62018CC0001
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NILSA WAHLA,
predstavljeni 24. januarja 2019 (
1
)
Zadeva C‑1/18
SIA „Oribalt Rīga“, nekdanja SIA „Oriola Rīga“
ob udeležbi
Valsts ieņēmumu dienests
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākā tiesa (vrhovno sodišče, Latvija))
„Uredba (EGS) št. 2913/92 – Carinski zakonik Skupnosti – Carinska vrednost – Zdravila – Člen 30(2)(b) – Pojem ‚podobno blago‘ – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati – Člen 30(2)(c) – Deduktivna metoda na podlagi cene na enoto – 90‑dnevni rok – Popusti“
1.
Pri določanju carinske vrednosti uvoženega blaga se uporablja predvsem metoda „transakcijske vrednosti“. V skladu s to metodo se znesek carine (in davek na dodano vrednost (DDV) pri uvozu) določi na podlagi cene, ki je bila dejansko plačana ali ki jo je treba plačati prodajalcu ob izvozu v Evropsko unijo.
2.
Vendar je mogoče to metodo uporabiti samo, če je bil kupoprodajni posel z zadevnim blagom v trenutku izdelave carinske deklaracije že sklenjen. V drugih primerih, kot je komisijska (konsignacijska) prodaja, metode transakcijske vrednosti ni mogoče uporabiti. Pravo Unije v takšnih okoliščinah določa še pet „rezervnih“ metod, ki jih je treba uporabljati po vrstnem redu, določenem v upoštevni zakonodaji. (
2
)
3.
Uporaba teh metod ne poteka vedno brez težav. Pri izračunu carinske vrednosti je treba upoštevati več podrobnosti. Poleg tega je treba te podrobnosti uporabljati v vsej Evropski uniji enako, da se prepreči izbiranje najugodnejše države za uvoznike („forum shopping“).
4.
Vprašanja za predhodno odločanje Augstākā tiesa (vrhovno sodišče, Latvija) v obravnavanem primeru zadevajo dejavnike, ki jih je treba upoštevati pri izračunu carinske vrednosti v skladu z alternativnimi metodami carinskega vrednotenja iz člena 30(2) carinskega zakonika, v posebnem okviru carinskega vrednotenja uvoženih zdravil. Zaradi precejšnje vrednosti zdravil bi ugotovljena carinska vrednost lahko privedla, odvisno od uporabljene metode vrednotenja, do znatne razlike v carinah ali DDV pri uvozu.
I. Pravni okvir
A.
Carinski zakonik
5.
V sporu, o katerem odloča predložitveno sodišče, se uporablja nekdanji carinski zakonik Skupnosti, zlasti poglavje 3 tega zakonika („Carinska vrednost blaga“).
6.
Člen 29(1) o carinski vrednosti blaga določa:
„Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje [Evropske unije] dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33 […]
[…]“
7.
Člen 30 dalje določa:
„1.   Če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo člena 29, je treba po vrstnem redu uporabiti točke (a), (b), (c) in (d) odstavka 2 in sicer v skladu s prvo ustrezno točko, ki omogoča njeno določitev, razen če je treba točki (c) in (d) na zahtevo deklaranta uporabiti v obratnem vrstnem redu; zgolj takrat, ko te carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo določene točke, je dovoljeno uporabiti točko, ki tej neposredno sledi po vrstnem redu, določenem v tem odstavku.
2.   Carinske vrednosti, določene z uporabo tega člena, so naslednje:
(a)
transakcijska vrednost enakega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v [Evropsko unijo] in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti;
(b)
transakcijska vrednost podobnega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v [Evropsko unijo] in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti;
(c)
vrednost na podlagi cene na enoto, po kateri se uvoženo blago ali (
3
) uvoženo enako ali podobno blago v največji skupni količini proda v [Evropski uniji] osebam, ki niso povezane s prodajalci;
(d)
izračunana vrednost, ki je enaka vsoti:
–
stroškov ali vrednosti materiala in operacij izdelave ali drugih operacij, ki so nastali pri proizvodnji uvoženega blaga,
–
zneska dobička in splošnih stroškov, ki ustreza znesku, ki ga proizvajalci države izvoza ob izvozu v [Evropsko unijo]običajno določijo pri prodaji blaga enake vrste ali narave kot je blago, ki ga je treba ovrednotiti,
–
stroškov ali vrednosti postavk iz člena 32(1)(e).
[…]“
8.
Člen 31(1), ki vsebuje šesto in zadnjo metodo vrednotenja, določa:
„Če carinske vrednosti uvoženega blaga ni mogoče določiti z uporabo členov 29 in 30, se ta na podlagi razpoložljivih podatkov v [Evropski uniji] določi z ustreznimi metodami, ki so skladne z načeli in splošnimi določbami:
[…]
–
z določbami tega poglavja.“
B.
Izvedbena uredba
9.
V skladu s členom 142(1)(d) Izvedbene uredbe „podobno blago“ pomeni „blago, ki je bilo izdelano v isti državi in ima, čeprav v vseh pogledih ni enako, podobne lastnosti in podobno materialno sestavo, ki mu omogoča izpolnjevanje enakih funkcij in zamenljivost po trgovski plati; pri ugotavljanju, ali je neko blago podobno, je treba med drugim upoštevati kakovost in sloves blaga ter obstoj blagovne znamke“.
10.
