62003CJ0378
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 5. oktobra 2006 (
*1
)
„Neizpolnitev obveznosti države — Lastna sredstva Skupnosti — Obročno odplačevanje dolžnika — Izterjava“
V zadevi C-378/03,
zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 9. septembra 2003,
Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Wilms in C. Giolito, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožeča stranka,
proti
Kraljevini Belgiji, ki jo zastopata E. Dominkovits in A. Goldman, zastopnika, ob sodelovanju B. van de Walle de Ghelcke, odvetnik,
tožena stranka,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. maja 2005,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 26. januarja 2006
izreka naslednjo
Sodbo
1
Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija zaradi prepoznega izplačila lastnih sredstev v primeru prejema obročnih plačil s strani dolžnika ni izpolnila obveznosti iz členov 6, 10 in 11 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 130, str. 1), ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1), katere cilj je enak.
Pravni okvir
Sistem lastnih sredstev Skupnosti
2
Člen 2(1) Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov I: „Splošne določbe“, določa:
„Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom določi takoj, ko pristojna služba države članice dolžnika obvesti o dolgovanem znesku. To obvestilo se opravi takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek pravice.“
3
Ta določba je bila z veljavnostjo od 14. julija 1996 spremenjena z Uredbo Sveta (Euratom, ES) št. 1355/96 z dne 8. julija 1996 (UL L 175, str. 3), katere vsebino je prevzel člen 2 Uredbe št. 1150/2000, ki določa:
„1.   Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa 94/728/ES, Euratom določi takoj, ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice na račune in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih.
2.   Datum določitve pravice iz odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.
[…]“
4
Člen 6(1) in (2)(a) in (b) Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov II: „Računi virov lastnih sredstev“, določa:
„1.   Račune lastnih sredstev, ki so razčlenjeni po vrstah sredstev, vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ, ki ga imenuje posamezna država članica.
(a)
Pravice, določene v skladu s členom 2 pod pogoji iz točke (b) tega odstavka, se knjižijo na računih [splošno označeni kot ‚računi A‘] najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena.
b)
Pravice, ki niso knjižene na računih iz točke (a), ker še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, se v obdobju iz točke (a) prikazujejo na posebnih računih [splošno označeni kot ‚računi B‘]. Države članice lahko uporabijo isti postopek, kadar se višina pravic, za katere je bilo predloženo jamstvo, izpodbija, in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila.“
5
Člen 9 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki spada pod naslov III: „Dajanje lastnih sredstev na razpolago“, določa:
„1.   Po postopku iz člena 10 vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu za finance ali organu, ki ga je ta določila.
Račun se vodi brezplačno.
2.   Komisija zneske v dobro preračuna in knjiži na svoje račune […]“
6
Člen 10(1) Uredbe št. 1552/89 oziroma Uredbe št. 1150/2000, ki ravno tako spada pod naslov III, določa:
„Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja na podlagi člena 2(3) [Sklepa 88/376 oziroma Sklepa 94/728], se lastna sredstva iz člena 2(1)(a) in (b) [teh sklepov] vknjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena pravica v skladu s členom 2.
