62003TO0142_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi T-142/03,
Fost Plus VZW, s sedežem v Bruslju (Belgija), ki ga zastopata P. Wytinck in H. Viaene, odvetnika,
tožeča stranka,
proti
Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. van Beek in M. Konstantidinis, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka,
zaradi razglasitve ničnosti člena 1 Odločbe Komisije 2003/82/ES z dne 29. januarja 2003 o potrditvi ukrepa, ki ga je priglasila Belgija v skladu s členom 6(6) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 94/62/ES o embalaži in odpadni embalaži (UL L 31, str. 32),
SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),
v sestavi, med posvetovanjem, J. Azizi, predsednik, M. Jaeger in F. Dehousse, sodnika,
sodni tajnik: H. Jung,
sprejema naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
Pravni in dejanski okvir spora
1. Z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 94/62/ES z dne 20. decembra 1994 o embalaži in odpadni embalaži (UL L 365, str. 10) se prizadeva za uskladitev različnih nacionalnih ukrepov za ravnanje z embalažo in odpadno embalažo, da se prepreči njen kakršen koli vpliv na okolje ali da se tak vpliv zmanjša, s čimer se doseže visoka raven varstva okolja, ter da se zagotovi delovanje notranjega trga in da se preprečijo kakršne koli trgovinske ovire kot tudi izkrivljanje in omejevanje konkurence v Skupnosti (člen 1).
2. V ta namen je v členu 6(1) Direktive 94/62 določeno:
„[...] [D]ržave članice storijo vse potrebno, da dosežejo naslednje cilje, ki vključujejo njihovo celotno ozemlje:
(a)   najpozneje pet let od datuma, do katerega je treba to direktivo prenesti v nacionalno zakonodajo, bo predelane po teži najmanj 50 % in največ 65 % odpadne embalaže;
(b)   v okviru tega splošnega ciljnega deleža, in v istem roku, se bo recikliralo po teži med 25 % in največ 45 % vseh embalažnih materialov, ki jih vsebuje odpadna embalaža, in sicer po teži najmanj 15 % vsakega posameznega embalažnega materiala;
[...]“
3. Vendar je s to direktivo državam članicam kljub temu dopuščeno, da te cilje presežejo. Tako člen 6(6) Direktive določa:
„Države članice, ki so ali bodo oblikovale programe, ki presegajo ciljne deleže iz odstavkov 1(a) in (b) in ki so v ta namen zagotovile tudi ustrezne zmogljivosti za recikliranje in predelavo, smejo doseči te ciljne deleže v koristi višje stopnje varstva okolja, pod pogojem, da ti ukrepi ne povzročajo izkrivljanja razmer na notranjem trgu in drugim državam članicam ne preprečujejo izpolnjevanja te direktive. Države članice o tem takoj obvestijo Komisijo. Komisija potrdi te ukrepe, potem ko v sodelovanju z državami članicami preveri, da so skladni z zgoraj navedenimi zahtevami in ne predstavljajo sredstva samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja trgovine med državami članicami.“
4. Nazadnje je s členom 16(1) Direktive 94/62 določeno še, da morajo države članice Komisiji priglasiti ukrepe, ki jih nameravajo sprejeti za uskladitev s to direktivo, člen 21 pa, da je treba ustanoviti odbor, ki ga sestavljajo predstavniki držav članic in mu predseduje predstavnik Komisije, naloga odbora pa je izdaja mnenj o osnutkih ukrepov, ki jih predlaga Komisija.
5. V belgijskem zveznem sistemu spada določitev ciljev glede predelave ter recikliranja embalažnih materialov in odpadne embalaže, določenih s členom 6 Direktive 94/62, v izključno pristojnost flamske regije, valonijske regije in regije Bruselj – glavno mesto.
6. Tri belgijske regije so, da bi zagotovile skladen prenos in enotno izvajanje Direktive 94/62, 30. maja 1996 sklenile sporazum o sodelovanju pri preprečevanju nastajanja odpadne embalaže in ravnanju z njo (v nadaljevanju: sporazum o sodelovanju). Ta dogovor so z ustreznimi zakonodajnimi akti potrdile vse regije: 16. januarja 1997 je bil potrjen z uredbo valonijske regije, 21. januarja 1997 z uredbo flamske regije, 24. januarja 1997 pa še s sklepom regije Bruselj – glavno mesto.
7. Sporazum o sodelovanju določa, da morajo gospodarski subjekti, tj. odgovorni za pakiranje in uporabniki embalaže, vključno z uvozniki, če se pakira zunaj Belgije, ponovno prevzeti in reciklirati ali predelati embalažne materiale, ki jih vsebuje odpadna embalaža, dana v promet (člen 6), kar lahko storijo ali sami ali prek tretje osebe (člen 7(1)). Ta sporazum določa tudi, da se ustanovi medregijska komisija za embalažo, katere naloga je odobritev organov, ki se zavežejo, da bodo namesto podjetij, ki dajejo v promet pakirane izdelke, izpolnjevali obveznosti iz sporazuma o sodelovanju (poglavje V sporazuma o sodelovanju).
8. S členom 3(2) sporazuma o sodelovanju so določeni minimalni cilji glede recikliranja in predelave odpadne embalaže, izraženi v odstotnih deležih teže. Te odstotne deleže morajo dosegati gospodarski subjekti v vseh treh regijah, tako glede gospodinjske in tudi industrijske odpadne embalaže. Večinoma so višji od deležev, določenih z Direktivo 94/62.
9. S členom 30(2) sporazuma o sodelovanju je določeno, da lahko člani sekretariata medregijske komisije za embalažo odgovornemu za embalažo ali odobrenemu organu, če v določenih rokih ne doseže predvidenih odstotnih deležev recikliranja in predelave, naložijo plačilo upravne globe v višini 20.000 belgijskih frankov (BEF), to je 500 eurov, za vsako tono nepredelane odpadne embalaže oziroma 30.000 BEF (750 eurov) za vsako tono nereciklirane odpadne embalaže.
10. S členom 25(1)(3) sporazuma o sodelovanju je določeno, da lahko organ odločanja medregijske komisije za embalažo „odredi, začasno prekine in prekliče odobritev organa oziroma kadar koli, po posvetovanju s predstavniki odobrenega organa, zaradi splošnega interesa spremeni pogoje izvajanja dejavnosti iz sporazuma o sodelovanju“.
