62011CC0267
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JULIANE KOKOTT
31 päivänä tammikuuta 2013 (
1
)
Asia C‑267/11 P
Euroopan komissio
vastaan
Latvian tasavalta
muut osapuolet:
Tšekin tasavalta
”Muutoksenhaku — Direktiivi 2003/87/EY — Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä — Latvian päästöoikeuksia koskeva kansallinen jakosuunnitelma kaudeksi 2008-2012 — Uusi suunnitelma — Komission vaikeneminen”
I Johdanto
1.
Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupasta annetun direktiivin 2003/87/EY (
2
) tässä muutoksenhakuasiassa huomioon otettavan version mukaan jäsenvaltioiden oli laadittava kansallinen päästöoikeuksien jakosuunnitelma ja esitettävä se komissiolle. Komissio voi kolmen kuukauden kuluessa hylätä suunnitelman kokonaan tai osittain. Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut vakiintuneessa oikeuskäytännössään, että jollei komissio ole esittänyt kantaansa määräajassa, suunnitelmasta on tullut lopullinen ja siihen on sovellettu laillisuusolettamaa, joka on mahdollistanut sen, että jäsenvaltio voi panna sen täytäntöön. (
3
)
2.
Tässä asiassa komissio aluksi hylkäsi määräajassa Latvian suunnitelman kaudeksi 2008–2012. Latvia ilmoitti myöhemmin uuden suunnitelman, jonka mukaan päästöoikeuksia muun muassa jaettiin huomattavasti suurempi määrä kuin mitä komissio oli hyväksynyt ensimmäisessä päätöksessään.
3.
Komissio ei hylännyt tätä suunnitelmaan kolmen kuukauden kuluessa vaan selvästi myöhemmin. Unionin yleinen tuomioistuin totesi Latvian kanteen johdosta, että Latvian uudesta suunnitelmasta oli kolmen kuukauden määräajan päätyttyä tullut lopullinen, ja se kumosi komission toisen hylkäävän päätöksen. (
4
)
4.
Komissio valittaa tästä tuomiosta. On selvennettävä, tuleeko tällaisesta suunnitelman toisesta versiosta lopullinen kolmen kuukauden kuluttua sen ilmoittamisesta, jollei komissio vastusta sitä.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
5.
Direktiivillä 2003/87 pannaan täytäntöön ilmastonsuojelua koskevia kansainvälisiä sopimuksia. Nämä ovat ilmastonmuutosta koskeva Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimus, joka on tehty New Yorkissa 9.5.1992 ja hyväksytty Euroopan yhteisön puolesta päätöksellä 94/69/EY, (
5
) ja 11.12.1997 tehty puitesopimuksen Kioton pöytäkirja (päätös 1/CP.3 ”– – puitesopimuksen Kioton pöytäkirjan hyväksyminen”), joka hyväksyttiin päätöksellä 2002/358/EY. (
6
)
6.
Direktiivin 2003/87 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä perustetaan kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä yhteisössä – – kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi sekä kustannustehokkaasti että taloudellisesti.”
7.
Direktiivin 2003/87 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on jokaista 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua kautta varten laadittava kansallinen suunnitelma, jossa esitetään päästöoikeuksien kokonaismäärä, jonka jäsenvaltio aikoo kyseiseksi kaudeksi myöntää, sekä se, miten sen on tarkoitus nämä oikeudet jakaa. Suunnitelman laatimisessa on käytettävä objektiivisia ja avoimia perusteita, mukaan lukien liitteessä III luetellut perusteet, ja siinä on otettava asianmukaisesti huomioon yleisön huomautukset. Komissio laatii 31 päivään joulukuuta 2003 mennessä ohjeet liitteessä III lueteltujen perusteiden täytäntöönpanosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta perussopimuksen soveltamista.
11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kautta koskeva suunnitelma on julkistettava ja siitä on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille 31 päivään maaliskuuta 2004 mennessä. Seuraavia kausia koskeva suunnitelma on julkaistava ja siitä on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille vähintään 18 kuukautta ennen kyseisen kauden alkamista.
2. – –
3.   Jäsenvaltion tehtyä 1 kohdan mukaisen ilmoituksen kansallisesta jakosuunnitelmasta komissio voi kolmen kuukauden kuluessa hylätä suunnitelman tai sen osan sillä perusteella, että se ei ole liitteessä III lueteltujen perusteiden tai 10 artiklan mukainen. Jäsenvaltio voi tehdä 11 artiklan 1 tai 2 kohdan mukaisen päätöksen vain, jos komissio hyväksyy ehdotetut muutokset. Komission on perusteltava hylkäävä päätös.”
8.