Pravice, ki se prikazujejo na računih [B] na podlagi [člena 6(2)(b) oziroma člena 6(3)(b)] pa se knjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice izterjane.“
7
Člen 11 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, prav tako pod navedenim naslovom III, določa:
„Za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) država članica plača obresti po obrestni meri, ki velja na denarnem trgu te države članice za kratkoročne javnofinančne operacije na predpisani datum knjiženja, povečani za dve odstotni točki. Ta obrestna mera se poveča za 0,25 odstotne točke za vsak mesec zamude. Povečana obrestna mera velja za celotno obdobje zamude.“
Nacionalna ureditev
8
Člen 263 splošnega zakona z dne 18. julija 1977 o carinah in trošarinah (Moniteur belge z dne 21. septembra 1977), ki ga je potrdil zakon z dne 6. julija 1978 (Moniteur belge z dne 12. avgusta 1978), določa:
„Upravni organi se lahko poravnajo ali pa dovolijo poravnavo, v zvezi z denarno kaznijo, zaplembo, zaprtjem obratov, tovarn ali delavnic, glede vseh kršitev tega zakona, in posebnih zakonov o zbiranju trošarin, vsakič in tolikokrat, ko zadevo spremljajo olajševalne okoliščine in ko je mogoče razumljivo domnevati, da je treba kršitev prej pripisati malomarnosti ali zmoti kot pa naklepnemu dejanju goljufije.“
9
Člen 264 navedenega zakona določa:
„Poravnava je prepovedana, če je treba kršitev obravnavati, kot da jo je mogoče v zadostni meri dokazati v sodnem postopku, in ko ni mogoče dvomiti o naklepnem dejanju goljufije.“
10
Na podlagi člena 281(1) in (2) istega zakona velja:
„1.   Vsi postopki zaradi prekrškov, goljufij ali kaznivih dejanj, zoper katere zakoni na področju carin in trošarin določajo kazni, se na prvi stopnji uvedejo na kazenskih sodiščih, v primeru pritožbe pa na pristojnem pritožbenem sodišču, kjer se o njih vodi preiskava in razsodi v skladu z Zakonikom o kazenskem postopku.
2.   Vse zgoraj navedene postopke, katerih namen je naložitev denarnih kazni, zaplembe ali zaprtje obratov ali tovarn, sprožijo in nadaljujejo upravni organi oziroma se v njihovem imenu sproži pred navedenimi sodišči, ki, v vsakem primeru, o zadevah odločijo šele po zaslišanju predlogov javnega tožilstva. Kljub temu lahko javni tožilec na pisni predlog uradnika uprave za carine in trošarine, ki ima najmanj stopnjo direktorja, od preiskovalnega sodnika zahteva, naj poda informacije, izvajanje kazenskega postopka pa v preostalem ostane pridržano upravi.“
Predhodni postopek
11
Iz poročila Komisije št. 96-0-1 z dne 29. septembra 1997 o inšpekcijskem pregledu nad tradicionalnimi lastnimi sredstvi, ki je bil izveden v Belgiji od 19. do 23. novembra 1996, izhaja, da so belgijski organi 10. maja 1994 uvedli postopek zoper uvozno družbo tekstilnih izdelkov iz Bangladeša, za katera so bila predložena neveljavna potrdila o poreklu. Belgijski carinski organi so vpletene carinske pravice v znesku 2.011.294 BEF knjižili na račun B v drugem četrtletju leta 1993, po tem ko so v prvem četrtletju istega leta o goljufiji obvestili Komisijo.
12
Da bi se ta zadeva uredila brez uvedbe sodnega postopka, so belgijski organi 31. avgusta 1993 dolžniku odobrili olajšavo pri plačilu s tem, da so njegov dolg razdelili na mesečne obroke v višini 100.000 BEF. Celotni znesek dolga, ki ga je kril zadevni sporazum o poravnavi, je znašal 2.223.710 BEF, kamor so spadale zgoraj navedene carinske dajatve. Sporazum o poravnavi je obsegal razvezni pogoj, na podlagi katerega pravica do uvedbe kazenskega postopka obstaja še naprej, tako da lahko carinski organi prijavijo avtorja kršitve carinske zakonodaje, ki ne izpolnjuje obveznosti. Navedeni sporazum je tudi določal, da ostanejo zneski, ki jih je dolžnik že izplačal, kot „polog“ pri carinski upravi za primer, če zainteresirani ne bi več izpolnjeval obveznosti plačila in če bi pristojni organi proti navedenemu dolžniku vložili tožbo za plačilo.
13
Plačilo mesečnih obrokov je bilo prekinjeno konec avgusta 1997, pri čemer je bil že izplačan znesek 1.818.710 BEF. Belgijski organi so predložili zadevo pristojnemu sodišču, da bi pridobili izvršilni naslov zoper uvozno družbo. Tej je bilo s sodbo z dne 30. septembra 1998 naloženo, naj ostanek dolga izplača po mesečnih obrokih, pri čemer je prvega plačala 22. oktobra 1998. Zgoraj navedeni znesek v višini 1.818.710 BEF je bil na račun A vknjižen 22. januarja 1998.
