62023CJ0600_RES
Věc C‑600/23
Royal Football Club Seraing
v.
Fédération internationale de football association (FIFA) a další
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Cour de cassation (Belgie)]
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 1. srpna 2025
„Řízení o předběžné otázce – Článek 19 odst. 1 SEU – Povinnost členských států stanovit prostředky nezbytné k zajištění účinné právní ochrany v oblastech pokrytých právem Unie – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie – Právo na účinnou právní ochranu – Možnost využít rozhodčího řízení – Rozhodčí řízení mezi jednotlivci – Povinné rozhodčí řízení – Rozhodnutí orgánu mezinárodní sportovní federace o uložení sankce – Nález Tribunal arbitral du sport (CAS) potvrzený rozhodnutím soudu třetího státu – Opravný prostředek proti rozhodčímu nálezu – Vnitrostátní právní úprava, která tomuto rozhodčímu nálezu přiznává povahu věci pravomocně rozsouzené mezi stranami a důkazní sílu vůči třetím osobám – Pravomoci a povinnosti vnitrostátních soudů, u nichž je uplatňován uvedený rozhodčí nález – Účinný přezkum souladu takového rozhodčího nálezu se zásadami a ustanoveními, které jsou součástí veřejného pořádku Unie“
Členské státy – Povinnosti – Stanovení prostředků nezbytných k zajištění účinné právní ochrany – Právo na účinnou právní ochranu – Soudní přezkum rozhodčích nálezů, které se týkají otázek souvisejících s unijním právem – Nezbytnost přezkumu provedeného soudem, který splňuje požadavky vyplývající z článku 267 SFEU, a schopného zajistit dodržování zásad a ustanovení, které jsou součástí veřejného pořádku Unie
(Článek 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU; články 45, 56, 63, 101, 102 a 267 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 69–89)
Členské státy – Povinnosti – Stanovení prostředků nezbytných k zajištění účinné právní ochrany – Právo na účinnou právní ochranu – Nález Tribunal arbitral du sport vydaný v rámci sporu souvisejícího s výkonem sportu jako hospodářské činnosti – Soudní přezkum takového rozhodčího nálezu – Rozsah – Vnitrostátní právní úprava, která tomuto rozhodčímu nálezu přiznává na území členského státu povahu věci pravomocně rozsouzené mezi stranami sporu a důkazní sílu spojenou s touto povahou vůči třetím osobám – Absence předběžného přezkumu souladu tohoto nálezu se zásadami a ustanoveními, které jsou součástí veřejného pořádku Unie, provedeného soudem tohoto členského státu, který je oprávněný podat k Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Nepřípustnost
(Článek 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU; článek 267 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 90–96, 98–125, výrok)
Shrnutí
Velký senát Soudního dvora, ke kterému belgický Cour de cassation (Kasační soud) podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, se zabýval soudním přezkumem z hlediska práva Evropské unie, jemuž musí být možné před soudy členských států podrobit nálezy vydané na základě mechanismů rozhodčího řízení zavedených mezinárodními sportovními asociacemi. Konkrétně upřesnil vztah mezi systémem řešení sporů před Tribunal arbitral du sport (Mezinárodní sportovní arbitráž, CAS), zavedeným Fédération internationale de football association (Mezinárodní federace fotbalových asociací, FIFA) a zásadou účinné právní ochrany v kontextu vnitrostátní právní úpravy, která tomuto rozhodčímu nálezu, jenž byl potvrzen rozhodnutím soudu třetího státu, přiznává povahu věci pravomocně rozsouzené mezi stranami sporu a důkazní sílu vůči třetím osobám. RFC Seraing (dále jen „klub“) je fotbalový klub, který má sídlo v Belgii a je členem Union royale belge des sociétés de football association ASBL (URBSFA). Tento klub uzavřel dvě smlouvy se společností Doyen Sports Investment Ltd (dále jen „Doyen“), která má sídlo na Maltě a její hospodářskou činností je poskytování finanční pomoci fotbalovým klubům v Evropě. Na základě těchto smluv se společnost Doyen stala vlastníkem části hospodářských práv (
1
) držených klubem ke čtyřem určitým hráčům.
