Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 30. aprila 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Direktiva (EU) 2016/343 – Člena 3 in 4 – Domneva nedolžnosti – Člen 48(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Sklep o ustavitvi postopka – Sodna odločba, s katero se ne ugotavlja krivda – Razveljavitev in vrnitev v razsojanje sodišču na nižji stopnji – Ugotovitve višjestopenjskega sodišča glede podanosti elementov kaznivega dejanja – Obveznost sodišča na nižji stopnji, da ravna v skladu s presojami sodišča na višji stopnji – Ustrezni ukrepi v primeru kršitve domneve nedolžnosti “
V zadevi C‑748/24, [Kotaňák](i),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Mestský súd Bratislava I (mestno sodišče Bratislava I, Slovaška) z odločbo z dne 25. aprila 2024, ki je na Sodišče prispela 29. oktobra 2024, v kazenskem postopku zoper
AC,
ob udeležbi
Okresná prokuratúra Bratislava III,
LZ,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi C. Lycourgos (poročevalec), predsednik senata, O. Spineanu-Matei, sodnica, S. Rodin, N. Fenger in A. Kornezov, sodniki,
generalni pravobranilec: D. Spielmann,
sodni tajnik: I. Illéssy, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. oktobra 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za AC M. Mandzák, P. Pechanec in M. Pohovej, advokáti,
–        za slovaško vlado njeni agenti,
–        za madžarsko vlado Zs. Biró-Tóth in M. Z. Fehér, agenta,
–        za Evropsko komisijo R. Lindenthal in M. Wasmeier, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. januarja 2026
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4 in 6 Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1), člena 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter načel učinkovitosti in primarnosti prava Unije.
2        Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, uvedenega zoper AC zaradi obrekovanja.
Pravni okvir
Direktiva 2016/343
3        V uvodnih izjavah 16 in 48 Direktive 2016/343 je navedeno:
„(16)      Domneva nedolžnosti bi bila kršena, če bi javne izjave javnih organov ali sodne odločbe, razen odločbe o ugotovitvi krivde, osumljeno ali obdolženo osebo označile za krivo, dokler taki osebi ni dokazana krivda v skladu z zakonom. Take izjave in sodne odločbe ne bi smele odražati mnenja, da je ta oseba kriva. To ne bi smelo posegati v akte tožilstva, namenjene dokazovanju krivde osumljene ali obdolžene osebe, kot je obtožni akt, in v sodne odločbe, na podlagi katerih se izvrši pogojna kazen, pod pogojem, da se spoštujejo pravice obrambe. To prav tako ne bi smelo posegati v predhodne procesne odločbe, ki jih sprejmejo sodni ali drugi pristojni organi in ki temeljijo na sumu ali na obremenilnih dokazih, kot so odločbe o priporu pred sojenjem, če v teh odločbah osumljena ali obdolžena oseba ni označena za krivo. Pristojni organ bi moral morda pred sprejetjem predhodne procesne odločbe preveriti, ali obstaja dovolj obremenilnih dokazov zoper osumljeno ali obdolženo osebo za utemeljitev take odločbe, ta odločba pa lahko vsebuje sklicevanja na take dokaze.
[…]
(48)      Glede na to, da direktiva določa minimalna pravila, bi države članice morale imeti možnost razširiti pravice iz te direktive, da zagotovijo višjo raven varstva. Raven varstva, ki jo zagotavljajo države članice, nikoli ne bi smela biti nižja od standardov, ki so določeni v Listini oziroma
[Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisani v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP)], kakor ju razlagata Sodišče in Evropsko sodišče za človekove pravice.“
4        Člen 2 te direktive določa:
„Ta direktiva se uporablja za fizične osebe, ki so osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku. Uporablja se v vseh fazah kazenskega postopka, od trenutka, ko je oseba osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja ali domnevnega kaznivega dejanja, dokler odločba o končni ugotovitvi, ali je ta oseba storila zadevno kaznivo dejanje, ne postane pravnomočna.“
5        Člen 3 navedene direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da osumljene in obdolžene osebe veljajo za nedolžne, dokler jim ni dokazana krivda v skladu z zakonom.“
6        Člen 4 iste direktive, naslovljen „Javno označevanje osumljenih ali obdolženih oseb za krive“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da javne izjave javnih organov in sodne odločbe, razen odločb o ugotovitvi krivde, osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, dokler tej osebi ni dokazana krivda v skladu z zakonom. To ne posega v akte tožilstva, katerih namen je dokazati krivdo osumljene ali obdolžene osebe, in v predhodne procesne odločbe, ki jih sprejmejo sodni ali drugi pristojni organi in ki temeljijo na sumu ali na obremenilnih dokazih.
2.      Države članice zagotovijo, da so na voljo ustrezni ukrepi v primeru kršitve obveznosti iz odstavka 1 tega člena, in sicer da se osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, v skladu s to direktivo, in zlasti s členom 10.“
7        Člen 6(1) Direktive 2016/343 določa:
„Države članice zagotovijo, da dokazno breme za ugotavljanje krivde osumljenih in obdolženih oseb nosi tožilstvo. To ne posega v obveznosti sodnika ali pristojnega sodišča, da si prizadeva najti tako obremenilne kot razbremenilne dokaze, in pravico obrambe, da predloži dokaze v skladu z veljavnim nacionalnim pravom.“
8        Člen 10(1) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe v primeru kršitev pravic iz te direktive na voljo učinkovito pravno sredstvo.“
Slovaško pravo
9        Člen 373(1) in (2)
Trestný zákon (kazenski zakonik), ki opredeljuje kaznivo dejanje obrekovanja, določa:
„(1)      Kdor o drugi osebi širi neresnične podatke, ki bi lahko bistveno ogrozili njen ugled med sodržavljani, ji škodovali pri delu ali poslovanju, škodovali njenim družinskim odnosom ali ji povzročili drugo resno škodo, se kaznuje z zaporno kaznijo do dveh let.
