62024CJ0311
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2026. gada 29. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Lauksaimniecība – Negodīga konkurence – Negodīga komercprakse – Direktīva (ES) 2019/633 – Aizliegums – 3. panta 1. punkta d) apakšpunkts – Ar piegādātāja lauksaimniecības un pārtikas produktu tirdzniecību nesaistīta maksājuma pieprasījums – 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkts – Pilnvaras uzlikt naudas sodus – Vairāku aizliegtu negodīgu komercprakses veidu, par kuriem tiek uzlikts viens naudas sods, kvalificēšana par “vienotu pārkāpumu” – Princips ne bis in idem – Valsts tiesību akti, kas paredz naudas sodu ierobežojumu
Lietā C‑311/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberlandesgericht Wien (Apelācijas tiesa Vīnē, Austrija) iesniegusi ar 2024. gada 26. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 29. aprīlī, tiesvedībā
Bundeswettbewerbsbehörde
pret
M. GmbH,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši F. Šalīns [F. Schalin], M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Bundeswettbewerbsbehörde vārdā – C. F. Winkler,
–
M. GmbH vārdā – S. Albiez, Rechtsanwalt,
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch, J. Schmoll un P. Thalmann, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Dawes, M. ter Haar un M. Zerwes, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 11. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/633 (2019. gada 17. aprīlis) par negodīgu tirdzniecības praksi starpuzņēmumu attiecībās lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē (OV 2019, L 111, 59. lpp.) 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkta interpretāciju.
2
Šis lūgums ir iesniegts četrās apvienotajās tiesvedībās starp Bundeswettbewerbsbehörde (Federālā konkurences iestāde, Austrija; turpmāk tekstā – “BWB”) un sabiedrību M. GmbH par tādu maksājuma pieprasījumu spēkā esību, ko pēdējā minētā izsniegusi saviem piegādātājiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Līgums par Eiropas Savienības darbību
3
LESD 39. panta 1. punktā noteikts:
“Kopējās lauksaimniecības politikas mērķi ir:
a)
celt lauksaimniecības ražīgumu, veicinot tehnikas attīstību un panākot lauksaimniecības ražošanas racionālu attīstību un ražošanas faktoru, jo īpaši darbaspēka, optimālu izmantojumu;
b)
šādi panākt pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem, jo īpaši palielinot lauksaimniecībā nodarbināto personu individuālos ienākumus;
c)
stabilizēt tirgus;
d)
nodrošināt piedāvāto produktu pieejamību tirgū;
e)
panākt, ka patērētāji piedāvātos produktus saņem par samērīgām cenām.”
4
LESD 43. panta 2. punktā paredzēts:
“Eiropas Parlaments un [Eiropas Savienības] Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru un pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju izveido lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju, kas paredzēta 40. panta 1. punktā, kā arī citus noteikumus, kas vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un kopējās zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai.”
Direktīva 2019/633
5
Direktīvas 2019/633 1., 6.–9., 14., 16., 24., 34. un 39. apsvērums ir formulēts šādi:
“(1)
Lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē bieži trūkst līdzsvara starp lauksaimniecības un pārtikas produktu piegādātāju un pircēju spēju aizstāvēt savas intereses. Šāda nelīdzsvarotība attiecībā uz spēju aizstāvēt savas intereses var radīt negodīgu tirdzniecības praksi, kad lielāki un ietekmīgāki tirdzniecības partneri mēģina uzspiest tādu praksi vai līgumu nosacījumus, kuri tiem pārdošanas darījumā ir izdevīgāki. Šāda prakse, piemēram, var krasi atšķirties no labas komercprakses, būt pretrunā labticībai un godprātībai darījumos, un viens tirdzniecības partneris to var vienpusēji uzspiest otram, tā var uzspiest nepamatotu un nesamērīgu viena tirdzniecības partnera ekonomiskā riska nodošanu otram vai uzspiest vienam tirdzniecības partnerim tiesību un pienākumu būtisku nelīdzsvarotību. Noteikti prakses veidi var būt klaji negodīgi, pat ja abas puses par tiem ir vienojušās. Lai mazinātu šādas prakses izmantošanu, kura var negatīvi ietekmēt lauksaimniecībā nodarbināto iedzīvotāju dzīves līmeni, būtu jāievieš Savienības minimālais standarts aizsardzībai pret negodīgu tirdzniecības praksi. Šajā direktīvā paredzētā saskaņošanas minimuma pieeja ļauj dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt valsts noteikumus arī par tādu negodīgu tirdzniecības praksi, kas nav minēta šajā direktīvā.
[..]
(6)
Kaut arī uzņēmējdarbības risks ir raksturīgs visai saimnieciskajai darbībai, lauksaimnieciskajā ražošanā ir jo īpaši daudz nenoteiktības, jo tā ir atkarīga no bioloģiskiem procesiem un to ietekmē laikapstākļi. Šādu nenoteiktību sarežģī vēl tas, ka lauksaimniecības un pārtikas produkti ir lielākā vai mazākā mērā ātrbojīgi un sezonāli. Lauksaimniecības politikas vidē, kura ir daudz izteiktāk orientēta uz tirgu nekā agrāk, tirgus dalībniekiem, kas darbojas lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē, aizsardzība pret negodīgu tirdzniecības praksi ir kļuvusi vēl svarīgāka.
(7)
Šāda negodīga tirdzniecības prakse jo īpaši var negatīvi ietekmēt lauksaimniecībā nodarbināto iedzīvotāju dzīves līmeni. Šādu ietekmi uzskata vai nu par tiešu, kad tā skar lauksaimniecības produktu ražotājus un to organizācijas kā piegādātājus, vai arī par netiešu, kad sekas, ko lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē rada negodīgas tirdzniecības prakse, izraisa “domino efektu”, kurš negatīvi ietekmē primāros ražotājus minētajā ķēdē.
