62022CJ0782
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 7. novembra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Člen 63(1) PDEU – Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek od dohodkov pravnih oseb – Obdavčenje dividend – Enako obravnavanje družb rezidentk in nerezidentk – Nacionalna zakonodaja, ki družbam rezidentkam daje možnost, da od svojega obdavčljivega dobička, pridobljenega iz dividend, odbijejo stroške, ki ustrezajo njihovim obveznostim do strank v okviru zavarovalnih pogodb, ‚vezanih na enoto premoženja‘, in da obdavčenje dividend v celoti odbijejo od davka od dohodkov pravnih oseb“
V zadevi C‑782/22,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Gerechtshof's-Hertogenbosch (višje sodišče v ’s Hertogenboschu, Nizozemska) z odločbo z dne 14. decembra 2022, ki je na Sodišče prispela 14. decembra 2022, v postopku
XX
proti
Inspecteur van de Belastingdienst,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi T. von Danwitz, podpredsednik Sodišča v funkciji predsednika prvega senata, A. Arabadjiev, sodnik, in I. Ziemele (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: P. Pikamäe,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za XX R. A. van der Jagt, belastingadviseur,
–
za nizozemsko vlado M. K. Bulterman in A. Hanje, agentki,
–
za nemško vlado J. Möller in R. Kanitz, agenta,
–
za špansko vlado I. Herranz Elizalde, agent,
–
za Evropsko komisijo A. Ferrand in W. Roels, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 63(1) PDEU.
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med XX, družbo s sedežem v Združenem kraljestvu, in Inspecteur van de Belastingdienst (inšpektor davčne uprave, Nizozemska) glede vračila davka od dividend, ki je bil na Nizozemskem odtegnjen od dividend, ki jih je ta družba prejemala med letoma 2003 in 2010 (v nadaljevanju: obdobje iz postopka v glavni stvari).
Nizozemsko pravo
3
Člen 3.8 Wet inkomstenbelasting 2001 (zakon o dohodnini iz leta 2001) v različici, ki je veljala v obdobju iz postopka v glavni stvari, določa:
„Dobiček podjetja (dobiček) je vsota celotnih izkupičkov, ki v katerem koli imenu in v kateri koli obliki izhajajo iz poslovanja podjetja.“
4
Člen 3(1) Wet op de vennootschapsbelasting 1969 (zakon o davku od dohodkov pravnih oseb iz leta 1969) v različici, ki se je uporabljala v obdobju iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon DDPO iz leta 1969), v povezavi s členom 17 tega zakona določa, da so davčni zavezanci nerezidenti zavezani za plačilo davka od dohodkov pravnih oseb na Nizozemskem le, če prejemajo dohodke v tej državi članici.
5
V skladu s členom 7(1) in (2) navedenega zakona se davek za davčne zavezance rezidente odmeri glede na davčno osnovo, ki jo sestavlja obdavčljivi dobiček, ustvarjen v enem letu, zmanjšan za izgube, ki jih je mogoče odbiti.
6
Člen 8(1) istega zakona določa, da se dobiček določi med drugim v skladu s členom 3.8 zakona o dohodnini iz leta 2001 v različici, ki je veljala v obdobju iz postopka v glavni stvari.
7
Člen 25(1) zakona DDPO iz leta 1969 določa, da se davek od dividend šteje za akontacijo iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, razen če se davek od dividend odtegne od dohodkov ali dobičkov, ki niso del obdavčljivega dobička ali nizozemskega dohodka, prejetega tekom leta.
8
Člen 1(1) Wet op de dividendbelasting 1965 (zakon o davku od dividend iz leta 1965) v različici, ki je veljala v obdobju iz postopka v glavni stvari, določa, da se neposredni davek, imenovan „davek od dividend“, odmeri tistim, ki so neposredno ali prek certifikatov upravičeni do dohodka od delnic ali od deležev v delniških družbah, družbah z omejeno odgovornostjo, komanditnih družbah in drugih družbah, katerih kapital je v celoti ali delno razdeljen na delnice ali deleže in ki imajo sedež na Nizozemskem.
9
V skladu s členom 2 tega zakona se davek od dividend odmeri od dohodka od delnic ali deležev iz člena 1 navedenega zakona.
10
Člen 3(1), ab initio in točka (a), istega zakona določa, da dohodek zajema neposredno ali posredno razdelitev dobička, ne glede na poimenovanje ali obliko, vključno z dobičkom, razdeljenim ob nakupu delnic ali deležev, razen začasne naložbe, ki presega povprečni vplačani kapital za zadevne delnice.
11
Člen 5 zakona o davku od dividend iz leta 1965 v različici, ki je veljala v obdobju iz postopka v glavni stvari, določa, da davek od dividend znaša 15 % dohodka.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
12
Družba XX je v Združenem kraljestvu registrirana kot zavarovalnica in s svojimi strankami, ki so večinoma institucionalne pokojninske zavarovalnice in delodajalci s sedežem v Združenem kraljestvu, sklepa pogodbe, znane kot „zavarovalne pogodbe, vezane na enote premoženja“.
