SODBA SODIŠČAz dne 15. decembra 1995(*)„Prosto
gibanje delavcev – Pravila o konkurenci, ki veljajo za podjetja –
Poklicni nogometaši – Športna pravila glede prestopa igralcev, ki novemu
klubu nalagajo, da nekdanjemu klubu plačajo nadomestilo – Omejitev
števila igralcev državljanov drugih držav članic, ki jih je mogoče
uvrstiti na tekmo“V zadevi C-415/93_katere
predmet je predlog, ki ga je vložilo Cour d'appel de Liège (Belgija),
naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 177 Pogodbe EGS v postopku
medUnion royale belge des sociétés de football association ASBLinJeanom-Marcom Bosmanom_medRoyal club liégeois SAinJeanom-Marcom Bosmanom_SA d'économie mixte sportive de l'union sportive du littoral de Dunkerque_Union royale belge des sociétés de football association ASBL_Union des associations européennes de football (UEFA)_ter medUnion des associations européennes de football (UEFA)inJeanom-Marcom Bosmanom_sprejme predhodno odločbo o razlagi členov 48, 85 in 86 Pogodbe EGS_SODIŠČE_v
sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, C. N. Kakouris, D.A.O.
Edward in G. Hirsch, predsedniki senatov, G. F. Mancini (poročevalec),
J. C. Moitinho de Almeida P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, J. L. Murray_P.
Jann in H. Ragnemalm, sodniki, generalni pravobranilec: C. O. Lenz_sodni tajnik: R. Grass, in D. Loutherman-Hubeau, glavna administratorka_ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:–        za
Union royale belge des sociétés de football association ASBL
G. Vandersanden in J.-P. Hordies, avocats (bruseljska odvetniška
zbornica), ter R. Rasir in F. Moïses, avocats (odvetniška zbornica v
Liègu)_–        za Union des associations européennes de football (UEFA) I. S. Forrester, QC_–        za
J.-M. Bosmana L. Misson, J.-L. Dupont, M.-A. Lucas in M. Franchimont,
avocats (odvetniška zbornica v Liègu)_–        za
francosko vlado H. Duchène, sekretarka za zunanje zadeve v pravni
službi ministrstva za zunanje zadeve, in C. de Salins, namestnica
direktorja v isti službi_–        za
italijansko vlado profesor L. Ferrari Bravo, vodja pravne službe
ministrstva za zunanje zadeve, skupaj z D. Del Gaizom, državni
pravobranilec_–        za
Komisijo Evropskih skupnosti F. E. González Díaz, član pravne službe te
institucije, G. de Bergues, nacionalni uradnik, odposlan v pravno
službo, in Th. Margellos, odvetnik (odvetniška zbornica v Atenah)_na podlagi poročila za obravnavo_ob
upoštevanju ustnih navedb, ki so jih na obravnavi z dne 20. junija 1995
podali Union royale belge des sociétés de football association ASBL, ki
jo zastopajo F. Moïses, J.-P. Hordies in G. Vandersanden;
Union des associations européennes de football (UEFA), ki jo zastopata
I. S. Forrester in E. Jakhian, odvetnik (bruseljska odvetniška
zbornica); J.-M. Bosman, ki ga zastopata L. Misson in J.-L. Dupont;
danska vlada, ki jo zastopa P. Biering, državni sekretar pri ministrstvu
za zunanje zadev, zastopnik; nemška vlada, ki jo zastopa E. Röeder,
državni sekretar pri zveznem ministrstvu za gospodarstvo; francoska
vlada, ki jo zastopata C. de Salins in P. Martinet, sekretar za zunanje
zadeve pri pravni službi ministrstva za zunanje zadeve, zastopnika;
italijanska vlada, ki jo zastopa D. Del Gaizom, in Komisija, ki jo
zastopajo E. González Díaz, G. de Bergues, in M Wolfcarius iz pravne
službe te institucije,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 20. septembra 1995izreka naslednjoSodbo1        Cour
d'appel de Liège je s sodbo z dne 1. oktobra 1993, ki je na Sodišče
prispela 6. oktobra 1993, slednjemu na podlagi člena 177 Pogodbe EGS
predložilo vprašanji za predhodno odločanje glede razlage členov 48, 85
in 86 te pogodbe.2        Ti
vprašanji sta bili vloženi v okviru postopkov med, prvič, Union royale
belge des sociétés de football association ASBL (v nadaljevanju: URBSFA)
in J.-M. Bosmanom, drugič, med Royal club liégeois SA (v nadaljevanju:
RCL) in J.-M. Bosmanom, SA d'économie mixte sportive de l'union sportive
du littoral de Dunkerque (v nadaljevanju: klub Dunkerque), URBSFA in
Union des associations européennes de football (UEFA) (v nadaljevanju:
UEFA) in, tretjič, med UEFO in J.-M. Bosmanom. Organizacijska pravila za nogomet 3        Nogomet
na ravni zveze, običajno imenovan „nogomet“, poklicni ali amaterski, se
izvaja kot organizirani šport v klubih, ki so v vseh državah članicah
združeni v nacionalne ali državne nogometne zveze. Le v Združenem
kraljestvu je več kot ena (dejansko štiri) nacionalna zveza, in sicer za
Anglijo, Wales, Škotsko in Severno Irsko. URBSFA je belgijska
nacionalna zveza. Od nacionalne zveze so odvisne tudi druge sekundarne
ali podrejene zveze, ki so odgovorne za organizacijo določenih vrst
nogometa ali njegovo organizacijo v določenih regijah. Pod okriljem
zveze so državna prvenstva, organizirana kot lige, v katerih klubi
sodelujejo glede na svojo športno uspešnost. 4        Nacionalne
zveze so članice Fédération internationale de football association
(v nadaljevanju: FIFA), pravne osebe švicarskega prava, ki
organizira nogomet na svetovni ravni. FIFA je razdeljena na
kontinentalne konfederacije, katerih pravilnike mora odobriti.
Konfederacija, pristojna za Evropo je UEFA, ki je ravno tako pravna
oseba švicarskega prava. Njene članice so nacionalne zveze okoli 50
držav, med drugim tudi nacionalne zveze držav članic, ki so se v skladu s
statutom UEFE zavezale, da bodo spoštovale njen statut, pravilnike in
sklepe.5        Tekme,
ki jih organizira nacionalna zveza, lahko odigrata le kluba, ki sta
člana nacionalne zveze ali sekundarnih oziroma podrejenih zvez. Moštvo
vsakega kluba sestavljajo igralci, ki so pri nacionalni zvezi
registrirani kot igralci tega kluba. Vsak poklicni igralec mora biti kot
tak registriran pri nacionalni zvezi in je zabeležen kot sedanji ali
nekdanji zaposleni v določenem klubu. Prestopna pravila6        V
skladu z Zveznim pravilnikom URBSFE iz leta 1983, ki se je uporabljal
med nastankom dejstev v postopku v glavni stvari, je treba razlikovati
tri razmerja: pripadnost, ki igralca povezuje z nacionalno zvezo,
zaposlitev, ki ga povezuje s klubom, in registracija, ki je obvezen
pogoj, da igralec lahko igra na uradnih tekmovanjih. Prestop je
opredeljen kot transakcija, s katero igralec, ki pripada zvezi, zamenja
klub. Če je prestop začasen, je igralec še naprej član prvotnega kluba,
vendar je registriran s pravico do igranja za drugi klub. 7        V
skladu z istim pravilnikom se vse pogodbe, ki jih poklicni igralci
sklenejo za obdobje od enega do petih let iztečejo 30. junija. Pred
iztekom pogodbe, najpozneje pa do 26. aprila, mora klub igralcu ponuditi
novo pogodbo, sicer se glede prestopov šteje za amaterskega igralca,
zaradi česar zanj velja drug oddelek pravilnika. Igralec lahko tako
ponudbo prostovoljno sprejme ali zavrne. 8        Če
jo zavrne, se ga uvrsti na listo igralcev, ki so med 1. in 31. majem na
voljo drugim klubom za „prisilen“ prestop brez sporazuma z nekdanjim
klubom, toda pod pogojem, da novi klub temu klubu plača nadomestilo za
usposabljanje. To nadomestilo se izračuna tako, da se celoletni igralčev
bruto dohodek pomnoži s koeficientom od 14 do 2, glede na njegovo
starost.9        Obdobje
„prostih“ prestopov, do katerih pride na podlagi sporazuma med kluboma
in igralcem, zlasti glede višine nadomestila za prestop, ki ga mora novi
klub plačati prejšnjemu, se začne 1. junija; za neplačilo so določene
sankcije, vključno z izbrisom novega kluba zaradi zadolženosti.10      Če
igralec ne prestopi, mu mora njegov klub ponuditi novo pogodbo za eno
sezono pod enakimi pogoji, kot so veljali do 26. aprila. Če igralec
podpis te pogodbe zavrne, ga lahko klub do 1. avgusta suspendira, sicer
se reamaterizira. Igralec, ki vztrajno zavrača podpis pogodbe s svojim
klubom, lahko doseže prestop kot amater brez soglasja svojega kluba,
potem ko ni igral dve sezoni. 11      Pravilniki
UEFE in FIFE se za igralce ne uporabljajo neposredno, temveč so zajeti v
pravilnike nacionalnih zvez, ki jih edine lahko uveljavljajo in edine
lahko urejajo odnose med klubi in igralci.12      UEFA,
URBSFA in RCL so pred nacionalnim sodiščem potrdili, da so bile
določbe, ki so se uporabljale med nastankom dejstev, za prestope med
klubi iz različnih držav članic ali med klubi, ki pripadajo različnim
nacionalnim zvezam v eni državi, zajete v dokumentu z naslovom „Načela
sodelovanja med zvezami, ki so članice UEFE, in njihovimi klubi“, ki ga
je 24. maja 1990 potrdil izvršni odbor UEFE in je začel veljati 1.