(2)      Storilec se kaznuje z zaporno kaznijo od enega do petih let, če stori dejanje iz odstavka 1:
[…]
(c)      javno;“
10      Člen 327(1) Trestný poriadok (zakonik o kazenskem postopku) določa:
„Sodišče, ki mu je zadeva predložena v ponovno sojenje in odločanje, je vezano na pravno stališče, ki ga je pritožbeno sodišče izrazilo v svoji odločbi, in je dolžno izvesti dejanja in dokaze, ki jih je odredilo pritožbeno sodišče.“
Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
11      Okresná prokuratúra Bratislava III (okrajno tožilstvo Bratislava III, Slovaška) je 18. novembra 2020 pri Okresný súd Bratislava III (okrajno sodišče Bratislava III, Slovaška) vložilo obtožni akt zoper AC zaradi kaznivega dejanja obrekovanja v smislu člena 373(1) in (2)(c) kazenskega zakonika, ki naj bi ga storil s spletno objavo več videoposnetkov, ki vsebujejo vrsto napačnih trditev.
12      Okresný súd Bratislava III (okrajno sodišče Bratislava III) je s sklepom z dne 8. novembra 2021 ustavilo pregon z obrazložitvijo, da ravnanje, navedeno v tem obtožnem aktu, ni kaznivo dejanje.
13      Okresná prokuratúra Bratislava III (okrajno tožilstvo Bratislava III) je zoper ta sklep vložilo pritožbo. Krajský súd v Bratislave (regionalno sodišče v Bratislavi, Slovaška) je s sklepom z dne 8. februarja 2022 razveljavilo sklep prvostopenjskega sodišča in mu zadevo vrnilo v ponovno razsojanje, da to ponovno preuči vse dokaze.
14      Krajský súd v Bratislave (regionalno sodišče v Bratislavi) je med drugim presodilo, da „[n]eresnične informacije povsem intimne narave, ki jih je obdolženec s svojo objavo dal na voljo širokemu krogu sledilcev, lahko zaradi svoje vsebine resno škodujejo partnerskim, družinskim in prijateljskim odnosom ter spodkopavajo zaupanje v osebo oškodovanke“.
15      Okresný súd Bratislava III (okrajno sodišče Bratislava III) je s sklepom z dne 3. oktobra 2022 ponovno ustavilo postopek v zvezi z obtožnim aktom zoper AC.
16      Okresná prokuratúra Bratislava III (okrajno tožilstvo Bratislava III) je zoper ta sklep
vložilo pritožbo. Krajský súd v Bratislave (regionalno sodišče v Bratislavi, Slovaška) je s sklepom z dne 18. aprila 2023 razveljavilo sklep prvostopenjskega sodišča z dne 3. oktobra 2022 in mu zadevo vrnilo v ponovno razsojanje.
17      Krajský súd v Bratislave (regionalno sodišče v Bratislavi) je v obrazložitvi svojega sklepa ponovilo presoje iz sklepa z dne 8. februarja 2022 in med drugim dodalo naslednje:
„Iz dokazov, ki so bili izvedeni v predkazenskem postopku in na katere se je oprlo tudi [sodišče prve stopnje], je nedvomno razvidno, da je obdolženec do oškodovanke uporabljal laži, jo napadal, zaradi česar se je ta v krogu svoje družine in okolice znašla v zelo neprijetnih razmerah. Intimni odnos med njo in SB je plod obtoženčeve domišljije in to, kar je obdolženec navedel v svojih izjavah, se nikoli ni zgodilo […]. Kar zadeva določitev, katera od objavljenih informacij naj bi bila neresnična, gre nedvomno za informacije, katerih resničnost je bila preverjena v predkazenskem postopku na podlagi izvedenih dokazov in ki so se nanašale na intimno razmerje med oškodovanko in pričo SB ter na spolne prakse, ki jih je obtoženec nedvoumno opisal v objavi.“
18      Po reorganizaciji slovaškega pravosodnega sistema je bila pristojnost za obravnavo zadeve iz postopka v glavni stvari 1. junija 2023 prenesena na Mestský súd Bratislava I (mestno sodišče Bratislava I, Slovaška), ki je predložitveno sodišče.
19      AC pred tem sodiščem trdi, da so nekatere presoje pritožbenega sodišča v nasprotju z domnevo nedolžnosti, saj ne puščajo nobenega dvoma glede njegove krivde, čeprav temu sodišču ni bilo treba odločiti o utemeljenosti obtožb zoper njega. AC zato meni, da bi moralo predložitveno sodišče odločiti ob zavrnitvi presoj pritožbenega sodišča.
20      Predložitveno sodišče navaja, da je na podlagi slovaških postopkovnih pravil vezano na presojo pritožbenega sodišča. Vendar meni, da sta s temi presojami kršeni domneva nedolžnosti, do katere je upravičen AC, in njegova pravica do obrambe.
21      V zvezi s tem to sodišče zlasti dvomi o sorazmernosti navedenih presoj, ker bi se lahko v skladu s slovaško ureditvijo sodišče višje stopnje omejilo na ugotovitev, da je bila odločba na prvi stopnji napačna, in na to, da bi prvostopenjskemu sodišču naložilo, naj izvede dokaze. Poleg tega se predložitveno sodišče sprašuje o upoštevnosti okoliščine, da se je sodišče višje stopnje izreklo le na podlagi dokazov, zbranih v predkazenskem postopku, in ne da bi obdolžena oseba imela možnost podati stališče v zvezi s tem.
22      Poleg tega se predložitveno sodišče sprašuje, katere ustrezne ukrepe v smislu člena 4(2) Direktive 2016/343 bi bilo treba po potrebi sprejeti za odpravo kršitve domneve nedolžnosti. Natančneje, sprašuje se, ali je treba odstopiti od pravno zavezujočih presoj sodišča višje stopnje ali celo poleg tega odločiti o izločitvi sodnikov tega sodišča.
