62011CC0170
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NIILA JÄÄSKINENA,
predstavljeni 24. maja 2012 (
1
)
Zadeva C-170/11
Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens, Gilbert Georges Henri Mittler, Jean Paul François Caroline Votron
protiHendrikusu Cornelisu Kortekaasu_Kortekaas Entertainment Marketing BV_Kortekaas Pensioen BV_Dirku Robbardu De Katu_Johannesu Hendrikusu Vischu_Euphemii Joanni Bökkerink,
Laminco GLD N-A_Ageas NV, prej Fortis NV
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska))
„Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah — Pridobivanje dokazov — Uredba št. 1206/2001 — Stvarno področje uporabe — Zaslišanje prič s prebivališčem v drugi državi članici s strani sodišča države članice — Priče, ki so tudi stranke v postopku v glavni stvari — Prisilni ukrepi — Morebitna obveznost uporabe enega od načinov pridobivanja dokazov iz navedene uredbe ali možnost uporabe načinov, določenih v procesnem pravu, ki velja v državi članici zadevnega sodišča — Podredna uporaba nacionalnega prava“
I – Uvod
1.
V obravnavni zadevi je Sodišče pozvano, naj se izreče o razlagi Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah (
2
). Predložitveno sodišče se sprašuje predvsem o razlagi člena 1(1) navedene uredbe, ki opredeljuje stvarno področje uporabe slednje, ko določa dva načina pravosodnega sodelovanja, ki ju lahko uporabi sodišče države članice (
3
), ko želi pridobiti dokaze v drugi državi članici.
2.
Hoge Raad der Nederlanden je predlog za sprejetje predhodne odločbe predložilo v okviru tožbe, ki je bila v sporu o glavni stvari pri nizozemskem sodišču vložena proti toženim strankam, ki imajo stalno prebivališče oziroma sedež v Belgiji in katerih predhodno zaslišanje kot prič so zahtevale tožeče stranke. Čeprav so zadevne osebe izrazile željo, da bi bile zaslišane v francoskem jeziku v državi stalnega prebivališča, na podlagi zaprosila, ki bi ga sodišče, pred katerim teče postopek, poslalo belgijskim sodnim organom v skladu z Uredbo št. 1206/2001, je sodišče zavrnilo to zaprosilo in odločilo, da se mora zaslišanje opraviti na Nizozemskem, tako da je priče pozvalo predse na podlagi nacionalnega procesnega prava.
3.
Sodišče mora v tem okviru odločiti, ali mora sodišče države članice, ki želi zaslišati pričo, v tem primeru stranko v sporu, ki prebiva na ozemlju druge države članice, uporabiti preiskovalne postopke, uvedene z Uredbo št. 1206/2001, ali pa ima možnost še naprej uporabljati postopke, določene s procesnimi pravili, ki veljajo v njegovi državi, tako da po potrebi uporabi prisilne ukrepe, kadar se priča upira. Tako je treba prvič ugotoviti, ali Uredba št. 1206/2001 ureja iskanje dokazov od ene države članice do druge izključno in izčrpno ali pa pusti prostor drugim načinom dostopa do takih dokazov.
II – Pravni okvir
A – Uredba št. 1206/2001
4.
Preambula Uredbe št. 1206/2001 določa:
„[…]
(2)
Za zagotovitev neoporečnega delovanja notranjega trga je treba izboljšati, predvsem poenostaviti in pospešiti sodelovanje med sodišči na področju pridobivanja dokazov.
[…]
(7)
Ker je za odločitev v civilni ali gospodarski zadevi, ki se obravnava na sodišču v državi članici, pogosto nujno potrebno dokaze pridobiti v drugi državi članici, delovanje Skupnosti ne more biti omejeno na področje posredovanja sodnih in zunajsodnih listin v civilnih ali gospodarskih zadevah, kar sodi v Uredbo Sveta (ES) št. 1348/2000 z 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih listin v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (
4
). Zaradi tega je treba še naprej izboljševati medsebojno sodelovanje med sodišči držav članic na področju pridobivanja dokazov.
(8)
Za učinkovitost sodnih postopkov v civilnih ali gospodarskih zadevah je potrebno, da se zaprosilo za izvršitev pridobivanja dokazov posreduje in izvrši neposredno in na najhitrejši možni način med sodišči držav članic.
[…]
(15)
Za lažje pridobivanje dokazov mora biti sodišču v državi članici v skladu z njenim pravom omogočeno, da jih pridobi neposredno v drugi državi članici, če to omenjena država članica sprejme, in pod pogoji, ki jih določi osrednji organ ali pristojni urad zaprošene države članice.“
5.
Člen 1 Uredbe št. 1206/2001 z naslovom „Področje uporabe“ v svojih odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Ta uredba se uporablja v civilnih ali gospodarskih zadevah, kadar sodišče države članice, v skladu s pravom te države, zaprosi:
(a)
da pristojno sodišče druge države članice pridobi dokaze;
(b)
neposredno pridobivanje dokazov v drugi državi članici.
2.   Zaprosilo ne sme biti podano z namenom pridobitve dokaza, ki ni namenjen uporabi v začetem ali predvidenem sodnem postopku.“
6.
Členi od 10 do 16 v oddelku 3 iste uredbe določajo podrobna pravila za pridobivanje dokazov na zaprošenem sodišču (tako imenovani „posredni“ postopek sodelovanja).
7.
Člen 10(2) Uredbe št. 1206/2001 določa, da „[z]aprošeno sodišče zaprosilo izvrši v skladu s pravom svoje države članice“.
8.
Člen 11(1) te uredbe določa, da se posredna izvršitev opravi ob navzočnosti in sodelovanju strank, in sicer tako:
„Če pravo države članice sodišča, ki je zaprosilo, to določa, imajo stranke in njihovi zastopniki, če jih imajo, pravico biti navzoči pri izvršitvi pridobivanja dokazov na zaprošenem sodišču.“
9.
Člen 13 navedene uredbe omogoča uporabo prisilnih ukrepov v okviru posrednega postopka pridobivanja dokazov:
„Kadar je treba, zaprošeno sodišče pri izvršitvi zaprosila uporabi ustrezne prisilne ukrepe takšne stopnje in obsega, kot ga določa pravo države članice zaprošenega sodišča, za izvršitev zaprosila, ki jo z istim namenom podajo državni organi ali ena od strank v državi članici.“
10.
