62018TJ0406_RES
Zadeva T‑406/18
de Volksbank NV
proti
Enotnemu odboru za reševanje (EOR)
Sodba Splošnega sodišča (deseti razširjeni senat) z dne 12. februarja 2025
„Ekonomska in monetarna unija – Bančna unija – Enotni mehanizem za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij (EMR) – Enotni sklad za reševanje (ESR) – Sklep EOR o izračunu predhodnih prispevkov za prispevno obdobje 2018 – Členi 4, 14 in 16 Delegirane uredbe (EU) 2015/63 – Načelo dobrega upravljanja“
Ekonomska in monetarna politika – Ekonomska politika – Enotni mehanizem za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij – Predhodni prispevki v Enotni sklad za reševanje (ESR) – Izračun teh prispevkov na podlagi zadnjih letnih računovodskih izkazov, ki so bili potrjeni in certificirani 31. decembra leta pred prispevnim obdobjem – Računovodski izkazi, ki ustrezajo poslovnemu letu, ki se je začelo predzadnje leto pred navedenim obdobjem in zaključilo v letu pred tem istim obdobjem
(Uredba Komisije 2015/63, člena 12(2) in 14, od (1) do (3))
(Glej točke od 65 do 67.)
Ekonomska in monetarna politika – Ekonomska politika – Enotni mehanizem za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij – Predhodni prispevki v Enotni sklad za reševanje (ESR) – Določitev prispevka institucije – Metoda določitve neto obveznosti – Združitev kreditnih institucij v prispevnem obdobju – Znatno povečanje obveznosti zaradi te združitve – Uporaba podatkov, ki se nanašajo na različne trenutke prispevnega obdobja – Načelo dobrega upravljanja – Obveznost Enotnega odbora za reševanje (EOR), da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente za izračun prispevkov – Neupoštevanje navedenih upoštevnih elementov – Kršitev načela dobrega upravljanja – Nedopustnost
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 806/2014, člen 70(2), drugi pododstavek, točka (a); Uredba Komisije 2015/63, člen 4(1) in člen 14(1); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/59, člen 103(2))
(Glej točke 72, od 85 do 87 in od 90 do 92.)
Ekonomska in monetarna politika – Ekonomska politika – Enotni mehanizem za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij – Predhodni prispevki v Enotni sklad za reševanje (ESR) – Določitev predhodnega prispevka – Upoštevni trenutek za določitev skupnih obveznosti kreditne institucije – Diskrecijska pravica Enotnega odbora za reševanje (EOR) – Meje – Načelo dobrega upravljanja – Obveznost natančnega odražanja velikosti zadevnih institucij in povezanega tveganja glede na njihove obveznosti
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 806/2014, člen 70(2), drugi pododstavek, točka (a); Uredba Komisije 2015/63, člen 4(1) in člen 14(1); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/59, člen 103(2))
(Glej točke 73, 74, 77, 78 in od 80 do 83.)
Povzetek
Splošno sodišče, pri katerem je bila vložena ničnostna tožba, ki ji je bilo ugodeno, se je prvič izreklo o metodi, po kateri Enotni odbor za reševanje (EOR) izračuna predhodne prispevke zavezanih institucij in sestavnih delih tega izračuna v primeru združitve dveh kreditnih institucij.
Tožeča stranka, družba da Volksbank NV, nekdanja SNS Bank NV, je kreditna institucija s sedežem na Nizozemskem.