julija 1990. 13      Ta
dokument predpisuje, da lahko igralec po izteku pogodbe sklene novo
pogodbo s klubom po svoji izbiri. Ta klub mora o tem nemudoma obvestiti
nekdanji klub, ki nato obvesti nacionalno zvezo, ki mora nato izdati
mednarodni prestopni certifikat. Vendar je nekdanji klub upravičen do
nadomestila za vzgojo in usposabljanje igralca, ki ga ob nesporazumu
določi komisija v okviru UEFE s tabelo koeficientov od 12 do 1 glede na
starost igralca, s katerimi je treba pomnožiti njegov bruto prihodek, ki
ga je prejel zadnje leto, pri čemer je najvišji znesek 5.000.000 CHF. 14      Dokument
določa, da poslovni odnosi med kluboma glede poravnave nadomestila za
vzgojo in usposabljanje ne vplivajo na dejavnost igralca, ki lahko igra
za svoj novi klub. Vendar če novi klub nekdanjemu klubu takoj ne plača
omenjenega nadomestila, zadevo prevzame Nadzorna in disciplinska
komisija UEFE, ki svojo odločitev sporoči nacionalni zvezi, ki lahko
klubu, ki ni izpolnil obveznosti, naloži plačilo kazni. 15      Predložitveno
sodišče meni, da v zadevi, ki je predmet postopka v glavni stvari,
URBSFA in RCL nista uporabila pravilnika UEFE, ampak pravilnik FIFE.16      Med
nastankom dejstev je zadnjenavedeni pravilnik med drugim določal, da
poklicni igralec ne more zapustiti nacionalne zveze, h kateri je
pristopil, dokler ga veže pogodba ter pravila njegovega kluba in njegove
nacionalne zveze, ne glede na to, kako ostre pogoje imajo. Mednarodni
prestop ni bil mogoč, dokler nekdanja nacionalna zveza ni izdala
prestopnega certifikata, s katerim priznava, da so bile poravnane vse
finančne obveznosti, vključno z morebitnim nadomestilom za prestop.17      Po
nastanku dejstev v postopku v glavni stvari se je UEFA začela pogajati s
Komisijo Evropskih skupnosti. Aprila 1991 se je UEFA tej zavezala, da
bodo v vse pogodbe s poklicnimi igralci vključene klavzule, ki bodo tem
dovoljevale, da ob izteku pogodbe sklenejo novo pogodbo s klubom po
svoji izbiri in zanj takoj začnejo igrati. Ustrezne določbe so bile
vnesene v „Načela sodelovanja med nacionalnimi zvezami, ki so članice
UEFE, in njihovimi klubi“, ki so bila sprejeta decembra 1991 in so
začela veljati 1. julija 1992. 18      Aprila
1991 je FIFA sprejela nov pravilnik, ki ureja status in prestope
nogometnih igralcev. Ta dokument, ki je bil spremenjen decembra 1991 in
decembra 1993, določa, da lahko igralec sklene pogodbo z novim klubom,
če se pogodba med njim in njegovim klubom izteče, odpove ali bo veljala v
prihodnjih šestih mesecih. 19      Posebna
pravila so določena za „neamaterske igralce“, ki so opredeljeni kot
igralci, ki so za udeležbo v nogometu ali katero koli dejavnost,
povezano z nogometom, prejeli plačilo, ki presega stroške, nastale pri
tej dejavnosti, razen če se reamaterizirajo. 20      Ko
prestopi neamaterski igralec ali igralec, ki postane neamater v treh
letih od svojega prestopa, dobi njegov nekdanji klub nadomestilo za
vzgojo in usposabljanje, o katerega višini se morata sporazumeti oba
kluba. Ob nestrinjanju spor razrešuje FIFA ali pooblaščena zveza. 21      Ta
pravila so bila dopolnjena s pravilnikom UEFE, imenovanim „O določitvi
nadomestila za prestop“, ki je bil sprejet junija 1993 in je začel
veljati 1. avgusta 1993 ter je nadomestil „Načela sodelovanja med
nacionalnimi zvezami, ki so članice UEFE, in njihovimi klubi” iz leta
1991. Ta novi pravilnik ohranja načelo, da poslovni odnosi med kluboma
ne vplivajo na športno dejavnost igralca, ki ima pravico igrati za klub,
s katerim je podpisal novo pogodbo. Poleg tega določa, da ob
nestrinjanju med vpletenimi klubi ustrezna komisija UEFE določi znesek
nadomestila za vzgojo in usposabljanje igralca. Za neamaterske igralce
se to nadomestilo izračuna na podlagi bruto dohodka igralca v zadnjih 12
mesecih ali fiksnega letnega prihodka, ki mu ga zagotavlja nova
pogodba, povišanega za 20 % za tiste igralce, ki so vsaj dvakrat igrali v
članski državni reprezentanci svoje države, ki se ob tem pomnoži s
faktorjem med 12 in 0 glede na igralčevo starost. 22      Iz
dokumentov, ki jih je Sodišču predložila UEFA, je razvidno, da tudi
pravila, ki veljajo v drugih državah članicah, vsebujejo določbe, po
katerih mora novi klub, kadar igralec prestopi med kluboma iste
nacionalne zveze, plačati nekdanjemu klubu nadomestilo za prestop,
vzgojo in usposabljanje igralca pod pogoji, ki so zapisani v teh
pravilih. 23      V
Španiji in Franciji se tako nadomestilo lahko zahteva, samo če je
igralec, ki prestopa, mlajši od 25 let oziroma je ravno s svojim
nekdanjim klubom podpisal prvo pogodbo kot poklicni igralec. Čeprav v
Grčiji novi klub ni izrecno dolžan plačati nobenih nadomestil, pogodba
med klubom in igralcem lahko pogojuje njegov odhod iz kluba s plačilom
določenega zneska, ki ga po navedbah UEFE najpogosteje plača novi klub. 24      Pravila,
ki to urejajo, so lahko zajeta v nacionalno zakonodajo, pravilnike
nacionalnih nogometnih zvez ali kolektivne pogodbe.  Nacionalne klavzule25      Od
šestdesetih let dalje so mnoge nacionalne zveze sprejele pravila
(v nadaljevanju: nacionalne klavzule), s katerimi so omejile
možnosti zaposlovanja ali nastopanja na tekmah igralcem s tujim
državljanstvom. Za uporabo teh klavzul je državljanstvo opredeljeno s
sklicevanjem na okoliščino, ali lahko igralec igra za državno moštvo ali
reprezentanco.26      Leta
1978 je UEFA gospodu Davignonu, članu Komisije Evropskih skupnosti,
zagotovila, da bo odpravila omejitev števila pogodb, ki jih vsak klub
lahko sklene z igralci iz drugih držav članic, in da bo določila, da
lahko pri kateri koli tekmi sodelujeta dva igralca, kar ne bo veljalo za
igralce, ki v zadevni državi članici prebivajo več kot pet let. 27      Leta
1991 je UEFA po nadaljnjih pogovorih z gospodom Bangemannom,
podpredsednikom Komisije, sprejela pravilo imenovano „3 + 2“, ki
nacionalnim zvezam dovoljuje omejitev do treh tujih igralcev, ki jih
lahko klub uvrsti na katero koli prvoligaško tekmo na državnih
prvenstvih, in dva igralca, ki sta neprekinjeno pet let igrala v zadevni
državi zveze, od tega tri leta v mladinski ligi. Enaka omejitev velja
za klubske tekme, ki jih organizira UEFA.  Dejansko stanje v zadevah pred nacionalnim sodiščem28      J.-M.
Bosman, poklicni nogometaš z belgijskim državljanstvom, je bil na
podlagi pogodbe, ki je potekla 30. junija 1990 in mu je zagotavljala
povprečno mesečno plačo v višini 120.000 BEF vključno s premijami, od
leta 1988 zaposlen pri RCL, belgijskem prvoligaškem klubu. 29      RCL
je J.-M. Bosmanu 21. aprila 1990 ponudil novo pogodbo za eno sezono in
mu zmanjšal plačo na 30.000 BEF, kar je minimum, ki ga dovoljuje zvezni
pravilnik URBSFE. Bosman je zavrnil podpis te pogodbe in je bil vpisan
na prestopno listo. Znesek nadomestila za usposabljanje je bil v skladu z
omenjenim pravilnikom določen na 11.743.000 BEF. 30      Ker
noben klub ni pokazal zanimanja za prisilni prestop, je J.-M. Bosman
navezal stik s francoskim drugoligaškim klubom Dunkerque in se zaposlil
za mesečno plačo okoli 100.000 BEF in pristopno premijo okoli 900.000
BEF. 31      27.
julija 1990 je bila sklenjena tudi pogodba med RCL in klubom Dunkerque o
začasnem prestopu J.-M. Bosmana za eno leto, proti plačilu nadomestila v
višini 1.200.000 BEF, ki bi jih klub Dunkerque plačal RCL, ko bi
Fédération française de football (v nadaljevanju: FFF) od URBSFE dobila
prestopni certifikat. S to pogodbo je klub Dunkerque pridobil tudi
nepreklicno opcijo za dokončni prestop tega igralca proti plačilu
4.800.000 BEF. 32      Vendar
sta bili obe pogodbi, in sicer med klubom Dunkerque in RCL ter med
klubom Dunkerque in Bosmanom, sklenjeni pod odložnim pogojem, in sicer
da mora FFF URBSFI pred prvo tekmo sezone, ki bi morala biti 2. avgusta
1990, posredovati prestopni certifikat. 33      RCL
je imel pomisleke glede plačilne sposobnosti kluba Dunkerque, zato od
URBSFE ni zahteval, naj ta FFF pošlje certifikat. Zato nobena pogodba ni
začela veljati. RCL je 31. julija 1990 J.-M. Bosmana suspendiral in mu s
tem preprečil igranje za vso sezono. 34      J.-M.
