktā minētajiem valsts izglītības pakalpojumiem attiecas jēdziens “pakalpojums” Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punkta izpratnē un, ja tas tā ir, vai šīs direktīvas normas nav pretrunā kāda cita Savienības tiesību akta normai, kurā ir reglamentēti īpaši aspekti, kas saistīti ar piekļuvi šai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē.
390    Šajā ziņā, protams, no Tiesas judikatūras izriet, ka jēdziena “pakalpojums” būtiska iezīme, proti, atlīdzība, kas ir ekonomiska rakstura atlīdzība par attiecīgo pakalpojumu, nepastāv, ja izglītība tiek sniegta valsts izglītības sistēmas ietvaros, jo valsts šajā ziņā neiesaistās darbībās, par kurām tiek saņemta atlīdzība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1988. gada 27. septembris, Humbel un Edel, 263/86, EU:C:1988:451, 17. un 18. punkts, kā arī 1993. gada 7. decembris, Wirth, C‑109/92, EU:C:1993:916, 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
391    Savukārt no Tiesas judikatūras izriet, ka mācību kursi, ko nodrošina izglītības iestādes, kuras finansē galvenokārt no privātiem līdzekļiem, it īpaši skolēnu vai viņu vecāku līdzekļiem, ir “pakalpojumi” Savienības tiesību nozīmē un šo iestāžu mērķis ir piedāvāt pakalpojumu par atlīdzību (spriedums, 2010. gada 20. maijs, Zanotti, C‑56/09, EU:C:2010:288, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
392    Tādējādi jēdzienā “pakalpojums” Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punkta, kā arī LESD 56. panta izpratnē ietilpst tādas kongregācijas izglītības darbības, ko nefinansē attiecīgā dalībvalsts un kas ir daļa no pirmsskolas, ārpusskolas un pēc skolas pabeigšanas iegūstamas izglītības (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16, EU:C:2017:496, 57. punkts).
393    Šajā lietā jākonstatē, kā to apgalvo Komisija, ka Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punkts attiecas uz plašu izglītības pakalpojumu klāstu, jo tajā ļoti vispārīgi ir paredzēts, ka skolēnu vajadzībām organizētās nodarbības par seksuālo kultūru, dzimumdzīvi, seksuālo orientāciju un seksuālo attīstību nedrīkst būt vērstas uz to, lai popularizētu dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti.
394    Tādējādi, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 337. punktā, šķiet, ka šī tiesību norma ir piemērojama izglītības pakalpojumiem, proti, šajā gadījumā nepilngadīgo izglītības vai informēšanas pakalpojumiem par seksuālo kultūru, dzimumdzīvi, seksuālo orientāciju vai seksuālo attīstību, kuri, ja tos par atlīdzību sniedz ārpus valsts izglītības sistēmas vai šajā sistēmā, bet to dara ārpakalpojumu sniedzēji, ietilpst jēdzienā “pakalpojums” Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punkta izpratnē.
395    Šajā ziņā nav nozīmes Ungārijas argumentam, ka Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punkts ietilpstot LESD 165. panta 1. punkta piemērošanas jomā, jo minētais 9. pants reglamentē izglītības saturu.
396    Kā izriet no šī sprieduma 272. punktā atgādinātās judikatūras, lai gan saskaņā ar 165. panta 1. punktu dalībvalstīm, protams, ir kompetence attiecībā uz izglītības saturu un savu attiecīgo izglītības sistēmu organizēšanu, tām šī kompetence jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības un it īpaši Līguma noteikumus par pakalpojumu brīvu apriti, kas paredzēta LESD 56. pantā.
397    Otrām kārtām, jānorāda, ka, tā kā šos pakalpojumus var sniegt arī citā veidā, nevis izmantojot audiovizuālo mediju pakalpojumu vai elektroniski, Direktīvas 2006/123 3. panta 1. punkts nav piemērojams.
398    Trešām kārtām, uz šiem izglītības pakalpojumiem nevar attiekties šīs direktīvas 2. panta 2. punkta j) apakšpunktā paredzētais izņēmums, saskaņā ar kuru tā nav piemērojama tostarp “sociālajiem pakalpojumiem” saistībā ar bērnu aprūpi.
399    Proti, jēdziens “sociālie pakalpojumi” neattiecas uz izglītības pakalpojumiem, ko parasti sniedz skolēniem, –
tādiem kā tie, kas minēti Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punktā, – jo minētais jēdziens aptver darbības, kas ir būtiskas, lai nodrošinātu pamattiesības uz cilvēka cieņu, novēršot risku, ka personas, kuras tos saņem, tiek marginalizētas, un kas šajā ziņā ir sociālās kohēzijas un solidaritātes principu izpausme (spriedumi, ceturtdiena, 2013. gada 11. jūlijs, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, 43. punkts, un 2025. gada 18. decembris, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, 64. punkts).
400    Ceturtām kārtām, minētais 9. panta 12. punkts ietver prasību, kas var ierobežot Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantā garantēto pakalpojumu brīvu apriti, ja šos pakalpojumus, kas attiecas uz skolēniem organizētām nodarbībām par seksuālo kultūru, dzimumdzīvi, seksuālo orientāciju un seksuālo attīstību, par atlīdzību sniedz ārpakalpojumu sniedzēji ārpus valsts izglītības sistēmas vai šajā sistēmā.
401    Ņemot vērā šī sprieduma 349. punktā minēto judikatūru, aplūkojamais 9. panta 12. punkts ir uzskatāms par tādu, kas padara šīs brīvības izmantošanu mazāk pievilcīgu.
b)      Par ierobežojumu pamatotību Direktīvas 2006/123 16. un 19. panta, kā arī LESD 56. panta izpratnē
1)      Lietas dalībnieku argumenti
402    Komisija atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ierobežojošiem valsts pasākumiem ir jāatbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, tiem ir jābūt piemērotiem, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un tie nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
403    Taču ne Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants, ne Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts, ne Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punkts nevar tikt uzskatīts par pamatotu un samērīgu.
404    Lai pamatotu šos ierobežojumus, nevar atsaukties uz sabiedrisko kārtību, sabiedrības veselību, valsts drošību vai vides aizsardzību, jo Ungārija nav pierādījusi, ka pastāv reāli un pietiekami nopietni draudi sabiedrības pamatinteresēm, uz kurām tā atsaucas, proti, nepilngadīgo aizsardzībai.
405    Tādējādi šī sprieduma 403. punktā minētās tiesību normas neatbilstot Direktīvas 2006/123 16. pantā noteiktajiem nepieciešamības un samērīguma principiem, kas esot piemērojami arī šīs direktīvas 19. pantā minētajām prasībām, un ar tām neesot ievērots arī LESD 56. pants.
406    Ungārija apgalvo, ka šīs tiesību normas ir piemērotas, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, kas ir nepilngadīgo tiesību uz veselīgu fizisko, garīgo, emocionālo vai tikumisko attīstību aizsardzība, jo nepilngadīgie, kuriem nepiemīt kritiskā domāšana, ir daudz vairāk pakļauti kaitīga satura ietekmei nekā pieaugušie. Turklāt minētās tiesību normas nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai sasniegtu bērnu aizsardzības mērķi.
407    It īpaši Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā esot paredzēts, ka reklāmu, kurā ietverts attiecīgais saturs, var turpināt izplatīt vietās, ko bērni neizmanto, vai publikācijās, kuras bērniem nav pieejamas, līdz ar to esot izpildīti nosacījumi, kas būtībā atgādināti 2008. gada 17. jūlija spriedumā Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 35. punkts).
2)      Tiesas vērtējums
408    Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 16. panta 3. punktu dalībvalsts, uz kuru dodas pakalpojumu sniedzējs, ir tiesīga saskaņā ar 16. panta 1. punktu noteikt prasības attiecībā uz pakalpojumu darbību, ja tās ir pamatotas tostarp ar sabiedriskās kārtības un valsts drošības iemesliem.
409    Saskaņā ar šīs direktīvas 16. panta 1. punkta trešās daļas c) apakšpunktu šīm prasībām ir jāatbilst samērīguma principam –
tas nozīmē, ka tām jābūt piemērotām, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un tās nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
410    Turklāt attiecīgajai dalībvalstij ir jāpierāda, ka šie nosacījumi ir izpildīti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, Komisija/Ungārija (Augstākā izglītība), C‑66/18, EU:C:2020:792, 179. punkts un tajā minētā judikatūra).
411    Šajā lietā Ungārija atsaucas uz nepilngadīgo veselīgu fizisko, garīgo, emocionālo vai tikumisko attīstību.
412    Tomēr šis mērķis nevar pamatot šī sprieduma 352., 373. un 400. punktā konstatētās prasības un ierobežojumus.
413    Proti, saskaņā ar šī sprieduma 129.–133. punktā atgādināto judikatūru dalībvalsts nedrīkst balstīties uz tādu Direktīvas 2006/123 16. panta 3. punkta interpretāciju, ar kuru tiktu pārkāpts Hartas 21. panta 1. punktā nostiprinātais jebkādas diskriminācijas dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ aizliegums, jo šim aizliegumam kā Savienības tiesību vispārējam principam ir imperatīvs raksturs.
414    Kā jau konstatēts šī sprieduma 306. punktā, gan Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā, gan Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā ir paredzēta tieša diskriminācija dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, kas nav saderīga ar šo aizliegumu. Šādā veidā minētie ierobežojumi neatbilst Hartas 21. un
1. panta būtībai. Turklāt šajā pašā punktā minētajiem identisku iemeslu dēļ ir jākonstatē, ka Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punktā ir paredzēta arī tieša diskriminācija dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, kas arī nav saderīga ar Hartas 21. panta 1. punktu.
415    Tātad jāuzskata, ka prasības, kas noteiktas attiecīgi Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantā, Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punktā, kā arī Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punktā, nevar tikt pamatotas, ņemot vērā Direktīvas 2006/123 16. panta 3. punktu, kas interpretēts Hartas 21. panta 1. punkta kontekstā.
c)      Secinājums
416    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka trešais iebildums ir pamatots, un, ievērojot šī sprieduma 326.–352., 365.–376. un 389.–401. punktā izklāstīto, šo secinājumu nevar atspēkot ar Ungārijas apgalvojumu, ka trešais iebildums neatbilst prasībām pierādījumu iegūšanas jomā, kas piemērojamas prasībām sakarā ar valsts pienākumu neizpildi.
4.      Par piekto iebildumu – Hartas 1., 7., 11. un 21. panta pārkāpumiem
417    Ar piekto iebildumu, kas jāizskata kā ceturtais pēc kārtas, Komisija pārmet Ungārijai, ka tā nav izpildījusi Hartas 1., 7., 11. un 21. pantā paredzētos pienākumus.
418    Tā norāda, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants, Komercreklāmas likuma 8. panta 1.a punkts, Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 1. un
6. punkts un 32. panta 4.a punkts, kā arī Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punkts (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētās tiesību normas”) ir pretrunā Hartas 1., 7., 11. un 21. pantam, jo ar tiem tiek ierobežota personu, kuras jaunākas par 18 gadiem, piekļuve plašsaziņas līdzekļu saturam vai komercpaziņojumiem, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.
a)      Par Hartas piemērojamību Bērnu aizsardzības likuma 6./A pantam un Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punktam
419    Visupirms jānoraida Ungārijas arguments, kas izsecināts no judikatūras 2014. gada 30. aprīļa spriedumā Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281, 34. punkts), proti, tā kā publiskās izglītības satura noteikšana ietilpst dalībvalstu kompetencē, Bērnu aizsardzības likums un Likums par publisko izglītību neietilpstot Savienības tiesību piemērošanas jomā un tādēļ šajos likumos Harta neesot jāievēro.
420    Šajā ziņā jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma attiecībā uz dalībvalstu rīcību ir definēta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru Hartas noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesības. Šajā ziņā pietiek ar konstatējumu, ka it īpaši no šī sprieduma 281., 352. un 400. punkta izriet, ka Bērnu aizsardzības likuma 6./A pants, no vienas puses, un Likuma par publisko izglītību 9. panta 12. punkts, no otras puses, ir prasības, kas var ierobežot pakalpojumu brīvu apriti vai nu Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta izpratnē, vai attiecīgi Direktīvas 2006/123 16. un 19. panta izpratnē.