Člen 151 dalje določa:
„1.   Pri uporabi člena 30(2)(b) [carinskega] zakonika (transakcijska vrednost podobnega blaga) se carinska vrednost določi s sklicevanjem na transakcijsko vrednost podobnega blaga iz kupoprodajnega posla na enaki komercialni ravni in za skoraj enako količino blaga, kakršna je količina blaga, ki se vrednoti. Če takšnega kupoprodajnega posla ni, se upošteva transakcijska vrednost podobnega blaga, ki je bilo prodano na drugi komercialni ravni in/ali tudi v drugačnih količinah, usklajena zaradi upoštevanja razlik, ki bi jih lahko povzročila komercialna raven in/ali količina, pod pogojem, da se lahko te uskladitve, zaradi katerih se lahko vrednost zviša ali zniža, opravijo na podlagi predloženih dokazov, iz katerih izhaja, da so pravilne in natančne.
[…]
4.   Pri uporabi tega člena se upošteva transakcijska vrednost blaga, ki ga je izdelala druga oseba, le če se v skladu z odstavkom 1 ne more ugotoviti nobena transakcijska vrednost za podobno blago, ki ga je izdelala ista oseba kakor vrednoteno blago.
[…]“
11.
Člen 152(1) določa:
„(a)
Če se uvoženo blago ali uvoženo enako ali podobno blago v [Evropski uniji] proda v stanju, v katerem je bilo uvoženo, se carinska vrednost uvoženega blaga določa v skladu s členom 30(2)(c) [carinskega] zakonika na podlagi cene na enoto, po kateri se uvoženo blago ali uvoženo enako ali podobno blago v največji skupni količini v istem ali približno istem času uvoza blaga, ki se vrednoti, proda osebam, ki niso povezane s prodajalci. Pri tem se odšteje naslednje:
(i)
običajno plačane ali dogovorjene provizije ali običajne trgovske marže za dobiček in skupne stroške (vključno s posrednimi ali neposrednimi stroški prodaje zadevnega blaga) za uvoženo blago istega razreda ali vrste pri prodaji v [Evropski uniji];
(ii)
običajni stroški prevoza in zavarovanja ter stroški, ki nastanejo v [Evropski uniji];
(iii)
uvozne dajatve ali druge dajatve, ki jih je treba zaradi uvoza ali prodaje blaga plačati v [Evropski uniji].
[…]
(b)
Če se niti uvoženo blago niti uvoženo enako ali podobno blago ni prodajalo v istem ali približno istem času uvoza blaga, ki je predmet vrednotenja, carinska vrednost uvoženega blaga, določena po tem členu, ob upoštevanju drugih določb odstavka (1)(a) temelji na ceni na enoto, po kateri se uvoženo blago ali uvoženo enako ali podobno blago čimprej po uvozu blaga, ki se vrednoti, vendar v vsakem primeru v 90 dneh po uvozu proda v [Evropski uniji] v stanju, v katerem je bilo uvoženo.“
12.
Člen 152(3) poleg tega določa, da „je cena na enoto, po kateri se uvoženo blago proda v največji skupni količini, tista cena, po kateri se največje število enot blaga proda osebam, ki niso povezane z osebami, od katerih kupijo to blago na prvi komercialni ravni po uvozu, na kateri potekajo te prodaje“.
II. Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
13.
SIA Oribalt Rīga (nekdanja SIA Oriola Rīga, v nadaljevanju: Oribalt Rīga) in indijska družba Ranbaxy Laboratories Ltd (v nadaljevanju: Ranbaxy Laboratories) sta leta 2005 podpisali komisijsko (konsignacijsko) pogodbo. V skladu s to pogodbo naj bi družba Oribalt Rīga družbi Ranbaxy Laboratories nudila konsignacijske storitve v Latviji, vključno z zagotavljanjem prostora za skladiščenje blaga in opravljanjem storitev za obdelavo naročil strank družbe Ranbaxy Laboratories v Latviji, Litvi in Estoniji.
14.
V skladu s komisijsko (konsignacijsko) pogodbo je družba Oribalt Rīga v Latvijo uvažala blago (zdravila) za prosti promet na notranjem trgu. V carinskem postopku je družba Oribalt Rīga v carinski dokumentaciji navajala, da je obenem upravičenka in deklarantka. Izračunavala je carinsko vrednost uvoženega blaga po metodi določanja vrednosti transakcije iz člena 29(1) carinskega zakonika, pri čemer je uporabljala predračune, ki jih je družba Ranbaxy Laboratories izdala za carinske namene, ter jih predlagala carinskim organom. Na predračunih so bili navedeni vrsta uvoženega blaga, izdelek, tržna cena za enoto in skupna cena.
15.
Družba Oribalt Rīga je skladiščila uvoženo blago, vendar se lastništvo ni spremenilo do prodaje blaga strankam. Družba Ranbaxy Laboratories je določala, komu se je uvoženo blago prodalo, pogoje prodaje, tržno ceno in veljavne popuste. Družba Oribalt Rīga je prejemala in obdelovala naročila strank družbe Ranbaxy Laboratories. V tem okviru je družba Oribalt Rīga izpolnila račune s prodajno ceno izdelkov, kot jo je določila družba Ranbaxy Laboratories v odobrenem predračunu.
16.