13
Na podlagi teh pogodb družba XX vlaga premije, ki jih prejme od svojih strank, da bi ustvarila donosnost naložb, medtem ko zavarovalno tveganje, povezano s pokojninskimi pogodbami, sklenjenimi med strankami in tretjimi osebami, nosijo stranke. Premije, prejete od strank, se razporedijo v eno ali več košaric vrednostnih papirjev, vezanih na enote premoženja, v zameno pa se strankam dodelijo „enote“. Strankam je nato dodeljena vrednost, ki ustreza številu teh enot, pomnoženemu z vrednostjo enote v času, ko so upravičene do plačila. To na splošno ustreza času, ko morajo te stranke svojim zavarovancem izplačati pokojninske dajatve. Z izjemo določanja profila tveganja stranke družbe XX nimajo vpliva na izbiro vrednostnih papirjev, v katere vlagajo, in nimajo nobene pravice na teh vrednostnih papirjih, ampak imajo zgolj izveden ekonomski interes v vrednosti vrednostnih papirjev, v katere so vložene enote.
14
Plačilo družbi XX za naložbene dejavnosti, ponujene strankam, ustreza odstotku vrednosti sredstev, ki se upravljajo za te stranke, in je delno odvisno od doseženih donosov naložb.
15
V obdobju iz postopka v glavni stvari so košarice zajemale delnice družb s sedežem na Nizozemskem. Dividende, ki so jih izplačale te družbe, so bile v tej državi članici obdavčene po 15‑odstotni stopnji.
16
Družba XX je v Združenem kraljestvu zavezana k plačilu davka od dohodkov in od njega ne more odbiti davka od dividend, ki ga je odmerila Kraljevina Nizozemska.
17
Ker je davčna uprava zahtevo družbe XX za vračilo davka od dividend za obdobje iz postopka v glavni stvari za dividende, prejete na Nizozemskem, in poznejšo pritožbo zavrnila, je družba XX vložila tožbo pri rechtbank Zeeland-West-Brabant (okrožno sodišče za Zelandijo in Zahodni Brabant, Nizozemska), ki je s sodbo z dne 24. avgusta 2020 njeno tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.
18
Družba XX je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Gerechtshof's-Hertogenbosch (višje sodišče v ’s-Hertogenboschu, Nizozemska), ki je predložitveno sodišče.
19
To sodišče navaja, da se družba XX glede dividend, prejetih na Nizozemskem, sooča z različnim davčnim obravnavanjem v primerjavi z davčnimi zavezanci rezidenti. Dividende, ki jih je prejela družba XX, naj bi bile namreč obdavčene s 15‑odstotnim davkom na njihov bruto znesek, medtem ko naj davčni zavezanec rezident, ki prejema enake dividende in ki poleg tega opravlja dejavnosti, primerljive z dejavnostmi družbe XX, dejansko ne bi bil zavezan k plačilu davka od teh dividend.
20
Čeprav so davčni zavezanci rezidenti zavezani k plačilu davka od dividend, naj bi ta davek zanje v skladu s členom 25(1) zakona DDPO iz leta 1969 namreč pomenil akontacijo iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga bodo morali plačati. Davek od dividend, ki ga morajo plačati davčni zavezanci rezidenti, naj bi se tako v celoti odbil od dolgovanega davka od dohodkov pravnih oseb, če pa je zadnjenavedeni davek nižji od davka od dividend, ki je bil odmerjen, naj bi jim bila razlika povrnjena.
21
Predložitveno sodišče poudarja, da če bi imela družba XX sedež na Nizozemskem, bi se davek od dohodkov pravnih oseb odmeril le od plačila, ki ga prejme za storitve, ki jih opravlja za svoje stranke. Neto osnova za davek od dohodkov pravnih oseb iz naslova prejetih dividend naj bi bila enaka nič, saj naj bi se pri določitvi dobička kot strošek upoštevalo povečanje obveznosti do strank na podlagi zavarovalnih pogodb, vezanih na enote premoženja.
22
Čeprav prejemanje dividend kot tako ne vpliva na različne postavke bilance družbe XX, in sicer niti na sredstva niti na obveznosti, naj bi kljub temu obstajala neposredna vzročna zveza med donosnostjo naložb družbe XX in spreminjanjem njenih obveznosti do strank. Ker gre pri dividendah za razdeljeni dobiček, naj bi obstajala ekonomska povezava med temi dividendami, ki naj bi bile del donosa naložb družbe XX, in spremembami ravni njenih obveznosti do strank. Ob upoštevanju te povezave družba XX, če bi imela sedež na Nizozemskem, ne bi bila zavezana k plačilu davka od dohodkov pravnih oseb od teh dividend.
23
Predložitveno sodišče meni, da tako različno obravnavanje rezidentov in nerezidentov glede dividend, prejetih na Nizozemskem, lahko pomeni omejitev prostega pretoka kapitala v smislu člena 63(1) PDEU. Kar zadeva bruto znesek dividend, naj bi bil položaj družbe XX primerljiv s položajem davčnega zavezanca rezidenta, ki prejme enake dividende, saj v obeh primerih te dividende obdavči Kraljevina Nizozemska.
