SODBA SODIŠČA (deveti senat)
z dne 27. novembra 2025(*)
„ Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Člen 6(1) in člen 7(1) – Učinki ugotovitve nepoštenosti pogoja – Ničnost pogodbe – Tožba prodajalca ali ponudnika za vračilo zneska kredita, plačanega na podlagi pogodbe, razglašene za nično – Sistem razdelitve stroškov – Načini izračuna stroškov postopka, ki se razlikujejo glede na status tožeče stranke – Načelo učinkovitosti – Obveznost skladne razlage “
V zadevi C‑746/24, [Gryczara],(1)
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi, Poljska) z odločbo z dne 25. oktobra 2024, ki je na Sodišče prispela 25. oktobra 2024, v postopku
Bank Millennium SA
proti
PR,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi M. Condinanzi, predsednik senata, N. Jääskinen, sodnik, in R. Frendo (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: R. Norkus,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Bank Millennium SA M. Hudyma, adwokat, S. Dudzik in T. Spyra, radcowie prawni,
–        za PR W. Budzewski, adwokat,
–        za poljsko vlado B. Majczyna, agent,
–        za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj s C. De Nicola, procuratore dello Stato, M. Cherubinijem in A. De Curtisom, avvocati dello Stato,
–        za Evropsko komisijo P. Kienapfel in A. Stobiecka-Kuik, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1) in člena 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288) in načela učinkovitosti.
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med banko Bank Millennium SA in PR, potrošnikom, v zvezi s tožbo za vračilo zneska kredita, plačanega na podlagi pogodbe, ki je bila razglašena za nično zaradi nepoštenih pogojev iz te pogodbe.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        V štiriindvajseti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno, da „morajo imeti sodišča ali upravni organi držav članic na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v potrošniških pogodbah“.
4        Člen 6(1) te direktive določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
5        Člen 7(1) navedene direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Poljsko pravo
Civilni zakonik
6        Člen 58(1) ustawa – Kodeks cywilny (zakon o civilnem zakoniku) z dne 23. aprila 1964 (Dz. U. št. 16, pozicija 93), v različici, ki se je uporabljala v sporu v glavni stvari (v nadaljevanju: civilni zakonik), določa:
„Pravni posel, ki je v nasprotju z zakonom ali je namenjen izogibanju zakonu, je ničen, razen če ustrezna določba določa drugačen učinek, zlasti ta, da se nična določila pravnega posla nadomestijo z ustreznimi določbami zakona.“
7        Člen 3851(1) in (2) civilnega zakonika določa:
„1.      Določila potrošniške pogodbe, ki niso bila posamično dogovorjena, za potrošnika niso zavezujoča, če se z njimi določajo njegove pravice in obveznosti na način, ki je v nasprotju z dobrimi običaji in s katerim se grobo posega v njegove interese (nedopustni pogodbeni pogoji). To ne velja za določila, s katerimi so opredeljene glavne obveznosti pogodbenih strank, zlasti cena ali plačilo, če je njihovo besedilo nedvoumno.
2.      Če pogodbeno določilo v skladu z odstavkom 1 za potrošnika ni zavezujoče, pogodba stranki zavezuje v preostalem delu.“
8        Člen 405 tega zakonika določa:
„Kdor je brez pravne podlage pridobil premoženjsko korist v škodo druge osebe, mora to korist vrniti v naravi, če to ni mogoče, pa mora plačati njeno protivrednost.“
9        Člen 410 navedenega zakonika določa:
„1.      Določbe prejšnjih členov se uporabljajo zlasti za izpolnitev brez pravnega temelja.
2.      Izpolnitev je brez pravnega temelja, če oseba, ki jo je opravila, k izpolnitvi sploh ni bila zavezana ali izpolnitve ni bila zavezana opraviti prejemniku izpolnitve, ali če je podlaga za izpolnitev prenehala, ali če predvideni namen izpolnitve ni bil dosežen, ali če je bil pravni posel, ki je bil podlaga za obveznost izpolnitve, neveljaven in tudi po izpolnitvi ni postal veljaven.“
10      Člen 498 tega zakonika določa:
„1.      Če sta dva subjekta hkrati medsebojna dolžnika in upnika, lahko vsak od njiju pobota svojo terjatev s terjatvijo druge stranke, če se obe terjatvi nanašata na denar ali na stvari iste vrste in enake kakovosti ter če sta obe terjatvi zapadli in se lahko uveljavljata pred sodiščem ali drugim državnim organom.