(8)
Lai arī ne visās, tomēr lielākajā daļā dalībvalstu ir īpaši valsts noteikumi, kas piegādātājus aizsargā pret negodīgu tirdzniecības praksi, kuru izmanto starpuzņēmumu attiecībās lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē. Kur ir iespējams paļauties uz līgumtiesībām vai pašregulējuma iniciatīvām, šādu tiesiskās aizsardzības veidu praktisko vērtību ierobežo bailes no komerciāliem pretpasākumiem pret sūdzības iesniedzēju, kā arī finansiālie riski, kas saistīti ar vēršanos pret šādu praksi. Tādēļ dažas dalībvalstis, kurām ir īpaši noteikumi attiecībā uz negodīgu tirdzniecības praksi, to izpildes panākšanu uztic administratīvām iestādēm. Tomēr dalībvalstu noteikumi attiecībā uz negodīgu tirdzniecības praksi, ja tādi ir, būtiski atšķiras.
(9)
Tirgus dalībnieku skaits un lielums dažādos lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdes posmos ir atšķirīgs. Atšķirīga spēja aizstāvēt savas intereses, kas atbilst piegādātāja ekonomiskajai atkarībai no pircēja, var izraisīt to, ka lielākie tirgus dalībnieki uzspiež negodīgu tirdzniecības praksi mazākajiem tirgus dalībniekiem. Dinamiskai pieejai, kuras pamatā ir piegādātāja un pircēja relatīvais lielums apgrozījuma ziņā, būtu jānodrošina labāka aizsardzība pret negodīgu tirdzniecības praksi tiem tirgus dalībniekiem, kuriem tā visvairāk vajadzīga. Negodīga tirdzniecības prakse jo īpaši kaitē mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (MVU) lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē. Uzņēmumi, kas ir lielāki nekā MVU, bet kuru gada apgrozījums nepārsniedz 350000000 EUR, arī būtu jāaizsargā pret negodīgu tirdzniecības praksi, lai nepieļautu, ka šādas prakses izmaksas tiek pārliktas uz lauksaimniecības produktu ražotājiem. “Domino efekta” sekas lauksaimniecības produktu ražotājiem kļūst jo īpaši nozīmīgas tādu uzņēmumu gadījumā, kuru gada apgrozījums ir līdz 350000000 EUR. Arī lauksaimniecības un pārtikas produktu, tostarp pārstrādātu produktu, starpniekpiegādātāju aizsardzība var palīdzēt novērst tirdzniecības novirzīšanos no lauksaimniecības produktu ražotājiem un to apvienībām, kas ražo pārstrādātus produktus, uz neaizsargātiem piegādātājiem.
[..]
(14)
Šī direktīva būtu jāpiemēro lielāku tirgus dalībnieku komercpraksei pret tirgus dalībniekiem, kuriem ir mazāka spēja aizstāvēt savas intereses. Piemērots tuvinājums, ar ko izteikt relatīvo spēju aizstāvēt savas intereses, ir dažādo tirgus dalībnieku gada apgrozījums. Lai gan tas ir tikai tuvinājums, šāds kritērijs tirgus dalībniekiem dod paredzamību attiecībā uz to tiesībām un pienākumiem saskaņā ar šo direktīvu. Augšējai robežai būtu jānovērš tas, ka aizsardzība tiek sniegta tirgus dalībniekiem, kas nav neaizsargāti vai ir ievērojami mazāk neaizsargāti nekā to mazākie partneri vai konkurenti. Tādēļ šī direktīva nosaka uz apgrozījumu balstītas tirgus dalībnieku kategorijas, saskaņā ar kurām tiek sniegta aizsardzība.
[..]
(16)
Lemjot par to, vai kāds konkrēts tirdzniecības prakses veids ir uzskatāms par negodīgu, ir svarīgi mazināt risku, ka var tikt ierobežota starp pusēm noslēgtu godīgu un efektivitāti veicinošu līgumu izmantošana. Tāpēc prakses veidus, kas ir skaidri un nepārprotami paredzēti starp pusēm noslēgtajos piegādes līgumos vai turpmākos līgumos, ir lietderīgi nošķirt no tādiem prakses veidiem, kuri tiek izmantoti pēc darījuma uzsākšanas un par kuriem puses iepriekš nav vienojušās, aizliedzot tikai vienpusējas un ar atpakaļejošu spēku piemērojamas izmaiņas skaidros un nepārprotamos piegādes līgumu noteikumos. Tomēr noteikti tirdzniecības prakses veidi tiek uzskatīti par negodīgiem pēc savas būtības, un uz tiem nebūtu jāattiecina pušu līgumslēgšanas brīvība.
[..]
(24)
Šī direktīva nesaskaņo noteikumus par pierādīšanas pienākumu, kas piemērojami procedūrās, kuras ierosinātas valstu izpildiestādēs, nedz arī saskaņo piegādes līgumu definīciju. Tādēļ piemērojami tie noteikumi par pierādīšanas pienākumu un piegādes līgumu definīcija, kas ir paredzēti dalībvalstu tiesību aktos.
[..]
(34)
Atturoši faktori, piemēram, pilnvaras uzlikt naudassodus un citus vienlīdz efektīvus sodus vai ierosināt procedūru, piemēram, tiesvedību, to uzlikšanai un publicēt izmeklēšanas rezultātus, tostarp publicēt informāciju par pircējiem, kas izdarījuši pārkāpumus, var veicināt uzvedības maiņu un pirmstiesas risinājumu rašanu starp pusēm, un tiem vajadzētu būt daļai no izpildiestāžu pilnvarām. Naudassodi var būt īpaši efektīvi un atturoši. Tomēr katrā konkrētajā izmeklēšanā izpildiestādei vajadzētu spēt nolemt, kuras no savām pilnvarām tā izmantos un vai tā uzliks naudassodu vai citu vienlīdz efektīvu sodu vai ierosinās procedūru to uzlikšanai.