Bosman je 8. avgusta 1990 proti RCL vložil tožbo pri Tribunal de
première instance de Liège. Sočasno je predlagal, naj sodišče izda
začasno odredbo, s katero naj se, prvič, RCL in URBSFI naloži, naj mu
plačujeta predujem 100.000 BEF na mesec, dokler ne bo našel novega
delodajalca, drugič, toženim strankam prepove pogojevanje oziroma
oviranje njegove zaposliteve, zlasti s prejetjem nakazila določenega
denarnega zneska, in tretjič, Sodišču predloži vprašanje za predhodno
odločanje.35      Sodišče,
pristojno za izdajo začasne odredbe, je s sklepom z dne 9. novembra
1990 odredilo, da morata RCL in URBSFA Bosmanu plačevati predujem 30.000
BEF na mesec, in jima prepovedalo oviranje zaposlitve J.-M. Bosmana.
Poleg tega je to sodišče Sodišču predložilo vprašanje za predhodno
odločanje (zadeva C‑340/90) o razlagi člena 48 Pogodbe v zvezi s
pravili, ki urejajo prestop poklicnih igralcev (v nadaljevanju:
prestopna pravila). 36      Medtem
je J.-M. Bosmana oktobra 1990 zaposlil francoski drugoligaški klub
Saint-Quentin pod odložnim pogojem, da bo njegovemu predlogu za izdajo
začasne odredbe ugodeno. Vendar pa so mu pogodbo odpovedali ob koncu
prve sezone. Februarja 1992 je Bosman podpisal novo pogodbo s francoskim
klubom Saint-Denis de la Réunion, ki je bila ravno tako odpovedana. Po
iskanju novih ponudb v Belgiji in Franciji je Bosmana končno zaposlil
Olympic de Charleroi, belgijski tretjeligaški klub.37      Predložitveno
sodišče meni, da obstajajo tehtni posredni dokazi, ki dopuščajo
zaključek, da so Bosmana, čeprav je na podlagi začasne odredbe pridobil
„prosti“ status, bojkotirali vsi evropski klubi, ki bi ga lahko
zaposlili.38      Cour
d'appel de Liège je 28. maja 1991 razveljavilo to začasno odredbo
Tribunal de première instance de Liège, kolikor je bilo z njo Sodišču
predloženo vprašanje za predhodno odločanje. Kljub temu je potrdilo
odredbo v delu, da morata RCL in URBSFA J.-M. Bosmanu plačevati mesečni
predujem, in odredilo, da morata dati RCL in URBSFA J.-M. Bosmana na
voljo kateremu koli zainteresiranemu klubu, ne da bi smela za to
zahtevati kakršno koli nadomestilo. S sklepom z dne 19. junija 1991
je bila zadeva C-340/90 izbrisana iz vpisnika Sodišča. 39      URBSFA,
ki v nasprotju s postopkom za izdajo začasne odredbe s tožbo, vloženo
pri Tribunal de première instance, ni bila zajeta, je 3. junija 1991 v
tem postopku priglasila intervencijo. J.-M. Bosman je s pripravljalno
vlogo z dne 20. avgusta 1991 tožbo razširil na UEFO, da bi ta
vstopila v postopek, ki ga je sprožil proti RCL in URBSFI, in je
neposredno zoper njo vložil tožbo zaradi njene odgovornosti pri pripravi
pravil, zaradi katerih mu je nastala škoda. RCL je 5. decembra
1991 klub Dunkerque pozval, naj vstopi v postopek, zato da si zagotovi
intervencijski učinek. 15. oktobra oziroma 27. decembra 1991 sta
intervencijo v postopku priglasila še Union nationale des footballeurs
professionnels (v nadaljevanju: UNFP) in Vereniging van contractspelers
(v nadaljevanju: VVCS), pravna oseba nizozemskega prava.40      V
novih zahtevkih, ki jih je J.-M. Bosman 9. aprila 1992 vložil pri
sodišču, je dopolnil svoj prvotni zahtevek proti RCL, vložil novo
preventivno tožbo proti URBSFI in razdelal svoje zahtevke zoper UEFO. V
teh postopkih je zahteval sprejetje deklaratorne odločitve, da se
prestopna pravila in nacionalne klavzule zanj ne uporabljajo in da mu
morajo zaradi nedopustnega ravnanja ob njegovem neuspešnem prestopu h
klubu Dunkerque RCL, URBSFA in UEFA plačati znesek 11.368.350 BEF za
škodo, ki so mu jo povzročili od 1. avgusta 1990 do konca njegove
kariere, in znesek 11.743.000 BEF iz naslova izgubljenega dobička od
začetka njegove kariere zaradi uporabe prestopnih pravil. Zahteval je
tudi, da se Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje. 41      Tribunal
de première instance de Liège se je s sodbo z dne 11. junija 1992
izreklo za pristojno za obravnavo tožb. Poleg tega je razsodilo, da so
dopustni zahtevki J.‑M. Bosmana proti RCL, URBSFI in UEFI, zlasti za
sprejetje deklaratorne odločbe, da se prestopna pravila in nacionalne
klavzule zanj ne uporabljajo ter kondamnacijo ravnanja teh treh
organizacij. Po drugi strani je Tribunal de première instance zavrnilo
poziv RCL, naj kot tretja stranka v postopek vstopi klub Dunkerque, saj
ni bilo predloženih nobenih dokazov o njegovi kršitvi pri izpolnjevanju
obveznosti. Nazadnje je Tribunal de première instance ob ugotovitvi, da
obravnava zahtevkov J.-M. Bosmana proti UEFI in URBSFI obsega tudi
vprašanje o združljivosti prestopnih pravil s Pogodbo, Sodišču
predložilo vprašanje glede razlage členov 48, 85 in 86 Pogodbe (zadeva
C-269/92). 42      URBSFA,
RCL in UEFA so se proti tej odločbi pritožili. Ker imajo te pritožbe
suspenzivni učinek, je bil postopek pred Sodiščem prekinjen. S sklepom z
dne 8. decembra 1993 je bila zadeva C-269/92 dokončno izbrisana zaradi
nove sodbe Cour d'appel de Liège, ki je podlaga za ta postopek.43      Proti
UNFP ali VVCS, ki nista ponovno intervenirali v pritožbi, ni bila
vložena nobena pritožba. 44      V
predložitveni sodbi je Cour d'appel de Liège potrdilo izpodbijano
sodbo, saj je razsodilo, da je Tribunal de première instance de Liège
pristojno, da so tožbe dopustne in da je obravnava zahtevkov J.-M.
Bosmana UEFA in URBSFA obsegala presojo zakonitosti prestopnih pravil.
Poleg tega je menilo, da je presoja zakonitosti nacionalnih klavzul
potrebna, ker ima predlog J.-M. Bosmana podlago v členu 18 Code
judiciaire belge, ki dovoljuje tožbe, „zato da se odstrani velika
nevarnost kršitve pravice“, in da je J.-M. Bosman predložil različne
objektivne dokaze, ki kažejo na to, da bo dejansko nastala škoda, ki se
je boji, in sicer da bodo nacionalne klavzule zavrle njegovo kariero.45      Predložitveno
sodišče je zlasti menilo, da bi lahko člen 48 Pogodbe tako kot člen 30
prepovedoval ne le diskriminacijo, ampak tudi nediskriminatorne ovire za
prosto gibanje delavcev, če jih ne bi bilo mogoče utemeljiti z nujnimi
zahtevami.46      Glede
člena 85 Pogodbe je menilo, da lahko pravilniki FIFE, UEFE in URBSFE
pomenijo sklepe podjetniških združenj, s katerimi omejujejo medsebojno
konkurenco pri pridobivanju igralcev. Zneski prestopnih nadomestil so
dejansko odvračilni in težijo k zniževanju plač poklicnih športnikov.