24
Ker pa družba XX vlaga med drugim v delnice na Nizozemskem, da bi krila svoje obveznosti do strank v okviru pogodb, vezanih na enoto premoženja, in ker – brez upoštevanja plačila, ki ga družba XX prejema za opravljanje storitev, in zanemarljivih stroškov – pridobljena donosnost naložbe povzroči ustrezno spremembo vrednosti njenih obveznosti do strank na podlagi teh pogodb, se postavlja vprašanje, ali je družba XX prav tako primerljiva z rezidentom, ki je prejemnik dividend, z vidika stroškov, ki jih povzroči to povečanje obveznosti do strank.
25
Predložitveno sodišče v bistvu meni, da iz sodne prakse Sodišča ni mogoče jasno sklepati o skladnosti davčnega obravnavanja dividend, izplačanih družbi XX, s pravom Unije.
26
V teh okoliščinah je Gerechtshof’s-Hertogenbosch (višje sodišče v ’s Hertogenboschu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali člen 63(1) PDEU nasprotuje zakonski ureditvi, kakršna je obravnavana, s katero je določeno, da so dividende, ki jih družbe s sedežem na Nizozemskem, ki kotirajo (na borzi), izplačajo družbi s sedežem v drugi državi članici, ki je za kritje prihodnjih plačilnih obveznosti investirala med drugim v delnice teh družb, ki kotirajo (na borzi), predmet pri viru odtegnjenega davka po stopnji 15 % od bruto zneska teh izplačil dividend, medtem ko bi davčna obremenitev izplačil dividend družbi s sedežem na Nizozemskem v sicer enakih okoliščinah znašala nič, ker se pri izračunu davčne osnove za davek od dobička, ki bi ga morala plačati zadnjenavedena družba, upoštevajo stroški, nastali zaradi povečanja prihodnjih obveznosti izplačil družbe, pri čemer to povečanje skoraj v celoti ustreza (pozitivni) spremembi vrednosti njenih naložb, čeprav prejetje dividend samo po sebi ne povzroči spremembe vrednosti teh obveznosti?“
Vprašanje za predhodno odločanje
27
Predložitveno sodišče želi z vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 63(1) PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero so dividende, ki jih družba rezidentka razdeli družbi nerezidentki, ki je vlagala v delnice prve družbe, da bi krila prihodnje obveznosti plačila, predmet davka od dividend v višini 15 % njihovega bruto zneska, medtem ko so dividende, razdeljene družbi rezidentki, predmet pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki se lahko v celoti odbije od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati zadnjenavedena družba, in se lahko povrne, kar vodi do tega, da je davčno breme za te dividende enako nič, ker se pri izračunu davčne osnove davka od dohodkov pravnih oseb zadnjenavedene družbe upoštevajo stroški, nastali zaradi povečanja prihodnjih obveznosti plačil.
Obstoj omejitve, ki je s členom 63(1) PDEU prepovedana
28
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da ukrepi, ki so v skladu s členom 63(1) PDEU prepovedani, ker omejujejo pretok kapitala, obsegajo vse take ukrepe, ki bi lahko odvračali nerezidente od naložb v državi članici ali bi lahko odvračali rezidente te države članice od naložb v drugih državah (sodbi z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia, C‑641/17, EU:C:2019:960, točka 48, in z dne 29. julija 2024, KEVA in drugi, C‑39/23, EU:C:2024:648, točka 40 in navedena sodna praksa).
29
Natančneje, če država članica dividende, ki se izplačajo družbam nerezidentkam, obravnava manj ugodno od dividend, ki se izplačajo družbam rezidentkam, lahko to družbe s sedežem v državi članici, ki ni prvonavedena država članica, odvrne od vlaganja v tej državi in zato pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki je s členom 63 PDEU načeloma prepovedana (glej v tem smislu sodbi z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia, C‑641/17, EU:C:2019:960, točka 49 in navedena sodna praksa, ter z dne 7. aprila 2022, Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö (Oprostitev pogodbenih investicijskih skladov), C‑342/20, EU:C:2022:276, točka 50).
30
Takšno manj ugodno obravnavanje je naložitev večjega davčnega bremena za dividende, izplačane družbam nerezidentkam, kot ga nosijo družbe rezidentke iz naslova enakih dividend. Enako velja za razbremenitev – celotno ali bistveno – dividend, ki so izplačane družbi rezidentki, medtem ko se za dividende, izplačane družbi nerezidentki, uporabi pri viru odtegnjeni davek (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia, C‑641/17, EU:C:2019:960, točka 50 in navedena sodna praksa).