[..]
(39)
Tā kā lielākajā daļā dalībvalstu jau ir valsts noteikumi attiecībā uz negodīgu tirdzniecības praksi, pat ja tie mēdz atšķirties, ir lietderīgi izmantot direktīvu, lai ieviestu minimālo aizsardzības standartu saskaņā ar Savienības tiesībām. Tas dalībvalstīm dotu iespēju savās valsts tiesību sistēmās iekļaut attiecīgos noteikumus tā, lai varētu izveidot saskaņotus režīmus. Ja vien tiek ievērotas iekšējā tirgus darbībai piemērojamās Savienības tiesību aktu prasības un ja šādi noteikumi ir samērīgi, nevajadzētu liegt dalībvalstīm savā teritorijā saglabāt vai ieviest stingrākus valsts noteikumus, kas paredz augstāka līmeņa aizsardzību pret negodīgu tirdzniecības praksi starpuzņēmumu attiecībās lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē.”
6
Šīs direktīvas 1. panta “Priekšmets un piemērošanas joma” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Lai apkarotu praksi, kas krasi atšķiras no labas komercprakses, ir pretrunā labticībai un godprātībai darījumos un ko viens tirdzniecības partneris vienpusēji uzspiež otram, šajā direktīvā ir noteikts minimālais saraksts ar aizliegtas negodīgas tirdzniecības prakses veidiem attiecībās starp pircējiem un piegādātājiem lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē un ir paredzēti minimālie noteikumi minēto aizliegumu īstenošanai, un pasākumi koordinācijai starp izpildiestādēm.
2.   Šo direktīvu piemēro konkrētiem negodīgas tirdzniecības prakses veidiem, kas tiek izmantoti saistībā ar lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu, ko veic:
a)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums nepārsniedz 2000000 EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 2000000 EUR;
b)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 2000000 EUR un nepārsniedz 10000000 EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 10000000 EUR;
c)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 10000000 EUR un nepārsniedz 50000000 EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 50000000 EUR;
d)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 50000000 EUR un nepārsniedz 150000000 EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 150000000 EUR;
e)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 150000000 EUR un nepārsniedz 350000000 EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 350000000 EUR.
[..]”
7
Minētās direktīvas 3. panta “Negodīgas tirdzniecības prakses aizliegums” 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka tiek aizliegti vismaz visi šādi negodīgas tirdzniecības prakses veidi:
[..]
d)
pircējs pieprasa no piegādātāja maksājumus, kas nav saistīti ar piegādātāja lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu;
[..].”
8
Tās pašas direktīvas 6. panta “Izpildiestāžu pilnvaras” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka katrai no to izpildiestādēm ir nepieciešamie resursi un zināšanas savu pienākumu pildīšanai, un piešķir tai šādas pilnvaras:
[..]
d)
pilnvaras pieņemt lēmumus, ar ko konstatē 3. pantā noteikto aizliegumu pārkāpumu un pieprasa pircējam izbeigt aizliegto tirdzniecības praksi; iestāde var atturēties pieņemt šādu lēmumu, ja minētais lēmums radītu risku, ka var tikt atklāta sūdzības iesniedzēja identitāte, vai radītu risku, ka tiek izpausta jebkāda cita informācija, kuras izpaušana pēc sūdzības iesniedzēja ieskatiem kaitētu tā interesēm, un ar noteikumu, ka sūdzības iesniedzējs minēto informāciju ir norādījis saskaņā ar 5. panta 3. punktu;
e)
pilnvaras noteikt vai ierosināt procedūras, lai pārkāpuma izdarītājam uzliktu naudassodus un citus vienlīdz efektīvus sodus, un pagaidu noregulējumu saskaņā ar valsts noteikumiem un procedūrām;
[..].
Sodi, kas minēti [pirmās daļas] e) apakšpunktā ir iedarbīgi, samērīgi un atturoši, ņemot vērā pārkāpuma būtību, ilgumu, atkārtošanos un smagumu.”
9
Saskaņā ar Direktīvas 2019/633 9. pantu:
“1.   Lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni, dalībvalstis var saglabāt vai ieviest tādus noteikumus ar mērķi apkarot negodīgu tirdzniecības praksi, kuri ir stingrāki nekā šajā direktīvā paredzētie noteikumi, ar noteikumu, ka šādi valsts noteikumi ir saderīgi ar noteikumiem par iekšējā tirgus darbību.
2.   Šī direktīva neskar valsts noteikumus, kuri ir vērsti uz tādas negodīgas tirdzniecības prakses apkarošanu, kas nav šīs direktīvas darbības jomā, ar noteikumu, ka šādi noteikumi ir saderīgi ar noteikumiem par iekšējā tirgus darbību.”
Austrijas tiesības
10
Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen (Faire‑Wettbewerbsbedingungen‑Gesetz) (Federālais likums par vietējā piedāvājuma un konkurences noteikumu uzlabošanu; BGBl. Nr. 392/1977), redakcijā ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Bundesgesetz, mit dem das Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen geändert wird (Federālais likums, ar kuru groza Federālo likumu par vietējā piedāvājuma un konkurences noteikumu uzlabošanu; BGBl. I 239/2021; turpmāk tekstā – “FWBG”), 5.a pantā noteikts:
“1.   Šīs iedaļas noteikumu mērķis ir novērst negodīgu tirdzniecības praksi saistībā ar lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu. Ar tiem tiek transponēta [Direktīva 2019/633]. Tie neietekmē 1. iedaļu un [Bundesgesetz gegen Kartelle und andere Wettbewerbsbeschränkungen (Kartellgesetz 2005) (Likums par aizliegtu vienošanos un citu konkurences ierobežojumu apkarošanu)].