Poleg tega nacionalne klavzule preprečujejo, da bi lahko igralo več
tujih nogometašev, kot to določa kvota. Nazadnje, prizadeta naj bi bila
trgovina med državami članicami, zlasti z omejevanjem mobilnosti
igralcev. 47      Poleg
tega Cour d'appel meni, da ima URBSFA oziroma nogometni klubi skupni
prevladujoči položaj v smislu člena 86 Pogodbe, pri čemer lahko omejitve
konkurence, izpostavljene v okviru člena 85, pomenijo zlorabo, ki jo
prepoveduje omenjeni člen 86. 48      Cour
d'appel je zavrnilo predloge UEFE, naj Sodišče vpraša, ali bi bil
odgovor na vprašanje, zastavljeno glede prestopov, drugačen, če bi
pravila igralcem dovoljevala, da bi lahko neovirano igrali za svoj novi
klub, čeprav ta nekdanjemu klubu ni plačal nadomestila za prestop. Glede
tega je posebej opozorilo, da je prav zaradi zagroženih kazni za klube,
ki ne plačajo nadomestila za prestop, igralčeva možnost za igranje pri
novem klubu odvisna od poslovnih odnosov med klubi. 49      Glede
na navedeno se je Cour d'appel de Liège odločilo, da prekine odločanje
in da Sodišču v predhodno odločanje predloži ti vprašanji:„Ali je treba člene 48, 85 in 86 Rimske pogodbe z dne 25. marca 1957 razlagati tako, da:–        nogometnemu
klubu prepovedujejo, da zahteva in prejme vsoto denarja, kadar enega od
njegovih igralcev, ki se mu je pogodba iztekla, zaposli nov klub;–        nacionalnim
in mednarodnim športnim zvezam ali federacijam prepovedujejo, da v
svoja pravila vnesejo določbe, ki omejujejo nastop tujih igralcev,
državljanov Evropske skupnosti, na tekmovanjih, ki jih organizirajo?“50      URBSFA
je 3. junija 1994 pri belgijskem Cour de Cassation vložila zahtevo za
varstvo zakonitosti in predlagala, naj se za RCL, UEFO in klub Dunkerque
izda skupna sodba. Z dopisom z dne 6. oktobra 1994 je generalni državni
tožilec pri belgijskem Cour de cassation obvestil Sodišče, da zahteva
za varstvo zakonitosti v tem primeru nima suspenzivnega učinka. 51      S
sodbo z dne 30. marca 1995 je belgijsko Cour de cassation zavrnilo
zahtevo za varstvo zakonitosti in razsodilo, da za predlog, naj se izda
skupna sodba, zaradi te zavrnitve ni več interesa. Cour de cassation je
prepis te sodbe posredovalo Sodišču.  Predlog za ukrepe procesnega vodstva52      V
dopisu, ki je bil vložen v sodnem tajništvu Sodišča 16. novembra 1995,
je UEFA Sodišče prosila, naj na podlagi člena 60 Poslovnika odredi
ukrepe procesnega vodstva za dopolnitev informacij o vlogi, ki jo imajo
nadomestila za prestop pri financiranju majhnih ali srednje velikih
nogometnih klubov, mehanizmih razdeljevanja prihodkov znotraj obstoječih
struktur v nogometu, in o obstoju oziroma neobstoju alternativnih
mehanizmov, če bo sistem prestopnih nadomestil prenehal obstajati.53      Potem
ko se je generalni pravobranilec ponovno opredelil, je Sodišče
presodilo, da je treba ta predlog zavrniti. Vložen je bil namreč, ko se
je v skladu s členom 59(2) Poslovnika ustni postopek končal. Iz sodne
prakse Sodišča (glej sodbo z dne 16. junija 1971 v zadevi Prelle proti
Komisiji, 77/70, Recueil, str. 561, točka 7) pa izhaja, da je
mogoče takemu predlogu ugoditi, le če se nanaša na odločilna dejstva in
če jih stranka ni mogla navajati pred zaključkom ustnega postopka. 54      V
tem primeru je dovolj poudariti, da bi UEFA svoj predlog lahko vložila,
preden se je končal ustni postopek. Poleg tega se lahko cilj ohranjanja
ravnovesja pri financah in tekmovalni zmožnosti, zlasti pa
zagotavljanja financiranja malih klubov, doseže z drugimi sredstvi, kot
je prerazdelitev dela prihodkov od nogometa, kar je v svojih pisnih
stališčih poudaril zlasti J.‑M. Bosman.  Pristojnost Sodišča za odgovor na vprašanji za predhodno odločanje 55      URBSFA,
UEFA in nekatere vlade, ki so predložile svoja stališča, ter med pisnim
postopkom Komisija so iz različnih razlogov ugovarjale, da Sodišče ni
pristojno za odgovor na obe vprašanji ali del njiju, ki ju je predložilo
nacionalno sodišče. 56      Prvič,
UEFA in URBSFA sta zatrjevali, da so zadeve v postopku v glavni stvari
procesno prirejene in namenjene temu, da se Sodišče v okviru predhodnega
odločanja opredeli do vprašanj, ki objektivno nista potrebni za rešitev
teh zadev. Dejansko naj pravilnik UEFE pri neuspelem prestopu J.‑M.
Bosmana h klubu Dunkerque ne bi bil uporabljen, poleg tega pa tudi če bi
se uporabil, ta prestop ne bi bil pogojen s plačilom nadomestila za
prestop in bi tako do njega lahko prišlo. Zato naj razlaga prava
Skupnosti, ki jo zahteva nacionalno sodišče, ne bi imela nobene zveze z
dejanskim stanjem ali predmetom sporov v postopkih v glavni stvari in
naj zato Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso ne bi bilo pristojno
za odgovor na vprašanji.57      Drugič,
URBSFA, UEFA, danska, francoska in italijanska vlada ter, v svojih
pisnih stališčih, Komisija so navajale, da vprašanja, ki se nanašajo na
nacionalne klavzule, nimajo nobene zveze s spori, ki se nanašajo samo na
uporabo prestopnih pravil. Zavrtje kariernega napredovanja, ki naj bi
bilo po mnenju J.‑M. Bosmana posledica teh klavzul, naj bi bilo
hipotetično in naj ne bi utemeljevalo, da Sodišče v zvezi z njimi
razlaga Pogodbo.58      Tretjič,
URBSFA in UEFA sta na obravnavi poudarili, da v skladu s sodbo
belgijskega Cour de cassation z dne 30. marca 1995 Cour d'appel de Liège
ni sprejelo kot dopustne zahtevkov J.‑M. Bosmana za sprejetje
deklaratorne odločbe, da se nacionalne klavzule iz pravilnika URBSFE
zanj ne uporabljajo. V teh okoliščinah se zadeve v postopku v glavni
stvari ne nanašajo na uporabo nacionalnih klavzul in Sodišče ne sme
odgovoriti na vprašanja, ki se nanje nanašajo. Francoska vlada meni
enako, vendar pod pogojem, da se preveri obseg sodbe Cour de cassation. 59      Glede
tega je treba opozoriti, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in
nacionalnimi sodišči po členu 177 Pogodbe samo nacionalno sodišče, ki mu
je predložen spor in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo,
tisto, ki glede na posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni
odločbi za izdajo sodbe in upoštevnost vprašanj, ki jih predloži
Sodišču. Zato mora Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na
razlago prava Skupnosti, o njih načeloma odločiti (glej zlasti sodbo z
dne 5. oktobra 1995 v zadevi Aprile, C-125/94, Recueil, str. I-2919,
točki 16 in 17). 60      Kljub
temu je Sodišče presodilo, da mora, zato da preizkusi svojo
pristojnost, obravnavati pogoje, v katerih mu je nacionalno sodišče
zadevo predložilo. Sodelovanje, ki mora biti vodilo v postopku
predhodnega odločanja, od nacionalnega sodišča zahteva upoštevanje
funkcije, zaupane Sodišču, in sicer prispevek k sojenju v državah
članicah, in upoštevanje, da ne predloži zahtev po posvetovalnih mnenjih
o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih (glej zlasti sodbo z dne 16.