31
Kadar država članica davek od dividend, ki jih razdelijo družbe s sedežem v tej državi članici, odtegne pri viru, je Sodišče že razsodilo, da mora zadevno nacionalno sodišče, ki je edino pristojno za obravnavanje dejanskega stanja, o katerem odloča, pri presoji tega, ali je zakonodaja države članice združljiva s členom 63(1) PDEU, preveriti, ali uporaba pri viru odtegnjenega davka za dividende, razdeljene družbi nerezidentki, pripelje do tega, da ta družba na koncu nosi večje davčno breme v isti državi članici, kot ga nosijo rezidenti za enake dividende (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi, C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608, točka 48).
32
Tako preverjanje je treba opraviti ob upoštevanju, prvič, davka od dividend, ki ga dolguje davčni zavezanec nerezident, in drugič, davka od dividend in davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga dolguje davčni zavezanec rezident ter v davčno osnovo katerega je vključen dohodek, ki izvira iz delnic, iz katerih izvirajo dividende (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi, C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608, točka 74).
33
V obravnavanem primeru, kot navaja predložitveno sodišče, so v skladu z nizozemsko zakonodajo iz postopka v glavni stvari dividende, izplačane družbi nerezidentki, in dividende, izplačane družbi rezidentki, obdavčene z davkom od dividend.
34
Kar zadeva družbo nerezidentko, ki prejema dividende, je ta odtegljaj odmerjen dokončno, tako da so dividende obdavčene s 15‑odstotnim davkom na njihov bruto znesek.
35
Nasprotno pa gre pri družbi rezidentki, ki prejema dividende, za akontacijo iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga bo morala plačati, ki bo lahko v celoti odbita od tega davka ter bo omogočila vračilo, če bi davek od dividend presegel davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati ta družba.
36
Glede na pojasnila predložitvenega sodišča družba rezidentka posledično dejansko ni obdavčena kar zadeva prejete dividende, ker se pri določitvi obdavčljivega dobička iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb kot strošek upošteva povečanje obveznosti do strank na podlagi zavarovalnih pogodb, vezanih na enote premoženja, kar vodi do tega, da je neto osnova za davek od dohodkov pravnih oseb iz naslova teh dividend enaka nič.
37
V zvezi s tem nizozemska vlada izpodbija trditev predložitvenega sodišča, da je davčno breme dividend, razdeljenih družbam rezidentkam, nično, in trdi, da je treba breme, ki ga pomeni 15‑odstotni davek na bruto dividende in ki velja za dividende, izplačane družbam nerezidentkam, primerjati z davčnim bremenom, ki izhaja iz davka od dohodkov pravnih oseb – ta je v obdobju iz postopka v glavni stvari znašal od 20 % do 34 % neto dividend – in ki naj bi veljalo za dividende, izplačane družbam rezidentkam.
38
Vendar je treba opozoriti, da se mora Sodišče pri razlagi nacionalnih določb načeloma opreti na opredelitve, ki izhajajo iz predložitvene odločbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče namreč ni pristojno za razlago notranjega prava države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 5. decembra 2023, Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, točka 36 in navedena sodna praksa).
39
Zato se je treba opreti na premiso, ki jo je predstavilo predložitveno sodišče, in ugotoviti, da tudi če se odtegljaj odmeri tako od dividend, izplačanih družbam rezidentkam, kot od dividend, izplačanih družbam nerezidentkam, uporaba mehanizma odbitka davka od dividend od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga dolguje družba rezidentka, in vračila tega davka, če je dolgovani davek od dohodkov pravnih oseb nižji od odtegnjenega davka od dividend, ki je določena z nizozemsko zakonodajo iz postopka v glavni stvari, skupaj z načini izračuna davčne osnove družbe rezidentke, ki omogočajo odbitek stroškov, povezanih s povečanjem obveznosti do strank na podlagi zavarovalnih pogodb, vezanih na enote premoženja, vodi do tega, da so dividende, izplačane družbam rezidentkam, oproščene davka.
40
Iz tega izhaja, da se dividende, izplačane družbam nerezidentkam, z davčnega vidika obravnavajo manj ugodno kot dividende, izplačane družbam rezidentkam, saj so prve dokončno obdavčene po 15‑odstotni stopnji, medtem ko so druge davka dokončno oproščene.
41
Tako manj ugodno obravnavanje dividend s strani države članice lahko družbe nerezidentke odvrača od naložb v tej državi članici in zato pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki je s členom 63(1) PDEU načeloma prepovedana.
42
Vendar člen 63 PDEU na podlagi člena 65(1)(a) PDEU ne posega v pravice držav članic, da uporabljajo upoštevne predpise svoje davčne zakonodaje, s katerimi se vzpostavlja razlika med davčnimi zavezanci, ki niso v enakem položaju glede na rezidentstvo ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital.
43
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba člen 65(1)(a) PDEU, ker pomeni odstopanje od temeljnega načela prostega pretoka kapitala, razlagati ozko. Zato te določbe ni mogoče razlagati tako, da je vsaka davčna zakonodaja, v kateri se davčni zavezanci obravnavajo različno glede na kraj svojega prebivališča oziroma sedeža ali državo, v katero vlagajo svoj kapital, samodejno združljiva s Pogodbo DEU (sodba z dne 7. aprila 2022, Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö (Oprostitev pogodbenih investicijskih skladov), C‑342/20, EU:C:2022:276, točka 67 in navedena sodna praksa).