Disciplinární a rozhodčí řízení vedená ve Švýcarsku
Dne 4. září 2015 přijala disciplinární komise FIFA rozhodnutí, ve kterém mimo jiné prohlásila, že klub uzavřením dotčených smluv porušil Předpis o statusu a přestupech hráčů (dále jen „PSPH“) (
2
), a uložila tomuto klubu disciplinární sankce. Vzhledem k tomu, že interní odvolání podané klubem bylo zamítnuto, podal klub dne 9. března 2016 žalobu znějící na neplatnost tohoto rozhodnutí k CAS a dovolával se protiprávnosti ustanovení, z nichž vychází toto rozhodnutí, a uložených disciplinárních sankcí. Klub v této souvislosti mimo jiné tvrdil, že PSPH je v rozsahu, v němž stanoví úplný zákaz tzv. praktik „third-party influence“ a „third-party ownership“ pod hrozbou disciplinárních sankcí, v rozporu s unijním právem, a konkrétně s volným pohybem pracovníků zaručeným v článku 45 SFEU, volným pohybem služeb zaručeným v článku 56 SFEU a volným pohybem kapitálu zaručeným v článku 63 SFEU, jakož i s pravidly hospodářské soutěže stanovenými v článcích 101 a 102 SFEU.
Dne 9. března 2017 vydala CAS rozhodčí nález (dále jen „nález CAS“), v němž zejména potvrdila, že se na spor vztahují tato ustanovení unijního práva, a odmítla existenci jejich porušení.
Dne 15. května 2017 podal klub proti nálezu CAS žalobu k Tribunal fédéral (Spolkový soud, Švýcarsko), která byla zamítnuta rozsudkem ze dne 20. února 2018.
Soudní řízení vedené v Belgii
Dne 3. dubna 2015 podaly společnost Doyen a asociace založená podle belgického práva, která řídí klub, proti FIFA, Union des associations européennes de football (Unie evropských fotbalových asociací, UEFA) a URBSFA žalobu k tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Frankofonní obchodní soud v Bruselu, Belgie). Dne 8. července 2015 klub dobrovolně vstoupil do řízení a uvedenému soudu mimo jiné navrhl, aby určil, že úplný zákaz výše uvedených praktik není v souladu s články 45, 56, 63, 101 a 102 SFEU. Dne 17. listopadu 2016 vydal tribunal de commerce francophone de Bruxelles rozsudek, v němž prohlásil, že není příslušný k rozhodnutí o různých návrzích klubu.
Odvolání proti uvedenému rozsudku, které klub podal ke cour d’appel de Bruxelles (Odvolací soud v Bruselu, Belgie), bylo dne 12. prosince 2019 zamítnuto. Uvedený soud rozhodl, že důvody uplatněné klubem, podle nichž je PSPH v rozporu s unijním právem, již byly tímto klubem uplatněny před CAS v rámci jeho sporu s FIFA a zamítnuty v nálezu CAS. Podle cour d’appel de Bruxelles je přitom třeba mít na základě použitelné belgické právní úpravy (
3
) za to, že nález CAS má stejné účinky jako rozhodnutí soudu ve vztazích mezi stranami, od svého vyhlášení musí tudíž zakládat překážku věci pravomocně rozsouzené a od okamžiku, kdy Tribunal fédéral zamítl žalobu, která proti němu byla podána, nabývá právní moci. Dále cour d’appel de Bruxelles v podstatě uvedl, že jelikož soudní rozhodnutí nebo rozhodčí nález zakládají ve vztazích mezi stranami sporu překážku věci pravomocně rozsouzené, musí jim být vůči třetím osobám, které nejsou stranami tohoto sporu a vůči nimž se lze tohoto soudního rozhodnutí nebo rozhodčího nálezu dovolávat, přiznána důkazní síla, která je s takovou překážkou spojena. V projednávaném případě je uvedený soud toho názoru, že nález CAS má důkazní sílu vůči URBSFA, která nebyla stranou sporu, jenž mezi klubem a FIFA probíhal před CAS.
Klub podal k předkládajícímu soudu kasační opravný prostředek proti rozsudku cour d’appel de Bruxelles a uplatnil zejména důvod vycházející z porušení čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU, článku 267 SFEU a článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
Za těchto podmínek se předkládající soud Soudního dvora táže, zda tato ustanovení unijního práva brání tomu, aby byla rozhodčímu nálezu na území členského státu přiznána povaha věci pravomocně rozsouzené ve vztazích mezi stranami sporu v případě, kdy soulad tohoto nálezu s unijním právem nebyl předtím posouzen vnitrostátním soudem, který je oprávněn podat k Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a aby mu byla v důsledku této překážky věci pravomocně rozsouzené přiznána důkazní síla ve vztazích mezi stranami sporu a třetími osobami.