421    Atbilstoši iedibinātai judikatūrai šādiem pasākumiem ir jāatbilst Hartai, un tas citastarp nozīmē, ka tie nedrīkst radīt ierobežojumus Hartā nostiprinātajām tiesībām un brīvībām, un – gadījumā, ja šādi ierobežojumi tiek radīti, – tiem
jābūt attaisnojamiem, ņemot vērā Hartas 52. panta 1. punktā minētās prasības (spriedums, 2020. gada 18. jūnijs, Komisija/Ungārija (Biedrošanās pārskatāmība), C‑78/18, EU:C:2020:476, 103. punkts un tajā minētā judikatūra).
b)      Par tādu pienākumu neizpildes esību, kas izriet no Hartas 21. panta
422    Uzreiz jāapmierina arī piektais iebildums, ciktāl tas attiecas uz to, ka Ungārija nav izpildījusi Hartas 21. panta 1. punktā paredzētos pienākumus. Proti, šāda pienākumu neizpilde noteikti izriet no šī sprieduma 135.–162., 196., 203., 230., 306., 414. un 415. punkta, kuros būtībā konstatēts, ka katrā no Ungārijas tiesību aktu normām, uz kurām attiecas pirmie trīs iebildumi, nav ievērota šīs tiesību normas būtība.
c)      Par Hartas 7. un 11. pantā garantēto tiesību un brīvību ierobežojumu esību
423    Vispirms jāizvērtē, vai, kā apgalvo Komisija, apstrīdētās tiesību normas ierobežo Hartas 7. un 11. pantā garantētās tiesības un brīvības un, ja tas tā ir, vai, kā apgalvo Ungārija, šie ierobežojumi var tikt pamatoti, ņemot vērā tās 52. panta 1. punktā noteiktās prasības.
1)      Par ierobežojuma Hartas 7. pantā garantētajām tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību esību
i)      Lietas dalībnieku argumenti
424    Komisija apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām, ar ko attiecībā uz personām, kuras jaunākas par 18 gadiem, ir ierobežots saturs vai reklāma, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti, tiek pārkāptas personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, Hartas 7. pantā nostiprinātās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību.
425    Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu minētajā 7. pantā garantētās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību esot jāinterpretē saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru par ECPAK 8. pantu.
426    Saskaņā ar šo judikatūru jēdziens “privātā dzīve” minētā 8. panta – kas nevar tikt izsmeļoši definēts –
izpratnē būtu jāsaprot plašā nozīmē kā tāds, kas ietver personas fizisko un garīgo neaizskaramību, kā arī tiesības uz “personīgu attīstību” vai pašnoteikšanos.
427    Turklāt saskaņā ar šo judikatūru dzimumidentitāte vai seksuālā identificēšanās, vārds un uzvārds, seksuālā orientācija un dzimumdzīve arī ietilpst ar 8. pantu aizsargātajā personiskajā sfērā;
tā mērķis tādējādi būtībā ir aizsargāt indivīdu pret valsts iestāžu patvaļīgu iejaukšanos.
428    Lai noteiktu, vai izteikumi par konkrētu grupu sasniedz minētā
8. panta piemērošanas slieksni, Eiropas Cilvēktiesību tiesa esot ņēmusi vērā, pirmkārt, šajā grupā ietilpstošo personu īpašības un, otrkārt, pret minēto grupu vērsto negatīvo izteikumu precīzo saturu, kā arī izteikumu formu un apjomu un vispārējo kontekstu, kādā tie nākuši klajā.
429    Ņemot vērā šos kritērijus, Komisija uzskata, ka strīdīgās normas un to piemērošanas rezultātā radušās personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, un viņu dzīvesveida atainojuma apspiešana pati par sevi var būt stigmatizējoša. Šādu stigmatizāciju pastiprina tas, ka tiesību aktā ir noteikts, ka bērni būtu jāaizsargā pret dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes atainojumiem. To pastiprinot konteksts, kurā iekļaujas Grozījumu likums, –
tas varot radīt saikni starp pedofilijas radītajiem draudiem, no vienas puses, un risku, kas esot saistīts tikai ar to, ka ir personas, kuras neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, no otras puses, jo netiešais vēstījums ir tāds, ka šīs personas ir tikpat bīstamas kā pedofili.
430    Šīs tiesību normas, kas tieši diskriminē personas, kuras neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, un izraisa minēto personu marginalizāciju un stigmatizāciju, tādējādi pārkāpj Hartas 7. pantā nostiprinātās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību.
431    Ungārija atbild, ka apstrīdētās tiesību normas nevar tikt interpretētas tādējādi, ka ar tām tiek aizskartas personu, kuras neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību. Šīm tiesību normām neesot nedz diskriminējoša, nedz stigmatizējoša mērķa, un tās nevarot interpretēt tādējādi, ka šīs personas ir jāuzskata par kaitīgām vai par tādām, kas apdraud sabiedrību.
432    Taisnība, ka šī dalībvalsts atzīst – jēdziens “privātā dzīve” Hartas 7. panta izpratnē ir plašs un ietver tiesības uz personisko attīstību un pašnoteikšanos.
433    Tomēr Komisija neesot pierādījusi, ka apstrīdētās tiesību normas apdraud personu, kuras neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību šī panta izpratnē, jo šīs tiesību normas attiecas uz nepilngadīgo aizsardzību īpašās situācijās un tām nav plašas ietekmes uz sabiedrību.
ii)    Tiesas vērtējums
434    Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 7. pantu ikvienai personai ir tiesības uz savas privātās un ģimenes dzīves, dzīvokļa un saziņas neaizskaramību.
435    Tiesai ir bijusi iespēja uzsvērt, ka ar šo tiesību normu tiek aizsargāta personas dzimumidentitāte un seksuālā orientācija kā viens no šīs personas privātās dzīves būtiskākajiem un intīmākajiem aspektiem. Tādējādi šī tiesību norma ietver ikvienas personas tiesības noteikt savas kā cilvēka identitātes elementus;
tas ietver transsekusālu personu tiesības uz personisko piepildījumu un fizisko un morālo neaizskaramību, kā arī uz viņu seksuālās orientācijas un identitātes respektēšanu un atzīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
436    Šajā ziņā Hartas 7. pantā dalībvalstīm papildus negatīviem pienākumiem, kuru mērķis ir aizsargāt personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonas vai personas, kas nav heteroseksuālas, pret valsts iestāžu patvaļīgu iejaukšanos, ir noteikti pozitīvi pienākumi, un tas nozīmē arī efektīvu un pieejamu procedūru ieviešanu, nodrošinot viņu tiesību uz dzimumidentitāti efektīvu ievērošanu. Turklāt, ņemot vērā šo tiesību īpašo nozīmi, dalībvalstīm šajā jomā ir tikai ierobežota novērtējuma brīvība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
437    Turklāt saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu, kura mērķis ir nodrošināt nepieciešamo saskaņotību starp Hartā ietvertajām tiesībām un atbilstošajām ECPAK garantētajām tiesībām, neapdraudot Savienības tiesību autonomiju un it īpaši neliedzot šīm tiesībām piešķirt plašāku aizsardzību, Tiesa, interpretējot Hartas 7. pantā garantētās tiesības, it īpaši kā minimālās aizsardzības slieksni ņem vērā atbilstošās ECPAK 8. panta 1. punktā garantētās tiesības, kā tās ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 8. decembris, Orde van Vlaamse Balies u.c., C‑694/20, EU:C:2022:963, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2025. gada 25. novembris, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
438    Šajā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka jēdziens “privātā dzīve” ECPAK 8. panta 1. punkta izpratnē ir plašs jēdziens, ko nevar definēt izsmeļoši. Šis jēdziens aptver personas fizisko un morālo neaizskaramību un dažkārt ietver indivīda fiziskās un sociālās identitātes aspektus, tostarp tiesības veidot un attīstīt attiecības ar līdzīgām personām, tiesības uz “personisku attīstību” vai tiesības uz pašnoteikšanos pašas par sevi. Turklāt dzimumidentitāte, vārds un uzvārds, seksuālā orientācija un dzimumdzīve arī ietilpst 8. panta 1. punktā aizsargātajā personiskajā sfērā (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2010. gada 23. septembris, Schüth pret Vāciju, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
439    ECPAK 8. pants ietver un garantē arī tiesības uz “privāto sabiedrisko dzīvi”, proti, indivīda iespēju attīstīt savu sociālo identitāti (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2017. gada 5. septembris, Bărbulescu pret Rumāniju, CE:ECHR:2017:0905JUD006149608, 70. punkts).
440    Ņemot vērā šo Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru par ECPAK 8. pantu, Hartas 7. pantā nostiprinātajām tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību ir īpaša nozīme attiecībā uz dzimumidentitātes, kā arī seksuālās orientācijas aizsardzību gan personiskajā, gan sabiedriskajā līmenī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. janvāris, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
441    Šajā lietā apstrīdētās tiesību normas, ciktāl tās ierobežo nepilngadīgo piekļuvi saturam vai komercziņojumiem, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, ietilpst jēdziena “privātā dzīve” Hartas 7. panta izpratnē piemērošanas jomā.
442    Proti, šīs tiesību normas attiecas uz personas individuālās dzimumidentitātes kā viena
privātās dzīves no intīmākajiem aspektiem attīstību šī sprieduma 435. punktā minētās judikatūras izpratnē.
443    Ņemot vērā, ka ar minētajām tiesību normām nepilngadīgo piekļuve ir ierobežota tikai saturam vai komercziņojumiem, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, jāuzskata, ka šādam ierobežojumam ir aizskarošs un stigmatizējošs raksturs attiecībā uz sabiedrības locekļiem, uz kuriem attiecas šīs pašas tiesību normas.
444    Pirmkārt, aizskarošais un stigmatizējošais raksturs izriet no tā, ka šie sabiedrības locekļi, proti, personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonas vai personas, kas nav heteroseksuālas, tiek uzskatītas par kaitējošām nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai un tikumiskajai attīstībai tikai viņu dzimumidentitātes vai seksuālās orientācijas dēļ.
445    Otrkārt, tāda satura vai komercziņojumu ierobežošana, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, saskaņā ar strīdīgajām tiesību normām ne tikai ierobežo personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonas vai personas, kas nav heteroseksuālas, bet publiskajā sfērā pastiprina stigmatizējošo uztveri par viņu dzimumidentitāti vai seksuālo orientāciju.
446    Treškārt, kā būtībā apgalvo Komisija, tas, ka tādā tiesību aktā kā Grozījumu likums atbilstoši tā nosaukumam ir noteikts, ka ar to tiek ieviesti “stingrāki pasākumi pret pedofilijas noziegumu izdarītājiem”, vienlaikus paredzot, ka nepilngadīgie ir jāaizsargā no dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņas vai homoseksualitātes atainojumiem, var arī palielināt apstrīdēto tiesību normu aizskarošo un stigmatizējošo iedarbību vai pat izraisīt naidīgu rīcību pret personām, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai kas nav heteroseksuālas, jo tās tādējādi varētu tikt asociētas ar seksuāliem noziedzniekiem.
447    Ceturtkārt, lai gan dalībvalstīm ir pozitīvs pienākums nodrošināt, ka tiek efektīvi ievērotas ikvienas personas tiesības uz dzimumidentitātes attīstību, kā izriet no šī sprieduma 436. punktā minētās judikatūras, no šīm tiesību normām – kā tas būtībā konstatēts šī sprieduma 136. punktā – izriet, ka salīdzinājumā ar pārējām identitātēm, attiecībām un ģimenēm priekšroka tiek dota noteikta veida personiskajām vai dzimumidentitātēm, attiecībām vai ģimenēm, un tas veicina tādu identitāšu, attiecību vai ģimeņu stigmatizāciju, kuras neatbilst tiem veidiem, kuriem tiek dota priekšroka.
448    Tātad minētajās tiesību normās paredzētais aizliegums nodot nepilngadīgo rīcībā saturu vai reklāmu, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti, ir īpaši smags personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonu vai personu, kas nav heteroseksuālas, Hartas 7. pantā nostiprināto tiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību ierobežojums.
2)      Par Hartas 11. pantā garantēto tiesību uz vārda brīvību ierobežojuma esību
i)      Lietas dalībnieku argumenti
449    Komisija apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām, ar ko personām, kuras jaunākas par 18 gadiem, ierobežo piekļuvi saturam vai reklāmai, kas popularizē vai attēlo dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti, tiek pārkāptas Hartas 11. pantā nostiprinātās tiesības uz vārda brīvību. Šis pārkāpums neattiecoties tikai uz personām, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai kas nav heteroseksuālas, jo tas ierobežojot ikviena pilsoņa tiesības neatkarīgi no dzimuma vai seksuālās orientācijas paust un saņemt attiecīgo saturu.
450    Konkrētāk, šī iestāde apgalvo, ka minētās tiesību normas ierobežo mediju pakalpojumu sniedzēju, reklāmas pakalpojumu sniedzēju, pakalpojumu sniedzēju, kuri reklāmu izmanto komercdarbībā, kā arī izglītības pakalpojumu sniedzēju tiesības izplatīt noteiktu saturu atbilstoši to mērķiem, uzskatiem vai personīgajai izvēlei.