2.   Šīs iedaļas noteikumus piemēro konkrētiem tirdzniecības prakses veidiem, kurus izmanto saistībā ar lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu, ko veic:
1)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums nepārsniedz 2 miljonus EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 2 miljoni EUR;
2)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 2 miljoni EUR un nepārsniedz 10 miljonus EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 10 miljoni EUR;
3)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 10 miljoni EUR un nepārsniedz 50 miljonus EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 50 miljoni EUR;
4)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 50 miljoni EUR un nepārsniedz 150 miljonus EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 150 miljoni EUR;
5)
piegādātāji, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 150 miljoni EUR un nepārsniedz 350 miljonus EUR, pircējiem, kuru gada apgrozījums ir vairāk nekā 350 miljoni EUR;
[..].
3.   Šo iedaļu piemēro pārdošanas darījumiem, kuros vai nu piegādātājs, vai pircējs, vai abi veic uzņēmējdarbību Savienībā.
[..]”
11
Atbilstoši FWBG 5.b panta noteikumiem:
“[..]
2.   “pircējs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas nav patērētājs, neatkarīgi no vietas, kurā minētā persona veic uzņēmējdarbību, vai jebkura publiska iestāde, kas Savienībā pērk lauksaimniecības un pārtikas produktus; termins “pircējs” var attiekties arī uz šādu fizisku vai juridisku personu grupu.
3.   “piegādātājs” ir jebkurš lauksaimniecības produktu ražotājs vai jebkura fiziska vai juridiska persona, kas neatkarīgi no vietas, kurā tie veic uzņēmējdarbību, pārdod lauksaimniecības un pārtikas produktus; termins “piegādātājs” var attiekties arī uz šādu lauksaimniecības produktu ražotāju grupu vai šādu fizisku vai juridisku personu grupu, piemēram, ražotāju organizācijām, piegādātāju organizācijām un šādu organizāciju apvienībām.”
12
FWBG likuma 5.c panta 1. punktā paredzēts:
“Komercprakse, kas minēta I pielikumā, ir aizliegta. [..]”
13
FWBG 6. panta 2. punktā noteikts:
“Pēc izpildiestādes pieprasījuma 2. sadaļas piemērošanas nolūkos karteļu lietās kompetentā tiesa pircējam 5.b panta 2. punkta izpratnē, kurš pārkāpj 5.c panta noteikumus, var piemērot naudas sodu līdz 500000 EUR. Aprēķinot naudas soda apmēru, it īpaši ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, ar to saistīto iedzīvošanos, atbildības pakāpi un ekonomisko kapacitāti. Likuma par aizliegtu vienošanos un citu konkurences ierobežojumu apkarošanu 33. pants ir piemērojams mutatis mutandis.”
14
FWBG I pielikuma “Komercprakse, kas ir aizliegta jebkuros apstākļos” 4. punktā noteikts:
“Pircējs no piegādātāja pieprasa maksājumus, kas nav saistīti ar piegādātāja lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
15
M. ir sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kam Austrijā pieder produktu mazumtirdzniecības veikali.
16
2023. gada maijā M. nosūtīja maksājuma pieprasījumus saviem lauksaimniecības un pārtikas produktu piegādātājiem, kuri BWB ieskatā nebija saistīti ar šo produktu pārdošanu, un tādējādi pārkāpa FWBG 5.c panta 1. punktu un I pielikuma 4. punktu, ar ko transponēts Direktīvas 2019/633 3. panta 1. punkta pirmās daļas d) apakšpunkts.
17
Lai pamatotu šos maksājuma pieprasījumus, M. paziņoja, ka to esot būtiski skārusi Covid‑19 pandēmijas ietekme uz tūrismu, no kuras cēlies klientu trūkums pārtikas produktu mazumtirdzniecības jomā un radies milzīgs izmaksu pieaugums. Tāpēc tā uzsāka pilnīgu uzņēmuma pārstrukturēšanas procesu, tostarp iepirkumu pārveidošanu. Šajā pārveidē tā piesaistīja ārēju konsultantu, kurš tai ieteica lūgt tās piegādātāju ieguldījumu, lai daļēji kompensētu minētā procesa augstās izmaksas.
18
M. 2023. gada 16. maijā šai nolūkā organizēja tiešsaistes projektu “Piegādātāju diena” (“Supplier Day”), kurā tā saviem piegādātājiem sniedza pārskatu par pašreizējo lauksaimniecības un pārtikas produktu tirgus situāciju, ar to saistītajām problēmām, kā arī par zaudējumiem, kādus tā cieš. Tā izskaidroja notiekošo pārveides procesu. Pārveides procesa mērķis tika definēts kā kategoriju pārvaldības (Category Management) profesionalizācija un iekšējo procesu optimizācija. M. piegādātājiem arī izskaidroja tai nepieciešamo ieguldījumu, uzsvērdama vajadzību ieguldīt klimatam draudzīgās ūdeņraža ražošanas iekārtās un CO2 neitrālu smago kravas transportlīdzekļu parkā.
19
M. 2023. gada 17. maijā katram piegādātājam nosūtīja vienu no diviem tās pašas e‑pasta vēstules variantiem – atkarībā no tā, vai tie bija vai nebija piedalījušies “Piegādātāju dienā”. Šajā e‑pasta vēstulē šī sabiedrība lūdza tos veikt noteikta apmēra maksājumu, lai piedalītos iesāktā pārveides procesa finansēšanā. Šīm e‑pasta vēstulēm bija pievienoti rēķinu projekti, kuros bija norādītas dažādas summas vienreizēju maksājumu summu formā. Šīs atšķirīgās e‑pasta vēstules tika nosūtītas vienlaicīgi. Izņemot rēķina projekta summu un nošķīrumu starp to, vai attiecīgais piegādātājs bija vai nebija piedalījies 2023. gada 16. maija“Piegādātāju dienā”, visiem piegādātājiem nosūtīto e‑pasta vēstuļu saturs bija identisks.