11. Sporazum o sodelovanju, ki so ga belgijske oblasti v skladu s členom 6(6) Direktive 94/62 Komisiji priglasile 13. julija 1996, je Komisija odobrila 15. septembra 1999 (Odločba 1999/652/ES o potrditvi ukrepov, ki jih je priglasila Belgija v skladu s členom 6(6) Direktive 94/62, UL L 257, str. 20).
12. Belgijski organi so 1. avgusta 2001 Komisiji priglasili osnutek spremembe sporazuma o sodelovanju (v nadaljevanju: spremenjeni sporazum o sodelovanju).
13. Namen tega osnutka je bil med letoma 2000 in 2003 povečati odstotne deleže za recikliranje in predelavo, ki so bili določeni v členu 3 sporazuma o sodelovanju.
14. Ob upoštevanju informacij, ki jih je predložila Belgija, in rezultatov posvetovanja med državami članicami s posredovanjem odbora, ustanovljenega na podlagi člena 21 Direktive 94/62, je Komisija z Odločbo 2003/82/ES z dne 29. januarja 2003 o potrditvi ukrepa, ki ga je priglasila Belgija v skladu s členom 6(6) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 94/62/ES o embalaži in odpadni embalaži (UL L 31, str. 32, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), sklenila, da je treba priglašeni ukrep potrditi iz naslednjih razlogov:
– na voljo so bile ustrezne zmogljivosti za recikliranje in predelavo zbranih materialov v skladu s cilji, ki si jih je zastavila Kraljevina Belgija;
– ukrep ni povzročil izkrivljanja razmer na notranjem trgu;
– ukrep drugim državam članicam ni preprečeval, da bi se ravnale po Direktivi;
– ukrep ni bil sredstvo samovoljne diskriminacije;
– ukrep ni prikrito omejeval trgovine med državami članicami (točka III izpodbijane odločbe).
15. Komisija je kljub temu izpostavila, da je bila opozorjena na znake zasičenosti trga z zbranim odpadnim steklom. Zato je Kraljevino Belgijo pozvala, naj pozorno opazuje trg stekla in zagotovi, da raven zbiranja v Belgiji ne bo presegla zmogljivosti tega trga.
16. Tožeča stranka je po belgijskem pravu nepridobitno združenje, ki je bilo, v skladu s sporazumom o sodelovanju, z odločbo medregijske komisije za embalažo S-C-99/31116 z dne 23. decembra 1998 o odobritvi nepridobitnega združenja FOST Plus kot organa za odpadno embalažo, odobreno za zbiranje, recikliranje in predelavo gospodinjskih odpadkov (Moniteur belge z dne 27. marca 1999, str. 10048, v nadaljevanju: odločba o odobritvi). Za svoje člane izpolnjuje obveznost vračanja odpadne embalaže, ki je naložena odgovornim za gospodinjsko odpadno embalažo, in zato sprejema vse ukrepe, potrebne za doseganje odstotnih deležev za predelavo, ki jih določa sporazum o sodelovanju.
Postopek in predlogi strank
17. Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje to tožbo vložila 28. aprila 2003.
18. Z ločeno vlogo, ki jo je sodno tajništvo Sodišča prve stopnje prejelo 10. julija 2003, je tožena stranka vložila ugovor nedopustnosti na podlagi člena 114(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje. Tožeča stranka je stališča glede tega ugovora predložila 6. oktobra 2003. Sodišče prve stopnje je stranki pozvalo, naj predložita nekatere dokumente in odgovorita na vprašanja glede ugovora nedopustnosti, ki ga je vložila tožena stranka. Stranki sta v zahtevanih rokih predložili zadevne dokumente in odgovorili na postavljena vprašanja.
19. Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
– razveljavi člen 1 izpodbijane odločbe;
– toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka.
20. Tožena stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
– tožbo zavrže kot nedopustno;
– tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.
Pravno stanje
21. V skladu s členom 114(1) Poslovnika lahko na zahtevo ene od strank Sodišče prve stopnje odloča o nedopustnosti, ne da bi začelo vsebinsko razpravo. Razen če Sodišče prve stopnje odloči drugače, je v skladu z odstavkom 3 istega člena nadaljevanje postopka ustno. V zadevnem primeru Sodišče prve stopnje meni, da ima na podlagi preučitve spisa in dokumentov, ki so mu bili predloženi, ter odgovorov strank na vprašanja, ki jim jih je postavilo, na voljo dovolj informacij, da lahko o zahtevi, ki jo je predložila tožena stranka, odloča, ne da bi začelo ustni postopek.
Trditve strank
22. Tožena stranka trdi, da tožba ni dopustna, ker izpodbijana odločba tožeče stranke ne zadeva posamično.
23. Tožeča stranka meni, da je njena tožba dopustna, ker jo izpodbijana odločba neposredno in posamično zadeva (sodbi Sodišča z dne 14. decembra 1962 v zadevi Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes in drugi proti Svetu, 16/62 in 17/62, Recueil, str. 901, ter z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji, 25/62, Recueil, str. 197), podredno pa naj ne bi imela na voljo nobenega drugega učinkovitega pravnega sredstva zoper izpodbijano odločbo.
24. Glede vprašanja, ali izpodbijana odločba neposredno zadeva tožečo stranko, ta trdi, da ni nobenega dvoma o tem, da nameravajo belgijske oblasti uveljaviti spremenjeni sporazum o sodelovanju, ki ga je odobrila Komisija. Po mnenju tožeče stranke je ta namera belgijskih oblasti razvidna iz izvajanja prvega sporazuma o sodelovanju, ki je bil potrjen z Direktivo 1999/652, pripravljalnih del za izpodbijano odločbo in načelnih sporazumov, ki so bili zato sklenjeni med valonijsko in flamsko regijo.
25. Glede vprašanja, ali izpodbijana odločba posamično zadeva tožečo stranko, ta navaja pet vsebinskih trditev, ki naj bi dokazovale določene lastnosti, značilne posebej zanjo, in dejansko okoliščino, ki naj bi jo opredeljevala v odnosu do katere koli druge osebe.
26. Prvič, tožeča stranka trdi, da je edina organizacija, ki je bila odobrena za zbiranje, recikliranje in predelavo gospodinjske embalaže v imenu drugih odgovornih za embalažo. Poleg tega naj bi ta odobritev samo njej in ne tudi drugim morebitnim odgovornim za embalažo nalagala različne obveznosti, kot so knjiženje stroškov, zbiranje in uporaba postopka javnega razpisa, ter pogoje za pristop članov, obvezno zavarovanje in polog jamstev. Tožeča stranka meni, da zato ta odobritev in posebne obveznosti, povezane z njo, dokazujejo njen posebni značaj v primerjavi z drugimi morebitnimi odgovornimi za embalažo.