44
Različno obravnavanje, ki je dovoljeno s členom 65(1)(a) PDEU, v skladu z odstavkom 3 tega člena namreč ne sme biti niti sredstvo samovoljne diskriminacije niti sredstvo prikritega omejevanja. Sodišče je zato razsodilo, da so taka različna obravnavanja lahko dovoljena le, če se nanašajo na položaje, ki niso objektivno primerljivi, oziroma – v nasprotnem primeru – če so upravičeni z nujnim razlogom v splošnem interesu (sodba z dne 7. aprila 2022, Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö (Oprostitev pogodbenih investicijskih skladov), C‑342/20, EU:C:2022:276, točka 68 in navedena sodna praksa).
Obstoj objektivno primerljivih položajev
45
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, na eni strani, da je treba primerljivost čezmejnega položaja z notranjim položajem preučiti ob upoštevanju cilja zadevne nacionalne zakonodaje ter njenega predmeta in vsebine ter, na drugi strani, da je treba pri presoji, ali je različno obravnavanje, ki izhaja iz te zakonodaje, odraz tega, da so položaji objektivno različni, upoštevati le upoštevna razlikovalna merila, ki jih določa zadevna zakonodaja (glej v tem smislu sodbo z dne 29. julija 2024, Keva in drugi, C‑39/23, EU:C:2024:648, točka 51 in navedena sodna praksa).
46
V zvezi s tem se predložitveno sodišče sprašuje, ali je družba XX v položaju, ki je primerljiv s položajem družbe rezidentke, ki prejema dividende, z vidika stroškov, ki jih povzroči povečanje obveznosti do strank na podlagi zavarovalnih pogodb, vezanih na enote premoženja, pri čemer je to povečanje posledica ustvarjanja dobička družb, v delnice katerih je vlagala družba XX.
47
Poudariti je treba, da to sodišče ne pojasnjuje posebnega cilja, ki mu je sledila nizozemska zakonodaja iz postopka v glavni stvari s tem, da je družbi rezidentki omogočala, da od davčne osnove odbije stroške, ki jih povzroča povečanje obveznosti do strank take družbe, ki je sklenila pogodbe, kakršne so te v postopku v glavni stvari, in zgolj navaja, da se ta odbitek izvede iz naslova nastalih stroškov.
48
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da so v zvezi z izdatki, kot so poslovni stroški, ki so neposredno povezani z dejavnostjo, s katero so bili v državi članici ustvarjeni obdavčljivi dohodki, rezidenti in nerezidenti te države v primerljivem položaju (glej zlasti sodbe z dne 24. februarja 2015, Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, točka 29; z dne 8. novembra 2012, Komisija/Finska, C‑342/10, EU:C:2012:688, točka 37; z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi, C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608, točka 57, ter z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia, C‑641/17, EU:C:2019:960, točka 74).
49
V skladu s sodno prakso Sodišča so odhodki, ki izhajajo iz te dejavnosti in so torej nujni za njeno izvajanje, neposredno povezani z zadevno dejavnostjo (sodbe z dne 24. februarja 2015, Grünewald, C‑559/13, EUC:2015:109, točka 30 in navedena sodna praksa; z dne 13. julija 2016, Brisal in KBC Finance Ireland, C‑18/15, EU:C:2016:549, točka 46, in z dne 6. decembra 2018, Montag, C‑480/17, EU:C:2018:987, točka 33).
50
Sodišče je razsodilo, da pri dohodku, prejetem v obliki dividend, taka neposredna povezava obstaja le v primeru stroškov, ki so neposredno povezani s samim prejemom dividend (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi, C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608, točki 58 in 59).
51
Take povezave torej ni pri odbitku dividend, zajetem v nakupni ceni delnic, ker je namen takega odbitka določitev dejanske nakupne cene teh delnic, niti pri stroških financiranja, ker so ti povezani z imetništvom delnic, iz katerih izvirajo dividende, kot takim (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi, C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608, točka 60).
52
Res se zdi, da povečanje obveznosti do strank ne more biti povezano s samim prejemom dividend v smislu sodne prakse, navedene v točki 50 te sodbe.
53
Vendar zgolj na podlagi tega dejstva ni mogoče sklepati, da položaji prejemnikov dividend rezidentov in nerezidentov ob upoštevanju nizozemske zakonodaje iz postopka v glavni stvari niso primerljivi.