451    Turklāt minētajām tiesību normām esot negatīva ietekme uz personu, tostarp personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai kas nav heteroseksuālas, iespēju paust vai saņemt informāciju tādā pašā veidā kā tad, ja tās vēlētos komunicēt par attiecībām vai jautājumiem, kas attiecas uz personām, kuras identificējas ar savu bioloģisko dzimumu, vai heteroseksuālām personām.
452    Šīs pašas tiesību normas esot formulētas plaši un neskaidri, tādējādi aptverot plašu satura spektru un atstājot plašu rīcības brīvību, kad jālemj, kāda veida saturs ir kādas seksuālās orientācijas popularizēšana.
453    Ungārija apgalvo, ka apstrīdētās tiesību normas tieši neietekmē personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai kas nav heteroseksuālas, tiesības uz vārda brīvību, jo šīs personas nav šo tiesību normu adresātes un šīs normas ierobežo tikai attiecīgā satura atainošanu vai popularizēšanu konkrētās nepilngadīgo dzīves jomās.
454    Šajā kontekstā būtu jāuzsver, ka nepilngadīgie ir neaizsargātāki nekā pieaugušie, jo viņu personība vēl nav nobriedusi, un ka to vecuma dēļ viņiem ir vajadzīga īpaša aizsardzība pret noteikta sensitīva satura popularizēšanu vai atainošanu. Tādējādi minēto tiesību normu mērķis esot ierobežot to, ka nepilngadīgie saņem informāciju no avotiem, kas nav saistīti ar viņu vecākiem, un ir ārpus to kontroles.
455    Tātad šīs pašas tiesību normas nevar interpretēt kā tādas, kas ierobežo ikviena pilsoņa tiesības paust un saņemt attiecīgo saturu, jo komunikāciju ierobežojums attiecoties tikai uz īpašām situācijām un skarot tikai nepilngadīgos.
456    Ungārija precizē, ka vārda brīvība nav absolūtas pamattiesības, jo tām ir vairāki ierobežojumi, it īpaši, ja runa ir par citu personu tiesību aizsardzību, proti, šajā gadījumā – nepilngadīgo, kā arī viņu vecāku vai aizbildņu, kuriem esot tiesības pašiem lemt par šo nepilngadīgo audzināšanu, tiesību aizsardzību.
ii)    Tiesas vērtējums
457    Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 11. panta 1. punktu ikvienai personai ir tiesības uz vārda brīvību, un tas ietver uzskatu brīvību un brīvību saņemt un izplatīt informāciju vai idejas bez valsts iestāžu iejaukšanās un neatkarīgi no valstu robežām.
458    Šī panta 2. punktā ir noteikts, ka “tiek ievērota plašsaziņas līdzekļu brīvība un plurālisms”.
459    Kā izriet no šī sprieduma 437. punkta, saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu, Tiesa, veicot interpretāciju saistībā ar Hartas 11. pantā nostiprinātajām tiesībām, kā minimālās aizsardzības slieksni citastarp ņem vērā ECPAK 10. pantā garantētās atbilstošās tiesības, kā tās interpretētas Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā.
460    Vārda brīvība ir viens no demokrātiskas sabiedrības un ikkatra indivīda izaugsmes pamatnosacījumiem, un tā,
lai garantētu plurālismu, toleranci un atklātību, bez kā demokrātiska sabiedrība nepastāv, principā aizsargā ne tikai “informāciju” vai “idejas”, kas tiek labvēlīgi uztvertas vai uzskatītas par neaizvainojošām vai neitrālām, bet arī tādu informāciju un idejas, kas aizvaino, šokē vai satrauc (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, Migracijos departamentas (Uz politiskiem uzskatiem balstīti vajāšanas iemesli), C‑280/21, EU:C:2023:13, 30. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
461    Ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, kurai ir nozīme Hartas 11. panta interpretācijā, jēdzieni “informācija” vai “idejas” šīs tiesību normas izpratnē ir jāinterpretē plaši (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, Migracijos departamentas (Uz politiskiem uzskatiem balstīti vajāšanas iemesli), C‑280/21, EU:C:2023:13, 32. punkts).
462    Proti, saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru ECPAK 10. pantā ikvienai personai ir garantēta vārda un informācijas brīvība un tas attiecas ne tikai uz informācijas saturu, bet arī uz tās izplatīšanas līdzekļiem, jo jebkādi šo līdzekļu ierobežojumi skar tiesības saņemt un izplatīt informāciju (spriedums, 2022. gada 26. aprīlis, Polija/Parlaments un Padome, C‑401/19, EU:C:2022:297, 46. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
463    Šāda brīvība īpaši attiecas uz uzņēmēja veiktu komerciāla rakstura informācijas izplatīšanu, kas citastarp notiek reklāmas tekstu veidā (spriedums, 2021. gada 3. februāris, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
464    Papildus Hartas 11. panta 1. punktā garantētajai pamatbrīvībai saņemt informāciju tā
2. punkta mērķis ir veicināt dažādību raidījumu veidošanā un plānošanā Savienībā (spriedums, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 51. punkts).
465    Tādējādi no judikatūras izriet, ka valsts pasākums, ciktāl ar to tiek ierobežotas pārraides iespējas vai aizliegta piekļuve noteiktam saturam vai reklāmai, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti, ir Hartas 11. pantā nostiprinātās vārda brīvības aizskārums attiecībā pret attiecīgajiem pakalpojumu sniedzējiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 3. februāris, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
466    Šajā lietā jākonstatē, pirmkārt, ka apstrīdētās tiesību normas ierobežo mediju pakalpojumu sniedzēju, reklāmas pakalpojumu sniedzēju, pakalpojumu sniedzēju, kuri reklāmu izmanto savā komercdarbībā, kā arī izglītības pakalpojumu sniedzēju tiesības izplatīt saturu vai reklāmu, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti. Tādējādi šīs normas ierobežo Hartas 11. pantā garantētās tiesības sniegt “informāciju” un līdz ar to arī plurālismu informācijas veidošanā un plānošanā Savienībā.
467    Otrkārt, minēto tiesību normu sekas ir arī tādas, ka tiek ierobežotas Hartas 11. pantā garantētās ikvienas personas tiesības
saņemt informāciju, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.
468    Tādējādi apstrīdētās tiesību normas ierobežo vārda un informācijas brīvību ne tikai attiecībā uz nepilngadīgajiem, bet arī attiecībā uz plašu sabiedrību, kas vēlas saņemt šādu saturu vai šādu komercreklāmu, kā arī attiecībā uz pakalpojumu sniedzējiem, kuri izplata šo saturu reklāmas, sludinājumu sabiedrības interesēs vai izpratnes veicināšanas paziņojumu veidā publiskajā sfērā.
469    Treškārt, šajā kontekstā nevar piekrist Ungārijas argumentācijai, ka šīs tiesību normas tieši neietekmē personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai kas nav heteroseksuālas, tiesības uz vārda brīvību, jo šīs personas nav minēto tiesību normu adresātes.
470    Proti, Hartas 11. pants, kā izriet no šī sprieduma 466.–468. punkta, ir piemērojams jebkuram šajās tiesību normās paredzētā satura izplatīšanas vai saņemšanas aizliegumam vai ierobežojumiem, nevis tikai apstākļiem, kādos personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonas, vai kas nav heteroseksuālas, var paust savu viedokli.
471    Tātad aizliegums darīt pieejamu nepilngadīgajiem saturu vai reklāmu, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti, kāds paredzēts apstrīdētajās tiesību normās, ir īpaši smags Hartas 11. pantā garantētās vārda un informācijas brīvības aizskārums.
d)      Par Hartas 7. un 11. pantā garantēto tiesību un brīvību ierobežojumu pamatotību
472    Komisija tādu iemeslu dēļ, kas būtībā ir analoģiski šī sprieduma 96.–105. punktā izklāstītajiem, apgalvo, ka Hartas 7. un 11. pantā garantēto tiesību un brīvību ierobežojumus nevar uzskatīt par pamatotiem vai samērīgiem, ņemot vērā Hartas 52. panta 1. punktu. Savukārt Ungārija tādu iemeslu dēļ, kas būtībā ir identiski šī sprieduma 115.–122. punktā izklāstītajiem, apgalvo, ka šie ierobežojumi ir nepieciešami un samērīgi ar to mērķiem, proti, pirmkārt, bērna interesēm, kas jāīsteno ar Hartas 24. panta 2. punktu, un, otrkārt, Hartas 14. panta 3. punktā nostiprinātajām vecāku tiesībām nodrošināt savu bērnu izglītību saskaņā ar savu reliģisko, filozofisko un pedagoģisko pārliecību.
473    Ņemot vērā šī sprieduma 135.–162. punktā ietvertos konstatējumus, kuri ir pilnībā attiecināmi uz pārbaudi par īpaši smagu Hartas 7. un 11. pantā garantēto tiesību un brīvību aizskārumu, kas izriet no attiecīgajām Grozījumu likuma normām, jāuzskata, ka šis aizskārums nevar tikt pamatots ar minēto mērķu sasniegšanu.
e)      Par Hartas 1. panta pārkāpuma esību
474    Tiesai, kad tā izvērtē piekto iebildumu, vēl jāpārbauda, vai ar apstrīdētajām tiesību normām ir pārkāpts arī Hartas 1. pants.
1)      Lietas dalībnieku argumenti
475    Komisija apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām ir pārkāpts Hartas 1. pants, jo tās ietver ne tikai diskrimināciju dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ, bet arī homoseksualitātes vai dzimumidentitātes neatbilstības bioloģiskajam dzimumam un dzimuma maiņas popularizēšanu vai atainošanu pakļauj tādiem pašiem noteikumiem un ierobežojumiem, kādi attiecas uz informācijas, kas ietver pedofiliju, vardarbību un pornogrāfiju, izplatīšanu nepilngadīgajiem.
476    Tādējādi minētajās tiesību normās homoseksualitāte, dzimumidentitātes neatbilstība bioloģiskajam dzimumam un dzimuma maiņa tiek asociēta ar smagiem noziegumiem, tostarp nežēlību ietverošiem noziedzīgiem nodarījumiem.
477    Šādas kvalifikācijas sekas esot tādas, ka personas, kuras nav heteroseksuālas vai kuru dzimumidentitāte neatbilst bioloģiskajam dzimumam, no morāles un juridiskā viedokļa tiek uzskatītas par “līdzvērtīgām” tādām personām, kas rada būtisku apdraudējumu sabiedrībai.
478    Ja personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai kas nav heteroseksuālas, saistošos tiesību aktos tiktu asociētas ar pedofiliju, vardarbību un pornogrāfiju, šīs personas tiktu padarītas par sociāli “nīstamām” vai par tādām, kas pelnījušas tikt izstumtas vai noliegtas.
479    Šajā ziņā cilvēka cieņas aizskārumu Hartas 1. panta izpratnē saasinot konteksts, kādā apstrīdētās tiesību normas ir pieņemtas. Komisija šajā ziņā uzsver, ka šīs tiesību normas ir ierosinājušas un pieņēmušas dalībvalsts iestādes un tām ir likuma spēks, – tas saskaņā ar judikatūru, kas izriet no ECT 2023. gada 23. janvāra sprieduma Macatė pret Lietuvu (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519), pastiprinot to izstumjošo un stigmatizējošo efektu.
480    Turklāt Ungārijas arguments, ka Grozījumu likuma nosaukums, proti, “2021. gada Likums Nr. LXXIX, par stingrākiem pasākumiem pret pedofilijas noziegumu izdarītājiem un par grozījumiem vairākos likumos bērnu aizsardzībai”, esot tikai kopsavilkuma nosaukums, kas atbilst Ungārijas likumdošanas prakses prasībām, norādot attiecīgās grozījumu skartās jomas un normatīvos aktus, uz kuriem attiecas likums, esot maldinošs iebildums. Proti, šī likuma normās esot likts uzsvars uz satura regulēšanu un ierobežošanu attiecībā uz tādu personu un dzīvesveidiem, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai kas nav heteroseksuālas.
481    Ņemot vērā šos apsvērumus, tādu pasākumu noteikšana, kas diskriminētu un stigmatizētu personu, pamatojoties uz vienu vai vairākiem Hartas 21. pantā uzskaitītajiem iemesliem, varot tikt interpretēta kā šīs personas cieņas aizskārums.