23      V teh okoliščinah je Mestský súd Bratislava I (mestno sodišče Bratislava I) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali pravica do spoštovanja domneve nedolžnosti iz člena 48(1) [Listine] v povezavi s členom 4(1) in členom 6(1) [Direktive 2016/343] ter načelo sorazmernosti in pravica do obrambe iz člena 48(2) [Listine] nasprotujejo temu, da višjestopenjsko sodišče v okviru postopka glede pritožbe tožilca na sklep sodišča prve stopnje o ustavitvi kazenskega postopka v obrazložitvi odločbe še pred vsebinsko odločitvijo o zadevi in brez izvedbe dokaznega postopka v zadevi pred sodiščem navede naslednje pravne in dejanske ugotovitve:
‚Neresnične informacije povsem intimne narave, ki jih je obdolženec s svojo objavo dal na voljo širokemu krogu sledilcev, lahko zaradi svoje vsebine resno škodujejo partnerskim, družinskim in prijateljskim odnosom ter spodkopavajo zaupanje v osebo oškodovanke […]. Iz dokazov, ki so bili izvedeni v predkazenskem postopku in na katere se je oprlo tudi [sodišče prve stopnje], je nedvomno razvidno, da je obdolženec do oškodovanke uporabljal laži, jo napadal, zaradi česar se je ta v krogu svoje družine in okolice znašla v zelo neprijetnih razmerah. Intimni odnos med njo in SB je plod obtoženčeve domišljije in to, kar je obdolženec navedel v svojih izjavah, se nikoli ni zgodilo […]. Kar zadeva določitev, katera od objavljenih informacij naj bi bila neresnična, gre nedvomno za informacije, katerih resničnost je bila preverjena v predkazenskem postopku na podlagi izvedenih dokazov in ki so se nanašale na intimno razmerje med oškodovanko in pričo SB ter na spolne prakse, ki jih je obtoženec nedvoumno opisal v objavi.‘?
2.      Ali na odgovor na prvo vprašanje vpliva dejstvo, da niti nacionalna ureditev niti nacionalna praksa od višjestopenjskega sodišča ne zahtevata, da v obrazložitvi razveljavitvenega sklepa opravi presojo dejanskih in pravnih okoliščin, in se ta obrazložitev lahko omeji izključno na napačno odločitev nižjega sodišča, ker bi moralo sodišče prve stopnje izvesti dokazni postopek na glavni obravnavi in o zadevi odločiti na podlagi rezultatov tega dokaznega postopka?
3.      Ali na odgovor na prvo vprašanje vpliva dejstvo, da je višjestopenjsko sodišče pri odločanju o tožilčevi pritožbi odločalo izključno na podlagi dokazov, izvedenih v predkazenskem postopku, ki do zdaj pred sodiščem prve stopnje sploh niso bili izvedeni?
4.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: Ali so naslednji ukrepi in odločitve ustrezna sredstva za zagotovitev spoštovanja domneve nedolžnosti v smislu člena 4(2) Direktive [2016/343]:
–        ukrep nacionalnega sodišča prve stopnje, ki ob sklicevanju na načelo primarnosti in učinkovitosti prava Unije ne upošteva pravnih in dejanskih ugotovitev, ki jih je višjestopenjsko sodišče navedlo v obrazložitvi svoje odločbe, v delu, v katerem so v nasprotju s pravom Unije, čeprav bi bile te ugotovitve sicer v skladu z nacionalno ureditvijo pravno zavezujoče, in po izvedbi ustreznega dokaznega postopka samo odloči o zadevi; bodisi
–        ukrep nacionalnega sodišča prve stopnje, ki ob sklicevanju na načelo primarnosti in učinkovitosti prava Unije ne upošteva pravnih in dejanskih ugotovitev, ki jih je višjestopenjsko sodišče navedlo v obrazložitvi svoje odločbe, v delu, v katerem so v nasprotju s pravom Unije, čeprav bi bile te ugotovitve sicer v skladu z nacionalno ureditvijo pravno zavezujoče, in samo ponovno odloči o zadevi, pri čemer izda enako odločbo o ustavitvi kazenskega postopka, kot jo je že razveljavilo višjestopenjsko sodišče; bodisi
–        izločitev sodnikov višjestopenjskega sodišča iz sodelovanja v postopku glede na pomanjkanje nepristranskosti zaradi kršitve domneve nedolžnosti na podlagi očitka o pomanjkanju nepristranskosti, ki ga je podal osumljenec?“
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
24      Slovaška vlada izpodbija dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe.
25      Ta vlada po eni strani trdi, da predložitveno sodišče ni pojasnilo razlogov, iz katerih se je odločilo podati ta predlog, tako da Sodišče nima na voljo zadostnih informacij o dejanskem in pravnem okviru, v katerega so umeščena postavljena vprašanja.
26      Navedena vlada po drugi strani trdi, da razlaga prava Unije, za katero je zaprosilo predložitveno sodišče, ni potrebna za odločitev v postopku v glavni stvari. Pri postopku v glavni stvari naj namreč ne bi šlo za tožbo za sprejetje ustreznih ukrepov v smislu člena 4(2) Direktive 2016/343. V tem okviru, tudi če bi se ugotovilo, da je z obrazložitvijo odločbe pritožbenega sodišča kršena domneva nedolžnosti, naj taka ugotovitev ne bi vplivala na zakonitost te odločbe, katere presoje naj poleg tega predložitvenemu sodišču ne bi preprečevale, da po kontradiktorni izvedbi dokazov odloči o krivdi ali nedolžnosti obdolžene osebe. Poleg tega naj predložitveno sodišče ne bi bilo pristojno za odločanje o izločitvi sodnikov pritožbenega sodišča.
27      Opozoriti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (glej sodbi z dne 21. aprila 1988, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, točka 8, in z dne 24. julija 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, točka 61).
28      Iz tega izhaja, da za vprašanja v zvezi s pravom Unije velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju nacionalnega sodišča za predhodno odločanje samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej sodbi z dne 13. julija 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, EU:C:2000:405, točka 20, in z dne 24. julija 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, točka 62).
29      V zvezi s tem je treba, na prvem mestu, kar zadeva trditve, ki se nanašajo na domnevno nepopolnost predložitvene odločbe, poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, ki se zdaj odraža v členu 94(a) in (b) Poslovnika Sodišča, nujnost razlage prava Unije, ki je koristna za nacionalno sodišče, od tega sodišča zahteva, da opredeli dejanski in pravni okvir, v katerega se umeščajo vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj pojasni dejanske okoliščine, ki so podlaga za ta vprašanja. Poleg tega je nujno, kot to določa člen 94(c) Poslovnika, da predlog za predhodno odločanje vsebuje razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari (glej sodbo z dne 26. januarja 1993, Telemarsicabruzzo in drugi, od C‑320/90 do C‑322/90, EU:C:1993:26, točka 6; sklep z dne 28. junija 2000, Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, točka 16, in sodbo z dne 4. oktobra 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Poskus dostopa do osebnih podatkov, shranjenih v mobilnem telefonu), C‑548/21, EU:C:2024:830, točka 48).