Direktiivin 2003/87 11 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on päätettävä 1 päivänä tammikuuta 2008 alkavaa viisivuotiskautta ja kutakin sitä seuraavaa viisivuotiskautta varten myönnettävien päästöoikeuksien kokonaismäärästä ja aloitettava menettely päästöoikeuksien jakamiseksi kunkin laitoksen toiminnanharjoittajalle. Päätös on tehtävä vähintään 12 kuukautta ennen kunkin kauden alkamista ja sen on perustuttava 9 artiklan nojalla laadittuun kyseisen jäsenvaltion kansalliseen jakosuunnitelmaan ja oltava 10 artiklan mukainen, ottaen asianmukaisesti huomioon yleisön huomautukset.”
9.
Direktiivin 2003/87 liitteessä III luetellaan 12 kansallisiin jakosuunnitelmiin sovellettavaa perustetta. Kyseisen liitteen 1–3 peruste on kuvattu seuraavasti:
”1.
Kunakin kautena jaettavien päästöoikeuksien kokonaismäärän on vastattava jäsenvaltion päästörajoitusvelvoitetta, joka perustuu päätökseen 2002/358/EY ja Kioton pöytäkirjaan, ottaen huomioon toisaalta kokonaispäästömäärä, jota nämä päästöoikeudet vastaavat verrattuna tämän direktiivin soveltamisalaan kuulumattomista lähteistä aiheutuviin päästöihin, ja toisaalta kansalliset energiapolitiikat, ja sen olisi oltava kansallisen ilmastonmuutosohjelman mukainen. Jaettavien päästöoikeuksien kokonaismäärä ei saa ylittää tässä liitteessä olevien perusteiden tinkimättömäksi soveltamiseksi todennäköisesti tarvittavaa määrää. Ennen vuotta 2008 on kyseisen määrän oltava johdonmukainen niiden toimien kanssa, joilla pyritään saavuttamaan tai ylittämään kunkin jäsenvaltion tavoite päätöksen 2002/358/EY ja Kioton pöytäkirjan mukaisesti.
2.
Jaettavien päästöoikeuksien kokonaismäärän on vastattava päätöksen 93/389/ETY mukaisesti laadittavia arvioita toteutuneesta ja suunnitellusta edistymisestä jäsenvaltioiden osallistumisessa yhteisön velvoitteiden täyttämiseen.
3.
Jaettavien päästöoikeusmäärien on vastattava tämän suunnitelman kattamien toimintojen edellytyksiä, myös teknisiä edellytyksiä, vähentää päästöjä. Jäsenvaltiot voivat perustaa päästöoikeuksien jakamisen kasvihuonekaasujen päästöjen tuotekohtaiseen keskitasoon kussakin toiminnassa sekä kussakin toiminnassa saavutettavissa olevaan edistykseen.”
III Asian tausta
10.
Latvian tasavalta teki 16.8.2006 päivätyllä kirjeellään direktiivin 2003/87 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti Euroopan komissiolle ilmoituksen kansallisesta jakosuunnitelmastaan kaudeksi 2008–2012. Kansallisen jakosuunnitelman mukaan Latvian tasavalta aikoi myöntää direktiivin 2003/87 liitteen I kattamalle kansalliselle teollisuudelleen keskimäärin yhteensä 7,763883 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia (MtCO2) vuodessa.
11.
Komissio hylkäsi tämän suunnitelman 29.11.2006. Se vaati, että yhteisön järjestelmän puitteissa myönnettävien päästöoikeuksien kokonaismäärää vähennetään 4,480580 MtCO2:lla 3,283303 MtCO2:iin.
12.
Latvian tasavalta teki 29.12.2006 päivätyllä kirjeellään komissiolle ilmoituksen muutetusta kansallisesta jakosuunnitelmasta, jossa suunniteltiin keskimäärin yhteensä 6,253146 MtCO2:n myöntämistä vuodessa.
13.
Komissio totesi 30.3.2007 päivätyssä englannin kielellä laaditussa kirjeessään, että muutettuun kansalliseen jakosuunnitelmaan sisältyvät tiedot olivat puutteellisia, ja pyysi Latvian tasavaltaa vastaamaan tiettyihin kysymyksiin ja toimittamaan sille lisätietoja. Latvian vastauksen jälkeen komissio teki 13.7.2007 päätöksen K(2007) 3409 kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kansallisen jakosuunnitelman, josta Latvian tasavalta oli tehnyt direktiivin 2003/87/EY mukaisesti ilmoituksen kautta 2008–2012 varten, muuttamisesta (jäljempänä riidanalainen päätös). Komissio katsoi, että suunnitelman mukaan jaettavat päästöoikeudet ylittivät sallitun kokonaismäärän 2,825030 MtCO2:lla.