julija 1992 v zadevi Meilicke, C-83/91, Recueil str. I-4871, točka 25). 61      Zaradi
tega je Sodišče odločilo, da ne more odločiti o vprašanju za predhodno
odločanje, ki ga je zastavilo nacionalno sodišče, če se očitno pokaže,
da razlaga ali presoja veljavnosti skupnostnega pravila, ki jo zahteva
nacionalno sodišče, nima nobene zveze z dejstvi ali predmetom spora v
postopku v glavni stvari (glej zlasti sodbo z dne 26. oktobra 1995 v
zadevi Furlanis costruzioni generali, C-143/94, Recueil str. I-3653,
točka 12) ali če je problem hipotetičen in Sodišče nima na voljo pravnih
in dejanskih dejavnikov, ki so potrebni za to, da se odgovori na
zastavljena vprašanja lahko uporabijo (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo
Meilicke, točka 32). 62      V
tej zadevi je treba najprej ugotoviti, da spori v postopku v glavni
stvari, vzeti kot celota, niso hipotetični in da je nacionalno sodišče
Sodišču natančno navedlo njihov pravni in dejanski okvir ter razloge,
zaradi katerih je menilo, da je za njegovo razsojo potrebna odločitev o
zastavljenih vprašanjih. 63      Dalje,
pravilnik UEFE je, čeprav, kot to trdita URBSFA in UEFA, pri neuspelem
prestopu J.‑M. Bosmana h klubu Dunkerque ni bil uporabljen, še vedno
predmet preventivnih tožb J.‑M. Bosmana proti URBSFI in UEFI (glej točko
40 zgoraj). Poleg tega pa bi razlago Sodišča glede združljivosti
sistema prestopov, ki ga ureja pravilnik UEFE, predložitveno sodišče
lahko uporabilo.64      Glede
nacionalnih klavzul se izkaže, da so bili zahtevki, ki so bili s tem v
zvezi vloženi v okviru postopkov v glavni stvari, dopustni na podlagi
nacionalne postopkovne določbe, ki dopušča vložitev tožbe, čeprav
deklaratorne, zato da se odstrani velika nevarnost kršitve pravice. Kot
je iz sodbe razvidno, je predložitveno sodišče ugotovilo, da bi lahko
uporaba nacionalnih klavzul dejansko zavrla kariero J.‑M. Bosmana, s tem
ko bi mu zmanjšala možnosti, da bi ga klub iz druge države članice
zaposlil ali uvrstil na tekmovanje. Predložitveno sodišče je na tej
podlagi zaključilo, da zahtevki J.‑M. Bosmana za sprejetje deklaratorne
odločbe, da se nacionalne klavzule zanj ne uporabljajo, izpolnjujejo
zahteve te določbe. 65      Sodišče
v okviru tega postopka ne more dvomiti o tej presoji. Čeprav so tožbe v
postopku v glavni stvari deklaratorne in s tem, da zasledujejo
odstranitev velike nevarnosti kršitve pravice, nujno temeljijo na
predvidevanjih, ki so po naravi negotova, pa jih nacionalno pravo, kot
ga razlaga predložitveno sodišče, dopušča. V teh okoliščinah vprašanja,
ki jih je predložilo to sodišče, pomenijo objektivno potrebo za razsojo v
sporih, ki so bili pred tem sodiščem pravilno sproženi.66      Končno,
iz sodbe Cour de cassation z dne 30. marca 1995 ne izhaja, da
nacionalne klavzule ne bi imele zveze z spori v postopku v glavni
stvari. Cour de cassation je samo razsodilo, da pritožba URBSFE zoper
sodbo predložitvenega sodišča temelji na njeni napačni razlagi. V svoji
pritožbi je URBSFA dejansko zatrjevala, da je omenjeno sodišče ocenilo
za dopusten zahtevek J.‑M. Bosmana za sprejetje deklaratorne odločbe, da
se za nacionalne klavzule zanj ne uporabljajo. Iz sodbe Cour de
cassation pa izhaja, da je zahtevek J.‑M. Bosmana, kot to navaja Cour
d'appel, zasledoval odstranitev ovir za njegovo kariero, ki ne bi
izhajale iz uporabe nacionalnih klavzul iz pravilnika URBSFA, ki so se
nanašale na nebelgijske državljane, temveč iz podobnih klavzul v
pravilih UEFE in drugih nacionalnih zvez članic te konfederacije, ki bi
lahko zanj kot igralca z belgijskim državljanstvom veljale. 67      Glede na navedeno je Sodišče pristojno za odgovor na vprašanja Cour d'appel de Liège. Razlaga člena 48 Pogodbe glede prestopnih pravil 68      V
prvem vprašanju predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 48
Pogodbe nasprotuje uporabi pravil športnih združenj, ki določajo, da
poklicnega nogometaša državljana države članice po izteku pogodbe, ki jo
ima sklenjeno s klubom, klub iz druge države članice lahko zaposli,
samo če nekdanjemu klubu plača nadomestilo za prestop, vzgojo ali
usposabljanje.  Uporaba člena 48 za pravila športnih združenj69      Naprej
je treba obravnavati določene trditve glede uporabe te določbe za
pravila športnih združenj.70      URBSFA
je navedla, da je mogoče za podjetja šteti samo večje evropske klube,
medtem ko lahko klubi, kot je RCL, opravljajo gospodarsko dejavnost v
zanemarljivi meri. Poleg tega vprašanje nacionalnega sodišča v zvezi s
prestopnimi pravili ne zadeva odnosov med igralci in klubi, temveč
zadeva poslovne odnose med klubi in posledice prostovoljnega pristopa k
športni federaciji. Člen 48 Pogodbe se zato ne more uporabiti v primeru,
kot je ta v postopku v glavni stvari. 71      UEFA
je zlasti zatrjevala, da so organi Skupnosti vedno spoštovali
avtonomijo športa, da je izjemno težko ločiti ekonomske in športne
vidike nogometa in da lahko zaradi odločitve Sodišča glede položaja
poklicnih igralcev postane vprašljiva organizacija nogometa v celoti. Iz
tega razloga naj bi bila glede na posebnost športa, čeprav je treba za
poklicne igralce uporabiti člen 48 Pogodbe, potrebna določena
fleksibilnost. 72      Nemška
vlada je najprej poudarila, da šport, kakršen je nogomet, v večini
primerov ni gospodarska dejavnost. Dalje je trdila, da imata šport in
kultura podobnosti in opozorila, da mora Skupnost na podlagi člena
128(1) Pogodbe ES spoštovati nacionalno in regionalno kulturno
raznolikost držav članic. Nazadnje je, sklicujoč se na svobodo
združevanja in avtonomijo, ki jo po nacionalnem pravu uživajo športne
federacije, zaključila, da mora biti glede na načelo subsidiarnosti kot
splošno načelo poseg organov oblasti in zlasti organov Skupnosti na tem
področju omejen le na najnujnejše. 73      V
odgovor na te trditve je treba navesti, da je ob upoštevanju ciljev
Skupnosti šport predmet prava Skupnosti, kolikor pomeni gospodarsko
dejavnost v smislu člena 2 Pogodbe (glej sodbo z dne 12. decembra 1974 v
zadevi Walrave, 36/74, Recueil, str. 1405, točka 4). To pa velja za
dejavnost poklicnih ali polpoklicnih igralcev nogometa, če imajo plačano
zaposlitev ali opravljajo plačane storitve (glej sodbo z dne 14. julija
1976 v zadevi Donà, 13/76, Recueil, str. 1333, točka 12). 74      Vsekakor
je treba pripomniti, da za uporabo skupnostnih določb o prostem gibanju
delavcev ni potrebno, da je delodajalec podjetje, ampak se zahteva le,
da obstaja delovno razmerje ali namen po vzpostavitvi takega razmerja. 75      Uporaba
člena 48 Pogodbe ni izključena zato, ker prestopna pravila urejajo
poslovne odnose med klubi in ne delovnih razmerij med klubi in igralci.
Dejstvo, da morajo klubi ob zaposlitvi igralca iz drugega kluba plačati
nadomestila, vpliva na možnosti igralcev pri iskanju zaposlitve in na
pogoje, pod katerimi je zaposlitev ponujena. 76      Glede
težavnosti ločevanja ekonomskih in športnih vidikov nogometa je Sodišče
odločilo (zgoraj navedena sodba Donà, točki 14 in 15), da skupnostne
določbe o prostem gibanju oseb in storitev ne nasprotujejo pravilom ali
praksam, ki jih utemeljujejo neekonomski razlogi, ki se nanašajo na
posebno naravo ali okvir določenih tekem. Vendar je Sodišče poudarilo,
da mora taka omejitev področja uporabe zadevnih določb ostati omejena na
svoj pravi cilj. Zato se nanjo ni mogoče sklicevati, da se s področja
uporabe Pogodbe izključi vsakršna športna dejavnost. 77      Glede
na mogoče posledice te sodbe na organizacijo nogometa v celoti, iz
ustaljene sodne prakse izhaja, da čeprav je treba praktične posledice
vsake sodne odločbe skrbno pretehtati, tega ni mogoče storiti do te
mere, da bi se izničila objektivnost prava in se ogrozila njegova
uporaba zaradi posledic, ki bi jih sodna odločba lahko imela. Največ kar
je mogoče, se lahko take posledice upoštevajo pri odločitvi, ali je
treba glede na okoliščine primera izjemoma časovno omejiti učinke sodbe
(glej zlasti sodbo z dne 16. julija 1992 v zadevi Legros in drugi,
C‑163/90, Recueil, str. I-4625, točka 30). 78      Trditev
glede domnevnih podobnosti med športom in kulturo ni mogoče sprejeti,
ker se vprašanje nacionalnega sodišča ne nanaša na pogoje izvrševanja
pristojnosti Skupnosti, ki so omejene, kot so to pristojnosti na podlagi
člena 128(1), temveč na obseg prostega gibanja, ki ga delavcem
zagotavlja člen 48, in pomeni temeljno svoboščino v sistemu Skupnosti
(glej zlasti sodbo z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus, C-19/92,
Recueil, str. I-1663, točka 16). 79      Glede
trditve, ki se nanaša na svobodo združevanja, je treba priznati, da je
to načelo, ki je določeno v členu 11 Evropske konvencije o varstvu
človekovih pravic in temeljnih svoboščin in izhaja iz skupne ustavne
tradicije držav članic, temeljna pravica, ki jo pravni red Skupnosti v
skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, ki jo potrjujeta tudi preambula
Enotnega evropskega akta in člen F(2) Pogodbe o Evropski uniji, varuje.80      Vendar
ni mogoče zavzeti stališča, da so pravila športnih združenj, na katere
se sklicuje nacionalno sodišče, potrebna za to, da omenjenim združenjem,
klubom ali igralcem zagotavljajo izvrševanja te svoboščine oziroma da
so neizogibna posledica tega izvrševanja.81      Končno
načelo subsidiarnosti, kot ga razlaga nemška vlada, in sicer da mora
biti poseg organov oblasti in zlasti organov Skupnosti na tem področju
omejen le na najnujnejše, ne more imeti za posledico, da avtonomija, ki
jo imajo zasebna združenja za sprejetje športnih pravil, omejuje
izvrševanje pravic, ki jih posameznikom daje Pogodba. 82      Ob
tem, da se bili zavrnjeni ugovori glede uporabe člena 48 Pogodbe za
športne dejavnosti, kot so dejavnosti poklicnih nogometašev, je treba,
kot je Sodišče razsodilo v zgoraj navedeni sodbi Walrave, točka 17,
poudariti, da ta člen ne ureja samo ravnanja organov oblasti, temveč se
razširja na drugačna pravila, ki kolektivno urejajo plačano zaposlitev.83      Sodišče
je zavzelo stališče, da bi bila odprava ovir za prosto gibanje oseb med
državami članicami ogrožena, če bi odpravo ovir, ki izvirajo od države,
nevtralizirale ovire, ki so rezultat pravne avtonomije, ki jo izvajajo
združenja in organizacije, ki niso osebe javnega prava (glej zgoraj
navedeno sodbo Walrave, točka 18). 84      Poleg
tega je menilo, da so pogoji za zaposlitev različno urejeni v državah
članicah, in sicer z zakonodajo, predpisi ter s pogodbami in drugimi
akti, ki jih sklenejo ali sprejmejo osebe zasebnega prava. Zato bi lahko
uporaba člena 48 Pogodbe, če bi bil njegov predmet omejen na akte
organov oblasti, privedla do neenakosti (glej zgoraj navedeno sodbo
Walrave, točka 19). To tveganje je toliko očitnejše v primeru, kot je
zadevni v postopku v glavni stvari, saj kot je bilo poudarjeno v točki
24 te sodbe, prestopna pravila izdajajo subjekti, ki so v državah
članicah različni, ali so izdana na načine, ki se v teh državah
razlikujejo.85      UEFA
ugovarja, da s tako razlago člen 48 Pogodbe v končni fazi postane bolj
omejujoč za posameznike kot za države članice, saj se lahko samo te
sklicujejo na omejitve, ki jih utemeljujejo razlogi javnega reda, javne
varnosti in javnega zdravja.86      Ta
trditev pa se opira na napačno premiso. Nič namreč ne nasprotuje temu,
da se na utemeljitve iz razlogov javnega reda, javne varnosti in javnega
zdravja sklicujejo posamezniki. Javnopravna ali zasebnopravna narava
obravnavane ureditve v ničemer ne vpliva na obseg ali vsebino omenjenih
utemeljitev. 87      Zato
je treba ugotoviti, da se člen 48 Pogodbe uporablja za pravila športnih
združenj, kot so URBSFA, FIFA ali UEFA, ki določajo pogoje, pod
katerimi lahko športniki opravljajo plačano zaposlitev.  Ali je položaj, ki ga opisuje nacionalno sodišče, notranja zadeva 88      UEFA
meni, da se spori pred nacionalnim sodiščem nanašajo na notranjo zadevo
Belgije, za katero se člen 48 Pogodbe ne uporablja. Dejansko naj bi
zadevali belgijskega igralca, čigar prestop naj ne bi uspel zaradi
ravnanja belgijskega kluba in belgijske zveze. 89      Res
je, da iz ustaljene sodne prakse (glej zlasti sodbe z dne 28. marca
1979 v zadevi Saunders, 175/78, Recueil, str. 1129, točka 11; z dne 28.
