62003CC0072_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Případ, kdy je Soudní dvůr požádán, aby se vyjádřil k použití pravidel volného pohybu na vnitrostátní situace členských států, již není výjimečný. Jednou z otevřených otázek naší judikatury v této oblasti jistě zůstává rozsah působnosti práva Společenství a určení, do jaké míry je Soudní dvůr příslušný odpovědět na předběžnou otázku týkající se takových situací. Domnívám se, že předmětné postoupení žádosti poskytuje Soudnímu dvoru možnost, aby se touto otázkou opětovně zabýval.
2. Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Itálie) předložením této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce totiž žádá Soudní dvůr, aby se vyjádřil, zda je s právem Společenství slučitelný poplatek vybíraný při přepravě zboží za hranice území obce ležící v členském státu, který je uplatňován bez rozdílu jak na zboží vyvážené do jiného členského státu, tak na zboží odesílané do jiné části téhož členského státu(2) . V rámci odpovědi je možné si položit otázku, zda je třeba rozlišovat případ výrobků zpoplatněných z důvodu jejich vývozu mimo území Itálie a případ výrobků zpoplatněných z důvodu jejich odeslání do jiných oblastí na italském území.
3. Přihlédneme-li k rozsudkům vydaným ve věci Lancry a další a ve věci Simitzi, odpověď se zdá být jednoduchá(3) . Je-li poplatek vybírán při přechodu určité hranice, i hranice vnitrostátní, může představovat poplatek s účinkem rovnocenným clu. V takovém případě je zcela zbytečné zjišťovat, zda je poplatkem zatížen obchod pouze mezi členskými státy Společenství nebo i obchod vnitrostátní. Stačí, aby k přechodu hranice došlo a právní úprava, kterou byl poplatek zaveden, je jako taková v plném rozsahu v rozporu s článkem 25 ES. Judikatura Soudního dvora nabízí tudíž zdánlivě jednoduché a jasné řešení na otázku položenou v této věci.
4. Toto řešení však nepovažuji za příliš uspokojivé. Ustálená judikatura Soudního dvora vede prakticky ke stanovení opačné zásady, než je ta, která převažuje v otázce poplatku s rovnocenným účinkem. Podle této judikatury se pravidla volného pohybu neuplatní na situaci, která se týká pouze vnitrostátního obchodu členského státu. Pokud byly učiněny výjimky z této striktní zásady, byly učiněny zcela výjimečně s přihlédnutím ke zvláštním okolnostem projednávaného případu s tím, že platí stále zásada nepoužitelnosti pravidel volného pohybu na výlučně vnitrostátní situace(4) . Je proto nutné si položit otázku, zda přijaté řešení v otázce poplatku s rovnocenným účinkem je stálé opodstatněné, a v případě, že tomu tak není, zda by nebylo vhodné zvolit soudržnější přístup, který by mohl vést ke stejnému výsledku.
I – Právní rámec, skutkový stav a předběžná otázka
5.  Dotčený poplatek v této věci je historickým dědictvím. Jeho původ lze nalézt v Notificazione Governatoriale
ze dne 14. července 1846, kterou vyhlásil guvernér provincie Lunigiana Estense. Po sjednocení italského království byl tento poplatek zaveden královským nařízením ze dne 19. září 1860 jako mýtné pro přepravu mramorů po carrarských cestách. Zákonem č. 749 ze dne 15. července 1911 byl přeměněn na poplatek z přepravy mramorů vytěžených na území obce.
6. Tento poplatek se v současnosti opírá o složitou právní úpravu. Jediný článek zákona č. 749, jehož některá ustanovení byla novelizována zákonem č. 449 ze dne 27. prosince 1997, v rozhodném období stanoví:
„Zavádí se poplatek ve prospěch obce Carrara z mramorů vytěžených na jejím území a přepravovaných mimo toto území. Tento poplatek je uplatňován a vybírán obcí, opouští-li mramor její území, na základě zvláštního předpisu, který musí být přijat obecní radou po konzultaci se sociálními partnery.
Obecní rada každý rok při přijímání rozpočtu obce stanoví výši, v jaké bude poplatek vybírán následující rok. Pokud však obec musí plnit trvalé závazky, které musejí být financovány nebo zaručeny příjmem z poplatku, může obecní rada stanovit výši tohoto poplatku na několik let předem.
Obec může usnesením obecní rady za podmínek stanovených obecním nebo provinčním zákonem a s výhradou schválení Giunta provinciale amministrativa (provinční správní radou) rozhodnout, že část příjmu z poplatku bude přidělena na uhrazení výdajů nebo splnění závazků spojených s výstavbou a využíváním přístavu Marina di Carrara, případně na základě zákona č. 50 ze dne 12. února 1903, a že část bude určena na členské příspěvky mramorářského průmyslu do Cassa nazionale di previdenza operai (národní pojišťovny péče o dělníky).“
7. Toto ustanovení bylo následně upřesněno vládním nařízením s mocí zákona č. 8 z 26. ledna 1999, přeměněným se změnami v zákon č. 75 ze dne 25. března 1999, který stanoví:
„Jediný článek zákona č. 749/1911 […] se vykládá v tom smyslu, že poplatek jím zřízený je uplatňován na mramor a jeho deriváty a je stanoven ve vztahu k požadavkům na obecní výdaje přímo nebo nepřímo vázané na činnosti v místním mramorářském odvětví.“
8. Je třeba rovněž přihlédnout k předpisu, který přijala obec Carrara dne 23. března 1999 a který stanoví, že obecní rada určí pro každý rok sazbu poplatku s přihlédnutím zejména k dopadu mramorářského průmyslu na životní prostředí. Oproti tomu změny právních a zákonných předpisů, které mohly v této právní úpravě být provedeny v roce 2001 a 2004, jsou pozdějšího data než uvedené skutkové okolnosti a nejsou pro posouzení Soudního dvora relevantní(5) .
9. Z postupujícího usnesení vyplývá, že v důsledku uplatnění tohoto předpisu jsou mramory vytěžené a použité na území obce Carrary osvobozeny od poplatku, zatímco mramory použité nebo zpracované v sousedních obcích mohou být od poplatku osvobozeny částečně nebo úplně.
10. Skutkový stav věci je následující. Předmětem činnosti společnosti Carbonati Apuani Srl je odvoz a zpracování mramorových úlomků a odvoz zeminy v obci Carrara. Výměrem ze dne 7. května 2001 od ní obec Carrara požadovala úhradu poplatku z mramorů z titulu jejich vývozu za hranice území obce v měsíci dubnu 2001. Společnost napadla tento výměr u soudu v původním řízení s odůvodněním, že právní předpis, na jehož základě byla tato úhrada požadována, je v rozporu s právem Společenství.
11. Otázka předložená soudcem, který tuto věc rozhoduje, se týká slučitelnosti tohoto právního předpisu s články 23, 81, 85 a 86 ES.
II – Úvodní poznámky
12. Tyto poznámky se týkají tří otázek. Umožní nám upřesnit rámec, do kterého je položená otázka vložena.
A – K přípustnosti předložené otázky
13. Komise žádá ve svém písemném vyjádření Soudní dvůr, aby se vyjádřil k přípustnosti položené otázky. Bylo by namístě položit si otázku, zda tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce splňuje požadavky vyplývající z judikatury Soudního dvora, podle nichž je vnitrostátní soudce povinen vymezit skutkový a právní rámec, za kterého pokládá otázky(6) .
14. Tato námitka není odůvodněná. Skutkový stav nevykazuje žádný zvláštní problém, a pokud není podrobně popsán v postupujícím usnesení, úplný popis jasně vyplývá z písemných vyjádření předložených stranami v původním řízení. Co se týče právního rámce, ten je jasně uveden v postupujícím usnesení (7) . Za daných podmínek by nebylo vhodné požadovat, aby Soudnímu dvoru byly dány k dispozici veškeré prvky sporu, aby mohl posoudit užitečnost výkladu, o nějž je žádán. Už sama skutečnost, že Komise byla schopna předložit vyjádření užitečné v této věci, ostatně dostatečně prokazuje, že usnesení bylo dostatečně odůvodněné(8) . Soudní dvůr má v této věci potřebné poznatky, aby se mohl vyjádřit k této právní otázce, která mu byla položena.
15. V rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, by bylo v každém případě neuvážlivé rozšířit odůvodnění nepřípustnosti i na hypotézy, kde předmět sporu zůstává buď z nedostatku informací(9), nebo naopak z důvodu samotné konstrukce případu Soudnímu dvoru skryt(10) . Domnívám se, že toto pravidlo obezřetnosti odpovídá povaze a duchu soudní spolupráce stanovené v článku 234 ES, která spočívá v potřebné spolupráci dvou soudů při řešení stejného sporu.
