62017CJ0104
SODBA SODIŠČA (deveti senat)
z dne 15. marca 2018 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Direktiva 94/62/ES – Embalaža in odpadna embalaža – Predelava in recikliranje odpadkov – Prispevek v nacionalni okoljski sklad – Dajanje pakiranega blaga in embalaže na nacionalni trg, ne da bi se ju spreminjalo – Načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ – Opredelitev za onesnaževalca“
V zadevi C‑104/17,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Curtea de Apel Piteşti (višje sodišče v Piteştiju, Romunija) z odločbo z dne 2. februarja 2017, ki je na Sodišče prispela 27. februarja 2017, v postopku
SC Cali Esprou SRL
proti
Administraţia Fondului pentru Mediu,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi C. Vajda (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász, sodnik, in K. Jürimäe, sodnica,
generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez‑Bordona,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za romunsko vlado R.‑H. Radu, O.‑C. Ichim in M. Chicu, agenti,
–
za Evropsko komisijo L. Nicolae in E. Sanfrutos Cano, agentki,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 15 Direktive Evropskega Parlamenta in Sveta 94/62/ES z dne 20. decembra 1994 o embalaži in odpadni embalaži (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 13, str. 349).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo SC Cali Esprou SRL in Administraţia Fondului pentru Mediu (uprava okoljskega sklada, Romunija) (v nadaljevanju: AFE) glede zakonitosti prispevka, katerega plačilo je AFE naložila družbi Cali Esprou in ki je bil izračunan glede na embalažo, ki jo je ta družba dala na romunski trg v letih 2013 in 2014.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V prvi in deveti uvodni izjavi Direktive 94/62 je navedeno:
„[…] različni nacionalni ukrepi za ravnanje z embalažo in odpadno embalažo [naj bi se] uskladili, da se po eni strani prepreči njen kakršen koli vpliv na okolje ali da se tak vpliv zmanjša, s čimer se doseže visoka raven varstva okolja, in po drugi strani, da se zagotovi delovanje notranjega trga ter se preprečijo kakršne koli trgovinske ovire kakor tudi izkrivljanje in omejevanje konkurence v Skupnosti;
[…] najboljši način, da se prepreči nastanek odpadne embalaže [je] zmanjšanje celotne količine embalaže“.
4
V sedemindvajseti uvodni izjavi te direktive je navedeno:
„[…] bistvenega pomena [je], da so vsi, ki so vključeni v proizvodnjo, uporabo, uvoz in distribucijo embalaže in embaliranih proizvodov, bolj ozaveščeni o tem, v kolikšni meri embalaža postane odpadek, in da skladno z načelom plača povzročitelj, prevzamejo odgovornost obremenitve za take odpadke; ker naj bi razvoj in izvajanje ukrepov, predvidenih v tej direktivi, vključevala in po potrebi zahtevala tesno sodelovanje vseh partnerjev v duhu deljene odgovornosti“.
5
Člen 1 navedene direktive, naslovljen „Cilji“, določa:
„1.   Cilj te direktive je uskladitev nacionalnih predpisov za ravnanje z embalažo in odpadno embalažo, da se, po eni strani, prepreči njen kakršen koli vpliv na okolje vseh držav članic kot tudi tretjih držav ali da se tak vpliv zmanjša, s čimer se zagotovi visoka raven varstva okolja, ter, po drugi strani, da se zagotovi delovanje notranjega trga in se preprečijo trgovinske ovire kot tudi izkrivljanje in omejevanje konkurence v Skupnosti.
2.   V ta namen ta direktiva določa ukrepe, katerih poglavitni cilj je preprečiti nastajanje odpadne embalaže, druga osnovna načela pa so ponovna uporaba embalaže, recikliranje in druge oblike predelave odpadne embalaže, in s tem zmanjšanje dokončnega odstranjevanja takšnih odpadkov.“
6
Člen 2(1) iste direktive določa:
„Ta direktiva velja za vso embalažo, dano v promet v Skupnosti, in vso odpadno embalažo, ki se uporablja v industrijskem, komercialnem, pisarniškem, trgovinskem, storitvenem, gospodinjskem ali katerem koli drugem okolju ali izhaja iz njega, ne glede na uporabljeni material.“
7
Člen 3, točka 11, Direktive 94/62 določa:
„V tej direktivi:
[…]
11.
