62024CJ0679
SODBA SODIŠČA (deveti senat)
z dne 19. marca 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Kreditna pogodba, izražena v tuji valuti – Pogodbeni pogoj, v skladu s katerim valutno tveganje nosi potrošnik – Učinki ugotovitve nepoštenosti takega pogoja – Tožba za vračilo zneskov, plačanih na podlagi nepoštenega pogoja – Začetek teka zastaralnega roka za vložitev tožbe za vračilo – Nadaljevanje teka zastaralnega roka po obdobju prekinitve“
V zadevi C‑679/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti, Madžarska) z odločbo z dne 9. oktobra 2024, ki je na Sodišče prispela 15. oktobra 2024, v postopku
HL
proti
UniCredit Bank Zrt.,
Momentum Credit Zrt.,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi M. Condinanzi (poročevalec), predsednik senata, N. Jääskinen, sodnik, in R. Frendo, sodnica,
generalni pravobranilec: A. Rantos,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za UniCredit Bank Zrt. Z. Lajer, ügyvéd,
–
za madžarsko vlado D. Csoknyai in M. Z. Fehér, agenta,
–
za Evropsko komisijo P. Kienapfel in Zs. Teleki, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1 in 7 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebo HL, potrošnikom, ter UniCredit Bank Zrt. in Momentum Credit Zrt., madžarskima finančnima institucijama, v zvezi z zahtevkom, ki ga je oseba HL vložila po eni strani za ugotovitev neveljavnosti kreditne pogodbe, sklenjene s finančno institucijo UniCredit Bank, ker naj bi ta pogodba vsebovala nepošten pogoj, in po drugi strani za ohranitev pravnih učinkov navedene pogodbe, razen tega pogoja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V deseti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„ker je učinkovitejše varstvo potrošnika mogoče doseči s sprejetjem enotnih predpisov glede nepoštenih pogodbenih pogojev; […]“.
4
Člen 1(1) te direktive določa:
„Namen te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.“
5
Člen 2(b) navedene direktive določa:
„V tej direktivi:
[…]
(b)
‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti“.
6
Člen 3(1) iste direktive določa:
Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“
7
Člen 4(1) Direktive 93/13 določa:
„Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.“
8
Člen 6(1) te direktive določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
9
Člen 7(1) navedene direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Madžarsko pravo
Prejšnji civilni zakonik
10
Člen 209(1) a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (zakon št. IV iz leta 1959 o civilnem zakoniku) je v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: prejšnji civilni zakonik), določal:
„Splošni pogodbeni pogoj ali pogoj iz potrošniške pogodbe, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, je nepošten, če v nasprotju z zahtevama dobre vere in pravičnosti enostransko in neutemeljeno določa pravice in obveznosti strank, ki s pogodbo nastanejo v škodo pogodbene stranke, ki ji druga stranka naloži pogoj.“
11
Člen 234(1) prejšnjega civilnega zakonika je določal:
„Razen v primerih, ki jih določa zakon, se lahko vsakdo sklicuje na neveljavnost pogodbe, ki je nična po samem zakonu, brez časovne omejitve. Za ugotovitev ničnosti ni treba uporabiti posebnega postopka.“
12
Člen 237 tega zakonika je določal:
„1.   Če je pogodba neveljavna, je treba ponovno vzpostaviti stanje, kakršno je bilo pred njeno sklenitvijo.
2.   Če ponovna vzpostavitev stanja, kakršno je bilo pred sklenitvijo pogodbe, ni mogoča, sodišče razglasi, da se pogodba uporablja v obdobju do izdaje odločbe. Neveljavna pogodba se lahko razglasi za veljavno, če je mogoče razlog za neveljavnost odpraviti z odpravo nesorazmerne prednosti, zlasti v primeru oderuške pogodbe ali očitnega nesorazmerja med dajatvami pogodbenih strank. V takih primerih je treba odrediti vračilo dajatve, ki je morebiti ostala brez protidajatve.
[…]“
13
Člen 321 navedenega zakonika je določal:
„1.   Kdor ima pravico do odstopa na podlagi pogodbe ali zakona, to pravico uveljavlja z izjavo, naslovljeno na drugo stranko. Z odstopom pogodba preneha.
2.   Če odpoved ne začne veljati takoj, pogodba obstaja dalje do izteka pogodbenega ali zakonskega odpovednega roka.“
14
Člen 324 istega zakonika je določal:
„1.   Če ni določeno drugače, terjatve zastarajo po petih letih.
2.   Zastaranje glavne terjatve povzroči zastaranje akcesornih terjatev. Zastaranje akcesornih terjatev ne vpliva na glavno terjatev.
[…]“
15
Člen 326 prejšnjega civilnega zakonika je določal:
„1.   Zastaralni rok začne teči z dnem, na katerega terjatev zapade.
2.   Če upnik terjatve iz opravičljivega razloga ne more uveljavljati, jo lahko uveljavlja v enem letu (ali v treh mesecih, če je zastaralni rok eno leto ali manj) od takrat, ko je ovira odpravljena, tudi če je zastaralni rok že potekel ali če je do poteka zastaralnega roka manj kot eno leto (ali tri mesece, če je zastaralni rok eno leto ali manj). Ta določba se uporablja, tudi če upnik dolžniku po zapadlosti prizna podaljšanje roka, ki ga ima na voljo za izpolnitev obveznosti.“
16
Člen 327 tega zakonika je določal:
„1.   S pisnim poziv dolžniku, naj izpolni obveznost, zahtevkom za plačilo terjatve pred sodiščem, spremembo terjatve na podlagi dogovora (vključno s poravnavo) in nazadnje s tem, da dolžnik svoj dolg prizna, se povzroči pretrganje zastaranja.
2.   Zastaralni rok začne znova teči od dneva, ko je bil zastaralni rok pretrgan, ali od dneva, ko je bil postopek, ki je pretrgal zastaralni rok, dokončno zaključen.
[…]“
Zakon DH1
17
Člen 1 a Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. Törvény (zakon št. XXXVIII iz leta 2014 o ureditvi konkretnih vprašanj v zvezi z odločbo Kúria (vrhovno sodišče) o poenotenju sodne prakse na področju kreditnih pogodb, ki jih finančne institucije sklenejo s potrošniki) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon DH1), določa:
„1.   Ta zakon se uporablja za potrošniške posojilne pogodbe, sklenjene med 1. majem 2004 in dnem začetka njegove veljavnosti. V tem zakonu potrošniška posojilna pogodba pomeni katero koli kreditno ali posojilno pogodbo ali pogodbo o lizingu v tuji valuti (knjižene v tuji valuti ali odobrene v tuji valuti in odplačevane v madžarskih forintih) ali v madžarskih forintih, sklenjeno med finančno institucijo in potrošnikom, če je v navedeno pogodbo vključen standardni pogodbeni pogoj ali pogodbeni pogoj, ki ni bil dogovorjen posamično, ki zajema katerega od pogojev iz člena 3(1) in 4(1).