Komisijska (konsignacijska) pogodba je določala, da se najprej proda blago z zgodnejšim datumom zapadlosti. Med uvozom in prodajo blaga je tako lahko poteklo več mesecev. Prodajna vrednost zadevnega blaga ob prodaji je zato lahko bila drugačna od njegove prijavljene vrednosti ob uvozu. Na dejansko prodajno ceno blaga so vplivali tudi popusti, ki jih je družba Ranbaxy Laboratories odobrila svojim strankam.
17.
Po prodaji blaga je družba Ranbaxy Laboratories družbi Oribalt Rīga izdala nove račune za prodano blago.
18.
Valsts ieņēmumu dienests (državna davčna uprava, Latvija, v nadaljevanju: VID) je v letih 2010 in 2011 v zvezi z družbo Oribalt Rīga opravila carinske preglede in druge davčne preglede za obdobje od 2008 do 2010. VID je nato sprejela odločbo, ki se izpodbija pred predložitvenim sodiščem in s katero je družbi Oribalt Rīga naložila obveznost dodatnega plačila (ki zajema DDV, doplačilo za zapoznelo plačilo in denarno kazen) za blago, ki je bilo uvoženo v obdobju pregleda.
19.
V izpodbijani odločbi je navedeno, da bi se vrednost spornega blaga morala določiti v skladu s členom 30(2)(c) carinskega zakonika na podlagi podatkov o prodaji (vrsta blaga, izdelek, cena na enoto in skupna cena), navedenih v računih, ki jih je družba Ranbaxy Laboratories izdala družbi Oribalt Rīga po prodaji zadevnega blaga strankam prvonavedene družbe. Enako je v izpodbijani odločbi navedeno, da bi se morala upoštevati tržna cena blaga, navedena na omenjenih računih, brez popustov, ki jih je družba Ranbaxy Laboratories nudila svojim strankam.
20.
Administratīvā rajona tiesa (okrajno upravno sodišče, Latvija) je zavrnilo tožbo družbe Oribalt Rīga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Administratīvā apgabaltiesa (okrožno upravno sodišče, Latvija) je zavrnilo pritožbo družbe Oribalt Rīga zoper to sodbo. Družba Oribalt Rīga je nato vložila še eno pritožbo pri predložitvenem sodišču.
21.
Augstākā tiesa (vrhovno sodišče), ki dvomi o pravilni razlagi upoštevnih določb prava EU, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba v primerih, ko so uvoženo blago zdravila, pri določanju carinske vrednosti za uvoženo blago v skladu z določbami člena 30(2)(b) [carinskega zakonika] in člena 151(4) [Izvedbene uredbe] upoštevati, da so podobno blago tista zdravila, katerih zdravilne učinkovine in količina so med seboj enake (ali podobne), ali pa je za določitev podobnega blaga treba upoštevati položaj na trgu, torej priljubljenost in povpraševanje po zadevnem uvoženem zdravilu ter njegovem proizvajalcu?
2.
Ali je treba rok 90 dni, določen v členu 152(1)(b) [Izvedbene uredbe], pri določitvi carinske vrednosti v skladu z določbami člena 30(2)(c) [carinskega zakonika] uporabiti prožno?
3.
Če se navedeni rok uporablja prožno, ali je treba dati prednost podatkom, ki se nanašajo na transakcije, ki so časovno bližje uvozu blaga, ki ga je treba ovrednotiti, in katerih predmet je enako ali podobno blago, ki se prodaja v zadostni količini, da je mogoče izračunati njegovo ceno na enoto, ali pa je, nasprotno, treba dati prednost tistim podatkom, ki se nanašajo na transakcije, ki so časovno bolj oddaljene, vendar se nanašajo konkretno na uvoženo blago?
4.
Ali je treba pri določitvi carinske vrednosti uvoženega blaga v skladu z določbami člena 30(2)(c) [carinskega zakonika] upoštevati popuste, ki so vplivali na ceno, po kateri se je blago dejansko prodalo?“
22.
V tem postopku so pisna stališča predložile družba Oribalt Rīga, latvijska vlada in Komisija. Vse stranke so stališča ustno predstavile na obravnavi 29. novembra 2018.
III. Analiza
23.
Na prvi pogled se vprašanja za predhodno odločanje Augstākā tiesa (vrhovno sodišče) morda zdijo dokaj tehnična, vendar dejansko zadevajo temeljna načela carinskega vrednotenja.
24.
Zato bo koristno, če najprej podam kratek pregled logike carinskega vrednotenja v carinskem zakoniku. Nato bom eno za drugim obravnaval vprašanja za predhodno odločanje.
A.
Uvodne ugotovitve
25.
Najprej je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso cilj predpisov Unije o carinskem vrednotenju vzpostaviti pravičen, enoten in nevtralen sistem, ki izključuje uporabo arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti. Carinska vrednost bi torej morala, kadar je mogoče, odražati resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga in upoštevati vse elemente tega blaga, ki pomenijo ekonomsko vrednost. (
4
)
26.
To načelo se kaže v členu 29 carinskega zakonika. Člen 29 določa vrednotenje uvoženega blaga na podlagi njegove transakcijske vrednosti. „Metoda transakcijske vrednosti“ upošteva ceno, ki je bila dejansko plačana ali ki jo je treba plačati za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Evropske unije.
27.