‚gospodarski subjekti‘ v zvezi z embalažo pomeni dobavitelje embalažnih materialov, proizvajalce embalaže in obrate za predelavo embalaže, embalerje in uporabnike, uvoznike, trgovce in distributerje, državne organe in organizacije javnega prava“.
8
Člen 15 te direktive določa:
„Na podlagi ustreznih določb Pogodbe Svet sprejme ekonomske instrumente za pospeševanje doseganja ciljev te direktive. Če takšni ukrepi niso sprejeti, lahko države članice skladno z načeli, ki urejajo okoljsko politiko Skupnosti, med drugim skladno z načelom plača povzročitelj obremenitve, in z obveznostmi, ki izhajajo iz Pogodbe, sprejmejo ukrepe za uresničevanje teh ciljev.“
Romunsko pravo
9
Člen 16(1) in (4) Hotărâra de Guvernului nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje (odlok vlade št. 621/2005 o upravljanju odpadne embalaže) (Monitorul Oficial al României, del I, št. 639 z dne 20. julija 2005, v nadaljevanju: odlok vlade št. 621/2005) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa:
„1.   Gospodarski subjekti, romunske pravne osebe so pod pogoji, navedenimi v nadaljevanju, odgovorni za vse odpadke od embalaž, ki jih dajejo na nacionalni trg:
(a)
gospodarski subjekti, ki dajejo na trg pakirano blago, so odgovorni za odpadke od primarnih, sekundarnih in terciarnih embalaž, uporabljenih za pakiranje lastnih proizvodov, razen prodajne embalaže, ki se uporabljajo za pakiranje proizvodov, ki jih dajejo na notranji trg, na prodajnem mestu;
(b)
gospodarski subjekti, ki zaradi prodaje ali ponovne distribucije pakirajo že samostojno pakirano blago, so odgovorni za odpadke, ki nastanejo zaradi sekundarne in terciarne embalaže, ki jo dajo na trg;
(c)
gospodarski subjekti, ki dajejo na trg blago, pakirano za prodajo na drobno, so odgovorni za odpadke, ki izhajajo iz tega pakiranega blaga.
[…]
4.   Gospodarski subjekti iz odstavka 2 so zavezani izpolniti vsaj spremenjene in posodobljene cilje iz priloge 3 k [Ordonanța de urgență a guvernului nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu (izredna uredba vlade št. 196/2005 o skladu za okolje) (Monitorul Oficial al României, del I, št. 1193 z dne 30. decembra 2005)], ki je bila s spremembami in dodatki odobrena z [Legea nr. 105/2006 (zakon št. 105/2006)], ki veljajo za odpadno embalažo, ki izhaja iz embalaže, dane na nacionalni trg/vrnjene na pogodbeni podlagi in za katero je sledljivost zagotovljena.“
10
Člen 9(1)(d) nujne uredbe vlade št. 196/2005 o skladu za okolje (v nadaljevanju: OUG št. 196/2005) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa:
„Prihodki okoljskega sklada so sestavljeni iz:
[…]
(d)
prispevka v višini 2 [romunskih levov] na kg, ki ga plačujejo gospodarski subjekti, ki na nacionalni trg dajejo pakirano blago, ki na nacionalnem trgu prvič distribuirajo blago, pakirano za prodajo na drobno, in gospodarski subjekti, ki v kakršni koli obliki dajejo v najem embalaže, v nasprotju z količinami odpadne embalaže, ki izpolnjuje minimalna cilja predelave ali sežiganja v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelavo z reciklažo iz priloge 3 na eni strani, in količinami odpadne embalaže, ki so bile dejansko predelane ali sežgane v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelane z recikliranjem na drugi“.
11
Ordinul nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu (odlok št. 578/2006 o sprejetju metode izračuna prispevkov in davkov, ki jih je treba plačati v okoljski sklad) (Monitorul Oficial al României, del I, št. 516 z dne 14. junija 2006), kakor je bil med drugim spremenjen z Ordinul nr. 1032 (odlok št. 1032) z dne 10. marca 2011 (Monitorul Oficial al României, del I, št. 196 z dne 22. marca 2011) v točki 11 svoje priloge določa:
„Dajanje proizvoda na nacionalni trg je ukrep, s katerim se na nacionalnem trgu proti plačilu ali brezplačno prvič ponudi proizvod za distribucijo in/ali uporabo, vključno z osebno uporabo/potrošnjo. […]“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
12
Družba Cali Esprou v tujini kupuje različno že pakirano blago, ki ga nato, ne da bi ga spremenila, prodaja in dobavlja prodajalcem na drobno na romunskem trgu.