[…]
6.   V zvezi s terjatvami, ki izhajajo iz potrošniških posojilnih pogodb, je treba določbe [prejšnjega civilnega zakonika] o zastaranju razlagati tako, da te terjatve ne zastarajo, dokler pogodba obstaja dalje, saj zastaralni rok začne teči šele na dan prenehanja pogodbe.
7.   Zastaranje terjatev iz odstavka 6 se prekine od dneva začetka veljavnosti tega zakona do datuma, določenega v ločenem zakonu v skladu s členoma 3(5) in 4(3).
[…]“
Zakon DH2
18
Člen 9 a Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény (zakon št. XL iz leta 2014 o pravilih na področju obračuna, ki ga določa zakon št. XXXVIII iz leta 2014 o ureditvi konkretnih vprašanj v zvezi z odločbo Kúria (vrhovno sodišče) o poenotenju sodne prakse na področju kreditnih pogodb, ki jih finančne institucije sklenejo s potrošniki, in nekaterih drugih določbah) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon DH2), določa:
„Zastaralni rok za terjatve iz potrošniških pogodb iz člena 1(7) [zakona DH1] se prekine do dneva, ko je potrošnik obveščen o obračunu, določenem s tem zakonom, in najpozneje do 31. decembra 2015.“
19
Člen 37(1) tega zakona določa:
„V zvezi s pogodbami, ki spadajo na področje uporabe tega zakona, lahko stranke pri sodišču podajo zahtevek, naj ugotovi neveljavnost pogodbe ali nekaterih pogodbenih določil (v nadaljevanju: delna neveljavnost) – ne glede na razloge za navedeno neveljavnost – le, če se hkrati poda zahtevek, naj ugotovi pravne posledice neveljavnosti, in sicer ugotovi veljavnost pogodbe ali njeno učinkovanje do datuma izdaje odločbe. Če takega zahtevka ni in stranka ne ugodi pozivu k popravku, sodišče o tožbi ne more meritorno odločiti. Pri zahtevku stranke, naj sodišče izpelje pravne posledice iz neveljavnosti ali delne neveljavnosti, se natančno navede pravna posledica, katere ugotovitev se zahteva. V zvezi s tem mora biti zahtevek natančen in ovrednoten ter vključevati obračun med strankami.“
Nacionalna sodna praksa
20
V 1/2010. (VI. 28.) PK (Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma) vélemény az érvénytelenség jogkövetkezményeiről (mnenje št. 1/2010 (VI. 28.) mešanega civilnega senata Legfelsőbb Bíróság (vrhovno sodišče, Madžarska) o pravnih posledicah neveljavnosti (v nadaljevanju: mnenje 1/2010)) je navedeno:
„[…]
2. Splošna pravna posledica neveljavnosti je, da tak posel ne more ustvariti pravic, kar pomeni, da pravnih učinkov, ki so jih želele stranke, ni mogoče doseči. To je pravna posledica, ki jo mora sodišče uporabiti po uradni dolžnosti v primeru ničnosti in na katero se lahko, če zakon ne določa izjeme, sklicuje vsakdo, brez časovne omejitve. Vendar se lahko v primeru izpodbojnosti ta splošna pravna posledica uporabi le, če pogodbo uspešno izpodbija pogodbena stranka, ki je za to upravičena.
Sodišče v primeru ničnosti in izpodbojnosti druge pravne posledice neveljavnosti (člen 237 [prejšnjega civilnega zakonika]) uporabi le na zahtevo in ob spoštovanju omejitev glede zastaranja in priposestvovanja.
3. Vzpostavitev prvotnega stanja je mogoča le v naravi. To, da lahko ena od strank prejeto stvar vrne le s plačilom njene denarne protivrednosti, ne pomeni vzpostavitve prvotnega stanja.
[…]“
21
V 2/2014. számú PJE [Polgári jogegységi] határozat (sklep 2./2014 Kúria (vrhovno sodišče) z dne 16. junija 2014, izdanem z namenom enotne uporabe civilnega prava), je določeno:
„Če so pogoji pogodbe in informacije, ki jih je zagotovila finančna institucija, določenemu potrošniku, ki se šteje za ‚povprečnega potrošnika‘, jasno omogočili, da je vedel, da sam in neomejeno prevzema valutno tveganje, in da za spremembe menjalnega tečaja, ki je zanj neugoden, ne velja nobena zgornja meja, ni mogoče na podlagi člena 209(5) prejšnjega civilnega zakonika ugotoviti nepoštenosti obravnavanega pogoja.
Zato je treba to, da je potrošnik prejel informacije, ki jih določa zakon, in podpisal izjavo o seznanitvi s tveganji, dokler se ne dokaže nasprotno, razlagati tako, da je potrošniku bilo ali bi mu moralo biti jasno in razumljivo, da nosi valutno tveganje brez omejitev. Finančna institucija mora dokazati, da je bil potrošnik tako obveščen.
Če pa določba o prevzemu neomejenega valutnega tveganja, za potrošnika ni jasno razločljiva ali razumljiva po krivdi finančne institucije, so izpolnjeni pogoji za ugotovitev nepoštenosti pogodbe.
[…]
Potrošnik mora dokazati, da informacija ni bila ustrezna in da zato besedilo pogodbenega pogoja v zvezi z valutnim tveganjem zanj ni bilo jasno in razumljivo.“
22
V sodbi Kúria (vrhovno sodišče) z dne 14. februarja 2024, Gfv.VI.30.382/2023/3, je navedeno:
„26. Kúria (vrhovno sodišče) ugotavlja, da tudi če se lahko v skladu s členom 234(1) prejšnjega civilnega zakonika vsakdo sklicuje na neveljavnost pogodbe, ki je nična po samem zakonu, brez časovne omejitve, in za ugotovitev ničnosti ni treba uporabiti posebnega postopka, sodišče ugotovi druge pravne posledice neveljavnosti [(člen 237 prejšnjega civilnega zakonika)] le na zahtevo in ob spoštovanju omejitev glede zastaranja in priposestvovanja (mnenje 1/2010, točka [2, drugi odstavek]). Odkar je 1. novembra 2014 začel veljati člen 37(1) zakona DH2, lahko stranke v zvezi s pogodbami, ki spadajo na področje uporabe te določbe, pri sodišču podajo zahtevek, naj ugotovi neveljavnost pogodbe, le če se hkrati poda zahtevek, naj ugotovi pravne posledice neveljavnosti. Pri tožbi, s katero se zahteva, naj sodišče ugotovi neveljavnost pogodbe in hkrati iz nje izpelje pravne posledice, ne gre za več zahtevkov, ampak za enoten dajatveni oziroma oblikovalni zahtevek (sodba Kúria (vrhovno sodišče), Gfv.VII.30.758/2017/10). V okviru postopka s takim predmetom se sodišču ni treba z vmesno sodbo izreči o pravni podlagi zahtevka.