14
Komisija je z dopisom z dne 12. maja 1999 belgijsko vlado opozorila, da je treba v primeru plačila carinskega dolga v obliki obročnih plačil celoto zbranih zneskov knjižiti na račun A takrat, ko so zbrani, in dati na voljo Komisiji pod pogoji, ki jih določa člen 10(1) Uredbe št. 1552/89. Posledično je Komisija z dopisom z dne 18. novembra 1999 belgijske organe pozvala k plačilu zneska zamudnih obresti v višini 959.144 BEF.
15
Belgijski organi so z dopisoma z dni 15. marca 2000 in 12. februarja 2001 izpodbijali trditev, ki jo je zagovarjala Komisija, zato je ta 18. julija 2001 na Kraljevino Belgijo naslovila pisni opomin. Ker je ta v odgovoru na navedeni opomin ohranila svoje stališče, je Komisija 11. aprila 2002 izdala obrazloženo mnenje. Ta država članica je bila pozvana, naj sprejme ukrepe, ki so potrebni za uskladitev z obrazloženim mnenjem, v roku dveh mesecev od njegovega prejema.
16
Potem ko je bil belgijskim organom odobren dodaten rok dveh mesecev zato, da bi odgovorili na obrazloženo mnenje, so v odgovoru z dne 16. septembra 2002 izjavili, da ostajajo pri predhodno navedenem stališču.
17
V navedenih okoliščinah se je Komisija odločila vložiti to tožbo.
Dopustnost tožbe
Trditve strank
18
Kraljevina Belgija meni, da se Komisija v okviru tega postopka ne more sklicevati na tožbene razloge kršitve določb Uredbe št. 1150/2000, ki same temeljijo na Uredbi št. 1552/89, ki je bila spremenjena z Uredbo št. 1355/96, ki se uporablja od 14. julija 1996. Ti tožbeni razlogi naj bi bili nedopustni, saj naj ne bi temeljili na določbah Uredbe št. 1552/89 v njeni prvotni različici, ki so se uporabljale v dejanskem stanju iz tega primera, glede na to, da so bili pozivi k plačilu v zvezi z vsemi zadevnimi potrdili o poreklu izdani pred 14. julijem 1996.
19
Komisija ugotavlja, da pomeni Uredba št. 1150/2000 preprosto kodifikacijo Uredbe št. 1552/89 in uredb, ki so jo pozneje spremenile. Uredba št. 1150/2000 naj ne bi vpeljala nobene spremembe določb, ki so bile navedene v okviru tega postopka.
Presoja Sodišča
20
V skladu s sodno prakso Sodišča je treba obstoj neizpolnitve obveznosti v okviru tožbe na podlagi člena 226 ES presojati glede na zakonodajo Skupnosti, ki je veljala ob koncu roka, ki ga je Komisija določila zadevni državi članici za uskladitev z njenim obrazloženim mnenjem (glej zlasti sodbi z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-61/94, Recueil, str. I-3989, točka 42, in z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C-365/97, Recueil, str. I-7773, točka 32).
21
Čeprav predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti prek zatrjevane neizpolnitve obveznosti v izreku obrazloženega sklepa in v pisnem opominu, je kljub temu dopustno, da Komisija predlaga ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz prvotne različice akta Skupnosti, ki je bil pozneje spremenjen ali razveljavljen, in ki so bile ohranjene v novih določbah. Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki nimajo ekvivalenta v prvotni različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-363/00, Recueil, str. I-5767, točka 22).
22
Ni sporno, da so obveznosti, ki izhajajo iz členov 6(3)(a) in (b), 9(1), 10(1) in 11 Uredbe št. 1150/2000, veljale že na podlagi členov 6(2)(a) in (b), 9(1), 10(1) in 11 Uredbe št. 1552/89 (glej v zvezi z navedenima členoma 9(1) in 11 zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 12. junija 2003, točka 23).