2.      S pobotom se obe terjatvi pobotata v obsegu nižje terjatve.“
Zakonik o civilnem postopku
11      Člen 98(1) in (3) ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (zakon o zakoniku o civilnem zakoniku) z dne 17. novembra 1964 (Dz. U. št. 43, pozicija 296), v različici, ki se je uporabljala v sporu v glavni stvari (v nadaljevanju: civilni zakonik), določa:
„1.      Stranka, ki v postopku ni uspela, mora nasprotni stranki na njeno zahtevo povrniti stroške, potrebne za celovito uveljavljanje njenih pravic in celovito obrambo (stroški postopka).
[…]
(3) Nujni stroški postopka stranke, ki jo zastopa odvetnik, vključujejo nagrado, vendar ne višje od tarif, določenih v posebnih določbah, ter stroške odvetnika, sodne stroške in stroške osebnega prihoda, ki ga odredi sodišče.“
12      Člen 100 civilnega zakonika določa:
„Če se zahtevkom ugodi le delno, se stroški medsebojno zmanjšajo ali sorazmerno razdelijo. Vendar lahko sodišče eni od strank naloži obveznost vračila vseh stroškov, če je nasprotna stranka uspela le z neznatnim delom svojega zahtevka ali če je bila določitev zneska, ki ji je dolgovan, odvisna od medsebojnega izračuna ali ocene sodišča.“
13      Člen 101 tega zakonika določa:
„Stroški se toženi stranki vrnejo kljub ugoditvi tožbi, če ta ni dala povoda za tožbo in je priznala zahtevek pri prvem procesnem dejanju (člen 101).“
14      Člen 102 tega zakonika določa:
„V posebno utemeljenih primerih lahko sodišče stranki, ki je izgubila postopek, naloži le del stroškov ali ji stroškov sploh ne naloži.“
15      Člen 103(1) tega zakonika določa:
„Ne glede na izid postopka lahko sodišče stranki ali intervenientu naloži obveznost povrnitve stroškov, ki jih je ta povzročil s svojim malomarnim ali očitno napačnim ravnanjem (člen 103).“
Zakon o stroških postopka v civilnih zadevah
16      Člen 13(2) ustawa o kosztach sądowych w sprawach cywilnych (zakon o stroških postopka v civilnih zadevah) z dne 28. julija 2005 (Dz. U. št.. 167, pozicija 1398), v konsolidirani različici (Dz. U. z 2022, pozicija 1125, v nadaljevanju: zakon o stroških postopka), določa:
„V zadevah v zvezi s premoženjskimi pravicami velja, da se, kadar vrednost spornega predmeta ali vrednost izpodbijanega predmeta presega 20.000 [poljskih zlotov (PLN) (približno 4.713 EUR)], za procesni akt zaračuna sorazmerna taksa v višini 5 % te vrednosti, vendar ne več kot 200.000 PLN [(približno 47.136 EUR)].“
17      Člen 13a zakona o stroških postopka določa:
„V zadevah v zvezi z zahtevki, ki izhajajo iz bančnih poslov, se stranki, ki je potrošnik ali fizična oseba, ki vodi družinsko gospodinjstvo, zaračuna fiksna taksa v višini 1.000 PLN [(približno 236 EUR)], če vrednost spornega predmeta ali vrednost izpodbijanega predmeta presega 20.000 PLN [(približno 4.713 EUR)].“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
18      Oseba PR in Bank Millennium sta 27. junija 2008 sklenili kreditno pogodbo za znesek 640.000 PLN (približno 150.000 EUR), izražen v švicarskih frankih (CHF).
19      Oseba PR je plačevala mesečne obroke tega kredita v višini 126.421,23 PLN (približno 29.800 EUR) in 66.600,96 CHF (približno 71.480 EUR).
20      Oseba PR je 26. junija 2020 proti banki Bank Millennium vložila tožbo, v kateri je predlagala ugotovitev ničnosti te pogodbe in vračilo dajatev brez pravnega temelja, plačanih pri izvajanju te pogodbe.