27. V skladu s posebno zakonodajo, ki se uporablja za sporno kreditno pogodbo v tuji valuti, in sicer v skladu s členom 1(6) zakona DH1, zastaralni rok začne teči s prenehanjem pogodbe, in ne z možnostjo upnika, da zahteva plačilo bančne terjatve, ki je z njo nastala. Glede na besedilo te določbe je treba namreč pravila iz prejšnjega civilnega zakonika o zastaranju razlagati tako, da terjatve, ki izhajajo iz potrošniških posojilnih pogodb, ne zastarajo, dokler pogodba obstaja dalje, saj zastaralni rok začne teči šele na dan prenehanja pogodbe. Če pogodba preneha zaradi izpolnitve, finančna institucija na ta datum po definiciji nima več nobene terjatve do dolžnika, če ta preneha zaradi njene odpovedi s takojšnjim učinkom [člen 321(1) prejšnjega civilnega zakonika], pa terjatev ob prenehanju pogodbe logično obstaja naprej.
[…]
40. Če se uveljavlja ugovor zastaranja, se to vprašanje obravnava pred vsebinsko preučitvijo terjatve, saj plačila zastarane terjatve pred sodiščem ni mogoče zahtevati. Zastaralni rok za terjatve, ki izhajajo iz potrošniških posojilnih pogodb, začne na podlagi posebne zakonske določbe enakomerno teči od dneva prenehanja pogodbe. Zastaranje tožbe potrošnika, s katero se sodišču predlaga, naj izpelje pravne posledice iz neveljavnosti pogodbe, se presoja neodvisno od zastaranja terjatve finančne institucije.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
23
Oseba HL je 14. februarja 2008 s finančno institucijo UniCredit Bank sklenila pogodbo o hipotekarnem kreditu, izraženem v švicarskih frankih (CHF), za znesek, ki ustreza 5.100.000 madžarskih forintov (HUF) (približno 12.750 EUR), ki ga je bilo treba v madžarskih forintih odplačati v 360 mesecih.
24
Ta pogodba je vsebovala pogoj, v skladu s katerim je bilo tveganje, povezano z oceno tuje valute glede na madžarski forint, v celoti naloženo potrošniku (v nadaljevanju: pogoj v zvezi z valutnim tveganjem).
25
Finančna institucija UniCredit Bank je 17. maja 2012 odstopila od kreditne pogodbe zaradi zamude pri plačilu mesečnih obrokov, dolgovanih od 15. novembra 2011.
26
Finančna institucija UniCredit Bank je 28. decembra 2012 pridobila izvršilni naslov, na podlagi katerega je proti HL začela izvršilni postopek, ki še poteka. Finančna institucija UniCredit Bank je 17. marca 2017 svojo terjatev, ki izhaja iz kreditne pogodbe, odstopila finančni instituciji Momentum Credit.
27
Oseba HL je 4. aprila 2023 pri pristojnem prvostopenjskem sodišču vložila tožbo, s katero je primarno predlagala, naj se zato, ker banka ni izpolnila svoje obveznosti obveščanja in zaradi nezadostnosti zagotovljenih informacij v zvezi z valutnim tveganjem, ugotovi neveljavnost kreditne pogodbe in na podlagi pravnih posledic, ki jih je treba izpeljati iz te ugotovitve, ohranijo pravni učinki te pogodbe, razen pogoja v zvezi z valutnim tveganjem, ki naj se ne upošteva. Oseba HL je zahtevala tudi izdelavo obračuna med strankama v skladu s členom 3 zakona DH2 in ob upoštevanju sodbe z dne 31. marca 2022, Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242), pri čemer se je zavezala, da bo po sprejetju pravnomočne odločbe povrnila svoj dolg, ki je obstajal 5. septembra 2012, in sicer 5.223.492 HUF (približno 13.058 EUR), skupaj z obrestmi.
28
Oseba HL je sodišču, ki mu je bila zadeva predložena, podredno predlagala, naj ugotovi neveljavnost kreditne pogodbe in naj na podlagi pravnih posledic te neveljavnosti v skladu s členom 37(1) zakona DH2 ugotovi, da ta pogodba učinkuje le do dneva razglasitve sodbe, ki bo izdana.
29
Finančni instituciji UniCredit Bank in Momentum Credit sta uveljavljali ugovor zastaranja tožbe osebe HL in predlagali, naj se tožba zavrže.
30
Prvostopenjsko sodišče je tožbo osebe HL zaradi zastaranja zavrglo. Ni se izreklo o neveljavnosti pogodbe, saj je menilo, da je vsekakor zahtevek zadevne osebe, naj sodišče izpelje pravne posledice iz neveljavnosti, zastaral.
31
Oseba HL je zoper prvostopenjsko sodbo vložila pritožbo pri Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti, Madžarska), ki je predložitveno sodišče, pri čemer se je sklicevala zlasti na neveljavnost sporne kreditne pogodbe glede na nezadostnost informacij, ki jih je banka zagotovila v zvezi z valutnim tveganjem. Poleg tega je menila, da njena terjatev ni zastarala, in ob sklicevanju na sodbi z dne 10. junija 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469), in z dne 10. junija 2021, BNP Paribas Personal Finance (od C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470), poudarila, da za vračilo zneskov, ki so bili neupravičeno plačani na podlagi nepoštenega pogoja, ni mogoče uveljavljati nobenega zastaralnega roka zoper potrošnika, ki ne ve za nepoštenost takega pogoja iz kreditne pogodbe.
32
Finančni instituciji UniCredit Bank in Momentum Credit sta predlagali potrditev prvostopenjske sodbe.
33
Predložitveno sodišče navaja, da se mora izreči o usodi kreditne pogodbe, izražene v tuji valuti, v položaju, v katerem se za pogoj iz te pogodbe, v skladu s katerim valutno tveganje nosi izključno potrošnik, presodi, da je nepošten zaradi nezadostne obvestitve o naravi tega tveganja, in v katerem bi odprava tega pogoja, s katerim je opredeljen glavni predmet te pogodbe, povzročila neveljavnost navedene pogodbe v celoti.
34
Pojasnjuje, da dvomi o načinu, na katerega je treba izračunati zastaralni rok, ki se uporablja za tožbo, s katero potrošnik pri sodišču poda zahtevek, naj to izpelje pravne posledice iz neveljavnosti kreditne pogodbe.
35
Predložitveno sodišče navaja, da v skladu z madžarskim pravom, zlasti členom 1(6) zakona DH1, zastaralni rok za terjatve, ki izhajajo iz potrošniške pogodbe, načeloma začne teči na dan prenehanja te pogodbe.
36
V zvezi s tem je prvostopenjsko sodišče ob sklicevanju na točko 2 mnenja 1/2010 in sodbo Kúria (vrhovno sodišče) z dne 14. februarja 2024, Gfv.VI.30.382/2023/3, po eni strani menilo, da zahtevek osebe HL, naj sodišče izpelje pravne posledice iz neveljavnosti sporne kreditne pogodbe, spada na področje uporabe določb o zastaranju, zlasti člena 324(1) prejšnjega civilnega zakonika, v skladu s katerim terjatve zastarajo po petih letih.
