SODBA SODIŠČAz dne 19. novembra 1991(*)„Varstvo delavcev – Odgovornost države članice“V združenih zadevah C-6/90 in C-9/90_predloženih
Sodišču v presojo na podlagi člena 177 Pogodbe EGS, in sicer s strani
Pretura di Vicenza (Italija) (v zadevi C-6/90) in s strani Pretura di
Bassano del Grappa (Italija) (v zadevi C-9/90) za predhodno odločanje v
postopku, ki poteka pred tema sodiščema medAndreo FrancovichinItalijansko republiko_in medDanilo Bonifaci in drugimiinItalijansko republiko_glede
predhodne odločbe o razlagi tretjega odstavka člena 189 Pogodbe EGS in
Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju
zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne
nesposobnosti njihovega delodajalca (UL L 283, str. 23)_SODIŠČE_v
sestavi O. Due, predsednik, sir Gordon Slynn, R. Joliet, F. A.
Schockweiler, F. Grévisse in P. J. G. Kapteyn, predsedniki senatov,
G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, G. C.
Rodríguez Iglesias, M. Díez de Velasco in M. Zuleeg, sodniki, generalni pravobranilec: J. Mischo, sodni tajnik: D. Louterman, glavni administrator, ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili –        za
Andreo Francovich in Danilo Bonifaci in druge Claudia Mondina, Alda
Campesana in Alberta dal Ferra iz odvetniške zbornice Vicenza, –        za italijansko vlado Oscar Fiumara, avvocato dello Stato, zastopnik, –        za
nizozemsko vlado B. R. Bot, generalni sekretar pri ministrstvu za
zunanje zadeve, zastopnik, –        za
Združeno kraljestvo J. E. Collins iz pravnega oddelka ministrstva za
finance v vlogi zastopnika s pomočnikom Richardom Plenderjem, QC_–        za
Komisijo Evropskih skupnosti Giuliano Marenco in Karen Banks, zaposlena
v njeni pravni službi, zastopnika, ob upoštevanju zapisnika obravnave, po
obravnavi ustnih stališč v imenu Andrea Francovicha in Danile Bonifaci,
italijanske vlade, Združenega kraljestva, nemške vlade, ki jo je
zastopal Jochim Sedemund, odvetnik iz Kölna, zastopnik, ter Komisije na
obravnavi 27. februarja 1991, po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. maja 1991 izreka naslednjoSodbo1        S
sklepoma z dne 9. julija in 30. decembra 1989, ki ju je Sodišče prejelo
8. januarja in 15. januarja 1990, sta Pretura di Vicenza (v zadevi
C-6/90) in Pretura di Bassano del Grappa (v zadevi C-9/90) na podlagi
člena 177 Pogodbe EGS Sodišču postavili vprašanja za predhodno
odločanje v zvezi z razlago tretjega odstavka člena 189 Pogodbe EGS in
Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju
zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne
nesposobnosti njihovega delodajalca (UL L 283, str. 23).2        Ta
vprašanja so bila zastavljena med postopkom, ki so ga sprožili Andrea
Francovich in Danila Bonifaci ter drugi (v nadaljevanju: tožeče stranke)
proti Italijanski republiki. 3        Namen
Direktive 80/987 je zagotoviti minimalno zaščito zaposlenih v skladu z
zakonodajo Skupnosti v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, in
sicer brez poseganja v ugodnejše določbe, obstoječe v državah članicah.
Za te namene direktiva predvideva posebno jamstvo plačila terjatev
neizplačanih plač.