30      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da predložitvena odločba vsebuje opredelitev dejanskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo zastavljena vprašanja. Poleg tega so v tej odločbi, kot je razvidno iz točk od 20 do 22 te sodbe, navedeni razlogi, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage nekaterih določb prava Unije.
31      Iz tega sledi, da ta odločba izpolnjuje zahteve iz člena 94 Poslovnika in da torej vsebuje zadostne elemente, ki Sodišču omogočajo, da odgovori na ta vprašanja.
32      Na drugem mestu, kar zadeva trditve, ki se nanašajo na neobstoj potrebe po pridobitvi odgovora Sodišča na zastavljena vprašanja za to, da bi se lahko odločilo v postopku v glavni stvari, je treba navesti, da je predložitveno sodišče pojasnilo, da je na podlagi slovaške ureditve zavezano, da pri preučitvi zadeve iz postopka v glavni stvari upošteva presoje pritožbenega sodišča.
33      V tem okviru je namen postavljenih vprašanj, da se predložitvenemu sodišču omogoči ugotoviti, ali so te presoje združljive z zahtevo po spoštovanju domneve nedolžnosti, ki izhaja iz Direktive 2016/343 in člena 48(1) Listine, ter da po potrebi izpelje posledice iz nezdružljivosti navedenih presoj s to zahtevo.
34      Zato ni očitno, da razlaga prava Unije, za katero je bilo zaprošeno, na splošno nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari.
35      Kar pa natančneje zadeva tretji del četrtega vprašanja, iz predložitvene odločbe ni razvidno, da bi bilo Mestský súd Bratislava I (mestno sodišče Bratislava I), ki je prvostopenjsko sodišče, pristojno za odločanje o morebitni izločitvi sodnikov pritožbenega sodišča ali da bi lahko kakor koli izpeljalo posledice iz morebitne obveznosti, ki bi izhajala iz prava Unije, da poskrbi za izločitev takih sodnikov.
36      Zato je očitno, da razlaga pravil Unije, katere namen je oceniti, ali se z njimi nalaga taka obveznost, nima nobene zveze s predmetom postopka v glavni stvari.
37      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da četrto vprašanje ni dopustno v delu, v katerem se nanaša na izločitev sodnikov pritožbenega sodišča, in da so zastavljena vprašanja v preostalem dopustna.
Vprašanja za predhodno odločanje
Vprašanja od prvega do tretjega
38      Predložitveno sodišče s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1) in člen 6(1) Direktive 2016/343 v povezavi s členom 48 Listine, ki se nanaša na domnevo nedolžnosti, razlagati tako, da nasprotujeta temu, da kazensko sodišče, ki odloča o pritožbi zoper odločbo o ustavitvi kazenskega postopka zaradi neobstoja kaznivega dejanja, podrobno zavzame stališče o obremenilnih dokazih s tem, da navede dejansko in pravno presojo o tem, ali so podani elementi zadevnega kaznivega dejanja, čeprav to sodišče v skladu z nacionalno ureditvijo za to, da bi sprejelo odločitev, tega ni dolžno storiti in ta presoja temelji izključno na dokazih, pridobljenih v okviru predkazenskega postopka, ne da bi obdolžena oseba imela možnost, da se v zvezi z njimi izreče.
39      Člen 4(1) Direktive 2016/343 določa, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da javne izjave javnih organov in sodne odločbe, razen odločb o ugotovitvi krivde, osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, dokler tej osebi ni dokazana krivda v skladu z zakonom. V tej določbi je natančneje določeno, da se z njo ne posega v akte tožilstva, katerih namen je dokazati krivdo osumljene ali obdolžene osebe, in v predhodne procesne odločbe, ki jih sprejmejo sodni ali drugi pristojni organi in ki temeljijo na sumu ali na obremenilnih dokazih.
40      Iz člena 6(1) te direktive izhaja, da države članice zagotovijo, da dokazno breme za ugotavljanje krivde osumljenih in obdolženih oseb nosi tožilstvo. V tej določbi je natančneje določeno, da se z njo ne posega v obveznosti sodnika ali pristojnega sodišča, da si prizadeva najti tako obremenilne kot razbremenilne dokaze, in pravico obrambe, da predloži dokaze v skladu z veljavnim nacionalnim pravom.
41      Za določitev obsega teh določb v zvezi s preučitvijo, ki jo lahko kazensko sodišče opravi v položaju, kakršen je ta, na katerega se nanašajo prva tri vprašanja, je treba najprej opozoriti, da se z Direktivo 2016/343 izvaja le minimalna harmonizacija nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in pravice biti navzoč na sojenju (glej v tem smislu sodbo z dne 19. septembra 2018, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, točki 45 in 46).
42      V okviru te minimalne harmonizacije ta direktiva razlikuje med sodnimi odločbami o ugotovitvi krivde, ki so nujno sprejete na koncu kazenskega postopka, in drugimi procesnimi akti, kot so akti tožilstva in predhodne procesne odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 28. novembra 2019, Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, točka 32).
43      V obravnavanem primeru se prva tri vprašanja nanašajo na predhodno fazo kazenskega postopka, v kateri se mora pritožbeno sodišče izreči o zakonitosti prvostopenjske odločbe, s katero se odloči o tem, ali je obtožni akt zadostna podlaga za sojenje.
44      Tako odločbo pritožbenega sodišča je treba glede na njen predmet šteti za sodno odločbo, ki ni sodna odločba o ugotovitvi krivde v smislu člena 4(1) navedene direktive.
45      Ta direktiva pa ne vsebuje pravil, ki bi natančneje določala vsebinske in postopkovne pogoje za sprejetje take odločbe.
46      Natančneje, ne določa niti narave elementov, ki morajo biti podani, da se lahko sprejme ta odločba, niti podrobnih pravil za presojo dokazov, ki se morda lahko opravi za njeno sprejetje.