Skupina, ki so jo sestavljale družba SNS Bank in njeni hčerinski družbi, je bila leta 2016 prestrukturirana, po koncu tega prestrukturiranja 31. decembra 2016 pa je ti hčerinski družbi prevzela družba SNS Bank, ta pa je bila 1. januarja 2017 preimenovana v Volksbank (v nadaljevanju: združitev iz leta 2016). Zaradi tega pripojitve so bila tema hčerinskima družbama odvzeta bančna dovoljenja, leta 2017 pa je tožeča stranka ostala edina institucija, ki spada na področje uporabe Uredbe št. 806/2014. (
1
)
EOR je s sklepom z dne 12. aprila 2018 (
2
) določil predhodne prispevke v ESR (v nadaljevanju: predhodni prispevki) (
3
) za leto 2018 institucij, za katere veljajo določbe zadnjenavedene uredbe, med katerimi je tožeča stranka. De Nederlandsche Bank NV (DNB, banka Nizozemske) je z dopisom z dne 23. aprila 2018 kot nacionalni organ za reševanje tožeči stranki odredila, naj plača znesek svojega predhodnega prispevka za leto 2018, kot ga je določil EOR.
EOR je 8. avgusta 2022 sprejel izpodbijani sklep, (
4
) s katerim je umaknil in nadomestil prvotni sklep za nekatere institucije, med katerimi je bila tožeča stranka, da bi glede na različne odločbe Sodišča (
5
) odpravil neobstoj obrazložitve prvotnega sklepa. EOR je za izračun neto obveznosti tožeče stranke in s tem njenega osnovnega letnega prispevka na eni strani uporabil znesek skupnih obveznosti tožeče stranke na dan 31. decembra 2016, pri čemer se je tako oprl na podatke iz obdobja po združitvi leta 2016, in na drugi strani povprečni znesek njenih kritih vlog, izračunan četrtletno, v letu 2016, ki je bil torej določen na podlagi podatkov, ki so se v veliki večini časovno umeščali pred to združitev (v nadaljevanju: metoda, ki jo je uporabil EOR). V tem okviru je tožeča stranka glede na metodo, ki jo je uporabil EOR, v utemeljitev ničnostne tožbe zoper izpodbijani sklep EOR zlasti očitala, da je za izračun njenega predhodnega prispevka uporabil podatke v zvezi z različnimi trenutki.
Presoja Splošnega sodišča
Splošno sodišče je najprej opozorilo, da iz člena 4(1) Delegirane uredbe 2015/63 (
6
) izhaja, da mora EOR predhodni prispevek vsake institucije izračunati na podlagi informacij, ki jih predloži ta institucija, in natančneje, na podlagi zadnjih potrjenih letnih računovodskih izkazov, ki so na voljo najkasneje 31. decembra leta pred prispevnim obdobjem (v nadaljevanju: leto N‑1), skupaj z mnenjem zakonitega revizorja ali revizijskega podjetja. Poleg tega je ugotovilo, da se ob upoštevanju časa, potrebnega za dokončanje takih računovodskih izkazov, te informacije na splošno nanašajo na predzadnje leto pred zadevnim prispevnim obdobjem ali, v izjemnih okoliščinah, na poslovno leto, ki se je začelo v tem predzadnjem letu in končalo v letu N‑1 (v nadaljevanju za ti dve obdobji: referenčno leto N‑2).
V zvezi s tem, da je EOR uporabil podatke v zvezi z različnimi trenutki za izračun neto obveznosti in torej predhodnega prispevka tožeče stranke, je Splošno sodišče preučilo, ali lahko EOR, kadar pri izračunu neto obveznosti upošteva povprečni znesek kritih vlog, izračunan četrtletno, iz referenčnega leta N‑2, hkrati za isti izračun upošteva znesek skupnih obveznosti, kakršen je ob koncu referenčnega leta N‑2, in ne povprečnega zneska skupnih obveznosti, izračunanega četrtletno, ki poleg tega vključuje znesek kritih vlog.
V zvezi s tem je Splošno sodišče navedlo, da niti Delegirana uredba 2015/63, niti Direktiva 2014/59, niti Uredba št. 806/2014 ne vsebujejo posebnih zahtev v zvezi z obveznostjo EOR, da pri določitvi neto obveznosti upošteva znesek skupnih obveznosti ob koncu referenčnega leta N‑2 ali njihov povprečni znesek v tem letu. Zato Delegirana uredba 2015/63 (
7
) EOR podeljuje diskrecijsko pravico v zvezi z upoštevnim trenutkom za določitev zneska skupnih obveznosti za izračun neto obveznosti.