4        Na
podlagi člena 11 so države članice morale sprejeti zakone in druge
predpise, potrebne za uskladitev z Direktivo v roku, ki se je iztekel
23. oktobra 1983. Italijanska republika ni izpolnila te obveznosti,
kar je Sodišče ugotovilo v sodbi z dne 2. februarja 1989 v zadevi
Komisija proti Italiji (22/87, Recueil, str. 143).5        Gospod
Francovich, tožeča stranka v zadevi C-6/90, je delal za podjetje CDN
Elettronica SnC v Vicenzi, vendar je plače prejemal neredno. Zato je
vložil tožbo pri Pretura di Vicenza, ki je toženemu podjetju naložilo
plačilo približno 6 milijonov italijanskih lir. V okviru izvršbe sodbe
je sodni izvršitelj za Tribunale di Vicenza ugotovil, da rubeža ni
mogoče izvesti. Gospod Francovich se je skliceval na pravico, da od
italijanske države dobi jamstva, predvidena v Direktivi 80/987, oziroma
odškodnino. 6        V
zadevi C-9/90 so Danila Bonifaci in 33 drugih delavcev vložili tožbo
pri Pretura di Bassano del Grappa, v kateri so navajali, da so bili
zaposleni v podjetju Gaia Confezioni Srl, katerega stečaj je bil
razglašen 5. aprila 1985. Ko so delovna razmerja prenehala, so bile
tožeče stranke upravičeni do terjatev v višini več kot 253 milijonov
italijanskih lir, izkazanih v stečajni masi podjetja. Več kot pet let po
stečaju tožeče stranke niso prejele nobenega plačila. Stečajni
upravitelj jim je sporočil, da v njihovem primeru celo delno izplačilo
verjetno ne pride v poštev. Zato so tožeče stranke vložile tožbo zoper
Italijansko republiko, v kateri so zahtevale, naj glede na njeno
obveznost uresničitve Direktive 80/987 z učinkom od 23. oktobra 1983
izplača zaostale plače najmanj za zadnje tri mesece oziroma odškodnino. 7        V
teh okoliščinah sta nacionalni sodišči Sodišču postavili vprašanja za
predhodno odločanje, enaka v obeh zadevah: „1.      Ali
ima v skladu z veljavno zakonodajo Skupnosti posameznik, ki je bil
prizadet, ker država članica ni uresničila Direktive 80/897, ta
neuresničitev je bila potrjena s sodbo Sodišča, pravico zahtevati, naj
država sama izpolni tiste določbe te direktive, ki so dovolj natančne in
brezpogojne, z neposrednim sklicevanjem na zakonodajo Skupnosti zoper
državo članico, ki ni izpolnila obveznosti, tako da pridobi jamstva, ki
bi jih država sama morala zagotoviti, in v vsakem primeru zahtevati
odškodnino za škodo, ki jo je utrpel glede na določbe, na katere se ta
pravica ne nanaša? 2.      Ali
je treba člen 3 v povezavi s členom 4 Direktive Sveta 80/987 razlagati
tako, da mora država, ki ni izkoristila možnosti določitve omejitev na
podlagi člena 4, sama plačati terjatve zaposlenih v skladu s členom 3? 3.      Ob
negativnem odgovoru na drugo vprašanje predlagamo Sodišču, naj ugotovi,
kakšno je minimalno jamstvo, ki ga mora država v skladu z Direktivo
80/987 zagotoviti upravičenemu delavcu, da se del plače, ki se mu
izplača, šteje kot izpolnitev Direktive?“ 8        Za
popolnejšo obrazložitev dejstev v glavnem postopku, za potek postopka
in za pisna stališča, predložena Sodišču, velja napotitev na poročilo za
obravnavo. Ti deli spisa se v prihodnje uporabljajo samo toliko,
kolikor je to potrebno za razsojanje Sodišča.
9        Prvo
vprašanje, ki sta ga postavili nacionalni sodišči, sproža dve
vprašanji, ki ju je treba preučiti ločeno. Po eni strani zadeva
neposredni učinek določb direktive, ki določajo pravice delavcev, in po
drugi strani obstoj in obseg odgovornosti države za škodo, povzročeno
zaradi kršitve obveznosti iz prava Skupnosti.