27. Tožeča stranka glede tega izpostavlja, da tudi če bi imela izpodbijana odločba splošni značaj, ki bi zaobjemal tudi druge morebitne odgovorne za embalažo, to dejstvo ne izključuje možnosti, da ima zanjo poseben doseg (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 11. septembra 2002 v zadevi Pfizer Animal Health proti Svetu, T-13/99, Recueil, str. II-3305, točka 84, in navedeno sodno prakso).
28. Drugič, tožeča stranka trdi, da je dejansko edino podjetje, ki bo moralo pri nespoštovanju novih norm, ki jih bo uveljavila Kraljevina Belgija po sprejetju izpodbijane odločbe, plačevati globe.
29. Glede tega želi spomniti, da ji je lahko v skladu s členom 30(2) sporazuma o sodelovanju naloženo plačilo upravne globe v višini 20.000 BEF (500 eurov) oziroma 30.000 BEF (750 eurov) za vsako tono odpadne embalaže, ki je ne predela oziroma reciklira v rokih, predvidenih v sporazumu o sodelovanju.
30. Tožeča stranka meni, da je, ker razpoložljive zmogljivosti v Belgiji ne omogočajo doseganja novih odstotnih deležev, ki jih določa zakonodajalec, in ker njen tržni delež za gospodinjske odpadke znaša 93 %, za pristojne organe veliko preprosteje od nje zahtevati plačilo skoraj vseh glob, katerih plačilo ji lahko naložijo, kakor da bi iskali podjetja, ki poskušajo na svojo pobudo izpolniti zahteve glede predelave in recikliranja. Zato tožeča stranka meni, da je edino podjetje, ki mu bo dejansko naloženo plačilo globe, s čimer naj bi se že dovolj ločila od drugih.
31. Poleg tega tožeča stranka trdi, da je v nasprotju z drugimi morebitnimi podjetji, ki sama prevzemajo odgovornost za ravnanje z odpadno embalažo in za katera je ta dejavnost postranskega pomena, zanjo predelava odpadne embalaže glavna dejavnost. Zato tožeča stranka meni, da bosta gospodarski in finančni vpliv, ki jima bo izpostavljena zaradi izpodbijane odločbe, zanjo veliko večja od vpliva, ki ga bo ta odločba imela na katerega koli drugega odgovornega za gospodinjsko embalažo. Od drugih morebitnih odgovornih za gospodinjsko odpadno embalažo naj bi se ločila tudi zaradi tega posebnega gospodarskega in finančnega položaja, saj naj bi sodna praksa ta element že upoštevala, zlasti v sodbah Sodišča z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu (294/83, Recueil, str. 1339) in z dne 18. maja 1994 v zadevi Codorniu proti Svetu (C-309/89, Recueil, str. I‑1853).
32. Tretjič, tožeča stranka meni, da je bila izpodbijana odločba sprejeta ob upoštevanju obveznosti in podatkov, ki zadevajo tožečo stranko, kar naj bi še posebej kazalo na njeno posamičnost.
33. Tožeča stranka glede tega poudarja, da je bil eden od glavnih in odločilnih razlogov, ki so privedli do izpodbijane odločbe, organizacija javnih razpisov za recikliranje stekla (poglavje II(b) izpodbijane odločbe). Vendar naj bi bila in bi morala biti edina, ki lahko izvaja te javne razpise, kar naj bi izhajalo iz odgovora belgijskih organov na vprašanja Komisije v postopku sprejemanja izpodbijane odločbe. Poleg tega tožeča stranka meni, da bi bili, čeprav bi že obstajali tudi drugi odgovorni za gospodinjsko odpadno embalažo, to posamezniki ali podjetja, ki ne spadajo v opredelitev „naročnika“ v smislu evropskih direktiv, kar zadeva oddajo javnih naročil, in jim zato ni treba organizirati takega javnega razpisa, razen če so k temu zavezani drugače, za kar gre pri odobritvi tožeče stranke.
34. Tožeča stranka tudi meni, da so ob sprejemanju izpodbijane odločbe posebej merili nanjo. Glede tega navaja več izvlečkov iz dokumentov, ki kažejo na to, da so različni belgijski zakonodajalci glede gospodinjske odpadne embalaže upoštevali samo njo. Poleg tega analiza vseh dokumentov iz spisa Komisije, do katerih je imela dostop tožeča stranka, po njenem mnenju kaže, da je Komisija zbrala podatke samo o njej.
35. Četrtič, ker je bila Komisija seznanjena s posebnim položajem tožeče stranke, ta meni, da bi jo morala Komisija vključiti v sprejemanje izpodbijane odločbe. Tožeča stranka meni, da se Komisija, ko deluje v skladu s členom 6(6) Direktive 94/62, ne more zanašati samo na elemente, ki ji jih predložijo države članice. Komisija naj bi bila po splošnem načelu dobre uprave – čeprav z Direktivo 94/62 to ni izrecno določeno – v določenih okoliščinah zavezana, da se pozanima vsaj o mnenju glavnih podjetij, ki jih akt zadeva, in tako presodi, ali je informacija, na katero se opira, zanesljiva. Tožeča stranka navaja, da v zadevnem primeru to ni bilo storjeno, čeprav je bila edini vir informacij, ki jih je zbrala Komisija, kar po njenem mnenju nedvomno dokazuje, da je za Komisijo posebno podjetje in da jo postopek zadeva posamično.
36. Poleg tega naj bi s prve strani in zlasti iz prve sprotne opombe v odgovoru Kraljevine Belgije na dopis Komisije z dne 15. maja 2002 izhajalo, da je tožeča stranka vir določenih podatkov, povezanih z gospodinjsko odpadno embalažo, ki jih je predložila Kraljevina Belgija v podporo priglasitvi osnutka spremenjenega sporazuma.
37. Zato je po mnenju tožeče stranke Komisija vedela, da je prav ona „ključni akter“, ki bi ji lahko dal bistvene informacije, vendar se Komisija kljub temu ni obrnila nanjo. Posledično tožeča stranka meni, da ji je treba dopustiti možnost vložitve tožbe.
38. Nazadnje, petič, tožeča stranka meni, da jo izpodbijana odločba posamično zadeva tudi, ker je 10. junija 2003 pri Komisiji vložila pritožbo zoper to odločbo. V njej trdi, da so države članice in Komisija storile več napak, zaradi katerih je ta odločba zlasti v nasprotju z Direktivo 94/62.