Člen 17 Uredbe, ki ureja neposredno pridobivanje dokazov sodišča, ki je zaprosilo (tako imenovan „neposredni“ postopek sodelovanja), določa:
„1.   Kadar sodišče zaprosi, da se dokazovanje izvede neposredno v drugi državi članici, predloži zahtevo osrednjemu organu ali pristojnemu uradu […] v tej državi […].
2.   Neposredno pridobivanje dokazov se lahko opravi le, če je lahko izvršeno prostovoljno brez prisilnih ukrepov.
Kadar neposredno pridobivanje dokazov pomeni, da bo oseba zaslišana, sodišče, ki je zaprosilo, obvesti to osebo, da bo izvršitev izvedena prostovoljno.
3.   Pridobivanje dokazov mora izvršiti član sodnega osebja ali katera koli druga oseba, na primer izvedenec določen po pravu države članice sodišča, ki je zaprosilo.
[…]“
B – Nacionalno pravo
11.
Zaslišanje prič in predčasno zaslišanje prič sta na Nizozemskem urejeni z zakonikom o pravdnem postopku (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, v nadaljevanju: WBR) (
5
).
12.
Člen 164 WBR določa:
„1.   Stranke lahko nastopijo tudi kot priče.
[…]
3.   Če stranka, ki mora dati izjavo kot priča, ne pride na obravnavo, ne odgovarja na vprašanja, ki so ji postavljena, ali zavrne podpis svoje izjave, lahko sodišče zaradi tega sprejme ukrepe, ki se mu zdijo potrebni.“
13.
Člen 165(1) WBR določa, da „vsaka oseba, ki je pozvana na zaslišanje kot priča po postopku, določenem z zakonom, mora pričati“.
14.
Člen 176(1) WBR določa:
„Če konvencija ali uredba EU ne določa drugače, lahko sodišče, če priča prebiva v tujini, organu – ki ga sam določi – države – v kateri ima priča stalno prebivališče – predlaga, naj, če je mogoče pod prisego, opravi zaslišanje ali za to zaslišanje prosi nizozemsko konzularno predstavništvo, ki je pristojno glede na stalno prebivališče te priče.“
15.
Člen 186 WBR določa:
„1.   V primerih, v katerih zakon dopušča zaslišanje prič, se lahko na zahtevo zainteresirane stranke nemudoma odredi predčasno zaslišanje prič pred vložitvijo tožbe.
2.   Sodišče lahko odredi začasno zaslišanje prič na zahtevo stranke, ko se je postopek že začel.“
16.
Člen 189 WBR določa, da „[d]oločbe o zaslišanju priče veljajo tudi za predčasno zaslišanje“.
III – Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
17.
Več imetnikov vrednostnih papirjev (
6
) (v nadaljevanju: Kortekaas in drugi) družbe Fortis NV (
7
) je 3. avgusta 2009 pri Rechtbank Utrecht (Nizozemska) začelo postopek proti trem članom uprave te družbe, ki imajo stalno prebivališče v Belgiji (
8
) (v nadaljevanju: Lippens in drugi), in proti družbi, da bi se jim naložilo plačilo odškodnine zaradi storitve protipravnih dejanj.
18.
Kortekaas in drugi so v tem postopku v glavni stvari 6. avgusta 2009 pri Rechtbank Utrecht vložili predlog za predčasno zaslišanje Lippensa in drugih kot prič v zvezi z njihovimi trditvami. Navedeno sodišče je ugodilo temu predlogu s sklepom z dne 25. novembra 2009 in določilo, da bo zaslišanje opravil odrejeni sodnik, ki bo za to imenovan.
19.
Lippens in drugi so 9. decembra 2009 predlagali Rechtbank Utrecht, naj odredi zaprosilo za pravno pomoč, da se jim omogoči, da jih zasliši francosko govoreči sodnik v Belgiji, kjer imajo stalno prebivališče. Njihov predlog je bil zavrnjen s sklepom z dne 3. februarja 2010.
20.
Gerechtshof te Amsterdam, ki je odločalo o pritožbi, ki so jo vložili Lippens in drugi, je s sklepom z dne 18. maja 2010 potrdilo izpodbijani sklep, pri čemer se je oprlo na člen 176(1) WBR, ki za nizozemsko sodišče, ki mora zaslišati pričo, ki ostaja v tujini in noče prostovoljno priti pred to sodišče, določa možnost, in ne obveznosti, da zaprosi za pravno pomoč. Gerechtshof je pojasnilo, da mora priče načeloma zaslišati sodišče, pred katerim teče postopek v glavni stvari, ter da v tej zadevi nobena posebna okoliščina ne upravičuje odstopanja od tega pravila v korist Lippensa in drugih, ob upoštevanju ugovora, ki so ga vložili Kortekaas in drugi. Dodalo je, da zaslišanja v Belgiji ni mogoče utemeljiti z jezikovnimi razlogi, saj imajo Lippens in drugi možnost, da jim pri zaslišanju na Nizozemskem pomaga tolmač za francoski jezik.
21.
Lippens in drugi so pri Hoge Raad der Nederlanden vložili kasacijsko pritožbo zoper ta sklep Gerechtshof te Amsterdam.
22.
Predložitveno sodišče meni, da Uredba št. 1206/2001 ne nasprotuje temu, da sodišče države članice v skladu s procesnimi pravili, ki veljajo v tej državi, na zaslišanje povabi pričo, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici, in sprejme ukrepe, ki so v teh pravilih določeni, če priča noče priti na sodišče. Po njegovem mnenju niti besedilo niti uvodni izjavi 2 in 5 (
9
) Uredbe št. 1206/2001 ne omogočajo sklepanja, da postopki pridobivanja dokazov, določeni v tej uredbi, izključujejo uporabo drugih pravnih instrumentov. Meni, da je cilj navedene uredbe le olajšati pridobivanje dokazov in da ta uredba držav članic ne zavezuje k spreminjanju postopkov pridobivanja dokazov, določenih v njihovem nacionalnem procesnem pravu.
23.
Poleg tega se to sodišče sklicuje na Haaško konvencijo o pridobivanju dokazov v civilnih in gospodarskih zadevah v tujini, sklenjeno 18. marca 1970 v Haagu, ki jo je Uredba št. 1206/2001 nadomestila za enajst držav članic, med katerimi je veljala navedena konvencija. (
10
) Poudarja, da je sporno, ali je ta konvencija izključna in zavezujoča ali pa daje prostor drugim instrumentom, kot je menilo vrhovno sodišče Združenih držav. (
11
) Predložitveno sodišče dodaja, da je, nasprotno, v sodbi Sodišča lahko navedeno, da bi Uredba št. 1206/2001 lahko imela „izključni učinek“ glede na izraze, ki jih uporablja to sodišče. (
12
)
24.