Závěry Soudního dvora
K účinné právní ochraně jednotlivců v rámci Unie, včetně případů, kdy je věc předložena rozhodčímu soudu
Soudní dvůr na úvod připomněl, že povinnost stanovená v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU znamená, že všechny orgány, které jsou součástí soudního systému členských států a mohou být jakožto „soudy“ ve smyslu unijního práva pověřeny výkladem nebo uplatňováním tohoto práva, splňují požadavky neodmyslitelně spjaté s účinnou právní ochranou. Dále uvedl, že právo na účinnou právní ochranu zaručené v článku 47 Listiny zejména vyžaduje, aby tyto soudy mohly provádět účinný soudní přezkum aktů, opatření nebo jednání, o nichž je v rámci daného sporu tvrzeno, že zasáhly do práv nebo svobod, které unijní právo přiznává jednotlivci. Žádné z těchto dvou ustanovení však neznamená, že jednotlivci mají k dispozici přímý prostředek nápravy určený hlavně ke zpochybnění daného opatření, jestliže v dotyčném vnitrostátním soudním systému vedle toho existuje jeden nebo více prostředků nápravy, jež jim umožňují domoci se incidenčně účinného soudního přezkumu tohoto opatření, a zajišťují tak dodržování práv a svobod, které jim unijní právo zaručuje.
Právní řád zavedený Smlouvami mimoto v zásadě nebrání tomu, aby jednotlivci, na které se tento právní řád vztahuje na základě výkonu hospodářské činnosti na území Unie, řešili spory, jež mezi nimi mohou vzniknout při výkonu této činnosti, v rámci rozhodčího řízení. Jednotlivci tedy mohou uzavřít dohodu, v níž jasně a přesně stanoví, že všechny spory související s touto dohodou budou zcela nebo zčásti předloženy rozhodčímu orgánu namísto vnitrostátního soudu, který by byl příslušný k rozhodování těchto sporů podle ustanovení použitelných při neexistenci takové dohody. Nicméně od okamžiku, kdy má být mechanismus rozhodčího řízení zavedený nebo určený takovou dohodou uplatňován na území Unie v rámci sporů souvisejících s výkonem hospodářské činnosti na tomto území, musí být tento mechanismus koncipován a uplatňován způsobem zajišťujícím jednak jeho slučitelnost se zásadami, které jsou základem soudní struktury Unie, a jednak účinné dodržování unijního právního řádu. Za tímto účelem musí být možné nálezy vydané rozhodčím orgánem podrobit soudnímu přezkumu, který je schopný zajistit účinnou právní ochranu (
4
), přičemž tento přezkum může mít nicméně platně omezenou povahu.
V tomto kontextu nelze připustit, aby jednotlivci mohli využíváním rozhodčího řízení obcházet zásady a ustanovení primárního nebo sekundárního unijního práva, které jsou podstatné pro právní řád vytvořený Smlouvami nebo mají zásadní význam pro plnění úkolů svěřených Unii. Naopak tyto zásady a ustanovení, které jsou součástí veřejného pořádku Unie, musí jednotlivci dodržovat, pokud jsou v daném případě splněny podmínky jejich použití. V tomto rozsahu představuje dodržování tohoto veřejného pořádku zásadní doplněk strukturovaného systému na sobě navzájem závisejících zásad, norem a právních vztahů, jimiž jsou vzájemně vázány Unie a členské státy, jakož i členské státy mezi sebou. Svobody zaručené v článcích 45, 56 a 63 SFEU jsou součástí veřejného pořádku Unie. Tyto tři články, které mají přímý účinek, představují základy vnitřního trhu zahrnujícího prostor bez vnitřních hranic podle článku 26 SFEU.
K soudnímu přezkumu nálezů vydaných CAS v rámci sporů souvisejících s výkonem sportu jako hospodářské činnosti na území Unie
Soudní dvůr nejprve uvedl, že mechanismy rozhodčího řízení, kterým takové mezinárodní sportovní asociace, jako je FIFA, podřizují řešení sporů, jež mohou vzniknout mezi nimi nebo mezi národními asociacemi, které jsou jejich členy, a jednotlivci spadajícími do jejich příslušné pravomoci, ať už se jedná o podniky nebo sportovce, se na základě stanov a výsad těchto sportovních asociací vyznačují souborem prvků, které jsou jim vlastní.