B – K určení použitelného práva v projednávaném případě
16. Postupující soudce žádá Soudní dvůr, aby se vyjádřil ke slučitelnosti italské právní úpravy jak s článkem 23 ES týkajícím se celní unie, tak s články 81, 85 a 86 ES, které stanoví pravidla hospodářské soutěže pro podniky.
17. Připomeňme nejdříve, že v rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES, není Soudní dvůr příslušný rozhodovat o slučitelnosti určitého vnitrostátního ustanovení s právem Společenství. V souladu s ustálenou judikaturou je třeba chápat otázku položenou v této věci jako žádost Soudnímu dvoru, aby poskytl vnitrostátnímu soudu veškeré prvky výkladu v rámci práva Společenství, které mu mohou pomoci v posuzování slučitelnosti dotčené právní úpravy při rozhodování o věci, jež mu byla předložena(11) .
18. Následně je třeba omezit předmět žádosti na první část otázky.
19. Tento bod je zcela evidentní a není nutné ho podrobně rozvádět. Za prvé článek 86 ES nelze v této věci uplatnit vzhledem k tomu, že dotčené opatření se netýká ani podniků veřejného práva, ani výkonu zvláštních nebo výlučných práv přiznaných podnikům.
20. Za druhé poplatek je státním opatřením, na které nelze uplatňovat články 81 a 82 ES. Podle ustálené judikatury Soudního dvora se při posuzování slučitelnosti právní nebo zákonné normy členského státu nepřihlíží k pravidlům hospodářské soutěže vztahujícím se na podniky(12) . Nelze samozřejmě vyloučit, že určité opatření státu, může-li zrušit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže vztahujících se na podniky, je v rozporu s články 81 a 82 ES ve spojení s článkem 10 ES. Podle Soudního dvora jde o takový případ, kdy stát ukládá nebo zvýhodňuje uzavírání dohod odporujících článku 81 ES nebo posiluje účinky takových dohod nebo vlastní právní úpravu zbaví státní povahy tím, že na soukromé hospodářské subjekty přenese odpovědnost v přijímání intervenčních rozhodnutí v ekonomické oblasti(13) . Je nutné minimálně prokázat přímou souvislost mezi dotčeným opatřením a protisoutěžním chováním podniku. Na základě okolností věci v původním řízení však nic neumožňuje prokázat, že taková spojitost existuje. V každém případě tvrzení pouhého „dopadu na fungování volné hospodářské soutěže“, které uvádí žalobce v původním řízení, není postačující pro uplatnění zmíněných pravidel na sporný poplatek.
21. Články 81, 85 a 86 ES nelze, v zásadě, uplatnit za okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, a nemohou tudíž sloužit jako východisko při posuzování slučitelnosti sporného poplatku s právem Společenství.
C – K dalšímu postupu v tomto stanovisku
22. Zdá se, že na takto vymezenou položenou otázku je jednoduchá odpověď. Důvod neslučitelnosti tohoto typu poplatku s právem Společenství je v judikatuře Soudního dvora klasický. Je snadné ho rozvést s použitím zásad výkladu článku 25 ES vyplývajících z výše uvedených rozsudků Lancry a další a Simitzi. A takový bude skutečně postup, jímž se budeme řídit nejdříve.
23. Nicméně se mi zdá, že tento postup je nedostatečný. Podle ustálené judikatury se pravidla volného pohybu nepoužijí v situacích, jejichž znaky a účinky zůstávají uvnitř jednoho členského státu(14) . Pokud Soudní dvůr potvrdí přijatý výklad rozsudků Lancry a další a Simitzi, lze se obávat, že dojde k narušení soudržnosti v oblastech týkajících se svobod pohybu. Ustanovení práva Společenství by však nikdy nemělo být vykládáno způsobem, který by vnášel nesoudržnost do právního řádu Společenství, je-li možný jiný výklad. Chtěl bych tudíž následně Soudnímu dvoru tento jiný výklad navrhnout.
III – Použití judikatury Soudního dvora v oblasti poplatků s rovnocenným účinkem na sporný poplatek
A – K opodstatněnosti použití judikatury Lancry a další a Simitzi
24. Tato věc má precedens ve věci Simitzi. V této věci šlo o poplatek zatěžující jak výrobky dovezené do zeměpisně izolované oblasti řeckého území, na souostroví Dodekanes, tak výrobky z této oblasti vyvážené. Soudní dvůr v návaznosti na analýzu uvedenou ve svých rozsudcích Legros a Lancry a další stanovil zásadu rovnocennosti mezi jednak překážkou, kterou představuje poplatek vybíraný na státní hranici z důvodu vývozu výrobků z celého území členského státu, a jednak překážkou, kterou představuje poplatek vybíraný na regionální hranici z důvodu odeslání výrobků z jednoho regionu členského státu do jiných regionů téhož státu(15) . Vzhledem k tomu, že účinky těchto dvou typů poplatků jsou rovnocenné, musí být stejným způsobem zakázané.
25. Otázka položená postupujícím soudcem může být na základě této zásady snadno vyřešena v tom smyslu, že poplatek vybíraný obcí ze zboží přepravovaného mimo území obce je poplatkem s účinkem rovnocenným clu při vývozu nejenom po kud postihuje zboží vyvážené mimo území členského státu, k němuž tato obec patří, ale rovněž pokud je vybírán ze zboží, které opouští území obce a směřuje do dalších částí území téhož státu(16) .
26. Obec Carrara nicméně vznesla dvě námitky proti tomuto výkladu. Jedna spočívá v tom, že na rozdíl od okolností, za nichž byl vydán rozsudek Simitzi, sporný poplatek se týká pouze jednoho výrobku, carrarského mramoru, a ne všech výrobků vyvážených z území obce.
27. Tato první námitka není opodstatněná. V otázce poplatků s rovnocenným účinkem neexistuje žádný požadavek na počet výrobků zatížených sporným poplatkem. Tento požadavek vyplývá z definice Soudního dvora k pojmu vnitrostátního zdanění dle článku 90 ES v tom smyslu, že tento pojem označuje „celé kategorie výrobků“, které mohou podléhat „obecnému režimu vnitrostátních poplatků“(17) . Není však relevantní v oblasti poplatků s rovnocenným účinkem. Cílem Smlouvy v této oblasti je odstranění jakékoliv celní překážky obchodu, a to i v případě, že by se týkala pouze jednoho výrobku(18) .
28. Druhá námitka vychází z malé rozlohy území obce Carrary v porovnání s rozlohou oblasti, jíž se týká věci Simitzi.
29. Ani tato námitka nemá vyšší naději na úspěch. V obou dvou věcech je zpochybněn postup, kdy příslušné orgány veřejné moci kladou celní překážku obchodu. V případě věci Simitzi byl tento postup jednoduše vícekrát opakován. Pro účely dotčené kvalifikace je jedině relevantní výsledek takového postupu, to je existence peněžní překážky obchodu v rámci společného trhu, a to i v případě, že by šlo o nevelkou nebo dokonce minimální částku(19) . Není proto namístě hodnotit rozdílně poplatek stanovený na území obce obecní radou na základě vnitrostátního zákona, jako je dotčený poplatek v této věci, a poplatek stanovený pro každou část území příslušnými obecními radami hlavních měst dané oblasti na základě vládního nařízení, jako je poplatek, který byl předmětem řízení ve věci Simitzi.
B – K zamítnutí argumentů uplatňovaných v rámci obhajoby
30. Připustíme-li zásadu použitelnosti judikatury Simitzi na projednávaný případ, zbývá posoudit dosah argumentů, které obec Carrara uplatňuje v rámci obhajoby. Tyto argumenty jsou trojího typu.
31. Jednak vycházejí z předpokládaných účinků inkriminovaného poplatku. Obec se domnívá, že tento poplatek nemá žádný rušivý účinek na hospodářskou soutěž na trhu Společenství.
32. Je třeba nicméně připomenout, že poplatek s rovnocenným účinkem ve smyslu Smlouvy je definován jako jakékoliv jednostranně uložené peněžní zatížení, které postihuje vnitrostátní nebo zahraniční zboží z důvodu přechodu hranic, a to i v případě, kdy není vybírán ve prospěch státu a neměl by žádný diskriminační nebo ochranný účinek(20) . Tato kvalifikace tudíž nezávisí ani na účincích, které by poplatek mohl mít na obchod uvnitř Společenství, ani na narušení hospodářské soutěže, které by mohl způsobit. Z toho také vyplývá, že argument obce, že zpoplatněný výrobek nekonkuruje výrobkům pocházejícím z území mimo obec, je zcela irelevantní.