V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba Uredbo [št. 1206/2001], zlasti njen člen 1(1), razlagati tako, da mora sodišče, ki želi zaslišati pričo, ki prebiva v drugi državi članici, za to obliko pridobivanja dokazov vselej uporabiti postopek, ki ga določa navedena uredba o dokazovanju, ali pa je upravičeno uporabiti postopek, ki ga določa njegovo nacionalno procesno pravo, kot je poziv priče pred to sodišče?“
25.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden, je bil v sodnem tajništvu Sodišča vpisan 7. aprila 2011.
26.
Sodišče je prejelo pisna stališča Lippensa in drugih, nizozemske, češke, nemške, avstrijske, poljske in finske vlade, vlade Združenega kraljestva ter Evropske komisije.
27.
Sodišče je v prilogi k vabilu na obravnavo, poslanemu strankam in drugim zainteresiranim, postavilo ti vprašanji na obravnavi:
„1.
Če domnevamo, da bi lahko pristojno sodišče v skladu z nacionalnim pravom pozvalo pričo, ki prebiva v drugi državi članici, ali lahko to sodišče v primeru, ko se priča ne bi odzvala na to vabilo, uporabi prisilne ukrepe, določene v nacionalnem pravu? Če je odgovor na to vprašanje nikalen, ali mora nacionalno sodišče zaslišati priče po postopkih, določenih v Uredbi [št. 1206/2001]?
2.
Ker gre v tem primeru za zaslišanje stranke kot priče, so stranke zaprošene, da se izrečejo o vprašanju, ali bi bilo treba to dejstvo upoštevati pri odgovoru na vprašanje za predhodno odločanje. Vse države članice so zaprošene, naj se izrečejo tudi o vprašanju, kakšne posledice bi lahko uvedba takega razlikovanja v okviru Uredbe št. 1206/2001 imela za njihovo nacionalno pravo.“
28.
Lippens in drugi, nizozemska, češka, nemška, irska in finska vlada ter Komisija so predstavili ustna stališča na obravnavi 7. marca 2012.
IV – Presoja
A – Vsebina te zadeve
29.
Vsako sodišče države članice lahko veljavno izvaja svoje pristojnosti in uporablja svoj „imperium“, to je svojo izvršilno moč, le v mejah krajevne pristojnosti. Obstaja izjema od tega pravila, ki se nanaša na pripravljalne ukrepe, ki jih lahko izvaja na celotnem nacionalnem ozemlju. Vseeno sodišče zaradi načela mednarodnega prava, to je načela teritorialnosti, povezanega z načelom državne suverenosti, običajno ne more posredovati pri izvršitvi takih ukrepov v drugi državi članici.
30.
Kot je poudarjeno v preambuli Uredbe št. 1206/2001, „je za odločitev v civilni ali gospodarski zadevi, ki se obravnava na sodišču v državi članici, pogosto nujno potrebno dokaze pridobiti v drugi državi članici [in torej koristno] še naprej izboljševati medsebojno sodelovanje med sodišči držav članic na področju pridobivanja dokazov“. (
13
) Navedena uredba tako odgovarja na vse večjo potrebo v Evropski uniji po možnosti zbiranja dokazov v državi članici, ki ni država, v kateri se je začel ali bi se lahko začel postopek, (
14
) kadar spor vsebuje tuj element.
31.
Ker pojem pridobivanja dokazov v smislu Uredbe št. 1206/2001 v tej uredbi ni opredeljen, je bilo Sodišče že pozvano, naj opredeli njegove meje, ko ga bo razlagalo. (
15
) Zdi se mi neizpodbitno, da zaslišanje priče, kot je predvideno v sporu o glavni stvari, spada v to opredelitev. (
16
)
32.
Glavni cilj Uredbe št. 1206/2001 je opredeliti, kako lahko sodišče države članice poenostavljeno in pospešeno (
17
) pridobi dokaze, ki so na ozemlju druge države članice, ob pomoči organov te države. V ta namen določa dva postopka pravne pomoči, katerih vsebina je na kratko predstavljena v členu 1(1) navedene uredbe:
—
bodisi posredni postopek pridobivanja dokazov, določen v členih od 10 do 16 Uredbe št. 1206/2001, po katerem sodišče države članice A (imenovano „sodišče, ki je zaprosilo“ (
18
)) zaprosi sodišče države članice B (imenovano „zaprošeno sodišče“), naj pridobi želene dokaze v skladu z zakonodajo države članice B, po potrebi s prisilnimi ukrepi v skladu s členom 13 navedene uredbe,
—
bodisi neposredni postopek pridobivanja dokazov, določen v členu 17 Uredbe št. 1206/2001, po katerem sodišče države članice A ali oseba, ki jo pooblasti to sodišče, (
19
) odide v državo članico B, da v njej neposredno pridobi dokaze, če se organi te druge države strinjajo (
20
), pri čemer je treba pojasniti, da je v tem primeru vsaka prisila priče, ki prebiva v tej državi, izključena.
33.
Predložitveno sodišče v bistvu prvič sprašuje Sodišče, ali se mora sodišče, ko želi pridobiti dokaze s čezmejnimi posledicami, kot je zaslišanje priče, ki je na ozemlju druge države članice, odločiti za enega od zgoraj opisanih postopkov pridobivanja dokazov, določenih v Uredbi št. 1206/2001, in sicer za posredno pridobivanje prek zaprošenega sodišča ali neposredno pridobivanje s strani sodišča, ki je zaprosilo, kot pred Sodiščem trdijo le Lippens in drugi, ali pa lahko to sodišče uporabi postopke, določene v procesnem pravu svoje države članice. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe zahteva opredelitev obsega stvarnega področja uporabe Uredbe št. 1206/2001.
34.
Iz obrazložitve predložitvenega sklepa in vprašanj, ki jih je Sodišče postavilo za ustni odgovor, implicitno izhajajo še druga vprašanja. Nanašajo se na nekatere praktične posledice razlage, ki jo bo Sodišče podalo v sodbi, ki jo mora izdati, in sicer po eni strani na morebitno možnost, da sodišče, ki zaprosi za zaslišanje, uporabi prisilne ali neugodne ukrepe, (
21
) če priča s stalnim prebivališčem v drugi državi članici zavrne pričanje, ter po drugi strani na morebitni učinek dejstva, da je priča, ki jo je treba zaslišati, stranka v sporu.