junija 1984 v zadevi Moser, 180/83, Recueil, str. 2539, točka 15; z dne
28. januarja 1992 v zadevi Steen, C-332/90, Recueil, str. I-341, točka
9, in zgoraj navedeno sodbo Kraus, točka 15) izhaja, da določbe Pogodbe o
prostem gibanju delavcev, zlasti člena 48, ni mogoče uporabiti v
popolnoma notranjih situacijah države članice, torej če ni nobene
navezne okoliščine na katero koli situacijo, ki jo predvideva pravo
Skupnosti.90      Vendar
iz dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo predložitveno sodišče, izhaja,
da je J.‑M. Bosman sklenil pogodbo o zaposlitvi s klubom iz druge
države članice, zato da bi opravljal plačano zaposlitev na ozemlju te
države članice. Kot je ta pravilno poudaril, je s tem sprejel ponujeno
delovno mesto v smislu člena 48(3)(a). 91      Ker
zadevna situacija v postopku v glavni stvari ni popolnoma notranja, je
treba trditev UEFE zavrniti.  Obstoj ovire prostemu gibanju delavcev92      Preučiti
je torej treba, ali prestopna pravila pomenijo oviro prostemu gibanju
delavcev, ki jo prepoveduje člen 48 Pogodbe.93      Kot
je Sodišče večkrat odločilo, je prosto gibanje delavcev eno od
temeljnih načel Skupnosti, pri čemer imajo določbe Pogodbe, ki
zagotavljajo to svoboščino, po koncu prehodnega obdobja neposredni
učinek. 94      Sodišče
je tudi presodilo, da je namen skupka določb Pogodbe glede prostega
gibanja oseb državljanom Skupnosti olajšati opravljanje kakršnih koli
poklicnih dejavnosti na ozemlju Skupnosti, pri čemer te določbe
nasprotujejo ukrepom, ki bi lahko te državljane postavljali v manj
ugoden položaj, ko želijo opravljati gospodarsko dejavnost na ozemlju
druge države članice (glej sodbi z dne 7. julija 1988 v zadevi Stanton,
143/87, Recueil, str. 3877, točka 13, in z dne 7. julija 1992 v zadevi
Singh, C-370/90, Recueil, str. I-4265, točka 16).95      V
tem kontekstu imajo državljani držav članic zlasti pravico, ki jo
pridobijo neposredno na podlagi Pogodbe, in sicer da zapustijo svojo
državo izvora, da gredo na ozemlje druge države članice in tam prebivajo
zaradi opravljanja gospodarske dejavnosti (glej, zlasti sodbo z dne 5.
februarja 1991 v zadevi Roux, C-363/89, Recueil, str. I-273, točka 9, in
zgoraj navedeno sodbo Singh, točka 17). 96      Določbe,
ki preprečujejo ali odvračajo državljana države članice, da bi zapustil
svojo državo izvora, da bi izvrševal svojo pravico do prostega gibanja,
zato pomenijo ovire tej svoboščini, tudi če se uporabljajo ne glede na
državljanstvo zadevnih delavcev (glej tudi sodbo z dne 7. marca 1991 v
zadevi Masgio, C-10/90, Recueil, str. I-1119, točki 18 in 19).97      Poleg
tega je Sodišče v sodbi z dne 27. septembra 1988 v zadevi Daily Mail in
General Trust, 81/87, Recueil, str. 5483, točka 16) navedlo, da čeprav
je namen določb Pogodbe o svobodi ustanavljanja predvsem zagotavljanje
nacionalne obravnave v državi članici gostiteljici, pa te ravno tako
nasprotujejo, da bi država izvora svojim državljanom ali družbam,
ustanovljenim v skladu z njeno zakonodajo, ki so zajeti z opredelitvijo
iz člena 58, ovirala ustanavljanje podjetij v drugi državi članici.
Pravice, ki jih zagotavljajo člen 52 in naslednji Pogodbe, bi izgubile
pomen, če bi država članica izvora podjetjem lahko prepovedala, da
zapustijo njeno ozemlje z namenom, da ustanovijo podjetje v drugi državi
članici. Enaki preudarki veljajo glede člena 48 Pogodbe, kar zadeva
pravila, ki ovirajo prosto gibanje državljanov države članice, ki bi
želeli v drugi državi članici opravljati plačano zaposlitev. 98      Res
je, da se prestopna pravila, ki so obravnavana v sporih v postopku v
glavni stvari, uporabljajo za prestope igralcev med klubi, ki pripadajo
različnim nacionalnim zvezam znotraj iste države članice, in da podobna
pravila urejajo prestope med klubi, ki pripadajo isti nacionalni zvezi. 99      Vendar,
kot so navedli J.‑M. Bosman, danska vlada in generalni pravobranilec v
točkah 209 in 210 sklepnih predlogov, ta pravila lahko omejujejo prosto
gibanje igralcev, ki želijo opravljati dejavnost v drugi državi članici,
s tem ko jih ovirajo ali odvračajo od tega, da bi zapustili svoje klube
celo po izteku njihove pogodbe o zaposlitvi, ki jih veže na te klube. 100    Omenjena
pravila pomenijo oviro prostemu gibanju delavcev, ker določajo, da
poklicni nogometaš ne sme opravljati dejavnosti za novi klub iz druge
države članice, če ta klub nekdanjemu ni plačal nadomestila za prestop, o
katerem se kluba dogovorita ali se določi v skladu z pravilnikom
športne zveze. 101    Kot
pravilno poudarja nacionalno sodišče, na to ugotovitev ne vpliva
dejstvo, da so prestopna pravila UEFE, sprejeta leta 1990, določila, da
poslovni odnosi med dvema kluboma ne vplivajo na igralčevo dejavnost, ki
lahko svobodno igra za svoj novi klub. Novi klub ostaja zavezan za
plačilo zadevnega nadomestila, sicer mu grozi kazen, vključno z izbrisom
zaradi dolgov, kar enako učinkovito preprečuje, da bi klub iz druge
države članice zaposlil igralca brez plačila omenjenega nadomestila.102    Tudi
sodna praksa Sodišča, na katero sta se sklicevali URBSFA in UEFA, ki
izključuje uporabo člena 30 Pogodbe za ukrepe, ki omejujejo ali
prepovedujejo določene načine prodaje, če se uporabljajo za vse zadevne
subjekte, ki opravljajo dejavnost na nacionalnem ozemlju, in če pravno
in dejansko enako prizadenejo prodajo nacionalnih proizvodov in
proizvodov iz drugih držav članic, teh ugotovitev ne izpodbija (glej
sodbo z dne 24. novembra 1993 v zadevi Keck in Mithouard, C-267/91 in
C-268/91, Recueil, str. I-6097, točka 16). 103    Dovolj
je namreč poudariti, da čeprav se obravnavana pravila uporabljajo za
prestope igralcev med klubi, ki pripadajo različnim nacionalnim zvezam
znotraj iste države članice, in da podobna pravila urejajo prestope med
klubi, ki pripadajo isti nacionalni zvezi, vseeno neposredno pogojujejo
dostop igralcev do trga dela v drugih državah članicah in zato lahko
ovirajo prosto gibanje delavcev. Zaradi tega jih ni mogoče enačiti s
predpisi, ki se nanašajo na načine prodaje blaga, za katere je bilo v
sodbi Keck in Mithouard razsojeno, da ne spadajo na področje uporabe
člena 30 Pogodbe (glej glede svobodnega opravljanja storitev tudi sodbo z
dne 10. maja 1995 v zadevi Alpine Investments, C-384/93, Recueil,
str. I-1141, točke od 36 do 38). 104    Prestopna
pravila torej pomenijo ovire za prosto gibanje delavcev, ki jih
načeloma prepoveduje člen 48 Pogodbe. Drugače bi bilo lahko samo, če bi
ta pravila zasledovala legitimen cilj, ki je združljiv s Pogodbo in ga
utemeljujejo nujni razlogi v javnem interesu. Tudi če bi bilo to podano,
bi morala biti omenjena pravila primerna za uresničenje zastavljenega
cilja in ne bi smela prekoračiti okvirov, ki so potrebni za njegovo
doseganje (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Kraus, točka 32, in sodbo z
dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard, C-55/94, Recueil, str. I-4165,
