62024CC0150
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 4. septembra 2025 (
1
)
Zadeva C‑150/24 [Aroja] (
i
)
A
proti
Rikoskomisario B
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein oikeus (vrhovno sodišče, Finska))
„Predhodno odločanje – Azil in priseljevanje – Direktiva 2008/115/ES – Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav – Pridržanje z namenom odstranitve – Člen 15(5) in (6) – Podaljšanje pridržanja, s katerim se preseže najdaljše začetno obdobje iz člena 15(5) – Podaljšanje najdaljšega začetnega obdobja pridržanja – Izračun že izvršenega obdobja pridržanja – Seštevanje predhodnih obdobij pridržanja – Okoliščine, ki jih je treba upoštevati – Člen 15(3), drugi stavek – Pregled odločbe o podaljšanju obdobja pridržanja – Pregled s strani sodnega organa – Nacionalna zakonodaja, na podlagi katere mora zahtevo za začetek takega pregleda podati pridržana oseba – Pravočasnost in učinkovitost sodnega pregleda – Nepravočasen sodni pregled – Izpustitev pridržanega državljana tretje države“
1.
Korkein oikeus (vrhovno sodišče, Finska) s predloženimi tremi vprašanji prosi Sodišče za pojasnilo glede razlage člena 15 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, (
2
) pri čemer posebno pozornost namenja izračunu najdaljšega možnega obdobja pridržanja državljanov tretjih držav ter procesnim varovalkam, ki se uporabljajo v primeru podaljšanih obdobij pridržanja.
2.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe izhaja iz postopka med A, državljanom tretje države, ki nezakonito prebiva na Finskem, in Rikoskomisario B (komisar kriminalistične policije B) glede zakonitosti tretjega obdobja, v katerem je bil zadevni državljan tretje države pridržan z namenom odstranitve v državo izvora.
3.
V zadevi je pomembno dejstvo, da je bil zadevni državljan tretje države štirikrat pridržan na Finskem z namenom njegove odstranitve v državo izvora, Maroko. Natančneje, pridržan je bil med 10. septembrom 2022 in 23. novembrom 2022; med 5. decembrom 2022 in 15. marcem 2023 (v nadaljevanju: drugo obdobje pridržanja); med 11. septembrom 2023 in 18. januarjem 2024 (v nadaljevanju: tretje obdobje pridržanja); ter med 7. februarjem 2024 in 13. marcem 2024. Vprašanje, na katerega mora odgovoriti Korkein oikeus (vrhovno sodišče), ki je predložitveno sodišče v obravnavani zadevi, se nanaša na zakonitost tretjega obdobja pridržanja, ki se je že zaključilo, ter zakonitost odločbe policije z dne 11. septembra 2023. (
3
)
4.
Obravnavana zadeva je primer izziva, s katerim se spoprijema Sodišče pri iskanju ravnotežja med dvema nasprotujočima si ciljema: varstvo humanega ravnanja z migranti in njihovih individualnih pravic ter zagotavljanje njihove učinkovite odstranitve. Napetost med navedenima ciljema ostaja nerazrešena in jo bo težko razrešiti. (
4
)
I. Pravni okvir
A.
Pravo Evropske unije
1. Direktiva 2008/115
5.
V obravnavani zadevi so upoštevni uvodne izjave 2, 4, 9, 13 in 16 ter člen 15 Direktive 2008/115.
6.
Člen 15 Direktive 2008/115, naslovljen „Pridržanje“, določa:
„1.   Razen če v določenem primeru ni možno učinkovito uporabiti drugih zadostnih, vendar manj prisilnih ukrepov, lahko države članice pridržijo državljana tretje države, ki je v postopku vračanja, le, da pripravijo vrnitev in/ali izvedejo postopek odstranitve, zlasti če:
(a)
obstaja nevarnost pobega, ali
(b)
se zadevni državljan tretje države izogiba ali ovira pripravo vrnitve ali postopek odstranitve.
Obdobje pridržanja je kar se da kratko in traja le toliko časa, kolikor trajajo postopki za ureditev odstranitve, ti pa se izvedejo skrbno.
2.   Pridržanje odredijo upravni ali sodni organi.
Odredba mora biti pisna, v njej morajo biti navedeni dejanski in pravni razlogi.
Če so pridržanje odredili upravni organi, države članice:
(a)
zagotovijo hiter sodni pregled zakonitosti pridržanja, o kateri odločijo kar se da hitro po začetku pridržanja;
(b)
ali zadevnemu državljanu tretje države zagotovijo pravico, da začne postopek, s katerim se zakonitost pridržanja hitro pregleda kar se da hitro po sprožitvi ustreznega postopka. V tem primeru države članice nemudoma obvestijo zadevnega državljana tretje države o možnosti uvedbe takega postopka.
Če je pridržanje nezakonito, se zadevnega državljana tretje države nemudoma izpusti.
3.   V vsakem primeru se na zahtevo zadevnega državljana tretje države ali po uradni dolžnosti pridržanje pregleda v razumnih časovnih presledkih. V primeru podaljšanja pridržanja pregled nadzira sodni organ.
4.   Kadar s pravnega vidika ali iz drugih razlogov ni več upravičeno pričakovati odstranitve ali ker pogoji iz odstavka 1 niso več izpolnjeni, pridržanje ni več upravičeno in zadevna oseba se nemudoma izpusti.
5.   Pridržanje traja, dokler so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1 in kolikor je to potrebno, da se zagotovi uspešna odstranitev. Vsaka država članica določi omejeno obdobje pridržanja, ki ne sme presegati šestih mesecev.
6.   Države članice ne smejo podaljšati obdobja iz odstavka 5, razen za omejeno obdobje, ki v skladu z nacionalno zakonodajo ne sme presegati dvanajst mesecev, kadar obstaja verjetnost, da bo postopek odstranitve kljub vsem ustreznim prizadevanjem trajal dlje zaradi:
(a)
nezadostnega sodelovanja zadevnega državljana tretje države, ali
(b)
zamud pri pridobivanju potrebne dokumentacije iz tretjih držav.“
2. Uredba Dublin III
7.
Člen 17 Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (
5
) (v nadaljevanju: uredba Dublin III), naslovljen „Diskrecijske klavzule“, v odstavku 1 določa:
„Z odstopanjem od člena 3(1) se lahko vsaka država članica odloči, da obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo v njej vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, tudi če tako obravnavanje ni njena odgovornost glede na merila iz te uredbe.
Država članica, ki se odloči, da bo prošnjo za mednarodno zaščito obravnavala v skladu s tem odstavkom, postane odgovorna država članica in prevzame obveznosti v zvezi s to odgovornostjo. […]
[…]“
8.
Člen 24(3) uredbe Dublin III se nanaša na zahtevo za ponovni sprejem, ki jo izda država članica, na ozemlju katere zadevna oseba prebiva brez dokumenta za prebivanje in v kateri ni bila vložena nova prošnja za mednarodno zaščito. V skladu z navedeno določbo velja, da „[k]adar zahteva za ponovni sprejem ni podana v rokih iz odstavka 2, država članica, na ozemlju katere zadevna oseba prebiva brez dokumenta za prebivanje, tej osebi omogoči vložitev nove prošnje.“
B.
Finsko pravo
9.
Zakon ulkomaalaislaki (301/2004) (zakon o tujcih (301/2004)) z dne 30. aprila 2004, v različici, ki je upoštevna v sporu v glavni stvari (813/2015) (v nadaljevanju: zakon o tujcih), v členu 117a določa:
„Splošni pogoji za sprejetje varnostnih ukrepov
Tujcu se lahko izreče varnostni ukrep na podlagi členov od 118 do 122 tega zakona, če je treba:
(1)
pojasniti pogoje za vstop v državo ali za bivanje v njej; oziroma
(2)
pripraviti ali zagotoviti izvršitev odločbe o njegovi odstranitvi ali na drug način spremljati njegov odhod iz države.
[…]
Varnostni ukrep ostane v veljavi, dokler se ne ugotovi, da so izpolnjeni pogoji za vstop v državo ali bivanje v njej, do izvršitve odločbe o zapustitvi države, oziroma do zaključka zadeve na drug način, razen če je v nadaljevanju drugače določeno. Vendar pa je treba varnostni ukrep preklicati takoj, ko ni več potreben za zagotovitev sprejetja odločbe ali njene izvršitve.“
10.
Člen 121 zakona o tujcih določa:
„Pogoji za pridržanje
Če varnostni ukrepi iz členov od 118 do 120 ne zadoščajo, je tujca mogoče pridržati na podlagi individualne ocene, če:
(1)
ob upoštevanju osebnega ali drugega položaja tujca obstajajo razumni razlogi za prepričanje, da bi se tujec lahko skril, pobegnil ali kako drugače znatno oviral sprejetje odločbe v zvezi njim ali izvršitev odločbe o odstranitvi;
(2)
je pridržanje potrebno za ugotavljanje istovetnosti tujca;
(3)
je tujec storil kaznivo dejanje oziroma je osumljen, da ga je storil, in je pridržanje potrebno za zagotovitev priprave ali izvršitve odločbe o odstranitvi;
(4)
je tujec med svojim pridržanjem vložil novo prošnjo za mednarodno zaščito predvsem za to, da bi zadržal ali preprečil izvršitev odločbe o odstranitvi;
[…]“
11.
V členu 123 zakona o tujcih so določeni upravni organi, pristojni za odločanje o pridržanju. Člen 124(1) in (2) navedenega zakona določa obveznost pristojnega upravnega organa brez odlašanja obvestiti käräjäoikeus [sodišče prve stopnje] o pridržanju ter obveznost navedenega, da zadevo s področja pridržanja obravnava v štirih dneh od začetka pridržanja. Člen 126(1) zakona o tujcih določa, da mora käräjäoikeus [sodišče prve stopnje] odrediti takojšnjo izpustitev pridržanega tujca, če pogoji za pridržanje niso izpolnjeni.
12.
Člen 127 zakona o tujcih, naslovljen „Izpustitev pridržane osebe“, določa:
„Organ, ki obravnava zadevo, mora odrediti izpustitev pridržane osebe, takoj ko pogoji za pridržanje niso več izpolnjeni. Pridržana oseba mora biti izpuščena najpozneje šest mesecev po sprejetju odločbe o pridržanju. Pridržanje sme trajati dlje, vendar ne sme presegati dvanajst mesecev, če je razlog za zamudo pri odstranitvi ta, da pridržana oseba ne sodeluje pri izvrševanju vrnitve ali če od tretje države niso bili pridobljeni dokumenti, ki so potrebni za vrnitev.
[…]“
13.
Člen 128 navedenega zakona določa:
„Če ni bila odrejena izpustitev pridržanega tujca, mora käräjäoikeus [sodišče prve stopnje], na katerega območju pristojnosti je kraj pridržanja osebe, na njen predlog pregledati zadevo v zvezi s pridržanjem […]. Zadevo mora obravnavati brez odlašanja in najpozneje v štirih dneh od vložitve predloga. Kljub temu pa zadeve v zvezi s pridržanjem ni treba pregledati pred iztekom dveh tednov od odločitve käräjäoikeus [sodišče prve stopnje], s katero je to odredilo podaljšanje pridržanja zadevne osebe na zadevnem kraju pridržanja. Za izračun rokov iz tega odstavka se ne uporablja člen 5 laki säädettyjen määräaikain laskemisesta [(zakon o izračunu rokov, 150/1930)].