21      Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi, Poljska), ki je predložitveno sodišče, je s sodbo z dne 11. maja 2022 ugotovilo ničnost kreditne pogodbe zaradi nepoštenih pogojev iz te pogodbe. Zato je to sodišče banki Bank Millennium naložilo, naj osebi PR plača zneska 65.907,32 PLN (približno 15.530 EUR) in 66.600,96 CHF (približno 71.480 EUR), skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 19. februarja 2022 do datuma plačila, ter naj ji povrne stroške, ki jih je ta priglasila. To sodbo je v pritožbenem postopku potrdilo Sąd Apelacyjny w Warszawie (pritožbeno sodišče v Varšavi, Poljska).
22      Banka Bank Millennium je 23. novembra 2022 pri predložitvenem sodišču vložila tožbo proti PR, s katero je predlagala, naj se tej osebi naloži vračilo glavnice kredita, in sicer znesek 640.000 PLN (približno 150.000 EUR), povečan za zamudne obresti po zakonski obrestni meri od datuma vložitve tožbe do datuma plačila. Predlaga tudi, naj se osebi PR naloži plačilo stroškov, ki po eni strani vključujejo stroške postopka, ki znašajo 5 % vrednosti predmeta spora, to je 32.000 PLN (približno 7.544 EUR), in po drugi strani stroške odvetniškega zastopanja, določene pavšalno na 10.800 PLN (približno 2.546 EUR).
23      Predložitveno sodišče dvomi o združljivosti ureditve porazdelitve stroškov, določene v poljskem pravu, z Direktivo 93/13.
24      Najprej navaja, da je na podlagi civilnega zakonika osnovno načelo, ki ureja stroške civilnega postopka, načelo odgovornosti za izid postopka, v skladu s katerim mora stranka, ki je izgubila, stranki, ki je zmagala, povrniti stroške postopka v skladu s členom člen 98(1) tega zakonika, v primeru delne ugoditve zahtevkom pa se stroški medsebojno pobotajo ali sorazmerno porazdelijo v skladu s členom 100 tega zakonika. To načelo naj bi bilo omiljeno z več izjemami, določenimi v členih 101, 102 in 103(1) zakonika o civilnem postopku, in sicer z možnostjo, da stroške nosi tožeča stranka, če tožena stranka s prvim procesnim aktom pripozna predloge iz tožbe, z uporabo načela pravičnosti in z uporabo načela krivdne odgovornosti. Vendar po mnenju navedenega sodišča v obravnavani zadevi ni mogoče uporabiti nobene od teh izjem.
25      Dalje, predložitveno sodišče ob sklicevanju na sodno prakso Sodišča (sodbi z dne 22. septembra 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, točka 41, in z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve k kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 83) poudarja, da ureditev porazdelitve stroškov, ki se uporablja v postopku za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja, potrošnika ne sme odvračati od uveljavljanja pravic, ki mu jih priznava Direktiva 93/13.
26      V zvezi s tem to sodišče ugotavlja, da bi bilo mogoče osebi PR v postopku v glavni stvari naložiti, naj banki Bank Millennium poleg izposojene glavnice v višini 640.000 PLN (približno 150.000 EUR) skupaj z zamudnimi obrestmi po zakonski obrestni meri plača znesek v višini 42.800 PLN (približno 10.090 EUR) iz naslova stroškov. Tako finančno breme, enako približno šestmesečni povprečni plači na Poljskem, bi lahko ogrozilo cilje Direktive 93/13 in načelo učinkovitosti prava Unije.
27      Poleg tega navedeno sodišče v zvezi s strukturo stroškov v obeh zadevnih sodnih postopkih pojasnjuje, da čeprav je znesek odvetniških nagrad, in sicer 10.800 PLN (približno 2.546 EUR), enak ne glede na to, ali postopek začne prodajalec ali ponudnik ali potrošnik, pa to ne velja za stroške postopka. V okviru postopka za ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe je namreč morala oseba PR plačati znesek v višini 1.000 PLN (približno 236 EUR) na podlagi člena 13a zakona o stroških postopka, ko je vložila tožbo zoper banko, ta pa zahteva 32.000 PLN (približno 7.544 EUR) iz naslova stroškov postopka v glavni stvari, ki jih mora nositi v skladu s členom 13(2) tega zakona.
28      Ob tem predložitveno sodišče ugotavlja, prvič, da sta osebo PR tako njen svetovalec kot predložitveno sodišče v okviru prvotnega postopka, ki ga je ta oseba začela, ustrezno obvestila o posledicah ničnosti kreditne pogodbe, zlasti o obveznosti vračila izposojene glavnice, morebitnih zamudnih obresti po zakonski obrestni meri in stroškov. Zato ni mogoče utemeljeno trditi, da bi bila naložitev stroškov za potrošnika nepredvidljiva.