Neposredni učinek določb Direktive, ki določajo pravice delavcev 10      S
prvim delom prvega vprašanja, ki sta ga postavili nacionalni sodišči,
se želi ugotoviti, ali je treba določbe Direktive, ki opredeljujejo
pravice delavcev, razlagati tako, da zadevne osebe lahko uveljavljajo te
pravice zoper državo pri nacionalnih sodiščih, če izvedbeni ukrepi niso
bili sprejeti v predpisanem roku.11      Po
ustaljeni sodni praksi se država članica, ki ni sprejela izvedbenih
ukrepov v predpisanem roku, zahtevanem v direktivi, nasproti
posameznikom ne more sklicevati na neizpolnitev obveznosti iz te
direktive. Torej, vedno ko se pojavijo določbe direktive, ki zadevajo
njihovo vsebino in so brezpogojne in dovolj natančne, se je v primerih,
ko izvedbeni ukrepi niso bili sprejeti v predpisanem roku, mogoče
sklicevati nanje in jih uveljavljati zoper katero koli nacionalno
določbo, ki ni v skladu z direktivo, oziroma toliko, kolikor določbe
direktive opredeljujejo pravice, ki jih posamezniki lahko uveljavljajo
zoper državo (sodba z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81,
Recueil, str. 53, točki 24 in 25).12      Zato
je treba ugotoviti, ali so določbe Direktive 80/987, ki določajo
pravice delavcev, brezpogojne in dovolj natančne. Upoštevati je treba
tri točke: določitev upravičenca do zagotovljenega jamstva, vsebino tega
jamstva in identiteto osebe, ki je dolžna zagotoviti jamstvo. V tem
pogledu se zlasti pojavlja vprašanje, ali je država dolžna zagotavljati
jamstvo na podlagi tega, da ni sprejela potrebnih izvedbenih ukrepov v
predpisanem roku.
13      Glede
določitve upravičenca do jamstva je v skladu s členom 1(1) Direktive
treba upoštevati dejstvo, da Direktiva velja za terjatve delavcev na
podlagi pogodb o zaposlitvi ali delovnega razmerja, ko je njihov
delodajalec plačilno nesposoben v skladu s členom 2(1), ko ta določba
opredeljuje okoliščine, v katerih se delodajalec šteje za plačilno
nesposobnega. Člen 2(2) se nanaša na nacionalno zakonodajo pri
opredelitvi izrazov „delavec“ in „delodajalec“. Člen 1(2) določa, da
lahko države članice kot izjeme in pod določenimi pogoji izključijo
terjatve določenih kategorij delavcev, navedenih v prilogi k Direktivi.
14      Te
določbe so dovolj natančne in brezpogojne, da nacionalnim sodiščem
omogočajo ugotoviti, ali se neka oseba šteje za upravičenca po
Direktivi. Nacionalno sodišče mora po eni strani le preveriti, ali je
zadevna oseba zaposlena oseba po nacionalni zakonodaji in ali je
izključena s področja uporabe Direktive v skladu s členom 1(2) in
prilogo 1 (glede potrebnih pogojev za takšo izključitev glej zgoraj
navedeno sodbo z dne 2. februarja 1989 Komisija proti Italiji, 22/87,
točke od 18 do 23, in sodbo z dne 8. novembra 1990 v zadevi Komisija
proti Grčiji, C-35/88, Recueil, str. I-3917, I-5409, I-3931, točke od 11
do 26), po drugi strani pa ugotoviti, ali obstaja eden od primerov
plačilne nesposobnosti, določenih v členu 2 Direktive. 15      Glede
vsebine jamstva člen 3 Direktive določa, da morajo biti sprejeti ukrepi
za zagotovitev plačila neporavnanih terjatev, ki temeljijo na pogodbah o
zaposlitvi ali delovnih razmerjih in se nanašajo na plačilo za obdobje
pred določenim datumom, ki ga je določila država članica, ki lahko
izbere eno od treh možnosti: (a) datum, s katerim je delodajalec postal
plačilno nesposoben; (b) datum obvestila o odpovedi, izdanega delavcu
zaradi delodajalčeve plačilne nesposobnosti; (c) datum, s katerim je
delodajalec postal plačilno nesposoben, ali datum, s katerim je bila
prekinjena pogodba o zaposlitvi ali delovno razmerje zaradi
delodajalčeve plačilne nesposobnosti.