Na predlog pridržane osebe mora käräjäoikeus [(sodišče prve stopnje)] zadevo pregledati tudi pred iztekom roka iz prvega odstavka, če je to potrebno zaradi dejstva, za katerega se je izvedelo po prejšnji preučitvi. Organ, ki obravnava zadevo, mora pridržano osebo in njenega zastopnika nemudoma obvestiti o vsaki pomembnejši spremembi okoliščin, ki privede do pregleda, razen če je bila zoper pridržano osebo izdana odločba o izpustitvi v skladu s členom 127, odstavek 1.
[…]“
II. Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
14.
A, državljan Maroka, je na Finsko nezakonito prispel 10. septembra 2022. Ob prihodu je zanj veljala prepoved vstopa v schengensko območje, ki jo je izdala Kraljevina Nizozemska, po tistem, ko je izginil med azilnim postopkom, začetim v navedeni državi. Pred prihodom na Finsko je za azil zaprosil tudi na Švedskem in v Švici.
15.
Na dan prihoda je bil na Finskem pridržan na podlagi razlogov iz člena 121, odstavek 1, točke od (1) do (3), zakona o tujcih, s katerim je prenesena določba člena 15(1) Direktive 2008/115. Navedeno obdobje pridržanja se je končalo 23. novembra 2022.
16.
Z odločbo z dne 25. oktobra 2022 je Maahanmuuttovirasto (urad za priseljevanje, Finska; v nadaljevanju: urad za priseljevanje) odredil, naj se zadevni državljan tretje države vrne v Maroko.
17.
Dne 29. oktobra 2022 je zadevni državljan tretje države na Finskem vložil prošnjo za azil. Dne 24. novembra 2022 je urad za priseljevanje navedeno prošnjo zavrnil kot očitno neutemeljeno, odredil njegovo vrnitev v Maroko in mu izrekel prepoved vstopa za obdobje dveh let.
18.
Dne 5. decembra 2022 je bil zadevni državljan tretje države drugič pridržan – to obdobje pridržanja se je končalo 15. marca 2023.
19.
Z odločbo z dne 5. januarja 2023 je Turun hallinto-oikeus (upravno sodišče, Turku, Finska) zavrnilo prošnjo zadevnega državljana tretje države za prepoved izvršitve odločbe o njegovi odstranitvi.
20.
Dne 11. septembra 2023 je bil zadevni državljan tretje države še tretjič pridržan. Iz odločbe komisarja kriminalistične policije B z dne 11. septembra 2023, s katero je bilo odrejeno navedeno tretje obdobje pridržanja, izhaja, da je bil zadevni državljan tretje države na navedeni datum in ob upoštevanju predhodnih obdobij pridržanja skupno pridržan že 5 mesecev in 23 dni; vendar pa so bili izpolnjeni pogoji za prekoračitev najdaljšega začetnega obdobja šestih mesecev, saj je bila izvršitev odločbe o vrnitvi zadržana zaradi nezadostnega sodelovanja zadevnega državljana tretje države pri izvrševanju vrnitve ter zaradi dejstva, da iz Kraljevine Maroko niso bili pridobljeni dokumenti, potrebni za navedeno vrnitev. Policija je nato vložila predlog pri Helsingin käräjäoikeus (sodišče prve stopnje, Helsinki, Finland) za preverjanje pogojev pridržanja ter navedenemu sodišču predložila navedeno odločbo z dne 11. septembra 2023. Iz navedene odločbe izhaja, da je bil o njej obveščen tudi zadevni državljan tretje države. Obravnava pred navedenim sodiščem je potekala 15. septembra 2023.
21.
Navedeno tretje obdobje pridržanja je 7. decembra 2023 ponovno preverjalo Etelä-Karjalan käräjäoikeus (sodišče prve stopnje, Južna Karelija, Finska), ki je opravilo obravnavo na svojo pobudo, ko je postalo očitno, da bi lahko bilo najdaljše začetno obdobje pridržanja šest mesecev preseženo. V sodbi, ki jo je izdalo navedenega dne, je sodišče navedlo, prvič, da se ločena obdobja pridržanja seštevajo, saj je namen navedenih pridržanj zagotoviti izvršitev iste odločbe o vrnitvi. Drugič, ugotovilo je, da so izpolnjeni pogoji za prekoračitev šestmesečnega obdobja ter vsi ostali vsebinski pogoji za podaljšanje pridržanja. Tretjič, navedeno sodišče je odredilo, da se zadevnega državljana tretje države ne sme izpustiti zgolj iz razloga, ker je obravnava potekala po uradni dolžnosti šele po tistem, ko je skupno obdobje pridržanja preseglo šest mesecev. Odredilo je torej, naj zadevni državljan tretje države ostane v pridržanju.
22.
Še isti dan je zadevni državljan tretje države zoper navedeno sodbo pri Itä-Suomen hovioikeus (pritožbeno sodišče za vzhodno Finsko, Finska) vložil pritožbo, ki jo je navedeno sodišče 19. decembra 2023 zavrnilo, med drugim iz razloga, ker na podlagi člena 128 zakona o tujcih käräjäoikeus (sodišče prve stopnje) opravi pregled zadeve, ki se nanaša na pridržanje, na predlog pridržane osebe in ker zadevni državljan tretje države ni vložil predloga za tak pregled, čeprav se je odločba policije z dne 11. septembra 2023 nanašala na pogoje za prekoračitev šestmesečnega obdobja pridržanja. Itä-Suomen hovioikeus (pritožbeno sodišče za vzhodno Finsko) je torej ugotovilo, da se zadevnega državljana tretje države ne sme izpustiti zgolj iz razloga, ker käräjäoikeus (sodišče prve stopnje) na svojo pobudo ni obravnavalo navedenih pogojev pred iztekom najdaljšega možnega obdobja pridržanja šest mesecev.
23.
Zadevni državljan tretje države je pri Korkein oikeus (vrhovno sodišče) vložil pravno sredstvo, v katerem je trdil zgolj, da je bilo pridržanje nezakonito, ker vprašanje, ali je bilo najdaljše možno obdobje pridržanja šest mesecev preseženo, ni bilo obravnavano v skladu s postopkom. Komisar kriminalistične policije B trdi, da bi bilo treba pravno sredstvo zavrniti. Navedeni komisar trdi, da se tretje obdobje pridržanja, ki se je začelo 11. septembra 2023, glede na spremembe, do katerih je prišlo v zadevi, šteje od začetka, tako da začetno najdaljše možno obdobje šestih mesecev v tem primeru sploh ni bilo prekoračeno, in da zadevni državljan tretje države ne bi smel biti izpuščen na podlagi razlogov, na katere se ta sklicuje, saj so razlogi za pridržanje v vsakem primeru izpolnjeni.
24.
Navedeno tretje obdobje pridržanja je trajalo do 18. januarja 2024, ko je zadevni državljan tretje države pobegnil na Dansko.
25.
Po tistem, ko je bil zadevni državljan tretje države z Danske vrnjen na Finsko na podlagi uredbe Dublin III, je bil 7. februarja 2024 še četrtič pridržan. Izpuščen je bil 13. marca 2024 na podlagi odločbe komisarja kriminalistične policije.
26.
Predložitveno sodišče najprej navaja, da se zadevni spor, ki ga obravnava, nanaša le na zakonitost tretjega obdobja pridržanja. Nadalje navaja, da so vsa obdobja pridržanja zadevnega državljana tretje države temeljila na tem, da se zagotovi priprava na odstranitev oziroma izvršitev odločbe o navedeni odstranitvi, v skladu s členom 121, odstavek 1, točke od (1) do (3), zakona o tujcih, pa tudi na tem, da se ugotovi identiteta navedene osebe, v skladu s točko 2 navedene odločbe. Predložitveno sodišče dodaja, da je v obdobju med 29. oktobrom 2022, ko je bila vložena prošnja za azil, in 5. januarjem 2023, ko je bila izdana odločba Turun hallinto-oikeus (upravno sodišče, Turku), s katero je bil zavrnjen zahtevek zadevnega državljana tretje države za prepoved izvršitve odločbe o njegovi odstranitvi, pridržanje temeljilo tudi na dejstvu, da je bilo treba v skladu s členom 121, odstavek 1, zakona o tujcih obravnavati prošnjo za azil.
27.
Predložitveno sodišče navaja, da se je policija pri utemeljitvi pridržanja zadevnega državljana tretje države sklicevala tudi na dejstvo, da je predhodno med azilnim postopkom že izginil iz več držav članic, tudi Finske, pa na njegovo zavračanje vrnitve v Maroko, na kazniva dejanja, ki jih je zagrešil v času bivanja na Finskem, njegovo lažno navedbo glede svoje starosti in identitete, ko je prispel na Finsko, in njegovo neizpolnjevanje obveznosti javljanja pri uradnih organih poleti 2023, kar je bil alternativni ukrep pridržanju. Navedeno sodišče poudarja, da so nekateri od navedenih razlogov nastali šele po koncu drugega obdobja pridržanja, zato se štejejo za nove razloge za utemeljitev tretjega obdobja pridržanja, ki se je začelo 11. septembra 2023. Meni pa, da vprašanje, ali so bili pogoji za prekoračitev najdaljšega možnega obdobja šest mesecev glede na predložene dokaze izpolnjeni, na obravnavi dne 15. septembra 2023 pred Helsingin käräjäoikeus (sodišče prve stopnje, Helsinki) ni bilo obravnavano, prav tako navedeni pogoji niso bili navedeni v odločbi navedenega sodišča.
28.
Na podlagi navedenega predložitveno sodišče najprej prosi za usmeritve, kako izračunati najdaljše možno obdobje pridržanja na podlagi člena 15(5) in (6) Direktive 2008/115. Drugič, navedeno sodišče sprašuje, ali drugi stavek člena 15(3) Direktive 2008/115 dopušča ureditev iz nacionalne zakonodaje, ki zahteva, da se sodni pregled podaljšanja najdaljšega začetnega obdobja pridržanja šest mesecev začne na predlog pridržanega državljana tretje države. Pomisleke ima tudi glede časovne umestitve takega pregleda, zlasti, ali ga je treba opraviti preden se izteče šestmesečno obdobje, ali pa ga je mogoče opraviti tudi, ko se navedeno obdobje že izteče. Nazadnje, če se ugotovi, da je bilo šestmesečno obdobje nezakonito prekoračeno brez ustreznega sodnega pregleda, sodišče prosi za pojasnilo posledic na podlagi prava Unije, zlasti ali bi moralo nacionalno sodišče takoj izpustiti zadevnega državljana tretje države, čeprav so bili vsebinski pogoji za pridržanje še vedno izpolnjeni. Predložitveno sodišče poudarja, da se obravnavana zadeva nanaša na kršitev določbe z neposrednim učinkom, ki bi v primerih, ko so bile storjene procesne nepravilnosti, lahko omejevala njegovo polje proste presoje.