39. Glede neobstoja učinkovitega sodnega varstva tožeča stranka meni, da bi moralo biti učinkovito sodno varstvo merilo presoje za uporabo četrtega pododstavka člena 230 ES in da v tem primeru takega učinkovitega sodnega varstva nima na voljo.
40. V podporo potrebi po upoštevanju obstoja učinkovitega sodnega varstva se tožeča stranka sklicuje na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 3. maja 2002 v zadevi Jégo‑Quéré proti Komisiji (T-177/01, Recueil, str. II-2365) in je glede na radikalne preobrate sodne prakse Sodišča v preteklosti (sodbi Sodišča z dne 17. oktobra 1990 v zadevi HAG GF, C-10/89, Recueil, str. I-3711, ter z dne 24. novembra 1993 v zadevi Keck in Mithouard, C-267/91 in C-268/91, Recueil, str. I‑6097) začudena nad razlogom za zavrnitev, ki ga je upoštevalo Sodišče v sodbi z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu (C-50/00 P, Recueil, str. I-6677). Sklicuje se tudi na osnutek Pogodbe o Ustavi za Evropo, ki po njenem mnenju dokazuje željo evropskih političnih voditeljev po razširitvi območja uporabe sedanjega četrtega pododstavka člena 230 ES in je ena od smernic za Sodišče prve stopnje glede razlage četrtega pododstavka člena 230 ES.
41. Po mnenju tožeče stranke v tem primeru neobstoj učinkovitega sodnega varstva izhaja iz dejstva, da so lahko v skladu z belgijskim pravnim sistemom zakonodajni akti regij, ki potrjujejo sporazum o sodelovanju, predmet tožbe samo pred belgijskim arbitražnim sodiščem in da je torej mogoče tožbo vložiti samo na podlagi kršitve načela enakosti, pravil, povezanih s porazdelitvijo pristojnosti, in določb iz naslova II belgijske ustave.
42. Zato tožeča stranka meni, da v belgijskem pravnem redu nima na voljo pravnega sredstva, s katerim bi lahko dosegla preklic morebitne kršitve evropskega prava z zakonodajnimi akti regij, katerih namen bi bil prenos sporazuma o sodelovanju, ali izpodbijano odločbo. Veljavnost izpodbijane odločbe bi bilo torej mogoče izpodbijati samo, če bi bila tožeča stranka pozvana pred sodišče zaradi ugovora zoper globo zaradi kršitve regijskih zakonov, ki bi nalagali nove deleže za predelavo odpadne embalaže. Poleg tega bi lahko samo belgijsko kasacijsko sodišče, ki je v tem primeru vrhovno sodišče, Sodišču predložilo vprašanje za predhodno odločanje. To pa bi pomenilo, da bi minilo najmanj pet let, v katerih bi bila tožeča stranka še naprej izpostavljena plačilu te globe in pravni negotovosti glede veljavnosti deležev za predelavo. Zato tožeča stranka meni, da ta položaj ni skladen z zahtevo učinkovitega pravnega varstva.
Presoja Sodišča prve stopnje
43. V skladu s četrtim pododstavkom člena 230 ES lahko „[f]izične ali pravne osebe [...] sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe ali zoper odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo, čeprav so v obliki uredbe ali odločbe naslovljene na drugo osebo“.
44. Tožeča stranka bi rada dosegla razveljavitev člena 1 izpodbijane odločbe, s katerim je potrjen ukrep, ki ga je priglasila Kraljevina Belgija, ter katerega namen je uveljavitev standardov za recikliranje in predelavo odpadne embalaže, ki bi presegali cilje iz člena 6(1)(a) in (b) Direktive 94/62.
45. Direktiva 94/62, katere namen je uskladitev nacionalnih ukrepov pri ravnanju z embalažo in odpadno embalažo, se nanaša na vse države članice, pri čemer je njen cilj, da bi pristojni organi posameznih držav sprejeli splošne akte, ki bi veljali za vse zadevne gospodarske subjekte. Člen 6(1)(a) in (b) te direktive državam članicam nalaga, da mora biti do 30. junija 2001 po teži predelane najmanj 50 % in največ 65 % odpadne embalaže ter da se bo v okviru tega splošnega ciljnega deleža in v istem roku recikliralo po teži med 25 % in največ 45 % vseh embalažnih materialov, ki jih vsebuje odpadna embalaža, in sicer po teži najmanj 15 % vsakega posameznega embalažnega materiala. Ta direktiva tako abstraktno in objektivno vzpostavlja splošni sistem glede predelave embalaže in odpadne embalaže.
46. V skladu s členom 6(6) te direktive lahko Komisija določeni državi članici odobri izvajanje višje stopnje varovanja okolja, če ukrepi, ki jih za to sprejme država članica, ne povzročajo izkrivljanja razmer na notranjem trgu, drugim državam članicam ne preprečujejo izpolnjevanja te direktive in niso sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja trgovine med državami članicami.
47. Te potrditvene odločbe, ki jih sprejema Komisija v skladu s členom 6(6) Direktive 94/62 in odstopajo od splošnega sistema, pripomorejo k splošnemu značaju te direktive, saj se abstraktno nanašajo na nedoločene kategorije oseb in se uporabljajo za objektivno opredeljene okoliščine (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 15. junija 1993 v zadevi Abertal in drugi proti Komisiji, C-213/91, Recueil, str. I-3177, točka 19, sklep Sodišča prve stopnje z dne 11. julija 2000 v zadevi Fédération nationale d’agriculture biologique des régions de France in drugi proti Svetu, T-268/99, Recueil, str. II-2893, točki 37 in 38, potrjen s sklepom Sodišča z dne 10. maja 2001 v zadevi Fédération nationale d’agriculture biologique des régions de France in drugi proti Svetu, C-345/00 P, Recueil, str. I‑3811, in sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 28. novembra 2003 v zadevi Schmoldt in drugi proti Komisiji, T-264/03 R, Recueil, str. II‑5089, točka 64). Zato je treba izpodbijano odločbo obravnavati kot splošni akt.
48. Vendar je treba kljub splošnemu dosegu izpodbijane odločbe preučiti, ali je mogoče vseeno šteti, da izpodbijana določba tožečo stranko zadeva neposredno in posamično. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da splošni doseg zadevne določbe še ne izključuje možnosti, da ta določene zainteresirane gospodarske subjekte zadeva neposredno in posamično (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 16. maja 1991 v zadevi Extramet Industrie proti Svetu, C-358/89, Recueil, str. I‑2501, točki 13 in 14, zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Codorniu proti Svetu, točka 19, sodbo Sodišča z dne 22. novembra 2001 v zadevi Antillean Rice Mills proti Svetu, C-451/98, Recueil, str. I-8949, točka 46, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. decembra 2001 v zadevi Emesa Sugar proti Svetu, T-43/98, Recueil, str. II-3519, točka 47).