20
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka M. pēc savas iniciatīvas nolēma izbeigt sūtīt piegādātājiem investīciju pieprasījumus, atcelt elektroniskā pasta vēstulēm pievienotos rēķinu projektus un nekavējoties atmaksāt jau samaksātās summas. Kopumā tikai divi no sešpadsmit piegādātājiem bija nolēmuši izpildīt ieguldījumu pieprasījumu un samaksāt summas, kas norādītas e‑pasta vēstulēm pievienotajos rēķinu projektos.
21
BWB konstatēja, ka M. kā pircēja no sešpadsmit piegādātājiem bija pieprasījusi maksājumu, kas nebija saistīts ar lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu. Tādējādi tā uzskatīja, ka ar katru no šiem maksājuma pieteikumiem ir pārkāpts FWBG 5.c panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar tā I pielikuma 4. punktu. Tāpēc 2023. gada 10. novembrī tā vērsās Oberlandesgericht Wien (Apelācijas tiesa Vīnē, Austrija), kas ir iesniedzējtiesa, ar sešpadsmit pieteikumiem par naudas soda piemērošanu M. saskaņā ar FWBG 6. panta 2. punktu.
22
Četri no šiem pieteikumiem tika nodoti šīs tiesas 25. palātai. Tie tika apvienoti un attiecas uz šādiem četriem piegādātājiem:
–
P. GmbH – maksājuma pieprasījums 12000 EUR;
–
L. GmbH – maksājuma pieprasījums 10000 EUR;
–
R. GmbH – maksājuma pieprasījums 12000 EUR;
–
S. GmbH – maksājuma pieprasījums 18000 EUR.
23
BWB uzskata, ka katrs maksājuma pieprasījums ir atsevišķs pārkāpums.
24
M. apstrīd, ka tie būtu atsevišķi prasījumi, un apgalvo, ka visi sešpadsmit BWB prasījumi ir balstīti uz vienu un to pašu faktisko situāciju. Tādējādi šķietot, ka ar mākslīgu sadalīšanu sešpadsmit atsevišķos prasījumos tiek pārkāpts princips ne bis in idem. Pakārtoti M. apgalvo, ka patiesībā tai tiek pārmests vienots un turpināts pārkāpums. Šis judikatūrā attīstītais koncepts, kas izriet no aizliegto vienošanos un konkurences jomā piemērojamām tiesībām, tai šķiet attiecināms arī uz FWBG noteikumiem, ar kuriem transponēta Direktīva 2019/633.
25
Saistībā ar šo iesniedzējtiesa norāda, ka FWBG 6. panta 2. punktā paredzēts krimināltiesiska rakstura sods. Austrijas krimināltiesību doktrīnā tiek uzskatīts, ka tāda rīcība, par kādu tiek vainota M., jākvalificē kā “vienots pārkāpums”, jo tā veido vienotu juridisku darbību, kas atbilst vienam noziedzīga nodarījuma sastāvam (tatbestandliche Handlungseinheit). Minētā tiesa norāda, ka pat tad, ja fakti attiecas uz attiecībām ar sešpadsmit patstāvīgiem piegādātājiem, būtu jāpiemēro vienots naudas sods līdz 500000 EUR, kā paredzēts FWBG 6. panta 2. punktā.
26
Tomēr šī tiesa pauž šaubas, vai tāds rezultāts ļauj sasniegt Direktīvā 2019/633 noteikto mērķi, proti, zināmu līdzsvaru starp pircēju spēju aizstāvēt savas intereses un piegādātāju spēju aizstāvēt savas intereses lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē. Minētā tiesa uzskata, ka līdzsvara atjaunošana var notikt tikai individuālo attiecību starp pircēju un piegādātāju līmenī. Savukārt, ja M. rīcība būtu jākvalificē kā tāda, kas veido vairākus pārkāpumus, kuru dēļ paralēli tiek uzlikti vairāki naudas sodi, būtu arī jāuzdod jautājums, vai šāds risinājums atbilst šai direktīvai.
27
Šādos apstākļos Oberlandesgericht Wien (Apelācijas tiesa Vīnē) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1
a)
Vai [Direktīvas 2019/633] 6. panta 1. punkta e) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pircējs, pamatojoties uz vienoti motivētu lēmumu, vienā un tajā pašā dienā no vairākiem piegādātājiem, uz kuriem attiecas šīs direktīvas aizsardzība saskaņā ar tās 1. pantu, pretēji šīs direktīvas 3. panta 1. punkta d) apakšpunktam attiecīgi atsevišķi pieprasa veikt maksājumu, šī tiesību norma nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar ko šie maksājuma pieprasījumi to kopumā ir uzskatāmi par vienu vienotu pārkāpumu (vienotu nodarījumu), par kuru ir piemērojams tikai viens sods?
b)
Vai, ņemot vērā Direktīvas 2019/633 6. panta 1. punkta otrajā daļā izvirzīto prasību, ka sodam ir jābūt iedarbīgam, samērīgam un atturošam, ņemot vērā pārkāpuma būtību, ilgumu, atkārtošanos un smagumu, atbildi uz pirmā jautājuma a) daļu ietekmē tas, ka saskaņā ar Austrijas tiesību normu, kurā ir paredzēts sods (FBWG 6. panta 2. punkts), par to maksimāli piemērojamais naudas sods ir (tikai) 500000 EUR?