29.
V teh okoliščinah je Korkein oikeus (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:
„1.
(a)
Ali je treba člen 15(5) in (6) [Direktive 2008/115] razlagati tako, da je treba pri izračunu najdaljšega trajanja pridržanja, navedenega v njem, upoštevati vsa predhodna obdobja pridržanja? Če taka obveznost ne obstaja v vseh primerih, katere vidike je treba upoštevati za ugotovitev, ali je treba predhodno obdobje pridržanja upoštevati pri izračunu najdaljšega trajanja?
(b)
Kako je treba presojati zlasti položaj v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, v katerih je na eni strani glavna pravna podlaga za pridržanje, to je zagotavljanje odstranitve nezakonito prebivajočega državljana tretje države, ostala v bistvu ista, toda v katerih so bili na drugi strani navedeni deloma novi dejanski in pravni razlogi v utemeljitev novega pridržanja, saj je zadevna oseba med posameznima obdobjema pridržanja odšla v drugo državo članico, iz katere je bila predana na Finsko, ter je poleg tega med koncem predhodnega obdobja pridržanja in novim pridržanjem minilo več mesecev?
(2)
(a)
Ali določba v členu 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115/ES nasprotuje nacionalni zakonodaji, s katero je izvedba sodnega nadzora nad prekoračitvijo najdaljšega trajanja šestih mesecev pogojena s predlogom pridržane osebe?
(b)
Ali mora biti sodni nadzor iz člena 15(3), drugi stavek, Direktive [2008/115], katerega predmet je odločitev upravnega organa, da bo najdaljše začetno šestmesečno trajanje pridržanja prekoračeno, izveden, preden je doseženo to najdaljše trajanje, in, če ne, ali mora biti vsekakor izveden nemudoma po odločitvi tega upravnega organa?
(3)
Ali neobstoj sodnega nadzora iz člena 15(3), drugi stavek, Direktive [2008/115] v okviru prekoračitve najdaljšega šestmesečnega trajanja pridržanja iz člena 15(5) povzroči obveznost izpustitve pridržane osebe, tudi če se ob izvedbi tega prepoznega sodnega nadzora ugotovi, da so vsi vsebinski pogoji za pridržanje izpolnjeni, in če je zadeva takrat s postopkovnega vidika obravnavana pravilno? Če v takem položaju ni obveznosti samodejne izpustitve, kateri so vidiki, ki jih je treba upoštevati glede na pravo Unije za določitev posledic prepozno izvedenega sodnega nadzora, zlasti v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari?“
30.
Pisna stališča so Sodišču predložile finska, češka in nizozemska vlada ter Evropska komisija. Na obravnavi, ki je potekala 30. aprila 2025, so svoja stališča ustno predstavili tudi pritožnik v postopku v glavni stvari, komisar kriminalistične policije B, finska vlada in Komisija.
III. Analiza
A.
Prvo vprašanje
31.
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15(5) in (6) Direktive 2008/115 razlagati tako, da je treba pri ugotavljanju, ali je bilo doseženo najdaljše možno obdobje pridržanja, sešteti vsa obdobja, v katerih je bila zadevna oseba predhodno pridržana na podlagi člena 15 z namenom izvršitve iste odločbe o vrnitvi. Če ni tako, navedeno sodišče sprašuje, ali je za namene ugotavljanja, ali naj se upoštevajo predhodna obdobja pridržanja, upoštevno, da je novo obdobje pridržanja temeljilo na novih pravnih in dejanskih razlogih, da je zadevna oseba odšla v drugo državo članico, iz katere je bila vrnjena na Finsko, in da je med koncem predhodnega obdobja pridržanja in novim obdobjem pridržanja minilo več mesecev.
32.
Natančneje, predložitveno sodišče sprašuje, ali naj se ločena obdobja pridržanja, med katerimi so obdobja na prostosti, samodejno seštevajo ali pa je možno, da se določena predhodna obdobja ne upoštevajo. Predložitveno sodišče navaja, da čeprav iz ustaljene sodne prakse in zlasti iz sodbe z dne 30. novembra 2009, Kadzoev, (
6
) izhaja enoten pristop, Sodišče o tem vprašanju še ni dokončno odločilo. (
7
)
1. Ali je treba vsa obdobja pridržanja na podlagi člena 15 Direktive 2008/115, ki se nanašajo na isto odločbo o vrnitvi, brez izjeme seštevati?
33.
Člen 15(1) Direktive 2008/115 določa, da je lahko pridržanje državljana tretje države, ki nezakonito prebiva na ozemlju države članice – če ni drugih zadostnih, vendar manj prisilnih ukrepov, ki bi jih bilo mogoče učinkovito uporabiti – upravičeno le za pripravo vrnitve tega državljana in/ali izvedbo postopka odstranitve, zlasti če obstaja nevarnost pobega ali se zadevni državljan izogiba pripravi vrnitve ali postopku odstranitve oziroma to pripravo ali postopek ovira. (
8
)
34.
Nadalje, iz člena 15(1), zadnji pododstavek, in iz člena 15(4) Direktive 2008/115 izhaja, da mora biti pridržanje nezakonito prebivajočega državljana tretje države kar se da kratko in mora trajati, kolikor trajajo postopki za ureditev odstranitve, ti pa se izvedejo skrbno, (
9
) pri čemer velja, da kadar ni več upravičeno pričakovati odstranitve ali ker pogoji, ki so upravičevali pridržanje, niso več izpolnjeni, pridržanje ni več upravičeno in je treba zadevno osebo nemudoma izpustiti. (
10
)
35.
Poleg tega iz člena 15(5) in (6) navedene direktive izhaja, da vsaka država članica določi omejeno obdobje pridržanja, ki ne sme presegati šest mesecev in ki se lahko podaljša le za omejeno obdobje, ki nikakor ne sme presegati nadaljnjih 12 mesecev, pa še to le, če je verjetno, da bo kljub razumnim prizadevanjem nacionalnih organov postopek odstranitve trajal dlje zaradi nezadostnega sodelovanja zadevnega državljana tretje države ali zaradi zamud pri pridobivanju potrebne dokumentacije od tretjih držav. (
11
) Člen 15(1) in (6) Direktive 2008/115 torej določa specifične razloge za pridržanje in njegovo podaljšanje. V skladu z odstavkom 1 se pridržanje lahko odredi, če obstaja tveganje pobega ali če se oseba izogiba ali ovira postopek odstranitve. Če odstranitve ni mogoče izpeljati v šestih mesecih, odstavek 6 dovoljuje podaljšanje – do skupno največ 18 mesecev, in sicer v primer nezadostnega sodelovanja zadevne osebe ali zamud pri pridobivanju dokumentacije iz tretjih držav. V sodbi v zadevi Kadzoev je Sodišče poudarilo, da člen 15(6) Direktive 2008/115 nikakor ne dovoljuje prekoračitve najdaljšega mogočega obdobja, ki je opredeljeno v navedeni določbi. (
12
)
36.
V zadnjem stavku člena 15(2) Direktive 2008/115 je posebej navedeno, da „[č]e je pridržanje nezakonito, se zadevnega državljana tretje države nemudoma izpusti“. Takojšnja izpustitev zadevne osebe se zahteva tudi na podlagi člena 15(4) navedene direktive, ko pridržanje ni več upravičeno, torej „[k]adar s pravnega vidika ali iz drugih razlogov ni več upravičeno pričakovati odstranitve ali ker pogoji iz odstavka 1 niso več izpolnjeni“. Pridržano osebo je torej treba nemudoma izpustiti, takoj ko je doseženo najdaljše obdobje 18 mesecev ali nacionalno določeno najdaljše možno obdobje (trenutno je to na Finskem 12 mesecev). (
13
)
37.
V skladu s tem je Sodišče ugotovilo, da člen 15(1) in od (4) do (6) Direktive 2008/115 nasprotuje ureditvi države članice, ki na eni strani ne določa, da se pridržanje nezakonito prebivajočega državljana tretje države samodejno šteje za nezakonito po izteku roka največ 18 mesecev, in na drugi strani ne zagotavlja, da to pridržanje traja le, kolikor trajajo postopki za ureditev odstranitve, ki pa se izvedejo skrbno. (
14
)
38.
Taka razlaga izhaja neposredno iz dejstva, kot je pojasnilo Sodišče v sodbi v zadevi El Dridi, (
15
) da je cilj najdaljšega trajanja, določenega v členu 15(5) in (6) Direktive 2008/115, predvsem omejiti odvzem prostosti državljanov tretjih držav v položaju prisilne odstranitve. Ker pridržanje navedenega posameznika, zlasti v okviru Direktive 2008/115 in v okoliščinah postopka vrnitve na podlagi nezakonitega prebivanja, pomeni hud poseg v temeljno pravico do svobode iz člena 6 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), (
16
) je moč pristojnih nacionalnih organov pridržati državljane tretjih držav strogo omejena z določbami poglavja IV Direktive 2008/115, da se zagotovi, prvič, skladnost z načelom sorazmernosti uporabljenih sredstev in ciljev ter, drugič, spoštovanje temeljnih pravic državljanov tretjih držav.
39.
Posledično iz ustaljene sodne prakse Sodišča, zlasti iz sodbe v zadevi Politsei- ja Piirivalveamet, (
17
) izhaja, da je mogoče ukrep pridržanja iz člena 15 Direktive 2008/115 odrediti le, če bi lahko ravnanje zadevne osebe ogrozilo izvršitev odločbe o vrnitvi, hkrati pa mora biti navedeni ukrep namenjen zgolj zagotavljanju učinkovitosti postopka vračanja, (
18
) ob strogem upoštevanju načela sorazmernosti. (
19
) V skladu s tem pridržanje nezakonito prebivajočega državljana tretje države, odrejeno z namenom odstranitve, nima nobenega kaznovalnega namena. (
20
) Poleg tega velja, kot je poudaril zadevni državljan tretje države, da se za navedeni ukrep zaradi resnosti posega uporabljajo stroge varovalke, vključno s predvidljivostjo in varstvom pred samovoljnim ravnanjem. (
21
)
40.
Če povzamem, iz načela sorazmernosti, kot se uporablja v pravu Unije, iz načela pridržanja kot zadnje možnosti in iz prepovedi samovoljnega odvzema prostosti torej izhaja, da je pridržanje na podlagi člena 15 Direktive 2008/115 izredni ukrep. Čeprav navedena načela sama po sebi izrecno ne določajo, kako naj se izračunavajo obdobja pridržanja, pa iz njihovega skupnega učinka – v povezavi z zahtevo, da je namen pridržanja zgolj zagotoviti učinkovitost postopka vračanja – izhaja, da mora način izračunavanja odražati in podpirati navedene temeljne varovalke. Le kumulativen pristop zagotavlja, da skupno obdobje odvzema prostosti ostane strogo omejeno na to, kar je potrebno in sorazmerno v posamezni zadevi. Kakršen koli drug pristop, pri katerem ne bi bila upoštevana predhodna obdobja pridržanja, bi pomenil tveganje, da se roki iz člena 15(5) in (6) navedene direktive ne upoštevajo, kar bi pomenilo spodkopavanje treh zgoraj navedenih načel. V praksi bi torej možnost, da se zaporedna obdobja pridržanja, ki se nanašajo na isti postopek vračanja, ne seštevajo, omogočala državam članicam zaobiti najdaljše možno obdobje 18 mesecev tako, da bi ponovno pridržale osebo na podlagi iste odločbe o vrnitvi. Taka praksa bi lahko omogočala pridržanje, ki bi trajalo nedoločeno dolgo, kar ni skladno z zgoraj navedenimi načeli. Obrobja pridržanja, ki se nanašajo na isti postopek vračanja, je treba torej načeloma seštevati, da se zagotovi skladnost s strogimi roki iz Direktive 2008/115.