49. Glede vprašanja, ali neki akt tožečo stranko zadeva posamično v smislu četrtega pododstavka člena 230 ES, je treba spomniti, da lahko v skladu s sodno prakso, ki je bila od sprejetja sodbe Plaumann proti Komisiji naprej, navedene zgoraj v točki 23, redno potrjena, fizična ali pravna oseba trdi, da jo neki akt, ki ni naslovljen nanjo, posamično zadeva samo, če jo zadevni akt zadeva zaradi določenih lastnosti, značilnih posebej zanjo, ali dejanskega stanja, ki jo ločuje od katere koli druge osebe, zaradi česar je njena posamičnost zagotovljena enako, kot je zagotovljena posamičnost naslovnika akta (sodba Sodišča z dne 1. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Jégo-Quéré, C-263/02 P, Recueil, str. I-3425, točka 45).
50. Tožeča stranka glede tega trdi, da je, prvič, edini organ, odobren za predelavo gospodinjske odpadne embalaže, in da je zaradi te odobritve edina, ki mora izpolnjevati različne obveznosti.
51. Vendar na podlagi te okoliščine ni mogoče govoriti o posamičnosti tožeče stranke v smislu sodne prakse iz zgoraj navedene točke 49. Izpodbijana odločba namreč potrjuje, da lahko Kraljevina Belgija preseže ciljne deleže iz člena 6(1)(a) in (b) Direktive 94/62, ki zadevajo predelavo in recikliranje ter so določeni za vse embalažne materiale in odpadno embalažo, zato ta odločba ne zadeva posebej podjetij za obdelavo gospodinjske odpadne embalaže, ki so jih prej odobrili belgijski organi.
52. Izpodbijana odločba zadeva tožečo stranko samo zaradi njenega objektivnega statusa gospodarskega subjekta, ki deluje v sektorju embalaže, torej enako, kot zadeva kateri koli drugi gospodarski subjekt, ki je zdaj v enakem položaju ali bi se lahko znašel v njem (v tem smislu glej zgoraj v točki 47 navedeno sodbo Abertal in drugi proti Komisiji, točka 20, ter sklep Sodišča prve stopnje z dne 6. maja 2003 v zadevi DOW AgroSciences proti Parlamentu in Svetu, T-45/02, Recueil, str. II-1973, točka 43).
53. Drugič, tožeča stranka meni, da bo edino podjetje, ki bo moralo po sprejetju izpodbijane odločbe dejansko plačevati visoko globo.
54. Glede tega je treba najprej opozoriti, da člen 30(2) sporazuma o sodelovanju določa samo, da je mogoče naložiti plačilo upravne globe in da se ta nanaša na vse odgovorne za embalažo ali odobrene organe, ki v predpisanih rokih ne dosežejo določenih odstotnih deležev. Globa, ki jo določa člen 30(2) sporazuma o sodelovanju, se torej ne uporablja samo za tožečo stranko, kar sicer posredno priznava tudi sama, ko ocenjuje, da je „vpliv, ki ga ima globa [nanjo], popolnoma drugačen od vpliva, ki bi mu bil lahko podvržen kateri koli drugi morebitni odgovorni za odpadno embalažo“.
55. Dalje, dejstvi, da tožeča stranka zavzema precejšen tržni delež na trgu gospodinjske embalaže in da je njena glavna dejavnost zbiranje in predelava gospodinjske odpadne embalaže, ter okoliščina, da naj bi bili zato višina in verjetnost morebitne globe zanjo večji kot za druge gospodarske subjekte, še ne dokazujejo, da izpodbijana odločba tožečo stranko zadeva posamično. V skladu s sodno prakso namreč gospodarske posledice, za katere tožeča stranka trdi, da naj bi jih utrpela zaradi sporne določbe, tudi če je bil izdajatelj akta seznanjen z njimi, same po sebi ne zadoščajo, da bi lahko govorili o individualizaciji zadevne osebe v odnosu do splošne norme (v tem smislu glej sklep predsednika Sodišča z dne 12. oktobra 2000 v zadevi Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa in drugi proti Svetu, C-300/00 P®, Recueil, str. I-8797, točki 39 in 41). Poleg tega v skladu s sodno prakso le dejstvo, da ima lahko določen splošni akt na različne pravne subjekte, za katere se uporablja, različne dejanske učinke, še ne zadošča, da bi bili ti pravni subjekti na podlagi tega prepoznavni v odnosu do drugih zadevnih gospodarskih subjektov, če se ta akt uporablja v skladu z objektivno določenimi okoliščinami (v tem smislu glej sklep Sodišča z dne 18. decembra 1997 v zadevi Sveriges Betodlares in Henrikson proti Komisiji, C‑409/96 P, Recueil, str. I-7531, točka 37, ter sklep Sodišča prve stopnje z dne 8. decembra 1998 v zadevi Sadam Zuccherifici in drugi proti Svetu, T‑39/98, Recueil, str. II-4207, točka 22, potrjen s sodbo Sodišča z dne 31. maja 2001 v zadevi Sadam Zuccherifici in drugi proti Svetu, C-41/99 P, Recueil, str. I-4239). Izpodbijana odločba pa je, kot je bilo poudarjeno že zgoraj v točki 47, splošni akt, ki se abstraktno nanaša na nedoločene kategorije oseb in se uporablja za objektivno opredeljene okoliščine.
56. Nazadnje, glede sklicevanja na zgoraj v točki 31 navedeni sodbi Les Verts proti Parlamentu in Codorniu proti Svetu, ki naj bi dokazovali, da je Sodišče pri presoji, ali zadevna akta tožeči stranki zadevata posamično, upoštevalo gospodarsko in finančno merilo, je treba izpostaviti drugačne okoliščine te zadeve v primerjavi z zadevama, v katerih sta bili izrečeni ti sodbi.
