62018CJ0482_RES
Mål C‑482/18
Google Ireland Limited
mot
Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kiemelt Adó- és Vámigazgatósága
(begäran om förhandsavgörande framställd av Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 3 mars 2020
”Begäran om förhandsavgörande – Frihet att tillhandahålla tjänster – Artikel 56 FEUF – Restriktioner – Bestämmelser om skatter och avgifter – Skatt på reklam som är grundad på omsättningen – Skyldighet att vara registrerad hos skattemyndigheten – Icke-diskrimineringsprincipen – Administrativ straffavgift – Proportionalitetsprincipen”
Frihet att tillhandahålla tjänster – Restriktioner – Nationell lagstiftning som gör tillhandahållandet av tjänster mellan medlemsstater svårare än tillhandahållandet av tjänster inom en och samma medlemsstat – Otillåtet – Begreppet restriktion – Åtgärd som medför merkostnader för den aktuella tjänsten – Omfattas inte – Villkor – Åtgärd som påverkar tillhandahållandet av tjänster mellan medlemsstater på samma sätt som tillhandahållandet av tjänster inom och samma medlemsstat
(Artikel 56 FEUF)
(se punkterna 25 och 26)
Frihet att tillhandahålla tjänster – Restriktioner – Skattelagstiftning – Nationell lagstiftning avseende en skatt på reklamverksamhet som är grundad på omsättningen – Skyldighet att anmäla sig för betalning av skatten – Leverantörer med hemvist i landet är befriade från denna skyldighet med hänvisning till att de är skyldiga att registrera sig för andra skatter och avgifter – Tillåtet
(Artikel 56 FEUF)
(se punkt 36 samt punkt 1 i domslutet)
Frihet att tillhandahålla tjänster – Restriktioner – Skattelagstiftning – Nationell lagstiftning avseende en skatt på reklamverksamhet som är grundad på omsättningen – Skyldighet att anmäla sig för betalning av skatten – Möjlighet att ålägga leverantörer som inte har hemvist i landet påföljder för åsidosättande av denna skyldighet – Villkoren för påföljderna är betydligt mer gynnsamma för leverantörer med hemvist i landet – Otillåtet – Motivering som grundas på hänsyn till allmänintresset – Effektiv skattekontroll och skatteuppbörd – Omfattas – Motivering saknas i förevarande fall – Åsidosättande av proportionalitetsprincipen
(Artikel 56 FEUF)
(se punkterna 45, 47 och 54 samt punkt 2 i domslutet)
Resumé
Det påföljdsregelverk som är förenat med den ungerska reklamskatten är oförenligt med unionsrätten. Unionsrätten utgör däremot inte hinder för den anmälningsskyldighet i samband med denna skatt som åligger utländska leverantörer.
Domstolen (stora avdelningen) slog i sin dom av den 3 mars 2020, Google Ireland (C‑482/18), fast att friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 56 FEUF inte utgör hinder för den ungerska lagstiftning enligt vilken leverantörer av reklamtjänster med hemvist i en annan medlemsstat än Ungern är skyldiga att anmäla sig för betalning av den ungerska reklamskatten. Detta gäller trots att leverantörer av sådana tjänster med hemvist i Ungern är befriade från denna skyldighet, eftersom de är föremål för jämförbara anmälnings- eller registreringsskyldigheter i kraft av att de skattskyldiga i Ungern till andra skatter eller avgifter.
Domstolen fann däremot att den ovan angivna principen utgör hinder för den del av nämnda lagstiftning som föreskriver att leverantörer av reklamtjänster med hemvist i en annan medlemsstat än Ungern, som inte har fullgjort anmälningsskyldigheten, inom en tidsrymd av några dagar åläggs en rad på varandra följande administrativa straffavgifter, vilkas sammanlagda belopp kommer att uppgå till flera miljoner euro, utan att den behöriga myndigheten, innan den antar det beslut som slutgiltigt fastställer straffavgifternas sammanlagda belopp ger leverantörerna den tid som krävs för att fullgöra sina skyldigheter eller ger dem möjlighet att yttra sig och utan att myndigheten själv bedömer överträdelsens allvar. Domstolen underströk att beloppet på den administrativa straffavgift som skulle åläggas en leverantör av reklamstjänster med hemvist i Ungern som, i strid med generellt tillämpliga bestämmelser i den nationella skattelagstiftningen, underlåtit att fullgöra en liknande anmälnings- eller registreringsskyldighet är väsentligt lägre och inte är föremål, vid fortgående åsidosättande av en sådan skyldighet, för ökningar i samma omfattning eller nödvändigtvis inom en lika kort tidsrymd.