33. Kromě toho se argumentace obce opírá jednak o účel zavedení poplatku. Jeho účelem je zejména umožnit rekonstrukci a opravy silniční a přístavní infrastruktury, přijmout opatření na ochranu životního prostředí, podporovat kulturní iniciativy a konečně i financovat opatření sociální pomoci určené dělníkům. To je také hlavní argument uplatněný při jednání Italskou republikou. Ta dodala, že veškeré tyto činnosti jsou přímo spojené s mramorářským odvětvím a mramorářskou činností.
34. Z obecné a absolutní povahy zákazu jakéhokoliv cla na zboží obíhající mezi členskými státy nicméně vyplývá, že cla jsou zakázána nezávisle na jakémkoliv zohlednění účelu, pro který byla zavedena, jakož i místa určení příjmů z nich plynoucích (21) . Žádný účel, ať sociální, ekologický, kulturní nebo jiný, který vedl k zavedení poplatku, ani skutečnost, že příjmy z něho plynoucí jsou určeny pro mramorářský průmysl, nemohou zabránit tomu, aby sporný poplatek byl kvalifikován jako poplatek s účinkem rovnocenným clu ve smyslu článků 23 ES a 25 ES(22) .
35. Soudní dvůr připouští pouze jednu výjimku ze zásady zákazu poplatků s rovnocenným účinkem. Soudní dvůr uznává, že „za určitých předpokladů není vyloučeno, že určitá a skutečně poskytnutá služba může být předmětem případné kompenzace přiměřené této službě“(23) . V takových případech je však nutné, aby služba byla skutečně a individuálně poskytnuta dotčeným subjektům a částka uloženého zatížení byla striktně přiměřená uvedené službě(24) . Jsou-li všechny tyto podmínky, které jsou kumulativní, splněny, je legitimní nepovažovat uložené peněžní zatížení za pouhý ochranný nástroj dotčeného členského státu.
36. Komise se odmítá vyjádřit ke splnění těchto podmínek v projednávaném případě. Rozhodnutí o tomto bodu bude příslušet vnitrostátnímu soudci. Nicméně je namístě připomenout hlavní prvky výkladu, které mohou být pro posouzení užitečné, pokud vyplývají z dokumentů, jež jsou součástí spisu předloženého Soudnímu dvoru. Obec, přestože se dovolává oprávnění z této výjimky, přiznává ve svém vyjádření, že toto oprávnění vyplývá ze zákona č. 75 ze dne 25. března 1999, který poskytuje stejný výklad zákona, jímž se zavádí sporný poplatek, že subjekty působící v daném odvětví nejsou „osobami, které přímo
požívají příjmů z poplatku“(25) . Poplatek nepřímo odpovídá zájmu, který je vlastní všem subjektům působícím v tomto průmyslovém odvětví. Je třeba nejdříve ověřit, zda příjem z tohoto poplatku je skutečně určen na krytí výdajů v rámci mramorářského odvětví. I kdyby tomu tak bylo, předpokládaný prospěch z tohoto poplatku by byl v každém případě spojen s obecným zájmem všech vývozců, a ne se skutečně a individuálně poskytnutou službou(26) . Tento závěr je podpořen skutečností, že výše zatížení postihujícího vývozce je stanovena výhradně v závislosti na množství přepravovaného mramoru. Zdá se tudíž, že toto zatížení prakticky nesouvisí se skutečnou cenou jakékoliv individuálně poskytnuté služby(27) .
37. Z této analýzy vyplývá, že žádný z argumentů, kterých se obec Carrara dovolává na svoji obhajobu, nemůže být přijat.
C – K odmítnutí kvalifikovat poplatek jako vnitrostátní zdanění
38. Obec Carrara navrhuje ve svém posledním vyjádření kvalifikovat sporný poplatek jako vnitrostátní zdanění ve smyslu článku 90 ES. Opírá se především o skutečnost, že výroba mramoru na území obce již neexistuje, nebo alespoň ne ve významném množství. Z toho by logicky vyplývalo, že poplatek je třeba považovat za obecně platný vnitrostátní poplatek, s jednou jedinou výjimkou pro mramor určený k využití na území obce. Mimoto se zdá, že tento poplatek zatěžuje stejným způsobem a ve stejné fázi jeho uvádění na trh mramor zůstávající na italském území a vyvážený mramor. Takový režim neobsahuje žádné diskriminační prvky a je třeba ho považovat za slučitelný s pravidly Smlouvy.
39. Tato úvaha není přesvědčivá. Jednak stranami nebylo prokázáno, že místní výroba určená k využití na území obce je skutečně zanedbatelná. Kromě toho tvrzení této skutečnosti nemá žádný vliv na kvalifikaci sporného poplatku. V návaznosti na ustálenou judikaturu se článek 90 ES vztahuje na peněžní zatížení v rámci obecného systému vnitrostátních poplatků, které systematicky zatěžuje vnitrostátní výrobky a zahraniční výrobky na základě stejných kritérií(28) . Nicméně v projednávaném případě je ustálená praxe, že zboží vyrobené a zůstávající na území obce Carrary není spornými poplatky zatíženo. V rozporu s tím, co obec Carrara a Italská republika tvrdily během jednání, místo určení výrobků je rozhodující podmínkou pro uplatnění poplatku. Pro uložení poplatku nestačí, aby mramor byl vytěžen na území obce. Je navíc třeba, aby tento mramor byl buď v surovém stavu nebo ve zpracovaném stavu přepraven mimo území obce. Ze znění sporné právní úpravy tudíž jasně vyplývá, že skutečnost, která je příčinou zpoplatnění, spočívá v přechodu hranic území obce. Tento daňový mechanismus byl tudíž zaveden tak, aby postihoval zvláště přepravu a vývoz. Toto je objektivní kritérium, na jehož základě byl vytvořen. Skutečnost, že objem výrobků, které nebyly určeny na vývoz, je malý, nemění nic na povaze tohoto režimu, který jako jediný je relevantní pro kvalifikaci poplatku.
40. Budeme-li nicméně předpokládat, že nepoužívání a nespotřebovávání na místě je považováno v rámci této analýzy za relevantní prvek, v rozporu s tím, co bylo právě řečeno, mohla by obec oprávněně tvrdit, že v důsledku této okolnosti má sporný poplatek povahu vnitrostátního zdanění?
41. Lze o tom důvodně pochybovat. Jistě, Soudní dvůr shledal, že v případě zatížení výrobku dovezeného z jiného členského státu nelze z důvodu absence identického nebo podobného vnitrostátního výrobku vyjmout toto zatížení z obecného režimu stanoveného v článku 90 ES, pokud toto zatížení skutečně podléhá obecnému režimu vnitrostátních poplatků(29) . V tomto případě bude naopak zvolena kvalifikace poplatku s rovnocenným účinkem, pokud se bude jevit, že tento poplatek ve skutečnosti zatěžuje konkrétně dovezené nebo vyvezené výrobky(30) . Zkoumání konstrukce sporného poplatku v projednávaném případě totiž vylučuje jakékoliv vážné pochybnosti ohledně jeho předmětu a záměru zákonodárce, který ho zavedl(31) . Stejný poplatek se zaměřuje konkrétně na vyvážené výrobky. Z tohoto důvodu ho nelze kvalifikovat jako vnitrostátní zdanění ve smyslu článku 90 ES.
42. Za těchto podmínek je tvrzení, že poplatek zatěžuje italské výrobky a vyvážené výrobky stejným způsobem a ve stejné fázi jejich uvádění na trh, neúčinné. Připustíme-li, že článek 25 ES se vztahuje na poplatky vybírané ze zboží při přechodu hranice území obce uvnitř členského státu, potom musí porovnávání probíhat už ne mezi italskými výrobky a vyváženými výrobky, ale mezi výrobky s místem určení v některé části italského území a výrobky, které jsou z ní odváženy. Z tohoto posledního hlediska však poplatek z převáženého mramoru zjevně narušuje celní území Společenství a porušuje článek 25 ES.
43. Z předcházejících úvah vyplývá, že sporný poplatek patří jako takový do kategorie poplatků s účinkem rovnocenným clu nezávisle na tom, zda se vztahuje na vnitrostátní obchod nebo obchod uvnitř Společenství. Z tohoto důvodu se na něj nutně vztahuje zásada zákazu takových poplatků stanovená ve Smlouvě o ES.