57. Tako v nasprotju s sodbo Codorniu proti Svetu, navedeno zgoraj v točki 31, v kateri je splošna določba tožeči družbi preprečevala uporabo registrirane znamke, ki jo je ta družba pred tem že dolgo uporabljala, odobritev v tem primeru tožeči stranki daje samo pooblastilo, da za odgovorne za gospodinjsko embalažo izpolnjuje njihove obveznosti glede predelave odpadne embalaže, ki jim jih nalagajo regijski zakonodajni akti (člen 1(22) sporazuma o sodelovanju). Poleg tega ta odobritev, ki je bila dodeljena samo za pet let od 1. januarja 1999 (člen 10(4) sporazuma o sodelovanju in člen 24 odločbe o odobritvi) in spada med obveznosti, naložene tožeči stranki in tudi drugim odgovornim za embalažo, ne daje pravice do uporabe posebnega deleža za predelavo embalaže. Člen 25(1)(3) sporazuma o sodelovanju namreč določa, da lahko organ odločanja medregijske komisije za embalažo kadar koli zaradi splošnega interesa spremeni pogoje izvajanja dejavnosti iz sporazuma o sodelovanju. Zato se položaj tožeče stranke razlikuje od položaja tožeče stranke v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Codorniu proti Svetu, navedena zgoraj v točki 31, zato se tožeča stranka ne more sklicevati na to sodno prakso.
58. Prav tako se dejstva iz zadevnega primera razlikujejo od dejstev iz sodbe Les Verts proti Parlamentu, navedene zgoraj v točki 31. Poleg bistvene razlike v okoliščinah, povezanih z zadevnimi strankami in institucijami, Sodišče prve stopnje izpostavlja še neobstoj razlike med položajem tožeče stranke in položajem drugih odgovornih za embalažo glede izpodbijane odločbe. V zadevi Les Verts so namreč določene politične skupine sodelovale pri sprejetju odločitve Parlamenta, ki se je hkrati nanašala na njihovo obravnavo in tudi na obravnavo konkurenčnih skupin, ki niso imele predstavnikov v Parlamentu. V vsakem primeru so bile te skupine opredeljive in jih je akt torej posamično zadeval, zato naj bi imele večje sodno varstvo v primerjavi s konkurenčnimi političnimi skupinami, ki niso imele predstavnikov v Parlamentu (zgoraj v točki 31 navedena sodba Les Verts proti Parlamentu, točka 36). Nasprotno pa v tem primeru niti drugi odgovorni za embalažo niti tožeča stranka (glej točko 63 in naslednje v nadaljevanju) niso sodelovali pri sprejemanju odločbe, ki je hkrati zadevala obravnavo prvih in tožeče stranke. Zato v tem primeru drugi odgovorni za embalažo v zvezi s tem niso deležni večjega sodnega varstva kot tožeča stranka. Posledično tožeča stranka s to sodbo ne more podpreti trditve, da jo izpodbijana odločba zadeva posamično.
59. Tretjič, tožeča stranka trditev, da jo izpodbijana odločba zadeva posamično, utemeljuje z dejstvom, da je Komisija izpodbijano odločbo oprla na obstoj javnih razpisov, ki jih lahko izvede samo tožeča stranka, in na podatke o gospodinjskih odpadkih, katerih vir je tožeča stranka in ki zadevajo samo njo.
60. Glede tega Sodišče prve stopnje najprej ugotavlja, da je Komisija za opredelitev ustreznega značaja priglašenih ukrepov dejansko upoštevala obstoj javnih razpisov (poglavje II(a) in (b) izpodbijane odločbe) in da mora v skladu z odločbo o odobritvi tožeča stranka naročila za recikliranje dodeljevati na podlagi razpisnih postopkov (členi od 8 do 11 odločbe o odobritvi). Poleg tega je očitno, da je Komisija za sprejetje izpodbijane odločbe upoštevala podatke tožeče stranke.
61. Vendar sodna praksa kaže, da dejstvo, da je Komisija odločbo utemeljila z obstojem obveznosti, značilnih za tožečo stranko, in s podatki, ki se nanašajo nanjo, zadošča za zagotovitev individualizacije tožeče stranke samo, če upoštevanje njenega položaja izhaja iz upoštevnih predpisov. To bi veljalo, če bi bila po eni strani Komisija na podlagi posebnih določb primorana upoštevati posledice akta, ki ga namerava sprejeti, za položaj določenih posameznikov, tako da bi lahko na podlagi te okoliščine utemeljili posamičen značaj zadnjih (v tem smislu glej sodbe Sodišča z dne 17. januarja 1985 v zadevi Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji, 11/82, Recueil, str. 207, točka 21 in točke od 28 do 31; z dne 26. junija 1990 v zadevi Sofrimport proti Komisiji, C-152/88, Recueil, str. I-2477, točka 11; z dne 11. februarja 1999 v zadevi Rice Mills in drugi proti Komisiji, C-390/95 P, Recueil, str. I-769, točke od 25 do 28, ter sodbi Sodišča prve stopnje z dne 14. septembra 1995 v zadevi Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, T‑480/93 in T‑483/93, Recueil, str. II-2305, točka 67, in z dne 17. januarja 2002 v zadevi Rica Foods proti Komisiji, T-47/00, Recueil, str. II-113, točka 41). To bi po drugi strani veljalo tudi, če bi bilo z upoštevnimi določbami predvideno, da ima zainteresirana stranka pravico do sodelovanja v predhodnem postopku (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 26. septembra 2000 v zadevi Büchel proti Svetu in Komisiji, T-74/97 in T-75/97, Recueil, str. II-3067, točka 58).
62. Glede posebnega položaja, ki naj bi ga bilo treba upoštevati pri sprejemanju izpodbijane odločbe, Sodišče prve stopnje ugotavlja, da člen 6(6) Direktive 94/62 državam članicam, ki želijo izvajati višjo stopnjo varovanja okolja, kot je predvidena v odstavku 1(a) in (b) te direktive, nalaga, da morajo o tem obvestiti Komisijo, hkrati pa Komisijo obvezuje, da te ukrepe potrdi, potem ko v sodelovanju z vsemi državami članicami preveri, ali imajo države članice prosilke za to na voljo ustrezne zmogljivosti za recikliranje in predelavo ter ali ti ukrepi ne povzročajo izkrivljanja razmer na notranjem trgu, drugim državam članicam ne preprečujejo izpolnjevanja te direktive in niso sredstvo samovoljne diskriminacije niti prikritega omejevanja trgovine med državami članicami.
63. Ta obveza preverjanja Komisije vključuje samo upoštevanje vseh podatkov, povezanih z recikliranjem in s predelavo odpadne embalaže na državni in meddržavni ravni, ne vključuje pa upoštevanja posebnega položaja podjetja, ki sodeluje pri recikliranju in predelavi gospodinjske odpadne embalaže. Poleg tega je v členu 6(6) Direktive 94/62 izrecno določeno, da se to preverjanje opravi v sodelovanju z državami članicami. To pomeni, da se Komisiji ni treba neposredno posvetovati z gospodarskimi subjekti ali celo določenimi posameznimi gospodarskimi subjekti.