13
Na romunski trg je dajala blago, ki se je prodajalo med 19. avgustom 2011 in 31. decembrom 2014. V obdobju od 30. marca 2015 do 2. aprila 2015 je bil na sedežu družbe Cali Esprou izveden davčni nadzor, da bi se preverilo izpolnjevanje obveznosti plačevanja prispevka, ki ga je treba na podlagi člena 9(1)(d) OUG št. 196/2005 plačati AFE za embalaže, povezane s pakiranim blagom, danim na romunski trg v obdobju od 2011 do 2014.
14
Pri tem nadzoru je bilo ugotovljeno, da družbi Cali Esprou za leti 2011 in 2012 ni bila naložena nobena dodatna obveznost plačila na podlagi člena 9(1)(d) OUG št. 196/2005. Vendar so ji davčni organi na podlagi te določbe naložili obveznost dodatnega plačila v znesku 4242 RON (približno 909 EUR) za leti 2013 in 2014.
15
Družba Cali Esprou je zoper to obveznost dodatnega plačila pri AFE vložila upravno pritožbo, v kateri je trdila, da je obveznosti plačila iz člena 9(1)(d) OUG št. 196/2005 ne zavezujejo, ker je ni mogoče šteti za „onesnaževalca“. AFE je 3. julija 2015 to pritožbo zavrnila. Družba Cali Esprou je 21. decembra 2015 pri Tribunalul Vâlcea (okrožno sodišče v Vâlceji, Romunija) vložila tožbo, s katero je med drugim predlagala odpravo odločbe AFE. Ta tožba je bila zavrnjena s sodbo z dne 6. maja 2016.
16
Družba Cali Esprou je to sodbo izpodbijala pri predložitvenem sodišču, Curtea de Apel Piteşti (pritožbeno sodišče v Piteştiju, Romunija), in trdila, da je ni mogoče šteti za onesnaževalca, saj ne upravlja odpadne embalaže, temveč embalažo. Po mnenju družbe Cali Esprou naj bi bil poleg tega člen 9(1)(d) OUG št. 196/2005 v nasprotju z načelom „plača povzročitelj obremenitve“ iz člena 15 Direktive 94/62, ki določa sprejetje nacionalnih ukrepov za uresničitev ciljev te direktive, pri čemer se upoštevajo načela, ki urejajo okoljsko politiko Unije, zlasti načelo „plača povzročitelj obremenitve“.
17
Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da je prispevek iz člena 9(1)(d) OUG št. 196/2005 „ukrep“, ki spada na področje uporabe člena 15 Direktive 94/62. Kljub temu se sprašuje, ali je ta prispevek združljiv z načelom „plača povzročitelj obremenitve“ iz tega člena. Natančneje, glede na opredelitev gospodarskega subjekta, navedeno v členu 3, točka 11, te direktive meni, da mora med onesnaževalcem v smislu člena 15 navedene direktive in predelavo v odpadno embalažo obstajati povezava. Družba Cali Esprou pa naj bi bila posrednica, ki ne spreminja embalaže, tako da se predložitveno sodišče sprašuje, ali je obveznost plačila prispevka za AFE, naložena družbi Cali Esprou na podlagi člena 9(1)(d) OUG št. 196/2005, v skladu s členom 15 iste direktive.
18
V teh okoliščinah je Curtea de Apel Piteşti (pritožbeno sodišče v Piteştiju, Romunija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je mogoče člen 15 Direktive 94/62/ES razlagati tako, da nasprotuje sprejetju zakonodaje v državi članici Evropske unije, s katero se za gospodarski subjekt, ki daje pakirano blago in embalažo na nacionalni trg, vendar nikakor ne spreminja blaga in embalaže, temveč jih v isti obliki posreduje gospodarskemu subjektu, ta pa jih nato posreduje končnemu potrošniku, uvede prispevek, katerega znesek je določen na kilogram (kg), in sicer na podlagi razlike med količinami odpadne embalaže, ki izpolnjujejo minimalna cilja predelave in sežiganja v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelavo z recikliranjem, in količinami odpadne embalaže, ki so bile dejansko predelane ali sežgane v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelane z recikliranjem?“
Vprašanje za predhodno odločanje
19
Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 15 Direktive 94/62 in načelo „plača povzročitelj obremenitve“, ki se s tem členom izvaja, nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki gospodarskemu subjektu, ki ne spreminja embalaže, ki jo daje na trg, nalaga prispevek, izračunan na podlagi razlike v teži med količino odpadne embalaže, ki izpolnjuje minimalna cilja energetske predelave in predelave z recikliranjem, in količino odpadne embalaže, ki je bila dejansko predelana ali reciklirana.