23
Predlog Komisije, naj se ugotovi, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 6, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000, je zato dopusten.
Temelj
Trditve strank
24
Komisija zatrjuje, da člen 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 dovoljuje knjiženje na račun B določenih pravic, ki pa še niso bile zbrane, če zanje ni bilo predloženo nobeno jamstvo. Enako naj bi veljalo za določene pravice, za katere je bilo predloženo jamstvo, če so te pravice predmet izpodbijanja, ki lahko spremeni njihovo vrednost.
25
Komisija ugotavlja, da odsotnosti izplačila mesečnih plačil, ki so bila dogovorjena v okviru sporazuma o poravnavi, katerega namen je ustaviti izpodbijanje ali preprečiti novo izpodbijanje, ni mogoče obravnavati kot izpodbijanje pravic v smislu zgoraj navedenega člena 6(3)(b), ker mora biti to v pisni obliki. Poleg tega naj bi bilo plačilo ena od oblik prenehanja obveznosti, dolžnik, ki izplača mesečno plačilo v skladu s sporazumom o poravnavi, pa naj ne bi imel namena predložiti jamstvo, ampak naj bi samo želel zmanjšati višino zneska svojega dolga.
26
Zato naj člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 v nobenem primeru ne bi bilo mogoče uporabiti, čeprav samo po analogiji, v primeru vplačila delnega plačila, ki ga je opravil dolžnik na podlagi sporazuma o poravnavi, ki obsega sporazum o obročnem odplačevanju. Po mnenju Komisije je treba te zneske, razen tistega dela, ki ustreza morebitnim denarnim kaznim, ki jih naložijo nacionalni organi, sproti prenašati z računa B na račun A pri izplačilu vsakega obroka dolžnika in ne, kot trdi belgijska vlada, po prejemu celotnega zneska carinskega dolga. V nasprotnem primeru naj bi na podlagi zgoraj navedenega člena 11 Uredbe št. 1150/2000 nastala obveznost plačila zamudnih obresti, ne da bi bilo treba preučevati razloge za tako zamudo. Zdajšnja praksa belgijskih organov naj bi imela za posledico razveljavitev polnega učinka člena 6(3)(a) iste uredbe, katerega cilj naj bi bilo zagotavljanje dobrega delovanja sistema virov lastnih sredstev Skupnosti.
27
Cilj, zaradi katerega je bil uveden sistem računa B in ki naj bi Komisiji omogočal boljše spremljanje dejanj držav članic za izterjavo lastnih sredstev, naj niti ne bi bil dosežen, če bi bila vsaka država članica v skladu s svojim notranjim pravom svobodna pri določitvi trenutka, od katerega bi bilo treba znesek šteti za „izterjan“ v smislu navedene uredbe.
28
Po mnenju Komisije razlikovanje med pojmoma „polog“ in „izterjava“ v belgijskem pravu ne vpliva na obveznosti na področju izplačila lastnih sredstev v skladu s pravom Skupnosti. Že sam cilj poravnave naj bi bil izogniti se sporu ali ga dokončati. Kadar dolžnik izplača dolgovane zneske, to opravi brezpogojno in natančno zato, ker carinskega dolga ne izpodbija. Te pravice bi bilo torej treba šteti za izterjane v smislu člena 10 Uredbe št. 1150/2000, tudi če v nadaljevanju poravnava ni izvršena v celoti in se na podlagi belgijskega prava ponovno uvede kazenski postopek. Pravo Skupnosti bi bilo treba uporabljati učinkovito in enotno v interesu hitrega dajanja na razpolago lastnih sredstev Skupnosti.
29
Kraljevina Belgija trdi, da je bil račun B uveden zato, da bi se državam članicam dovolil odlog dajanja določenih pravic na razpolago do njihove dejanske izterjave. Sporne uvozne dajatve naj bi bile knjižene na račun B, ker zanje ni bilo predloženo nobeno jamstvo in carinske dajatve niso bile zbrane. Belgijska vlada ugotavlja, da Komisija tega prvega knjiženja zadevnih zneskov na računu B ni izpodbijala, in navaja, da ta v nadaljevanju napačno meni, da bi belgijska država morala na račun A prenesti vse obroke, ki so bili izplačani v obliki mesečnih plačil in so jih nacionalni organi zadržali kot polog, ter da bi jih morala dati na voljo Komisiji.