47      V zvezi s tem je treba zlasti navesti, da se, čeprav člen 6 Direktive 2016/343 določa nekatera pravila v zvezi z razdelitvijo dokaznega bremena v kazenskih postopkih, ta pravila nanašajo na ugotovitev krivde osumljenih in obdolženih oseb, tako da njihov namen ni urejati izvajanje dokazov ob sprejetju predhodne odločbe, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari (glej v tem smislu sodbo z dne 28. novembra 2019, Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, točka 33).
48      Poleg tega – ker vsebinski in postopkovni pogoji za sprejetje odločbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, spadajo izključno na področje nacionalnega prava (glej v zvezi s tem sodbo z dne 28. novembra 2019, Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, točka 38) – za splošna procesna pravila, s katerimi je urejena predhodna faza kazenskega postopka, ki pripelje do sprejetja take odločbe, ni mogoče šteti, da se z njimi izvaja pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine. Zato se člen 48(2) Listine, ki določa spoštovanje pravice do obrambe, za to predhodno fazo kazenskega postopka ne uporablja.
49      Glede na opredelitev področja uporabe Direktive 2016/343, določeno v njenem členu 2, in splošnost načela, izraženega v njenem členu 3, pa je treba šteti, da se zadnjenavedeni člen, ki določa, da države članice zagotovijo, da osumljene in obdolžene osebe veljajo za nedolžne, dokler jim ni dokazana krivda v skladu z zakonom, brez posebnih omejitev uporablja v vseh fazah kazenskega postopka zoper fizične osebe, vključno s predhodno fazo kazenskega postopka, kot je ta iz postopka v glavni stvari.
50      Prav tako iz besedila člena 4(1) Direktive 2016/343, v katerem se prepoveduje, da bi bila osumljena ali obdolžena oseba označena za krivo, dokler tej osebi ni dokazana krivda v skladu z zakonom, izhaja, da se ta določba med drugim uporablja za sodne odločbe o ugotovitvi krivde.
51      Kar zadeva obseg člena 3 in člena 4(1) te direktive v postopku, kakršen je postopek v glavni stvari, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ti določbi v povezavi z uvodno izjavo 16 te direktive ne nasprotujeta sprejetju predhodnih procesnih odločb, ki temeljijo na sumu ali na obremenilnih dokazih, če v teh odločbah osumljena ali obdolžena oseba ni označena za krivo (glej v tem smislu sodbo z dne 19. septembra 2018, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, točki 44 in 48).
52      Iz navedenega izhaja, najprej, da Direktiva 2016/343 ne preprečuje, da kazensko sodišče za sprejetje predhodne procesne odločbe izvede presojo obremenilnih dokazov, da bi ocenilo, ali je v dani zadevi mogoče predvideti, da so podani elementi kaznivega dejanja.
53      Dalje, ta direktiva prav tako ne izključuje, da je tako predhodno odločbo mogoče sprejeti, ne da bi bila izvedba dokazov opravljena v celoti in ne da bi obdolžena oseba imela možnost podati izjavo v zvezi s tem.
54      Nazadnje, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 80 sklepnih predlogov, nobena določba navedene direktive ne nasprotuje temu, da je v utemeljitev take predhodne odločbe navedena podrobna obrazložitev.
55      Vendar mora biti ta obrazložitev v skladu s členom 4(1) Direktive 2016/343 oblikovana ob spoštovanju obveznosti, da se osumljena ali obdolžena oseba ne označi za krivo.
56      Čeprav ta člen 4(1) državam članicam dopušča polje proste presoje pri sprejemanju ukrepov, potrebnih za namene te določbe, raven varstva, ki jo zagotavljajo države članice, kot je razvidno iz uvodne izjave 48 te direktive, nikoli ne bi smela biti nižja od standardov, določenih z Listino in EKČP, zlasti tistih, ki se nanašajo na domnevo nedolžnosti (sodba z dne 5. septembra 2019, AH in drugi (Domneva nedolžnosti), C‑377/18, EU:C:2019:670, točka 40).
57      V zvezi s tem je treba navesti, da je domneva nedolžnosti določena v členu 48(1) Listine, ki ustreza členu 6(2) EKČP, kot je razvidno iz Pojasnil k Listini. V skladu s členom 52(3) Listine iz tega sledi, da je treba za razlago člena 48(1) Listine upoštevati člen 6(2) EKČP kot minimalno raven varstva (glej v tem smislu sodbo z dne 5. septembra 2019, AH in drugi (Domneva nedolžnosti), C‑377/18, EU:C:2019:670, točka 41 in navedena sodna praksa).
58      V teh okoliščinah se je treba pri razlagi tega člena 4(1) v povezavi s členom 48(1) Listine zgledovati po sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 6(2) EKČP (glej v tem smislu sodbo z dne 5. septembra 2019, AH in drugi (Domneva nedolžnosti), C‑377/18, EU:C:2019:670, točka 42).
59      Iz te sodne prakse izhaja, da je načelo domneve nedolžnosti kršeno, če sodna odločba ali izjava nosilca uradne funkcije, ki se nanaša na obdolženo osebo, vsebuje jasno izjavo – brez pravnomočne obsodbe – da je zadevna oseba storila zadevno kaznivo dejanje (glej v tem smislu ESČP,
27. februar 2014, Karaman proti Nemčiji, CE:ECHR:20140227JUD001710310, točka 63, in sodbo z dne 5. septembra 2019, AH in drugi (Domneva nedolžnosti), C‑377/18, EU:C:2019:670, točka 43).
60      V zvezi s tem je treba razlikovati med takimi odločbami ali izjavami, ki odražajo občutek, da je zadevna oseba kriva – s katerimi je kršena domneva nedolžnosti – in tistimi, ki zgolj opisujejo stanje suma (ESČP,
28. november 2002, Marziano proti Italiji, CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, točka 31, in 15. oktober 2013, Gutsanovi proti Bolgariji, CE:ECHR:2013:1015JUD003452910, točka 192). Vendar lahko do take kršitve te domneve pride tudi, če ni formalne ugotovitve krivde, saj obrazložitev, na podlagi katere je mogoče misliti, da sodnik zadevno osebo šteje za krivo, zadostuje za kršitev navedene domneve (ESČP, 19. september 2006, Matijasevic proti Srbiji, CE:ECHR:2006:0919JUD002303704, točka 45, in 9. marec 2023, Rigolio proti Italiji, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, točka 94).