2. Upoštevnost dejanskih okoliščin pri izračunavanju obdobij pridržanja
a) Prekinitve obdobij pridržanja
41.
Predložitveno sodišče navaja, da je bil zadevni državljan tretje države v obravnavani zadevi pred tretjim obdobjem pridržanja skoraj šest mesecev na prostosti, v tem obdobju pa ni upošteval manj strogega prisilnega ukrepa, ki mu je bil izrečen, in sicer obveznost javljanja na določenem kraju, prav tako je iz Finske odpotoval na Švedsko, od koder je bil nato vrnjen na Finsko.
42.
Na obravnavi je komisar kriminalistične policije B trdil, da če je minilo nekaj časa od predhodnega obdobja pridržanja, če so bili podani drugi pravni argumenti ali če so nastopile nove dejanske okoliščine, in če je verjetno, da bo mogoče osebo uspešno vrniti, bi bilo treba obdobja pridržanja šteti na novo, neodvisno od predhodnih obdobij pridržanja. Kakršna koli druga razlaga bi pomenila, da bi bilo nemogoče učinkovito izvesti ukrepe vrnitve v času življenja zadevne osebe. To bi bilo v nasprotju z učinkovitim izvajanjem ciljev Direktive 2008/115.
43.
Postavlja se torej vprašanje, ali je mogoče na podlagi dolge prekinitve, ob hkratnem nezakonitem odhodu zadevnega državljana tretje države iz države članice, ki je izdala odločbo o vrnitvi, začeti obdobja pridržanja šteti od začetka.
44.
V zvezi s tem, kot sem že navedla, v skladu s členom 15(1) Direktive 2008/115 velja, da mora biti vsako pridržanje kar se da kratko in trajati le toliko časa, kolikor trajajo postopki za ureditev odstranitve, ti pa se morajo izvesti skrbno. Člen 15(4) navedene direktive določa, da če s pravnega vidika ali iz drugih razlogov ni več upravičeno pričakovati odstranitve ali ker pogoji iz odstavka 1 niso več izpolnjeni, pridržanje ni več upravičeno in se zadevna oseba nemudoma izpusti. (
22
) Poleg tega iz sodbe v zadevi Kadzoev izhaja, da člen 15(6) Direktive 2008/115 v nobenem primeru ne dopušča prekoračitve najdaljšega možnega obdobja pridržanja, kot je določen v navedeni določbi. (
23
) Sodna praksa, ki izhaja iz navedene sodbe, potrjuje, da iz člena 15 navedene direktive izhaja zahteva, da se pri ugotavljanju, ali je bilo najdaljše možno obdobje pridržanja spoštovano, seštejejo vsa obdobja pridržanja, ki se nanašajo na postopek vračanja. (
24
) Kot izhaja iz navedene sodne prakse je razlog v tem, da so taki ukrepi pridržanja del enega postopka vračanja in jih je treba za namene izračuna dovoljenega trajanja obravnavati skupaj. Kadar se pridržanje torej nanaša na isti postopek vračanja na podlagi Direktive 2008/115, bi bilo neseštevanje ločenih obdobij pridržanja v nasprotju s kumulativno naravo roka, določenega v navedeni določbi.
45.
Tako razlago podpira tudi sodba v zadevi John proti Grčiji, (
25
) v kateri je ESČP ugotovilo, da gre pri nadaljnjem pridržanju pritožnika, čeprav je bil vmes uradno izpuščen in ponovno pridržan, za samovoljni odvzem prostosti, ki je v nasprotju s členom 5(1) EKČP. V navedeni sodbi je ESČP ugotovilo, da so bili v novi odločbi o izgonu navedeni isti razlogi kot v predhodni in da ni pomenila drugačne utemeljitve ponovnega pridržanja. (
26
) Povedano drugače, drugo obdobje pridržanja se v resnici ni razlikovalo od predhodnega, saj je temeljilo na istih razlogih za izgon in ni vsebovalo drugačne utemeljitve, hkrati pa je bilo izvršeno tako, da je zadostilo le videzu zakonitosti.
46.
Iz navedenega po mojem mnenju izhaja, da izračuna obdobij pridržanja ni mogoče „začeti znova“ v času izvrševanja odločbe o vrnitvi v okviru istega postopka odstranitve, če se namen in procesni okvir ne spremenita. Če odločba o vrnitvi ostane v veljavi, prekinitev pridržanja – ne glede na njeno trajanje – ne upravičuje izračunavanja obdobja pridržanja od začetka.
47.
To pa ne bi veljalo, če bi pridržanje temeljilo na novi odločbi o vrnitvi ali odstranitvi, sprejeti iz povsem drugih razlogov, ki bi bila neodvisna od prvotne odločbe o vrnitvi in zoper katero bi bil možen sodni pregled. V takem primeru bi se pridržanje lahko štelo kot del ločenega postopka odstranitve. V nasprotnem primeru pa je treba pridržanje šteti za del istega postopka odstranitve, obdobje predhodnega pridržanja pa je treba všteti v skupno najdaljše možno obdobje pridržanja na podlagi člena 15(5) in (6) Direktive 2008/115. Če je bil na primer postopek vračanja dejansko in dokončno opuščen in se državljan tretje države veliko let pozneje brez urejenega statusa ponovno vrne v državo članico, se navedeni ponovni vstop lahko nanaša na nov sklop pravnih in dejanskih okoliščin, kot je nezakonito prebivanje posameznika na ozemlju brez dovoljenja za prebivanje ali druge pravne podlage za prebivanje. Take okoliščine lahko upravičujejo sprejetje nove odločbe o vrnitvi na podlagi člena 6 Direktive 2008/115, s čimer se začne nov postopek vračanja. Kakršen koli ukrep pridržanja na podlagi take nove odločbe bi se nanašal na ločen postopek vračanja in se ne bi štel za nadaljevanje predhodnega. Vendar pa tak primer temelji na predpostavki, da je bil prvotni postopek dejansko opuščen po dolgem obdobju odsotnosti zadevne osebe, pri čemer mora neukrepanje organov običajno trajati več let, ne več mesecev. V nasprotnem primeru ni mogoče šteti, da je bil postopek vračanja dokončno opuščen. Povedano drugače, nov postopek se začne, če okoliščine znatno presegajo procesne zamude ali začasne ovire.
48.
Posledično torej velja, da dejstvo, da je državljan tretje države začasno zapustil ozemlje države članice, ki vodi postopek vračanja, oziroma ni upošteval manj prisilnih ukrepov, ne pomeni, da se postopek vračanja prekine, razen če se dokaže, da so pristojni organi dejansko in dokončno opustiti postopek.
49.
V obravnavani zadevi je finska vlada na obravnavi navedla, da ne obstaja nobena uradna odločba, s katero bi bil postopek vračanja opuščen; zadeva ostaja odprta do odstranitve zadevnega državljana tretje države, pri čemer so si pristojni organi ves čas aktivno prizadevali za dokončanje postopka vračanja. Ker torej postopek vračanja ni bil dejansko in dokončno opuščen in so si organi še naprej prizadevali odstraniti zadevnega državljana tretje države, je treba šteti, da se ukrepi pridržanja nanašajo na en postopek vračanja, ki še vedno poteka. Iz tega sledi, da ob ponovnem pridržanju ni mogoče začeti ponovno šteti najdaljšega možnega obdobja pridržanja na podlagi člena 15 Direktive 2008/115, saj osnovni namen in procesni okvir postopka odstranitve ostajata nespremenjena. Dejstvo, da je zadevni državljan tretje države – zakonito ali nezakonito – začasno zapustil ozemlje države članice, ki vodi postopek vračanja, oziroma ni upošteval manj prisilnih ukrepov, ne pomeni, da se postopek vračanja prekine, razen če se dokaže, da so pristojni organi dejansko in dokončno opustiti postopek.
b) Dejanja, ki onemogočajo vrnitev
50.
Kot sem že navedla, (
27
) dejstvo, da je državljan tretje države začasno zapustil ozemlje države članice, ki vodi postopek vračanja, oziroma ni upošteval manj prisilnih ukrepov, ne pomeni, da se postopek vračanja prekine, razen če se dokaže, da so pristojni organi dejansko in dokončno opustili postopek.
51.
Neodobreno gibanje ali neupoštevanje izrečenih ukrepov sicer lahko upraviči ponovno pridržanje v okviru nove presoje na podlagi člena 15(1) Direktive 2008/115, vendar ne tudi ponovnega začetka štetja skupnega obdobja pridržanja. Novo štetje je mogoče le, če je bil postopek vračanja dejansko in dokončno opuščen in pozneje ponovno uveden, na primer na podlagi nove odločbe o vrnitvi. (
28
) To je treba jasno ugotoviti, da se zagotovi spoštovanje načela omejenega in sorazmernega pridržanja, ki ga določata navedena direktiva in sodna praksa, s čimer se preprečijo samovoljna ravnanja glede pridržanja (
29
) in s tem samovoljna podaljšanja obdobja pridržanja.
52.
Posledično torej velja, kot sem že navedla, da če gre za dolgo obdobje prekinitve izvrševanja odločbe o vrnitvi, je ključni dejavnik pri ugotavljanju, ali naj se izda nova odločba o vrnitvi, vprašanje, ali je bil postopek vračanja dejansko in dokončno opuščen. (
30
) Če takih okoliščin ni, se vsa predhodna obdobja pridržanja vštevajo v najdaljše možno obdobje na podlagi Direktive 2008/115.
53.
Nadalje, čeprav je treba upoštevati dejanja zadevnega državljana tretje države med postopkom vračanja, zlasti kot kazalnik morebitnega tveganja pobega na podlagi člena 15(1) Direktive 2008/115, pa tako ravnanje samo po sebi ne more upravičevati niti prvotnega pridržanja niti njegovega podaljšanja na podlagi člena 15(6) navedene direktive. V tem smislu mora pridržanje z namenom vrnitve ostati strogo omejeno na cilj omogočanja vrnitve oziroma odstranitve ter mora biti sorazmerno in časovno omejeno. (
31
)
54.
Pomembno je, da ko odstranitev ni več realno izvedljiva – na primer zaradi daljše nedejavnosti tretje države – nadaljnje pridržanje posameznika postane nezakonito, ne glede na njegovo vedenje v zvezi z izvršitvijo odločbe o vrnitvi. V takih primerih ravnanje take osebe, tudi če gre za njeno nezadostno sodelovanje, ne more pretehtati nad zahtevo, da mora biti pridržanje strogo povezano z realistično možnostjo odstranitve.