30
Po mnenju belgijske vlade zakonodaja Skupnosti ne vsebuje nobene določbe o prenosu med računoma B in A, tako da je mogoče obročna plačila knjižiti šele potem, ko je poravnava izvedena v celoti ali po prisilni izvršitvi.
31
Pojem „izterjava“ v smislu predpisov Skupnosti bi se moral v okviru poravnave nanašati na plačilo, ki dejansko povzroči brezpogojni prenos lastninske pravice, kar bi bilo mogoče obrazložiti s tem, da izplačani zneski kot lastna sredstva pomenijo razpoložljivi del proračuna Skupnosti. Plačila, ki so bila zadržana kot „polog“ pri carinski upravi za račun dolžnika, je treba knjižiti na račun B.
32
V okviru poravnav, ki obsegajo rok za plačilo, kot je to v obravnavanem primeru, se namreč prenos lastninske pravice opravi bodisi ob celotnem plačilu carinskega dolga in ustavitvi kazenskega postopka bodisi ob določitvi carinskega dolga in dodelitvi zneskov, ki so bili zadržani kot polog, belgijski državi s strani sodišča, ki je bilo pristojno za odločanje zaradi ustavitve plačil. Samo v tem primeru bi prišlo do prenosa lastninske pravice belgijski državi in, posledično, do dejanske izterjave v smislu člena 6 Uredbe št. 1552/89.
33
Trditev, da pomenijo plačila, ki so bila zadržana kot polog, dokončna in ne začasna plačila, ne bi bila združljiva z vsebino sporazuma med belgijsko državo in dolžnikom in ta naj bi nujno pomenila delno ustavitev kazenskega postopka, kar s stališča belgijskega kazenskega prava ne bi bilo mogoče, ker se postopek pred kazenskim sodiščem ustavi samo ob plačilu celotnega zneska dolga.
34
Uvedba razveznega pogoja za poravnavo naj bi bila nujna, ker naj bi organom dovoljevala oprostitev njihove obveznosti odpovedati se uvedbi kazenskega postopka. Sodba sodišča, ki je pristojno za odločanje zaradi ukinitve plačil, naj bi pomenila edini veljavni izvršilni naslov za plačilo dajatev in denarnih kazni. Če bi bilo treba na podlagi primarnosti prava Skupnosti šteti, da razvezni pogoj ne obstaja, bi na koncu vse poravnave postale nemogoče.
35
Belgijska vlada dodaja, če bi bilo treba, kar bi bilo v nasprotju z njenim mnenjem in mnenjem Komisije, obročno plačilo šteti kot jamstvo v smislu člena 6(2)(b) Uredbe št. 1552/89 in ne le kot začasno in delno izpolnjevanje obveznosti, prevzetih v okviru sporazuma o poravnavi, zaradi česar knjiženje na račun B ne bi bilo utemeljeno na podlagi navedene določbe, bi ustavitev izplačila obrokov, ki povzroči razveljavitev poravnave, pomenila položaj, ki je enakovreden izpodbijanju dolga v smislu prav te določbe, in bi torej utemeljevala knjiženje na račun B, saj belgijsko državo prisili, da sproži sodni postopek zato, da bi pridobila izvršilni naslov za celotni znesek dolga.
36
Končno Kraljevina Belgija navaja, da naj bi se v obravnavanem primeru postavljalo samo vprašanje dejanske izterjave ob izdaji sodbe z dne 30. septembra 1998, ko je bil carinski dolg dokončno določen. Ker naj bi belgijska država znesek, ki je ustrezal zadevnemu carinskemu dolgu, knjižila na račun A in ga dala na voljo Komisiji že januarja 1998, to je pred dokončnim prejetjem tega zneska, naj ne bi delovala z zamudo glede na rok iz člena 11 Uredbe št. 1552/89, zaradi česar naj ne bi nastala obveznost plačila zamudnih obresti.