IV – Jiný přístup
A – Nevýhody řešení „Lancry“
44. Řešení na základě judikatury Soudního dvora použitelné v této oblasti, zejména na základě věci Lancry a další, má tu výhodu, že zajišťuje celistvost společného celního území, a tím i jednotné uplatňování ustanovení Smlouvy týkajících se celní unie. Bylo by totiž paradoxem připustit, jak připomněl generální advokát Tesauro ve svém stanovisku předneseném ve věci Lancry a další, že na jednotném trhu „jsou zakázány překážky obchodu mezi Portugalskem a Dánskem, zatímco k překážkám mezi Neapolí a Capri se nepřihlíží“(32) . Na druhé straně však toto řešení představuje značné nevýhody. Hlavní nevýhody jsou, dle mého názoru, tři.
45. Za prvé základy této judikatury zůstávají křehké. Pro toto konstatování stačí jen přečíst ustanovení smlouvy, o která se opírá. Smlouva o ES se ve svém článku 23 a 25 zaměřuje na odstranění celních překážek obchodu mezi členskými státy . Nezdá se tudíž, že by se tato ustanovení měla uplatňovat na obchod mezi částmi území téhož členského státu.
46. Judikatura Lancry vychází nepochybně z myšlenky, že poplatek z přechodu hranice narušuje již svojí povahou „jednotnost celního území Společenství“(33) . To může platit teoreticky, ale prakticky to může mít neudržitelné důsledky. Článek 23 ES je pouze vyjádřením vůle zakládajících států Společenství omezit do budoucna členské státy Společenství v uplatňování jejich pravomocí v celní oblasti. Neměly však v úmyslu zbavit tak tyto státy jejich pravomocí při úpravě situací, které jsou spjaty výhradně s jejich územím. Soudní dvůr však od zásady volného pohybu upravující nadnárodní
situace fakticky odvodil zásadu upravující přeshraniční
situace tím, že hranici regionální postavil na roveň s hranicí státní(34) . Režim celní unie je nicméně především režimem volného pohybu mezi členskými státy, a ne režimem přechodu hranic. Skutečnost, že mezi nimi nečiní rozdílu, vede Soudní dvůr k uplatňování zásady volného pohybu na poplatky vybírané za situace, která s touto zásadou nemá žádnou spojitost.
47. Za druhé rozsudek Lancry a další a s ním spojená judikatura vystavují Soudní dvůr nebezpečí nesoudržnosti. Bylo totiž možné očekávat, že „řešení Lancry“ bude uplatněno na všechny oblasti spojené s ustanoveními o volném pohybu(35) . Zdálo se, že nic nebrání tomu, aby odůvodnění použité v této věci bylo uplatněno i v případě jiných překážek obchodu. Stačilo by dovolávat se namísto narušení jednotnosti celního území Společenství narušení vnitřního trhu(36), nebo dokonce hospodářské jednoty vytvořené na základě Hospodářské a měnové unie(37) . Teoreticky by tyto pojmy mohly mít stejné praktické účinky. Soudní dvůr však takové řešení nezvolil. Ve všech těchto oblastech se přiklonil k zachování klasické zásady nepoužitelnosti pravidel volného pohybu na čistě vnitrostátní situace.
48. Mezi linií přijatou v oblasti poplatku s rovnocenným účinkem a obecnou linií, kterou Soudní dvůr přijal v ostatních oblastech, přetrvává tudíž, jak se zdá, ničím neodůvodnite lný rozpor(38) . Nedávná judikatura nepochybně přispívá ke snížení rozdílu mezi celní unií a ostatními režimy volného pohybu. Soudní dvůr se nedávno pokusil rozšířit svou příslušnost a vyjádřit se k uplatňování práva Společenství na vnitrostátní situace, které by mohly mít určitou spojitost se situacemi, jež podléhají tomuto právu(39) . Soudní dvůr však v této souvislosti opět nezpochybnil zásadu nepoužitelnosti práva Společenství na výlučně vnitrostátní situace. Vůle Soudního dvora neodchýlit se od této zásady svědčí, dle mého názoru, o legitimních výhradách vůči riziku svévolného rozšíření rozsahu působnosti práva Společenství.
49. Konečně poslední argument, jež by měl přesvědčit o potřebě opustit od „řešení Lancry“, je ten, že existují závažné důvody vrátit se k judikatuře, která v oblasti opatření s rovnocenným účinkem převažuje. Jednak tato judikatura odpovídá znění a duchu pravidel volného pohybu, která nejsou určena k použití na výlučně vnitrostátní situace. Jednak se domnívám, že tato judikatura odpovídá všeobecnější vůli Soudního dvora nevykládat pravidla volného pohybu ve světle zásady volného výkonu obchodní činnosti. Jedním z hlavních důvodů odůvodňujících omezení rozsahu působnosti pravidel volného pohybu na nadnárodní případy, je snaha zachovat tato pravidla pouze za účelem liberalizace obchodu (40) .
50. Zdá se mi, že všechny tyto důvody svědčí dnes ve prospěch nového přístupu, aniž by v souvislosti s tím měly být zpochybněny legitimní požadavky, které vedly k judikatuře Lancry.
B – Možná řešení
51. Z klasického pohledu má sporný poplatek složitou strukturu, v níž je třeba odlišit jednotlivé prvky, z nichž některé spadají do působnosti ustanovení práva Společenství o volném pohybu, a jiné ne. To znamená, že dotčená právní úprava musí být posuzována ne celkově, ale jiným způsobem podle toho, zda má, nebo nemá dopad na obchod uvnitř Společenství(41) .
52. Pokud se sporný poplatek uplatňuje na výrobky vyvážené mimo území italského státu, vztahuje se na něj zákaz stanovený v článku 25 ES. Tuto část vnitrostátní právní úpravy je tudíž třeba analyzovat způsobem uvedeným v bodech 24 až 43 tohoto stanoviska. Pokud se však vztahuje na výrobky, které zůstávají v Itálii, nepodléhá režimu celní unie Společenství.
53. V tomto ohledu se Soudnímu dvoru nabízejí tři možná řešení.
54. První řešení by spočívalo v opětovném zavedení nepoužitelnosti práva Společenství na poplatek vybíraný členským státem v případě vnitrostátního obchodu na jeho území. Soudní dvůr by tak přijal stanovisko doporučované generálním advokátem Tesaurem v jeho stanovisku ve věci Lancry.
55. K tomuto řešení lze mít výhrady, neboť nepřihlíží k legitimním obavám, které byly důvodem „řešení Lancry“. Týkají se především praktických problémů s identifikací původu nebo místa určení výrobků obíhajících uvnitř Společenství(42) . Vycházejí rovněž z problémů vytvářených tím, co je nazýváno „obrácenou diskriminací“(43) . Toto označení se vztahuje zejména na případy, kdy státní příslušníci členského státu, kteří nevyužili svobody pohybu dané Smlouvou, se nacházejí v méně příznivé právní situaci než státní příslušníci, kteří vykonávali práva z této svobody plynoucí. Stalo se, jak známo, pravidlem, že Soudní dvůr nepřihlíží k těmto případům a opírá se o vyloučení výlučně vnitrostátních situací z rozsahu působnosti práva Společenství(44) . V takovém případě posouzení těchto situací přísluší pouze vnitrostátnímu soudu(45) . Nicméně toto prohlášení o nepříslušnosti může mít za důsledek, že vnitrostátní soud zůstane bezmocný vůči diskriminačním situacím vznikajícím při uplatňování práva Společenství(46) . Je těžké připustit, že právo Společenství se nezajímá o situaci, na jejímž vzniku se samo podílelo. V takových případech právo Společenství vytvořilo problém, který by vnitrostátní právo bez jeho přispění neznalo a nepochybně netolerovalo a před nímž může být zcela bezbranné.
56. Chceme-li se vyhnout těmto obtížím, je možné druhé řešení, a to uplatnit na vnitrostátní část poplatku řešení podobné tomu, které je uvedeno v rozsudku Soudního dvora ze dne 5 prosince 2000, Guimont (47) . Vnitrostátnímu soudu by se navrhlo, aby přenesl řešení vyplývající ze zákazu poplatků s rovnocenným účinkem na případy, kdy by vnitrostátní právo dotčeného státu ukládalo povinnost zajistit vnitrostátnímu subjektu stejná práva, jaká plynou vývozci ve stejné situaci z práva Společenství. Obě části právní úpravy by byly z hlediska uplatnění práva Společenství odlišeny a bylo by s nimi přímo nebo nepřímo zacházeno podle stejných zásad volného pohybu zboží.