61      Za presojo obstoja take kršitve domneve nedolžnosti se je treba opreti tako na izbiro izrazov, ki jih uporabijo pravosodni organi, kot tudi na posebne okoliščine, v katerih so bili ti izrazi navedeni, ter na naravo in kontekst zadevnega postopka (glej v tem smislu ESČP,
27. februar 2014, Karaman proti Nemčiji, CE:ECHR:20140227JUD001710310, točka 63, in sodbo z dne 5. septembra 2019, AH in drugi (Domneva nedolžnosti), C‑377/18, EU:C:2019:670, točka 43).
62      Tako je Evropsko sodišče za človekove pravice, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 53 sklepnih predlogov, lahko štelo, da okoliščine „nespretne“ uporabe izrazov, za katero se zdi, da nakazuje, da je krivda zadevne osebe dokazana, omogočajo izključitev kršitve domneve nedolžnosti (glej v tem smislu ESČP,
10. oktober 2000, Daktaras proti Litvi, CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, točki 44 in 45).
63      Vendar je Evropsko sodišče za človekove pravice tudi pojasnilo, da je treba pri upoštevanju postopka, v okviru katerega je podana izjava, izvesti podrobnejšo preučitev izjav sodnikov (glej v tem smislu ESČP,
21. september 2006, Pandy proti Belgiji, CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, točki 43 in 45).
64      Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba za nadzor nad spoštovanjem domneve nedolžnosti vedno analizirati sodno odločbo in njeno obrazložitev v celoti, saj bi bilo vsako izrecno sklicevanje na neobstoj krivde neke osebe v nekaterih
odlomkih sodne odločbe brez smisla, če bi bilo mogoče druge odlomke te odločbe razumeti kot prezgodnji izraz njene krivde (glej v tem smislu sodbo z dne 5. septembra 2019, AH in drugi (Domneva nedolžnosti), C‑377/18, EU:C:2019:670, točka 46).
65      Poleg tega je mogoče nekatere ugotovitve v zvezi s sodelovanjem osebe pri kaznivem dejanju ali podanostjo elementov takega kaznivega dejanja navesti brez poseganja v domnevo nedolžnosti, kadar so te ugotovitve nujne za odločitev, ki jo mora sprejeti zadevno sodišče, in če je jasno navedeno, da krivda te osebe ni dokazana v skladu z zakonom (glej v tem smislu ESČP,
27. februar 2014, Karaman proti Nemčiji, CE:ECHR:20140227JUD001710310, točki 64 in 65, ter 9. marec 2023,
Rigolio proti Italiji, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, točke 97, 125 in 126, ter sodbo z dne 5. septembra 2019, AH in drugi (Domneva nedolžnosti), C‑377/18, EU:C:2019:670, točka 45).
66      Čeprav mora nazadnje predložitveno sodišče ugotoviti, ali je bil med postopkom pred pritožbenim sodiščem spoštovan člen 4(1) Direktive 2016/343 v povezavi s členom 48(1) Listine, lahko Sodišče v okviru pravosodnega sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, temu sodišču glede na spis, ki ga ima na voljo, zagotovi elemente razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri presoji učinkov teh določb (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2024, Vivacom Bulgaria, C‑369/23, EU:C:2024:1043, točka 41).
67      V zvezi s tem je treba poudariti, da iz navedenega izhaja, da se bo moralo predložitveno sodišče pri odločanju o spoštovanju domneve nedolžnosti opreti tako na izbiro izrazov, ki jih je uporabilo Krajský súd v Bratislave (regionalno sodišče v Bratislavi), kot tudi na posebne okoliščine, v katerih so bili ti izrazi uporabljeni, ter na naravo in kontekst postopka v glavni stvari, da bi ugotovilo, ali sporne presoje tega sodišča odražajo mnenje, da je AC kriv kaznivega dejanja, ki mu je očitano.
68      V zvezi s tem je treba, na prvem mestu, navesti, da bi uporaba izrazov, ki kažejo na prepričanje pritožbenega sodišča glede podanosti vseh elementov zadevnega kaznivega dejanja, če bi to uporabo
predložitveno sodišče ugotovilo, jasno kazala na to, da je to sodišče izrazilo mnenje, da je obdolžena oseba kriva tega kaznivega dejanja.
69      V zvezi s tem se zdi, da izbira izrazov, kot so tisti, ki jih je generalni pravobranilec navedel v točki 59 sklepnih predlogov, kaže na to – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – da je pritožbeno sodišče preseglo izraz suma v zvezi z obdolženo osebo.
70      Na drugem mestu, kar zadeva posebne okoliščine, v katerih so bili uporabljeni izrazi iz postopka v glavni stvari, ter naravo in kontekst postopka v glavni stvari, je treba poudariti, prvič, da bo treba, ker je Krajský súd v Bratislave (regionalno sodišče v Bratislavi) sodišče, glede obrazložitve njegove odločbe, kot je razvidno iz točke 63 te sodbe, izvesti podrobnejšo preučitev.
71      Drugič, predložitveno sodišče bo moralo upoštevati dejstvo, da se, kot je bilo opozorjeno v točki 43 te sodbe, odločba pritožbenega sodišča nanaša na predhodno fazo kazenskega postopka, v kateri se mora pritožbeno sodišče izreči o zakonitosti prvostopenjske odločbe, s katero se odloči o tem, ali je obtožni akt zadostna podlaga za sojenje.
72      V tem okviru je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da je pritožbeno sodišče v izreku svoje odločbe zgolj odredilo vrnitev zadeve v razsojanje prvostopenjskemu sodišču, da bi to opravilo novo presojo dokazov in ponovno odločilo. Ta element je lahko upošteven za določitev obsega izrazov, uporabljenih v obrazložitvi te odločbe, zlasti če bi bilo treba šteti, da so ti izrazi do neke mere dvoumni.
73      Vendar besedilo izreka navedenega sklepa samo po sebi ne more zadostovati za izključitev vsakršne kršitve domneve nedolžnosti.