29      Po drugi strani to sodišče navaja, da bi oseba PR lahko priznala tožbene predloge banke takoj po prejemu tožbe. Tako ravnanje bi sprožilo uporabo člena 101 zakonika o civilnem postopku, banka Bank Millennium pa bi morala torej nositi vse stroške. Poleg tega bi oseba PR lahko uveljavljala pobot terjatev v skladu s členom 498(1) civilnega zakonika. Če bi po prejemu tožbe podala izjavo o pobotu, bi vzajemne terjatve strank v skladu z odstavkom 2 zadnjenavedenega člena ugasnile v višini najnižje terjatve. Terjatev banke bi se tako znatno zmanjšala. Oseba PR pa naj bi se odločila za drugačno postopkovno strategijo za izpodbijanje terjatve banke tako, da se je sklicevala na zastaranje, kar je po mnenju navedenega sodišča neutemeljeno.
30      Nazadnje, predložitveno sodišče se sprašuje, ali določbe člena 6(1) in člena 7(1) nacionalnemu sodišču ne nalagajo, da prodajalcu ali ponudniku naloži vse negativne posledice vključitve nepoštenih pogodbenih pogojev v pogodbo. Če kreditna pogodba ne bi vsebovala nepoštenih pogojev, do postopka v glavni stvari namreč ne bi prišlo. Zato bi bilo treba ugotoviti, ali bi v takem primeru prodajalec ali ponudnik moral nositi vse stroške tega postopka, ne glede na njegov izid in tudi če bi v celoti uspel.
31      V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Warszawie (okrožno sodišče v Varšavi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta [93/13] ter načelo učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki omogoča, da se potrošnika bremeni s plačilom stroškov postopka, v katerem je nacionalno sodišče ugodilo tožbi prodajalca ali ponudnika, s katero je ta od potrošnika zahteval povračilo dajatev, izpolnjenih na podlagi pogodbe, ki je nična, ker vsebuje nepoštene pogodbene pogoje?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Dopustnost
32      Banka Bank Millennium se sklicuje na nedopustnost vprašanja za predhodno odločanje, ker se to ne nanaša na razlago prava Unije, saj se določbe Direktive 93/13 ne uporabljajo za učinke odprave nepoštenih pogojev. To vprašanje v zvezi z vračilom stroškov v okviru tožbe za vračilo, ki jo je vložila banka, naj bi se namreč nanašalo le na razlago nacionalnega prava.
33      V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da sistem sodelovanja, ki ga določa člen 267 PDEU, temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem. V okviru postopka, ki je bil uveden na podlagi tega člena, morajo nacionalne določbe razlagati sodišča držav članic, in ne Sodišče, ki prav tako ni pristojno za odločanje o skladnosti pravil nacionalnega prava z določbami prava Unije. Sodišče pa je pristojno, da nacionalnemu sodišču da vse elemente razlage prava Unije, ki mu omogočajo presojo združljivosti pravil nacionalnega prava z ureditvijo Unije (glej sodbi z dne 16. marca 1978, Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, točka 4, in z dne 17. marca 2021, Consulmarketing, C‑652/19, EU:C:2021:208, točka 32 in navedena sodna praksa).
34      Poleg tega je v skladu s ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (glej sodbi z dne 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, točka 25, in z dne 2. februarja 2023, Towarzystwo Ubezpieczeń Ż (Zavajajoče vrste zavarovanja), C‑208/21, EU:C:2023:64, točka 42 in navedena sodna praksa).
35      Iz tega sledi, da za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu nacionalnega sodišča samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej sodbi z dne 7. septembra 1999, Beck in Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, točka 22, in z dne 2. februarja 2023, Towarzystwo Ubezpieczeń Ż (Zavajajoče vrste zavarovanja), C‑208/21, EU:C:2023:64, točka 43 in navedena sodna praksa).