57. Přestože je toto řešení vhodnější než to předchozí, nezdá se mi být plně uspokojivé. Jednak podporuje rozšíření příslušnosti Soudního dvora v rozhodování o předběžné otázce, což může vést k těžko zvládnutelnému rozšíření rozsahu působnosti práva Společenství. Právní formule rozsudku Guimont mají velmi široký dosah. Podle nich prakticky neexistuje situace, na niž by se nevztahovala příslušnost Soudního dvora a působení, i nepřímé, práva Společenství. Stačí totiž možnost prokázat vztah dotčené situace k určité otázce výkladu práva Společenství, který nebude zjevně bezpředmětný. Zdá se, že prokázání takového vztahu není příliš obtížné, zejména jelikož posouzení relevance a nutnosti  podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přísluší v zásadě pouze vnitrostátnímu soudci(48) . Kromě toho účinnost tohoto řešení dále závisí na podmínce, že vnitrostátní právo nabízí státním příslušníkům, kteří se nachází ve výlučně vnitrostátních situacích, stejná práva, jako jsou práva vyplývající z práva Společenství(49) . Ponechává tudíž řešení případné obrácené diskriminace pouze na schopnostech vnitrostátního práva a možnosti nalézt v něm odpovídající právní nástroj. Existuje však riziko, že v některých případech toto hledání narazí na překážky spojené přímo s povahou příslušných právních systémů(50) .
58.
Z tohoto důvodu dávám definitivně přednost třetímu řešení, které představuje dvojí výhodu zachování zásady oddělení právního řádu Společenství od vnitrostátního právního řádu(51), aniž by byly ignorovány obtíže, které tato zásada může vyvolávat v praxi. Toto řešení spočívá v rozlišování mezi spornou vnitrostátní právní úpravou
a vnitrostátními situacemi, které mohou být jejím důsledkem. Jestliže první částečně podléhá ustanovení Společenství o celní unii, tak druhé jim jistě nepodléhají. Z toho ale nevyplývá, že jsou plně vyjmuty z rozsahu působnosti práva Společenství. Vzhledem k tomu, že jde o „reziduální“ situace, které budou vystaveny účinkům uplatnění pravidel Smlouvy na právní úpravu, která tyto situace upravuje, domnívám se, že se na ně i nadále vztahují obecné zásady práva Společenství.
C – Navrhované řešení
59. Navrhuji odlišit otázku použitelnosti práva Společenství ve vnitrostátních situacích, jako jsou situace v projednávaném případě, od otázky nástrojů práva Společenství, jež mohou být použity na tyto situace, neboť tyto dvě otázky se týkají různých problémů.
1. Použitelnost práva Společenství v situacích, jako jsou situace v projednávaném případě
60. Je třeba připomenout zásadu, podle níž každý členský stát může svobodně rozhodnout, v rámci svých povinností vyplývajících z pravidel smlouvy o ES, o zavedení systému poplatků, který považuje za nejvhodnější pro každý výrobek(52) . Nelze zpochybňovat výhradu daňové příslušnosti přiznané členským státům v oblasti vnitrostátního zdanění. To však neznamená, že vnitrostátní situace vyplývající z uplatňování pravidel Smlouvy na daňovou právní úpravu stojí zcela mimo právo Společenství.
61. Nyní jde o vnitrostátní právní úpravu, která je zbavena části své působnosti v důsledku uplatňování pravidel volného pohybu, která však stále vyvolává celou řadu sporných situací z pohledu práva Společenství. Jednak by vnitrostátní úprava měla být odstraněna ve prospěch režimu volného pohybu uvnitř Společenství, pokud se týká obchodu uvnitř Společenství. Jednak však bude i nadále účinná, pokud se týká výlučně vnitrostátních situací. Na výrobky, jichž se tato právní úprava týká, bude tudíž uplatňován různý režim v závislosti na jejich místu určení. Může dojít k určité diskriminaci vyplývající ze střídavého uplatňování právních pﾙedpisů Společenství nebo vnitrostátních právních předpisů na zdánlivě podobné situace(53) . V projednávaném případě se tak použijí dva různé režimy v závislosti na místu určení výrobků, i když půjde, ve všech případech, o stejnou situaci odeslání výrobků mimo území obce členského státu.
62. V tomto případě ani vnitrostátní právní úprava, ani právo Společenství nezakládají samy o sobě diskriminaci. Ta je však výsledkem částečného uplatňování práva Společenství na dotčenou vnitrostátní úpravu. Přestože nebyla zamýšlená ani předpokládaná, je tato situace nutným důsledkem uplatňování práva Společenství. Přestože svými hlavními znaky spadá do působnosti vnitrostátního práva, je tato situace zároveň „reziduální“ situací z hlediska práva Společenství. Právo Společenství se stává vzhledem k účinkům, které záměrně nebo nezáměrně vyvolalo, jedním ze základních znaků této situace.
63. Je možné, že tento implicitní vztah nebude faktorem věcné sounáležitosti s právem Společenství, který je dostatečně silným, aby bylo možné shledat, že tato situace spadá do rozsahu působnosti práva Společenství. Obecně vzato, skutečnost, že určitá situace vznikla na základě uplatnění práva Společenství, není totiž postačující k tomu, aby spadala do jeho rozsahu působnosti. Je třeba ještě prokázat, že porušuje jeden ze specifických cílů Smlouvy o ES. Klasickým příkladem je případ, kdy posuzovaná situace zakládá překážku obchodu uvnitř Společenství(54) . V tomto případě je dovoleno použít pro tuto situaci ustanovení o základních svobodách a ochraně společného trhu. V současné době však byly cíle Smlouvy rozšířeny. Dle mého názoru, k základním cílům Společenství nyní jasně patří, zamezit vzniku jakékoliv diskriminace v důsledku uplatňování jeho vlastních pravidel(55) . Z toho vyplývá, že při uplatňování právní úpravy Společenství nesmí nikdy, v rámci možností, docházet k porušování zásady nediskriminace.
64. Situace, jako je situace v projednávané věci, je svým vznikem a svými účinky spojena s právem Společenství. Nemůže proto být z právního rámce Společenství vyloučena.
2. Nástroje práva Společenství použitelné na předmětnou situaci
65. Nástroji, kterými lze přirozeně rozšířit rozsah působnosti práva Společenství, jsou obecné zásady práva Společenství. Tyto zásady mají povahu základních pravidel právního řádu Společenství. Vytvářejí objektivní rámec pro veškerá pravidla a situace, které mohou spadat do právního rámce Společenství(56) . Slouží rovněž buď jako kritéria posouzení platnosti aktů Společenství, nebo jako kritéria výkladu aktů a situací spadajících do právního rámce Společenství. A právě z tohoto posledního hlediska je třeba vycházet při posouzení právní formule opakovaně používané Soudním dvorem, podle níž odůvodnění vnitrostátního opatření státem, které by mohlo omezit základní svobody zaručené Smlouvou, „musí být vykládáno ve světle obecných zásad práva a zejména základních práv“(57) . Zdá se mi, že je velmi dobře možné rozšířit tuto právní formuli na posouzení reziduální situace, tak jak byla definována výše, jakmile je prokázáno, že spadá do právního rámce Společenství.
66. Toto hodnocení provedou příslušné vnitrostátní orgány. Ty budou mít zjevně široký prostor pro uvážení při využívání a uplatňování prostředků, které jim právo Společenství dává k dispozici. Vyplývá to ze skutečnosti, že musí vzít v úvahu řadu konkrétních kontradiktorních zájmů na výlučně vnitrostátní úrovni. Je zřejmé, že vnitrostátní soud rozhodující ve věci je nejpovolanější k tomu, aby zjistil, zda v projednávaném případě jde o diskriminaci. V případě, jako je ten v projednávané věci, bude muset například ověřit, zda rozdílné zacházení, které může být uplatněno na výrobky zůstávající na vnitrostátním území a na výrobky určené na vývoz, je odůvodněné. Může se však stát, že vnitrostátní právo mu neposkytne prostředky umožňující zjistit a odstranit takové případy diskriminace(58) . V takovém případě se domnívám, že právo Společenství mu může zcela oprávněně poskytnout normativní prostředky, které má k dispozici.
67. K zásadám, které lze uplatnit v takovém případě, patří zejména obecná zásada nediskriminace potvrzená Soudním dvorem jako základní zásada práva Společenství(59) . Tato zásada je klasicky považována za pouhé „účelové rozšíření“ pravidel volného pohybu(60) . Použije-li soudce Společenství tuto zásadu, je to v rámci obecného pravidla ve snaze chránit svobody potvrzené Smlouvou. V klasické doktríně Soudního dvora byla tato zásada koncipována jako nástroj pro prosazování hospodářských svobod chráněných Smlouvou(61) .