54
Sodišče je namreč v točkah 55 in 81 sodbe z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia (C‑641/17, EU:C:2019:960), ki je bila izdana po sodbi z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi (C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608), v bistvu presodilo, da je pokojninski sklad nerezident, ki prejete dividende namenja za zbiranje sredstev za pokojnine, ki jih bo moral izplačevati v prihodnosti, po lastni volji ali na podlagi prava, veljavnega v njegovi državi rezidentstva, v položaju, ki je primerljiv s položajem pokojninskega sklada rezidenta, glede na nacionalno zakonodajo, v skladu s katero se prejetje dividend s strani takega pokojninskega sklada rezidenta kaže v zelo majhnem povečanju njegovega obdavčljivega dobička za izračun davkov od dohodkov pravnih oseb ali v nekaterih primerih celo z nepovečanjem tega dobička. Sodišče je v tej točki 55 dejansko poudarilo, da tako prejetje povzroči povečanje deleža zavarovalno‑tehničnih rezervacij in da se obdavčljivi dobiček zadevnega pokojninskega sklada rezidenta poveča le, če se donosi neračunovodskih naložb niso vknjižili v različne pogodbe zadnjenavedenega pokojninskega sklada.
55
Sodišče je namreč v točkah 79 in 80 sodbe z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia (C‑641/17, EU:C:2019:960), štelo, prvič, da je v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, obstajala vzročna zveza med prejetjem dividend, povečanjem matematičnih rezervacij in drugih postavk na strani obveznosti ter nepovečanjem davčne osnove sklada rezidenta in, drugič, da taka nacionalna ureditev, ki omogoča popolno ali skoraj popolno oprostitev dividend, izplačanih pokojninskim skladom rezidentom, torej olajša kopičenje kapitala takih skladov, čeprav so vsi pokojninski skladi načeloma zavezani vlagati zavarovalne premije na kapitalski trg za ustvarjanje dohodkov v obliki dividend, ki jim omogočajo izpolnjevanje prihodnjih obveznosti na podlagi zavarovalnih pogodb.
56
Sodišče je tako menilo, da je z obveznostmi pokojninskih skladov v zvezi z vlaganjem zavarovalnih premij in namenjanjem prejetih dividend v zbiranje sredstev za pokojnine mogoče utemeljiti primerljivost pokojninskih skladov rezidentov in nerezidentov glede na nacionalno ureditev, ki z načini izračuna davčne osnove za davek od dohodkov pravnih oseb omogoča celotno ali skoraj celotno razbremenitev dividend, ki jih prejme pokojninski sklad rezident, kadar obstaja vzročna zveza med prejemanjem dividend in stroški, ki nastanejo zaradi teh obveznosti in ki izhajajo iz dejavnosti takih skladov.
57
V obravnavani zadevi predložitveno sodišče navaja, da družba, kot je XX, sicer ni pokojninski sklad, vendar je za njeno dejavnost značilno, da vlaga med drugim v delnice na Nizozemskem, da bi krila svoje obveznosti do svojih strank v okviru pogodb, vezanih na enoto premoženja, in da donosi iz naložb, ki jih navedena družba prejme, povzročijo ustrezno spremembo vrednosti njenih obveznosti do strank na podlagi teh pogodb.
58
Predložitveno sodišče poleg tega meni, da obstaja neposredna vzročna zveza med donosnostjo naložb in spreminjanjem njenih obveznosti ter da družba rezidentka prav zaradi te vzročne zveze ni obdavčena kar zadeva te dividende iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, ker gre pri njih za razdeljeni dobiček in ker obstaja ekonomska povezava med navedenimi dividendami in spremembo ravni obveznosti do strank.
59
Če pa se ob upoštevanju posebnega namena naložbenih dejavnosti izkaže, da nacionalna zakonodaja priznava tako neposredno povezavo med dividendami, ki jih prejmejo družbe rezidentke, in spremembo ravni obveznosti do strank teh družb, kar mora ugotoviti predložitveno sodišče, je treba šteti, da je družba nerezidentka glede dividend nizozemskega izvora v položaju, ki je objektivno primerljiv s položajem družbe rezidentke, če taka družba nerezidentka opravlja enako dejavnost in če dividende, ki jih prejeme, povzročijo spremembo ravni obveznosti do njenih strank.
60
Poleg tega, čeprav nacionalna zakonodaja priznava neposredno povezavo med dividendami, ki jih prejmejo družbe rezidentke, in spremembo ravni obveznosti do strank teh družb, ki jo je mogoče odbiti od davčne osnove iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, mora predložitveno sodišče preučiti, ali cilj takega mehanizma ni popolna oprostitev obdavčitve dividend, razdeljenih družbam rezidentkam, ki sklenejo pogodbe, vezane na enoto premoženja (glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 2012, Komisija/Finska, C‑342/10, EU:C:2012:688, točka 42).
61
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso Sodišča velja, da ko neka država članica – enostransko ali s konvencijo – zaveže ne le davčne zavezance, ki so rezidenti, ampak tudi davčne zavezance, ki niso rezidenti, za plačilo davka od dohodka v zvezi z dividendami, ki jih ti prejmejo od družbe rezidentke, postane položaj navedenih davčnih zavezancev, ki niso rezidenti, primerljiv s položajem davčnih rezidentov, ki so rezidenti (sodbi z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi, C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608, točka 67, in z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia, C‑641/17, EU:C:2019:960, točka 66 in navedena sodna praksa).
