VSL Sklep IV Cp 1968/2019
Sodišče: Višje sodišče v Ljubljani
Oddelek: Civilni oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSLJ:2019:IV.CP.1968.2019
Evidenčna številka: VSL00030305
Datum odločbe: 16.12.2019
Senat, sodnik posameznik: Barbara Žužek Javornik (preds.), Zvone Strajnar (poroč.), Majda Irt
Področje: DRUŽINSKO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE
Institut: pristojnost v sporu z mednarodnim elementom - (ne)pristojnost slovenskih sodišč - zavrženje tožbe
zaradi nepristojnosti - evropsko pravo - običajno prebivališče - postopek v sporih iz razmerij med starši in
otroki - prevzem pristojnosti za odločanje - zaprosilo države prosilke
Zveza: Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter
izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi
Uredbe (ES) št. 1347/2000 člen 8, 15, 15/1. ZPP člen 17, 18, 18/2, 18/3
Jedro
Pojem "običajno prebivališče" iz 8. člena Uredbe je treba razlagati tako, da to prebivališče ustreza kraju, ki
pomeni neko integracijo otroka v družbeno in družinsko okolje. V ta namen je treba med drugim upoštevati
dolžino, rednost, pogoje bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države članice ter razloge za preselitev
družine v to državo članico, državljanstvo otroka, kraj in pogoje šolanja, znanje jezikov ter družinske in
socialne vezi otroka v navedeni državi.
Izrek
Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje je sklenilo, da v obravnavanem sporu ni podana pristojnost slovenskega sodišča in je
tožbo in predlog za izdajo začasne odredbe zavrglo.
2. Tožnik je proti takšni odločitvi vložil pravočasno pritožbo in pritožbenemu sodišču predlagal, da
izpodbijani sklep razveljavi. Navaja, da zaključek prvostopenjskega sodišča, da imata mladoletna otroka
                               1 / 3
bivališče v Nemčiji, ni izkazan. Ne glede na to, da sta otroka v Nemčiji, ne ve kje imata stalno ali začasno
bivališče prijavljeno. Pojem običajnega bivališča je potrebno razlagati tako, da ustreza kraju, ki pomeni
integracijo v družbeno in družinsko življenje. Oba otroka imata slovensko državljanstvo. Mlajši sin, ki je star
pet let, sploh ni vključen v socialno okolje, je povsem izoliran in ne zna nemškega jezika. Toženka je sama
odpeljala otroka v Nemčijo in zanju ne skrbi. Nima denarja, da bi lahko začel postopek v Nemčiji. Za
starejšega sina se je že dogovoril za vpis v šolo za prihodnje šolsko leto. Ni v korist otrok, da se tožba in
predlog za izdajo začasne odredbe zavržeta in je tudi v nasprotju s Konvencijo o otrokovih pravicah. Morda
bi se toženka glede starejšega sina celo strinjala z vrnitvijo. Sodišče bi kot navezno okoliščino lahko uporabilo
državljanstvo otrok in očeta (slovensko) in ne Uredbe ES št. 2201/2003, ki sicer tudi določa, da lahko
nepristojno sodišče zadevo odstopi tujemu sodišču, s čimer se postopek ne bi končal.
3. Pritožba tožnika je bila vročena toženki, ki pa nanjo ni odgovorila.
4. Pritožba ni utemeljena.
5. V obravnavani zadevi je tožnik zahteval izdajo nove odločbe o zaupanju v vzgojo in varstvo mld. otrok A.
A., roj. ... in B. B., roj. ..., določitev stikov mladoletnih otrok z materjo, določitev preživnine ter predlagal
izdajo začasne odredbe, s katero naj se mld. otroka zaupata v vzgojo in varstvo njemu, mati pa naj za njuno
preživljanje plačuje preživnino v znesku po 250,00 EUR. Iz dejanskih tožbenih trditev izhaja, da sta bila mld.
otroka s sodbo Okrožnega sodišča v Kranju IV P 269/2016 z dne 8. 9. 2017 ter sodno poravnavo zaupana v
varstvo in vzgojo materi, ki se je že v letu 2017 z otrokoma odselila v Nemčijo.