V případě, kdy tyto spory souvisejí s výkonem sportu jakožto hospodářské činnosti na území Unie, má tudíž možnost dotyčných jednotlivců dosáhnout účinného soudního přezkumu slučitelnosti nálezů vydaných v rámci těchto sporů se zásadami a ustanoveními, které jsou součástí veřejného řádu Unie, mimořádný význam. S ohledem na stanovy a výsady takových sportovních asociací, jako je FIFA, je totiž třeba na využití takových mechanismů rozhodčího řízení nahlížet tak, že bylo takovými asociacemi uloženo těmto jednotlivcům jednostranně. I když z formálního hlediska může použití mechanismu tohoto typu na jednotlivce vyžadovat uzavření dohody s jednotlivcem, uzavření takové dohody a vložení ujednání, které stanoví použití rozhodčího řízení, do této dohody jsou ve skutečnosti předem uloženy předpisy přijatými dotyčnou asociací a použitelnými na její členy a osoby s nimi spojené, či dokonce na jiné kategorie osob. Povinná povaha takových mechanismů rozhodčího řízení úzce souvisí s tím, že mají být použity na spory mezi sportovní asociací, jež má obzvláště rozsáhlé regulační, kontrolní a sankční pravomoci sui generis, a obecnou a neurčitou skupinou právnických nebo fyzických osob, které podléhají výkonu těchto pravomocí při výkonu jejich profesní činnosti.
Je pravda, že povinné využití rozhodčího řízení může být s ohledem na právní autonomii, kterou disponují mezinárodní sportovní asociace, a vzhledem k jejich odpovědnostem, v zásadě odůvodněno sledováním takových legitimních cílů, jako je zajištění jednotného řešení sporů souvisejících se sportovní disciplínou, která spadá do jejich pravomoci, nebo umožnění soudržného výkladu a uplatňování pravidel platných pro tuto disciplínu. Tato právní autonomie však nemůže odůvodnit, aby výkon pravomocí takových asociací vedl k omezení možnosti jednotlivců dovolávat se práv a svobod, které jim přiznává unijní právo a jsou součástí veřejného pořádku Unie. Tento požadavek přitom sám o sobě znamená, že dodržování těchto práv a svobod může být předmětem účinného soudního přezkumu, a to tím spíše, pokud je využití rozhodčího řízení uloženo dotyčným jednotlivcům.
Pokud jde dále o požadavky, které musí splňovat soudní přezkum nálezů vydaných rozhodčím orgánem (
5
), Soudní dvůr na prvním místě upřesnil, že ve všech případech, kdy byl nález vydán v rámci sporu souvisejícího s výkonem sportu jako hospodářské činnosti na území Unie a nebyl stanoven přímý prostředek nápravy, který by bylo možné podat proti tomuto nálezu u soudu členského státu, musí mít dotčení jednotlivci možnost domoci se incidenčně – na návrh nebo i bez návrhu – toho, aby jakýkoli soud členského státu, který může jakýmkoli způsobem rozhodnout o takovém nálezu, provedl účinný soudní přezkum toho, zda je tento nález v souladu se zásadami a ustanoveními, které jsou součástí veřejného pořádku Unie.
Na druhém místě soudy členských států, které mají takový přezkum provést, musí mít v případě, kdy takový nález zahrnuje – stejně jako v projednávaném případě – výklad nebo použití zásad nebo ustanovení, které jsou součástí veřejného pořádku Unie a přiznávají práva nebo svobody jednotlivcům, možnost přezkoumat výklad těchto zásad nebo ustanovení, právní důsledky, jež byly s tímto výkladem spojeny, pokud jde o jejich použití na projednávaný případ, a právní kvalifikaci, která byla s ohledem na uvedený výklad dána skutkovým okolnostem, jak byly zjištěny a posouzeny rozhodčím orgánem.
Na třetím místě se tyto soudy nemohou omezit na případné konstatování, že takový nález je zcela nebo zčásti neslučitelný se zásadami nebo ustanoveními, které jsou součástí veřejného pořádku Unie. Naopak uvedené soudy musí mít rovněž možnost vyvodit v rámci svých příslušných pravomocí a v souladu s použitelnými vnitrostátními ustanoveními veškeré právní důsledky, které vyplývají ze zjištění takové neslučitelnosti. V opačném případě by totiž provedený soudní přezkum nebyl účinný, jelikož by mohl umožnit přetrvávání této neslučitelnosti.