Da bi odražala resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga, je treba transakcijski vrednosti dodati nekatere postavke, kot so stroški, povezani z embalažo ali prevozom blaga v Evropsko unijo, morebitne storitve ali blago, ki jih kupec nudi brezplačno, ali avtorske honorarje in licenčnine. (
5
) Pri kupoprodajnih poslih, kjer sta kupec in prodajalec povezana in bi to razmerje lahko vplivalo na ceno uvoženega blaga, se lahko zahteva dodatno plačilo, da se carinska vrednost približa vrednosti podobnega blaga in s tem zagotovi pravično vrednotenje.
28.
Metoda transakcijske vrednosti je privzeta metoda carinskega vrednotenja, ker najbolje odraža resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga. (
6
) Vendar člena 30 in 31 carinskega zakonika določata nadaljnje metode za carinsko vrednotenje v okoliščinah, ko dejanske transakcijske vrednosti ni mogoče določiti. Štiri metode vrednotenja iz člena 30 so torej metode vrednotenja „drugega reda“, po katerih se carinska vrednost določa na podlagi jasnih pravil. Člen 31 pa določa metodo vrednotenja v skrajni sili, ki se lahko uporabi samo, če nobena druga možnost ni izvedljiva, in v skladu s katero se zakonodajni okvir o carinskem vrednotenju uporablja prožneje.
29.
Na splošno so metode vrednotenja v carinskem zakoniku urejene strogo hierarhično, med njimi pa obstaja vez subsidiarnosti. Zato jih je treba uporabljati po vrstnem redu. Le takrat, kadar carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo neke metode, se je treba sklicevati na metodo, ki tej metodi neposredno sledi po vrstnem redu, določenem v carinskem zakoniku. (
7
)
30.
Pomožne metode vrednotenja iz členov 30 in 31 carinskega zakonika se torej uporabijo, če dejanska vrednost transakcije ne obstaja, ker blago, ki se vrednoti, še ni bilo prodano kupcu v Evropski uniji, ali če verodostojnosti transakcijske vrednosti ni mogoče preveriti.
31.
V takih okoliščinah se uporabijo druge metode vrednotenja, da se določi pravična carinska vrednost, ki v čim večji meri odraža resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga v času uvoza ali približno v času uvoza. Zakonodajalec Unije je ugotovil, da se lahko vrednost glede na naravo zadevnega blaga sčasoma bistveno spreminja.
32.
V zadevi v postopku v glavni stvari metode transakcijske vrednosti ni mogoče uporabiti, saj se blago prodaja komisijsko (konsignacijsko) in se lastništvo spremeni šele po uvozu blaga na notranji trg Unije. Vendar se stranki v postopku v glavni stvari ne strinjata, katero od alternativnih metod vrednotenja iz člena 30 carinskega zakonika je treba uporabiti v tem primeru.
33.
Medtem ko družba Oribalt Rīga trdi, da bi bilo treba uvoženo blago vrednotiti na podlagi transakcijske vrednosti enakega ali podobnega blaga, prodanega pri izvozu v Evropsko unijo v istem ali približno istem času kot vrednoteno blago, (
8
) VID meni, da bi bilo treba blago vrednotiti na podlagi cene na enoto, po kateri se uvoženo blago pozneje proda, vendar brez upoštevanja popustov, odobrenih strankam družbe Ranbaxy Laboratories. (
9
)
34.
Natančneje, spor med strankama je nastal zaradi izvajanja različnih metod vrednotenja iz člena 30(2) carinskega zakonika. Predložitveno sodišče mora torej dokončno odločiti, katero metodo je treba uporabiti za vrednotenje uvoženega blaga in kako.
35.
V ta namen je Sodišču predložilo vprašanja za predhodno odločanje, ki jih bom zdaj obravnaval po vrsti.
B.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje: dejavniki, ki jih je treba upoštevati pri določanju carinske vrednosti zdravil na podlagi člena 30(2)(b) carinskega zakonika
36.
S prvim vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, katere dejavnike je treba upoštevati pri izbiri ustreznega „podobnega blaga“ za uporabo deduktivne metode carinskega vrednotenja, določene v členu 30(2)(b), za zdravila.
37.
To vprašanje je osrednjega pomena za zadevo v postopku v glavni stvari, saj VID trdi, da uvoženega blaga ni bilo mogoče ovrednotiti na podlagi člena 30(2)(b), ker latvijski carinski organi nimajo potrebnega znanja in informacij, da bi ocenili, ali so zdravila, ki jih proizvajajo drugi prodajalci, dejansko podobna blagu, ki ga proizvaja družba Ranbaxy Laboratories.
38.
V zvezi z razlago člena 30(2)(b) carinskega zakonika je smernica podana v Izvedbeni uredbi, ki opredeljuje „podobno blago“ kot „blago, ki je bilo izdelano v isti državi in ima, čeprav v vseh pogledih ni enako, podobne lastnosti in podobno materialno sestavo, ki mu omogoča izpolnjevanje enakih funkcij in zamenljivost po trgovski plati; pri ugotavljanju, ali je neko blago podobno, je treba med drugim upoštevati kakovost in sloves blaga ter obstoj blagovne znamke“. (
10
)
39.
Kot je navedla Komisija, je iz te določbe razvidno, da je treba pri carinskem vrednotenju na podlagi predhodno ugotovljene carinske vrednosti podobnega blaga upoštevati značilnosti in materialno sestavo, ki blagu omogočajo izpolnjevanje enakih funkcij in zamenljivost po trgovski plati. Dodatni dejavniki, ki jih je treba upoštevati, so kakovost blaga, njegov sloves ter obstoj blagovne znamke.