Vendar je Splošno sodišče v okviru izvajanja take diskrecijske pravice pojasnilo, na eni strani, da načelo dobrega upravljanja (
8
) institucijam in organom Unije nalaga obveznost, da skrbno in nepristransko preučijo vse upoštevne elemente posamezne zadeve. Na drugi strani, kar zadeva posebej zadevno področje, osnovni letni prispevek, kot je določen v Direktivi 2014/59 in Uredbi št. 806/2014, (
9
) temelji na sorazmernem znesku neto obveznosti vsake institucije glede na neto obveznosti drugih institucij. Tako razmerje odraža splošno sistematiko sistema predhodnih prispevkov, v skladu s katero mora osnovni letni prispevek predvsem odražati velikost vsake institucije glede na njene obveznosti. (
10
)
Tako je velikost institucije prvi kazalnik njenega profila tveganja, saj večja kot je institucija, bolj je verjetno, da bo EOR v primeru težav presodil, da bi bilo njeno reševanje v javnem interesu in da se uporabi ESR za zagotovitev učinkovite uporabe instrumentov za reševanje. V tem okviru je Splošno sodišče že razsodilo, da mora osnovni letni prispevek odražati velikost institucij, da se zajamči, da se enotnemu mehanizmu za reševanje zagotovijo zadostna finančna sredstva za učinkovito uporabo instrumentov za reševanje. V teh okoliščinah mora EOR osnovne letne prispevke izračunati tako, da dovolj natančno odražajo velikost zadevnih institucij in povezano tveganje glede na njihove obveznosti, tako da institucije z velikimi obveznostmi plačujejo višje predhodne prispevke kot institucije z bolj omejenimi obveznostmi – s pridržkom prilagoditve teh prispevkov glede na zadevne kazalnike tveganja – in da so institucije spodbujene k sprejetju manj tveganih načinov delovanja, zlasti z zmanjšanjem zneska njihovih neto obveznosti.
Čeprav lahko metoda, ki jo je uporabil EOR, na splošno dovolj natančno odraža velikost zadevnih institucij, pa je lahko drugače v nekaterih posebnih primerih, v katerih se skupne obveznosti in krite vloge določene institucije v referenčnem letu N‑2 znatno spreminjajo, kar presega običajna nihanja takih obveznosti med letom. Ta razvoj je lahko zlasti posledica spremembe strukture navedene institucije, kakršna je ta, do katere pride zaradi združitve ali pripojitve. V takem posebnem položaju iz načela dobrega upravljanja izhaja, da mora EOR v okviru izvajanja svoje diskrecijske pravice skrbno in nepristransko preučiti vse upoštevne elemente obravnavanega primera.
Zato mora EOR, kadar institucija EOR predloži konkretne, številčne in preverljive podatke, iz katerih je razvidno, da so se zaradi bistvene spremembe njene strukture v referenčnem letu N‑2 njene skupne obveznosti in znesek njenih kritih vlog bistveno spremenili, tako da metoda za izračun neto obveznosti ne odraža več dovolj natančno njene velikosti, te elemente upoštevati, da se prepriča, da izračun neto obveznosti zadevne institucije spoštuje prej navedene zahteve.
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče najprej ugotovilo, da je združitev tožeče stranke in prevzetih hčerinskih družb leta 2016 povzročila, da se je 31. decembra 2016 znesek skupnih obveznosti tožeče stranke znatno povečal, saj je v nasprotju s prvimi tremi četrtletji leta 2016 vključeval zneske skupnih obveznosti in kritih vlog njenih nekdanjih hčerinskih družb.
Dalje, EOR je za izračun neto obveznosti tožeče stranke in njenega osnovnega letnega prispevka uporabil znesek skupnih obveznosti na podlagi podatkov na dan 31. decembra 2016, medtem ko je za znesek kritih vlog, ki se odšteje od skupnega zneska obveznosti, upošteval povprečni znesek njenih kritih vlog, izračunan četrtletno, v letu 2016.