točka 37).  Utemeljitve105    Najprej,
URBSFA, UEFA ter francoska in italijanska vlada so navajale, da
prestopna pravila utemeljuje skrb za ohranjanje finančnega ravnovesja in
ravnovesja tekmovalne zmožnosti med klubi in za podporo iskanju
talentov ter usposabljanje mladih igralcev. 106    Ob
tem, da ima šport, zlasti nogomet, v Skupnosti precejšen družbeni
pomen, je treba priznati, da so cilji zagotavljanja ohranitve ravnovesja
med klubi z ohranjanjem določenih stopenj enakih možnosti in
negotovosti glede rezultatov ter spodbujanja zaposlovanja in
usposabljanja mladih igralcev legitimni.107    Glede
prvega od teh ciljev je J.‑M. Bosman upravičeno poudaril, da uporaba
prestopnih pravil ni primerno sredstvo za zagotavljanje finančnega
ravnovesja in ravnovesja tekmovalne zmožnosti v nogometu. Ta pravila
niti ne morejo preprečiti, da si bogatejši klubi ne bi zagotovili
najboljših igralcev, niti da razpoložljivi finančni viri ne bi bili
odločilni faktor v tekmovalnem športu, zaradi česar se ravnovesje med
klubi znatno spremeni.108    Glede
drugega cilja je treba priznati, da je videz pridobitve nadomestil za
prestop, vzgojo ali usposabljanje dejansko tak, da nogometne klube
spodbuja k iskanju talentov in zagotavljanju usposabljanja mladih
igralcev.109    Ker
pa so ta nadomestila, zato ker je nemogoče z gotovostjo predvideti
športno prihodnost mladih igralcev in ker pozneje samo omejeno število
teh igra poklicno, pogojna in negotova in v nobenem primeru nimajo
povezave s stroški, ki jih nosijo klubi, ki usposabljajo tako bodoče
poklicne igralce kot tudi tiste, ki to ne bodo nikoli postali. V teh
okoliščinah videz pridobitve takih nadomestil ne more biti odločilen pri
spodbujanju iskanja in usposabljanju mladih igralcev niti ne primeren
način financiranja teh dejavnosti, zlasti pri manjših klubih. 110    Poleg
tega se lahko enaki cilji vsaj enako učinkovito dosežejo z drugimi
sredstvi, ki ne ovirajo prostega gibanja delavcev, kot je navedel
generalni pravobranilec v točki 226 in naslednjih sklepnih predlogov.111    Zatrjevano
je bilo tudi to, da so prestopna pravila potrebna za ohranitev svetovne
organizacije nogometa. 112    Glede
tega je treba poudariti, da se ta postopek nanaša na uporabo teh pravil
znotraj Skupnosti in ne zadeva odnosov med nacionalnimi zvezami držav
članic in tretjimi državami. Poleg tega uporaba različnih pravil za
prestope med klubi, ki pripadajo nacionalnim zvezam Skupnosti, in
prestope med temi klubi in tistimi, ki so člani nacionalnih zvez tretjih
držav, malo verjetno pomeni posebno težavo. Kot je razvidno iz točk 22
in 23 zgoraj, so pravila, ki so do zdaj urejala prestope v okviru
nacionalnih zvez določene države članice, drugačna od tistih, ki se
uporabljajo na mednarodni ravni. 113    Trditve,
da so ta pravila potrebna za nadomestitev stroškov, ki so jih klubi
imeli s plačilom nadomestil ob zaposlitvi svojih igralcev, ni mogoče
sprejeti, saj teži k utemeljitvi ohranjanja ovir prostemu gibanju
delavcev zgolj iz razloga, ker so bile včasih te ovire dovoljene. 114    Odgovor
na prvo vprašanje je torej, da člen 48 Pogodbe nasprotuje uporabi
pravil športnih združenj, v skladu s katerimi poklicnega nogometaša, ki
je državljan države članice, po izteku pogodbe s klubom ne more
zaposliti klub druge države članice, razen če ta klub nekdanjemu klubu
plača nadomestilo za prestop, vzgojo ali usposabljanje.  Razlaga člena 48 Pogodbe glede nacionalnih klavzul115    Z
drugim vprašanjem nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 48
Pogodbe nasprotuje uporabi pravil športnih združenj, v skladu s katerimi
lahko nogometni klubi na ligaške tekme oziroma tekme prvenstva, ki jih
organizirajo ta združenja, uvrstijo le omejeno število poklicnih
igralcev, ki so državljani drugih držav članic. Ovira svobodnemu gibanju delavcev116    Kot
je Sodišče ugotovilo v točki 87 zgoraj, se člen 48 Pogodbe nanaša na
pravila športnih združenj, ki določajo pogoje, pod katerimi lahko
poklicni športniki opravljajo plačano zaposlitev. Treba je torej
preizkusiti, ali nacionalne klavzule pomenijo oviro prostemu gibanju
delavcev, ki jo prepoveduje člen 48.117    Člen
48(2) izrecno določa, da prosto gibanje delavcev vključuje odpravo
vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v
zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi
pogoji.118    To
določbo je uveljavil zlasti člen 4 Uredbe Sveta (EGS), št. 1612/68 z
dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257,
str. 2), v skladu s katerim se zakoni ali drugi predpisi držav članic,
ki z določenim številom ali z odstotki omejujejo zaposlovanje tujih
državljanov v podjetju, panogi, regiji ali na državni ravni, ne smejo
uporabljati za državljane drugih držav članic.119    Isto
načelo nasprotuje, da klavzule, vključene v pravilnike športnih
združenj, omejujejo pravico državljanov drugih držav članic, da kot
poklicni igralci nastopajo na nogometnih tekmah (glej zgoraj navedeno
sodbo Donà, točka 19).120    Glede
tega je neupoštevno dejstvo, da te klavzule ne zadevajo zaposlitve teh
igralcev, ki ni omejena, ampak omejujejo možnost, da bi klubi te igralce
uvrstili na uradno tekmovanje. Kolikor je udeležba na takih tekmah
bistveni namen dejavnosti poklicnega igralca, je očitno, da pravilo, ki
to udeležbo omejuje, omejuje tudi možnosti zaposlitve zadevnega igralca. Utemeljitve 121    S
tem ko je bila ugotovljena ovira, je treba preizkusiti, ali je ta ovira
glede na člen 48 Pogodbe upravičena.122    URBSFA,
UEFA ter nemška, francoska in italijanska vlada zatrjujejo, da
nacionalne klavzule utemeljujejo neekonomski razlogi in zadevajo le
šport kot tak.123    Prvič,
te klavzule naj bi bile namenjene ohranitvi tradicionalne vezi med
vsakim klubom in njegovo državo, ki naj bi bila zelo pomembna, saj
javnosti omogoča identifikacijo z njenim najljubšim moštvom in
zagotavlja, da klubi, ki sodelujejo na mednarodnih tekmovanjih dejansko
predstavljajo svoje države.124    Drugič,
te klavzule naj bi bile potrebne pri ustvarjanju zadostnih virov
nacionalnih igralcev, zato da lahko nacionalna moštva na tekmo uvrstijo
visoko kakovostne igralce za vse položaje v moštvu.125    Tretjič,
prispevale naj bi k ohranitvi ravnovesja med klubi z onemogočanjem, da
bi si najbogatejši klubi zagotovili najboljše igralce.126    UEFA
poudarja, da je bilo pravilo „3 + 2“ pripravljeno v sodelovanju s
Komisijo in da ga je treba redno ponovno preučiti glede na razvoj
Skupnostne politike. 127    Glede
tega je treba opozoriti, da je Sodišče v točkah 14 in 15 zgoraj
navedene sodbe Donà odločilo, da določbe Pogodbe o prostem gibanju oseb
ne nasprotujejo pravilom ali praksam, ki tujim igralcem ne dovoljujejo
nastopa na določenih tekmah, in sicer iz neekonomskih razlogov, ki se
nanašajo na posebno naravo ali okvir teh tekem in zadevajo le šport kot
tak, kakršne so npr. tekme med nacionalnimi moštvi različnih držav.