40.
Opredelitev je kot taka dokaj široka in temelji na natančni oceni blaga, ki se vrednoti, da je tako omogočena njena široka uporaba za vse vrste blaga. Iz opredelitve je razvidno, da so dejavniki, ki so posebej omenjeni kot upoštevni pri vrednotenju, predstavljeni kot primer.
41.
Obenem ta opredelitev izraža razlog za carinsko vrednotenje v carinskem zakoniku, in sicer določitev carinske vrednosti, ki odraža resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga in upošteva vse elemente takega blaga, ki pomenijo ekonomsko vrednost. (
11
)
42.
V skladu s tem morajo carinski organi pretehtati predvsem, ali blago, ki se primerja, izpolnjuje enake funkcije in ali je zamenljivo po trgovski plati. Vsi nadaljnji dejavniki, ki se upoštevajo za namen ocene, so odvisni od konkretnega blaga, ki se vrednoti, in morajo upoštevati vse elemente takega blaga, ki lahko vplivajo na njegovo ekonomsko vrednost.
43.
Če carinski organ nima na voljo potrebnega strokovnega znanja in informacij, da bi opravil oceno blaga, ki se vrednoti, je možnih več načinov ukrepanja: (i) carinski organ lahko od deklaranta zahteva dodatne dokumente in informacije, ki so po njegovem mnenju potrebni za določitev carinske vrednosti po kateri koli od metod vrednotenja iz členov 30 in 31 carinskega zakonika; (
12
) (ii) carinski organ lahko od vsake osebe, ki je neposredno ali posredno vključena v zadevne operacije zaradi blagovne menjave, zahteva katere koli dokumente ali informacije; (
13
) (iii) carinski organ lahko zaprosi za upravno pomoč drugih carinskih organov v državah članicah EU, da bi pridobil potrebne informacije, (
14
) ali (iv) carinski organ lahko zahteva analize ali izvedenska mnenja o blagu, ki se vrednoti, na stroške deklaranta. (
15
)
44.
Za vse zaupne informacije, zagotovljene med vrednotenjem, velja obveznost varovanja poslovne skrivnosti in jih pristojni organi ne smejo razkriti brez izrecnega dovoljenja osebe ali organa, ki jih je predložil. (
16
) Deklarant se torej ne more sklicevati na zaupnost katerih koli zahtevanih informacij, da bi se izognil obveznosti zagotovitve teh informacij.
45.
Carinski organi morajo, če je to mogoče, uporabiti kupoprodajni posel podobnega blaga na enaki komercialni ravni in za približno enako količino blaga, kot je količina blaga, ki se vrednoti. Če takšnega kupoprodajnega posla ne morejo najti, lahko uporabijo posle pod drugačnimi pogoji. V takšnih okoliščinah je treba opraviti uskladitve glede na spremenjene dejavnike. Pomembno je, da se lahko takšne uskladitve opravijo samo na podlagi predloženih dokazov, iz katerih izhaja, da so pravilne in natančne. Če takšnega objektivnega merila ni, določitev carinske vrednosti na podlagi člena 30(2)(b) ni ustrezna. (
17
)
46.
Ker so določbe o vrednotenju v carinskem zakoniku strogo hierarhične, morajo carinski organi zagotoviti vrednotenje v skladu s prvo navedeno določbo pred metodami, ki so v carinskem zakoniku navedene za njo.
47.
Poleg tega mora carinski organ v skladu s pravico do dobrega upravljanja, ker ta odraža splošno načelo prava EU, navesti razloge za vse svoje odločitve, tudi za izbiro metode vrednotenja. Tako lahko naslovnik take odločitve svoje pravice brani v najboljših možnih okoliščinah in se lahko ob popolnem poznavanju upoštevnih okoliščin odloči, ali je zoper te odločitve smiselno vložiti pravno sredstvo. Obrazložitev je potrebna tudi za to, da se sodiščem omogoči opravljanje nadzora nad zakonitostjo navedenih odločitev. (
18
)
48.
Iste ugotovitve bi veljale, če bi se spor med strankama nanašal na uporabo metode vrednotenja iz člena 30(2)(a) carinskega zakonika.
49.
Če bi torej družba Oribalt Rīga v istem ali približno istem času kot zadevno blago uvozila enako blago (to je v bistvu enako blago, samo z drugimi serijskimi številkami), ki bi bilo ovrednoteno na podlagi transakcijske vrednosti v skladu s členom 29 carinskega zakonika, bi bilo treba zadevno blago ovrednotiti na podlagi člena 30(2)(a). Če družba enakega blaga ni uvozila, je treba uporabiti člen 30(2)(b) in carinsko vrednost določiti na podlagi transakcijske vrednosti podobnega blaga.
50.
Menim, da če se uporabi metoda vrednotenja iz člena 30(2)(b) carinskega zakonika, ne bi smelo biti pretežko najti primera podobnih generičnih zdravil. Če se v isti državi proizvajajo druga generična zdravila, ki se štejejo za enakovreden nadomestek za isto originalno zdravilo kot blago, ki se vrednoti, in ki so bila ovrednotena na podlagi svoje transakcijske vrednosti, so ta druga uvožena zdravila podobno blago za namene člena 30(2)(b).
51.