Kar zadeva krite vloge, ki so bile odštete od zneska skupnih obveznosti v okviru izračuna neto obveznosti tožeče stranke, je EOR pri metodi, ki jo je uporabil, le delno upošteval združitev iz leta 2016. Nasprotno pa se je EOR pri določitvi zneska skupnih obveznosti tožeče stranke oprl zgolj na stanje njenih skupnih obveznosti na dan 31. decembra 2016, to je na znesek, ki izhaja iz združitve leta 2016. Tako ni upošteval zneskov skupnih obveznosti tožeče stranke ob koncu prvih treh četrtletij leta 2016, ki niso vključevali skupnih obveznosti prevzetih hčerinskih družb.
Iz teh elementov pa izhaja, da izračun njenih skupnih obveznosti, ki je prvi sestavni del izračuna neto obveznosti, v celoti temelji na položaju tožeče stranke po združitvi leta 2016, medtem ko je izračun zneska njenih kritih vlog, ki je drugi sestavni del te operacije in ki ga je bilo nato treba odšteti od skupnih obveznosti, v zelo veliki meri temelji na položaju tožeče stranke pred to združitvijo. Zato ob upoštevanju obsega spremembe vseh teh obveznosti po združitvi leta 2016 tak izračun neto obveznosti ni dovolj natančno odražal velikosti tožeče stranke in s tem povezanega tveganja. Tako EOR v okviru izvajanja svoje diskrecijske pravice ni upošteval vseh upoštevnih elementov obravnavane zadeve, da bi se prepričal, da so bile pri izračunu neto obveznosti tožeče stranke spoštovane prej navedene zahteve.
Zato je Splošno sodišče ocenilo, da je EOR v okviru izračuna osnovnega letnega prispevka tožeče stranke svojo diskrecijsko pravico izvajal tako, da je kršil člen 4(1) Delegirane uredbe 2015/63 (
11
) in načelo dobrega upravljanja, ter izpodbijani sklep razglasilo za ničen v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko.
(
1
)	Uredba (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 225, str. 1).
(
2
)	Sklep SRB/ES/SRF/2018/03 EOR z dne 12. aprila 2018 o izračunu predhodnih prispevkov v Enotni sklad za reševanje (EOR) za leto 2018 (v nadaljevanju: prvotni sklep).
(
3
)	V skladu s členom 70(2) Uredbe št. 806/2014.
(
4
)	Sklep EOR SRB/ES/2022/46 z dne 8. avgusta 2022 o umiku Sklepa SRB/ES/SRF/2018/03 EOR z dne 12. aprila 2018 o predhodnih prispevkih v ESR za leto 2018 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
(
5
)	Sodba z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden-Württemberg in EOR (C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601), ter sklepa z dne 3. marca 2022, EOR/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, neobjavljen, EU:C:2022:162) in EOR/Portigon in Komisija (C‑664/20 P, neobjavljen, EU:C:2022:161).
(
6
)	Delegirana uredba Komisije (EU) 2015/63 z dne 21. oktobra 2014 o dopolnitvi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s predhodnimi prispevki v sheme za financiranje reševanja (UL 2015, L 11, str. 44).
(
7
)	Natančneje člen 4(1) in člen 15(1) Delegirane uredbe 2015/63.
(
8
)	Kot je določeno v členu 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
(
9
)	Člen 103(2) Direktive 2014/59 in člen 70(2), drugi pododstavek, točka (a), Uredbe št. 806/2014.
(
10
)	Kot je razvidno iz pripravljalnega gradiva za Direktivo 2014/59 in uvodne izjave 5 Delegirane uredbe 2015/63.
(
11
)	Kot se razlaga v skladu s členom 103(2) Direktive 2014/59 in členom 70(2), drugi pododstavek, točka (a), Uredbe št. 806/2014.