482    Ungārija nepiekrīt, pirmkārt, ka uz apstrīdētajās tiesību normās minēto saturu attiecas tādi paši ierobežojumi kā tie, kas ir piemērojami vardarbības un pornogrāfijas izplatīšanai nepilngadīgajiem. Proti, šāda izplatīšana ietilpstot nevis V kategorijā, kas minēta Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punktā, bet gan VI kategorijā saskaņā ar šī panta 7. punktu.
483    Otrkārt, šī dalībvalsts, atsaucoties uz argumentu par Grozījumu likuma nosaukumu, kas rezumēts šī sprieduma 480. punktā, apgalvo, ka nav pamata secināt, ka saturs, kas varētu kaitēt nepilngadīgajiem un kas ir apstrīdēto tiesību normu priekšmets, atspoguļotu negatīvu Ungārijas vērtējumu, stigmatizējošu nodomu vai koncepciju vai vēlmi aizskart cilvēka cieņu.
484    Turklāt attiecībā uz ECT 2023. gada 23. janvāra spriedumu Macatė pret Lietuvu (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519) šī dalībvalsts atbild, ka no tā nevar izdarīt nekādus secinājumus pēc būtības attiecībā uz apstrīdēto tiesību normu atbilstību Hartai, jo šajās tiesību normās nav aizliegts vispārīgā veidā ļaut nepilngadīgajiem piekļūt noteiktai informācijai, bet liegums tikai darīt pieejamu šādu informāciju īpašā kontekstā un noteiktu iemeslu dēļ. Tādējādi to piemērošanas joma esot daudz šaurāka nekā valsts tiesību normai, par kuru ir runa pēdējā minētajā spriedumā.
2)      Tiesas vērtējums
485    Saskaņā ar Hartas 1. pantu cilvēka cieņa ir neaizskarama. Tā ir jārespektē un jāaizsargā.
486    No paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu izriet, ka cilvēka cieņa minētā 1. panta izpratnē ir ne tikai pamattiesības pašas par sevi, bet arī pats pamattiesību pamats. Šajā ziņā minētajos paskaidrojumos citastarp ir atsauce uz Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju, kuru Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēma 1948. gada 10. decembrī un kuras preambulā tika ierakstīta cilvēka cieņa, precizējot, ka “visiem cilvēku sabiedrības locekļiem piemītošās pašcieņas un viņu vienlīdzīgo un neatņemamo tiesību atzīšana ir brīvības, taisnīguma un miera pamats pasaulē”. Atbilstoši šiem paskaidrojumiem no tā izriet, ka nevienas no Hartā ietvertajām tiesībām nedrīkst izmantot cieņas aizskaršanai un ka cilvēka cieņa ir tajā garantēto tiesību būtības daļa. Tātad – to nedrīkst aizskart, pat ja kādas tiesības tiek ierobežotas.
487    Šajā lietā, kā izriet no šī sprieduma 444. un 445. punkta, jākonstatē, ka apstrīdēto tiesību normu sekas ir tādas, ka personas, kuras neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonas, vai kuras nav heteroseksuālas un kuras veido personu mazākuma grupu, tiek stigmatizētas un marginalizētas tikai to seksuālās identitātes vai orientācijas dēļ.
488    To pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma 446. punktā, no Grozījumu likuma virsraksta kopā ar apstrīdēto tiesību normu stigmatizējošo un marginalizējošo efektu turklāt izriet, ka Ungārija ar saistošu leģislatīvu aktu to, ka persona neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuāla, ir asociējusi ar pedofiliju. Šāda asociēšana tās aizskarošā un stigmatizējošā efekta dēļ uz personām, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonām, vai kas nav heteroseksuālas, turklāt var izraisīt naidīgu rīcību pret šādām personām un tādējādi aizskar šo personu cilvēka cieņu Hartas 1. panta izpratnē.
489    Kā apgalvo Komisija, šāda asociēšana un stigmatizācija noved pie tā, ka personu grupa, kas ir plurālistiskas sabiedrības neatņemama sastāvdaļa, tiek uzskatīta par apdraudējumu šai sabiedrībai un ir pelnījusi īpašu likumā paredzētu attieksmi, ar kuru tiek izveidota, saglabāta vai nostiprināta to sociālā “neredzamība”, tādējādi pārkāpjot Hartas 1. pantu.
490    Šos konstatējumus nevar atspēkot Ungārijas arguments, ka vardarbības un pornogrāfijas attēlojumu izplatīšana nepilngadīgajiem saskaņā ar Mediju pakalpojumu likuma 9. panta 6. punktu ietilpst nevis V kategorijā, bet gan VI kategorijā saskaņā ar šī panta 7. punktu.
491    Šajā ziņā pietiek ar konstatējumu, ka šāda apraides kategoriju nošķiršana neskar apgalvojumu, ka personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonu, vai kas nav heteroseksuālas, asociēšana ar pedofiliem izriet no Grozījumu likuma nosaukuma kopā ar strīdīgo tiesību normu stigmatizējošo un marginalizējošo efektu.
492    Tātad apstrīdētajās tiesību normās paredzētais aizliegums darīt pieejamu nepilngadīgajiem saturu vai reklāmas, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu un homoseksualitāti, rada Hartas 1. pantā aizsargātās tādu personu cieņas aizskārumu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas.
f)      Secinājums
493    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka piektais iebildums ir pamatots, un, ņemot vērā šī sprieduma 434.–448., 457.–471. un 485.–492. punktā izklāstīto, šo secinājumu nevar atspēkot ar Ungārijas apgalvojumu, ka piektais iebildums neatbilstot prasībām pierādījumu iegūšanas jomā, kas piemērojamas prasībām sakarā ar valsts pienākumu neizpildi.
B.      Par sesto iebildumu – LES 2. panta pārkāpumu
1.      Lietas dalībnieku argumenti
494    Ar sesto iebildumu, kas jāizskata kā piektais pēc kārtas, Komisija pārmet Ungārijai, ka tā, pieņemot Grozījumu likumu, nav izpildījusi LES 2. pantā paredzētos pienākumus, jo šī likuma noteikumos – par kuriem runa ir pirmajos trijos un piektajā iebildumā – ir ignorētas minētajā tiesību normā paredzētās cilvēka cieņas, vienlīdzības, kā arī cilvēktiesību ievērošanas vērtības.
495    Minētais likums atspoguļojot un paužot apzinātu un koordinētu politiku, kuras mērķis ir izstumt un izslēgt konkrētu sociālo grupu, kas ir Ungārijas un Eiropas sabiedrības neatņemama sastāvdaļa, proti, personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, un šī politika ir tiešā pretrunā minētajā 2. pantā ietvertajām Savienības pamatvērtībām, jo izdarītie pārkāpumi ir sevišķi smagi, daudz un klaji.
496    Ņemot vērā Savienības tiesību, it īpaši Hartas 1., 7., 11. un 21. panta apvienoto normu neievērošanas apmēru, Komisija uzskata, ka šie pārkāpumi atspoguļo skaidru nodomu stigmatizēt šīs sociālās grupas personas, un tas neesot saderīgi ar šīm vērtībām.
497    Komisija atgādina, ka dalībvalstīm saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā noteikto lojālas sadarbības principu ir pienākums nodrošināt Savienības tiesību piemērošanu un ievērošanu savā teritorijā un šajā nolūkā veikt visus vajadzīgos vispārējos un īpašos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem.
498    LES 49. pantā, kurā ikvienai Eiropas valstij ir paredzēta iespēja lūgt, lai to uzņem par Savienības dalībvalsti, esot arī precizēts, ka Savienībā ietilpst valstis, kas brīvi un brīvprātīgi ir pieņēmušas LES 2. pantā minētās kopīgās vērtības, ievēro šīs vērtības un apņemas tās popularizēt.
499    Tā kā minētās vērtības nosaka Savienības kā kopējas tiesību sistēmas identitāti kā tādu, Komisija atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Savienībai ir jābūt iespējai Līgumos paredzēto pilnvaru robežās aizstāvēt šīs vērtības.
500    Taču LES 7. pantā paredzētā procedūra neesot vienīgais veids, kā aizsargāt šīs vērtības.
501    Tādējādi Tiesa esot konstatējusi, ka papildus šai procedūrai daudzas Līgumu normas, kas bieži ir konkretizētas atvasināto tiesību aktos, piešķir Savienības iestādēm kompetenci pārbaudīt, konstatēt un vajadzības gadījumā sodīt par kādas dalībvalsts izdarītiem šo vērtību pārkāpumiem.
502    Turklāt minētā procedūra atšķiroties no prasības sakarā ar pienākumu neizpildi procedūrām tādējādi, ka, pirmkārt, atbilstošajās Savienības Līgumu normās paredzētās prasības nesakrītot, jo LES 7. panta 2. punktā tā piemērošanas nolūkiem ir paredzēts, ka dalībvalsts “vairākkārt nopietni” ir pārkāpusi LES 2. pantā minētās vērtības. Otrkārt, LES 7. pants ļaujot apturēt tiesības, kas izriet no šo Līgumu piemērošanas, tostarp balsstiesības Padomē, lai gan šo sodu Tiesa nevarot piemērot ar spriedumu, kurā konstatēta pienākumu neizpilde saskaņā ar LESD 258. pantu.
503    Tādējādi Tiesai būtu jābūt kompetencei nodrošināt, ka dalībvalstis ievēro LES 2. pantā nostiprinātās vērtības. Tā kā šajā ziņā nav nekādu īpašu un skaidru noteikumu, Tiesas kompetences ierobežojums nav atzīstams.
504    Komisija arī uzskata, ka, lai atkāptos no LES 2. panta piemērošanas, nevar atsaukties uz LES 4. panta 2. punktu. “Nacionālā identitāte” 4. panta 2. punkta izpratnē neesot vispārējs pamats atkāpei no Savienības tiesību sistēmā piemērojamiem principiem un pamattiesībām.
505    Tādējādi šī iestāde, norādīdama uz Tiesas judikatūru, apgalvo, ka dalībvalsts uz minēto 4. panta 2. punktu var atsaukties tikai tad, ja tā var pierādīt, ka tās nacionālā identitāte ir faktiski apdraudēta un ka tās noteikumi ir balstīti uz objektīviem apsvērumiem, ir pienācīgi pamatoti un samērīgi un ar tiem tiek ievērotas Hartā nostiprinātās pamattiesības un Savienības tiesību vispārējie principi.
506    Komisija piebilst, ka, norādot, ka nepilngadīgie ir jāaizsargā pret personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, dzīvesveida popularizēšanu un atainošanu, Grozījumu likums balstās uz pieņēmumu, ka šāds saturs ir kaitīgs un tā rakstura un pastāvēšanas dēļ apdraud sabiedrību. Atsaukšanās uz piesardzības principu atspoguļojot pieeju, saskaņā ar kuru dzimumu dažādība tiek pielīdzināta potenciāli bīstamam “iznākumam”.
507    Turklāt attiecībā uz juridiskajiem pienākumiem, kas izriet no LES 2. panta, šī iestāde uzskata, ka nekas tā formulējumā neliecina, ka šis pants nebūtu juridiski saistošs.
508    Vispirms no LES preambulas izrietot, ka 2. pants nav tikai programmatisks. Šajā kontekstā Tiesa esot nospriedusi, ka minētais 2. pants nav vienkāršs politiska rakstura norādījumu vai nodomu paziņojums, bet tajā ir ietvertas vērtības, kas veido Savienības kā kopējas tiesību sistēmas identitāti kā tādu.
509    Turklāt Savienības tiesību vispārējie principi esot definēti vispārīgi un bieži vien esot konkretizēti citās primāro vai atvasināto tiesību normās, nezaudējot saistošo spēku vai skaidrību.
510    Bez tam no Tiesas judikatūras izrietot, ka LES 2. panta juridiski saistošais raksturs atbilst savstarpējas uzticēšanās stāvoklim, kādam ir jāpastāv starp dalībvalstīm, jo tām savstarpēji ir kopīgas vērtības, uz kurām ir balstīta Savienība, kā precizēts minētajā 2. pantā.
511    Turklāt Komisija norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, minētais 2. pants tai ļauj vienīgi konstatēt noteikta smaguma vai horizontāla rakstura Savienības tiesību normu pārkāpumus, proti, kā tas ir šajā lietā, Hartas 1., 7., 11. un 21. panta pārkāpumus.
512    Attiecībā uz apgalvoto ne bis in idem principa pārkāpumu, uz kuru arī atsaucas Ungārija, Komisija norāda, ka šajā lietā nav runa par soda uzlikšanu, jo spriedums, ar kuru konstatēta valsts pienākumu neizpilde saskaņā ar LESD 258. pantu, ir tikai deklaratīvs. Katrā ziņā šī iestāde, atsaukdamās uz Tiesas judikatūru, apgalvo, ka šis princips attiecas tikai uz privātpersonām.