Zato predlagam, naj Sodišče na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da morajo carinski organi, če se carinska vrednost uvoženega blaga, ne glede na njegovo naravo, določa v skladu s členom 30(2)(b) carinskega zakonika in členom 151(4) Izvedbene uredbe, pri opredeljevanju podobnega blaga upoštevati predvsem, ali blago izpolnjuje enake funkcije in ali je zamenljivo po trgovski plati. V ta namen je treba opraviti natančno oceno, odvisno od posebne narave zadevnega blaga, in upoštevati vse elemente tega blaga, ki lahko vplivajo na njegovo ekonomsko vrednost.
C.
Drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje: 90‑dnevni rok iz člena 152(1) Izvedbene uredbe
52.
Z drugim in tretjim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali se lahko 90‑dnevni rok kot referenčno obdobje za podobno blago, kot je navedeno v členu 152(1) Izvedbene uredbe, uporablja prožno tako, da se upošteva „bolj podobno“ blago, uvoženo zunaj 90‑dnevnega roka.
53.
Iz besedila člena 152(1)(b) Izvedbene uredbe je razvidno, da 90‑dnevni rok pomeni strogo omejitev. Sicer bi zakonodajalec Unije vanj vstavil besedo, kot je „približno“. Takšna razlaga temelji na osnovnem načelu carinskega vrednotenja, in sicer da se določi carinska vrednost, ki odraža resnično ekonomsko vrednost blaga v istem ali približno istem času, ko vrednoteno blago vstopi na notranji trg. 90‑dnevni časovni rok iz člena 152(1)(b) je odstopanje od tega načela in ga je treba razlagati ozko. Torej 90 dni pomeni najdaljši čas, ki ga imajo carinski organi na voljo pri vrednotenju blaga v skladu s členom 30(2)(c) carinskega zakonika.
54.
VID je v zadevi, ki jo obravnava predložitveno sodišče, pri določanju carinske vrednosti blaga, ki ga je uvozila družba Oribalt Rīga, v skladu s členom 30(2)(c) časovno omejitev iz člena 152(1)(b) uporabila prožno. V zvezi s tem se predložitveno sodišče in latvijska vlada sklicujeta na Pojasnjevalne opombe iz Priloge 23 k Izvedbeni uredbi. V upoštevni opombi je nakazano, da bi bilo mogoče zahtevo o 90‑dnevnem roku iz člena 152(1) uporabljati prožno, kadar se carinske vrednosti določajo v skladu z določbami iz člena 31(1) carinskega zakonika. VID je torej to pojasnilo razširila na uporabo člena 30(2)(c) carinskega zakonika.
55.
Člen 31 carinskega zakonika je zadnja določba, navedena v strogi hierarhiji metod vrednotenja v carinskem zakoniku. Zato je treba poudariti, da vrednotenje uvoženega blaga v skladu s členom 31 pomeni zadnjo metodo carinskega vrednotenja, ki se uporablja samo v skrajnem primeru, kadar carinske vrednosti uvoženega blaga ni mogoče določiti v skladu s členoma 29 in 30.
56.
V takih okoliščinah člen 31 omogoča prožno uporabo metod vrednotenja iz členov 29 in 30 carinskega zakonika. Vendar morajo carinski organi glede na strogo hierarhijo določb o carinskem vrednotenju najprej ugotoviti, da vrednotenje na podlagi členov 29 in 30(2), od (a) do (d), ni mogoče.
57.
Z drugačno razlago 90‑dnevnega roka iz člena 152(1) Izvedbene uredbe bi bil člen 31 carinskega zakonika odveč in določbi vzet njen učinek.
58.
Torej je treba 90‑dnevni rok, določen v členu 152(1) Izvedbene uredbe uporabljati strogo.
59.
Zato predlagam, naj Sodišče na drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je v primeru, ko je carinska vrednost uvoženega blaga določena v skladu s členom 30(2)(c) carinskega zakonika, treba rok 90 dni, določen v členu 152(1) Izvedbene uredbe, uporabljati strogo.
D.
Četrto vprašanje za predhodno odločanje: popusti
60.
S četrtim vprašanjem za predhodno odločanje želi nacionalno sodišče izvedeti, ali se odobreni popusti, ki so vplivali na ceno, po kateri je bilo uvoženo blago dejansko prodano, upoštevajo pri določanju carinske vrednosti v skladu s členom 30(2)(c) carinskega zakonika.
61.
Člen 30(2)(c) določa vrednotenje uvoženega blaga na podlagi cene na enoto (ali cene po ceniku), po kateri se uvoženo blago ali uvoženo enako ali podobno blago v največji skupni količini proda v Evropski uniji osebam, ki niso povezane s prodajalci.
62.
Nadaljnje smernice v zvezi s tem so podane v členu 152 Izvedbene uredbe. V skladu z njimi se kot osnova za vrednotenje na podlagi člena 30(2)(c) carinskega zakonika uporabi cena na enoto uvoženega blaga ali enakega ali podobnega blaga, ki je bilo prodano v času uvoza ali približno v času uvoza. (
19
) Ta določba nadalje določa, da se „cena na enoto“ nanaša na ceno, po kateri se proda največje število enot v prodajah med osebami, ki medsebojno niso povezane, na prvi komercialni ravni po uvozu, na kateri potekajo te prodaje. (
20
)
63.
Metoda vrednotenja iz člena 30(2)(c) se pomembno razlikuje od glavne metode vrednotenja, določene v členu 29 carinskega zakonika.
64.