Presoja Sodišča
37
Opozoriti je treba, da je bil sporni carinski dolg, pri katerem nista bila izpodbijana niti njegova določitev niti njegov znesek, predmet sporazuma o poravnavi, s katerim so bile dolžniku odobrene olajšave pri plačilu v obliki obročnih plačil (glej točko 12 te sodbe).
38
Komisija želi s to tožbo dokazati, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 6 in 10 Uredbe št. 1150/2000, ker zneska plačanih obrokov ni sproti – ob izplačilu vsakega obroka – prenašala z računa B na račun A, in iz členov 10 in 11 iste uredbe, ker Komisiji ni dala na voljo zadevnih zneskov v za to določenih rokih in niti iz tega izhajajočih zamudnih obresti.
Domnevno napačno knjiženje obročnih plačil
39
V okviru tega postopka Komisija belgijski vladi ne očita, da je knjižila znesek carinskega dolga na račun B takoj po določitvi višine navedenega dolga. Njen očitek se v bistvu nanaša na to, da bi morali carinski organi zneske obročnih plačil, ki so bila dogovorjena na podlagi sporazuma o poravnavi, potem ko so jih prejeli, prenesti z računa B na račun A.
40
V zvezi s knjiženjem lastnih sredstev je treba navesti, da člen 6(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da morajo države članice voditi račun navedenih sredstev pri ministrstvu za finance ali organu, ki ga same imenujejo. Odstavka 3(a) in (b) istega člena določata, da morajo države članice pravice, določene v skladu s členom 2 te uredbe, knjižiti na račun A najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena, brez poseganja v možnost, da se na račun B v istem roku knjižijo določene pravice, ki še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, pa tudi določene pravice, „za katere je bilo predloženo jamstvo“, pa se njihova višina „izpodbija in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila“.
41
Z namenom dajanja lastnih sredstev na voljo člen 9(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v ta namen odprt v imenu Komisije, po postopku iz člena 10 navedene uredbe. V skladu z odstavkom 1 zadnje navedene določbe se po odštetju stroškov zbiranja lastna sredstva vknjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica „določena“ v skladu s členom 2 iste uredbe, z izjemo pravic, ki se knjižijo na račun B na podlagi člena 6(3)(b) navedene uredbe, ki pa se knjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice „izterjane“.
42
Kot utemeljeno trdi belgijska vlada, Uredba št. 1150/2000 ne vsebuje nobene določbe, ki bi določala prenos pravic na lastnih sredstvih z računa B na račun A.
43
Ko so izpolnjeni pogoji za prvotno knjiženje zneska carinskega dolga na račun B, kar Komisija v obravnavanem primeru priznava, ker za carinski dolg ni bilo predloženo jamstvo, morajo biti Komisiji lastna sredstva dana na voljo v roku, določenem v členu 10(1) Uredbe št. 1150/2000, ki teče od „izterjave“ le-teh, in ne od določitve pravic, kot to velja za zneske, ki jih je treba knjižiti na račun A.
44
Kot navaja Komisija, bi torej naložitev obveznosti carinskim organom, naj na račun A prenesejo znesek obročnih plačil, ki je bil izplačan z namenom zaključka carinskega dolga, ki je bil veljavno vknjižen na račun B, paradoksalno povzročila, da bi za te zneske tekel rok za dajanje na voljo, ki se uporablja za pravice, ki se knjižijo na račun A, zaradi česar bi bili vsi zneski, ki so bili zbrani po izteku tega roka, ki teče od določitve carinskega dolga, nujno prepozno knjiženi v dobro računa Komisije, čeprav so lahko bili prav ti zneski veljavno knjiženi na račun B, preden so jih carinski organi zbrali.
45
Ta del očitka Komisije je torej treba zavrniti.
Domnevno prepozno dajanje lastnih sredstev na voljo
46
Iz navedenega izhaja, da morajo biti, kolikor je bil v obravnavanem primeru znesek carinskega dolga pravilno vknjižen na računu B, lastna sredstva dana na voljo Komisiji najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice „izterjane“.