513    Ungārija atbild, ka LES 2. pants ir vispārīga rakstura tiesību norma, kas nevar būt prasības sakarā ar pienākumu neizpildi juridiskais pamats, jo tajā ir uzskaitītas Savienības kopīgās vērtības. Šis pants arī nepiešķirot Komisijai kompetenci, kas tai ļautu neierobežoti kontrolēt dalībvalstu tiesību sistēmas.
514    Tas, ka šim pantam ir saistošs spēks, nenozīmējot, ka tā neievērošana var būt prasības sakarā ar pienākumu neizpildi priekšmets saskaņā ar LESD 258. pantu. Galvenais veids, kā panākt LES 2. pantā noteikto vērtību ievērošanu, esot LES 7. pantā paredzētā procedūra.
515    No 2022. gada 16. februāra sprieduma Ungārija/Parlaments un Padome (C‑156/21, EU:C:2022:97, 157. un 158. punkts) izrietot, ka dažās Hartas un LESD normās ir precizēts LES 2. pantā nostiprināto vērtību tvērums, jo šīs tiesību normas attiecīgā gadījumā var būt prasības sakarā ar pienākumu neizpildi priekšmets, bet tas tā nav, ja 2. pants aplūkots atsevišķi. Tātad tikai LES 7. pants attiecoties uz nopietniem minētajā 2. pantā uzskaitīto vērtību pārkāpumiem.
516    Turklāt Ungārija apgalvo, ka tā nav atsaukusies uz savas nacionālās identitātes ievērošanu, lai attaisnotu Savienības Līgumu neievērošanu, jo ar Grozījumu likumu netiekot pārkāpti nedz Līgumi, nedz Savienības atvasināto tiesību normas. Taču tā norāda, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība noteikt sabiedrības pamatinterešu aizsardzības līmeni jautājumos, kas ir cieši saistīti ar to nacionālo identitāti, un šādu rīcības brīvību ir uzsvēris ģenerāladvokāts E. M. Kolinss [A. M. Collins] secinājumos lietā Commune d’Ans (C‑148/22, EU:C:2023:378, 45. punkts).
517    Visbeidzot tas, ka dalībvalsts ir atzīta par vainīgu gan par Hartā nostiprināto pamattiesību, gan LES 2. panta pārkāpumu, varētu būt pretrunā ne bis in idem principam.
518    Katrā ziņā Grozījumu likuma mērķis neesot ne stigmatizēt personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, ne arī izslēgt tās no sabiedrības.
519    Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, sestais iebildums neesot pieņemams vai – pakārtoti – esot nepamatots.
2.      Tiesas vērtējums
a)      Par LES 2. panta saistošo raksturu
520    Pirmām kārtām, attiecībā uz Ungārijas argumentu, ka LES 2. pantā nav ietvertas konkrētas prasības, kas pašas par sevi varētu būt pamats prasībai sakarā ar pienākumu neizpildi, vispirms jāatgādina, ka Savienībai ir savs konstitucionālais ietvars. Šajā ietvarā ietilpst pamatvērtības, kas minētas LES 2. pantā, kurā noteikts, ka Savienība “ir dibināta, pamatojoties uz vērtībām, kas respektē cilvēka cieņu, brīvību, demokrātiju, vienlīdzību, tiesiskumu un cilvēktiesības, tostarp minoritāšu tiesības”, Savienības vispārējie tiesību principi, Hartas noteikumi, kā arī LES un LESD normas (šajā nozīmē skat. atzinumu, 2019. gada 30. aprīlis, 1/17 (CETA starp Kanādu un Eiropas Savienību), EU:C:2019:341, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
521    Saskaņā ar LES 49. pantu šo vērtību ievērošana ir pievienošanās Savienībai priekšnoteikums ikvienai Eiropas valstij, kas lūdz kļūt par Savienības dalībvalsti, tādējādi apvienojot valstis, kuras ir brīvi un brīvprātīgi pievienojušās minētajām vērtībām un kuras apņemas pastāvīgi tās veicināt (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 124. punkts; 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 142. punkts, kā arī 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, 104. punkts un tajā minētā judikatūra).
522    Tiklīdz kandidātvalsts kļūst par dalībvalsti, tā pievienojas tiesiskajai struktūrai, kas ir balstīta uz pamatpremisu, saskaņā ar kuru katrai dalībvalstij ar visām pārējām dalībvalstīm ir kopīgas šajā pantā ietvertās vērtības, uz kurām ir balstīta Savienība, un tās to savstarpēji atzīst. Šī premisa izriet no Savienības tiesību īpašajām un būtiskajām iezīmēm, kas ir saistītas ar to būtību un izriet no autonomijas, kādu minētās tiesības bauda attiecībā pret dalībvalstu tiesībām un starptautiskajām tiesībām. Tā nozīmē un pamato dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos šo vērtību atzīšanā un tādējādi tādu Savienības tiesību ievērošanā, ar kurām tās tiek īstenotas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 125. punkts, kā arī 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 143. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
523    No
tā secināms, ka fakts, ka dalībvalsts ievēro LES 2. pantā ietvertās vērtības, ir priekšnoteikums, lai varētu izmantot visas tiesības, kādas šai dalībvalstij izriet no Līgumu piemērošanas. Šo vērtību ievērošana nevar tikt reducēta līdz pienākumam, kurš kandidātvalstij ir jāpilda, lai pievienotos Savienībai, un no kura tā pēc pievienošanās varētu atbrīvoties (spriedumi, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 126. punkts, kā arī 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 144. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
524    Turklāt dalībvalsts savus tiesību aktus nevar grozīt tā, ka tiek samazināta LES 2. pantā nostiprināto vērtību aizsardzība. Tas nozīmē, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai attiecībā uz šīm vērtībām netiktu pieļauta pasliktināšanās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 20. aprīlis, Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, 63. un 64. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
525    No tā izriet, ka minētais 2. pants nav vienkāršs politiska rakstura norādījumu vai nodomu paziņojums, bet gan ietver vērtības, kas attiecas uz Savienību kā kopējas tiesību sistēmas identitāti un kas dalībvalstīm ir jāuztur un jāveicina. Šīs vērtības ir konkretizētas principos un noteikumos, kas ietver precīzākus juridiski saistošus pienākumus dalībvalstīm (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 232. punkts, kā arī 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 264. punkts).
526    Taisnība, ka Hartas preambulā citastarp ir atgādināts, ka Savienība ir balstīta uz demokrātijas un tiesiskuma principiem un atzīst tiesības, brīvības un principus, kas noteikti Hartā. Tās 1., 6., 7., 10., 11., 20., 21. un 23. pantā citastarp ir precizēts LES 2. pantā ietverto cilvēka cieņas, brīvības, vienlīdzības, cilvēktiesību ievērošanas, nediskriminācijas un sieviešu un vīriešu līdztiesības vērtību apjoms (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 157. punkts).
527    Tomēr Ungārijas norādītais apstāklis, ka LES 2. pantā minētās vērtības ir konkretizētas citos Savienības tiesību principos un noteikumos, kuros ir ietverti precīzāki juridiski saistoši pienākumi dalībvalstīm šī sprieduma 525. punktā minētās judikatūras izpratnē, nevar likt apšaubīt šo vērtību juridiski saistošo raksturu dalībvalstīm.
528    Šāda minētā 2. panta interpretācija izriet ne tikai no tā formulējuma, bet arī no tā konteksta, kā arī no tā rašanās vēstures.
529    Pirmkārt, runājot par LES 2. panta tekstu, jāatgādina, ka no tā formulējuma izriet, ka Savienība ir dibināta, pamatojoties uz vērtībām, kas respektē cilvēka cieņu, brīvību, demokrātiju, vienlīdzību, tiesiskumu un cilvēktiesības, tostarp minoritāšu tiesības. Šīs vērtības dalībvalstīm ir kopīgas sabiedrībā, kur valda plurālisms, tolerance, taisnīgums, solidaritāte un kur nav diskriminācijas, kā arī valda sieviešu un vīriešu līdztiesība.
530    Tādējādi jākonstatē, ka LES 2. pantā ir noteiktas Savienības pamatvērtības, kuras dalībvalstis, kam ir saistošas šīs vērtības to piederības Savienībai dēļ, savstarpēji apņemas ievērot, saglabāt un veicināt.
531    Otrkārt, attiecībā uz 2. panta kontekstu arī LES vispārējā sistēma liecina par to, ka šajā pantā nostiprinātās vērtības ir saistošas.
532    Šajā ziņā LES preambulā jau ir ietverta vispārēja atsauce uz “cilvēka neaizskaramo un neatsavināmo tiesību, demokrātijas, vienlīdzības, brīvības un tiesiskuma kopējām vērtībām”, tādējādi vismaz daļēji pārklājoties ar LES 2. pantā noteiktajām kopīgajām vērtībām. Tomēr šai preambulai nav juridiski saistoša spēka. Gluži pretēji –
2. panta iekļaušana pašā LES tekstā I sadaļā “Kopīgi noteikumi” liecina par šā noteikuma saistošo raksturu.
533    Arī LES 49. pants kā konteksta elements liecina par labu tādai minētā 2. panta interpretācijai, ka šī tiesību norma ir juridiski saistoša dalībvalstīm. Proti, kā atgādināts šī sprieduma 521. punktā, LES 49. pants nozīmē, ka tā 2. pantā iekļauto vērtību ievērošana ir priekšnoteikums, lai valsts, kas lūdz kļūt par Savienības dalībvalsti, varētu tai pievienoties, tādējādi apvienojoties valstīm, kuras ir brīvi un brīvprātīgi pievienojušās tām pašām vērtībām un kuras pastāvīgi apņemas tās veicināt.
534    Tas pats attiecas uz citām LES normām, kurās ir tieša atsauce uz Savienības vērtībām un kuras tādējādi apstiprina LES 2. panta juridiski saistošo raksturu, proti, LES 3. panta 1. un
5. punktu, 7. panta 1. un
2. punktu, 8. panta 1. punktu, 13. panta 1. punktu, 21. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 32. panta pirmo daļu, kā arī 42. panta 5. punktu.
535    Treškārt, šo interpretāciju apstiprina minētā 2. panta tapšanas vēsture. Kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 169. punktā, LES redakcijā pirms Lisabonas līguma bija atsauce nevis uz “vērtībām”, bet gan uz toreizējā 2. pantā minētajiem “principiem”. Jēdziens “vērtības” tika ieviests ar šo līgumu, pārņemot Konventa par Eiropas nākotni redakciju, saskaņā ar kuru Eiropas pamatvērtībām nepieciešams “skaidrs un neapstrīdams juridiskais pamats, lai dalībvalstis varētu noteikt no tām izrietošos pienākumus” [Neoficiāls tulkojums.] (Eiropas Konventa sekretariāts, CONV 528/03, 11. lpp.).
536    Tādējādi minētajā 2. pantā nostiprinātajām vērtībām pašām par sevi ir juridiski saistošs raksturs, no kā izriet dalībvalstu un Savienības iestāžu pienākums ievērot šīs vērtības, kā arī pienākums tās saglabāt un veicināt.
537    Otrām kārtām, attiecībā uz Ungārijas argumentu, ka šādu LES 2. pantā paredzēto pienākumu neizpilde nevar būt prasības sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam priekšmets, jo LES 2. pantā nostiprināto vērtību neievērošanu ļauj konstatēt tikai LES 7. pantā paredzētā procedūra, jāatgādina, ka no judikatūras izriet, ka Savienībai ir jāspēj savas Līgumos noteiktās kompetences robežās aizstāvēt minētajā 2. pantā noteiktās vērtības (spriedumi, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 127. punkts, un 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 145. punkts).
538    Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka, lai garantētu pamatpremisu, uz kuru ir balstīta šādi izveidotā kopējā tiesību sistēma, ar Līgumiem ir izveidota tiesu sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību saskanīgu un vienveidīgu interpretāciju. Saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta pirmo daļu Tiesa nodrošina tiesību ievērošanu Līgumu interpretēšanā un piemērošanā tajos noteiktajās procedūrās, tostarp LESD 258.–260. pantā paredzētajā procedūrā sakarā ar pienākumu neizpildi (šajā nozīmē skat. atzinumu, 2019. gada 30. aprīlis, 1/17 (CETA starp Kanādu un Eiropas Savienību), EU:C:2019:341, 111. punkts un tajā minētā judikatūra).