35.
Iz sodne prakse Sodišča ne izhaja noben jasen odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.
36.
Obstajajo namreč samo namigovanja na sodbo St. Paul Diary, ki je omenjena v predložitvenem sklepu, nanaša pa se na razlago pravil o sodni pristojnosti, ki jih vsebuje Bruseljska konvencija, in le kot obiter dictum omenja Uredbo št. 1206/2001, (
22
) ne da bi se v njej odločalo o vprašanju, ki je Sodišču predloženo v tej zadevi. Enako velja za sodbo Aguirre Zarraga, ki je bila prav tako izdana v zvezi s sodno pristojnostjo in v kateri je nakazano, da bi se nacionalno sodišče lahko odločilo, ali uporabi mehanizem iz Uredbe št. 1206/2001. (
23
) Ob upoštevanju posebnosti teh dveh sodb, ki se ne nanašata na razlago navedene uredbe, temveč na razlago aktov, katerih predmet in področje uporabe se zelo razlikujeta od predmeta in področja uporabe te uredbe, (
24
) čeprav si prav tako prizadevata za oblikovanje evropskega pravosodnega prostora, se mora Sodišče v tej zadevi konkretneje izreči o pogojih, v katerih mora sodišče obvezno uporabiti navedeno uredbo.
37.
Kar zadeva edino sodbo, ki jo je Sodišče (
25
) po moji vednosti izdalo v zvezi z razlago Uredbe št. 1206/2001, po mojem mnenju ne vsebuje uporabnih elementov za odločitev v tej zadevi. (
26
)
38.
Najprej moram pojasniti, da tako kot večina intervenientov menim, da kadar želi sodišče države članice pridobiti dokaze iz druge države članice, mora izvesti postopke iz Uredbe št. 1206/2001 le v nekaterih primerih, in ne sistematično, ob upoštevanju razlogov, ki jih bom navedel v nadaljevanju.
B – Stvarno področje uporabe Uredbe št. 1206/2001
39.
Besedilo člena 1(1) Uredbe št. 1206/2001, za katerega razlago posebej prosi predložitveno sodišče, deloma omogoča opredelitev o vprašanju, ali je treba postopka čezmejnega pridobivanja dokazov, ki ju določa, v civilnih ali gospodarskih zadevah uporabljati široko, to je v vseh primerih, v katerih tuj element, kot je stalno prebivališče priče v tej zadevi, zadevni dokaz povezuje z drugo državo članico.
40.
Ker navedeni člen kot uvodni pogoj določa, „kadar sodišče države članice […] zaprosi“ (
27
), je po mojem mnenju stvarno področje uporabe Uredbe št. 1206/2001 omejeno na dva natančno določena primera, ki sta nato predstavljena. Tako pridržuje njeno uporabo za primere, ko je sodelovanje sodišča „druge države članice“ potrebno po mnenju sodišča, ki želi pridobiti dokaze, ali ko želi navedeno sodišče sámo pridobiti dokaze „v drugi državi članici“. Nasprotno pa z Uredbo ni treba urejati položaja, če to sodišče meni, da lahko pridobi dokaz, čeprav je ta v drugi državi članici, ne da bi mu bilo treba uporabiti enega ali drugega od teh načinov dostopa do dokazov, to je ne da bi moralo zaprositi za posredovanje sodne organe navedene države članice ali oditi v to državo.
41.
Prav tako je v uvodnih izjavah 7 in 15 Uredbe št. 1206/2001 navedeno, da je njen namen sodišču države članice omogočiti pridobivanje dokazov „v drugi državi članici“, in ne na nacionalnem ozemlju, kot je nizozemsko sodišče želelo storiti v sporu o glavni stvari, ko je pričo povabilo, naj pride na sodišče.
42.
Na podlagi teleološke analize, in ne le jezikovne, moram poleg tega dodati, da je v uvodni izjavi 2 te uredbe navedeno, da je njen namen „izboljšati, predvsem poenostaviti in pospešiti sodelovanje med sodišči na področju pridobivanja dokazov“, ta cilj pa je povzet na koncu uvodne izjave 7. Naslov Uredbe št. 1206/2001 prav tako poudarja, da je njen cilj le uvesti mehanizme za lažje „[sodelovanje] med sodišči držav članic“, ne pa s poenotenjem ukiniti načine pridobivanja dokazov, veljavne v državah članicah. Kadar tako sodelovanje ni nujno potrebno ali ga sodišče ne želi, po mojem mnenju ni treba izvesti postopkov poenostavljene pravne pomoči (
28
), ki ju ta akt uvaja, tudi če – kot v sporu o glavni stvari – priče, ki so v tem primeru tudi stranke, zaprosijo za tako pomoč.
43.
Uredba št. 1206/2001 se namreč ne vmešava v vlogo pristojnega sodišča z omejevanjem njegove pristojnosti za zagotovitev vodenja postopka v okvirih pravil mednarodnega prava, prava Unije ali nacionalnega prava, ki veljajo zanj, temveč to pristojnost krepi in uokvirja, da bi zaščitila pravice strank in upoštevala prerogative drugih držav članic. Menim, da je cilj tega instrumenta olajšati čezmejno dejavnost sodišč držav članic, ne pa jo ovirati z omejevanjem sredstev, ki jih imajo na voljo za pridobivanje dokazov.
44.
Duh navedene uredbe bi bil vprašljiv, če bi njeno nujno izvajanje vodilo k zmanjšanju možnosti zbiranja dokazov, tako da bi izključevalo možnost, da sodišče države članice uporabi alternativne postopke zbiranja dokazov, ko bi se mu to zdelo bolje glede na orodja čezmejnega pravosodnega sodelovanja, ki jih vsebuje Uredba št. 1206/2001. (
29
)
45.
V zvezi s tem moram spomniti, da člen 21(2) navedene uredbe v povezavi z uvodno izjavo 17 te uredbe določa, da njen namen ni oviranje ohranitve ali sklenitve sporazumov ali dogovorov med dvema ali več državami članicami, da bi tako še „bolj“ (
30
) olajšale pridobivanje dokazov, pod pogojem, da so ti sporazumi in dogovori v skladu z Uredbo. Ta omejitev dokazuje, da avtorji Uredbe št. 1206/2001 v skrbi za učinkovitost niso nasprotovali ideji, da bi pustili prostor drugim instrumentom na tem področju, kadar se ti glede na vsebino spora izkažejo za ustreznejše z vidika jamstev in konkretnih učinkov.