V skladu s členom 29 se carinska vrednost določa na podlagi dejanske transakcijske vrednosti z uskladitvami na podlagi nekaterih elementov, ki vplivajo na resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga. (
21
) Popusti se torej lahko upoštevajo pri določanju carinske vrednosti, če se nanašajo na uvoženo blago in v času izdelave carinske deklaracije obstaja pogodbena upravičenost do popusta. (
22
)
65.
Z metodami vrednotenja iz členov 30 in 31 se na drugi strani določa carinska vrednost, ki je približek oziroma ocena ekonomske vrednosti uvoženega blaga. (
23
) Določena stopnja napake v primerjavi z resnično ekonomsko vrednostjo uvoženega blaga je torej neizogibna.
66.
Stroga hierarhična struktura, določena v poglavju 3 carinskega zakonika, je namreč dokaz, da je zakonodajalec Unije menil, da nekatere metode vrednotenja zagotavljajo boljše ocene ekonomske vrednosti uvoženega blaga kot druge. Zato dlje kot mora iti carinski organ v hierarhiji teh določb za določanje carinske vrednosti, bolj lahko carinska vrednost odstopa od resnične ekonomske vrednosti uvoženega blaga. (
24
)
67.
Carinska vrednost, določena v skladu s členom 30(2)(c) carinskega zakonika, je v tem smislu še bolj oddaljena od resnične ekonomske vrednosti, kot bi bila na podlagi člena 30(2)(a) ali (b). Ne le, da se pri metodi vrednotenja iz člena 30(2)(c) kot osnova za njeno določanje uporablja abstraktna cena na enoto namesto konkretne trgovinske transakcije. Pri tej metodi vrednotenja carinska vrednost poleg tega temelji na ceni na enoto pri prodaji na prvi komercialni ravni po uvozu. Člena 29 in 30(2)(a) in (b) za razliko od tega napotujeta na transakcijsko vrednost kot vrednost v času prodaje blaga v državi izvora za izvoz na carinsko območje Evropske unije.
68.
Da bi se stopnja napake pri določanju carinske vrednosti v skladu s členom 30(2)(c) vseeno zmanjšala, je zakonodajalec Unije v carinskem zakoniku predvidel potrebo po nekaterih ukrepih.
69.
Da se na primer upošteva razlika v vrednosti, ki lahko obstaja med kupoprodajnim poslom za izvoz v tretji državi na eni strani in kupoprodajnim poslom, sklenjenim v Evropski uniji, na drugi, (
25
) se pri določanju carinske vrednosti v skladu s členom 30(2)(c) upoštevajo nekateri odbitki.
70.
Za namene carinske vrednosti se tako lahko odštejejo (i) običajno plačane ali dogovorjene provizije ali običajne trgovske marže za dobiček in skupne stroške (kot so stroški prodaje blaga) za uvoženo blago istega razreda ali vrste pri prodaji v Evropski uniji; (ii) običajni stroški prevoza in zavarovanja ter povezani stroški, ki nastanejo v Evropski uniji; ter (iii) uvozne dajatve ali druge dajatve, ki jih je treba plačati v Evropski uniji zaradi uvoza ali prodaje blaga. (
26
)
71.
Ti odbitki, kot je razvidno iz besedila določbe, sestavljajo zaprt seznam in niso zgolj okvirni. Poleg tega iz splošne strukture poglavja 3 sledi, da so odbitki iz člena 152(1)(a) namenjeni izravnavi morebitnih razlik v vrednosti med blagom, prodanim za izvoz, in blagom, prodanim po uvozu. Zato v nasprotju s trditvami družbe Oribalt Rīga odbitkov, navedenih v členu 152(1)(a), ni mogoče razumeti tako, da obsegajo trgovske popuste, kakršni se nudijo strankam družbe Ranbaxy Laboratories.
72.
Poleg tega se v določbi s tem, da je treba kot osnovo za vrednotenje na podlagi člena 30(2)(c) uporabiti ceno na enoto blaga, prodanega v največji skupni količini, že upoštevajo nekateri količinski popusti. (
27
) Če bi se poleg teh količinskih popustov upoštevali tudi popusti, odobreni posameznim strankam, bi bilo uvoženo blago dejansko podcenjeno.
73.
Nazadnje, alternativne metode vrednotenja je treba pogosto uporabiti v okoliščinah, ko uvozniki ne morejo zagotoviti ali ne zagotovijo informacij in dokumentacije, potrebnih za izračun transakcijske vrednosti. Carinski organi EU nimajo možnosti, da bi od gospodarskih subjektov iz tretjih držav zahtevali takšne informacije. Upoštevanje popustov samo pri vrednotenju iz člena 29 in če so ti popusti dokazani s potrebno dokumentacijo, se torej zdi legitimna spodbuda za predložitev teh informacij.
74.
Pravzaprav menim, da je družba Oribalt Rīga pri trditvi, da bi bilo treba pri določanju carinske vrednosti na podlagi člena 30(2)(c) carinskega zakonika upoštevati odobrene popuste, ki so vplivali na ceno, po kateri je bilo blago dejansko prodano, ker so element, ki vpliva na resnično ekonomsko vrednost, preprosto zamenjala dve različni metodi vrednotenja iz členov 29 in 30(2)(c) carinskega zakonika.
75.