37
Po drugi strani je glede začetka teka zastaralnega roka za ta zahtevek menilo, da je ta rok začel teči na dan sklenitve kreditne pogodbe, saj so uveljavljani razlogi za neveljavnost obstajali že ob nastanku navedene pogodbe. Natančneje, prvostopenjsko sodišče je menilo, da se člen 1(6) zakona DH1 v obravnavani zadevi ne uporablja, ker neučinkovite pogodbe, ki je zato nična z retroaktivnim učinkom, načeloma ni mogoče obravnavati drugače kot tako, da nikoli ni imela pravnih učinkov, in da se ta pogodba glede na to razlikuje od pogodbe, ki nekega dne preneha ali preneha učinkovati.
38
Predložitveno sodišče v zvezi s prekinitvijo zastaranja ugotavlja, da je v prvostopenjski sodbi pojasnjeno, da to zastaranje traja le toliko časa, kot je opredeljeno v členu 1(7) zakona DH1 in členu 9 zakona DH2, in sicer do datuma, ko je bil potrošniku posredovan obračun, določen s tem zakonom DH2, in najpozneje do 31. decembra 2015, tudi če se predpostavi, da se za ti določbi presodi, da se uporabljata za terjatve, ki izhajajo iz neveljavnosti pogodbe.
39
Predložitveno sodišče navaja, da po mnenju prvostopenjskega sodišča ni prišlo do prekinitve zastaranja, ker bi bilo treba – če bi bilo treba člen 1(6) zakona DH1 razlagati tako, da se zastaralni rok uporablja za terjatve, ki so izhajale iz neveljavnosti pogodbe, in da je začel teči šele z iztekom te pogodbe – ugotoviti, da se je petletni rok, določen s prejšnjim civilnim zakonikom, iztekel, saj se je ta rok iztekel med datumom odpovedi pogodbe, do katere je prišlo 17. maja 2012, in datumom vložitve tožbe v sporu o glavni stvari, do česar je prišlo 4. aprila 2023.
40
Predložitveno sodišče samo meni, da v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem se nepošteni pogoj nanaša na glavni predmet kreditne pogodbe in povzroči popolno neveljavnost pogodbe, ta petletni rok teče od 14. februarja 2008, ko je bila sklenjena pogodba, brez možnosti, da bi se ta rok podaljšal z morebitno prekinitvijo zastaranja, določeno z zakonoma DH1 in DH2, in sicer najdlje do 31. decembra 2015. Tako podaljšanje bi potrošniku po potrebi omogočilo, da ugotovi nepoštenost pogodbenega pogoja v zvezi z valutnim tveganjem.
41
Zato se sprašuje, ali glede na sklep Kúria (vrhovno sodišče) št.2/2014 z dne 16. junija 2014 in sodno prakso Sodišča v zvezi z ravnjo obvestitve, ki jo mora banka zagotoviti potrošniku, navedeni zastaralni rok zadostuje za to, da lahko potrošnik odkrije nepoštenost tega pogoja in uveljavlja svoje pravice, če ta rok začne teči na dan sklenitve pogodbe.
42
V teh okoliščinah je Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali so cilji iz členov 1 in 7 Direktive Sveta 93/13 doseženi, če v primeru tožbenega predloga, ki ga je potrošnik vložil v okviru postopka, ki ga je sprožil in ki temelji na nepoštenosti glavnega predmeta potrošniške posojilne pogodbe v zvezi z informacijami o valutnem tveganju, za finančni zahtevek velja petletni zastaralni rok, določen v madžarskem civilnem zakoniku, ki se šteje od trenutka, ko je mogoče vložiti tožbo – tudi ob upoštevanju določb zakonov DH1 in DH2, ki določata možnost zadržanja zastaranja – ne glede na to, da nepoštenost glavnega predmeta pogodbe povzroči neveljavnost pogodbe v celoti, zaradi česar odstop od te pogodbe ne more povzročiti njenega prenehanja, tako da začne zastaralni rok teči od datuma sklenitve pogodbe?
2.
Ali so odločbe Sodišča o zastaranju v zvezi z zastaralnim rokom za uveljavljanje potrošnikovih tožbenih predlogov in odločbe Kúria (vrhovno sodišče, Madžarska), ki sledijo tem odločbam Sodišča in so za madžarska sodišča zavezujoče ali jim morajo ta sodišča vsaj slediti, na podlagi katerih je potrošnik prišel v položaj, da je lahko ugotovil nepoštenost glavnega predmeta pogodbe, ki jo je sklenil, upoštevne za uresničevanje ciljev, določenih v Direktivi 93/13? Če je odgovor pritrdilen, ali je mogoče [datum] teh odločb šteti za začetek teka zastaralnega roka za uveljavljanje tožbenega predloga za ugotovitev nepoštenosti ali pa je treba šteti le, da je bilo zastaranje med datumom sklenitve pogodbe in datumom izdaje teh odločb zadržano?
3.
Ali je treba poleg datuma izdaje odločb, navedenih v drugem vprašanju za predhodno odločanje, trenutek, ko je potrošnik izvedel za te odločbe, upoštevati kot začetek teka zastaralnega roka ali kot konec obdobja, ki je začelo teči s sklenitvijo pogodbe in v katerem je bilo zastaranje zadržano?
4.
Ali je v primeru tožbenega predloga potrošnika, ki temelji na nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe, če zastaralni rok začne teči ob sklenitvi pogodbe, upravičeno, da se potrošniku omogoči, da svoj tožbeni predlog uveljavlja do konca trajanja pogodbe, ki jo je sklenil, če je trajanje pogodbe daljše od trenutno veljavnega petletnega zastaralnega roka?“
Pristojnost Sodišča
43
Finančna institucija UniCredit Bank trdi, da Sodišče ni pristojno za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje, ker predložitveno sodišče s tema vprašanjema ne prosi za razlago določbe prava Unije. Ker Direktiva 93/13 ne vsebuje nobenega pravila o zastaranju, naj bi se namreč vprašanja dejansko nanašala na razlago nacionalnih pravil civilnega prava na tem področju, ki so v pristojnosti držav članic.
44
V zvezi s tem je treba navesti, da trditev finančne institucije UniCredit Bank temelji na napačni premisi, da uresničevanje pravice držav članic do opredelitve podrobnih pravil za ugotavljanje nepoštenosti pogodbenega pogoja v pogodbi in nastop konkretnih pravnih učinkov te ugotovitve ne spadata na področje uporabe prava Unije (sodba z dne 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Zastaralni rok za zahtevke za vračilo), C‑28/22, EU:C:2023:992, točka 50 in navedena sodna praksa).