62
Že samo izvajanje davčne pristojnosti te države članice neodvisno od kakršnega koli obdavčevanja v drugi državi članici namreč povzroči nevarnost verižnega obdavčevanja ali ekonomskega dvojnega obdavčevanja. Da za davčne zavezance nerezidente prejemnike v tem primeru ne bi prišlo do omejitve prostega pretoka kapitala, ki je načeloma prepovedana s členom 63(1) PDEU, mora država sedeža družbe izplačevalke paziti, da so glede na mehanizem, predviden v njenem nacionalnem pravu za preprečevanje ali zmanjšanje verižnega obdavčevanja ali ekonomskega dvojnega obdavčevanja, davčni zavezanci nerezidenti obravnavani enako kot davčni zavezanci rezidenti (sodba z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi, C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608, točka 68 in navedena sodna praksa).
63
Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da je družba nerezidentka v položaju, ki je objektivno primerljiv s položajem družbe rezidentke, bi bilo treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 44 te sodbe, preučiti, ali je različno obravnavanje iz postopka v glavni stvari po potrebi mogoče upravičiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu.
Obstoj nujnega razloga v splošnem interesu
64
Najprej je treba poudariti, da taki razlogi niso bili niti navedeni v predlogu za sprejetje predhodne odločbe niti se nanje ni sklicevala nizozemska vlada. V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče po potrebi preučiti morebitno utemeljitev glede na cilje, ki jim sledi nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari.
65
Glede na to nemška vlada v svojem pisnem stališču meni, da bi bila v obravnavanem primeru morebitna omejitev prostega pretoka kapitala utemeljena z nujnostjo ohranitve tako porazdelitve davčne pristojnosti med državami članicami kot doslednosti nacionalnega davčnega sistema. Da bi se predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor, ki bi mu omogočil rešitev spora, o katerem odloča, je treba preučiti, ali ti nujni razlogi v splošnem interesu tako omejitev lahko upravičijo.
66
Nemška vlada po eni strani trdi, da je neodbitnost stroškov v zvezi s povečanjem obveznosti plačila, ki izhajajo iz pogodb o investiranju zavarovalnih prispevkov, namenjena ohranitvi porazdelitve davčne pristojnosti, dogovorjene med državami, saj naj bi bilo mogoče domnevati, da lahko družba XX v svoji državi rezidentstva odbije davčne obveznosti, povezane s povečanjem obveznosti do strank zaradi povezave z dejavnostjo investiranja zavarovalnih prispevkov za račun pokojninskih zavodov, in plačila, ki iz tega izhajajo. Dodatni odbitek pri obdavčitvi dohodkov od dividend na Nizozemskem pa naj bi posledično povzročil dvojno davčno ugodnost, kar naj bi bilo v nasprotju s porazdelitvijo davčne pristojnosti.
67
Po drugi strani naj bi obstajala povezava med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določeno davčno dajatvijo, na podlagi katere naj bi bilo mogoče sprejeti utemeljitev, ki se nanaša na nujnost ohranitve doslednosti davčnega sistema zadevne države članice. Davčni izdatki družbe XX, ki po potrebi izhajajo iz povečanja obveznosti do strank, naj bi bili namreč neposredno povezani s plačili, ki jih je ta družba prejela za investiranje zavarovalnih prispevkov in ki na Nizozemskem niso obdavčena. Izključitev odbitnosti morebitnih stroškov, povezanih s povečanjem obveznosti do strank, v okviru obdavčitve dividend, ki jih je prejela družba XX, naj bi tako sledila simetrični logiki in naj bi pomenila protiutež neobdavčitvi plačil, ki izhajajo iz investiranja zavarovalnih prispevkov.
68
Na prvem mestu, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je ohranitev enakomerne porazdelitve davčne pristojnosti med državami članicami med nujnimi razlogi v splošnem interesu, s katerimi je mogoče utemeljiti omejitev prostega pretoka kapitala, kot je nacionalni ukrep, katerega namen je preprečiti ravnanje, ki lahko ogroža pravico države članice do izvajanja davčnih pristojnosti v zvezi z dejavnostmi, ki se opravljajo na njenem ozemlju (sodba z dne 16. junija 2022, ACC Silicones, C‑572/20, EU:C:2022:469, točka 53 in navedena sodna praksa).
69
Vendar s takim razlogom ni mogoče utemeljiti tega, da so družbe nerezidentke, ki prejemajo dividende, obdavčene v državi članici, ki se je odločila, da družb rezidentk v zvezi s tovrstnimi dohodki ne bo obdavčila (sodba z dne 16. junija 2022, ACC Silicones, C‑572/20, EU:C:2022:469, točka 54 in navedena sodna praksa).