20
Člen 15 Direktive 94/62 določa, da Svet sprejme ekonomske instrumente za pospeševanje doseganja ciljev navedene direktive in če takšni ukrepi niso sprejeti, lahko države članice v skladu z načeli, ki urejajo okoljsko politiko Unije, med drugim v skladu z načelom „plača povzročitelj obremenitve“, in z obveznostmi, ki izhajajo iz Pogodbe DEU, sprejmejo ukrepe za uresničevanje teh ciljev.
21
Ker Svet takih ekonomskih instrumentov, s katerimi bi bila naložena dajatev za odpadno embalažo, dano na trg držav članic, ni sprejel, smejo torej države članice sprejeti ukrepe ob upoštevanju pogojev iz drugega stavka tega člena 15.
22
V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da se z načelom „plača povzročitelj obremenitve“, navedenim v členu 15 in devetindvajseti uvodni izjavi Direktive 94/62, v skladu z navedeno uvodno izjavo zahteva, da „so vsi, ki so vključeni v proizvodnjo, uporabo, uvoz in distribucijo embalaže in embaliranih proizvodov, bolj ozaveščeni o tem, v kolikšni meri embalaža postane odpadek“, in „prevzamejo odgovornost obremenitve za take odpadke“. Navedeno načelo torej ne velja zgolj za tiste, ki so neposredno odgovorni za nastanek odpadkov, ampak ima širši domet. Velja tudi za tiste, ki prispevajo k nastanku odpadkov, kar vključuje uvoznike in distributerje pakiranega blaga (glej po analogiji sodbo z dne 30. marca 2017, VG Čistoća, C‑335/16, EU:C:2017:242, točka 24 in navedena sodna praksa).
23
Drugič, v odstavku 1 člena 1 Direktive 94/62, naslovljenega „Cilji“, je glede ciljev, opredeljenih v tej direktivi, natančneje določeno, da je namen te direktive „zagotovi[ti] visok[o] raven varstva okolja“. Poleg tega navedena direktiva v skladu z odstavkom 2 navedenega člena 1 določa „ukrepe, katerih poglavitni [prednostni] cilj je preprečiti nastajanje odpadne embalaže, druga osnovna načela pa so ponovna uporaba embalaže, recikliranje in druge oblike predelave odpadne embalaže, in s tem zmanjšanje dokončnega odstranjevanja takšnih odpadkov“. Za to je s členom 2 Direktive 94/62 potrjen širok obseg področja uporabe te direktive, in sicer z določitvijo, da se ta uporablja za vso embalažo, dano na trg Unije, in vso odpadno embalažo.
24
Taki cilji so potrjeni z besedilom prve in druge uvodne izjave Direktive 94/62, v skladu s katerima se s to direktivo skuša po eni strani „preprečiti“ vpliv odpadne embalaže „na okolje ali da se tak vpliv zmanjša, s čimer se doseže visoka raven varstva okolja“, in po drugi „zmanjšati celotno količino embalaže“.
25
Presoditi je treba, ali je prispevek, obravnavan v postopku v glavni stvari, v skladu s pravom Unije, zlasti glede na cilje Direktive 94/62 in načelo „plača povzročitelj obremenitve“.
26
Iz člena 9(1)(d) OUG št. 196/2005 je razvidno, da je prispevek iz postopka v glavni stvari, ki ga dolgujejo gospodarski subjekti, ki na nacionalni trg prvič dajejo pakirano blago, izračunan na podlagi razlike v teži med količinami odpadne embalaže, ki izpolnjuje minimalna cilja predelave ali sežiganja po eni strani, in količinami odpadne embalaže, ki so bile dejansko predelane ali sežgane v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelane z recikliranjem po drugi.