45
Sodišče je namreč že presodilo, da ureditev varstva, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva 93/13, z nacionalnim pravom ne sme spremeniti obsega in torej vsebine tega varstva ter tako ogroziti krepitve učinkovitosti navedenega varstva s sprejetjem enotnih pravil glede nepoštenih pogojev, kar je bil, kot je navedeno v deseti uvodni izjavi Direktive 93/13, namen zakonodajalca Evropske unije (sodba z dne 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Zastaralni rok za zahtevke za vračilo), C‑28/22, EU:C:2023:992, točka 51 in navedena sodna praksa).
46
V tem okviru je treba opozoriti, da je postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim prvo zagotavlja drugim elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev sporov, o katerih odločajo. V okviru tega sodelovanja je nacionalno sodišče, ki odloča o sporu o glavni stvari, ki edino neposredno pozna dejansko stanje tega spora in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču.. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (sodba z dne 7. decembra 2023, mBank (Izjava potrošnika), C‑140/22, EU:C:2023:965, točka 47).
47
Poleg tega v okviru postopka, uvedenega s členom 267 PDEU, Sodišče ni pristojno za odločanje niti o razlagi določb nacionalnih zakonov in drugih predpisov niti o skladnosti takih določb s pravom Unije. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da lahko Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU razlaga pravo Unije le v mejah pristojnosti, ki so dodeljene Evropski uniji (sodba z dne 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Zastaralni rok za zahtevke za vračilo), C‑28/22, EU:C:2023:992, točka 53 in navedena sodna praksa).
48
V obravnavanem primeru je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da predložitveno sodišče dvomi o načinu, na katerega je treba izračunati petletni zastaralni rok, ki se uporablja za vložitev tožbe, s katero potrošnik pri nacionalnem sodišču poda zahtevek, naj izpelje pravne posledice iz neveljavnosti kreditne pogodbe.
49
V tem okviru predložitveno sodišče Sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 93/13 razlagati tako, da nasprotuje ali da ne nasprotuje razlagi nacionalnega prava, v skladu s katero ta petletni zastaralni rok, določen s prejšnjim civilnim zakonikom, začne teči na dan sklenitve potrošniške kreditne pogodbe, če bi se za pogoj iz te pogodbe presodilo, da je nepošten, in če bi odprava tega pogoja, ki opredeljuje glavni predmet pogodbe, povzročila neveljavnost te pogodbe v celoti. Poleg tega predložitveno sodišče Sodišču postavlja dodatna vprašanja v zvezi z opredelitvijo začetka teka navedenega zastaralnega roka, če Sodišče izračuna od datuma sklenitve zadevne pogodbe ne bi štelo za združljivega z nameni in cilji Direktive 93/13.
50
Zato ni mogoče sprejeti, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe nanaša na razlago madžarskega prava, zaradi česar je treba trditev finančne institucije UniCredit Bank glede nepristojnosti Sodišča zavrniti.
51
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je Sodišče pristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
52
Finančna institucija UniCredit Bank izpodbija tudi dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker naj po eni strani predložitveno sodišče ne bi dokazalo obstoja povezave med madžarskim pravom in pravom Unije. Po drugi strani naj bi bila pravna vprašanja, na katerih temeljijo postavljena vprašanja za predhodno odločanje, hipotetična, saj naj na ta vprašanja ne bi bilo treba odgovoriti, da bi predložitveno sodišče lahko odločilo o sporu o glavni stvari. Finančna institucija UniCredit Bank v zvezi s tem trdi, da temu sodišču nič ne preprečuje, da bi sledilo sodni praksi Kúria (vrhovno sodišče), ki poleg tega v tem predlogu ni pravilno predstavljena.
53
V skladu z ustaljeno sodno prakso je v okviru postopka, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču (sodba z dne 24. julija 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, točka 61 in navedena sodna praksa).
54
Iz tega izhaja, da za vprašanja za predhodno odločanje v zvezi s pravom Unije velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju nacionalnega sodišča za predhodno odločanje samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 24. julija 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, točka 62 in navedena sodna praksa).
55
V obravnavanem primeru je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da se zdi razlaga prava Unije, za katero je zaprosilo predložitveno sodišče, potrebna za odločitev o sporu, o katerem odloča.
56
Predložitveno sodišče namreč dvomi o izračunu zastaralnega roka, zlasti ob upoštevanju sodne prakse Sodišča v zvezi z Direktivo 93/13 in, natančneje, o ravni obvestitve, ki jo mora banka potrošniku zagotoviti v zvezi z valutnim tveganjem.
57
Poleg tega, kar zadeva sklicevanja predložitvenega sodišča na sodno prakso Kúria (vrhovno sodišče), v okviru sistema pravosodnega sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, Sodišče ni pristojno, da preveri ali podvomi v pravilnost razlage nacionalnega prava, ki jo poda nacionalno sodišče, saj je za to razlago pristojno izključno zadnjenavedeno sodišče Zato se mora Sodišče, kadar mu nacionalno sodišče predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe, držati razlage nacionalnega prava, ki mu jo je podalo navedeno sodišče (sodba z dne 12. decembra 2024, Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, točka 18 in navedena sodna praksa).
58
Iz tega sledi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
59
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 1 in 7 Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujeta sodni razlagi nacionalnega prava, v skladu s katero lahko potrošnik v primeru ničnosti kreditne pogodbe, ki brez nepoštenega pogoja ne more več obstajati, ker se ta pogoj nanaša na glavni predmet pogodbe, pred sodiščem uveljavlja pravne posledice ugotovitve te ničnosti le v zastaralnem roku petih let od datuma sklenitve te pogodbe.
60
Najprej je treba opozoriti, da je v skladu s členom 1(1) Direktive 93/13 namen te direktive približati zakone in druge predpise držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.
61
V tem okviru člen 7(1) te direktive državam članicam nalaga, da zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.
62
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba ob neobstoju pravil Unije na zadevnem področju na podlagi načela procesne avtonomije v notranjem pravnem redu vsake države članice v skladu z načelom procesne avtonomije določiti procesna pravila za sodna pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki za pravne subjekte izhajajo iz prava Unije, pod pogojem, da ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in v praksi ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih daje pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2022, D.B.P. in drugi (Hipotekarni kredit, izražen v tuji valuti), od C‑80/21 do C‑82/21, EU:C:2022:646, točka 86 in navedena sodna praksa).
63
V zvezi z načelom učinkovitosti, ki je edino predmet tega postopka, je treba navesti, da je treba vsak primer, v katerem se postavlja vprašanje, ali se z neko nacionalno procesno določbo onemogoča ali pretirano otežuje uporaba prava Unije, preučiti ob upoštevanju umestitve te določbe v celotnem postopku, poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi organi S tega vidika je treba po potrebi upoštevati načela, na katerih temelji nacionalni sodni sistem, kot so načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in načelo učinkovitega poteka postopka (sodba z dne 25. april 2024, Caixabank (Zastaralni rok), C‑484/21, EU:C:2024:360, točka 23 in navedena sodna praksa).