36      Vendar v obravnavani zadevi to očitno ni tako.
37      Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da se spor o glavni stvari nanaša na tožbo za vračilo izposojene glavnice, ki jo je banka Bank Millennium vložila proti osebi PR po prvem postopku, ki je privedel do razglasitve ničnosti kreditne pogodbe, ker je ta vsebovala nepoštene pogoje. Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče izrecno sprašuje o razlagi prava Unije, zlasti o razlagi člena 6(1) in člena 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti. To sodišče želi izvedeti, ali je treba ti določbi razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kar vodi do tega, da se lahko v okviru take tožbe za vračilo potrošniku, ki ni uspel, naloži plačilo stroškov postopka, ki so vključeni v stroške, ki znatno presegajo stroške, ki bi jih moral ta potrošnik nositi, če ne bi uspel v okviru tožbe, ki jo je vložil, za ugotovitev nepoštenosti teh pogojev ter, odvisno od primera, ničnosti teh pogojev in ničnosti kreditne pogodbe.
38      V teh okoliščinah ni očitno, da zahtevana razlaga Direktive 93/13 nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari ali da je zadevni problem hipotetičen. Zato se v obravnavanem primeru ugovor glede neuporabe tega akta v postopku v glavni stvari ne nanaša na dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ampak na vsebino vprašanj (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu), C‑389/20, EU:C:2022:120, točka 31 in navedena sodna praksa).
39      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je zato dopusten.
Utemeljenost
40      Najprej je treba opozoriti, da mora Sodišče glede na ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, določenega v členu 267 PDEU, nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki temu sodišču omogoča odločitev v sporu, o katerem odloča. Zato mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. V zvezi s tem mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe razbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej sodbe z dne 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, točka 26; z dne 28. novembra 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, točka 18, in z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 in C‑259/19, EU:C:2020:578, točka 47).
41      V obravnavanem primeru se predložitveno sodišče, kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, sprašuje, ali je s členom 6(1) in členom 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti združljiva nacionalna ureditev, ki določa, da se plačilo stroškov naloži potrošniku, ki ni uspel v okviru tožbe za vračilo glavnice kredita, ki jo je prodajalec ali ponudnik vložil po razglasitvi ničnosti kreditne pogodbe, ker je ta vsebovala nepoštene pogoje. To sodišče poudarja, da lahko stroški postopka, vključeni v stroške, ki so naloženi temu potrošniku, znatno presegajo stroške, ki bi jih ta potrošnik moral nositi, če ne bi uspel s tožbo, ki jo je vložil, za ugotovitev nepoštenosti teh pogojev ter, odvisno od primera, ničnosti teh pogojev in ničnosti kreditne pogodbe. Ta položaj naj bi izhajal iz razlikovanja, ki ga poljska zakonodaja uvaja, kar zadeva sodne stroške, v zvezi z načinom izračuna teh stroškov glede na to, ali tožbo vloži prodajalec ali ponudnik ali pa potrošnik.
42      V teh okoliščinah je treba razumeti, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki omogoča, da se potrošniku kot toženi stranki, ki ni uspela s tožbo za vračilo glavnice, ki jo je prodajalec ali ponudnik vložil po ugotovitvi ničnosti kreditne pogodbe zaradi nepoštenosti pogojev iz te pogodbe, naloži plačilo stroškov, ki vključujejo plačilo stroškov postopka, ki zaradi razlikovanja v tej ureditvi pri izračunu zneska teh stroškov glede na to, ali je tožena stranka potrošnik ali ne, znatno presegajo stroške, ki bi jih ta potrošnik moral nositi, če ne bi uspel s tožbo, ki jo je vložil, za ugotovitev nepoštenosti teh pogojev ter, odvisno od primera, ničnosti teh pogojev in ničnosti kreditne pogodbe.
43      Na prvem mestu, spomniti je treba, da v skladu s členom 6(1) Direktive 93/13 države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, za potrošnika niso zavezujoči.
44      Glede na naravo in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo potrošnikov, ki so v slabšem položaju v primerjavi s prodajalci ali ponudniki, Direktiva 93/13 – kot izhaja iz njenega člena 7(1) v povezavi z njeno štiriindvajseto uvodno izjavo – državam članicam nalaga, da zagotovijo ustrezna in učinkovita sredstva „za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki“ (sodba z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjoin in drugi, C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 56 in navedena sodna praksa).