64. Torej je treba ugotoviti, da se s členom 6(6) Direktive 94/62 Komisije, ko ta potrjuje ukrepe, ki odstopajo od ciljnih deležev, predvidenih v členu 6(1)(a) in (b) iste direktive, ne zavezuje k upoštevanju posebnega položaja posameznih podjetij, kakršno je tožeča stranka.
65. Poleg tega niti člena 16 in 21 Direktive 94/62, s katerima sta določena postopek priglasitve oziroma intervencija odbora, prek katerih poteka sodelovanje med Komisijo in državami članicami, niti nobena druga določba Direktive 94/62 Komisiji ne nalagajo take obveze. Zato trditev tožeče stranke, ki meni, da bi morala Komisija med sprejemanjem izpodbijane odločbe upoštevati poseben položaj tožeče stranke, ni utemeljena.
66. Glede pravice do sodelovanja v postopku iz zgoraj navedenega izhaja, da ni predvideno nikakršno postopkovno pravilo, povezano s sodelovanjem zainteresiranih podjetij v upravnem postopku. To dejansko posredno priznava tudi tožeča stranka, ko navaja, da bi morala, čeprav z Direktivo ni izrecno določeno, da je posvetovanje obvezno, taka obveza obstajati na podlagi obveze o dobri upravi.
67. Poleg tega tožeča stranka nikakor ni dokazala, da je dejansko neposredno sodelovala v postopku pred Komisijo. Iz tega sledi, da se tožeča stranka, tudi če bi taka pravica obstajala, na primer na podlagi obveze dobre uprave ali posebne določbe, kakršna velja na protidampinškem področju, ne bi mogla sklicevati nanjo, če je ni izvajala (sodba Sodišča z dne 20. marca 1985 v zadevi Timex proti Svetu in Komisiji, 264/82, Recueil, str. 849, točke od 13 do 16, ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 11. julija 1996 v zadevi Sinochem Heilongjiang proti Svetu, T‑161/94, Recueil, str. II-695, točka 47).
68. Zato dejstvo, da je Komisija pri sprejemanju izpodbijane odločbe upoštevala podatke in obveznosti, ki se nanašajo na tožečo stranko, le-tej ne zagotavlja posamičnosti.
69. Četrtič, tožeča stranka meni, da bi jo morala Komisija, ker je bila eden od virov informacij, ki so bili na voljo Komisiji, in ker mora ta v skladu z načelom dobre uprave preveriti informacije, ki ji jih predložijo države članice v postopku, določenem v členu 6(6) Direktive 94/62, vprašati za mnenje, na podlagi katerega bi se lahko opredelila glede pravilnosti informacij, ki so jih predložile države članice. Posledično tožeča stranka tudi na podlagi tega meni, da jo izpodbijana odločba zadeva posamično.
70. Glede tega je treba opozoriti, da poleg dejstva, da tožeča stranka v zadevnem primeru ni imela pravice do sodelovanja v postopku (glej zgoraj navedeno točko 66), v skladu s sodno prakso, razen če glede tega obstaja izrecna določba, niti postopek priprave splošnih aktov niti splošni akti kot ukrepi splošnega dosega ne predpostavljajo na podlagi splošnih načel prava Skupnosti sodelovanja oseb, ki jih ti akti zadevajo, saj naj bi interese teh oseb zastopali politični organi, katerih naloga je sprejemanje teh aktov (v tem smislu glej odločbe Sodišča prve stopnje z dne 30. septembra 1997 v zadevi Federolio proti Komisiji, T-122/96, Recueil, str. II‑1559, točka 75; z dne 15. septembra 1998 v zadevi Molkerei Großbraunshain in Bene Nahrungsmittel proti Komisiji, T-109/97, Recueil, str. II‑3533, točka 60, potrjena z odločbo Sodišča z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Molkerei Großbraunshain in Bene Nahrungsmittel proti Komisiji, C-447/98 P, Recueil, str. I-9097, in z dne 9. novembra 1999 v zadevi CSR Pampryl proti Komisiji, T‑114/99, Recueil, str. II-3331, točka 50).
71. V zadevnem primeru je izpodbijani akt splošni akt (glej zgoraj navedeno točko 47), obveza dobre uprave, na katero se sklicuje tožeča stranka, pa spada med splošna pravna načela. V skladu z zgoraj navedeno sodno prakso velja, da to načelo ne zahteva sodelovanja oseb, ki jih neki akt zadeva, pri pripravi tega akta. Ker torej izrecna določba zakonodajalca ne obstaja, tožeča stranka iz načela dobre uprave ne more izpeljati postopkovne pravice, iz katere bi lahko izhajala pravica do vložitve ničnostne tožbe.
72. Nazadnje, petič, tožeča stranka trdi, da je vložitev pritožbe element, ki dokazuje dejstvo, da jo zadevni akt zadeva posamično. Sodišče prve stopnje glede tega navaja, da je bila ta pritožba vložena 10. junija 2003, to je več kot štiri mesece po sprejetju izpodbijane odločbe in tudi zunaj morebitnega tožbenega roka iz petega pododstavka člena 230 ES. Poleg tega je treba na podlagi takšne utemeljitve o tovrstni pritožbi presojati glede na njeno vrednost, saj nima nikakršne zveze s tem sodnim postopkom. Poleg dejstva, da ta pritožba ni mogla posegati v sprejemanje izpodbijane odločbe, namreč vložitev pritožbe pri Komisiji po sprejetju odločbe v ničemer ne vpliva na status pritožnika z vidika četrtega pododstavka člena 230 ES v okviru tožbe za razveljavitev te odločbe. Če torej ne obstaja nikakršna določba, ki bi predvidevala takšno pritožbo znotraj predhodnega postopka, se o pogojih dopustnosti uporabe četrtega pododstavka člena 230 ES presoja neodvisno od kakršne koli pritožbe, ki jo je tožeča stranka vložila pri Komisiji po sprejetju izpodbijanega akta. Zato ta trditev ni bistvena.
73. Iz zgoraj navedenega sledi, da tožeče stranke ni mogoče obravnavati, kot da jo zadevni akt zadeva posamično, v smislu četrtega pododstavka člena 230 ES.