64
Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovitost pravic, ki za pravne subjekte izhajajo iz prava Unije, med drugim v zvezi s pravicami, ki izhajajo iz Direktive 93/13, vključuje zahtevo po zagotovitvi učinkovitega sodnega varstva, določeno tudi v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki med drugim velja za opredelitev postopkovnih pravil v zvezi s tožbami, ki temeljijo na takih pravicah (sodba z dne 10. junij 2021, BNP Paribas Personal Finance, od C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, točka 29 in navedena sodna praksa).
65
Glede uveljavljanja zastaralnega roka zoper zahtevek potrošnika za vračilo zneskov, neupravičeno plačanih na podlagi nepoštenih pogojev v smislu Direktive 93/13, je Sodišče že večkrat potrdilo, da člen 6(1) in člen 7(1) te Direktive 93/13 ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki ob tem, da določa, da tožba za ugotovitev ničnosti nepoštenega pogoja iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, ne zastara, določa zastaralni rok za zahtevek takega potrošnika za uveljavljanje restitucijskih učinkov te ugotovitve, če je med drugim spoštovano načelo učinkovitosti (sodba z dne 25. januarja 2024, Caixabank (Zastaranje vračila hipotekarnih stroškov)_od C‑810/21 do C‑813/21, EU:C:2024:81, točka 43 in navedena sodna praksa).
66
Zato je treba ugotoviti, da uveljavljanje zastaralnega roka zoper restitucijske zahtevke, ki jih potrošniki vložijo za uveljavljanje pravic, ki jih imajo na podlagi Direktive 93/13, samo po sebi ni v nasprotju z načelom učinkovitosti, če z uporabo takšnega roka ni v praksi onemogočeno ali pretirano oteženo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje ta direktiva (sodba z dne 25. april 2024, Caixabank (Zastaralni rok), C‑484/21, EU:C:2024:360, točka 27 in navedena sodna praksa).
67
V zvezi z analizo značilnosti zastaralnega roka, kot je ta iz postopka v glavni stvari, je Sodišče pojasnilo, da se mora ta analiza nanašati na trajanje takega roka in podrobna pravila njegove uporabe, vključno z načinom sprožitve teka tega roka (sodba z dne 10. junija 2021, BNP Paribas Personal Finance_od C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, točka 30 in navedena sodna praksa).
68
V zvezi z začetkom teka zastaralnega roka iz sodne prakse Sodišča izhaja, da uporaba petletnega zastaralnega roka, ki začne teči od sklenitve zadevne pogodbe, ker pomeni, da lahko potrošnik zahteva vračilo plačil, izvršenih na podlagi pogodbenega pogoja, za katerega je bilo ugotovljeno, da je nepošten, le v prvih petih letih po podpisu pogodbe, ne glede na to, ali je bil ali bi razumno lahko bil seznanjen z nepoštenostjo tega pogoja, lahko pretirano oteži uresničevanje pravic tega potrošnika, ki so mu podeljene z Direktivo 93/13, in s tem krši načelo učinkovitosti v povezavi z načelom pravne varnosti (sodba z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 in C‑259/19, EU:C:2020:578, točka 91).
69
Tako datum, ko je bila sklenjena pogodba, ki vsebuje nepošten pogoj, kot tak ne more pomeniti začetka teka zastaralnega roka (sodba z dne 25. april 2024, Caixabank (Zastaralni rok), C‑484/21, EU:C:2024:360, točka 31).
70
V zvezi s tem je treba upoštevati položaj podrejenosti, v katerem je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika tako glede pogajalske moči kot tudi ravni obveščenosti, zaradi česar sprejme pogoje, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino. Prav tako je treba opozoriti, da potrošniki morda ne vedo za nepoštenost pogoja iz pogodbe o hipotekarnem kreditu ali se ne zavedajo obsega svojih pravic, ki izhajajo iz Direktive 93/13 (sodba z dne 10. junij 2021, BNP Paribas Personal Finance, od C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, točka 45 in navedena sodna praksa).
71
Upoštevati je treba tudi, da je Sodišče razsodilo, da se kreditne pogodbe, kot je ta iz postopka v glavni stvari, navadno izvajajo v daljših obdobjih, zaradi česar ni mogoče izključiti, da vsaj pri delu izvedenih plačil pride do zastaranja, še preden preneha zadevna pogodba, tako da se lahko s tako ureditvijo zastaranja kreditojemalcem sistematično odvzame možnost uveljavljanja vračila plačil, ki so bila izvedena na podlagi pogojev, ki so v nasprotju z Direktivo 93/13 (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2022, D.B.P. in drugi (Hipotekarni kredit, izražen v tuji valuti), od C‑80/21 do C‑82/21, EU:C:2022:646, točka 95 in navedena sodna praksa).
72
Tako glede začetka teka zastaralnega roka iz postopka v glavni stvari obstaja nezanemarljivo tveganje, da – glede na način njegove določitve v nacionalni sodni praksi – potrošnik ne bi mogel učinkovito uveljavljati pravic, ki so mu podeljene z Direktivo 93/13.
73
Glede na to, kar je razvidno iz predložitvene odločbe, bi namreč zastaralni rok – če bi bilo treba potrditi sodno razlago nacionalnega prava, na podlagi katere je prvostopenjsko sodišče določilo, da je dies a quo zastaralnega roka datum sklenitve kreditne pogodbe, sklenjene med finančno institucijo UniCredit Bank in osebo HL, to je 14. februar 2008 – začel teči ne glede na okoliščino, da je oseba HL vedela ali bi lahko vedela za nepoštenost pogoja v zvezi z valutnim tveganjem in da je zato lahko učinkovito uveljavljala pravice, ki so ji podeljene z Direktivo 93/13. V zvezi s tem iz ničesar v predložitveni odločbi ni razvidno, da je potrošnik ob sklenitvi pogodbe vedel ali bi lahko vedel za nepoštenost pogoja v zvezi z valutnim tveganjem in da je zato lahko učinkovito uveljavljal pravice, ki so mu podeljene s to direktivo, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
74
Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 1(1) in 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujeta sodni razlagi nacionalnega prava, v skladu s katero lahko potrošnik v primeru ničnosti kreditne pogodbe, ki brez nepoštenega pogoja ne more več obstajati, ker se ta pogoj nanaša na glavni predmet pogodbe, pred sodiščem uveljavlja pravne posledice ugotovitve te ničnosti le v zastaralnem roku petih let od datuma sklenitve te pogodbe, če potrošnik takrat ni vedel ali ni mogel vedeti za nepoštenost zadevnega pogoja pogodbe in zato ni mogel učinkovito uveljavljati pravic, ki so mu podeljene z Direktivo 93/13.
Drugo in tretje vprašanje
75
Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 93/13 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se datum, ko se je Sodišče izreklo o razlagi te direktive, ali datum, ko se je nacionalno vrhovno sodišče izreklo o nepoštenosti pogojev, vključenih v potrošniške pogodbe, upošteva za določitev začetka teka zastaralnega roka za tožbo, ki jo vloži potrošnik in s katero se predlaga vračilo zneskov, plačanih na podlagi pogoja, ki je podoben tistemu, glede na katerega je Sodišče podalo razlago navedene direktive, oziroma tistemu, ki je bil predmet odločbe nacionalnega sodišča, ali za nadaljevanje teka tega roka po njegovi prekinitvi.