27
Po mnenju romunske vlade je namen tega prispevka na splošno, da postanejo tisti, ki dajejo embalažo na romunski trg, za to odgovorni. Ob pridržku preverjanja, ki ga opravi predložitveno sodišče, se z naložitvijo tega prispevka, ki se izračuna na podlagi teže odpadne embalaže, ki presega minimalna cilja predelave ali sežiganja v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelavo z reciklažo, namreč po eni strani spodbudi zmanjšanje količine embalaže, dane na nacionalni trg, in po drugi predelava ali recikliranje navedene odpadne embalaže.
28
Prispevek, obravnavan v postopku v glavni stvari, tako ustreza ciljem, ki jih uresničuje Direktiva 94/62, zlasti v delu, v katerem je njegov namen zmanjšanje dokončnega odstranjevanja odpadkov iz člena 1(2) te direktive in njene druge uvodne izjave, s tem, da po eni strani spodbuja predelavo ali sežiganje odpadne embalaže v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelavo z reciklažo in po drugi s finančno obremenitvijo odvrača od nespoštovanja minimalnih ciljev predelave ali sežiganja v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelavo z recikliranjem.
29
Ravno tako se s prispevkom, kakršen je obravnavan v postopku v glavni stvari, jasno spoštuje načelo „plača povzročitelj obremenitve“ iz člena 15 Direktive 94/62. S prispevkom, ki je obravnavan v postopku v glavni stvari in je opisan v točki 26 te sodbe, se namreč tistim, ki dajejo na nacionalni trg embalažo in ki presežejo določene minimalne cilje energetske predelave in predelave z recikliranjem odpadkov, naloži finančna obremenitev. Kot izhaja iz predložitvene odločbe, je iz člena 9(1)(d) OUG št. 196/2005 in točke 11 priloge k odloku št. 578/2006 o sprejetju metode izračuna prispevkov in davkov, ki jih je treba plačati v okoljski sklad, kakor je bil spremenjen, razvidno, da se ta obremenitev uporabi zgolj za tiste, ki dajejo navedeno embalažo prvič na trg, in ne za nadaljnje subjekte na prodajnem trgu. Poleg tega se ta obremenitev uporabi, le če minimalna cilja energetske predelave in predelave z recikliranjem odpadkov nista spoštovana.
30
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je prispevek, obravnavan v postopku v glavni stvari, v skladu s cilji Direktive 94/62 in z načelom „plača povzročitelj obremenitve“ v smislu člena 15 navedene direktive.
31
Takega sklepa ni mogoče ovreči s trditvijo družbe Cali Esprou, ki jo je navedla pred predložitvenim sodiščem, da gospodarski subjekt, ki ne spreminja embalaže blaga, ki je bilo uvoženo in dano na romunski trg, ni „onesnaževalec“ v smislu načela „plača povzročitelj obremenitve“.
32
Načelo „plača povzročitelj obremenitve“ ima namreč, kot je razvidno iz točke 22 te sodbe, obseg, ki zajema uvoznike in distributerje pakiranega blaga, in ni omejeno na tiste, ki spreminjajo embalažo zadevnega blaga. Uvozniki in distributerji so ne glede na to, ali spreminjajo embalažo, prispevali k temu, da so bili odpadki v obliki embalaže dani na nacionalni trg.
33
Ta sklep je potrjen s sistematično razlago Direktive 94/62. Gospodarski subjekt, kakršen je obravnavan v postopku v glavni stvari, ki ne spreminja embalaže blaga, ki je bilo uvoženo in dano na romunski trg, je zajet z navedeno direktivo, ki v svojem členu 3, točka 11, opredeljuje „gospodarske subjekte“ široko, saj med drugim vključuje tudi „uvoznike, trgovce in distributerje“.
34
Država članica ima torej možnost – vendar ne da bi kršila načelo „plača povzročitelj obremenitve“ iz člena 15 Direktive 94/62 – da gospodarskim subjektom, ki ne spreminjajo embalaže, ki jo dajejo na trg, naloži plačilo prispevka, kakršen je opisan v točki 26 te sodbe.
35
Dodati je treba, da je Sodišče presodilo, da se s členom 15 Direktive 94/62 ne izvaja izčrpna uskladitev nacionalnih ukrepov na področjih, ki jih ureja ta direktiva, ampak se, kot je bilo navedeno v točki 20 te sodbe, pooblašča Svet, da sprejme ekonomske instrumente za pospeševanje doseganja ciljev te direktive, ali, če Svet teh ukrepov ne sprejme, države članice, ki morajo postopati v skladu „z obveznostmi, ki izhajajo iz Pogodbe“. Tako se tudi s to določbo zahteva uporaba upoštevnih določb Pogodbe DEU (sodba z dne 12. novembra 2015, Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, točka 47).