Na posledním místě musí mít každý vnitrostátní soud, jemuž byl předložen spor řídící se unijním právem, pravomoc nařídit předběžná opatření umožňující zaručit plnou účinnost rozhodnutí, které má být přijato ve věci samé, a to i v případě, kdy uvedený soud předloží Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a přeruší řízení do doby, než Soudní dvůr odpoví. Takový soud musí mimoto upustit od použití pravidel vnitrostátního práva, která brání této pravomoci. Dotyční jednotlivci tudíž musí mít možnost podat k jakémukoli vnitrostátnímu soudu, jemuž byla platně předložena otázka, zda je rozhodčí nález slučitelný se zásadami a ustanoveními, které jsou součástí veřejného pořádku Unie, návrh na nařízení předběžného opatření do doby, než bude vydáno rozhodnutí ve věci samé. Dále z toho plyne, že každý vnitrostátní soud příslušný k rozhodnutí o takové otázce musí upustit od použití jakéhokoli pravidla přijatého členským státem nebo a fortiori sportovní asociací, které dotyčným jednotlivcům zakazuje obrátit se na uvedený soud s návrhem na nařízení takových předběžných opatření nebo jiným způsobem brání tomu, aby uvedený soud mohl taková opatření nařídit. Z toho konečně plyne, že pokud vnitrostátní ustanovení, která jsou použitelná na daný spor, případně brání plné účinnosti čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU, musí příslušný vnitrostátní soud v případě, že nemůže provést konformní výklad těchto vnitrostátních ustanovení, upustit od jejich použití na základě vlastní pravomoci. Tato povinnost platí mimo jiné v případě, kdy použitelná vnitrostátní ustanovení brání příslušnému vnitrostátnímu soudu v tom, aby incidenčně provedl účinný přezkum slučitelnosti rozhodčího nálezu vydaného CAS v rámci sporu souvisejícího s výkonem sportu jako hospodářské činnosti na území Unie se zásadami a ustanoveními, jež jsou součástí veřejného pořádku Unie. Uvedená povinnost se tedy uplatní zejména v případě existence vnitrostátních ustanovení a pravidel, která přiznávají takovému rozhodčímu nálezu povahu věci pravomocně rozsouzené ve vztazích mezi stranami a důkazní sílu ve vztazích mezi stranami a třetími osobami, aniž byl tento rozhodčí nález předtím předmětem přezkumu, který by soudu dotyčného členského státu, jenž je oprávněn podat k Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, umožnil účinně ověřit, zda je slučitelný se zásadami a ustanoveními, jež jsou součástí veřejného pořádku Unie. V této souvislosti právě samotné přiznání takové povahy, a v důsledku toho takové síly uvedenému rozhodčímu nálezu je v takovém kontextu v rozporu s požadavkem účinné právní ochrany uvedeným v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU a v článku 47 Listiny.
(
1
) – Tato hospodářská práva mají odrážet finanční hodnotu hráčů. Jsou spojena s „federativními právy“, která klub získává angažováním určitého hráče, jako je právo zaregistrovat tohoto hráče nebo právo nechat ho hrát. Jejich výkon umožňuje klubu, který je vlastní, požadovat částky, jež jsou splatné například v případě hostování nebo přestupu uvedeného hráče, za využití nebo postoupení jeho práv k podobizně nebo také z důvodu porušení jeho smlouvy.
(
2
) – Tento předpis, který přijala FIFA dne 22. března 2014 a vstoupil v platnost dne 1. srpna 2014, stanoví v článku 18a, nadepsaném „Vliv třetí strany na kluby“, a v článku 18b, nadepsaném „Vlastnictví hospodářských práv k hráčům třetími osobami“, zákaz praktik „third-party influence“ a „third-party ownership“.
(
3
) – Články 24 a 28 a čl. 1713 odst. 9 belgického code judiciaire (soudní řád), ve znění zákona o různých ustanoveních v oblasti soudnictví ze dne 21. prosince 2018 (Moniteur belge ze dne 31. prosince 2018, s. 106560).
(
4
) – Na kterou mají dotyční jednotlivci právo na základě článku 47 Listiny a kterou musí členské státy zajistit v oblastech pokrytých právem Unie v souladu s čl. 19 odst. 1 druhým pododstavcem SEU.
(
5
) – Aby mohly příslušné vnitrostátní soudy zaručit jednotlivcům účinnou právní ochranu, na kterou mají právo na základě článku 47 Listiny a kterou musí členské státy zajistit v oblastech pokrytých právem Unie v souladu s čl. 19 odst. 1 druhým pododstavcem SEU.