76
Da bi se predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor na zastavljena vprašanja in ob upoštevanju dejanskega stanja spora, kot je opisano v predložitveni odločbi, je treba analizo omejiti le na primer zahtevka, ki ga potrošnik vloži za uveljavljanje restitucijskih učinkov, ki izhajajo iz ugotovitve nepoštenosti pogodbenega pogoja.
77
Opozoriti je treba, da mora potrošnik zlasti za to, da se zagotovi učinkovito varstvo pravic, ki jih ima na podlagi Direktive 93/13, imeti možnost kadar koli uveljavljati nepoštenost pogodbenega pogoja ne le kot sredstvo obrambe, ampak tudi zato, da bi sodišče ugotovilo nepoštenost pogodbenega pogoja, tako da se za zahtevek, ki ga potrošnik vloži za ugotovitev nepoštenosti pogoja iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, ne more uporabljati nikakršen zastaralni rok (sodba z dne 10. junij 2021, BNP Paribas Personal Finance, od C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, točka 38).
78
Sodišče je ob tem razsodilo, da bi določitev začetka teka zastaralnega roka za tožbo za vračilo, ki jo potrošnik vloži na podlagi nepoštenega pogodbenega pogoja, na dan, ko je nacionalno vrhovno sodišče izreklo sodbe, s katerimi so bili standardizirani pogoji, ki ustrezajo pogoju, navedenemu v sporni pogodbi, razglašeni za nepoštene, v številnih primerih prodajalcu ali ponudniku omogočala, da na podlagi nepoštenega pogoja obdrži neupravičeno pridobljene zneske v škodo tega potrošnika, kar ne bi bilo združljivo z zahtevo, ki izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 68 te sodbe, v skladu s katero tega izhodišča ni mogoče določiti neodvisno od vprašanja, ali je navedeni potrošnik vedel oziroma bi lahko razumno vedel za nepoštenost tega zadnjenavedenega pogoja, na katerem temelji pravica do vračila, in ne da bi bila prodajalcu ali ponudniku naložena obveznost potrebne skrbnosti in zagotavljanja informacij potrošniku, s čimer bi bil poudarjen podrejeni položaj potrošnika, ki ga Direktiva 93/13 želi omiliti (sodba z dne 25. april 2024, Banco Santander (Začetek teka zastaralnega roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, točka 47).
79
Poleg tega ob neobstoju obveznosti prodajalca ali ponudnika, da zagotovi informacije, ni mogoče domnevati, da je potrošnik lahko razumno seznanjen z dejstvom, da ima pogoj v njegovi pogodbi enak obseg kot pogoj, katerega nepoštenost je ugotovilo nacionalno vrhovno sodišče. Taka sodna praksa, če je dovolj javna, povprečnemu potrošniku sicer lahko omogoči, da se seznani z nepoštenostjo standardiziranega pogoja, ki je vključen v njegovo pogodbo s prodajalcem ali ponudnikom. Vendar od tega potrošnika, ki ga želi Direktiva 93/13 ob upoštevanju njegovega položaja podrejenosti v razmerju do prodajalca ali ponudnika zaščititi, ni mogoče pričakovati, da bo storil korak, ki spada v okvir pravnega raziskovanja (sodba z dne 25. april 2024, Banco Santander (Začetek teka zastaralnega roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, točki 48 in 49 ter navedena sodna praksa).
80
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je iz besedila člena 2(b) Direktive 93/13 razvidno, da je varstvo, ki ga daje ta direktiva, odvisno od namenov, za katere deluje fizična oseba, in sicer tistih, ki ne spadajo v okvir njene poklicne dejavnosti. Vendar čeprav se od prodajalcev ali ponudnikov lahko zahteva, da se seznanijo s pravnimi vidiki pogojev, ki jih na lastno pobudo vključijo v pogodbe, ki jih sklenejo s potrošniki v okviru redne poslovne dejavnosti, zlasti ob upoštevanju nacionalne sodne prakse v zvezi s takšnimi pogoji, od potrošnikov ni mogoče pričakovati podobnega odnosa zaradi občasne ali celo izjemne narave sklenitve pogodbe, ki vsebuje tak pogoj (sodba z dne 25. januarja 2024, Caixabank (Zastaranje vračila hipotekarnih stroškov)_od C‑810/21 do C‑813/21, EU:C:2024:81, točka 60).
81
Poleg tega je treba poudariti, da taka nacionalna sodna praksa ne omogoča nujno samodejno, da se vsi tovrstni pogoji, ki so vključeni v vse pogodbe med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom v tej državi članici, razglasijo za nepoštene. Kadar nacionalno vrhovno sodišče ugotovi, da je standardizirani pogoj nepošten, je treba načeloma in v skladu s členom 3(1) in členom 4(1) Direktive 93/13 za vsak primer posebej še ugotoviti, v kolikšnem obsegu je pogoj, ki je vključen v konkretno pogodbo, enakovreden temu standardiziranemu pogoju in ga je treba na enaki podlagi kot zadnjenavedenega šteti za nepoštenega (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2024, Banco Santander (Začetek teka zastaralnega roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, točki 50 in 51).
82
Iz teh ugotovitev izhaja, da se od povprečnega potrošnika, ki je razumno pozoren in preudaren, ne sme zahtevati ne le to, da se na lastno pobudo redno seznanja z odločitvami nacionalnega vrhovnega sodišča v zvezi s standardiziranimi pogoji v pogodbah iste vrste, kot so pogodbe, ki jih je lahko sklenil s prodajalci ali ponudniki, temveč tudi to, da na podlagi sodbe nacionalnega vrhovnega sodišča ugotovi, ali je pogoj, kot je tisti, ki je vključen v določeno pogodbo, nepošten (sodba z dne 25. april 2024, Banco Santander (Začetek teka zastaralnega roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, točka 52).
83
Zato Direktiva 93/13 nasprotuje temu, da je za določitev začetka teka zastaralnega roka za tožbo potrošnika za vračilo zneskov, ki so bili neupravičeno plačani na podlagi nepoštenega pogodbenega pogoja, obstoj nacionalne sodne prakse v zvezi z ničnostjo podobnih pogojev, tudi če je ustaljena, mogoče šteti za dokaz, da je izpolnjen pogoj v zvezi s seznanjenostjo zadevnega potrošnika z nepoštenostjo navedenega pogoja in pravnimi posledicami, ki iz tega izhajajo (glej v tem smislu sodbo z dne 25. januarja 2024, Caixabank (Zastaranje vračila hipotekarnih stroškov)_od C‑810/21 do C‑813/21, EU:C:2024:81, točka 61).