74      Po eni strani je namreč treba, kot je bilo opozorjeno v točki 64 te sodbe, upoštevati obrazložitev zadevne odločbe v celoti, ne da bi se bilo mogoče opreti le na to, da nekateri odlomki te odločbe implicirajo, da krivda obdolžene osebe ni dokazana.
75      Po drugi strani, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 63 sklepnih predlogov, bi bila ugotovitev, da to, da je bila odločba sprejeta v predhodni fazi kazenskega postopka, katerega predmet ni odločanje o krivdi obdolžene osebe, zadostuje za izključitev vsakršne kršitve domneve nedolžnosti, neposredno v nasprotju z načelom, v skladu s katerim se ta domneva uporablja za celoten kazenski postopek. Poleg tega bi bil s takim pristopom členu 4(1) Direktive 2016/343 v veliki meri odvzet predmet.
76      Tretjič, poudariti je treba, da ker je predložitveno sodišče pojasnilo, da sprejetje odločbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v skladu z nacionalno ureditvijo nikakor ni pogojeno z ugotovitvijo, da so podani elementi zadevnega kaznivega dejanja, take ugotovitve ni mogoče šteti za nujno, da bi lahko pritožbeno sodišče odločilo.
77      Iz tega sledi, da položaja iz postopka v glavni stvari ni mogoče primerjati s položaji iz sodne prakse, navedene v točki 65 te sodbe.
78      Četrtič, kot poudarjata slovaška vlada in Evropska komisija, je treba izraze, ki jih je izbralo pritožbeno sodišče, razlagati ob upoštevanju okoliščine, da je to sodišče, za katero velja obveznost obrazložitve, dvakrat razveljavilo sklepa prvostopenjskega sodišča o ustavitvi postopka z obtožnim aktom, tako da je lahko menilo, da mora svoje stališče izraziti odločneje in celoviteje.
79      Vendar ta okoliščina nikakor ne more upravičiti uporabe izrazov, ki odražajo mnenje, da je obdolžena oseba kriva za kaznivo dejanje, ki se ji očita, medtem ko je, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 66 sklepnih predlogov, v predhodni fazi kazenskega postopka vsekakor mogoče uporabiti formulacije, ki so – ob spoštovanju domneve nedolžnosti – dovolj prepričljive, da upravičujejo vrnitev obdolžene osebe pred sodišče, ki odloča o zadevi.
80      Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba na prva tri vprašanja odgovoriti, da je treba člen 3, člen 4(1) in člen 6(1) Direktive 2016/343 v povezavi s členom 48 Listine razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da kazensko sodišče, ki odloča o pritožbi zoper odločbo o ustavitvi kazenskega postopka zaradi neobstoja kaznivega dejanja, podrobno zavzame stališče o obremenilnih dokazih s tem, da navede dejansko in pravno presojo o tem, ali so podani elementi zadevnega kaznivega dejanja, čeprav to sodišče v skladu z nacionalno ureditvijo za to, da bi sprejelo odločitev, tega ni dolžno storiti in ta presoja temelji izključno na dokazih, pridobljenih v okviru predkazenskega postopka, ne da bi obdolžena oseba imela možnost, da se v zvezi z njimi izreče, če navedena presoja ne odraža mnenja, da je ta oseba kriva tega kaznivega dejanja.
Četrto vprašanje
81      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(2) Direktive 2016/343 v povezavi z načelom učinkovitosti in načelom primarnosti prava Unije razlagati tako, da mora prvostopenjsko sodišče po eni strani odstopiti od presoj pritožbenega sodišča, ki je razveljavilo sklep o ustavitvi postopka in odredilo vrnitev zadeve v razsojanje temu prvostopenjskemu sodišču, če te presoje niso združljive z domnevo nedolžnosti, tudi če nacionalna ureditev navedenemu prvostopenjskemu sodišču nalaga, da ravna v skladu z navedenimi presojami, in da se mora po drugi strani vzdržati izvedbe postopkovnih ukrepov, ki jih je odredilo to pritožbeno sodišče.
82      Člen 4(2) Direktive 2016/343 določa, da države članice zagotovijo, da so na voljo ustrezni ukrepi v primeru kršitve obveznosti iz člena 4(1) te direktive, in sicer da se osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, v skladu z navedeno direktivo, zlasti z njenim členom 10.
83      Ta člen 10 državam članicam nalaga, da osumljenim in obdolženim osebam v primeru kršitve pravic iz te direktive zagotovijo učinkovito pravno sredstvo.
84      Čeprav člen 4(2) Direktive 2016/343 zahteva, da se določijo „ustrezni ukrepi“, je treba ugotoviti, da v njem ni pojasnjena narava teh ukrepov. Ker v zvezi s tem ni harmonizacije, morajo države članice te ukrepe opredeliti v skladu z načelom procesne avtonomije. Vendar morajo navedeni ukrepi izpolnjevati dvojni pogoj, in sicer da niso manj ugodni od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih daje pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, točka 56).
85      V obravnavanem primeru predložitveno sodišče ne navaja ničesar glede ukrepov, ki jih je mogoče na podlagi slovaške ureditve sprejeti v primeru kršitve domneve nedolžnosti.
86      Poleg tega, čeprav se je slovaška vlada sklicevala na nekatere ukrepe, ki so za to določeni z nacionalno ureditvijo, je treba ugotoviti – ne da bi bilo treba zavzeti stališče o ustreznosti takih ukrepov za izpolnitev zahtev iz člena 4(2) Direktive 2016/343 ali o spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti – da cilj oziroma učinek teh ukrepov nikakor ni, da bi se omejil obseg presoj, ki jih je pritožbeno sodišče podalo v okviru postopka, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v razmerju do prvostopenjskega sodišča.
87      Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točki 99 sklepnih predlogov, je lahko prvostopenjsko sodišče, ki je v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne glede na ustrezne ukrepe, ki jih mora država članica sprejeti, da bi v skladu s tem členom 4(2) odpravila kršitev domneve nedolžnosti, zavezano sprejeti ukrepe za zagotovitev spoštovanja domneve nedolžnosti.