45      Sodišče je odločilo, da morajo posledice, ki jih je treba izpeljati iz ugotovitve nepoštenosti pogoja v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, omogočiti uresničitev dveh ciljev. Prvič, sodišče mora zagotoviti, da se lahko vzpostavi enakost med pogodbenima strankama, ki bi jo uporaba nepoštenega pogoja za potrošnika ogrozila. Drugič, prepričati se je treba, da bo prodajalec ali ponudnik odvrnjen od tega, da bi v pogodbe, ki jih ponuja potrošnikom, vstavil take pogoje (sodba z dne 25. novembra 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, točka 38). Tako obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi nepoštenega pogodbenega pogoja, ki nalaga plačilo zneskov, ki so se izkazali za neupravičene, načeloma zajema restitucijski učinek glede teh zneskov (sodba z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi, C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 62).
46      Na drugem mestu, treba je opozoriti, da porazdelitev stroškov postopka pred nacionalnimi sodišči spada v postopkovno avtonomijo držav članic, s pridržkom spoštovanja načel enakovrednosti in učinkovitosti (sodba z dne 22. septembra 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, točka 34 in navedena sodna praksa).
47      Kar zadeva načelo učinkovitosti, ki je edini predmet vprašanj predložitvenega sodišča, je treba spomniti, da je treba vsak primer, v katerem se postavlja vprašanje, ali se z neko nacionalno postopkovno določbo onemogoča ali pretirano otežuje uporaba prava Unije, preizkusiti ob upoštevanju umestitve te določbe v celotnem postopku, poteka tega postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi sodišči. S tega vidika je treba po potrebi upoštevati načela, na katerih temelji nacionalni sodni sistem, kot so načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in načelo učinkovitega poteka postopka (sodba z dne 22. septembra 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, točka 35 in navedena sodna praksa).
48      Čeprav načelo učinkovitosti na splošno ne nasprotuje temu, da potrošnik nosi nekatere stroške postopka, kadar vloži tožbo za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja (sodba z dne 7. aprila 2022, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, točka 51), je treba ugotoviti tudi, da Direktiva 93/13 potrošniku daje pravico, da se obrne na sodišče za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja in za zavrnitev njegove uporabe, pri čemer je treba ohraniti učinkovitost te pravice. Zato sistem porazdelitve stroškov takega postopka ne sme odvračati potrošnika od uveljavljanja te pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, točka 37 in navedena sodna praksa).
49      Iz sodne prakse prav tako izhaja, da če bi bila odločitev o porazdelitvi stroškov tega postopka odvisna zgolj od zneskov, ki so bili neupravičeno plačani in katerih vračilo je naloženo, bi to potrošnika odvrnilo od uveljavljanja te pravice glede na stroške, ki bi jih povzročilo pravno sredstvo. Zato člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 ter načelo učinkovitosti nasprotujejo ureditvi, ki omogoča, da se del stroškov postopka naloži potrošniku glede na višino neupravičeno plačanih zneskov, ki so mu bili vrnjeni po tem, ko je bil ta pogoj zaradi nepoštenosti razglašen za ničen, saj taka ureditev ustvarja bistveno oviro, ki lahko potrošnike odvrača od uveljavljanja pravice do učinkovitega sodnega nadzora nad morebitno nepoštenostjo pogodbenih pogojev, ki jo podeljuje ta direktiva (sodba z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 in C‑259/19, EU:C:2020:578, točki 98 in 99).
50      V zvezi s tem je treba poudariti, da postopke na podlagi člena 6(1) in člena 7(1) Direktive 93/13 načeloma začne potrošnik, ki nastopa kot tožeča stranka, proti prodajalcu ali ponudniku, ki je tožena stranka. Za ohranitev polnega učinka te direktive in zagotovitev učinkovitega varstva potrošnika pred posebej škodljivimi posledicami, ki bi jih lahko povzročila ugotovitev ničnosti zadevne kreditne pogodbe, je treba ugotoviti, da se presoja Sodišča glede razdelitve stroškov v okviru postopka za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja iz točk 48 in 49 te sodbe uporablja tudi – in po analogiji – v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je potrošnik tožena stranka v postopku s tožbo za vračilo izposojene glavnice, ki jo prodajalec ali ponudnik vloži po razglasitvi ničnosti kreditne pogodbe, ker je ta vsebovala nepoštene pogoje.
51      V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče razsodilo, da bi lahko postopkovna pravila, ki potrošniku povzročijo previsoke stroške, potrošnika odvrnila od koristnega posredovanja pri obrambi svojih pravic pred sodiščem, pri katerem je prodajalec ali ponudnik vložil tožbo (glej v tem smislu sodbo z dne 7. aprila 2022, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, točka 54 in navedena sodna praksa).