2)
Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša:
Vai [Direktīvas 2019/633] 6. panta 1. punkta e) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka katrs maksājuma pieprasījums katram piegādātājam – ciktāl tas ir pretrunā šis direktīvas 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajam aizliegumam – ir uzskatāms par patstāvīgi sodāmu tirdzniecības praksi, par kuru saskaņā ar kumulācijas principu ir jāuzliek viens patstāvīgs sods (naudas sods), un tātad ir jāuzliek vairāki naudas sodi, ņemot vērā to, ka saskaņā ar Austrijas tiesību normu, kurā ir paredzēts sods (FBWG 6. panta 2. punkts), maksimāli piemērojamais naudas sods ir 500000 EUR?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
28
Ar pirmo jautājumu kopumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2019/633 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka vairāki maksājuma pieprasījumi, kas nav saistīti ar lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu šīs direktīvas 3. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē un ko pircējs, pamatojoties uz vienu iemeslu, vienlaikus adresējis vairākiem piegādātājiem, ir jākvalificē kā vienots pārkāpums, par kuru tiek uzlikts vienots fiksēta maksimālā apmēra naudas sods.
29
Vispirms no Direktīvas 2019/633 1., 7. un 39. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir Savienības līmenī ieviest minimālo standartu lauksaimniecības un pārtikas produktu piegādātāju aizsardzībai pret pircēju negodīgu komercpraksi lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē, lai samazinātu šādas prakses biežumu, kas var negatīvi ietekmēt lauku iedzīvotāju dzīves līmeni. Šādu ietekmi uzskata vai nu par tiešu, kad tā skar lauksaimniecības produktu ražotājus un to organizācijas kā piegādātājus, vai arī par netiešu, kad sekas, ko lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē rada negodīga komercprakse, izraisa “domino efektu”, kas noslēgumā negatīvi ietekmē primāros ražotājus minētajā ķēdē.
30
Šajā ziņā, pirmkārt, minētās direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai tiktu aizliegti vismaz visi šajā tiesību normā uzskaitītie negodīgas komercprakses veidi. Starp šiem prakses veidiem šīs tiesību normas d) apakšpunktā ir minēta prakse, kad pircējs pieprasa no piegādātāja maksājumus, kas nav saistīti ar piegādātāja lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu.
31
Otrkārt, kā izriet no Direktīvas 2019/633 4. panta, katra dalībvalsts izraugās vienu vai vairākas iestādes, kas ir atbildīgas par šīs direktīvas 3. pantā paredzēto aizliegumu ievērošanu valsts līmenī. Saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punkta pirmo daļu katrai no šīm iestādēm ir jābūt nepieciešamajiem resursiem, zināšanām un pilnvarām, lai veiktu uzticētos uzdevumus.
32
Uz pirmo jautājumu par šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkta interpretāciju jāatbild, ņemot vērā šos precizējumus.
33
Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka dalībvalstīm minētajām iestādēm jāpiešķir pilnvaras uzlikt vienlīdz efektīvus naudas sodus un citas sankcijas un veikt pagaidu noregulējumu attiecībā uz pārkāpēju vai uzsākt attiecīgu procesu saskaņā ar valsts noteikumiem un procedūrām. Minētā 6. panta 1. punkta otrajā daļā ir arī norādīts, ka šīm sankcijām jābūt iedarbīgām, samērīgām un atturošām, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, ilgumu, atkārtošanos un smagumu.
34
Tādējādi, kā secinājumu 26. punktā ierosina ģenerāladvokāts, secīgi ir jāaplūko abi iesniedzējtiesas izvirzītās problemātikas aspekti, kas attiecas, pirmkārt, uz kopīgu kvalifikāciju par vienotu pārkāpumu attiecībā uz vairākiem negodīgas komercprakses veidiem kopā, kuru dēļ tiek uzlikts viens naudas sods par visām šīs prakses epizodēm, un, otrkārt, uz šī naudas soda maksimālā apmēra noteikšanu.
35
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts, kādā tā iekļaujas, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedumi, 1983. gada 17. novembris, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts, un 2025. gada 8. maijs, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, 54. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
36
Pirmām kārtām, attiecībā uz tādu valsts tiesību aktu saderību ar Direktīvas 2019/633 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunktu, kuros paredzēts, ka vairāki identiski negodīgas komercprakses veidi, kas aizliegti ar šīs direktīvas 3. panta 1. punkta d) apakšpunktu un ko īstenojis viens un tas pats pircējs, kopā jākvalificē kā “vienots pārkāpums”, par kuru var uzlikt tikai vienu naudas sodu, vispirms jākonstatē, ka 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkta formulējums tikai vispārīgi atsaucas uz valsts noteikumiem un procedūrām, nesniedzot konkrētas norādes par iespēju vairākas aizliegtās darbības kvalificēt kā vienotu pārkāpumu. Tādējādi šī tiesību norma principā ļauj dalībvalstīm brīvi izvēlēties vai neizvēlēties šādu kvalifikāciju, ja vien saskaņā ar minētā 6. panta 1. punkta otro daļu šajā ziņā uzliktais sods ir iedarbīgs, samērīgs un atturošs, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, ilgumu, atkārtošanos un smagumu.
37
Turpinājumā attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas šī tiesību norma, jānorāda, ka no Direktīvas 2019/633 1. un 39. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir izvēlējies pieeju, kuras pamatā ir noteikumu par negodīgu komercpraksi minimāla saskaņošana starpuzņēmumu attiecībās lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē.
38
Minimālās saskaņošanas loģika izpaužas vairākās šīs direktīvas tekstā ietvertajās atsaucēs uz dalībvalstu tiesībām, kurās ir jāprecizē atsevišķu tajā paredzēto noteikumu īstenošana vai piemērošanas joma. Minētās direktīvas 24. apsvērumā, piemēram, ir norādīts, ka tā nesaskaņo nedz noteikumus par pierādīšanas pienākumu, kas piemērojami procedūrās, kuras ierosinātas valstu izpildiestādēs, nedz arī piegādes līgumu definīciju. Tāpat šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā ir precizēts, ka šīm iestādēm izmeklēšanas laikā saskaņā ar valsts tiesību aktiem un procedūrām jābūt pilnvarām veikt nepieteiktas inspekcijas uz vietas.