74. Vendar je treba kljub temu preučiti še, ali tega sklepa, kot trdi tožeča stranka, ni mogoče ponovno postaviti pod vprašaj zaradi zahteve po učinkovitem sodnem varstvu.
75. Glede tega Sodišče prve stopnje poudarja, kot je to navedlo že Sodišče v zgoraj v točki 40 navedeni sodbi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 40, in zgoraj v točki 49 navedeni sodbi Komisija proti Jégo-Quéré, točka 30, da je Pogodba ES po eni strani v členih 230 in 241, po drugi strani pa v členu 234 vzpostavila celostni sistem pravnih sredstev in postopkov za zagotovitev nadzora nad zakonitostjo aktov institucij, njegovo uresničevanje pa je zaupano sodišču Skupnosti (v tem smislu glej tudi zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Les Verts proti Parlamentu, zgoraj, točka 23). V tem sistemu imajo fizične ali pravne osebe, ki zaradi pogojev dopustnosti iz četrtega pododstavka člena 230 ES ne morejo neposredno izpodbijati splošnih aktov Skupnosti, možnost, glede na posamezni primer, da dokažejo neveljavnost takih aktov ali posredno, na podlagi člena 241 ES pred sodiščem Skupnosti, ali pred nacionalnimi sodišči, ki sicer niso pristojna, da sama odločajo o neveljavnosti zadevnih aktov (sodba Sodišča z dne 22. oktobra 1987 v zadevi Foto-Frost, 314/85, Recueil, str. 4199, točka 20), vendar morajo v takih primerih Sodišču glede tega predložiti vprašanje za predhodno odločanje.
76. Ob dejstvu, da so po mnenju Sodišča države članice dolžne predvideti celostni sistem pravnih sredstev in postopkov za zagotovitev spoštovanja pravice do učinkovitega sodnega varstva (zgoraj v točki 40 navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 41, in zgoraj v točki 49 navedena sodba Komisija proti Jégo-Quéré, točka 31), je Sodišče razsodilo tudi, da razlaga pravil dopustnosti iz člena 230 ES, po kateri bi bilo treba ničnostno tožbo razglasiti za dopustno, če se, potem ko sodišče Skupnosti preuči konkretna nacionalna postopkovna pravila, izkaže, da ta posamezniku ne dopuščajo vložitve tožbe, s katero bi lahko postavil pod vprašaj veljavnost izpodbijanega akta Skupnosti, ni dopustna. Neposredne ničnostne tožbe pred sodiščem Skupnosti ni mogoče sprožiti niti, če je mogoče dokazati, potem ko to sodišče preuči konkretna nacionalna postopkovna pravila, da ta posamezniku ne dopuščajo vložitve tožbe, s katero bi lahko postavil pod vprašaj veljavnost izpodbijanega akta Skupnosti (sklep Sodišča z dne 12. decembra 2003 v zadevi Bactria proti Komisiji, C‑258/02 P, Recueil, str. I-15105, točka 58). V takem sistemu bi moralo namreč sodišče Skupnosti v vsakem konkretnem primeru preučiti in razložiti nacionalno procesno pravo, kar bi presegalo njegove pristojnosti znotraj nadzora zakonitosti aktov Skupnosti (zgoraj v točki 40 navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 43, in zgoraj v točki 49 navedena sodba Komisija proti Jégo‑Quéré, točki 33 in 34).
77. Nazadnje pa je v vsakem primeru Sodišče tudi jasno pokazalo (zgoraj v točki 40 navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 44, in zgoraj v točki 49 navedena sodba Komisija proti Jégo-Quéré, točka 36), da taka razlaga, čeprav je treba pogoj o posamičnem interesu, ki ga postavlja člen 230, četrti odstavek, ES, razlagati z vidika načela učinkovitega sodnega varstva (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston, 222/84, Recueil, str. 1651, točka 18), ob upoštevanju različnih okoliščin, ki lahko tožečo stranko individualizirajo, ne more privesti do odstopanja od zadevnega pogoja, ki ga izrecno določa Pogodba, ne da bi bile s tem presežene pristojnosti, ki jih ta akt dodeljuje sodišču Skupnosti.
78. Sicer pa morajo po mnenju Sodišča, tudi če obstaja možnost, da se vzpostavi nadzor zakonitosti splošnih aktov Skupnosti, ki bi se razlikoval od sistema, vzpostavljenega z ustanovno pogodbo, katerega načela niso bila nikoli spremenjena, zdaj veljavni sistem, kadar je to potrebno, reformirati države članice v skladu s členom 48 EU (zgoraj v točki 40 navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 45).
79. Tožeča stranka je glede na radikalne preobrate v sodni praksi Sodišča, ki so se zgodili v preteklosti, začudena nad zavrnitvijo Sodišča na podlagi takega razloga. Poleg tega meni, da je osnutek Pogodbe o Ustavi za Evropo ena od smernic za razlago četrtega pododstavka člena 230 ES.
80. Glede radikalnih preobratov v sodni praksi Sodišča, ki naj bi se zgodili v preteklosti na nekaterih področjih, zadošča ugotovitev, da v zadevnem primeru takega preobrata ni bilo ter da Sodišče prve stopnje v skladu s členom 225 ES in statutom Sodišča ni pristojno za izrekanje o utemeljenosti odločitev Sodišča.
81. Glede osnutka Pogodbe o Ustavi za Evropo je treba poudariti, da ta pogodba še ni začela veljati. Zato ta pogodba Sodišča prve stopnje ne more zavezovati, kakor ga ne morejo zavezovati niti želje evropskih političnih voditeljev, na katerih temelji ta pogodba.
82. Zato se v skladu s sodno prakso Sodišča tožeča stranka ne more učinkovito sklicevati na to, da naj bi bila prikrajšana za pravno sredstvo, če je treba ničnostno tožbo razglasiti za nedopustno.
83. Zahteva po učinkovitem sodnem varstvu torej v skladu s to sodno prakso Sodišča ne more postaviti pod vprašaj sklepa, da zadevni akt tožeče stranke ne zadeva posamično v smislu četrtega pododstavka člena 230 ES. Ker tožeča stranka ne izpolnjuje enega od pogojev dopustnosti iz četrtega pododstavka člena 230 ES, je treba to tožbo zavreči kot nedopustno.
Stroški
84. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogoma Komisije naloži plačilo stroškov postopka.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
sklenilo:
1) Tožba se zavrže kot nedopustna.
2) Tožeča stranka nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila tožena stranka.
V Luxembourgu, 16. februarja 2005.