52      V obravnavanem primeru iz predložitvene odločbe izhaja, da je po poljskem pravu posledica sodne ugotovitve ničnosti kreditne pogodbe zaradi nepoštenega pogoja iz te pogodbe to, da so plačila, ki so jih na podlagi te pogodbe opravili bodisi posojilojemalci bodisi banka, neupravičena plačila v smislu člena 410(2) civilnega zakonika, ki jih je treba v skladu z določbami člena 410(1) in člena 405 tega zakonika vrniti.
53      Iz tega je tudi razvidno, da na eni strani člen 98(1) zakonika o civilnem postopku določa, da mora stranka, ki je pravdo izgubila, povrniti stroške stranki, ki je v pravdi uspela. Na drugi strani poljsko pravo na področju stroškov postopka razlikuje glede na to, ali tožbo vloži prodajalec ali ponudnik ali pa potrošnik. V skladu s členom 13(2) zakona o sodnih stroških se namreč pri pravnih sredstvih, ki se nanašajo na premoženjske pravice, uporabi proporcionalna pravica v višini 5 % vrednosti spornega predmeta, do zakonsko določene zgornje meje. Nasprotno pa v zadevah, ki se nanašajo na terjatve, povezane z bančnimi transakcijami, člen 13a tega zakona za tožbe, ki jih vloži potrošnik, določa fiksne stroške v višini 1.000 PLN (približno 236 EUR), če vrednost predmeta spora ali tožbe presega 20.000 PLN (približno 4.713 EUR).
54      V skladu z navedbami predložitvenega sodišča lahko ta razlika v načinu izračuna stroškov postopka pripelje do položajev, v katerih se potrošniku, kadar je ta tožena stranka v postopku s tožbo za vračilo posojene glavnice, ki jo je vložil prodajalec ali ponudnik po razglasitvi ničnosti kreditne pogodbe, ki vsebuje nepoštene pogoje, in če ne uspe, naloži plačilo stroškov postopka, ki vključujejo precej višje stroške od tistih, ki bi jih moral ta potrošnik nositi, če ne bi uspel v okviru tožbe, ki jo je vložil, za ugotovitev nepoštenosti teh pogojev ter, odvisno od primera, ničnosti teh pogojev in kreditne pogodbe.
55      Poudariti je treba, da je ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa znižane fiksne stroške postopka, kadar potrošnik vloži tožbo v zvezi s terjatvami, povezanimi z bančnimi transakcijami, načeloma ugodna za potrošnika.
56      Vendar lahko ob upoštevanju znatno višje ravni stroškov postopka, ki veljajo za tožbe, ki jih vloži prodajalec ali ponudnik na področju premoženjskih pravic, in dejstva, da je znesek teh stroškov, ki jih mora potrošnik morda povrniti, neposredno odvisen od zneska terjatve, ki jo uveljavlja prodajalec ali ponudnik, samodejna uporaba načela, v skladu s katerim mora stranka, ki je pravdo izgubila, nositi vse stroške, vključno z navedenimi stroški, povzroči, da mora potrošnik, če s tako tožbo ne uspe, nositi nesorazmerno finančno breme. Iz spisa, ki je na voljo Sodišču, je namreč razvidno, prvič, da je morala oseba PR plačati znesek 1.000 PLN (približno 236 EUR) iz naslova stroškov postopka v okviru tožbe, vložene proti banki Bank Millennium, na podlagi katere je bilo tej banki naloženo, naj ji plača znesek v višini približno 101.280 EUR. Drugič, oseba PR naj bi ji morala kot tožena stranka v okviru postopka, ki ga je pozneje sprožila banka Bank Millennium v zvezi z vračilom posojene glavnice, to je terjatve v višini 640.000 PLN (približno 150.000 EUR), in v katerem na koncu ni uspela, povrniti stroške postopka v višini 5 % vrednosti spornega predmeta, v obravnavanem primeru 32.000 PLN (približno 7.544 EUR).
57      Taki stroški, ki jih je mogoče naložiti potrošniku na podlagi uporabe nacionalnih pravil o izračunu stroškov postopka, v povezavi s samodejnostjo načela, v skladu s katerim mora stranka, ki je pravdo izgubila, nositi vse stroške, vključno s temi stroški, lahko preprečujejo ali odvračajo potrošnika od učinkovitega izvrševanja pravic, ki so mu podeljene z Direktivo 93/13, pred sodiščem, pri katerem je prodajalec ali ponudnik začel postopek, kar je v nasprotju s sodno prakso, navedeno v točkah 48 in 51 te sodbe.