68. Nyní se zdá, že by bylo vhodné přiznat této zásadě samostatnou existenci a přidělit jí autonomní působnost. Lze připustit, že využívání hospodářských svobod není již nutnou podmínkou uplatnění zásady nediskriminace. Takový je logický výsledek plynoucí z rozsudku Soudního dvora ze dne 12. května 1998, Martínez Sala, s přihlédnutím k rozsudku Soudního dvora ze dne 17. září 2002, Baumbast(62) . Ve věci Martínez Sala se Soudní dvůr snažil oddělit uplatnění zásady nediskriminace od jakékoliv úvahy spojené s výkonem hospodářské činnosti. Z věci Baumbast vyplývá, že práva spojená s evropským občanstvím se stávají přímou součástí osobního bohatství příslušníků členských států jako občanů Unie. A k těmto právům patří i právo nebýt vystaven bezdůvodné diskriminaci(63) .
69. Zde nejde o rozšíření působnosti práva Společenství na veškeré potenciálně diskriminační vnitrostátní situace. Stejně jako v případě ustanovení Smlouvy o volném pohybu nebo ustanovení o občanství Unie(64) nemá zásada nediskriminace za cíl rozšíření rozsahu věcné působnosti práva Společenství na vnitrostátní situace nemající žádnou spojitost s právem Společenství(65) . Domnívám se však, že by se neměla, s výhradou odůvodněných případů, ukládat žádná diskriminační opatření spojená s původem nebo místem určení jeho výrobků státnímu příslušníkovi, který se nalézá v reziduální situaci mající původ v úpravě Společenství. Ten musí být schopen přijmout ochranu Společenství ne na základě pravidel volného pohybu, ale z titulu zohlednění zásady nediskriminace.
3. Závěr analýzy
70. Shrneme-li celkovou analýzu do konzistentního výroku, konstatujeme, že:
1) Poplatek, jakým je dotčený poplatek, je poplatkem s účinkem rovnocenným clu, pokud zatěžuje zboží vyvážené z území členského státu.
2) Situace, které by mohly vzniknout na základě uplatnění článku 25 ES na dotčený poplatek v případě, že jde o výrobky s místem určení na vnitrostátním území, musí být posuzovány z hlediska obecných zásad práva Společenství, a zejména zásady nediskriminace.
71. Rád bych Soudnímu dvoru navrhl, bez ohledu na to, zda tento návrh přijme, nebo ne, aby opět zavedl konzistentní řešení v oblasti poplatků s rovnocenným účinkem a v ostatních oblastech volného pohybu. Bude-li se řídit mým návrhem, může mimo jiné oprávněně očekávat dvojí prospěch. Jednak by mohl v zásadě zachovat pravidlo, podle něhož se pravidla volného pohybu neuplatňují na situace, které nemají žádnou spojitost se situacemi, jichž se tato pravidla týkají. Kromě toho Soudní dvůr, dodrží-li meze příslušnosti, kterou disponuje již na základě výše uvedeného rozsudku Guimont, by byl schopen poskytnout vnitrostátním soudům účinné nástroje pro vyřešení sporných situací vzniklých v důsledku uplatňování práva Společenství.
V – Časové účinky rozsudku o předběžné otázce
72. V případě, že Soudní dvůr shledá neslučitelnost poplatku z mramoru s právem Společenství, obec Carrara žádá, aby časové účinky rozsudku byly omezeny na budoucnost. Za tímto účelem uplatňuje jednak nejistoty týkající se právního rámce, který se má uplatnit na předmětný poplatek, jednak závažné finanční důsledky, které by mohly pro obec vzniknout z takového rozhodnutí.
73. Pravidlo vyložené Soudním dvorem na základě článku 234 ES v podstatě může a musí být použito samotným vnitrostátním soudcem na vztahy vzniklé a založené před vydáním rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o žádosti o výklad(66) . Od tohoto okamžiku Soudní dvůr mohl jen za výjimeﾍných okolností, vzhledem k naléhavým důvodům právní jistoty, omezit možnost dotčených osob dovolávat se takto vyložených ustanovení za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře(67) .
74. V projednávaném případě analýza ukázala, že neexistuje žádná objektivní nejistota o dosahu článku 25 ES. Nebyla doložena žádná závažná skutečnost, která by vedla k pochybnostem o neslučitelnosti takového poplatku s právem Společenství. Je třeba pouze stanovit výhradu pro případy, kdy stížnost proti poplatku byla podána ještě před vydáním výše uvedeného rozsudku Legros. Až do vydání tohoto rozsudku se obec mohla totiž důvodně domnívat, že tento poplatek není neslučitelný s právem Společenství, alespoň ne v případě, kdy zatěžoval výlučně vnitrostátní obchod. Oproti tomu analýza uvedená v tomto rozsudku měla již vyvolat vážné pochyby o právoplatnosti sporného poplatku.
75. Vzhledem k tomu, že dotčený poplatek je stejné povahy jako ten, který byl předmětem rozsudku Simitzi, považuji za žádoucí, aby na něj bylo uplatněno řešení, které z tohoto rozsudku vyplývá. Soudní dvůr bude tak moci rozhodnout, že ustanovení Smlouvy o ES týkající se poplatků s účinkem rovnocenným clu se nelze dovolávat na podporu žádostí o navrácení částek vybraných před 16. červencem 1992 na základě sporného poplatku s výjimkou žalobců, kteří před tímto dnem podali žalobu k soudu nebo jí rovnocennou stížnost.
76. Jako podpůrný argument uveďme, že pokud Soudní dvůr akceptuje mnou navrženou analýzu, nebude nutné v této souvislosti přijímat odlišné řešení. Jednak je správné se domnívat, že rozsudek Legros vytvořil v této oblasti novou právní situaci, kterou dotčené strany mohly považovat za stabilní a jasnou. Kromě toho cílem navrhovaného řešení není dospět k odlišnému řešení, i když analýza se ubírá novými cestami.
VI – Stanovisko
77. Ve světle předchozích úvah navrhuji, aby Soudní dvůr na otázku položenou v této věci odpověděl takto:
„1) Poplatek vybíraný členským státem ze zboží z důvodu jeho přepravy za hranice území obce tohoto státu představuje poplatek s účinkem rovnocenným clu pouze v případě, kdy zatěžuje zboží vyvážené do jiného členského státu.
2) Situace, které by mohly vyplývat z uplatňování ustanovení Smlouvy o ES týkající se poplatků s účinkem rovnocenným clu na sporný poplatek v případě, že se vztahují na výrobky odesílané do jiné části vnitrostátního území, musí být posuzovány z hlediska obecných zásad práva Společenství a zejména zásady nediskriminace.
3) Ustanovení Smlouvy o ES týkající se poplatků s účinkem rovnocenným clu se nelze dovolávat na podporu žádostí o navrácení částek vybraných před 16. červencem 1992 na základě sporného poplatku s výjimkou žalobců, kteří před tímto dnem podali žalobu k soudu nebo jí rovnocennou stížnost.“
(1) .
(2)
–	Je třeba upřesnit, že Soudnímu dvoru byly postoupeny žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce téže povahy týkající se uplatnění tohoto poplatku ve třech v současnosti projednávaných věcech, u nichž bylo nařízeno společné projednání (GE.M.E.G. Srl a další v. Comune di Carrara, C‑426/03 až C-429/03).
(3)
–	Rozsudky Soudního dvora ze dne 9. srpna 1994, Lancry a další (C-363/93, C-407/93, C-408/93, C-410/93 a C-411/93, Recueil, s. I-3957) a ze dne 14. září 1995, Simitzi (C-485/93 a C-486/93, Recueil, s. I-2655). Výchozím bodem této judikatury je rozsudek ze dne 16. července 1992, Legros a další (C-163/90, Recueil, s. I-4625).
(4)
–	Viz zejména rozsudky Soudního dvora ze dne 7. května 1997, Pistre a další (C-321/94, C‑322/94, C-323/94 a C-324/94, Recueil, s. I-2343) a ze dne 5. prosince 2000, Guimont (C‑448/98, Recueil, s. 10663).
(5)
–	Zdá se, že rozprava při soudním jednání v každém případě naznačuje, že tyto změny nemění povahu a dosah právní úpravy, která je předmětem zkoumání v projednávaném případě.
(6)
–	Rozsudek ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo a další (C-320/90 až C-322/90, Recueil, s. I-393, body 6 a 7).
(7)
–	Situace se v tomto smyslu značně liší od situace, na jejímž základě Soudní dvůr přijal dne 13. března 1996 usnesení o zjevné nepřípustnosti předběžných otázek, které mu byly položeny, Banco de Fomento e Exterior (C-326/95, Recueil, s. I-1385).
(8)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 12. září 2000, Pavlov a další (C-180/98 až C-184/98, Recueil, s. I‑6451, body 52 a 53).
(9)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 12. července 1979, Union laitière normande (244/78, Recueil, s. 2663), a ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo a další, uvedený výše v poznámce 6.