46.
V praksi je mogoče, da so postopki pridobivanja dokazov, določeni v nacionalni zakonodaji, prav toliko ali celo bolj uspešni kot tisti, ki so določeni v Uredbi št. 1206/2001. Tako iz poročila Komisije z dne 5. decembra 2007 (
31
), v katerem je predstavljen pregled uporabe Uredbe št. 1206/2001, izhaja, da so bila glede na opravljeno empirično študijo (
32
) v številnih primerih zaprosila za pridobivanje dokazov na podlagi navedene uredbe izvršena v roku, ki je bil daljši od roka iz člena 10(1), in sicer daljši od roka 90 dni od njihovega prejema, in je včasih trajal več kot šest mesecev. V teh okoliščinah je razumljivo, da se sodišče države članice včasih odloči za postopek, ki ne zahteva posrednikov, kot je neposredno vabilo priče, naj priča pred tem sodiščem, da bi zagotovilo hitrost in torej učinkovitost postopka, ki ga vodi.
47.
Pojasniti moram, da polni učinek navedene uredbe nikakor ni ogrožen zaradi take razlage njenih določb, ker njen namen ni urediti vseh položajev, v katerih je dokaz v drugi državi članici, temveč urediti le tisti položaj, ko sodišče, ki želi pridobiti dokaz, ugotovi, da potrebuje pomoč organov druge države članice. V zadnjenavedenem primeru se mora odločiti bodisi za posredno pridobivanje dokazov, kar pomeni nevšečnost, ker se mora zanesti, da bo zaprošeno sodišče dobro izvršilo pridobivanje dokazov, ter ker zaslišanja priče ne bo opravilo sodišče, ki mora odločiti v postopku, (
33
) bodisi za neposredno pridobivanje dokazov, ki zahteva dovoljenje države članice, v kateri so dokazi, ki jih mora pridobiti, (
34
) in sodišču odvzema možnost uporabe prisilnih ukrepov. (
35
) Izključna uporaba Uredbe št. 1206/2001 bi tako vsaj potencialno povzročila, da bi bilo zaslišanje prič, ki so zunaj nacionalnega ozemlja, včasih manj kakovostno, kot če te uredbe ne bi bilo. Tega ni mogoče šteti za zadovoljivo glede na cilj te uredbe, ki je olajšati pridobivanje dokazov.
48.
Glede na te elemente menim, da namen evropskega zakonodajalca ni bila sistematična zahteva uporabe postopkov pravosodnega sodelovanja, določenih v Uredbi št. 1206/2001, kadar želi sodišče države članice pridobiti dokaze, ki so povezani z drugo državo članico. To se mi zdi obvezno le v primeru – ki ne velja za spor o glavni stvari –, ko je treba tako pridobivanje izvršiti zunaj ozemlja države članice zadevnega sodišča. V praksi se mi zdi primerno, da lahko navedeno sodišče za vsak primer posebej v interesu učinkovitega izvajanja sodne oblasti presodi, kateri postopek pridobivanja dokazov – postopek, ki izhaja iz nacionalnega prava, ali postopek, ki izhaja iz prava Unije – bo učinkovitejši za pridobitev dokazov, ki jih potrebuje za odločitev.
49.
Potem ko sem tako predstavil razloge, zaradi katerih tako kot države članice intervenientke in Komisija menim, da je uporaba postopkov sodelovanja, določenih v Uredbi št. 1206/2001, obvezna za sodišče države članice, ki želi zaslišati pričo s stalnim prebivališčem v drugi državi članici, le če to sodišče želi, da se ta priča zasliši v drugi državi članici v okviru enega ali drugega od navedenih postopkov, ne pa če je po njegovem mnenju bolje, da priča pride na zaslišanje na njegovo nacionalno ozemlje, bom zdaj obravnaval konkretne posledice razlage, ki jo tako predlagam Sodišču, kar zadeva posebna primera, ki sta bila omenjena v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe.
C – Posebni težavi, povezani z zaslišanjem priče
1. Zaslišanje priče, ki zavrne pričanje
50.
Z vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče Sodišča ne sprašuje izrecno, ali bi lahko sodišče države članice odredilo prisilne (
36
) ali neugodne (
37
) ukrepe proti priči, ki prebiva v drugi državi članici in ne bi želela priti na zaslišanje.
51.
Vendar je to vprašanje razvidno iz obrazložitve predložitvenega sklepa, ker Hoge Raad der Nederlanden pojasnjuje, da meni, da „Uredba št. 1206/2001 ne nasprotuje domnevi, da je nizozemsko sodišče upravičeno pozvati pričo, ki prebiva v drugi državi članici, in sodišča ne ovira, da če se priča ne pojavi, sprejme ukrepe, ki jih določa njegovo nacionalno procesno pravo.“ (
38
)
52.
Uvodoma ugotavljam, da navedeno vprašanje ne ustreza položaju, ki je v praksi nedvoumno najpogostejši, in sicer da se priča, ki prebiva v drugi državi članici, sama od sebe odloči oditi na zaslišanje pred sodišče, ki jo je povabilo. Ker je v tem primeru sodelovanje pri pridobivanju dokazov prostovoljno, ni treba uporabiti mehanizmov pravosodnega sodelovanja, določenih v Uredbi št. 1206/2001.
53.
Vendar je treba v primeru, ko priča brez utemeljenega razloga (
39
) zavrne zaslišanje pred pristojnim sodiščem in če to vztraja pri zaslišanju, razlikovati dva primera.
54.
Po eni strani, če želi pristojno sodišče – kot je želelo storiti nizozemsko sodišče v tem sporu o glavni stvari – na ozemlju svoje države članice zaslišati pričo s stalnim prebivališčem v drugi državi članici, bi v tem primeru lahko uporabilo prisilne ukrepe proti zadevni osebi le v mejah, ki izhajajo iz pravil mednarodnega javnega prava. (
40
) Glede na razpravo na obravnavi menim, da imajo vse države članice intervenientke enako stališče, da takih ukrepov ni mogoče uporabiti proti priči, ki je zunaj nacionalnega ozemlja, razen v posebnih primerih (
41
) ali če je to dovoljeno z dvo- ali večstransko konvencijo, ki zavezuje zadevni državi članici.
55.