58      Taka postopkovna pravila lahko namreč potrošnika, ki je tožena stranka v okviru tožbe za vračilo glavnice, ki jo je prodajalec ali ponudnik vložil po ugotovitvi ničnosti kreditne pogodbe, ki vsebuje nepoštene pogoje, odvrnejo od tega, da bi ohranil svoje zahtevke ne glede na njihovo utemeljenost, saj bi taka ohranitev lahko privedla do naložitve plačila stroškov postopka, vključno z nesorazmerno visokimi stroški postopka, če bi bil izid postopka neugoden.
59      Zdi se tudi, da lahko ta postopkovna pravila ogrozijo odvračilni učinek, ki izhaja iz ugotovitve ničnosti pogodbe zaradi nepoštenih pogojev iz te pogodbe, ker mora potrošnik kljub tej ničnosti nositi posebej visoke stroške postopka v okviru tožbe za vračilo, ki jo vloži prodajalec ali ponudnik, razen, med drugim, če se ta potrošnik strinja z zahtevki prodajalca ali ponudnika. Zato navedena podrobna pravila na koncu pomenijo kršitev načela učinkovitosti.
60      Ob tem je treba opozoriti, da načelo skladne razlage nacionalnega prava s pravom Unije zahteva, da nacionalna sodišča ob upoštevanju zlasti prepovedi razlage nacionalnega prava contra legem, ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi načinov razlage, ki jih priznava nacionalno pravo, naredijo vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek zadevne direktive in dosežejo rešitev v skladu z njenim ciljem (glej v tem smislu sodbi z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točki 118 in 119, in z dne 15. oktobra 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, točka 51 in navedena sodna praksa).
61      V obravnavanem primeru poljska vlada in Evropska komisija v pisnih stališčih pred Sodiščem trdita, da je člen 98(1) zakonika o civilnem postopku mogoče razlagati v skladu s členom 6(1) in členom 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti. Nacionalno sodišče naj bi namreč moralo po potrebi upoštevati izjeme, določene zlasti v členih 102 in 103 tega zakonika, ki omogočata prilagoditev stroškov glede na načelo pravičnosti ali celo glede na krivdno ravnanje, ki ga je morda mogoče pripisati eni od strank.
62      Nazadnje mora predložitveno sodišče preučiti, ali je mogoče nacionalno ureditev iz postopka v glavni stvari razlagati v skladu z Direktivo 93/13, in če je odgovor pritrdilen, iz tega izpeljati pravne posledice.
63      Glede na zgoraj navedeno obrazložitev je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki omogoča, da se potrošniku kot toženi stranki, ki ni uspela s tožbo za vračilo glavnice, ki jo je prodajalec ali ponudnik vložil po ugotovitvi ničnosti kreditne pogodbe zaradi nepoštenosti pogojev iz te pogodbe, naloži plačilo stroškov postopka, ki zaradi razlikovanja v tej ureditvi pri izračunu zneska teh stroškov glede na to, ali je tožeča stranka potrošnik ali ne, znatno presegajo stroške, ki bi jih ta potrošnik moral nositi, če ne bi uspel s tožbo, ki jo je vložil, za ugotovitev nepoštenosti teh pogojev ter, odvisno od primera, njihove ničnosti in ničnosti kreditne pogodbe.
Stroški
64      Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
Člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah v povezavi z načelom učinkovitosti
je treba razlagati tako, da
nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki omogoča, da se potrošniku kot toženi stranki, ki ni uspela s tožbo za vračilo glavnice, ki jo je prodajalec ali ponudnik vložil po ugotovitvi ničnosti kreditne pogodbe zaradi nepoštenosti pogojev iz te pogodbe, naloži plačilo stroškov postopka, ki zaradi razlikovanja v tej ureditvi pri izračunu zneska teh stroškov glede na to, ali je tožeča stranka potrošnik ali ne, znatno presegajo stroške, ki bi jih ta potrošnik moral nositi, če ne bi uspel s tožbo, ki jo je vložil, za ugotovitev nepoštenosti teh pogojev ter, odvisno od primera, njihove ničnosti in ničnosti kreditne pogodbe.
Podpisi
*      Jezik postopka: poljščina.
1      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.