(10)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 11. března 1980, Foglia v. Novello (104/79, Recueil, s. 745), a ze dne 16. prosince 1981, Foglia v. Novello (244/80, Recueil, s. 3045).
(11)
–	Viz zejména rozsudek Soudního dvora ze dne 30. dubna 1998, Sodiprem a další (C-37/96 a C‑38/96, Recueil, s. I-2039, bod 22).
(12)
–	Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. února 1984, Duphar (238/82, Recueil, s. 523, bod 30).
(13)
–	Rozsudky Soudního dvora ze dne 21. září 1988, Van Eycke v. ASPA (267/86, Recueil, s. 4769, bod 16), a v poslední řadě rozsudek ze dne 9. září 2003, Consorzio Industrie Fiammiferi (C‑198/01, dosud nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí, body 45 a 46).
(14)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1982, Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij (286/81, Recueil, s. 4575, bod 9), ze dne 18. února 1986, Mathot (98/86, Recueil, s. 809, body 7 až 9), ze dne 28. ledna 1992, Steen (C-332/90, Recueil, s. I-341, bod 9), a rovněž ze dne 9. září 1999, RI.SAN. (C-108/98, Recueil, s. I-5219, bod 23).
(15)
–	C-485/93 a C-486/93, uvedený výše v poznámce 3, body 21 a 25. Soudní dvůr v této souvislosti odkazuje na rozsudky ze dne 16. července 1992, Legros, a ze dne 9. srpna 1994, Lancry a další, uvedené výše v poznámce 3.
(16)
–	Viz analogicky rozsudek ze dne 14. září 1995, Simitzi, uvedený výše v poznámce 3, bod 22.
(17)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 9. listopadu 1983, Komise v. Dánsko (158/82, Recueil, s. 3573, bod 24), jakož i stanovisko generálního advokáta Manciniho v této věci.
(18)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 21. září 2000, Michaïlidis (C-441/98 a C-442/98, Recueil, s. I‑7145). Předmětem sporu v tomto řízení byl poplatek zatěžující pouze vývoz tabákových výrobků.
(19)
–	Rozsudek ze dne 1. července 1969, Komise v. Itálie (24/68, Recueil, s. 193, body 9 a 14).
(20)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 1. července 1969, Social Fonds voor de Diamantarbeiders (2/69 a 3/69, Recueil, s. 211, bod 18).
(21)
–	Rozsudek ze dne 1. července 1969, Komise v. Itálie, uvedený výše v poznámce 19, bod 7.
(22)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 10. prosince 1968, Komise v. Itálie (7/68, Recueil, s. 617), ze dne 14. prosince 1972, Marimex (29/72, Recueil, s. 1309, bod 7), jakož i ze dne 21. září 2000, Michaïlidis, uvedený výše v poznámce 18, bod 17.
(23)
–	Rozsudek ze dne 1. července 1969, Komise v. Itálie, uvedený výše v poznámce 19, bod 11.
(24)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 26. února 1975, Cadsky (63/74, Recueil, s. 281, bod 8), a ze dne 17. května 1983, Komise v. Belgie (132/82, Recueil, s. 1649, bod 8).
(25)
–	Vyjádření žalované, s. 12. Připomeňme, že zákon č. 75 ze dne 25. března 1999, kterým se podává výklad zákona č. 749/1911, stanoví, že poplatek z mramoru je stanoven v závislosti „na potřebách obecních výdajů, které jsou přímo nebo nepřímo spojeny s činnostmi v mramorářském průmyslu“.
(26)
–	Viz analogicky rozsudek ze dne 26. února 1975, Cadsky, uvedený výše v poznámce 24, bod 8.
(27)
–	Viz analogicky rozsudek ze dne 27. února 2003, Komise v. Německo (C-389/00, Recueil, s. I‑2001, body 35 a 36).
(28)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 14. prosince 1972, Marimex, uvedený výše v poznámce 22, bod 7 a rozsudek ze dne 22. března 1977, Steineke & Weinlig (78/76, Recueil, s. 595, bod 28).
(29)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 3. února 1981, Francie v. Komise (90/79, Recueil, s. 283, bod 14).
(30)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 9. listopadu 1983, Komise v. Dánsko (158/82, Recueil, s. 3573), a ze dne 22. dubna 1999, CRT France International (C-109/98, Recueil, s. I-2237).
(31)
–	Ve svém stanovisku k věci vedoucí k vynesení rozsudku CRT France International (uvedený výše v poznámce 32) generální advokát Cosmas připomíná, že při stanovení kvalifikace, která má být v podobném případě přijata, se Soudní dvůr zajímá i o historii přijetí a účel sporného poplatku (bod 25).
(32)
–	Stanovisko generálního advokáta Tesaura ve věci vedoucí k vydání rozsudku Lancry a další, uvedeného výše v poznámce 3, bod 28.
(33)
–	Tato obava je jedním z hlavních důvodů, z nichž Soudní dvůr vychází při posuzování této věci. Upřesněme, že Soudní dvůr obecně používá pojem „celní území Společenství“ pro určení prostorového rozsahu působnosti ustanovení Smlouvy o ES týkajících se celní unie, a nikoli pro určení příslušnosti, která je jako taková přiznána Společenství.
(34)
–	Z tohoto důvodu Soudní dvůr musel vycházet z pojetí hranice, které neodpovídá definici hranice obecně přijaté v mezinárodnímu právu veřejném. Dictionnaire de la terminologie du droit international public, vydaný pod vedením J. Basdevanta, definuje hranici takto: „Vymezení území určitého státu. Vymezení určující, kde začínají a končí území dvou sousedních států“ (tuto definici převzal Dictionnaire de droit international public, vydaný pod vedením Salmona J., Bruylanta, Brusel, 2001, s. 520). Podobná definice je uvedena v Encyclopedia of Public International Law, vydané pod vedením R. Bernhardta, pod heslem „Boundaries“.
(35)
–	Takové bylo de facto
stanovisko vyjádřené v části právní doktríny: zejména Keppenne, J.‑P. a van Ypersele, P. „Vers une application du droit communautaire à des obstacles à la libre circulation des marchandises à l’intérieur d’un État membre“, Journal des tribunaux de droit européen, 1994, s. 179, jakož i Rigaux, A. a Simon, D. v komentáři k rozsudku Lancry a další, Europe, 1994, č. 361.
(36)
–	V této souvislosti viz d’Oliveira, H. U. J., „Is reverse discrimination still possible under the Single European Act ?“, Forty years on: the evolution of private international law in Europe, Kluwer, Deventer, 1990, s. 71 až 86.
(37)
–	V této souvislosti generální advokát Geelhoed mohl vyjádřit názor, že po dosažení jednotného kapitálového trhu, který vznikl na základě Hospodářské a měnové unie, nelze již v otázce volného pohybu kapitálu hovořit o čistě vnitrostátní situaci. Jednotnost kapitálového trhu považuje za srovnatelnou s jednotností společného celního území, které bylo zavedeno již před delší dobou (stanovisko k věcem vedoucím k vydání rozsudku ze dne 5. března 2002, Reisch a další, C-515/99 a C-527/99 až C-540/99, Recueil, s. I-2157, body 104 a 105).
(38)
–	Tento rozpor je ostatně zmíněn v právní doktríně, zejména Oliver, P., Free Movement of Goods in the European Community, Sweet & Maxwell, č. 6.103 až 6.106, 2003.
(39)
–	Toto rozšíření má v nedávné judikatuře Soudního dvora dvojí podobu: buď je vnitrostátní právní úprava diskriminační nebo brání přístupu na trh členského státu a zakládá a sama o sobě zachovává rozdílné zacházení, které brání obchodu uvnitř Společenství (rozsudky ze dne 7. května 1997, Pistre a další, uvedený výše v poznámce 4, a ze dne 13. ledna 2000, TK‑Heimdienst, C-254/98, Recueil, s. I-151), nebo má Soudní dvůr vůli, s přihlédnutím k okolnostem projednávaného případu, poskytnout vnitrostátnímu soudci užitečnou odpověď, a tak pomoci posoudit vnitrostátní právní úpravu ve věci, která mu byla předložena (rozsudky ze dne 5. prosince 2000, Guimont, uvedený výše v poznámce 4, a ze dne 5. března 2002, Reisch a další, uvedený výše v poznámce 37).
(40)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 24. listopadu 1994, Keck a Mithouard (C-267/91 a C-268/91, Recueil, s. I-6097), stanovisko generálního advokáta Tesaura  ve věci vedoucí k vydání rozsudku ze dne 15. prosince 1993, Hünermund a další (C-292/92, Recueil, s. I-6787), jakož i stanovisko generálního advokáta Tizzana ve věci CaixaBank France v. Ministère de l’Economie, des Finances et de l’Industrie, přednesené dne 25. března 2004 (C-442/02, dosud nezveřejněno ve Sbírce rozhodnutí, bod 62 a 63). V této souvislosti viz rovněž Bernard, N., „La libre circulation des marchandises, des personnes et des services dans le traité ES sous l’angle de la compétence“, Cahiers de droit européen, 1998, zvláště s. 26.