Kar zadeva pravo Unije, pa v sedanjem stanju ne vsebuje pravil, ki bi urejala to vprašanje. Vseeno splošna načela prava Unije, kot je načelo sorazmernosti, omejujejo manevrski prostor držav članic na tem področju.
56.
Po drugi strani, če bi bilo treba takšno pričo zaslišati na ozemlju države članice, kjer prebiva, ker zadevna oseba zavrača nastop pred sodiščem druge države članice, ki se temu ne odpoveduje, bi zadnjenavedeno sodišče moralo uporabiti enega od načinov pridobivanja dokazov, neposrednega ali posrednega, ki sta določena v Uredbi št. 1206/2001, kot sem navedel zgoraj.
57.
Če bi navedeno sodišče želelo sámo pridobiti te dokaze v tujini s tako imenovanim neposrednim postopkom, bi to lahko storilo le, če se to izvrši „prostovoljno“ in „brez prisilnih ukrepov“ v skladu s členom 17(2) navedene uredbe, kar izključuje možnost, da bi bila priča prisiljena v to neposredno zaslišanje, razen če obstajajo konvencije o sodelovanju med zadevnima državama članicama.
58.
Nasprotno pa, če bi bila izvršitev pridobivanja dokazov prenesena na sodišče države članice, v kateri prebiva priča, člen 13 te uredbe omogoča, da „zaprošeno sodišče pri izvršitvi zaprosila uporabi ustrezne prisilne ukrepe takšne stopnje in obsega, kot ga določa pravo države članice zaprošenega sodišča, za izvršitev zaprosila, ki jo z istim namenom podajo državni organi ali ena od strank v državi članici“. Vendar menim, da za odreditev prisilnega ukrepa, dovoljenega v lokalnem pravu, proti uporni priči ni pristojno sodišče, ki odloča o glavni stvari, temveč zaprošeno sodišče, ki mora presoditi, ali je to „treba“ storiti v smislu člena 13 in limine. (
42
) Poleg tega, ker za zavrnitev izvršitve tega prisilnega mehanizma ni določena kazen, lahko ta ostane brez konkretnega učinka, kar razkriva eno od omejitev sistema, vzpostavljenega z Uredbo št. 1206/2001.
59.
Še bolj poseben primer zaslišanja priče je tisti, kadar je kot v sporu o glavni stvari zadevna oseba tudi stranka v postopku v glavni stvari.
2. Zaslišanje priče, ki je tudi stranka
60.
Sodišče je v skladu z vprašanji, ki jih je predložilo intervenientom, nameravalo presoditi, ali je za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje odločilno, ali je priča stranka v sporu ali tretja oseba z vidika spora.
61.
V zvezi s tem je države članice, ki so predstavile ustna stališča, prosilo za pojasnilo, ali bi uvedba takega razlikovanja pri odgovoru na vprašanje za predhodno odločanje vplivala na nacionalna procesna pravila, ki veljajo na njihovih ozemljih.
62.
Menim, da se o tem ni treba izreči, da bi odgovorili na postavljeno vprašanje za predhodno odločanje, ker predložitveno sodišče predloga ni niti implicitno tako oblikovalo. Vendar bi želel, tako kot so bile stranke v sporu o glavni stvari in države članice intervenientke pozvane, da o tem razpravljajo na obravnavi, predstaviti nekaj razmislekov o tem vprašanju.
63.
Spomniti moram, da Uredba št. 1206/2001 ne določa različnega obravnavanja glede na status oseb, ki se zaslišijo kot priče, glede na to, ali so stranke v postopku v glavni stvari ali ne. Člen 11 navedene uredbe v okviru posrednega postopka pridobivanja dokazov omenja le morebitno navzočnost in sodelovanje stranke osebno ali po zastopniku, kadar zaprošeno sodišče izvrši pridobivanje dokazov, kot je zaslišanje priče, pri čemer je treba ugotoviti, da bi ta priča lahko bila tretja oseba ali celo nasprotna stranka, ker besedilo ne vsebuje tega razlikovanja.
64.
Po mojem mnenju v primeru, ko je priča, ki jo je treba zaslišati, stranka v sporu in sprejme, da za ta namen priča pred sodiščem druge države članice, Uredbe št. 1206/2001 ni treba uporabiti, zaslišanje pa se lahko opravi, če lex fori to dovoljuje. Če taka priča zavrne prihod na ozemlje države članice sodišča, pred katerim poteka postopek, ali če tja ne pride, prav tako nacionalna zakonodaja odloči, katere konkretne ukrepe lahko zadevno sodišče sprejme za tako ravnanje, kadar to pravo omogoča zaslišanje stranke kot priče.
65.
Spomniti moram, da se z vidika mednarodnega prava pravni položaj priče, ki je tudi stranka, razlikuje od pravnega položaja priče, ki ni stranka, ker mednarodna pristojnost zadevnega sodišča razširja njegovo pravosodno pristojnost in torej njegovo pristojnost za sprejetje prisilnih ukrepov, kot so denarne kazni (
43
), proti strankam v sporu, tudi če prebivajo v tujini, kar ne velja za druge priče.
66.
Nasprotno, če bi navedeno sodišče želelo doseči zaslišanje stranke kot priče na ozemlju države članice, kjer ta oseba prebiva, tako da bi jo zaslišalo sámo ali bi pa za to zaprosilo sodišče te druge države članice, bi bilo treba uporabiti enega od obeh mehanizmov sodelovanja, določenih v Uredbi št. 1206/2001, da bi izvršilo tako čezmejno pridobivanje dokazov, po potrebi s prisilnimi ukrepi, dovoljenimi v členu 13 te uredbe, enako kot če bi bila priča tretja oseba z vidika spora.
V – Predlog
67.
Na podlagi navedenih preudarkov Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Hoge Raad der Nederlanden, odgovori tako:
Uredbo Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah, zlasti njen člen 1(1), je treba razlagati tako, da mora sodišče države članice, ki želi zaslišati pričo, ki prebiva v drugi državi članici, v zvezi s sporom, ki spada na to področje, uporabiti postopke poenostavljene pravne pomoči, določene v navedeni uredbi, le kadar se odloči za to obliko pridobivanja dokazov, tako da zaprosi bodisi za pomoč pristojno sodišče te druge države članice bodisi za dovoljenje, da neposredno pridobi dokaze na ozemlju te druge države članice. Nasprotno, ko želi sodišče kot v sporu o glavni stvari na ozemlju države članice, kateri pripada, zaslišati pričo, ki prebiva v drugi državi članici, ima možnost uporabiti postopke, določene v nacionalnem procesnem pravu, kot je poziv priče pred to sodišče, če meni, da bodo ti postopki dovolj učinkoviti v obravnavani zadevi.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 121.