539    LESD 258. pantā paredzētās procedūras mērķis ir objektīvs atzinums par to, ka dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti Savienības tiesībās (spriedums, 2020. gada 6. oktobris, Komisija/Ungārija (Augstākā izglītība), C‑66/18, EU:C:2020:792, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
540    Tā kā nav atkāpes no noteikuma par vispārējo kompetenci, kas Tiesai ir piešķirta ar LES 19. pantu, lai nodrošinātu tiesību ievērošanu Līgumu interpretēšanā un piemērošanā, tās kompetencē joprojām ir pārbaudīt, vai dalībvalstis procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam kontekstā ir ievērojušas no LES 2. panta izrietošos pienākumus.
541    Tādējādi nevar piekrist Ungārijas argumentam, ka LES 2. pantā minēto vērtību pārkāpumu var konstatēt tikai ar tikai LES 7. pantā paredzēto procedūru.
542    Šajā ziņā svarīgi atgādināt, ka Tiesa ir nospriedusi, ka – pretēji minētās dalībvalsts paustajam – papildus LES 7. pantā paredzētajai procedūrai daudzas Līgumu normas, kas bieži ir konkretizētas dažādos atvasināto tiesību aktos, Savienības iestādēm piešķir kompetenci pārbaudīt, konstatēt un vajadzības gadījumā sodīt par LES 2. pantā ietverto vērtību pārkāpumiem, kas izdarīti kādā dalībvalstī (spriedumi, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 159. punkts, kā arī 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 195. punkts).
543    No tā noteikti izriet, ka minētās vērtības nevar uzskatīt par tādām, kuras Savienība var aizsargāt tikai LES 7. pantā paredzētās procedūras ietvaros (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 163. punkts, kā arī 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 199. punkts).
b)      Par to pienākumu neizpildi, kas izriet no LES 2. panta
544    Vispirms jāatgādina, ka papildus šī sprieduma 163., 204., 235., 311. un 416. punktā konstatētajiem Savienības tiesību normu pārkāpumiem Ungārija, pieņemdama Grozījumu likumu, ir pārkāpusi arī Hartas 1., 7., 11. un 21. pantu, kā izriet no šī sprieduma 422. un 493. punkta.
545    Tādējādi Tiesai ir jāizvērtē, vai visi šie pārkāpumi var pamatot LES 2. panta pārkāpumu.
546    Pirmām kārtām, kā būtībā izriet no šī sprieduma 536. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, LES 2. pantā minētās vērtības nosaka juridiski saistošus transversālus pienākumus Savienībā un definē tās kā kopējās tiesību sistēmas identitāti kā tādu.
547    Tomēr no LES 2. panta juridiski saistošā rakstura neizriet, ka jebkurš tādas Savienības tiesību normas pārkāpums, kurā tieši vai netieši konkretizētas šīs vērtības, obligāti nozīmē minētā 2. panta pārkāpumu.
548    Taisnība, ka vairāku Hartā garantēto pamattiesību, kurās ir konkretizētas LES 2. pantā nostiprinātās vērtības, pārkāpums var liecināt par šo vērtību pārkāpumu.
549    Proti, savstarpējā uzticēšanās starp dalībvalstīm ir balstīta uz minētajā 2. pantā nostiprināto vērtību atzīšanu, un tas nozīmē, ka kopš pievienošanās neviena no šīm valstīm savas kompetences neīsteno veidā, kas būtu pretrunā šīm vērtībām, kuras definē Savienības kā kopējas tiesību sistēmas identitāti, kuru dalībvalstis ir atzinušas, pamatojoties uz savstarpējības principu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 29. aprīlis, Komisija/Malta (Pilsonība par ieguldījumu), C‑181/23, EU:C:2025:283, 93. un 95. punkts). Šajā kontekstā svarīgi ir uzsvērt, ka Savienība šādā veidā pulcē valstis, kuras – kā atgādināts šī sprieduma 521. punktā – brīvi un brīvprātīgi pievienojušās minētajām vērtībām, tostarp Hartā nostiprinātajām pamattiesībām, tās ievēro un apņemas veicināt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve), C‑204/21, EU:C:2023:442, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
550    Tomēr tāda minētā 2. panta interpretācija, kas pārsniegtu šī sprieduma 547. punktā izklāstīto, varētu atņemt jebkādu efektivitāti ierobežojumiem, kas noteikti citu Savienības tiesību normu – it īpaši Hartas normu, kuras attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesības tās 51. panta 1. punkta izpratnē, – piemērošanas jomai.
551    Tādējādi prasības sakarā ar pienākumu neizpildi procedūrā dalībvalsts pieļautu juridiski saistošu pienākumu, kuri izriet no LES
2. panta, neizpildi var konstatēt tikai acīmredzamu un īpaši smagu vienas vai vairāku dalībvalstīm kopīgu vērtību pārkāpuma gadījumā, jo šādi pārkāpumi nav saderīgi ar Savienības – kā plurālistiskai sabiedrībai kopējas – tiesību sistēmas identitāti kā tādu.
552    Tā kā LES 2. panta pārkāpuma konstatēšana ir pakļauta īpašiem nosacījumiem, kas izriet jau no paša šīs tiesību normas tvēruma un ar to saistītajiem pienākumiem, nevar piekrist Ungārijas argumentam, ka vienlaikus Hartā un minētajā 2. pantā nostiprināto pamattiesību pārkāpuma rezultātā tai tiktu piemērots divkāršs sods par vienu pārkāpumu, un nekas neliedz Tiesai, izskatot prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, konstatēt atsevišķas dalībvalstīm Hartā un minētajā 2. pantā paredzētu pienākumu neizpildes.
553    Otrām kārtām, jāuzsver, ka šajā lietā, kā secinājumu 258. punktā būtībā norādījusi ģenerāladvokāte, ar Grozījumu likumu ir ieviests saskaņots diskriminējošu pasākumu kopums, kas atspoguļo Ungārijas likumdevēja nostāju, ka jebkurš saturs, kas popularizē vai ataino dzimumidentitātes neatbilstību bioloģiskajam dzimumam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti, kaitētu nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai un tikumiskajai attīstībai, ir iemesls ierobežot vai aizliegt nepilngadīgajiem piekļūt šādam saturam.
554    No tā izriet, ka šis likums, kā izriet no šī sprieduma 487.–491. punkta, rada personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, stigmatizāciju un marginalizāciju tikai viņu dzimumidentitātes vai seksuālās orientācijas dēļ, un šīs sekas pastiprina fakts, ka minētais likums turklāt šādas personas
asociē ar pedofiliem, vedinot domāt, ka personas, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu vai nav heteroseksuālas, rada fundamentālu apdraudējumu Ungārijas un Eiropas sabiedrībai, un šāda asociēšana var izraisīt naidīgu rīcību pret šīm personām.
555    Šāda stigmatizācija un marginalizācija, kas nozīmē, ka tiek radīta, saglabāta vai nostiprināta daļas sabiedrības locekļu sociālā “neredzamība”, ir pretrunā cilvēka cieņas, vienlīdzības un cilvēktiesību, tostarp minoritātēm piederošu personu tiesību, ievērošanas vērtībām LES 2. panta izpratnē.
556    Šādos apstākļos jāuzskata, ka Grozījumu likums acīmredzami un īpaši smagi aizskar personu, kas neidentificējas ar savu bioloģisko dzimumu, tostarp transpersonu, vai nav heteroseksuālas, tiesības, kā arī cilvēka cieņas, vienlīdzības un cilvēktiesību ievērošanas vērtības, tostarp minoritātēm piederošu personu tiesības LES 2. panta izpratnē, līdz ar to tas ir pretrunā Savienības – kā plurālistiskai sabiedrībai kopējas – tiesību sistēmas identitātei kā tādai.
557    Trešām kārtām, šo secinājumu nevar atspēkot ar Ungārijas argumentāciju, ka dalībvalstīm saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu ir rīcības brīvība, lai noteiktu sabiedrības pamatinterešu aizsardzības līmeni jautājumos, kas ir cieši saistīti ar to nacionālo identitāti.
558    Atbilstoši minētajam 4. panta 2. punktam Savienība respektē dalībvalstu vienlīdzību saistībā ar Līgumiem, kā arī to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām, tostarp reģionālajām un vietējām pašvaldībām, raksturīgo nacionālo identitāti.
559    Saskaņā ar Tiesas judikatūru, pat ja Savienībai ir pienākums ievērot dalībvalstu nacionālo identitāti saskaņā ar minētā 4. panta 2. punktu tādējādi, ka šīm valstīm ir zināma rīcības brīvība, lai nodrošinātu LES 2. pantā minēto vērtību un to konkretizējošo Savienības tiesību principu īstenošanu, no tā nekādi nevar secināt, ka no 2. panta izrietošie pienākumi dažādās dalībvalstīs var atšķirties (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 233. punkts, kā arī 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 265. punkts).
560    Lai gan tām ir atsevišķas nacionālās identitātes, kas piemīt to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām un ko Savienība respektē, dalībvalstis pievienojas vērtībām, kuras tām atbilstoši minētajam 2. pantam ir kopīgas un kuras tās ir apņēmušās nepārtraukti ievērot (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 234. punkts, kā arī 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome, C‑157/21, EU:C:2022:98, 266. punkts).
561    Turklāt LES 4. panta 2. punkts jālasa, ņemot vērā tāda paša ranga tiesību normas, it īpaši minēto
2. pantu, un tas nevar dalībvalstis atbrīvot no pienākuma ievērot no šīm tiesību normām izrietošās prasības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 19. novembris, Komisija/Čehijas Republika (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā), C‑808/21, EU:C:2024:962, 158. punkts, kā arī 2024. gada 19. novembris, Komisija/Polija (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā), C‑814/21, EU:C:2024:963, 155. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
562    Līdz ar to minētais 4. panta 2. punkts aizsargā tikai tādu nacionālo identitāšu koncepciju šī panta izpratnē, kura atbilst LES 2. pantā nostiprinātajām vērtībām.
563    Kā izriet no šī sprieduma 556. punkta, tā kā Grozījumu likumā nav ievērotas cilvēka cieņas, vienlīdzības un cilvēktiesību ievērošanas vērtības, tostarp minoritātēm piederošu personu tiesības LES 2. panta izpratnē, Ungārija nevar pamatoti atsaukties uz savu nacionālo identitāti, lai pamatotu šī likuma pieņemšanu.
564    Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka sestais iebildums ir pamatots.
C.      Par ceturto iebildumu – VDAR 10. panta un Hartas 8. panta 2. punkta pārkāpumu
1.      Lietas dalībnieku argumenti
565    Ar ceturto iebildumu, kas jāizskata kā pēdējais, Komisija pārmet Ungārijai, ka tā nav izpildījusi VDAR 10. pantā un Hartas 8. panta 2. punktā paredzētos pienākumus.
566    Tā norāda, ka Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā ir paredzēts, ka sodāmības reģistra dienesta pienākums ir nodrošināt ikvienai “pilnvarotai personai” tiešu piekļuvi reģistrētajiem datiem, pārsūtīt datus pilnvarotajai personai, pamatojoties uz attiecīgu lūgumu, apstiprināt datus pēc pilnvarotās personas pieprasījuma un elektroniski darīt pieejamus pilnvarotajai personai reģistra datus par personām, kuras ir izdarījušas noziegumus pret bērnu dzimumneaizskaramību vai tikumību.
567    Šī iestāde apgalvo, pirmkārt, ka Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunkts nesniedz pietiekamas garantijas datu subjektu tiesībām un brīvībām attiecībā uz piekļuves nosacījumiem viņu personas datiem, jo šajā tiesību normā nav precizēts, kam ir “atļauts” piekļūt sodāmības reģistru datiem elektroniski (“saskarne”).
568    Šajā ziņā tik plašs un neprecīzs apzīmējums, kāds paredzēts 67. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā, radītu tiesisko nedrošību attiecībā uz personām, kurām ir piekļuve reģistriem, tādējādi pārkāpjot VDAR 10. pantu.
569    Proti, saskaņā ar minēto 10. pantu piekļuve personas datiem būtu jānodrošina, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem un tikai, ciktāl šī piekļuve ir pamatota un nepieciešama. Runājot par Sodāmības reģistru likuma 75./B panta 3. punkta a) apakšpunkta
ab) punktu, pat personas, kuras tikai īslaicīgi uzrauga nepilngadīgā aizgādību, varētu tikt uzskatītas par tādām, kurām ir cieša saikne ar nepilngadīgo, un tādējādi uz tām varētu attiekties šīs tiesību normas piemērošanas joma.
570    Ņemot vērā nepieciešamības kritēriju par piekļuvi attiecīgajiem datiem saskaņā ar minētā 75./B panta 1. punktu, šīs personas varētu likumīgi vēlēties nodrošināt bērnu aizsardzību un novērst dzimumneaizskaramības vai tikumības pārkāpumus, kas izdarīti pret bērniem vai izmantojot bērnus.