16      V
skladu s členoma 4(1) in (2) ima država članica možnost omejiti
obveznost plačila na obdobje treh mesecev ali osem tednov, kar se
izračuna v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v tem členu. Nazadnje
člen 4(3) določa, da države članice lahko določijo zgornjo mejo
jamstva, da se izognejo izplačilu zneskov, ki presegajo
socialnovarstvene cilje te direktive. Kadar se države članice odločijo
za to možnost, morajo Komisijo obvestiti o metodah, ki jih uporabljajo
za določanje zgornje meje. Poleg tega člen 10 določa, da Direktiva ne
vpliva na možnost, da države članice sprejmejo ukrepe za preprečevanje
zlorab in zlasti da odklonijo ali zmanjšajo obveznosti plačil v
določenih okoliščinah. 17      Člen
3 Direktive tako dopušča državi članici določitev datuma, ko mora biti
plačilo terjatev zagotovljeno. Vendar kot izhaja iz sodne prakse Sodišča
(glej sodbo z dne 4. decembra 1986 v zadevi FNV, 71/85, Recueil, str.
3855, in sodbo z dne 23. marca 1987 v zadevi McDermott in Cotter,
286/85, Recueil, str. 1453, točka 15), pravica države, da izbira
med več mogočimi načini za izpolnitev v Direktivi predpisanih ciljev, ne
izključuje možnosti, da posamezniki pred nacionalnimi sodišči
uveljavljajo pravice, ki jih je mogoče dovolj natančno določiti na
podlagi določb Direktive. 18      V
tem primeru je cilj, ki ga zahteva zadevna direktiva, jamstvo za
izplačilo neporavnanih terjatev delavcev v primeru plačilne
nesposobnosti delodajalca. Dejstvo, da člena 3 in 4(1) in (2) omogočata
državam članicam določeno diskrecijsko pravico glede načina določitve
jamstva in omejitve njegovega zneska, ne vpliva na natančno in
brezpogojno naravo zahtevanega cilja.
19      Kot
so opozorili Komisija in tožeče stranke, je mogoče določiti po
direktivi predvideno minimalno jamstvo, z datumom, katerega izbira ima
za posledico najmanjšo obveznost za jamstveno ustanovo. Ta datum je
datum, s katerim je delodajalec postal plačilno nesposoben, ker sta
druga dva datuma, to je datum obvestila o odpovedi, izdanega delavcu, in
datum, s katerim je bila prekinjena pogodba o zaposlitvi ali delovno
razmerje, v skladu s pogoji, določenimi v členu 3, neizogibno
poznejša od datuma, s katerim je delodajalec postal plačilno nesposoben,
in tako določata daljše obdobje, v katerem morajo biti terjatve
plačane.
20      Na
podlagi člena 4(2) možnost omejevanja jamstva ne onemogoča določitve
minimalnega jamstva. Iz besedila člena sledi, da imajo države članice
možnost omejiti jamstva, odobrena delavcem za določena obdobja pred
datumom, navedenim v členu 3. Ta obdobja so določena glede na vsakega
izmed treh datumov, navedenih v členu 3, tako da je vedno mogoče
določiti, koliko bi država članica lahko zmanjšala jamstvo, predvideno v
Direktivi, glede na datum, ki bi ga lahko izbrala, če bi Direktivo
prenesla v svoj pravni sistem.21      Glede
na člen 4(3), po katerem lahko države članice določijo zgornjo mejo
jamstva, da se izognejo izplačilu zneskov, ki presegajo
socialnovarstvene cilje te direktive, in glede na člen 10, ki določa, da
Direktiva ne vpliva na možnost držav članic, da sprejmejo ukrepe za
preprečevanje zlorab, je treba upoštevati, da država članica, ki ni
izpolnila obveznosti glede prenosa Direktive, ne more ukiniti pravic, ki
jih ta daje posameznikom s sklicevanjem na možnost omejitve zneska
jamstva, ki bi ga ta država članica lahko izvedla, če bi sprejela
potrebne ukrepe za izvajanje Direktive (v zvezi s podobno možnostjo o
preprečevanju zlorabe v fiskalnih zadevah glej sodbo z dne 19. januarja
1982 v zadevi Becker, 8/81, Recueil, str. 53, točka 34,). 22      Ugotoviti
je torej treba, da so zadevne določbe brezpogojne in dovolj natančne