55.
V zvezi s tem je Sodišče na obravnavi obravnavalo pravno vprašanje, ali je mogoče sprejeti ukrepe po tistem, ko je bil postopek vračanja neuspešno zaključen, kar je bil predmet sodbe v zadevi JZ, (
32
) ki je temeljila na sodbi v zadevi Achughbabian; (
33
) v njej je Sodišče v bistvu ugotovilo, da Direktiva 2008/115 omogoča državam članicam izrek kazenskih sankcij, vključno z zaporom, ko je postopek vračanja zaključen in odstranitev ni bila uspešna, tudi če je zadevna oseba ovirala postopek. (
34
) Vendar pa moram poudariti, da sodba v zadevi JZ (
35
) ne nasprotuje stališču, da bi bilo treba na podlagi člena 15 Direktive 2008/115 zaporedna obdobja pridržanja, ki se nanašajo na isti postopek vračanja, sešteti, saj obravnava drugačen pravni okvir: nanaša se na okoliščine po neuspešnem zaključku postopka vračanja, v katerih posameznik ni zapustil območja, kljub končanju postopka vračanja in izteku najdaljšega možnega obdobja pridržanja. V času izvrševanja odločbe o vrnitvi, ko se navedena direktiva še uporablja, pa bi se moralo uporabljati načelo seštevanja obdobij pridržanja.
56.
V obravnavani zadevi ni nobenih indicev, da gre pri tretjem obdobju pridržanja zadevnega državljana tretje države za obdobje, ki je neodvisno od predhodnih dveh. Obdobje pridržanja, izrečeno po skupnem trajanju predhodnega pridržanja 5 mesecev in 23 dni, se ne more šteti za novo obdobje, pri katerem bi se omejitev začela šteti znova, razen če je bil postopek odstranitve zakonito in dejansko končan tako, da je bil dejansko in dokončno opuščen, hkrati pa je bil začet nov postopek vračanja na novi pravni podlagi in v novih okoliščinah, ki pomembno presegajo zgolj procesne zamude ali začasne ovire. Drugačna razlaga bi pomenila spodkopavanje omejitev in varovalnega namena Direktive 2008/115. Predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali je po predhodnih obdobjih pridržanja odločba o vrnitvi ostala v veljavi in izvršljiva.
c) Nesodelovanje tretje države
57.
Člen 15(6) Direktive 2008/115 določa, da je nezadostna odzivnost ali nezadostno sodelovanje tretje države, na primer ker ta ne izda potovalnih listin, lahko upravičen razlog za podaljšanje pridržanja, če lahko država članica dokaže, da si je razumno prizadevala za izvršitev vrnitve. Če zamude ni mogoče pripisati le nedejavnosti tretje države in si država članica ni niti dejavno prizadevala uporabiti alternativnih možnosti niti ni nadaljevala ali okrepila svojih prizadevanj, se šteje, da prag „razumnega prizadevanja“ ni dosežen, podaljšano pridržanje pa lahko postane nezakonito. To vprašanje je tesno povezano z učinkovitostjo in skrbnostjo, ki se zahtevata na podlagi člena 15(1) in (4) navedene direktive.
58.
Kot sem že navedla, velja, da če ni mogoče upravičeno pričakovati odstranitve, mora biti pridržanje kolikor je mogoče kratko in se mora končati, ko je dosežena časovna omejitev iz člena 15(5) in (6) Direktive 2008/115. Zgolj neodzivnost tretje države torej sama po sebi še ni dovolj, da se pridržanje nadaljuje neomejeno dolgo. Država članica mora dokazati, da si je še naprej skrbno in dejavno prizadevala opraviti vrnitev zadevnega državljana tretje države – na primer z večkratnimi pozivi, uporabo konzularnih sredstev ali sporazumov o sodelovanju.
59.
V obravnavani zadevi torej velja, da čeprav se na podlagi člena 15(6) Direktive 2008/115 zamude pri pridobitvi dokumentov od organov tretje države lahko štejejo za upravičen razlog za podaljšanje pridržanja tudi po izteku začetnega obdobja šest mesecev, pa je tako podaljšanje strogo odvisno od tega, ali so si pristojni finski organi po svojih najboljših močeh razumno prizadevali zagotoviti odstranitev državljana tretje države. Če se izkaže, da zadevna tretja država ne sodeluje v razumnem roku ali če ni mogoče upravičeno pričakovati odstranitve, je treba pridržanje odpraviti, v skladu s členom 15(4) Direktive 2008/115 in načelom sorazmernosti. (
36
)
60.
Nazadnje naj navedem, da se glede na splošno zgradbo Direktive 2008/115 (
37
) v povezavi z načelom sorazmernosti ukrep pridržanja ne sme uporabljati samodejno ali preventivno, ampak mora biti to zadnja možnost, ki se uporabi le, če ne obstajajo druge možnosti, s katerimi bi bilo mogoče zagotoviti učinkovitost postopka vračanja. (
38
) Ker lahko postopek vračanja vključuje zamude, ki jih ni mogoče pripisati zadevnemu državljanu tretje države – kot so na primer nesodelovanje tretje države ali diplomatske ovire, morajo države članice presoditi, ali so morda primernejši manj prisilni ukrepi, vsaj v obdobjih, ko še poteka azilni postopek ali ko še ni praktičnih možnosti za odstranitev. V nasprotnem primeru obstaja tveganje, da se omejeno trajanje pridržanja prehitro izkoristi, kar bi spodkopalo učinkovitost odstranitve, ko ta postane izvedljiva.
61.
V zvezi s tem naj glede primera, ko ni mogoče upravičeno pričakovati odstranitve, navedem, da Direktiva 2008/115 ne obravnava primera, ko državljana tretje države ni mogoče vrniti – torej ko ga ni mogoče deportirati iz praktičnih razlogov, vendar mu v državi članici ni priznan noben pravni status. (
39
) Posledično take osebe ostanejo pravno izključene. (
40
) Takšna pravna vrzel spodkopava učinkovitost politike vračanja in varstvo temeljnih pravic državljanov tretjih držav. V takih okoliščinah namreč državljani tretjih držav tvegajo ponovno pridržanje.
3. Veljavnost pridržanja, kadar pogoji za uporabo Direktive 2008/115 že na začetku niso bili izpolnjeni, in prezgodnja uporaba postopkov vračanja
62.
V zvezi s pravno podlago za pridržanje je Sodišče v sodbi v zadevi Kadzoev (
41
) ugotovilo, da pridržanje z namenom odstranitve, ki ga ureja Direktiva 2008/115, in pridržanje prosilcev za mednarodno zaščito, zlasti na podlagi Direktive 2013/33/EU, (
42
) spadata v okvir različnih pravnih ureditev. Obdobje, v katerem je oseba pridržana na podlagi odločbe, sprejete v okviru prava Unije o mednarodni zaščiti, se ne more šteti za pridržanje z namenom odstranitve v smislu člena 15 Direktive 2008/115.
63.
Vendar pa iz pojasnil v predložitveni odločbi (
43
) izhaja, da so v obravnavani zadevi vsa predhodna pridržanja temeljila na členu 15 Direktive 2008/115 z namenom izvršitve iste odločbe o vrnitvi. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da v predlog za sprejetje predhodne odločbe ni vključilo vprašanja, kako izračunati najdaljše možno obdobje pridržanja, kadar pridržanje temelji na Direktivi 2008/115 in na drugi pravni podlagi (bodisi hkrati ali izmenično). (
44
) Povedano drugače, predložitveno sodišče poudarja, da se je odločilo, da Sodišča ne bo vprašalo, ali oziroma kako taka prekrivanja oziroma mešane pravne podlage vplivajo na izračun obdobja pridržanja, saj je pridržanje zadevnega državljana tretje države temeljilo – vsaj primarno in večinoma – zgolj na Direktivi 2008/115. Iz tega sledi, da po mnenju predložitvenega sodišča vprašanje mešanih pravnih podlag v obravnavani zadevi ni praktično upoštevno.
64.
Ker je torej predložitveno sodišče to vprašanje izrecno izključilo iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, bi ga moralo Sodišče šteti za neupoštevno ali hipotetično, zlasti ker se zdi, da je zadevno pridržanje temeljilo predvsem na Direktivi 2008/115.
65.
Vendar pa se v obravnavani zadevi postavlja drugo vprašanje: ali je bila uporaba Direktive 2008/115 pravilna v primeru pridržanja med 10. septembrom in 29. oktobrom 2022, zlasti glede na procesne varovalke iz člena 24(3) uredbe Dublin III.
66.
Člen 24(3) uredbe Dublin III namreč določa, da če državljan tretje države, ki mu je bila predhodno zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v drugih državah članica, vstopi v novo državo članico ter pri tem ne vloži nove prošnje za azil, zahteva za ponovni sprejem pa ni izdana v rokih iz člena 24(2) navedene uredbe, mora slednja država članica (v obravnavani zadevi Republika Finska) osebi omogočiti vložitev nove prošnje za mednarodno zaščito v državi članici, na ozemlju katere taka oseba nezakonito prebiva. (
45
) Iz tega razloga zadevne osebe ni mogoče vrniti v njeno državo izvora, dokler ji vložitev take nove prošnje dejansko ni omogočena.
67.
V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče v zvezi z obdobjem pridržanja med 10. septembrom in 29. oktobrom 2022 navedlo, da je zadevni državljan tretje države pred prihodom na Finsko vložil prošnjo za azil na Nizozemskem, Švedskem in v Švici. Zahteve za ponovni sprejem, ki jih je finski organ za priseljevanje naslovil na druge države članice, niso bile uspešne in Turun Hallinto-oikeus (upravno sodišče, Turku) je ugotovilo, da se je bil navedeni organ upravičen razglasiti za pristojnega za presojo prošnje zadevne osebe za azil na podlagi člena 17 uredbe Dublin III.
68.
Ker se zdi, da je bil zadevni državljan tretje države upravičen do vložitve nove prošnje na podlagi člena 24(3) uredbe Dublin III, in ker ga ni bilo mogoče vrniti v državo izvora, dokler mu ni bilo to omogočeno, je možno, da pridržanje na podlagi člena 15 Direktive 2008/115 ne bi smelo biti odrejeno za obdobje med 10. septembrom in 29. oktobrom 2022, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. V zvezi s tem naj spomnim, da je Sodišče v sodbi z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preizkus pridržanja po uradni dolžnosti), (
46
) ugotovilo, da morajo sodni organi, ki pregledujejo pridržanje na podlagi Direktive 2008/115, po uradni dolžnosti preveriti, ali so izpolnjeni pogoji za zakonitost pridržanja, tudi če se pridržana oseba nanje ne sklicuje.
69.