39
Turklāt Direktīva 2019/633 skaidri atstāj dalībvalstīm brīvību papildināt lauksaimniecības un pārtikas produktu piegādātāju aizsardzības sistēmu ar valsts noteikumiem, kas nodrošina plašāku aizsardzību. Šajā ziņā minētās direktīvas 9. pantā noteikts, ka, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni, dalībvalstis var saglabāt vai ieviest tādus noteikumus ar mērķi apkarot negodīgu tirdzniecības praksi, kuri ir stingrāki nekā šajā direktīvā paredzētie noteikumi, ar nosacījumu, ka šādi valsts noteikumi ir saderīgi ar noteikumiem par iekšējā tirgus darbību.
40
No tā izriet, ka, tā kā Direktīvā 2019/633 nekas nav teikts, minimālās saskaņošanas loģika nozīmē, ka noteikumi par sodu apvienošanu vai vairāku negodīgas komercprakses veidu kvalificēšanas kārtību principā ietilpst to dalībvalstu rīcības brīvībā, kurām Direktīvā 2019/633 nav nedz noteikts pienākums, nedz aizliegts izvēlēties šādus noteikumus.
41
Visbeidzot – interpretāciju, kas izriet no šī sprieduma 36.–40. punkta, apstiprina attiecīgās direktīvas mērķi. Proti, nevar uzskatīt, ka Direktīva 2019/633 būtu vērsta uz katra lauksaimniecības un pārtikas produktu piegādātāja aizsardzību tā konkrētajās attiecībās ar pircēju un tas jebkādi liegtu vairākus pārkāpumus, kuros iesaistīti dažādi piegādātāji, kvalificēt kā vienotu pārkāpumu vai jebkādu par šādiem pārkāpumiem piemērojamo sodu apvienošanu. Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 37. punktā, šīs direktīvas mērķis, proti, lauksaimniecībā nodarbināto iedzīvotāju dzīves līmeņa aizsardzība, pārsniedz vienkāršu individuālo attiecību starp pircējiem un piegādātājiem aizsardzību. Šajā ziņā iespēja kvalificēt vairākas pārkāpjošās prakses kopā principā nemazina šīs prakses aizlieguma efektivitāti un neapdraud šo minētās direktīvas mērķi.
42
Turklāt, lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu un pilnīgu atbildi, jāpiebilst, pirmkārt, ka jēdzienam “vienots un turpināts pārkāpums”, kāds tas izriet no Tiesas judikatūras par LESD 101. pantu, nav nozīmes saistībā ar Direktīvu 2019/633. Šajā ziņā jānorāda, ka šīs direktīvas juridiskais pamats, proti, LESD 43. panta 2. punkts, ir vērsts uz kopējās lauksaimniecības politikas īstenošanu saskaņā ar LESD 39. panta 1. punktu. Tātad runa nav par šī līguma noteikumiem par konkurenci. Tas nozīmē, ka jēdziens “vienots un turpināts pārkāpums”, kas izstrādāts konkurences tiesību kontekstā, izriet no loģikas, kura ir citāda nekā šajā direktīvā izmantotā.
43
Katrā ziņā saskaņā ar Tiesas judikatūru par LESD 101. pantu šī panta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Eiropas Komisijai ir tiesības noteikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 258. punkts). Tādējādi jēdziens “vienots un turpināts pārkāpums” tiek izmantots saistībā ar noteikumiem par pierādījumu sniegšanu konkurences jomā un, precīzāk, lai atvieglotu noteikt uzņēmumu vainojamību par noteiktām darbībām. Tātad šim jēdzienam nav nozīmes, ja tiesībaizsardzības iestādes, lai piemērotu saudzīgāku sodu, var kopā kvalificēt vairākas darbības, kas ietilpst vienā un tajā pašā loģikā, un uzskatīt, ka tās veido vienotu pārkāpumu.
44
Otrkārt, kā ģenerāladvokāts pamatoti norādījis secinājumu 35. un 36. punktā, uz ne bis in idem principu nevar atsaukties, lai uzliktu dalībvalstīm pienākumu nepieņemt noteikumus, kas ļauj kvalificēt vairākus negodīgus komercprakses veidus kopā kā vienotu pārkāpumu.
45
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pantu izriet, ka ar ne bis in idem principu ir aizliegts par tiem pašiem faktiem un to pašu personu kumulatīvi saukt pie atbildības un uzlikt sodus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 20. marts, Garlsson Real Estate u.c., C‑537/16, EU:C:2018:193, 27. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 20. marts, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 25. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tā kā nosacījums “idem” tādējādi prasa, lai būtiskie fakti būtu identiski, šis princips nav piemērojams, ja attiecīgie fakti ir nevis identiski, bet tikai līdzīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 30. janvāris, Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, 58. punkts un tajā minētā judikatūra). Atbilstošais kritērijs, lai izvērtētu viena pārkāpuma pastāvēšanu, ir faktiskā sastāva identiskums, tostarp tas, vai pastāv tādu konkrētu apstākļu kopums, kuri ir savstarpēji nesaraujami saistīti un kuru dēļ attiecīgā persona ir galīgi attaisnota vai notiesāta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 30. janvāris, Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Gadījumā, ja negodīgas komercprakses kopums, kas attiecas uz dažādiem piegādātājiem, tiek kvalificēts kā vienots pārkāpums, “idem” nosacījums principā nav izpildīts.
47
Apstāklis, ka pamatlietā aplūkotās darbības var tikt kvalificētas kā “vienots pārkāpums” saskaņā ar valsts tiesībām, šajā ziņā neko nemaina. Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka faktu juridiskajai kvalifikācijai valsts tiesībās nav nozīmes tā paša pārkāpuma pastāvēšanas konstatēšanā, jo ar Pamattiesību hartas 50. pantu piešķirtās aizsardzības apjoms dažādās dalībvalstīs nedrīkst atšķirties (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 20. marts, Garlsson Real Estate u.c., C‑537/16, EU:C:2018:193, 38. punkts, un 2018. gada 20. marts, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 36. punkts).