571    Tomēr no 2021. gada 22. jūnija sprieduma Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti) (C‑439/19, EU:C:2021:504, 110. punkts un tajā minētā judikatūra) izrietot, ka nepieciešamības kritērijs nav izpildīts, ja vispārējo interešu mērķi var saprātīgi tikpat efektīvi sasniegt ar citiem, mazāk ierobežojošiem līdzekļiem.
572    Otrkārt, Komisija apgalvo, ka piekļuves kritēriji sodāmības reģistrā ietvertajiem datiem saskaņā ar Sodāmības reģistru likumu nesniedz “atbilstošas garantijas datu subjektu tiesībām un brīvībām” VDAR 10. panta izpratnē, jo šie kritēriji nevar garantēt, ka sodāmības datu apstrāde atbilst vispārējām nepieciešamības un samērīguma prasībām.
573    Šajā ziņā tā precizē, ka saskaņā ar VDAR 5. un
6. pantu publiska piekļuve oficiālajos dokumentos ietvertajiem personas datiem var tikt piešķirta tikai tad, ja ir pierādīta izpaušanas nepieciešamība. Taču šajā gadījumā neesot ieviests nekāds mehānisms, lai novērtētu piekļuves nepieciešamību, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem.
574    Treškārt, Komisija apgalvo, ka VDAR 86. pantā, kas attiecas uz tādu personas datu izpaušanu, kuri ietverti oficiālajos dokumentos, kas ir publiskas iestādes vai publiskas vai privātas struktūras rīcībā, lai izpildītu uzdevumu sabiedrības interesēs, arī nav paredzēti izņēmumi un atkāpes no datu aizsardzības noteikumiem.
575    Ungārija atbild, ka VDAR 10. un 86. pantā prasītās garantijas ir nodrošinātas ar Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktu un tiek pastiprinātas ar datu drošības pasākumiem, kas atbilst personas datu aizsardzības līmenim, kāds paredzēts VDAR 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā, kā arī 24. pantā.
576    Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunktā esot pietiekami precīzi noteiktas personas, kurām ir atļauts piekļūt to personu datiem, kuras ir izdarījušas noziedzīgus nodarījumus pret bērnu dzimumneaizskaramību vai tikumību.
577    No šī likuma 75./B panta 3. punkta izrietot, ka piekļuves attiecīgās personas sodāmības reģistra datiem procedūru var sākt tikai pilngadīga persona, kas ir tās pašas ģimenes loceklis vai kas nodrošina nepilngadīgā audzināšanu, aizgādību vai uzturēšanu.
578    Ungārija apgalvo, ka saskaņā ar Ungārijas Civilkodeksa 8:1. panta 1. punkta 2. apakšpunktu jēdziens “tās pašas ģimenes loceklis” ietver laulātos, tiešos augšupējos radiniekus, adoptētos bērnus, laulāto bērnus un audžubērnus, adoptējušos vecākus, svaiņus un audžuvecākus, brāļus un māsas, kā arī partnerus, tiešo augšupējo radinieku laulātos, laulāto augšupējos radiniekus un brāļus un māsas, kā arī brāļu un māsu laulātos.
579    Turklāt no šī kodeksa 4:146. panta 1. punkta un 4:224. panta izrietot, ka nepilngadīgais bērns ir pakļauts vecāku varai vai aizbildnībai un šī vara citastarp ļauj pārvaldīt viņa īpašumu un nodrošināt juridisko pārstāvību, –
tas nozīmējot tiesības pieprasīt piekļuvi datiem saskaņā ar Sodāmības reģistru likumu.
580    Saskaņā ar Sodāmības reģistru likuma 75./B panta 1. punktu piekļuvei attiecīgajiem datiem ir jābūt nepieciešamai, jo piekļuves sodāmības reģistrā ietvertajiem datiem nepieciešamība un samērīgums tādējādi ir balstīts uz objektīviem un subjektīviem kritērijiem.
581    Ungārija piebilst, ka elektroniskās saskarnes darbība, ko izmanto, lai piekļūtu datu subjekta sodāmības reģistra personas datiem, nodrošina atbilstošas garantijas saskaņā ar VDAR 10. pantu. Pirms datu pieprasīšanas pieteikuma iesniedzējam esot jāpaskaidro pieprasījuma mērķi, pamatojoties uz “stingriem meklēšanas nosacījumiem”.
582    No VDAR 4. apsvēruma arī izrietot, ka tiesības uz personas datu aizsardzību nav absolūta prerogatīva, bet gan tās ir jāņem vērā saistībā ar to funkciju sabiedrībā un jālīdzsvaro ar citām pamattiesībām saskaņā ar samērīguma principu. Bērna tiesību garantijai, kas nostiprināta Hartas 24. pantā, būtu jāprevalē pār tiesībām uz personas datu aizsardzību. Šo mērķi nevarot sasniegt arī ar citiem saprātīgiem un tikpat efektīviem līdzekļiem kā tiesību uz personas datu aizsardzību nepieciešamais un samērīgais ierobežojums.
583    Attiecībā uz sodāmības datu izpaušanu Ungārija norāda, ka saskaņā ar VDAR 86. pantu šajā lietā nav runas ne par oficiāla dokumenta satura izpaušanu, ne atklāšanu.
2.      Tiesas vērtējums
584    Vispirms jāatgādina, ka VDAR mērķis, kurš – kā izriet no tās 1. panta un 1. un 10. apsvēruma – citastarp ir nodrošināt augsta līmeņa aizsardzību fizisko personu pamattiesībām un pamatbrīvībām, jo īpaši Hartas 8. panta 1. punktā un LESD 16. panta 1. punktā nostiprinātajām viņu tiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību saistībā ar personas datu apstrādi (spriedums, 2025. gada 9. janvāris, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
585    Atbilstoši šim mērķim jebkurai personas datu apstrādei citastarp ir jāatbilst šīs regulas 5. pantā noteiktajiem šādas apstrādes principiem un minētās regulas 6. pantā uzskaitītajiem apstrādes likumīguma nosacījumiem (spriedums, 2025. gada 9. janvāris, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
586    VDAR 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts noteic, ka personas dati jāapstrādā likumīgi, godprātīgi un datu subjektam pārredzamā veidā.
587    Par apstrādes likumīguma nosacījumiem Tiesa nospriedusi, ka VDAR 6. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts izsmeļošs un ierobežojošs to gadījumu uzskaitījums, kuros personas datu apstrādi var uzskatīt par likumīgu. Tādējādi, lai apstrādi varētu uzskatīt par likumīgu, uz to jāattiecas kādam no šajā tiesību normā paredzētajiem gadījumiem (spriedums, 2025. gada 9. janvāris, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
588    Kā Tiesa jau nospriedusi – ja var konstatēt, ka personas datu apstrāde ir nepieciešama, ņemot vērā kādu no VDAR 6. panta 1. punkta pirmās daļas b)–f) apakšpunktā paredzētajiem pamatojumiem, nav jānoskaidro, vai uz šo apstrādi attiecas arī kāds cits no šiem pamatojumiem (spriedums, 2023. gada 4. jūlijs, Meta Platforms u.c. (Vispārīgie sociālā tīkla lietošanas noteikumi), C‑252/21, EU:C:2023:537, 94. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
589    Šajā kontekstā 6. panta 1. punkta pirmās daļas b)–f) apakšpunktā paredzētie pamatojumi, ciktāl tie rada likumīgu pamatu personas datu apstrādei bez datu subjekta piekrišanas, jāinterpretē šauri (spriedums, 2025. gada 9. janvāris, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
590    Saskaņā ar VDAR 6. panta 1. punkta e) apakšpunktu apstrāde ir likumīga arī tad un ciktāl tā ir vajadzīga, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras.
591    Vēl jānorāda, ka attiecībā uz publisku piekļuvi oficiāliem dokumentiem VDAR 86. pantā ir paredzēts, ka personas datus, kas ietverti oficiālos dokumentos, kuri ir publiskas iestādes vai publiskas vai privātas struktūras rīcībā, lai veiktu kādu uzdevumu sabiedrības interesēs, šī iestāde vai struktūra drīkst atklāt saskaņā ar Savienības vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem, lai saskaņotu tiesības uz publisku piekļuvi oficiāliem dokumentiem un tiesības uz personas datu aizsardzību.
592    Šis pants jālasa, ņemot vērā, pirmkārt, VDAR 4. apsvērumu, kurā citastarp ir noteikts, ka tiesības uz personas datu aizsardzību nav absolūta prerogatīva, un, otrkārt, šīs regulas 154. apsvērumu, no kura citastarp izriet, ka var uzskatīt, ka publiska piekļuve oficiāliem dokumentiem ir sabiedrības interesēs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 3. aprīlis, Ministerstvo zdravotnictví (Juridiskas personas pārstāvja dati), C‑710/23, EU:C:2025:231, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
593    Šajā lietā Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punktā ir noteikts, ka sodāmības reģistra dienests, izmantojot sodāmības reģistru informācijas sistēmu un saskaņā ar šī likuma noteikumiem, atbilstoši tā a) apakšpunktam pilnvarotajai personai nodrošina tiešu piekļuvi reģistrētajiem datiem; saskaņā ar b) apakšpunktu nosūta datus pilnvarotajai personai, pamatojoties uz attiecīgu pieprasījumu; saskaņā ar c) apakšpunktu apstiprina datus pēc pilnvarotās personas pieprasījuma un saskaņā ar d) apakšpunktu pilnvarotajai personai elektroniski dara pieejamus reģistrētos datus par personām, kuras ir izdarījušas noziegumus pret bērnu dzimumneaizskaramību vai tikumību.
594    Taču uz datu par kriminālsodāmību apstrādi, kas it īpaši paredzēta šī likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunktā, var attiekties VDAR 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkts.
595    Katrā ziņā attiecībā uz datiem par kriminālsodāmību un noziedzīgiem nodarījumiem jāteic, ka VDAR 10. pantā ir paredzēti papildu ierobežojumi to apstrādei. Atbilstoši šim pantam šo datu apstrādi “veic tikai oficiālas iestādes kontrolē” vai ja to “atļauj Savienības vai dalībvalsts tiesību akti, paredzot atbilstošas garantijas datu subjektu tiesībām un brīvībām”. Jebkādu visaptverošu sodāmības reģistru uzglabā tikai oficiālas iestādes kontrolē (spriedums, 2024. gada 7. marts, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
596    Tiesa jau nospriedusi, ka nedz VDAR 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkts, nedz šīs regulas 10. pants vispārēji un absolūti neaizliedz, ka kādai publiskai iestādei varētu būt tiesības vai pat pienākums izpaust personas datus personām, kuras to pieprasa (spriedums, 2024. gada 7. marts, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
597    Tādējādi VDAR principā nav pretrunā tas, ka personas dati tiek nodoti pilnvarotajai personai, ja šāda nodošana ir nepieciešama, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot oficiālās pilnvaras šīs regulas 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkta izpratnē. Tas tā ir pat tad, kad uz attiecīgajiem datiem attiecas minētais 10. pants, ja vien tiesību normās, ar kurām ir atļauta šī izpaušana, ir paredzētas atbilstošas garantijas datu subjektu tiesībām un brīvībām (spriedums, 2024. gada 7. marts, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
598    Tāpēc
Tiesai šajā lietā jāpārbauda, vai Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunkts, it īpaši “pilnvarotās personas” noteikšana šīs tiesību normas izpratnē, atbilst VDAR 10. pantā paredzētajām prasībām, ņemot vērā samērīguma principu, līdzsvarojot minētās “pilnvarotās personas” tiesības piekļūt minētajiem datiem un Hartas 8. pantā nostiprinātās tiesības uz personas datu aizsardzību.
599    Par pēdējo minēto aspektu jāatgādina VDAR 4. apsvērumā teiktais, ka pamattiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību nav absolūtas prerogatīvas, bet gan ir ņemamas vērā saistībā ar to funkciju sabiedrībā un līdzsvarojamas ar citām pamattiesībām. Tādējādi var tikt noteikti ierobežojumi, ja atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam tie ir paredzēti tiesību aktos un tajos tiek respektēta pamattiesību būtība, kā arī samērīguma princips. Saskaņā ar pēdējo minēto principu ierobežojumus drīkst noteikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības. Tie ir jāīsteno tikai, ciktāl tas noteikti ir nepieciešams, un attiecīgajā tiesiskajā regulējumā, kurā paredzēta iejaukšanās, ir jānosaka skaidri un precīzi noteikumi, kas reglamentē attiecīgā pasākuma tvērumu un piemērošanu (spriedums, 2024. gada 7. marts, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
600    Šajā ziņā Hartas 8. panta 2. punktā ir noteikts, ka personas dati jāapstrādā citastarp godprātīgi, “noteiktiem mērķiem un ar attiecīgās personas piekrišanu vai ar citu likumīgu pamatojumu, kas paredzēts tiesību aktos”.