(
3
)	V teh sklepnih predlogih se izraz „država članica“ nanaša na države članice Evropske unije, razen Kraljevine Danske, v skladu s členom 1(3) Uredbe št. 1206/2001.
(
4
)	Posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 227.
(
5
)	Pojasniti moram, da predložitveni sklep dobesedno povzema le člen 176(1) WBR v različici, ki izhaja iz zakona z dne 26. maja 2004 (Stb. 2004, 258), ter da drugi deli WBR, navedeni zgoraj, izhajajo iz stališč, ki so bila Sodišču predložena v nizozemskem jeziku, katerih prevod ni uraden.
(
6
)	Hendrikus Cornelis Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, Dirk Robbard De Kat, Johannes Hendrikus Visch, Euphemia Joanna Bökkerink in Laminco GLD N-A.
(
7
)	Družba Fortis NV je med postopkom v glavni stvari postala Ageas NV.
(
8
)	Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens, Gilbert Georges Henri Mittler in Jean Paul François Caroline Votron.
(
9
)	Uvodna izjava 5 vsebuje standardno sklicevanje na načeli subsidiarnosti in sorazmernosti v skladu s členom 5(3) EU.
(
10
)	Glej uvodno izjavo 6 in člen 21(1) Uredbe št. 1206/2001.
(
11
)	Predložitveno sodišče navaja sodbo z dne 15. junija 1987 v zadevi Aérospatiale (ILM 1987, str. 1021–1045; 482 U.S. 522, 1987), v kateri je navedeno sodišče odločilo, da ta konvencija določa postopke za pridobivanje dokazov v drugi državi podpisnici, ki niso izključni in zavezujoči, temveč neobvezni za ameriška sodišča.
(
12
)	Sklicuje se na točko 23 sodbe z dne 28. aprila 2005 v zadevi St. Paul Dairy (C-104/03, ZOdl., str. I-3481). Že tu moram ugotoviti, da se navedena sodba ne nanaša na razlago Uredbe št. 1206/2001, temveč na razlago Bruseljske konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kakor je bila spremenjena s konvencijami o pristopu novih držav članic (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija).
(
13
)	Uvodna izjava 7 Uredbe št. 1206/2001.
(
14
)	V skladu s členom 1(2) se namreč ta uredba uporablja tako za sodne postopke, v katerih se je že začela vsebinska obravnava, kot se je zgodilo v tem sporu o glavni stvari, kot za sodne postopke, ki so le predvideni.
(
15
)	Glej točko 40 in naslednje sklepnih predlogov generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Tedesco, v kateri je bil izdan sklep z dne 27. septembra 2007 (C-175/06, ZOdl., str. I-7929).
(
16
)	Člen 4(1)(e) Uredbe št. 1206/2001 izrecno določa „zaslišanje osebe“, kar je tako široka formulacija, da lahko zajema zaslišanje priče, ki je tudi stranka v postopku v glavni stvari. V skladu s točko 8 Praktičnega vodnika za uporabo Uredbe o pridobivanju dokazov, ki so ga službe Komisije pripravile po posvetovanju z Evropsko pravosodno mrežo v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju: Praktični vodnik, dokument je na voljo na spletni strani: http://ec.europa.eu/civiljustice/evidence/evidence_ec_guide_sl.pdf), „[pojem] ‚dokaz‘ […] zajema zaslišanje prič o dejstvih, zaslišanje strank, zaslišanje izvedencev, predložitev listin, preverjanje, ugotavljanje dejstev, izvedensko mnenje o dobrobiti družine in otrok“.
(
17
)	Glej uvodno izjavo 2 navedene uredbe.
(
18
)	Glej opredelitve v členu 2(1) Uredbe št. 1206/2001.
(
19
)	Člen 17(3) navedene uredbe omogoča, da sodišče, ki je zaprosilo, imenuje člana sodnega osebja ali katero drugo osebo, na primer izvedenca, v skladu z zgoraj navedenim praktičnim vodnikom celo konzularnega ali diplomatskega uradnika ali komisarja, v skladu s pravom države članice sodišča, ki je zaprosilo.
(
20
)	O pristojnostih osrednjega organa in/ali pristojnega organa države članice, v kateri je treba pridobiti dokaze, glej člen 3(1) in (3) Uredbe št. 1206/2001.
(
21
)	K vsebini teh dveh pojmov se bom vrnil v nadaljevanju (glej točko 50).
(
22
)	V točki 23 zgoraj navedene sodbe je navedeno:
„Še več, v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, bi bilo mogoče zahtevo za zaslišanje priče uporabiti kot sredstvo za izogibanje pravilom, ki pod enakimi jamstvi in z enakimi učinki za vse posameznike urejajo posredovanje in izvršitev zaprosil sodišča države članice, zato da se pridobijo dokazi v drugi državi članici (glej Uredbo [št. 1206/2001]).“
(
23
)	Sodba z dne 22. decembra 2010 (C-491/10 PPU, ZOdl., str. I-14247) o razlagi Uredbe Sveta št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo, s katero je bila odpravljena Uredba (ES) št. 1347/2000 (UL L 338, str. 1, v nadaljevanju: Uredba Bruselj IIa). V točki 67 te sodbe je navedeno, da kadar se sodišče države članice odloči za zaslišanje otroka, mora kar najbolj in ob upoštevanju koristi otroka uporabiti „vsa sredstva, ki jih ima na podlagi nacionalnega prava na voljo, in posebne instrumente mednarodnega pravosodnega sodelovanja, po potrebi tudi tiste, ki jih določa Uredba št. 1206/2001“.
(
24
)	V nasprotju z Uredbo št. 1206/2001 je namen Bruseljske konvencije in Uredbe Bruselj IIa poenotiti predpise držav članic, ki spadajo na njuno področje uporabe, tako da izrecno prepovedujeta podredno uporabo nacionalnih pravil, zlasti pravil o čezmejni pristojnosti (glej člen 3 navedene konvencije in člen 6 Uredbe Bruselj IIa). Poleg tega Uredba št. 1206/2001 obsega postopke, ki spadajo na področja, izključena iz teh instrumentov (glej naslov I navedene konvencije in člen 1(3) Uredbe Bruselj IIa).