36
V zvezi s tem je iz člena 110 PDEU razvidno, prvič, da nobena od držav članic ne sme uvesti notranjih davkov na izdelke drugih držav, ki bi bili višji od davkov na enakovrstne domače izdelke, in drugič, da nobena država ne sme uvesti takšnih notranjih davkov na izdelke drugih držav članic, s katerimi bi posredno zaščitila druge izdelke.
37
Sodišče je večkrat razsodilo, da finančna obremenitev pomeni notranjo obdavčitev v smislu člena 110 PDEU, če je del splošnega sistema notranjih dajatev, v katerem so sistematično zajete kategorije proizvodov glede na objektivna merila, ki se uporabljajo neodvisno od porekla ali namembnega kraja proizvodov (glej zlasti sodbi z dne 8. junija 2006, Koornstra, C‑517/04, EU:C:2006:375, točka 16, in z dne 8. novembra 2007, Stadtgemeinde Frohnleiten in Gemeindebetriebe Frohnleiten, C‑221/06, EU:C:2007:657, točka 31).
38
Poleg tega je treba odpadke šteti za izdelke v smislu člena 110 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 1992, Komisija/Belgija, C‑2/90, EU:C:1992:310, točke od 25 do 28).
39
Glede na zgoraj navedeno in glede na opis prispevka, obravnavanega v postopku v glavni stvari, v točki 26 te sodbe, je treba ugotoviti, da je ta prispevek finančna obremenitev, ki je zajet s sistemom notranjih dajatev, v katerem so sistematično zajete kategorije proizvodov, to so količine odpadne embalaže, ki presegajo minimalna cilja predelave ali sežiganja in ki dejansko niso bile predelane ali sežgane v sežigalnicah s ponovnim pridobivanjem energije in predelane z recikliranjem.
40
Iz tega sledi, da je prispevek, obravnavan v postopku v glavni stvari, notranja dajatev v smislu člena 110 PDEU.
41
V skladu z ustaljeno sodno prakso gre za kršitev člena 110 PDEU, kadar se davek na uvoženi izdelek in davek na podoben domači izdelek obračunata različno in po različnih postopkih, kar v nekaterih primerih vodi do višjega davka na uvožene izdelke (sodbi z dne 12. novembra 2015, Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, točka 59, in z dne 16. junija 2016, Komisija/Portugalska, C‑200/15, neobjavljena, EU:C:2016:453, točka 24).
42
Iz predložitvene odločbe pa je razvidno, da je prispevek, obravnavan v postopku v glavni stvari, uveden na odpadno embalažo glede na objektivna merila, ki se uporabljajo neodvisno od porekla ali namembnega kraja te odpadne embalaže. Ta prispevek morajo namreč plačati gospodarski subjekti, ki na nacionalni trg dajejo pakirano blago, ne glede na poreklo tega blaga. Poleg tega v predložitveni odločbi ni nobenega podatka, ki bi kazal na to, da se z navedenim prispevkom bolj obremeni odpadna embalaža uvoženih proizvodov kot odpadna embalaža nacionalnih proizvodov.
43
Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da člen 15 Direktive 94/62 in načelo „plača povzročitelj obremenitve“, ki se s tem členom izvaja, ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki gospodarskemu subjektu, ki ne spreminja embalaže, ki jo daje na trg, nalaga prispevek, izračunan na podlagi razlike v teži med količino odpadne embalaže, ki izpolnjuje minimalna cilja energetske predelave in predelave z recikliranjem, in količino odpadne embalaže, ki je bila dejansko predelana ali reciklirana.
Stroški
44
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
Člen 15 Direktive Evropskega Parlamenta in Sveta 94/62/ES z dne 20. decembra 1994 o embalaži in odpadni embalaži in načelo „plača povzročitelj obremenitve“, ki se s tem členom izvaja, ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki gospodarskemu subjektu, ki ne spreminja embalaže, ki jo daje na trg, nalaga prispevek, izračunan na podlagi razlike v teži med količino odpadne embalaže, ki izpolnjuje minimalna cilja energetske predelave in predelave z recikliranjem, in količino odpadne embalaže, ki je bila dejansko predelana ali reciklirana.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: romunščina.