84
Obrazložitev, navedena v točkah od 78 do 81 te sodbe, na podlagi katere je mogoče šteti, da obstoj sodb nacionalnega vrhovnega sodišča, s katerimi je ugotovljena nepoštenost nekaterih standardiziranih pogojev, sama po sebi ne more pomeniti, da je potrošnik vedel ali bi lahko razumno vedel za nepoštenost podobnega pogoja v pogodbi, ki jo je sklenil s prodajalcem ali ponudnikom, smiselno velja za odločbe Sodišča, s katerimi je v okviru predhodnega odločanja odločeno o razlagi Direktive 93/13.
85
V zvezi s tem je treba navesti, da čeprav so odločbe Sodišča, s katerimi je v okviru predhodnega odločanja odločeno o razlagi prava Unije, objavljene tako, da je olajšan dostop do njih, in sicer tudi potrošnikom, se Sodišče ne izreka o nepoštenosti posameznih pogojev in njihovo konkretno preučitev sistematično prepušča nacionalnemu sodišču, saj Sodišče za to preučitev načeloma ni pristojno. Iz tega izhaja, da potrošnik, tudi če se postopek v glavni stvari nanj neposredno nanaša, iz take odločbe Sodišča ne more z gotovostjo sklepati, da je pogodbeni pogoj v pogodbi, ki jo je sklenil s prodajalcem ali ponudnikom, nepošten, tako da sodb Sodišča, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, ni mogoče šteti za vir informacij za povprečnega potrošnika glede nepoštenosti konkretnega pogodbenega pogoja (sodba z dne 25. april 2024, Banco Santander (Začetek teka zastaralnega roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, točki 58 in 59).
86
Pravnomočna sodna odločba, s katero je ugotovljena nepoštenost pogodbenega pogoja in ki je v skladu z veljavnimi nacionalnimi pravili pravilno vročena zadevnemu potrošniku kot naslovniku te odločbe, pa lahko pomeni začetek teka zastaralnega roka. Ko taka odločba postane pravnomočna, se šteje, da je potrošnik v celoti seznanjen z nepravilnostjo pogoja in lahko torej sam presodi, ali je primerno vložiti tožbo za vračilo zneskov, plačanih na podlagi nepoštenega pogoja, v roku, ki ga določa nacionalno pravo (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2024, Banco Santander (Začetek teka zastaralnega roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, točki 36 in 37).
87
Ob tem je treba pojasniti, da čeprav Direktiva 93/13 nasprotuje temu, da lahko zastaralni rok za vložitev tožbe za vračilo zneskov, ki jih je potrošnik plačal na podlagi nepoštenega pogodbenega pogoja, začne teči ne glede na to, ali je ta potrošnik vedel oziroma bi lahko razumno vedel za nepoštenost tega pogoja, ta direktiva ne nasprotuje temu, da ima prodajalec ali ponudnik možnost dokazati, da je navedeni potrošnik za to dejstvo vedel oziroma bi lahko razumno vedel pred izdajo sodbe, s katero je bila ugotovljena ničnost navedenega pogoja (sodba z dne 25. april 2024, Caixabank (Zastaralni rok), C‑484/21, EU:C:2024:360, točka 35).
88
V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da ne obstaja nobena pravnomočna sodna odločba, s katero bi bila ugotovljena nepoštenost in ničnost pogoja v zvezi z valutnim tveganjem.
89
V teh okoliščinah niti ob predpostavki, da je bila oseba HL seznanjena z upoštevnimi odločbami Kúria (vrhovno sodišče) ali s sodbami Sodišča, niti datum, ko so bile te odločbe in sodbe izdane, niti dan, na katerega se je oseba HL z njimi dejansko seznanila, ne morejo pomeniti začetka teka zastaralnega roka.
90
Predložitveno sodišče mora po potrebi preveriti, ali sta finančni instituciji UniCredit Bank in družba Momentum Credit predložili dokaz, da je oseba HL vedela ali bi lahko razumno vedela za nepoštenost pogoja v zvezi z valutnim tveganjem (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2024, Banco Santander (Začetek teka zastaralnega roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, točka 38).
91
Nazadnje, v zvezi z vprašanjem ponovnega začetka teka zastaralnega roka po njegovi prekinitvi je treba navesti, da je namen prekinitve zastaralnega roka zagotoviti, da to zastaranje, ki je v bistvu prav sankcija za neukrepanje imetnika pravice, nima učinka v položaju, ki upravičuje to neukrepanje. Namen prekinitve je tako zaščititi položaje, v katerih je imetnik pravice iz objektivnih razlogov, določenih z zakonom, v položaju objektivne nemožnosti, ki mu preprečuje izvrševanje te pravice, s tem, da se prepreči, da bi potek časa povzročil njeno ugasnitev.
92
Iz tega sledi, da morajo za nadaljevanje teka zastaralnega roka po obdobju prekinitve veljati enaka jamstva, kot so določena za določitev dies a quo tega roka.
93
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 93/13 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se datum, ko se je Sodišče izreklo o razlagi te direktive, ali datum, ko se je nacionalno vrhovno sodišče izreklo o nepoštenosti pogojev, vključenih v potrošniške pogodbe, upošteva za določitev začetka teka zastaralnega roka za tožbo, ki jo vloži potrošnik in s katero se predlaga vračilo zneskov, plačanih na podlagi pogoja, ki je podoben tistemu, glede na katerega je Sodišče podalo razlago navedene direktive, oziroma tistemu, ki je bil predmet odločbe nacionalnega sodišča, ali za nadaljevanje teka tega roka po njegovi prekinitvi.
Četrto vprašanje
94
Glede na odgovor na prvo vprašanje na četrto vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
95
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
1.
Člen 1(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah v povezavi z načelom učinkovitosti
je treba razlagati tako, da
nasprotujeta sodni razlagi nacionalnega prava, v skladu s katero lahko potrošnik v primeru ničnosti kreditne pogodbe, ki brez nepoštenega pogoja ne more več obstajati, ker se ta pogoj nanaša na glavni predmet pogodbe, pred sodiščem uveljavlja pravne posledice ugotovitve te ničnosti le v zastaralnem roku petih let od datuma sklenitve te pogodbe, če potrošnik takrat ni vedel ali ni mogel vedeti za nepoštenost zadevnega pogoja pogodbe in zato ni mogel učinkovito uveljavljati pravic, ki so mu podeljene z Direktivo 93/13.
2.
Direktiva 93/13 je treba razlagati tako, da
nasprotuje temu, da se datum, ko se je Sodišče izreklo o razlagi te direktive, ali datum, ko se je nacionalno vrhovno sodišče izreklo o nepoštenosti pogojev, vključenih v potrošniške pogodbe, upošteva za določitev začetka teka zastaralnega roka za tožbo, ki jo vloži potrošnik in s katero se predlaga vračilo zneskov, plačanih na podlagi pogoja, ki je podoben tistemu, glede na katerega je Sodišče podalo razlago navedene direktive, oziroma tistemu, ki je bil predmet odločbe nacionalnega sodišča, ali za nadaljevanje teka tega roka po njegovi prekinitvi.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: madžarščina.