Če je bilo torej pridržanje nepravilno utemeljeno na določbah Direktive 2008/115, je treba zadevno obdobje (oziroma upoštevne dele navedenega obdobja) upoštevati pri izračunu najdaljšega možnega obdobja pridržanja iz člena 15(5) in (6) navedene direktive. Najdaljše možno obdobje pridržanja, kot je določeno v navedenih odstavkih, odraža absolutni časovni rok odvzema prostosti na podlagi navedene direktive za namene odstranitve. Če se pri navedenem seštevanju ne bi upoštevalo obdobje pridržanja, ki je nepravilno temeljilo na določbah Direktive 2008/115, bi lahko države članice zaobšle navedene roke v zvezi z najdaljšim možnim obdobjem pridržanja s poznejšo prekvalifikacijo ali ponovno presojo pravne podlage, kar bi spodkopalo polni učinek (effet utile) člena 15 navedene direktive, s čimer bi se kršile procesne varovalke, namenjene zaščiti zadevnih državljanov tretjih držav. Iz tega sledi, da če pridržanje ni bilo zakonito zaradi nepravilne pravne podlage – na primer ker postopek vračanja še ni tekel, saj je oseba še imela pravico vložiti novo prošnjo za azil – je treba tako obdobje vključiti v izračun najdaljšega skupnega trajanja na podlagi člena 15(5) in (6) Direktive 2008/115.
4. Vmesni predlog
70.
Na podlagi navedenega menim, da je treba člen 15(5) in (6) Direktive 2008/115 razlagati tako, da je treba pri presoji, ali je bilo doseženo najdaljše možno obdobje pridržanja iz navedenih določb, upoštevati vsa obdobja, v katerih je bil zadevni državljan tretje države predhodno pridržan na podlagi člena 15 navedene direktive s ciljem izvršitve iste odločbe o vrnitvi. Če odločba o vrnitvi še velja in postopek vračanja ni bil dejansko in dokončno opuščen, prekinitev pridržanja ne upravičuje ponovnega začetka štetja obdobij pridržanja. To velja tudi, če je bil zadevni državljan tretje države med obdobji pridržanja izpuščen ali je začasno odšel v drugo državo članico. Poleg tega je treba – ob upoštevanju člena 17 in člena 24(3) uredbe Dublin III – presoditi tudi, ali je bilo pridržanje na podlagi člena 15 Direktive 2008/115 v obdobju med 10. septembrom in 29. oktobrom 2022 zakonito.
B.
Drugo vprašanje
71.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki je sestavljeno iz dveh delov, v bistvu sprašuje, (i) ali je treba člen 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115 razlagati tako, da z njim ni skladna nacionalna zakonodaja, na podlagi katere se sodni pregled, ki se nanaša na vprašanje, ali je bilo preseženo najdaljše začetno obdobje pridržanja iz odstavka 5 navedenega člena, začne na zahtevo pridržane osebe, ter (ii) kdaj je treba opraviti sodni pregled iz navedenega drugega stavka, če se ta nanaša na odločbo pristojnega upravnega organa o podaljšanju pridržanja, ki presega navedeno najdaljše začetno obdobje.
72.
Na predlog Sodišča se bom v tej analizi osredotočila na drugi del drugega vprašanja, (
47
) v katerem se postavlja vprašanje sodnega pregleda na podlagi člena 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115 v zvezi s podaljšanjem obdobja pridržanja, ki presega omejitev šest mesecev.
73.
Člen 15(2) Direktive 2008/115 določa, da je treba zakonitost pridržanja preveriti v okviru sodnega pregleda, ki se opravi kar se da hitro po začetku pridržanja. Če je pridržanje na podlagi člena 15(6) Direktive 2008/115 podaljšano tako, da presega omejitev šest mesecev, je treba to upravičiti s specifičnimi razlogi, kot so nezadostno sodelovanje zadevnega državljana tretje države ali zamude pri pridobivanju potrebne dokumentacije iz tretjih držav.
74.
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da sta si začetno obdobje pridržanja in njegovo podaljšanje po naravi podobna, saj oba pomenita odvzem prostosti z namenom priprave vrnitve zadevnega državljana tretje države in/ali izvedbe njegove odstranitve. (
48
) Za odločbo o podaljšanju pridržanja morajo torej veljati enake procesne varovalke kot se uporabljajo za začetno obdobje pridržanja na podlagi člena 15(2) in (3) Direktive 2008/115. (
49
) Te vključujejo pravico do sodnega nadzora in sorazmernosti ter zahtevo, da mora biti pridržanje v vsakem posameznem primeru potrebno.
75.
Pri tem velja, da podaljšanje pridržanja pomeni nadaljevanje hudega posega v posameznikovo pravico do svobode, (
50
) in ker se s tem podaljšuje navedeni poseg čez začetno upravičeno obdobje na podlagi člena 15(5) Direktive 2008/115, je potrebna nova sodna presoja, da se zagotovi, da je pridržanje še naprej zakonito, potrebno in sorazmerno glede na specifične razloge iz člena 15(6) navedene direktive. (
51
) Z navedenimi varovalkami se varujeta temeljni pravici iz členov 6 in 47 Listine, in sicer pravica do svobode in pravica do učinkovitega pravnega sredstva. (
52
)
76.
Zlasti velja, da mora vsaka država članica na podlagi člena 15(2) Direktive 2008/115, s katerim se udejanja pravica do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine, v primeru pridržanja, ki ga odredi upravni organ, zagotoviti „hiter“ sodni pregled zakonitosti takega pridržanja, bodisi po uradni dolžnosti bodisi na zahtevo zadevne osebe. (
53
) Ker mora biti prvotna odločba o pridržanju podvržena sodnemu pregledu, mora biti tudi vsakršno podaljšanje navedenega pridržanja – ki pomeni še večji poseg v temeljno pravico do svobode – podvrženo enakemu, če ne strožjemu sodnemu pregledu. Če se s sodnim pregledom neupravičeno odlaša, ta ne mora delovati kot učinkovita varovalka zakonitosti nadaljnjega odvzema prostosti. Tak pregled je torej treba opraviti brez nepotrebnega odlašanja in kar se da hitro. (
54
)
77.
V zvezi s tem naj spomnim, kot sem že zgoraj, da če pridržanje odredi upravni organ, mora vsaka država članica zagotoviti „hiter“ sodni pregled zakonitosti navedenega pridržanja, bodisi po uradni dolžnosti ali na zahtevo zadevne osebe. (
55
) Posledično je skladno z zgradbo in cilji člena 15 Direktive 2008/115, da se postopek takega sodnega pregleda v okviru podaljšanja pridržanja čez obdobje šestih mesecev načeloma začne, še preden se izteče prvotno obdobje, da se zagotovi učinkovito varstvo pravice do svobode. Tak pristop je v pomoč pri zagotavljanju, da najdaljše možno obdobje, določeno v členu 15(5) navedene direktive, ostane učinkovito in da se izpolnjevanje izrednih pogojev na podlagi odstavka 6 navedenega člena vsebinsko preverja.
78.
Vendar pa je treba opozoriti, da Direktiva 2008/115 izrecno ne zahteva, da se mora sodni pregled podaljšanja pridržanja začeti pred iztekom prvotnega šestmesečnega obdobja. Drugi stavek člena 15(3) zgolj določa, da mora biti tako pridržanje podvrženo sodnemu pregledu, ne da bi določil posebno časovno obdobje ali postopkovno obliko. V skladu z načelom nacionalne procesne avtonomije lahko države članice same določijo, kako bodo to procesno uredile. Pregled, ki se opravi po izteku začetnega obdobja, je torej lahko kljub temu skladen z direktivo, če je opravljen nemudoma in učinkovito, s čimer se zagotovijo učinkovite varovalke zoper samovoljno pridržanje. Ne glede na to pa zaradi resnosti nadaljnjega odvzema prostosti velja, da mora biti tak poznejši pregled opravljen posebno hitro, da se zagotovi skladnost s pravico do svobode. (
56
)
79.
V obravnavani zadevi predložitveno sodišče navaja, da pogoji, ki upravičujejo podaljšanje pridržanja, niso bili preverjeni glede na predložene dokaze, prav tako se Helsingin käräjäoikeus (sodišče prve stopnje, Helsinki) v sprejeti odločbi nanje ni sklicevalo. Zato se zdi, da predložitveno sodišče meni, da je bil sodni pregled, ki se zahteva na podlagi člena 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115, dejansko opravljen šele potem, ko je drug sodni organ, torej Etelä-Karjalan käräjäoikeus (sodišče prve stopnje, Južna Karelija), 7. decembra 2023 na svojo pobudo posegel v postopek. Pri tem je treba opozoriti, da je na navedeni obravnavi zadevni državljan tretje države trdil, da je bila šestmesečna omejitev presežena za dva meseca in 19 dni, preden je bil opravljen kakršen koli sodni pregled zakonitosti podaljšanja njegovega pridržanja.
80.
Ker pravila Unije o procesnih zahtevah glede rokov za sodni pregled, ki se zahteva na podlagi člena 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115, ne obstajajo, so države članice v skladu z načelom procesne avtonomije še naprej pristojne opredeliti navedene zahteve. (
57
) V zvezi s tem se glede na resnost posega v temeljno pravico do svobode iz člena 6 Listine obdobje dveh mesecev in 19 dni, v katerem ni bil opravljen ustrezen sodni pregled pridržanja, zdi očitno predolgo. Tako odlašanje pomeni tveganje spodkopavanja učinkovitosti sodnega varstva, ki se zahteva na podlagi člena 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115, ki določa, da morajo države članice zagotoviti, da v primeru podaljšanja pridržanja pregled pridržanja, ki se izvede v razumnih časovnih presledkih, nadzoruje sodni organ. (
58
)
81.
Na podlagi navedenega menim, da če odločitev o podaljšanju pridržanja sprejme upravni organ, bi bilo treba sodni pregled, ki se zahteva na podlagi člena 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115, načeloma začeti še pred začetkom podaljšanega obdobja. Če pa se sodni pregled opravi po izteku začetnega obdobja pridržanja, je treba zaradi resnosti posega v temeljno pravico do svobode tak pregled opraviti hitro, v skladu z zahtevo o pravočasnem sodnem pregledu zakonitosti pridržanja, kot je določena v členu 15(2) in (3) navedene direktive.
C.
Tretje vprašanje
82.
Naj na začetku navedem, da se zdi, da predložitveno sodišče na splošno sprašuje Sodišče o upoštevnih elementih prava Unije, na podlagi katerih bi lahko opredelilo posledice prepozno opravljenega sodnega pregleda. Vendar menim, da bi odgovor na tako široko zastavljeno vprašanje presegal tisto, kar navedeno sodišče potrebuje za odločitev v sporu v glavni stvari.
83.
Zato predlagam preoblikovanje navedenega vprašanja tako, da se njegov obseg zoži, in sicer na vprašanje, ali je treba člen 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115 razlagati tako, da je treba pridržano osebo nemudoma izpustiti, če sodni pregled upravne odločbe, s katero je bilo pridržanje osebe podaljšano čez najdaljše začetno obdobje iz člena 15(5), ni bil pravočasno opravljen, čeprav so v trenutku, ko je tak sodni pregled z zamudo vendarle opravljen, izpolnjeni vsi vsebinski pogoji za pridržanje, kot jih določa člen 15 navedene direktive. Če ni tako, predložitveno sodišče sprašuje, kateri elementi so upoštevni pri ugotavljanju, ali je treba v takih okoliščinah pridržano osebo nemudoma izpustiti.
84.