70
V obravnavani zadevi se je Kraljevina Nizozemska sicer odločila, da bo izvajala svojo davčno pristojnost glede vseh dividend, tako tistih, ki jih prejemajo družbe rezidentke, kot tistih, ki jih prejemajo družbe nerezidentke, vendar se je ta država članica, kot je razvidno iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, odločila tudi, da bo v celoti izravnala breme pri viru odtegnjenega davka, s katerim so obdavčene te dividende, ko se izplačajo družbam rezidentkam. V teh okoliščinah ohranitev enakomerne porazdelitve davčne pristojnosti med državami članicami ne more utemeljiti obdavčitve družb s sedežem v drugih državah članicah glede tovrstnih dohodkov (glej v tem smislu sodbo z dne 16. junija 2022, ACC Silicones, C‑572/20, EU:C:2022:469, točka 55).
71
Na drugem mestu, ker nemška vlada v okviru trditve o razdelitvi davčne pristojnosti med državami članicami v resnici izraža željo po preprečitvi dvojnega odbitka stroškov, je treba poudariti, da lahko država članica upravičeno preveri, ali ni mogoče šteti, da – v drugi državi članici – stroški, ki bremenijo dividende in katerih odbitek se tako zahteva, bremenijo druge dohodke, kot so dohodki, ki izhajajo iz plačil strank družbe za opravljene naložbe, in da se zato ne odbijejo od navedenih dohodkov v tej drugi državi članici.
72
Vendar nemška vlada – s tem, da se brez drugih pojasnil zgolj sklicuje na morebiten obstoj tveganja, da bi se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, stroški, ki bremenijo dividende, lahko drugič odbili v državi rezidentstva družbe, ki prejema dividende, ne da bi dokazala, zakaj izvajanje določb Direktive Sveta 77/799/EGS z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposrednega obdavčevanja in obdavčevanja zavarovalnih premij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 63), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2004/106/ES z dne 16. novembra 2004 (UL 2004, L 359, str. 30), ki je veljala v obdobju iz postopka v glavni stvari, ne bi omogočilo preprečitve tega tveganja – Sodišču ne omogoča, da bi presodilo obseg te trditve (glej v tem smislu sodbi z dne 24. februarja 2015, Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, točka 52, in z dne 13. julija 2016, Brisal in KBC Finance Ireland, C‑18/15, EU:C:2016:549, točka 38).
73
Na tretjem mestu, v zvezi s trditvijo o nujnosti ohranitve doslednosti davčnega sistema Kraljevine Nizozemske je treba ugotoviti, da ta temelji na premisi, da stroški glede povečanja obveznosti do strank niso neposredno povezani z dejavnostjo, s katero so bili v tej državi članici ustvarjeni obdavčljivi dohodki v obliki dividend, ampak se nanašajo na plačilo, ki ga prejme družba prejemnica dividend od svojih strank za naložbe, ki jih je opravila zanje. V primeru družbe nerezidentke, kot je družba XX, pa tako plačilo na Nizozemskem ni obdavčljivo.
74
Vendar, kot je razvidno iz točke 59 te sodbe, je družba nerezidentka glede upoštevanja stroškov v zvezi s povečanjem obveznosti do strank v položaju, ki je primerljiv s položajem družbe rezidentke, le, če davčni sistem države članice, katere rezidentka je družba, ki razdeljuje te dividende, priznava neposredno povezavo med navedenimi dividendami in navedenimi stroški. Kraljevina Nizozemska pa ima pristojnost za obdavčitev dividend nizozemskega izvora, ki se razdelijo tako družbam rezidentkam kot družbam nerezidentkam.
75
Zato se za utemeljitev omejitve prostega pretoka kapitala iz postopka v glavni stvari ni mogoče sklicevati na nujnost ohranitve razdelitve davčne pristojnosti med državami članicami, preprečitve dvojnega upoštevanja stroškov in ohranitve doslednosti nacionalnega davčnega sistema.
76
Glede na vse zgoraj navedene razloge je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 63(1) PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero so dividende, ki jih družba rezidentka razdeli družbi nerezidentki, ki je vlagala v delnice prve družbe, da bi krila prihodnje obveznosti plačila, predmet davka od dividend v višini 15 % njihovega bruto zneska, medtem ko so dividende, razdeljene družbi rezidentki, predmet pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki se lahko v celoti odbije od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati zadnjenavedena družba, in se lahko povrne, kar vodi do tega, da je davčno breme za te dividende enako nič, ker se pri izračunu davčne osnove davka od dohodkov pravnih oseb zadnjenavedene družbe upoštevajo stroški, nastali zaradi povečanja prihodnjih obveznosti plačil.
Stroški
77
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Člen 63(1) PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero so dividende, ki jih družba rezidentka razdeli družbi nerezidentki, ki je vlagala v delnice prve družbe, da bi krila prihodnje obveznosti plačila, predmet davka od dividend v višini 15 % njihovega bruto zneska, medtem ko so dividende, razdeljene družbi rezidentki, predmet pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki se lahko v celoti odbije od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati zadnjenavedena družba, in se lahko povrne, kar vodi do tega, da je davčno breme za te dividende enako nič, ker se pri izračunu davčne osnove davka od dohodkov pravnih oseb zadnjenavedene družbe upoštevajo stroški, nastali zaradi povečanja prihodnjih obveznosti plačil.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.