Google Ireland är ett irländskt bolag som bedriver en verksamhet som omfattas av den ungerska reklamskattelagen. Bolaget hade i förevarande fall åsidosatt sin anmälningsskyldighet i samband med denna skatt. Denna tjänsteleverantör ålades därför i ett första skede en administrativ straffavgift på 10 miljoner ungerska forinter (HUF) (cirka 31000 euro) för att därefter, inom loppet av några dagar, påföras ytterligare administrativa straffavgifter, vilkas sammanlagda belopp uppgick till 1 miljard HUF (cirka 3,1 miljoner euro). Detta belopp motsvarade det takbelopp som är föreskrivet i ungersk lag vid åsidosättande av anmälningsskyldigheten. Google Ireland ifrågasatte vid Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Förvaltnings- och arbetsdomstolen i Budapest, Ungern) huruvida anmälningsskyldigheten för utländska leverantörer av reklamtjänster samt det påföljdsregelverk som är förenat med underlåtenheten att göra en sådan anmälan var förenliga med unionsrätten. Denna argumentation föranledde den domstolen att hänskjuta en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen.
Domstolen erinrade om att artikel 56 FEUF utgör hinder för tillämpningen av all nationell lagstiftning som får till följd att tillhandahållandet av tjänster mellan medlemsstater blir svårare än tillhandahållandet av tjänster inom en och samma medlemsstat. Denna princip innebär ett krav på avskaffandet av alla hinder för friheten att tillhandahålla tjänster som grundar sig på att tjänsteleverantören har hemvist i en annan medlemsstat än den i vilken tjänsten tillhandahålls.
Domstolen påpekade att anmälningsskyldigheten inte utgör ett villkor för att bedriva reklamverksamhet i Ungern och att den gäller oberoende av var de leverantör av reklamstjänster som omfattas av den ungerska reklamskattelagen har hemvist. Domstolen fann därför att denna administrativa formalitet inte i sig utgör ett hinder för friheten att tillhandahålla tjänster.
I förevarande fall kunde det inte konstateras någon skillnad i behandling som kunde utgöra en restriktion av denna grundläggande frihet. Om vissa leverantörer är befriade från anmälningsskyldigheten, i synnerhet leverantörer med hemvist i Ungern, så är detta på grund av att de redan har anmält eller registrerat sig för någon annan direkt eller indirekt skatt eller avgift som tas ut i Ungern. Denna befrielse har inte någon avskräckande verkan, utan förhindrar att leverantörer som redan är registrerade måste genomföra en onödig administrativ formalitet, eftersom anmälningsskyldigheten för reklamskatt nämligen just har till syfte att göra det möjligt för den ungerska skattemyndigheten att identifiera de personer som är skattskyldiga till denna skatt.
Beträffande påföljder på skatteområdet erinrade domstolen om att det visserligen är riktigt att regelverket för sådana påföljder, i avsaknad av harmonisering på unionsnivå, omfattas av medlemsstaternas befogenhet, men att sådana regelverk inte får ha som följd att de friheter som är föreskrivna i EUF-fördraget undergrävs.
Domstolen prövade huruvida de påföljder som är förenade med en underlåtenhet att göra den anmälan som föreskrivs i den aktuella lagstiftningen strider mot friheten att tillhandahålla tjänster. Domstolen konstaterade härvidlag att det aktuella påföljdsregelverket formellt sett är tillämpligt utan åtskillnad på samtliga skattskyldiga som inte uppfyller sin anmälningsskyldighet, oberoende av i vilken medlemsstat de har hemvist. Det är emellertid endast personer som inte har skatterättsligt hemvist i Ungern som i praktiken löper risken att åläggas påföljder.
Det är visserligen riktigt att leverantörer av reklamtjänster med hemvist i Ungern kan åläggas påföljder för underlåtenhet att uppfylla liknande anmälnings- eller registreringsskyldigheter som åvilar dem enligt den nationella skattelagstiftningen i allmänhet.
Det regelverk för påföljder som är förenat med reklamskattelagen gör det emellertid möjligt att ålägga administrativa straffavgifter som uppgår till väsentligt högre belopp än de straffavgifter som är föreskrivna för det fall att en leverantör av reklamtjänster med hemvist i Ungern åsidosätter sin anmälningsskyldighet. Varken de belopp eller de tidsrymder som gäller enligt sistnämnda regelverk är lika stränga som dem som gäller enligt de påföljder som är föreskrivna i reklamskattelagen. Av detta följer att det påföljdsregelverket utgör en restriktion av friheten att tillhandahålla tjänster.
Domstolen medgav därefter att effektiviteten av skattekontroller och skatteuppbörd utgör tvingande skäl av allmänintresse, vilka kan motivera en sådan restriktion och att åläggandet av administrativa straffavgifter, vilkas belopp är tillräckligt höga, kan verkligen avskräcka de leverantörer av reklamtjänster som omfattas av anmälningsskyldigheten från att underlåta att fullgöra denna skyldighet. Domstolen fann emellertid att det aktuella påföljdsregelverket var oproportionerligt. Domstolen underströk härvidlag särskilt att det inte finns något samband mellan den exponentiella ökningen, inom en mycket kort tidsrymd, av de administrativa straffavgifternas sammanlagda belopp och allvaret av underlåtenheten att göra anmälan, samt att det är praktiskt omöjligt för den skattskyldige att förhindra att vederbörande åläggs den högsta administrativa straffavgiften genom att fullgöra sin anmälningsskyldighet före mottagandet av det sista påföljdsbeslutet som innebär att det högsta beloppet uppnåtts.