glede vsebine jamstva. 23      In končno glede identitete osebe, ki je dolžna zagotoviti jamstvo, člen 5 Direktive določa:„Za
organizacijo, financiranje in delovanje jamstvenih ustanov države
članice določijo podrobna pravila, ki morajo upoštevati predvsem
naslednja načela:a)      premoženje
sklada mora biti neodvisno od delodajalčevih obratnih sredstev in
nedostopno za stečajni postopek;b)      delodajalec
prispeva k financiranju sklada, razen če financiranja v celoti ne
prevzamejo državni organi; c)      obveznosti
sklada ne smejo biti odvisne od tega, ali se obveznosti za njegovo
financiranje izpolnjujejo ali ne.“ 24      Ker
Direktiva predvideva možnost, da lahko državni organi v celoti
financirajo jamstvene ustanove, ni sprejemljivo, da država članica
izniči učinke Direktive s trditvijo, da bi bila lahko zahtevala, naj
druge osebe nosijo delno ali celotno njeno finančno breme. 25      Te
trditve ni mogoče sprejeti. Iz Direktive izhaja, da mora država članica
organizirati ustrezen institucionalni jamstveni sistem. Na podlagi
člena 5 ima država članica široko diskrecijsko pravico pri odločanju
glede organizacije, delovanja in financiranja jamstvenih institucij.
Dejstvo, na katero se sklicuje Komisija, da Direktiva predvideva kot eno
izmed možnosti, da lahko tak sistem v celoti financirajo državni
organi, ne more pomeniti, da lahko državo identificiramo kot osebo, ki
je dolžna plačati terjatve. Plačilno obveznost imajo jamstvene ustanove,
država pa lahko samo z uporabo svojih pooblastil, da organizira
jamstveni sistem, predvidi jamstvene ustanove, ki jih v celoti
financirajo državni organi. V takih okoliščinah država prevzame
obveznost, ki sicer ni njena. 26      Zato
tudi če so določbe zadevne direktive dovolj natančne in brezpogojne
glede določitve oseb, upravičenih do jamstva, in glede vsebine tega
jamstva, ti dejavniki ne zadostujejo, da bi posameznikom omogočili
sklicevanje na te določbe pred nacionalnimi sodišči. Po eni strani
določbe ne identificirajo osebe, ki je dolžna zagotoviti jamstvo, po
drugi strani pa države ni mogoče šteti za zavezano izplačati jamstvo
samo zato, ker ni sprejela ukrepov za prenos v predpisanem roku.27      Torej
je na prvi del prvega vprašanja treba odgovoriti, da določbe Direktive
80/987, ki določajo pravice delavcev, razlagamo tako, da zadevne osebe
ne morejo uveljavljati teh pravic zoper državo pred nacionalnimi sodišči
države, kjer izvedbeni ukrepi niso bili sprejeti v predpisanem roku.  Odgovornost države za škodo, nastalo zaradi neizpolnitve obveznosti po pravu Skupnosti 28      V
drugem delu prvega vprašanja želi nacionalno sodišče ugotoviti, ali je
država članica dolžna nadomestiti škodo, povzročeno posameznikom, ker
država ni uspela prenesti Direktive 80/987. 29      Nacionalno
sodišče tako postavlja vprašanje obstoja in obsega odgovornosti države
za škodo, nastalo zaradi neizpolnitve obveznosti po pravu Skupnosti. 30      To
vprašanje je treba presojati ob upoštevanju splošnega sistema Pogodbe
in njenih temeljnih načel.  a) Načelo odgovornosti države 31      Upoštevati
je treba, da je Pogodba EGS ustvarila svoj pravni sistem, ki je del
pravnih sistemov držav članic in ki jih morajo njihova sodišča
uporabljati, subjekti tega pravnega sistema pa niso samo države članice,
ampak tudi njihovi državljani, ki jim pravo Skupnosti poleg obveznosti
podeljuje pravice, ki postanejo del njihove pravne dediščine; te pravice
se ne upoštevajo samo tam, kjer jih Pogodba izrecno določa, ampak tudi
na podlagi obveznosti, ki jih Pogodba jasno nalaga tako posameznikom kot
državam članicam in institucijam Skupnosti (glej sodbi z dne 5.