88      Tako sodišče mora namreč na splošno spoštovati člen 3 Direktive 2016/343, ki določa, da osumljene in obdolžene osebe veljajo za nedolžne, dokler jim ni dokazana krivda v skladu z zakonom.
89      Vendar prvostopenjsko sodišče, ne da bi kršilo ta člen 3, ob sprejetju predhodne postopkovne odločbe ne more ravnati v skladu s presojo pritožbenega sodišča, v skladu s katero je treba obdolženo osebo šteti za krivo, preden je bila dokazana njena krivda v skladu z zakonom, ker bi bilo to prvostopenjsko sodišče v takem primeru napeljano k temu, da to osebo prezgodaj samo šteje za krivo.
90      Ker je navedeni člen 3 dovolj jasen, natančen in brezpogojen, da se mu prizna neposredni učinek, predložitveno sodišče na podlagi načela primarnosti prava Unije po potrebi ne uporabi nacionalne ureditve, ki bi preprečevala uporabo tega člena v zadevi, o kateri odloča (glej v tem smislu sodbo z dne 22. februarja 2022, RS (Učinek sodb ustavnega sodišča), C‑430/21, EU:C:2022:99, točka 53 in navedena sodna praksa).
91      V tem okviru je treba poleg tega opozoriti, da pravo Unije nasprotuje temu, da je nacionalno sodišče, ki o zadevi ponovno odloča po tem, ko mu je zadevo vrnilo hierarhično višje sodišče, pri katerem je bila vložena pritožba, v skladu z nacionalnim procesnim pravom vezano na pravne presoje hierarhično višjega sodišča, če glede na razlago, za katero se je obrnilo na Sodišče, ocenjuje, da te presoje niso v skladu s pravom Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 5. oktobra 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, točka 32, in z dne 22. februarja 2022, RS (Učinek sodb ustavnega sodišča), C‑430/21, EU:C:2022:99, točka 75).
92      Iz tega sledi, da če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da glede na odgovor na prva tri vprašanja nekatere presoje pritožbenega sodišča niso združljive z domnevo nedolžnosti, določeno v členu 3 in členu 4(1) Direktive 2016/343 v povezavi s členom 48(1) Listine, bi moralo v postopku v glavni stvari odločiti tako, da teh presoj ne upošteva, ne da bi nacionalno pravilo, s katerim mu je naloženo, da mora ravnati v skladu z navedenimi presojami, to lahko oviralo.
93      Vendar iz tega ni mogoče sklepati, da bi moralo sodišče, ki je v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, odstopiti od celotne odločbe pritožbenega sodišča.
94      Okoliščina, da je z nekaterimi presojami pritožbenega sodišča kršena domneva nedolžnosti, namreč ne pomeni nujno, da odločba, v kateri so te presoje, s to domnevo ni združljiva v celoti.
95      Natančneje, ni mogoče šteti, da je treba za postopkovne ukrepe, ki jih je odredilo pritožbeno sodišče v odločbi, ki je delno obrazložena s takimi presojami, šteti, da so sami po sebi v nasprotju z navedeno domnevo.
96      Tako v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ukrep, s katerim se zadeva po razveljavitvi ustavitve postopka, ki jo je izreklo prvostopenjsko sodišče, vrne v razsojanje temu sodišču, da to zadevo ponovno preuči, sam po sebi ne vsebuje nobenega stališča glede krivde zadevne osebe.
97      Zato ni mogoče šteti, da obveznost neupoštevanja presoj, ki niso združljive z domnevo nedolžnosti, ki izhaja iz člena 3 Direktive 2016/343, preprečuje, da bi bilo prvostopenjsko sodišče v skladu z nacionalno ureditvijo zavezano izvršiti postopkovne ukrepe, ki jih je odredilo pritožbeno sodišče, tudi če je odločba zadnjenavedenega sodišča delno obrazložena s takimi presojami.
98      Zato je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3 Direktive 2016/343 v povezavi z načelom primarnosti prava Unije razlagati tako, da mora prvostopenjsko sodišče odstopiti od presoj pritožbenega sodišča, ki je razveljavilo sklep o ustavitvi postopka in odredilo vrnitev zadeve v razsojanje temu prvostopenjskemu sodišču, če te presoje niso združljive z domnevo nedolžnosti, tudi če nacionalna ureditev navedenemu prvostopenjskemu sodišču nalaga, da ravna v skladu z navedenimi presojami, pri čemer pa ta člen 3 ne nasprotuje temu, da je to prvostopenjsko sodišče zavezano izvesti postopkovne ukrepe, ki jih je odredilo to pritožbeno sodišče.
Stroški
99      Ker je ta postopek za stranke iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.      Člen 3, člen 4(1) in člen 6(1) Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku v povezavi s členom 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo temu, da kazensko sodišče, ki odloča o pritožbi zoper odločbo o ustavitvi kazenskega postopka zaradi neobstoja kaznivega dejanja, podrobno zavzame stališče o obremenilnih dokazih s tem, da navede dejansko in pravno presojo o tem, ali so podani elementi zadevnega kaznivega dejanja, čeprav to sodišče v skladu z nacionalno ureditvijo za to, da bi sprejelo odločitev, tega ni dolžno storiti in ta presoja temelji izključno na dokazih, pridobljenih v okviru predkazenskega postopka, ne da bi obdolžena oseba imela možnost, da se v zvezi z njimi izreče, če navedena presoja ne odraža mnenja, da je ta oseba kriva tega kaznivega dejanja.
2.      Člen 3 Direktive 2016/343 v povezavi z načelom primarnosti prava Unije
je treba razlagati tako, da
mora prvostopenjsko sodišče odstopiti od presoj pritožbenega sodišča, ki je razveljavilo sklep o ustavitvi postopka in odredilo vrnitev zadeve v razsojanje temu prvostopenjskemu sodišču, če te presoje niso združljive z domnevo nedolžnosti, tudi če nacionalna ureditev navedenemu prvostopenjskemu sodišču nalaga, da ravna v skladu z navedenimi presojami, pri čemer pa ta člen 3 ne nasprotuje temu, da je to prvostopenjsko sodišče zavezano izvesti postopkovne ukrepe, ki jih je odredilo to pritožbeno sodišče.
Podpisi
*      Jezik postopka: slovaščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.