V zvezi s tem naj spomnim, da je Sodišče v sodbi v zadevi FMS in drugi že ugotovilo, da je člen 15 Direktive 2008/115 brezpogojen in dovolj natančen ter da ima zato neposredni učinek. (
59
) Nadalje, navedeno določbo je treba razlagati glede na člen 47 Listine, ki zagotavlja pravico do učinkovitega pravnega sredstva. (
60
) V zvezi s tem je Sodišče ugotovilo, da morajo v primeru, ko pridržanje odredi upravni organ, države članice zagotoviti „pospešen“ sodni nadzor zakonitosti takega pridržanja, bodisi po uradni dolžnosti bodisi na zahtevo zadevne osebe. (
61
) Neopravljen sodni pregled ali znatno odlašanje z njim je torej v neskladju z bistvom člena 47 in pomeni kršitev prava Unije. (
62
) Če torej sodni pregled ni opravljen pravočasno in učinkovito, pridržanje ni več skladno s členom 15(2) in (3) Direktive 2008/115 in členom 47 Listine, ne glede na to, ali so pozneje izpolnjeni vsebinski razlogi za pridržanje.
85.
Poleg tega je Sodišče izrecno navedlo, da če se ugotovi, da je pridržanje nezakonito, je treba zadevno osebo nemudoma izpustiti, (
63
) in da morajo imeti nacionalna sodišča možnost, da spremenijo prejšnjo odločitev in odredijo takojšnjo izpustitev zadevne osebe ali izrečejo alternativen ukrep pridržanju. (
64
) Sodišče je potrdilo, da če ni pristojno drugo sodišče, lahko sodišča neposredno odredijo izpustitev, če je pridržanje v nasprotju s pravom Unije. (
65
)
86.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče ločevalo med primeri, v katerih je bilo pridržanje trenutno nezakonito, in tistimi, v katerih je bilo nezakonito le v predhodnem obdobju. Če pridržanje ne temelji na zakoniti pravni podlagi v času sodnega pregleda, je treba osebo načeloma nemudoma izpustiti, kot potrjuje sodba v zadevi FMS in drugi. (
66
) Če pa je bilo pridržanje osebe prvotno nezakonito, vendar je nato postalo upravičeno na podlagi nove, neodvisne pravne podlage, kot je bilo obravnavano v sodbi v zadevi Bouskoura, (
67
) takojšnja izpustitev ni potrebna. Navedena sodba se izrecno nanaša na spremembo pravne ureditve s pridržanja na podlagi uredbe Dublin III v pridržanje na podlagi Direktive 2008/115, kar sta ločeni pravni podlagi. V takih primerih je državljan tretje države namesto izpustitve lahko upravičen do odškodnine za predhodni nezakoniti odvzem prostosti. (
68
) Nasprotno pa se obravnavana zadeva nanaša na zaporedna obdobja pridržanja, ki je bilo odrejeno na podlagi iste pravne ureditve, torej člena 15 Direktive 2008/115. V takem primeru morajo nacionalni organi utemeljiti vsako novo obdobje pridržanja, zlasti njegovo podaljšanje na podlagi člena 15(6) navedene direktive.
87.
Menim, da se načela, opredeljena v sodni praksi Sodišča in navedena v točkah 84 in 85 teh sklepnih predlogov, enako uporabljajo za sodni pregled odločb o podaljšanju pridržanja na podlagi člena 15(6) Direktive 2008/115, ki sledi prvotnemu pridržanju, kot je bilo odrejeno na podlagi ukrepa, sprejetega na podlagi člena 15(1) navedene direktive, saj mora biti za vsak odvzem prostosti na podlagi člena 15 navedene direktive opravljen učinkovit in pravočasen sodni pregled.
88.
Iz tega sledi, da če se s sodnim pregledom neupravičeno odlaša in se pridržanje podaljša tako, da na podlagi člena 15(6) Direktive 2008/115 presega začetno šestmesečno obdobje, vendar brez opravljenega pravočasnega sodnega pregleda, se mora tako pridržanje šteti za nezakonito. Procesna varovalka hitrega sodnega pregleda iz člena 15(2) navedene direktive je bistveni pogoj za zakonitost nadaljnjega pridržanja. Poznejša ugotovitev, da so izpolnjeni vsebinski pogoji za pridržanje, ne more za nazaj odpraviti kršitve. Če torej ta procesna zahteva ni izpolnjena, je treba državljana tretje države nemudoma izpustiti, ne glede na to, ali so v času poznejšega sodnega pregleda izpolnjeni vsebinski pogoji za pridržanje.
IV. Predlog
89.
Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je predložilo Korkein oikeus (vrhovno sodišče, Finska), odgovori:
člen 15(3), (5) in (6) Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav v povezavi s členoma 6 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da:
–
je treba pri presoji, ali je bilo doseženo najdaljše možno obdobje pridržanja iz člena 15(5) in (6) navedene direktive, upoštevati vsa obdobja, v katerih je bil zadevni državljan tretje države predhodno pridržan na podlagi navedene določbe s ciljem izvršitve iste odločbe o vrnitvi. Če odločba o vrnitvi še velja in postopek vračanja ni bil dejansko in dokončno opuščen, prekinitev pridržanja ne upravičuje ponovnega začetka štetja obdobij pridržanja. To velja tudi, če je bil zadevni državljan tretje države med obdobji pridržanja izpuščen ali je začasno odšel v drugo državo članico;
–
je treba v primeru podaljšanja začetnega obdobja pridržanja sodni pregled, ki se zahteva na podlagi člena 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115, načeloma opraviti še pred začetkom podaljšanega obdobja. Če pa se sodni pregled opravi po izteku začetnega obdobja pridržanja, je treba zaradi resnosti posega v temeljno pravico do svobode tak pregled opraviti hitro, v skladu z zahtevo o pravočasnem sodnem pregledu zakonitosti pridržanja, kot je določena v členu 15(2) in (3) navedene direktive;
–
če se s sodnim pregledom neupravičeno odlaša in se pridržanje podaljša tako, da na podlagi člena 15(6) Direktive 2008/115 presega začetno šestmesečno obdobje, vendar brez opravljenega pravočasnega sodnega pregleda, se mora tako pridržanje šteti za nezakonito. Procesna varovalka hitrega sodnega pregleda iz člena 15(2) navedene direktive je bistveni pogoj za zakonitost nadaljnjega pridržanja. Poznejša ugotovitev, da so izpolnjeni vsebinski pogoji za pridržanje, ne more za nazaj odpraviti kršitve. Če torej ta procesna zahteva ni izpolnjena, je treba državljana tretje države nemudoma izpustiti, ne glede na to, ali so v času poznejšega sodnega pregleda izpolnjeni vsebinski pogoji za pridržanje.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno in ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
(
2
)	UL 2008, L 348, str. 98.
(
3
)	Natančneje, zdi se, da predmet presoje predložitvenega sodišča ni zakonitost odločbe policije z dne 11. septembra 2023, na podlagi katere je bil zadevni državljan tretje države tretjič pridržan, ampak zakonitost njegovega pridržanja po doseženem najdaljšem možnem obdobju šest mesecev, kot je določeno v členu 15(5) Direktive 2008/115. Pravno sredstvo, vloženo pri navedenem sodišču, je bilo vloženo zoper odločbo Itä-Suomen hovioikeus (pritožbeno sodišče za vzhodno Finsko, Finska), ki je zavrnilo pritožbo zadevnega državljana tretje države zoper sodbo Etelä-Karjalan käräjäoikeus (sodišče prve stopnje v Južni Kareliji, Finska) z dne 7. decembra 2023, ki je med drugim ugotovilo, da zgolj dejstvo, da je bila obravnava po uradni dolžnosti opravljena šele, ko je skupno obdobje pridržanja (potencialno) preseglo šest mesecev, ne zadošča za njegovo izpustitev.
(
4
)	Kot navaja Peers, S., se je razlaga Direktive 2008/115, ki je bila najprej sprejeta kot strogo orodje za pridržanje in odstranitev migrantov brez urejenega statusa, na podlagi sodne prakse Sodišča preoblikovala tako, da zdaj odraža bolj uravnotežen pristop (glej Peers, S., „Irregular migrants – Can humane treatment be balanced against efficient removal?“, European Journal of Migration and Law, zv. 17, št. 4, 2015, str. 289).
(
5
)	UL 2013, L 180, str. 31.
(
6
)	C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741 (v nadaljevanju: sodba v zadevi Kadzoev).
(
7
)	V odgovor na vprašanje Sodišča je predložitveno sodišče navedlo, da iz člena 127 zakona o tujcih v zvezi z Direktivo 2008/115 ne izhaja jasno, ali naj se pri izračunu najdaljšega možnega obdobja pridržanja posamezna obdobja pridržanja seštevajo ali obravnavajo ločeno. Zaradi pomanjkanja ustaljene nacionalne sodne prakse so odločitve o izpustitvi pridržanih posameznikov trenutno odvisne od tega, kako policija ali sodišča razlagajo zakon v posamezni zadevi.
(
8
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, točka 268; v nadaljevanju: sodba v zadevi FMS in drugi). Namen Direktive 2008/115 je torej uskladiti ureditev s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP), ki je ugotovilo, da za pridržanje osebe v okviru postopka izgona ali izročitve ne velja pogoj, da mora biti tak ukrep „potreben, na primer da se posamezniku prepreči […] beg“ (glej med drugim sodbe ESČP z dne 15. novembra 1996, Chahal proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, točki 112 in 113); z dne 10. julija 2014, Rakhimov proti Rusiji (CE:ECHR:2014:0710JUD005055213, točki 119 in 120), in z dne 27. novembra 2014, Khomullo proti Ukrajini (CE:ECHR:2014:1127JUD004759310, točka 52)).
(
9
)	Sodba z dne 28. aprila 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, točka 40; v nadaljevanju: sodba v zadevi El Dridi).
(
10
)	Glej v zvezi s tem sodbo v zadevi FMS in drugi, točka 278.
(
11
)	Glej zlasti sodbo z dne 5. junija 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, točka 58), v kateri je Sodišče ugotovilo, da je treba o podaljšanju, odobrenem na podlagi člena 15(6) Direktive 2008/115, odločiti v skladu z nacionalnim pravom in da nikakor ne sme preseči nadaljnjih 12 mesecev.
(
12
)	Glej točko 69 navedene sodbe, ki se nanaša na točke 37, 54 in 61 iste sodbe. Glej tudi točko 15.4 Priročnika o vračanju (ki je priloga Priporočilu Komisije (EU) 2017/2338 z dne 16. novembra 2017 o skupnem „Priročniku o vračanju“, ki ga uporabljajo pristojni organi držav članic pri izvajanju nalog v zvezi z vračanjem (UL 2017, L 339, str. 83)).
(
13
)	Glej med drugim sodbo v zadevi FMS in drugi, točki 279 in 280 ter navedena sodna praksa.
(
14
)	Prav tam, točka 280.