6. Ker stranki postopka prebivata v različnih državah, gre za razmerje z mednarodnim elementom. Republika
Slovenija in Zvezna Republika Nemčija sta članici Evropske unije, zato je prvostopenjsko sodišče pravilno
kot pravno podlago za odločanje o pristojnosti v obravnavani zadevi uporabilo Uredbo Sveta (ES) št.
2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s
starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (v nadaljevanju Uredba). Ta v 8.
členu določa, da je v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom pristojno sodišče države članice, kjer
otrok običajno prebiva, ko je sodišče začelo postopek. Ker Uredba definicije običajnega prebivališča ne
vsebuje, ga je potrebno opredeliti ob upoštevanju okvira, v katerega so umeščene določbe Uredbe in njenega
cilja, zlasti cilja, ki je razviden iz uvodne izjave 12, v skladu s katero so temelji pristojnosti, določeni v tej
Uredbi, oblikovani tako, da kar najbolje upoštevajo interese otroka, zlasti merilo povezanosti. 1Pojem
"običajno prebivališče" iz navedene določbe Uredbe je treba razlagati tako, da to prebivališče ustreza kraju,
ki pomeni neko integracijo otroka v družbeno in družinsko okolje. V ta namen je treba med drugim
upoštevati dolžino, rednost, pogoje bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države članice ter razloge za
preselitev družine v to državo članico, državljanstvo otroka, kraj in pogoje šolanja, znanje jezikov ter
družinske in socialne vezi otroka v navedeni državi.2Kot izhaja iz dejanske podlage tožbe sta bila oba otroka
zaupana v vzgojo in varstvo materi v letu 2017, v istem letu pa sta se oba preselila v ZR Nemčijo skupaj z
materjo in njenim novim partnerjem, kjer živijo kot družina. Starejši otrok A. A. je v Nemčiji nadaljeval
šolanje, trenutno pa se nahaja v Domu za otroke. Iz tožbenih navedb še izhaja, da je družino tudi že
obravnaval tamkajšnji center za socialno delo.
7. Po določbi 17. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) sodišče presodi pristojnost na podlagi navedb v
tožbi in na podlagi dejstev, ki so sodišču znana. Dejanske tožbene trditve, predvsem okoliščina, da otroka že
dve leti neprekinjeno bivata v ZR Nemčiji, izkazujejo pravilnost zaključka prvostopenjskega sodišča, da je
tam njuno običajno prebivališče in da so zato za odločanje v tem sporu pristojna nemška sodišča.
                               2 / 3
8. Ker je navezna okoliščina za določitev pristojnosti nacionalnega sodišča otrokovo običajno prebivališče,
tožnik v pritožbi neutemeljeno izpostavlja, da bi sodišče kot navezno okoliščino za določitev pristojnosti
lahko uporabilo državljanstvo otrok in očeta. Neutemeljen je tudi pritožnikov predlog, da bi lahko slovensko
sodišče predlog odstopilo nemškemu sodišču, s čimer se postopek ne bi končal. Tega Uredba ne določa.
Prevzem pristojnosti je mogoč le na zaprosilo sodišča državne članice, ki je po vsebini pristojna za zadevo, če
meni, da bi bilo sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo
zadeve ali njenega dela in če je to v korist otroka (prvi odstavek 15. člena Uredbe). Zaprosilo za prevzem
pristojnosti torej lahko poda le pristojno sodišče nepristojnemu, ne pa tudi obratno.
9. V skladu z drugim odstavkom 18. člena ZPP se sodišče, ki ugotovi, da za odločitev v sporu ni pristojno,
izreče za nepristojno in tožbo zavrže. Izpodbijana odločitev je pravilna, tožnikova pritožba pa neutemeljena,
zato jo je bilo treba zavrniti in potrditi sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).
-------------------------------
1 Sodba sodišča EU 497/10, zadeva: Barbara Mercedi/Richard Chaffe.
2 2. točka izreka sodbe EU C-523/07, zadeva: Korekein, Hallinto – Oiekus.
Datum zadnje spremembe: 18.08.2020
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                               3 / 3