48
No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 2019/633 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tam principā nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka vairāki negodīgas komercprakses veidi, kas aizliegti saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu, kopā tiek kvalificēti kā vienots pārkāpums, par kuru var tikt uzlikts tikai viens naudas sods.
49
Otrām kārtām, jānosaka, vai Direktīvas 2019/633 6. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas tomēr nepieļauj šādus valsts tiesību aktus, ja tajos ir paredzēts maksimālais apmērs naudas sodam par šo darbību kopumu, kuras kopā kvalificētas kā vienots pārkāpums.
50
Šajā ziņā šīs direktīvas 6. panta 1. punkta otrajā daļā noteikts, ka šā panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunktā paredzētajiem sodiem jābūt iedarbīgiem, samērīgiem un atturošiem, ņemot vērā pārkāpuma būtību, ilgumu, atkārtošanos un smagumu.
51
It īpaši attiecībā uz samērīguma principu Tiesa ir precizējusi, ka šis princips paredz, ka, nosakot sodu, kā arī nosakot naudas soda apmēru, jāņem vērā attiecīgās lietas individuālie apstākļi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 19. oktobris, G. ST. T. (Soda samērīgums pārkāpuma gadījumā), C‑655/21, EU:C:2023:791, 67. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat represīvie pasākumi nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 23. novembris, J. P. Mali, C‑653/22, EU:C:2023:912, 32. punkts un tajā minētā judikatūra). Tātad samērīgums konkrēti tiek novērtēts, ņemot vērā attiecīgā represīvā pasākuma mērķus.
52
Šī prasība, kā izriet no minētās direktīvas 6. panta 1. punkta otrās daļas, nozīmē, ka valsts izpildiestādei vai valsts tiesai, kurai ir pienākums sodīt par šīs pašas direktīvas 3. pantā noteikto aizliegumu pārkāpumiem, ir vajadzīgā rīcības brīvība noteikt visām šīm prasībām atbilstošu sodu.
53
Ja vairāki negodīgas komercprakses veidi, kas ir aizliegti saskaņā ar Direktīvas 2019/633 3. pantu, kopā tiek kvalificēti kā vienots pārkāpums tādējādi, ka par tiem var uzlikt tikai vienu fiksēta maksimālā apmēra naudas sodu, ir iespējams, ka izpildiestādei vai tiesai, kas ir atbildīga par šī naudas soda apmēra noteikšanu, zināmos gadījumos tiek liegta novērtējuma brīvība, kas nepieciešama, lai izpildītu minētās prasības.
54
It īpaši tas tā var būt gadījumā, kad valsts tiesību aktos noteiktais maksimālais naudas soda apmērs ir daudz mazāks par iespējamo finansiālo labumu, ko pircējs bija iecerējis gūt, vairākiem piegādātājiem pieprasot maksājumus, kas nav saistīti ar šo piegādātāju lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu. Proti, ja šo maksājumu kopsumma būtiski pārsniedz naudas soda maksimālo apmēru, vienreizējs maksimālais sods par visām šīm pārkāpjošajām darbībām nevar būt pietiekams, lai nodrošinātu vēlamo atturošo iedarbību, vai būt iedarbīgs un atbilst samērīguma principam.
55
Tātad iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai pamatlietā tai ir novērtējuma brīvība, kas nepieciešama, lai noteiktu Direktīvas 2019/633 6. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētajām prasībām atbilstošu naudas soda apmēru. Šādi rīkojoties, tai it īpaši būs jāņem vērā finansiālā labuma apmērs, ko pircējs bija iecerējis gūt, vairākiem piegādātājiem pieprasot maksājumus, kas nav saistīti ar to lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu, salīdzinājumā ar maksimālo naudas soda apmēru, kāds tiek piemērots par visu šo nelikumīgo maksājumu pieprasīšanu.
56
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2019/633 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punkta otro daļu, jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka vairāki ar lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu 3. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē nesaistīti maksājuma pieprasījumi, kurus pircējs vienlaicīgi ir nosūtījis vairākiem piegādātājiem identiska iemesla dēļ, ir jākvalificē kā vienots pārkāpums, par ko tiek uzlikts vienots fiksēta maksimālā apmēra naudas sods, ar nosacījumu, ka valsts izpildiestādei vai valsts tiesai, kura ir atbildīga par soda piemērošanu par šādu pārkāpumu, ir novērtējuma brīvība, kas nepieciešama, lai noteiktu iedarbīgu, samērīgu un atturošu naudas sodu, ņemot vērā minētā pārkāpuma raksturu, ilgumu, atkārtošanos un smagumu.
Par otro jautājumu
57
Ievērojot uz pirmo prejudiciālo jautājumu sniegto atbildi, uz otro iesniedzējtiesas jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
58
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/633 (2019. gada 17. aprīlis) par negodīgu tirdzniecības praksi starpuzņēmumu attiecībās lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē 6. panta 1. punkta pirmās daļas e) apakšpunkts, lasot kopā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punkta otro daļu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka vairāki ar lauksaimniecības un pārtikas produktu pārdošanu 3. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē nesaistīti maksājuma pieprasījumi, kurus pircējs vienlaicīgi ir nosūtījis vairākiem piegādātājiem identiska iemesla dēļ, ir jākvalificē kā vienots pārkāpums, par ko tiek uzlikts vienots fiksēta maksimālā apmēra naudas sods, ar nosacījumu, ka valsts izpildiestādei vai valsts tiesai, kura ir atbildīga par soda piemērošanu par šādu pārkāpumu, ir novērtējuma brīvība, kas nepieciešama, lai noteiktu iedarbīgu, samērīgu un atturošu naudas sodu, ņemot vērā minētā pārkāpuma raksturu, ilgumu, atkārtošanos un smagumu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.