Vendar je Sodišče poudarilo, da mora taka omejitev področja uporabe
zadevnih določb ostati omejena na svoj pravi cilj. 128    V
tem primeru nacionalne klavzule ne zadevajo določenih tekem med
reprezentancami držav, ampak se nanašajo na vse uradne tekme med klubi
in s tem tudi na bistvo dejavnosti poklicnih igralcev.129    V
takih okoliščinah nacionalnih klavzul ni mogoče šteti za skladne s
členom 48 Pogodbe, sicer bi bil temu členu odvzet njegov praktični
učinek in bi temeljna pravica prostega dostopa do zaposlitve, ki jo
Pogodba individualno daje vsem delavcem Skupnosti, postala mrtva črka na
papirju (glede zadnje točke glej sodbo z dne 15. oktobra 1987 v zadevi
Heylens, 222/86, Recueil, str. 4097, točka 14).130    Nobena
od trditev športnih združenj in vlad, ki so predložili svoja stališča,
ne spreminja te ugotovitve.131    Prvič,
treba je poudariti, da vezi med nogometnim klubom in državo članico, v
kateri je ustanovljen, ni mogoče šteti kot lastno športni dejavnosti
bolj kot vez med klubom in njegovim krajem, mestom, ali regijo, oziroma v
primeru Združenega kraljestva z ozemljem vsake od štirih federacij.
Čeprav na državnih prvenstvih igrajo klubi iz različnih regij, mest ali
krajev, ne obstaja pravilo, ki bi omejevalo pravico klubov, da na take
tekme uvrstijo igralce iz drugih regij, mest, ali krajev.132    Poleg
tega na mednarodnih tekmah lahko nastopajo le klubi, ki so v svojih
državah članicah dosegli določene športne uspehe, ne da bi pri tem imelo
poseben pomen državljanstvo njihovih igralcev.133    Drugič,
treba je pripomniti, da čeprav morajo biti nacionalna moštva
sestavljena iz igralcev, ki so državljani ustrezne države, ni nujno, da
morajo biti ti igralci registrirani za igranje za klube te države. 134    Poleg
tega, čeprav prosto gibanje delavcev, s katerim se trg dela države
članice odpre za državljane drugih držav članic, zmanjša možnosti
zaposlitve za delavce na ozemlju države, katere državljani so, pa obenem
tem delavcem odpre nove možnosti zaposlitve v drugih državah članicah.
To očitno velja tudi za poklicne nogometaše.135    Tretjič,
kar zadeva ravnovesje tekmovalne zmožnosti, je treba pripomniti, da
nacionalne klavzule, ki naj bi najbogatejšim klubom preprečevale
zaposlitev najboljših tujih igralcev, niso primerne za doseganje tega
cilja, saj ni pravil, ki bi omejevala možnost, da bi taki klubi
zaposlovali najboljše domače igralce, s čimer je to ravnovesje enako
spodkopano.136    Nazadnje
je treba glede trditve o sodelovanju Komisije pri pripravi pravila „3 +
2“ poudariti, da Komisija razen v primeru, ko so ji take pristojnosti
izrecno dodeljene, ni pristojna za dajanje zagotovil glede združljivosti
določenega ravnanja s Pogodbo (glej tudi sodbo z dne 27. maja 1981 v
zadevi Essevi in Salengo, 142/80 in 143/80, Recueil, str. 1413, točka
16). V nobenem primeru pa nima pooblastila za odobritev ravnanj, ki so v
nasprotju s Pogodbo.137    Iz
navedenega sledi, da člen 48 Pogodbe nasprotuje uporabi pravil športnih
združenj, v skladu s katerimi lahko klubi na tekmovanja, ki jih
organizirajo ta združenja, uvrstijo le omejeno število poklicnih
igralcev iz drugih držav članic.  Razlaga členov 85 in 86 Pogodbe 138    Ker
sta obe vrsti pravil iz vprašanj za prehodno odločanje v nasprotju s
členom 48, ni treba odločiti glede razlage členov 85 in 86 Pogodbe. Časovni učinki te sodbe139    UEFA
in URBSFA sta v pisnih in ustnih stališčih Sodišče opozorili na
morebitne resne posledice sodbe na organizacijo nogometa v celoti, če bi
Sodišče presodilo, da prestopna pravila in nacionalne klavzule niso
združljivi s Pogodbo. 140    J.‑M.
Bosman je ob navedbi, da taka rešitev ni neizogibna, predlagal, da bi
lahko Sodišče omejilo časovne učinke svoje sodbe glede prestopnih
pravil.141    V
skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga pravila prava Skupnosti, ki mu
jo Sodišče da pri izvrševanju pristojnosti, ki jo ima na podlagi člena
177 Pogodbe, razjasni, in če je potrebno, opredeli pomen in področje
uporabe tega pravila, kot ga je treba ali bi ga bilo treba razumeti in
uporabljati od tedaj, ko je začelo veljati. Iz tega izhaja, da sodišča
smejo in morajo tako razlagano pravilo uporabiti tudi za pravna
razmerja, ki nastajajo ali so nastala pred izdajo sodbe, s katero je
bilo odločeno o zahtevi za razlago, če so pogoji za vložitev tožbe glede
uporabe navedenega pravila pri pristojnih sodiščih izpolnjeni (glej
zlasti sodbo z dne 2. februarja 1988 v zadevi Blaizot, 24/86,
Recueil, str. 379, točka 27).142    Le
izjemoma sme Sodišče z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je
lastno pravnemu redu Skupnosti, zaključiti, da vsem zadevnim osebam
omeji možnost sklicevanja na določbo, ki jo je razlagalo, zato da
postanejo vprašljiva pravna razmerja, nastala v dobri veri. Tako
omejitev lahko dovoli le Sodišče v isti sodbi, s katero odloči o
zahtevani razlagi (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Blaizot, točka 28,
in Legros in drugi, točka 30).143    V
tej zadevi so posebnosti pravil športnih združenj o prestopih igralcev
med klubi iz različnih držav članic in okoliščina, da so se enaka
oziroma podobna pravila uporabljala tako za prestope med klubi, ki so
člani iste nacionalne zveze, kot za prestope med klubi, ki so člani
različnih nacionalnih zvez v okviru ene države članice, lahko privedla
do negotovosti glede združljivosti teh pravil s pravom Skupnosti.144    V
takih okoliščinah prevladujoči razlogi pravne varnosti nasprotujejo
temu, da bi bila vprašljiva pravna razmerja, katerih učinki so se v
preteklosti že začeli. Kljub temu je treba izvzeti osebe, ki so
pravočasno zahtevale varstvo svojih pravic. Nazadnje je treba pojasniti,
da je omejitev učinkov te razlage mogoča samo za nadomestila za
prestop, vzgojo in usposabljanje, ki so do dneva izdaje te sodbe že
plačana ali so še dolgovana zaradi izpolnitve obveznosti, ki je nastala
pred tem datumom.145    Zato
je treba razsoditi, da se na neposredni učinek člena 48 Pogodbe ni
mogoče sklicevati kot na podlago za kondikcijske zahtevke v zvezi z
nadomestili za prestop, vzgojo ali usposabljanje, ki so do dneva izdaje
te sodbe že plačana ali ali so še dolgovana zaradi izpolnitve
obveznosti, ki je nastala pred tem datumom, razen kadar je bila pred tem
datumom vložena zahteva za sodno varstvo ali vložena druga zahteva, ki
jo nacionalno pravo, ki se uporabi, enači s tako zahtevo.146    Po
drugi strani, kar zadeva nacionalne klavzule, ni podlage za časovno
omejitev učinkov te sodbe. Glede na zgoraj navedeni sodbi Walrave in
Donà zadevne osebe niso mogle razumno zavzeti stališča, da je
diskriminacija, ki je posledica teh klavzul, združljiva s členom 48
Pogodbe. Stroški147    Stroški,
ki so jih priglasile danska, nemška, francoska in italijanska vlada ter
Komisija Evropskih skupnosti, ki so Sodišču predložile svoja stališča,
se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari
ena od stopenj v postopku pred nacionalnim sodiščem, to odloči o
stroških.Iz teh razlogov je SODIŠČE v odgovor na vprašanji, ki ju je Cour d'appel de Liège postavilo s sodbo z dne 1. oktobra 1999, razsodilo:1)      Člen
48 Pogodbe EGS nasprotuje uporabi pravil športnih združenj, v skladu s
katerimi poklicnega nogometaša, ki je državljan države članice, po
izteku pogodbe s klubom ne more zaposliti klub druge države članice,
razen če ta klub nekdanjemu klubu plača nadomestilo za prestop, vzgojo
ali usposabljanje. 2)      Člen
48 Pogodbe EGS nasprotuje uporabi pravil športnih združenj, v skladu s
katerimi lahko klubi na tekmovanja, ki jih organizirajo ta združenja,
uvrstijo le omejeno število poklicnih igralcev iz drugih držav članic. 3)      Na
neposredni učinek člena 48 Pogodbe EGS se ni mogoče sklicevati kot na
podlago za kondikcijske zahtevke v zvezi z nadomestili za prestop,
vzgojo ali usposabljanje, ki so do dneva izdaje te sodbe že plačana ali
so še dolgovana zaradi izpolnitve obveznosti, ki je nastala pred tem
datumom, razen kadar je bila pred tem datumom vložena zahteva za sodno
varstvo ali vložena druga zahteva, ki jo nacionalno pravo, ki se
uporabi, enači s tako zahtevo.Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn      Gulmann
Murray
Jann
RagnemalmRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. decembra 1995.Sodni tajnik       PredsednikR. Grass
G. C. Rodríguez Iglesias
* Jezik postopka: francoščina.