47
Zato je treba po mnenju Komisije preveriti, ali je treba zneske, ki so zbrani v primeru obročnih plačil na podlagi sporazuma o poravnavi, kot je ta iz tega postopka, šteti za „izterjane“ v smislu člena 10(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1150/2000, tako da je treba te zneske sproti ob njihovem zbiranju knjižiti v dobro računa Komisije v roku, ki je določen s to določbo.
48
Glede na to je treba takoj navesti, da je treba predpise na področju izterjave carinskega dolga razlagati ob upoštevanju cilja hitrega in učinkovitega dajanja lastnih sredstev na voljo Skupnosti (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 14. novembra 2002 v zadevi SPKR, C-112/01, Recueil, str. I-10655, točka 34, in z dne 14. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-460/01, ZOdl., str. I-2613, točke 60, 63, 69 in 70).
49
Poleg tega in kot je razložila generalna pravobranilka v točkah 46 in 47 sklepnih predlogov, naj bi bil cilj vzpostavitve računa B, kar navaja tudi peta uvodna izjava Uredbe št. 1552/89 (enajsta uvodna izjava Uredbe št. 1150/2000), ta, da se Komisiji omogoči natančnejše spremljanje in nadzor postopkov, ki jih sprejmejo države članice za zbiranje lastnih sredstev, ob upoštevanju finančnega tveganja, ki so mu izpostavljene.
50
Kot izhaja iz točke 12 te sodbe, je v skladu s sporazumom o poravnavi carinska uprava izplačana mesečna plačila, ki jih je dolžnik plačal, zadržala kot „polog“ za primer, če zainteresirani več ne bi opravljal svojih obveznosti plačila in če bi pristojni organi proti navedenemu dolžniku vložili tožbo za plačilo.
51
V teh okoliščinah, glede na zahtevo po hitrem in učinkovitem dajanju lastnih sredstev na voljo na eni strani in po pravilnem upoštevanju finančnih interesov držav članic na drugi strani, je treba člen 10 Uredbe št. 1150/2000 razlagati tako, da je treba zneske, ki so prejeti v primeru obročnih plačil carinskega dolga na podlagi sporazuma o poravnavi, kakršen je zadevni sporazum, šteti za izterjane v smislu navedene določbe in jih je zato treba knjižiti v dobro računa Komisije najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, ko so bili zbrani.
52
V nasprotju s trditvijo, ki jo zagovarja belgijska vlada in je povzeta v točkah 33 in 34 te sodbe, ta razlaga carinskih predpisov Skupnosti na področju zbiranja lastnih sredstev ne preprečuje carinskim organom uvedbe kazenskega postopka v primeru prekinitve dogovorjenih izplačil, že zato, ker navedena razlaga nima nobenega vpliva na opredelitev teh izplačil v smislu belgijskega prava in sporazuma o poravnavi.
Neplačilo zamudnih obresti
53
Na podlagi člena 11 Uredbe št. 1150/2000 država članica za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) iste uredbe plača zamudne obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se zahtevajo ne glede na razlog za zamudo, s katero so bila ta sredstva nakazana na račun Komisije (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 91).
54
Zato in ker iz navedenega izhaja, da je bil znesek mesečnih obrokov, ki so bili zbrani na podlagi sporazuma o poravnavi, na račun Komisije knjižen prepozno, je v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 nastala obveznost plačila zamudnih obresti, katerih neizplačila Kraljevina Belgija ne izpodbija.
55
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija zaradi prepoznega izplačila lastnih sredstev ob prejemu obročnih s strani dolžnika ni izpolnila obveznosti iz členov 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000, ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila Uredbo št. 1552/89, z enakim ciljem.
Stroški
56
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker ta z bistvenim delom predlogov ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Kraljevina Belgija zaradi prepoznega izplačila lastnih sredstev v primeru prejema obročnih plačil s strani dolžnika ni izpolnila obveznosti iz členov 10 in 11 Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, katere cilj je enak.
2.
V preostalem se tožba zavrne.
3.
Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.