februarja 1963 v zadevi Van Gend en Loos, 26/62, Recueil, str. 3, in z
dne 15. julija 1964 v zadevi Costa, 6/64, Recueil, str. 1141). 32      Po
ustaljeni sodni praksi morajo nacionalna sodišča, ki morajo v okviru
svojih pristojnosti uporabljati določbe prava Skupnosti, zagotoviti, da
te določbe začnejo v celoti učinkovati in varovati pravice, podeljene
posameznikom (glej zlasti sodbi z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal,
106/77, Recueil, str. 629, točka 16, in z dne 19. junija 1990 v zadevi
Factortame, točka 19, C-213/89, Recueil, str. I-2433). 33      Polna
učinkovitost določb prava Skupnosti bi bila zmanjšana in varstvo
pravic, ki jih priznajo, bi bilo oslabljeno, če posamezniki ne bi mogli
dobiti odškodnine, kadar so njihove pravice kršene zaradi
neizpolnjevanja prava Skupnosti, za kar je odgovorna država članica.
34      Možnost
dobiti odškodnino od države članice je zlasti nujno potrebna tam, kjer
je, kot v tem primeru, polna učinkovitost določb prava Skupnosti
pogojena s predhodnim ukrepom države članice, pri čemer v odsotnosti
takih ukrepov posamezniki pred nacionalnimi sodišči ne morejo
uveljavljati pravic, ki so jim priznane po pravu Skupnosti. 35      Iz
tega sledi, da je načelo odgovornosti države za škodo, povzročeno
posameznikom zaradi kršitev prava Skupnosti, za kar je odgovorna država,
vsebovano v sistemu Pogodbe. 36      Obveznost
držav članic do povračila škode ima podlago tudi v členu 5 Pogodbe, po
katerem morajo države članice sprejeti vse ustrezne ukrepe, splošne in
posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz te
pogodbe ali so posledica ukrepov institucij Skupnosti. Med temi
obveznostmi je tudi obveznost odpraviti protipravne posledice kršitev
prava Skupnosti (glede podobne določbe člena 86 Pogodbe ESPJ glej sodbo z
dne 16. decembra 1960 v zadevi Humblet, 6/60, Recueil, str. 1125).37      Iz
navedenega sledi, da je načelo prava Skupnosti, da so države članice
dolžne nadomestiti škodo, povzročeno posameznikom s kršitvijo prava
Skupnosti, ker so za to odgovorne.  b)     Pogoji odgovornosti države 38      Čeprav
odgovornost države izhaja iz prava Skupnosti, so pogoji, pod katerimi
ta odgovornost privede do pravice do povrnitve škode, odvisni od narave
kršitve prava Skupnosti, ki je povzročila škodo. 39      Kadar,
kot v tem primeru, država članica ne izpolni svoje obveznosti po
tretjem odstavku člena 189 Pogodbe, da bi sprejela vse potrebne ukrepe
za dosego v direktivi predpisanega cilja, polna učinkovitost tega
pravila prava Skupnosti zahteva pravico do odškodnine, če so izpolnjeni
trije pogoji. 40      Prvi
pogoj je, da mora cilj, predpisan z direktivo, vsebovati podelitev
pravic posameznikom. Drugi pogoj je, da je mogoče opredeliti vsebino teh
pravic na podlagi določb direktive. Tretji pogoj je obstoj vzročne
zveze med kršitvijo obveznosti države in škodo, ki so jo utrpeli
oškodovanci.