Zato predlagam, naj Sodišče na četrto vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da popustov, ki so vplivali na ceno, po kateri je bilo uvoženo blago dejansko prodano, ni mogoče upoštevati, če je carinska vrednost uvoženega blaga določena v skladu s členom 30(2)(c) carinskega zakonika.
IV. Predlog
76.
Glede na vse navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanja, ki jih je predložilo Augstākā tiesa (vrhovno sodišče, Latvija), odgovori tako:
Če je carinska vrednost uvoženega blaga, ne glede na njegovo naravo, določena v skladu s členom 30(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti in členom 151(4) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92, morajo carinski organi pri določitvi podobnega blaga upoštevati predvsem, ali blago izpolnjuje enake funkcije in ali je zamenljivo po trgovski plati. V ta namen je treba opraviti natančno oceno okoliščine, odvisno od posebne narave zadevnega blaga, in upoštevati vse elemente tega blaga, ki lahko vplivajo na njegovo ekonomsko vrednost.
Če je carinska vrednost uvoženega blaga določena v skladu s členom 30(2)(c) Uredbe št. 2913/92, je treba rok 90 dni, določen v členu 152(1) Uredbe št. 2454/93, uporabljati strogo.
Če je carinska vrednost uvoženega blaga določena v skladu s členom 30(2)(c) Uredbe št. 2913/92, popustov, ki so vplivali na ceno, po kateri je bilo blago dejansko prodano, ni mogoče upoštevati.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari.
(
3
)	Primerjava z Uredbo Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3, v nadaljevanju: Izvedbena uredba) in Pojasnjevalnimi opombami v Prilogi 23 k navedeni uredbi ter z drugimi jezikovnimi različicami pokaže, da je v angleški različici carinskega zakonika očitno tipkarska napaka.
(
4
)	Glej sodbo z dne 20. decembra 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984, točka 24 in navedena sodna praksa).
(
5
)	Glej člen 32 carinskega zakonika. Glej tudi člen 33 carinskega zakonika za postavke, ki se ne vključijo v carinsko vrednost.
(
6
)	Glej sodbo z dne 20. decembra 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984, točka 26 in navedena sodna praksa).
(
7
)	Glej sodbo z dne 9. novembra 2017, LS Customs Services (C‑46/16, EU:C:2017:839, točka 43 in navedena sodna praksa).
(
8
)	Glej člen 30(2)(a) in (b) carinskega zakonika.
(
9
)	Glej člen 30(2)(c) carinskega zakonika.
(
10
)	Glej člen 142(1)(d) Izvedbene uredbe.
(
11
)	Glej točko 25 zgoraj.
(
12
)	Glej člen 178 Izvedbene uredbe in zbirko besedil o carinski vrednosti, ki jo je sestavil odbor za Carinski zakonik (TAXUD/800/2002‑FR, v nadaljevanju: carinska zbirka besedil), str. 31.
(
13
)	Glej člen 14 carinskega zakonika.
(
14
)	Glej člen 4 Uredbe Sveta (ES) št. 515/97 z dne 13. marca 1997 o medsebojni pomoči med upravnimi organi držav članic in o sodelovanju med njimi in Komisijo zaradi zagotavljanja pravilnega izvajanja carinske in kmetijske zakonodaje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 8, str. 217).
(
15
)	Glej člen 11(2) carinskega zakonika.
(
16
)	Glej člen 15 carinskega zakonika.
(
17
)	Glej člen 151 Izvedbene uredbe in Pojasnjevalne opombe o carinski vrednosti v Prilogi 23 k Izvedbeni uredbi.)
(
18
)	Glej člen 6(3) carinskega zakonika ter sodbo z dne 9. novembra 2017, LS Customs Services (C‑46/16, EU:C:2017:839, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa), in sodbo z dne 16. junija 2016, EURO 2004. Hungary (C‑291/15, EU:C:2016:455, točka 35).
(
19
)	Glej člen 152(1)(a) Izvedbene uredbe.
(
20
)	Glej člen 152(3) Izvedbene uredbe.
(
21
)	Glej člene 29, 32 in 33 carinskega zakonika. Glej tudi točko 24 zgoraj.
(
22
)	Glej carinsko zbirko besedil, str. 46 in 47. Glej tudi člen 145(2) Izvedbene uredbe ter po analogiji sodbi z dne 20. decembra 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984, točki 34 in 35), ter z dne 6. junija 1990, Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237, točka 35).
(
23
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati SRL (C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 58).
(
24
)	To je tudi razlog, da je celo znotraj člena 30(2)(c) uporaba metode vrednotenja hierarhična. V skladu s tem ima cena na enoto uvoženega blaga, ki se vrednoti, prednost pred ceno na enoto enakega ali podobnega uvoženega blaga za namen določanja carinske vrednosti v skladu s členom 30(2)(c). Samo v okoliščinah, ko cena na enoto blaga, ki se vrednoti, ni jasna ali je ni mogoče dokazati, lahko carinski organi kot naslednjo možnost uporabijo ceno na enoto enakega ali podobnega blaga. Glej v tem smislu carinsko zbirko besedil, str. 76.
(
25
)	Do razlike v vrednosti lahko pride iz različnih razlogov, kot sta prenos tveganj pri prevozu blaga v Evropsko unijo ali razlika v tržni ceni.
(
26
)	Glej člen 152(1)(a), od (i) do (iii) Izvedbene uredbe.
(
27
)	Glej opombe k členu 152(3) v Pojasnjevalnih opombah v Prilogi 23 Izvedbene uredbe.