601    Lai noskaidrotu, vai personas datu par kriminālsodāmību nodošana ir nepieciešama, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot piešķirtās oficiālās pilnvaras VDAR 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkta izpratnē, un vai valsts tiesību aktos, ar kuriem atļauta šāda nodošana, ir paredzētas atbilstošas garantijas datu subjektu tiesībām un brīvībām šīs regulas 10. panta izpratnē, konkrēti ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā attiecīgās apstrādes radītās iejaukšanās pamattiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību smagumu, tā ir attaisnojama un tostarp samērīga, lai nodrošinātu īstenojamo mērķu sasniegšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 7. marts, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
602    Attiecībā uz iejaukšanās šajās tiesībās smagumu Tiesa jau ir nospriedusi, ka datu par kriminālsodāmību un noziedzīgiem nodarījumiem vai ar tiem saistītiem drošības pasākumiem apstrāde šo datu īpašās sensitivitātes dēļ var būt īpaši smaga iejaukšanās Hartas 7. un
8. pantā garantētajās pamattiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību. Proti, tā kā šādi dati attiecas uz uzvedību, kas izraisa sabiedrības nosodījumu, piekļuves šādiem datiem piešķiršana tādējādi var stigmatizēt datu subjektu un radīt būtisku iejaukšanos tā privātajā vai profesionālajā dzīvē (spriedums, 2024. gada 7. marts, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
603    Ņemot vērā šī sprieduma 601. punktā minēto judikatūru, jākonstatē, pirmām kārtām, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 348. punktā, ka Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunkta mērķis, proti, aizsargāt nepilngadīgos un novērst dzimumneaizskaramības vai tikumības pārkāpumus pret nepilngadīgajiem vai to izmantošanu, ir Savienības atzīts vispārējo interešu mērķis šī sprieduma 599. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē un
tas var pamatot uzdevuma sabiedrības interesēs izpildi saskaņā ar VDAR 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunktu.
604    Tomēr, lai gan publiska piekļuve tādiem oficiāliem dokumentiem VDAR 86. panta izpratnē kā Sodāmības reģistru likumā paredzētā sodāmības reģistru sistēma, kurā reģistrēti piespriestie sodi, ir sabiedrības intereses – kā izriet no šīs regulas 154. apsvēruma –, kas var leģitimizēt šādos dokumentos ietverto personas datu izpaušanu, šāda piekļuve tomēr ir jāsalāgo ar pamattiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību, kā tas turklāt skaidri prasīts VDAR 86. pantā (spriedums, 2024. gada 7. marts, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
605    Tādējādi, otrām kārtām, jāpārbauda, vai šo datu sniegšana, pamatojoties uz Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunktu, ir nepieciešama, lai izpildītu minēto uzdevumu sabiedrības interesēs saskaņā ar VDAR 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunktu, proti, vai šī sniegšana ir pamatota un it īpaši – samērīga.
606    Komisija apgalvo, ka minētajā 67. panta 1. punkta d) apakšpunktā nav sniegtas pietiekamas garantijas datu subjektu tiesībām un brīvībām attiecībā uz piekļuves nosacījumiem viņu personas datiem, jo šajā tiesību normā nav skaidri precizētas personas, kurām ir atļauts piekļūt sodāmības reģistru datiem.
607    Tomēr Ungārija uzskata, ka minētajā tiesību normā šīs pilnvarotās personas ir noteiktas pietiekami precīzi.
608    Kā izriet no Tiesas judikatūras, valsts tiesiskajā regulējumā, ar kuru tiek piešķirta piekļuve personas datiem, samērīguma prasības izpildes nolūkā ir jāparedz skaidri un precīzi noteikumi, kas reglamentē attiecīgā pasākuma tvērumu un piemērošanu un nosaka minimālās prasības, lai tādējādi personām, kuru personas dati tiek skarti, būtu pietiekamas garantijas, kas ļauj šos datus efektīvi aizsargāt pret ļaunprātīgas izmantošanas risku. Šajā regulējumā it īpaši ir jānorāda, kādos apstākļos un saskaņā ar kādiem nosacījumiem var īstenot pasākumu, kas ietver šādu datu apstrādi, tādējādi garantējot, ka šāda iejaukšanās notiek tikai absolūti nepieciešamā robežās (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 2. marts, Prokuratuur (Piekļuves elektronisko komunikāciju datiem nosacījumi), C‑746/18, EU:C:2021:152, 48. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2022. gada 5. aprīlis, Commissioner of An Garda Síochána u.c., C‑140/20, EU:C:2022:258, 54. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
609    Taču, pirmkārt, nevar uzskatīt, ka Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēti šādi skaidri un precīzi noteikumi. It īpaši jēdziens “pilnvarota persona” šīs tiesību normas izpratnē, kas aptver personas, kuras ir tiesīgas iesniegt piekļuves pieteikumu saskaņā ar šo tiesību normu, nav pietiekami definēts ne Sodāmības reģistru likumā, ne Ungārijas Civilkodeksā.
610    Proti, šos likumus nav iespējams interpretēt tādējādi, ka tajos būtu pietiekami precīzi aprakstīta persona, kas kvalificējama par “pilnvaroto personu” minētā 67. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.
611    Saskaņā ar Sodāmības reģistru likuma 75./B panta 3. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar Ungārijas Civilkodeksa 8:1. panta 1. punkta 2. apakšpunktu, datu nodošanu var pieprasīt pilngadīga persona, kas ir tās pašas ģimenes loceklis vai kas ir atbildīga par nepilngadīgā audzināšanu, aizgādību vai uzturēšanu.
612    Šāda definīcija neatbilst prasībai ierobežot iejaukšanos pamattiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību līdz absolūti nepieciešamajam, kā izriet no šī sprieduma 608. punktā minētās judikatūras, jo to personu loks, kuras potenciāli ir tiesīgas iesniegt pieteikumu par piekļuvi datiem saskaņā ar Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunktu, ir pārāk plašs, it īpaši attiecībā uz pilngadīgām personām, kas ir atbildīgas par nepilngadīgā izglītību, aizgādību vai uzturēšanu šī likuma 75./B panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
613    Kā ģenerāladvokāte būtībā uzsvērusi secinājumu 354. punktā, jānorāda, ka personas datu par sodāmību un pārkāpumiem apstrādei saskaņā ar VDAR 10. pantu ir jābūt paredzamai. Taču šajā lietā minētā prasība nav ievērota, ņemot vērā jēdziena “pilnvarotā persona” definīciju 67. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā.
614    Otrkārt, piekļuves šiem datiem materiāltiesiskos nosacījumus arī nevar uzskatīt par pietiekami precīziem, lai būtu ievērota prasība par “atbilstošām garantijām datu subjektu tiesībām un brīvībām” saskaņā ar VDAR 10. pantu, jo šīm garantijām jāatbilst vispārējām nepieciešamības un samērīguma prasībām.
615    Šajā lietā Sodāmības reģistru likuma 75./B panta 3. punkta b) apakšpunktā, lasot to kopsakarā ar šī panta 1. punktu, ir paredzēts, ka minēto datu sniegšana ir nepieciešama, lai aizsargātu bērnus un novērstu tādus noziedzīgus nodarījumus pret dzimumneaizskaramību un tikumību, kas izdarīti pret bērniem vai tos izmantojot.
616    Tādējādi jākonstatē, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 357. punktā, ka minētajā 75./B panta 3. punkta b) apakšpunktā šādas piekļuves nepieciešamību un samērīgumu ar vienkāršu pašdeklarāciju ir uzticēts novērtēt tikai piekļuves pieprasītājam, nevis kompetentajai iestādei, kas kontrolē piekļuvi sodāmības reģistram.
617    Ņemot vērā datu par kriminālsodāmību sensitīvo raksturu un to, cik nopietna ir iejaukšanās datu subjektu pamattiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību, ko rada šo datu izpaušana, jāuzskata, ka pieteikuma iesniedzēja pašdeklarācija par piekļuves minētajiem datiem nepieciešamību acīmredzami nav piemērota, lai šādu iejaukšanos ierobežotu līdz absolūti nepieciešamajai.
618    Šādos apstākļos Sodāmības reģistru likuma 67. panta 1. punkta d) apakšpunktā, lasot to kopsakarā ar 75./B panta 3. punkta b) apakšpunktu, nav paredzētas atbilstošas garantijas datu subjektu tiesībām un brīvībām VDAR 10. panta izpratnē, un tādēļ ar to nevar pamatot datu subjektu sodāmības reģistrā iekļauto personas datu apstrādi, pamatojoties uz to, ka tā ir nepieciešama, lai izpildītu uzdevumu sabiedrības interesēs VDAR 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkta izpratnē.
619    Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka ceturtais iebildums ir pamatots.
IV.    Par tiesāšanās izdevumiem
620    Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Ungārijai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.
621    Saskaņā ar šā reglamenta 140. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, pašas sedz savus tiesāšanās izdevumus. Tādēļ Beļģijas Karaliste, Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Igaunijas Republika, Īrija, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Luksemburgas Lielhercogiste, Maltas Republika, Nīderlandes Karaliste, Austrijas Republika, Portugāles Republika, Slovēnijas Republika, Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste un Eiropas Parlaments savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (plēnums) nospriež:
1)      Ieviesdama 6/A pantu 1997. gada 8. maija gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (1997. gada Likums Nr. XXXI par bērnu aizsardzību un aizbildnības pārvaldību) Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) 3. panta 2. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū 16. un 19. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1., 7., 11. un 21. pantu.
2)      Ieviesdama 8. panta 1.a punktu 2008. gada 28. jūnija a gazdasági reklámtevékenység Alapvető feltételeiről és egyes korlátairól szóló 2008. évi XLVIII. törvény (2008. gada Likums Nr. XLVIII par komercreklāmas darbības pamatnosacījumiem un dažiem ierobežojumiem) Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 14. novembra Direktīvu (ES) 2018/1808, 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu, Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu, Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantu, kā arī Pamattiesību hartas 1., 7., 11. un 21. pantu.
3)      Ieviesdama 9. panta 6. punktu 2010. gada 31. decembra a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról szóló 2010. évi CLXXXV. törvény (2010. gada Likums Nr. CLXXXV par mediju pakalpojumiem un plašsaziņas līdzekļiem), kā arī pieņemdama šī likuma 32. panta 4.a punktu, Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas noteikti Direktīvas 2010/13 6.a panta 1. punktā, kā arī Pamattiesību hartas, 1., 7., 11. un 21. pantā.
4)      Grozīdama 2010. gada Likuma Nr. CLXXXV par mediju pakalpojumiem un plašsaziņas līdzekļiem 179. panta 2. punktu, Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Direktīvas 2010/13 2. pantā un 3. panta 1. punktā.
5)      Grozīdama 2011. gada 29. decembra a nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény (2011. gada Likums Nr. CXC par valsts publisko izglītību) 9. panta 12. punktu, Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Direktīvas 2006/123 16. un 19. pantā, kā arī ar Pamattiesību hartas 1., 7., 11. un 21. pantā.
6)      Pieņemdama 2021. gada 15. jūnija a pedofil bűnelkövetőkkel szembeni szigorúbb fellépésről, valamint a gyermekek védelme érdekében egyes törvények módosításáról szóló 2021. évi LXXIX. törvény (2021. gada Likums Nr. LXXIX par stingrākiem pasākumiem pret pedofilijas noziegumu izdarītājiem un par grozījumiem vairākos likumos bērnu aizsardzībai) normas, ar kurām izdarīti šī sprieduma rezolutīvās daļas 1.–5. punktā minētie grozījumi, Ungārija nav izpildījusi LES 2. pantā paredzētos pienākumus.
7)      Grozīdama 2009. gada 19. jūnija bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény (2009. gada Likums Nr. XLVII par sodāmības reģistru sistēmu, Eiropas Savienības dalībvalstu tiesu pasludināto spriedumu pret Ungārijas pilsoņiem reģistru un krimināllietu un policijas biometrisko datu reģistrēšanu) 67. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktu, Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) 10. pantā, kā arī Pamattiesību hartas 8. panta 2. punktā.
8)      Ungārija sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
9)      Beļģijas Karaliste, Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Igaunijas Republika, Īrija, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Luksemburgas Lielhercogiste, Maltas Republika, Nīderlandes Karaliste, Austrijas Republika, Portugāles Republika, Slovēnijas Republika, Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste un Eiropas Parlaments savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – ungāru.