41      Ti
pogoji posameznikom zadostujejo za pridobitev pravice do odškodnine, ki
temelji neposredno na pravu Skupnosti. 42      S
tem pridržkom in na podlagi nacionalnega prava glede odgovornosti
države mora država plačati odškodnino za povzročeno škodo. V primeru, ko
ni ustrezne zakonodaje Skupnosti, mora notranji pravni red vsake države
članice določiti pristojna sodišča in podrobna postopkovna pravila
sodnih postopkov za varstvo pravic posameznikov, ki izhajajo iz prava
Skupnosti (glej sodbe z dne 22. januarja 1976 v zadevi Russo, 60/75,
Recueil, str. 45; z dne 16. februarja 1976 v zadevi Rewe, 33/76,
Recueil, str. 1989, in z dne 7. julija 1981 v zadevi Rewe, 158/80,
Recueil, str. 1805). 43      Dalje,
vsebinski in postopkovni pogoji za nadomestilo škode, določeni z
nacionalno zakonodajo držav članic, ne smejo biti manj ugodni od tistih
za podobne domače zahtevke in ne smejo biti oblikovani tako, da bi
dejansko onemogočali pridobitev odškodnine ali jo naredili pretirano
težko dosegljivo (glede podobnega vprašanja povračila davkov zaradi
kršitve prava Skupnosti glej med drugim Sodbo z dne 9. novembra 1983 v
zadevi San Giorgio, 199/82, Recueil, str. 3595). 44      V
tej zadevi je bila kršitev prava Skupnosti države članice, ker ni
uspela prenesti Direktive 80/987 v predpisanem roku, potrjena s sodbo
Sodišča. Cilj, zahtevan v tej direktivi, daje delavcem pravico do
jamstva za izplačilo neporavnanih terjatev iz naslova neizplačanih plač.
Tako kot izhaja iz preučitve prvega dela prvega vprašanja, lahko
vsebino te pravice opredelimo na podlagi določb Direktive. 45      Pod
temi pogoji morajo nacionalna sodišča v skladu z nacionalnim pravom
glede odgovornosti zagotoviti pravico delavcev, da dobijo odškodnino za
škodo, ki so jo utrpeli, ker država ni prenesla Direktive. 46      Torej
je nacionalnemu sodišču treba odgovoriti, da je država članica dolžna
povrniti škodo, ki so jo posamezniki utrpeli, ker država ni prenesla
Direktive 80/987.  Drugo in tretje vprašanje 47      Upoštevajoč
odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje se Sodišču ni treba
opredeliti glede drugega in tretjega vprašanja. Stroški48      Stroški,
ki so jih priglasile vlade Italije, Združenega kraljestva, Nizozemske
in Nemčije ter Komisija Evropskih skupnosti, ki so Sodišču predložile
stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v postopku v
glavni stvari ena od stopenj pred nacionalnim sodiščem, to odloči o
stroških.Iz teh razlogov jeSODIŠČEna
vprašanja, ki sta mu jih postavili Pretura di Vicenza (v zadevi C-6/90)
in Pretura di Bassano del Grappa (v zadevi C-9/90) s sklepoma z dne 9.
julija 1989 in 30. decembra 1989, razsodilo: 1)      Določbe
Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju
zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne
nesposobnosti njihovega delodajalca, ki določajo pravice delavcev, je
treba razlagati tako, da zadevne osebe ne morejo uveljaviti svojih
pravic pred nacionalnimi sodišči zoper državo, ki ni sprejela izvedbenih
ukrepov v predpisanem roku.
2)      Država članica je dolžna povrniti škodo, ki so jo posamezniki utrpeli, ker ji ni uspelo prenesti Direktive 80/987/EGS.DueSlynnJolietSchockweilerGrévisseKapteynManciniMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasDíez de Velasco       ZuleegRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 19. novembra 1991.Sodni tajnik        PredsednikJ.‑G. Giraud       O. Due* Jezik postopka: italijanščina.