(41)
–	Viz analogicky rozsudek ze dne 14. prosince 1982, Procureur de la République v. Waterkeyn (314/81 až 316/81, Recueil, s. 4337, body 11 a 12).
(42)
–	Rozsudek ze dne 9. srpna 1994, Lancry a další, uvedený výše v poznámce 3, bod 31.
(43)
–	K tomuto problému viz v poslední řadě stanovisko generálního advokáta Légera k věci vedoucí k vydání rozsudku ze dne 23. listopadu 2003, Granarolo SpA (C-294/01, dosud nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí, body 78 a násl.
(44)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 13. března 1979, Peureux v. Services fiscaux de la Haute-Saône et du Territoire de Belfort (86/78, Recueil, s. 897, bod 38), ze dne 23. října 1986, Driancourt v. Cognet (355/86, Recueil, s. 3231, body 10 a 11), a ze dne 18. února 1987, Mathot (98/86, Recueil, s. 809, bod 7). Viz rovněž vyhraněnější pozici generálního advokáta Mischa ve věci Nederlandse BakkerijStichting v. Edah (80/85 a 159/85, Recueil, s. 3359), který uvádí: „Obrácená diskriminace je samozřejmě dlouhodobě nemyslitelná na skutečném společném trhu, který musí nutně spočívat na rovném zacházení. Tato diskriminace musí být odstraněna prostřednictvím právní úpravy“.
(45)
–	V této souvislosti viz rozsudek ze dne 16. června 1994, Steen (C-132/93, Recueil, s. I-2715, bod 10).
(46)
–	Jako příklad uveďme nejistý postoj francouzských soudů k odsouzení francouzského režimu reklamy alkoholických nápojů Soudním dvorem: viz Isaac, G., „La condamnation du régime français de publicité pour les boissons alcooliques“, Revue trimestrielle de droit européen, 1983, s. 470 a násl.
(47)
–	C-448/98, uvedený výše v poznámce 4.
(48)
–	V návaznosti na ustálenou judikaturu viz zejména rozsudek ze dne 15. prosince 1995, Bosman (C-415/93, Recueil, s. I-4921, bod 59).
(49)
–	Rozsudek ze dne 5. prosince 2000, Guimont, uvedený výše v poznámce 4, bod 23.
(50)
–	Některé vnitrostátní právní systémy jsou obzvláště špatně vybaveny pro boj s diskriminací vyplývající z uplatňování vnitrostátní právní úpravy. Jde o systémy, které neznají soudní kontrolu ústavnosti zákonů nebo které nestanoví alespoň preventivní kontrolu. To je případ zejména Francie a Spojeného království.
(51)
–	Soudní dvůr měl příležitost připomenout, že právní řád Společenství tvoří právní řád „odlišný“ od právních vnitrostátních řádů, zejména v rozsudcích ze dne 6. dubna 1962, Robert Bosch (13/61, Recueil, s. 89), a ze dne 10. července 2003, Komise v. CCRE (C-87/01 P, Recueil, s. I‑7617).
(52)
–	Rozsudek ze dne 22. června 1976, Bobie v. Hauptzollamt Aachen-Nord (127/75, Recueil, s. 1079, bod 9).
(53)
–	V této souvislosti viz Due, O., a Gulmann, C., «Restrictions à la libre circulation intracommunautaire et situations purement internes», Une Communauté de droit. Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, Verlag, Berlin, 2003, zvláště s. 383.
(54)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 7. února 1979, Knoors v. Secrétaire d’Etat aux affaires économiques (115/78, Recueil, s. 399, body 20 a 24), ze dne 23. října 1986, Driancourt v. Cognet, uvedený výše v poznámce 44, bod 10.
(55)
–	Vyplývá to jasně z čl. 2 odst. 2 ES, který stanoví: „při všech činnostech uvedených v tomto článku usiluje Společenství o odstranění nerovností a podporuje rovné zacházení pro muže a ženy“. V této souvislosti rovněž připomeňme, aniž bychom z toho vyvozovali jakýkoliv právní důsledek, že návrh Smlouvy o Ústavě pro Evropu obsahuje článek 2, který stanoví, že hodnoty Unie jsou „společné členským státům ve společnosti vyznačující se pluralismem, tolerancí, spravedlivostí, solidaritou a nepřípustností diskriminace“ a článek 3 ukládající Unii za cíl zejména bojovat proti diskriminaci.
(56)
–	Viz úvahy generální advokátky Stix-Hackl o místě obecných zásad v právním řádu Společenství v jejím stanovisku ve věci Omega v. Oberbügermeisterin der Bundesstadt Bonn (C-36/02) předneseném dne 18. března 2004 (dosud nezveřejněno ve Sbírce Rozhodnutí).
(57)
–	V judikatuře Soudního dvora se tato právní formule uplatňuje jak na odůvodnění kategorických požadavků obecného zájmu státem (rozsudek ze dne 26. června 1997, Familiapress, C-368/95, Recueil, s. I-3689, bod 24), tak na odůvodnění týkající se veřejného pořádku stanovená ve Smlouvě o ES (rozsudek ze dne 18. června 1991, ERT, C-260/89, Recueil, s. I-2925, bod 43).
(58)
–	Upozorňujeme, že Corte costituzionale (Itálie) svým rozhodnutím ze dne 30. prosince 1997 již odstranil vnitrostátní právní úpravu vytvářející situaci obrácené diskriminace v návaznosti na použití článku 28 ES na část zmíněné právní úpravy (rozhodnutí č. 443, bod 5 odůvodnění, zveřejněné v Rivista di diritto internazionale, 1998, s. 531). V tomto případě soud vycházel výhradně z vnitrostátních ústavních zásad rovnosti a svobody podnikání. Může se však stát, že některý vnitrostátní soud nenajde v podobné situaci ve vnitrostátním právu způsob a prostředky, jak dosáhnout takového řešení.
(59)
–	Rozsudek ze dne 19. října 1977, Ruckdeschel v. Hauptzollamt Hamburg-St. Annen (117/76 a 16/77, Recueil, s. 1753, bod 7).
(60)
–	V této souvislosti viz rovněž studii K. Lenaertse, «L’égalité de traitement en droit communautaire. Un principe unique aux apparences multiples», Cahiers de droit européen, 1991, s. 3-41.
(61)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 2. února 1989, Cowan v. Trésor public (186/89, Recueil, s. 195) a ze dne 11. července 2002, D’Hoop (C-224/98, Recueil, s. I-6191). V této souvislosti viz rovněž stanovisko generálního advokáta Lagrange ve věci vedoucí k vydání rozsudku ze dne 17. července 1963, Itálie v. Komise (13/63, Recueil, s. 334), v němž se uvádí, že „zásada musí být dodržována pouze v rámci sledovaných cílů“, jakož i stanovisko generálního advokáta La Pergoly ve věci vedoucí k vydání rozsudku ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C-85/96, Recueil, s. I-2691), v němž kvalifikuje tuto zásadu jako „ důsledek
volného pohybu“.
(62)
–	Rozsudky ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C-85/96, Recueil, s. I-2691), a ze dne 17. září 2002, Baumbast (C-413/99, Recueil, s. I-7091). V období mezi těmito dvěma rozsudky Soudní dvůr rozvinul svou judikaturu k této oblasti v rozsudcích ze dne 24. listopadu 1998, Bickel a Franz (C-274/96, Recueil, s. I-7637), ze dne 20. září 2001, Grzelczyk (C-184/99, Recueil, s. I‑6193), a ze dne 11. července 2002, D’Hoop (C-224/98, Recueil, s. I-6191).
(63)
–	V této souvislosti viz stanovisko generálního advokáta La Pergoly ve věci Martínez Sala, uvedené výše v poznámce 62, bod 23.
(64)
–	Rozsudek ze dne 5. června 1997, Uecker a Jacquet (C-64/96 a C-65/96, Recueil, s. I-3171, bod 23).
(65)
–	Rozsudek ze dne 15. ledna 1986, Hurd v. Jones (44/84, Recueil, s. 47, bod 55).
(66)
–	Rozsudek ze dne 27. března 1980, Denkavit italiana (61/79, Recueil, s. 1205, bod 16).
(67)
–	Rozsudek ze dne 16. července 1992, Legros, uvedený výše v poznámce 4, body 30 až 36.