(
25
)	Spomniti moram, da je bil v zgoraj navedeni zadevi Tedesco, v kateri je bilo Sodišče prvič zaprošeno za razlago Uredbe št. 1206/2001, sprejet sklep o izbrisu.
(
26
)	Sodba z dne 17. februarja 2011 v zadevi Weryński (C-283/09, ZOdl., str. I-601), ki se nanaša na razlago členov 14 in 18 navedene uredbe in ki seveda zadeva zaslišanje priče, vendar razsoja le, da sodišče, ki je zaprosilo, zaprošenemu sodišču ni dolžno plačati predujma za stroške za pričo ali zaslišani priči povrniti stroške.
(
27
)	Moj poudarek. Ta formulacija je bila že v prvotnem osnutku Uredbe št. 1206/2001 (glej pripravljalne akte, pobudo Zvezne republike Nemčije za sprejetje Uredbe Sveta o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah (2000/C 314/01)).
(
28
)	Generalna pravobranilka Kokott je v točki 43 sklepnih predlogov v zgoraj navedeni zadevi Tedesco sistem, uveden z Uredbo št. 1206/2001, tudi opredelila kot „poenostavljeni mehanizem pravne pomoči“.
(
29
)	Stališče, primerljivo stališču Sodišča v točki 67 zgoraj navedene sodbe Aguirre Zarraga.
(
30
)	Tega elementa ni bilo v zgoraj omenjenem prvotnem osnutku Uredbe št. 1206/2001.
(
31
)	Poročilo Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru o uporabi Uredbe št. 1206/2001 (COM(2007) 769 final, točka 2.1). Komisija v njem ugotavlja, da se je „[z] Uredbo […] pridobivanje dokazov poenostavilo in pospešilo […]. Vendar se stopnja te poenostavitve in pospešitve precej razlikuje med državami članicami.“ (točka 2.12).
(
32
)	Študija o uporabi Uredbe št. 1206/2001, ki je bila na zahtevo Komisije opravljena pri več kot 11.000 strokovnjakih v 24 državah članicah, v katerih se ta uredba uporablja, in katere pregled, pripravljen leta 2007, je na voljo na spletnem naslovu: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/final_report_ec_1206_2001_a_09032007.pdf.
(
33
)	Sodišče, ki zaprosi, načeloma napiše vprašanja, ki jih je treba postaviti, v zaprosilu za pridobivanje dokazov v skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1206/2001. Poleg tega je v skladu s členom 12(1) navedene uredbe predstavnik tega sodišča seveda lahko navzoč. Vendar sam ne more priči interaktivno in takoj postavljati vprašanj, razen če se s tem strinja zaprošeno sodišče (glej zgoraj navedeni praktični vodnik, točki 14 in 57).
(
34
)	Res je, da so razlogi za zavrnitev omejeni v skladu s členom 17(5) Uredbe št. 1206/2001. Vendar tudi če se dovoli neposredno pridobivanje dokazov, je mogoče, da sodišče zaprošene države članice nadzira zaslišanje priče in posreduje med tem zaslišanjem, kot določa člen 17(4), drugi pododstavek.
(
35
)	Iz zgoraj navedene študije o uporabi Uredbe št. 1206/2001 izhaja, da v praksi nezmožnost v tem okviru uporabiti prisilne ukrepe lahko znatno zmanjša število primerov, v katerih bi bila ta metoda uporabna (str. 95, točka 4.1.11.1.2).
(
36
)	Da bi civilno ali gospodarsko sodišče osebo prisililo, da pride na zaslišanje, bi lahko uporabilo sredstva finančnega pritiska (denarne ali druge kazni), celo sprejelo ukrepe pridržanja, če to dovoljuje zakonodaja sodišča, pred katerim poteka postopek.
(
37
)	Sodišče, ki odloča o sporu o glavni stvari, lahko iz tega, da oseba zavrne pričanje, sklepa, da dejstva, o katerih bi morala pričati, niso ugotovljena, kar bo škodilo stranki, ki bi ji moralo to pričanje koristiti.
(
38
)	V nizozemskem pravu glej člen 164(3) WBR.
(
39
)	Izključujem primere iz člena 14(1) Uredbe št. 1206/2001, v katerih je osebi prepovedano pričati ali je oproščena pričanja bodisi na podlagi zakonodaje (na primer proti zakoncu) bodisi zaradi višje sile (kot je zdravstveno stanje, zaradi katerega ne more potovati).
(
40
)	Glej točko 19 in naslednje sklepnih predlogov, ki jih je generalni pravobranilec Darmon 25. maja 1988 predstavil v združenih zadevah, v katerih je bila izdana sodba z dne 27. septembra 1988 v združenih zadevah Ahlström Osakeyhtiö in drugi proti Komisiji (89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 in od 125/85 do 129/85, Recueil, str. 5193).
(
41
)	Tako je nemška vlada na obravnavi trdila, da lahko nemško sodišče nemškemu državljanu, ki prebiva v tujini, naloži vse obveznosti in ukrepe, ki so predvideni v nacionalnem pravu. Navedla je, da to izhaja iz suverene javne oblasti, ki jo ima država članica nad svojimi državljani, ker osebna vez, ki izhaja iz državljanstva, še naprej obstaja, tudi ko oseba prebiva v tujini. Dodala je, da lahko nemško sodišče, ki je predse pozvalo takega državljana, temu zagrozi s prisilnimi ukrepi, če ne pride pred sodišče, in mu, razen če ima utemeljen razlog za odsotnost, naloži denarno kazen ali celo zaporno kazen, pri čemer je treba pojasniti, da bi se ti prisilni ukrepi izvajali le na nemškem ozemlju.
(
42
)	Vendar, kot v primeru zavrnitve izvršitve zaprosila za pridobivanje dokazov, bi zavrnitev izvršitve prisilnega ukrepa morala ostati izjema, ker je cilj Uredbe št. 1206/2001 olajšati pridobivanje dokazov med državami članicami.
(
43
)	Vendar sodišče za civilne ali gospodarske zadeve, na katero se nanaša Uredba št. 1206/2001, ne more uporabiti javne oblasti zunaj ozemlja države članice, kateri pripada, tako da izvaja materialna dejanja, ki zahtevajo izvršitev državnega prisilnega ukrepa, na primer da policija privede stranko, ki prebiva v drugi državi članici, da bi jo prisilili pričati pred tem sodiščem.