(
15
)	V sodbi v zadevi El Dridi, točka 43, je Sodišče dodalo, da je torej namen Direktive 2008/115 upoštevati sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, v skladu s katero načelo sorazmernosti zahteva, da se pridržanje osebe, proti kateri teče postopek za izgon ali izročitev, ne podaljšuje za nerazumno trajanje, to je ne presega časa, ki je nujno potreben za dosego zastavljenega cilja (glej med drugim sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 29. januarja 2008 v zadevi Saadi proti Združenemu kraljestvu, CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, točke od 72 do 74), in osmo od „dvajsetih smernic o prisilnem vračanju“, ki jih je 4. maja 2005 sprejel odbor ministrov Sveta Evrope, na katere se sklicuje v uvodni izjavi 3 Direktive 2008/115. V skladu z navedenimi smernicami mora biti vsako pridržanje pred odstranitvijo kar se le da kratko. Za komentar sodbe v zadevi El Dridi glej Raffaelli, R., „Criminalizing irregular immigration and the Returns Directive – An analysis of the El Dridi case“, European Journal of Migration and Law, zv. 13, št. 4, 2011, str. 467, ter Mitsilegas, V., The Criminalisation of Migration in Europe – Challenges for Human Rights and the Rule of Law, Springer, Cham, 2015, str. 57.
(
16
)	Glej sodbi z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preizkus pridržanja po uradni dolžnosti), C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točka 72 in navedena sodna praksa, in z dne 4. oktobra 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, točka 41 (v nadaljevanju: sodba v zadevi Bouskoura). Ker pridržanje pomeni hud poseg v pravico državljana tretje države do svobode iz člena 6 Listine, se uporabljajo stroge varovalke, vključno s predvidljivostjo in varstvom pred samovoljnim ravnanjem (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2017, Al Chodor, C‑528/15, EU:C:2017:213, točka 40).
(
17
)	Sodba z dne 6. oktobra 2022, Politsei- ja Piirivalveamet (Pridržanje – Nevarnost storitve kaznivega dejanja) (C‑241/21, EU:C:2022:753, točke od 30 do 33, 38 ter od 40 do 43).
(
18
)	Glej v tem smislu sodbo v zadevi FMS in drugi, točki 268 in 269.
(
19
)	Za razpravo o sodni praksi Sodišča v zvezi z Direktivo 2008/115 glej Molnár, T., „The place and role of international human rights law in the EU Return Directive and in the related CJEU case-law – Approaches worlds apart?“, v Carrera, S., et al. (ur.), EU External Migration Policies in an Era of Global Mobilities: Intersecting Policy Universes, Brill Nijhoff, Leiden, 2018, str. 105.
(
20
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, točka 38).
(
21
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, točka 40). Glej tudi sodbo ESČP z dne 19. februarja 2009, A. in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505, točka 164).
(
22
)	Sodišče je pojem „upravičenega pričakovanja“ razlagalo med drugim v sodbi v zadevi Kadzoev (točke od 64 do 66), v katerih je ugotovilo, da odstranitve ni upravičeno pričakovati, kadar je malo verjetno, da bo tretja država sprejela zadevnega tujca ob upoštevanju navedenih obdobij. Glej tudi sodbo v zadevi FMS in drugi, točka 278.
(
23
)	Glej točko 35 zgoraj.
(
24
)	Glej točke od 37 do 40 zgoraj.
(
25
)	10. maj 2007, CE:ECHR:2007:0510JUD000019905.
(
26
)	Prav tam, točki 33 in 34.
(
27
)	Glej točke od 44 do 47 zgoraj.
(
28
)	Glej točki 46 in 47 zgoraj.
(
29
)	Glej točko 39 zgoraj.
(
30
)	Glej točko 46 zgoraj.
(
31
)	Glej med drugim sodbo v zadevi Kadzoev, točka 37, in sodbo z dne 6. oktobra 2022, Politsei- ja Piirivalveamet (Pridržanje – Nevarnost storitve kaznivega dejanja) (C‑241/21, EU:C:2022:753, točka od 40 do 42).
(
32
)	Sodba z dne 17. septembra 2020, JZ (Zaporna kazen v primeru prepovedi vstopa), C‑806/18, EU:C:2020:724, točke od 27 do 29 in navedena sodna praksa).
(
33
)	Sodba z dne 6. decembra 2011, Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, točke 46, 48 in 50).
(
34
)	Sodba z dne 17. septembra 2020, JZ (Zaporna kazen v primeru prepovedi vstopa), C‑806/18, EU:C:2020:724, točke od 27 do 29 in navedena sodna praksa).
(
35
)	Prav tam.
(
36
)	Glej sodbo v zadevi Kadzoev, točke od 63 do 67. V točki 65 navedene sodbe Sodišče neposredno poveže sorazmernost z upravičenim pričakovanjem odstranitve; Sodišče je ugotovilo, da sme pridržanje osebe z namenom odstranitve trajati le toliko, kolikor je nujno potrebno, da se zagotovi uspešna odstranitev. Če se ugotovi, da ni mogoče več upravičeno pričakovati odstranitve, pridržanje ni več upravičeno in zadevno osebo je treba nemudoma izpustiti.
(
37
)	Glej člen 15(1) in (4) Direktive 2008/115.
(
38
)	Glej člen 8(4) Direktive 2008/115, ki določa, da „[v] primerih, ko države članice – kot zadnjo možnost – uporabijo prisilne ukrepe za izvajanje odstranitve državljana tretje države, ki se upira odstranitvi, so takšni ukrepi sorazmerni in ne prekoračujejo razumne sile. Izvajajo se v skladu s temeljnimi pravicami in z ustreznim spoštovanjem dostojanstva in telesne integritete zadevnega državljana tretje države, kot je predvideno v nacionalni zakonodaji.“ Glej tudi Peers, S., sprotna opomba 4, op. cit., str. 289.
(
39
)	Majcher, I. in Strik, T., „Legislating without evidence – The recast of the EU Return Directive“, European Journal of Migration and Law, zv. 23, št. 2, 2021, str. 103.
(
40
)	Prav tam.
(
41
)	Točka 45. Glej tudi sodbo v zadevi Bouskoura, točka 46.
(
42
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (UL 2013, L 180, str. 96). Direktiva 2013/33 je nadomestila Direktivo Sveta 2003/9/ES z dne 27. januarja 2003 o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 19, zvezek 6, str. 101).
(
43
)	Iz točke 22 predložitvene odločbe izhaja, da se določba o najdaljšem možnem obdobju pridržanja šest mesecev iz člena 127(1) zakona o tujcih, ki ustreza členu 15(5) Direktive 2008/115, uporablja za vsako pridržanje tujca, ne glede na to, ali pridržanje temelji na pravu Unije ali na nacionalnem pravu. V točki 23 predložitvene odločbe je navedeno, da „je pridržanje [zadevnega državljana tretje države] ves čas ali skoraj [ves] čas temeljilo, vsaj pretežno, na ureditvi iz [Direktive 2008/115]“.
(
44
)	Pridržanje z namenom odstranitve na podlagi Direktive 2008/115 in pridržanje prosilcev za mednarodno zaščito urejata ločena pravna režima. Glej točko 60 zgoraj.
(
45
)	V zvezi z razlikami med ureditvijo pridržanja na podlagi Direktive 2008/115 in Uredbe Dublin III glej sodbo v zadevi Bouskoura, točke od 46 do 50.
(
46
)	C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858 (točke 83, 84, 88 in 92).
(
47
)	Iz ustaljene sodne prakse Sodišča, zlasti iz sodb z dne 10. septembra 2013, G. in R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533), in z dne 5. junija 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320), izhaja, da je treba sodni pregled, kot ga zahteva člen 15(3), drugi stavek, Direktive 2008/115, opraviti po uradni dolžnosti, pri čemer se ne zahteva, da pridržana oseba v zvezi s tem kaj stori. Taka razlaga zagotavlja učinkovito varstvo temeljne pravice do svobode in varnosti iz člena 6 Listine.
(
48
)	Glej sodbi z dne 5. junija 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, točka 44), in z dne 10. marca 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, točka 59).
(
49
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, točka 59 in navedena sodna praksa).
(
50
)	Glej sprotno opombo 17 zgoraj.
(
51
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 5. junija 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, točka 44), v kateri je Sodišče v bistvu ugotovilo, da je za kakršno koli podaljšanje pridržanja na podlagi člena 15(6) potrebna nova, individualna presoja, ki ne more biti samodejna (točke od 44 do 46). Nadalje, sodišče, ki opravlja pregled, mora preveriti pogoje, s katerimi se upravičuje podaljšanje, in se ne sme zgolj sklicevati na ugotovitve upravnega organa (točka 60).
(
52
)	Sodišče je ugotovilo, da bi bilo v nasprotju z bistveno vsebino pravice do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljene s členom 47 Listine, če nobeno sodišče ne bi moglo preveriti, ali je odločba o odreditvi pridržanja na podlagi Direktive 2008/115 skladna s pravicami in svoboščinami, ki jih pravo Unije zagotavlja državljanom tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice (glej v zvezi s tem sodbo v zadevi FMS in drugi, točka 290).
(
53
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preizkus pridržanja po uradni dolžnosti) (C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točka 83 in navedena sodna praksa).
(
54
)	Glej člen 15(2) Direktive 2008/115, ki izrecno določa, da mora biti pridržanje podvrženo sodnemu pregledu „kar se da hitro po začetku pridržanja“ in da mora pregled pridržanja opraviti sodni organ. Iz sistemske logike navedene direktive izhaja, da ker mora biti pridržanje potrebno, sorazmerno in časovno omejeno, mora biti na podlagi člena 15(3), drugi stavek, navedene direktive tudi pregled nadaljnjega pridržanja podvržen enakim sodnim varovalkam kot prvotno pridržanje, vključno z zahtevo glede kratkih rokov.
(
55
)	Sodba z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preizkus pridržanja po uradni dolžnosti) (C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točka 83).
(
56
)	Tako razlago nadalje podpira člen 15(4) Direktive 2008/115, ki določa, da je treba zadevno osebo nemudoma izpustiti, če pogoji iz člena 15(1) Direktive 2008/115 niso več izpolnjeni. Ne bi bilo namreč skladno z navedeno določbo, če bi se podaljšanje odredilo samodejno ali prepozno.
(
57
)	Glej sodbo z dne 8. maja 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, točka 41).
(
58
)	Glej sodbo v zadevi FMS in drugi, točka 276.
(
59
)	Glej v zvezi s tem sodbo v zadevi FMS in drugi, člen 288 in navedena sodna praksa.
(
60
)	Prav tam, točka 289.
(
61
)	Sodba z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preizkus pridržanja po uradni dolžnosti) (C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točka 83).
(
62
)	Prav tam, točki 81 in 83.
(
63
)	Glej v zvezi s tem sodbo v zadevi FMS in drugi, točka 292.
(
64
)	Prav tam, točka 293, ki se nanaša na sodbo z dne 5. junija 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, točka 62). Glej tudi sodbo z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preizkus pridržanja po uradni dolžnosti) (C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točka 79), in sodbo v zadevi Bouskoura, točka 44.
(
65
)	Glej sodbo v zadevi FMS in drugi, točka 294.
(
66
)	Prav tam, točka 278.
(
67
)	Glej sodbo v zadevi Bouskoura, točke od 58 do 61.
(
68
)	Prav tam.