IV Asian käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa sekä asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
14.
Latvia nosti riidanalaisesta päätöksestä kanteen, ja sitä tukivat väliintulijoina Liettua ja Slovakia. Yhdistynyt kuningaskunta tuki väliintulijana komissiota.
15.
Unionin yleinen tuomioistuin käsitteli neljästä kanneperusteesta vain yhtä eli väitettä, jonka mukaan komissio ei ollut tehnyt päätöstä määräajassa. Se katsoi, että Latvian uudesta kansallisesta jakosuunnitelmasta oli kolmen kuukauden kuluttua sen ilmoittamisesta tullut lopullinen, koska komissio ei ollut vastustanut sitä ajoissa. Tämän vuoksi unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen asiassa T‑369/07, Latvia vastaan komissio, 22.3.2011 antamallaan tuomiolla (jäljempänä valituksenalainen tuomio).
16.
Komissio valittaa tästä tuomiosta ja vaatii, että unionin tuomioistuin
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion ja
—
velvoittaa Latvian tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
17.
Latvian tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen.
18.
Latvian tasavallan vaatimuksia tukee Tšekin tasavalta, jonka unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi 29.9.2011 tekemällään päätöksellä asiassa väliintulijaksi.
19.
Asianosaiset ja muut osapuolet ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia ja – Tšekin tasavaltaa lukuun ottamatta – 16.1.2013 suullisia huomautuksia.
V Oikeudellinen arviointi
A Muutoksenhaku
20.
Direktiivin 2003/87 mukaan, sellaisena kuin sitä sovelletaan tässä asiassa, jäsenvaltioiden on laadittava päästöoikeuksien jakosuunnitelmat tietyille kausille, tässä tapauksessa vuosille 2008–2012. Ne ilmoittavat suunnitelmista komissiolle, joka voi direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan kolmen kuukauden kuluessa hylätä suunnitelmat sen perusteella, etteivät ne ole tiettyjen perusteiden mukaisia. Jollei komissio hylkää suunnitelmia, niitä käytetään perusteena jaettaessa päästöoikeuksia direktiivin soveltamisalaan kuuluville yrityksille.
21.
Valitus koskee sitä, miten kansallisen jakosuunnitelman toista versiota, jonka Latvia ilmoitti komission hylättyä ensimmäisen version, on käsitelty. Komissio arvostelee erityisesti sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut kansallisen jakosuunnitelman toista versiota koskevaa riidanalaista päätöstä samoilla arviointiperusteilla kuin ensimmäistä suunnitelmaa koskenutta päätöstä. Tämän vuoksi tarkastelen ensin unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, joka koskee suunnitelman ensimmäisestä versiosta direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisesti tehtyä päätöstä, ja tutkin tässä yhteydessä, voidaanko sitä soveltaa myös suunnitelman toista versiota koskevaan päätökseen.
1. Suunnitelman ensimmäistä versiota koskeva päätös
22.
Direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä ei säädetä nimenomaisesti, mitä siitä seuraa, jos komissio ei kolmen kuukauden kuluessa ota kantaa ilmoitettuun suunnitelmaan.
23.
Siltä osin kuin on kysymys ensimmäisestä ilmoitetusta suunnitelmasta, unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin toteaa vakiintuneen oikeuskäytäntönsä perusteella valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa, että komission määräajassa tekemän hylkäävän päätöksen puuttuessa suunnitelmasta tulee lopullinen ja siihen sovelletaan laillisuusolettamaa, joka mahdollistaa sen, että jäsenvaltio voi panna sen täytäntöön.
24.
Tämä ratkaisu vaikuttaa ensi arviolta yllättävältä. Unionin oikeudessa on nimittäin annettu vastaavia sääntelyjä vain poikkeuksellisesti, nimittäin valtiontukia koskevassa oikeudessa ja keskittymien valvonnan alalla. Näillä aloilla todetaan nimenomaisesti, että ilmoitettua toimenpidettä eli tukea tai yrityskeskittymää pidetään hyväksyttynä, jollei komissio ota siihen kantaa säädetyssä määräajassa. (
7
) Direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdassa ei sitä vastoin ole vastaavaa nimenomaista sääntelyä. Hyväksyvää päätöstä koskeva olettama ei kuitenkaan myöskään komission valtiontukien alalla suorittamassa alustavassa tutkinnassa perustunut alun perin nimenomaiseen sääntelyyn vaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jossa tukeuduttiin alustavan tutkinnan kiireellisyyteen. (
8
)
25.
Direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäistä virkettä koskeva unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntö perustuu komission kansallisiin jakosuunnitelmiin kohdistaman valvontavallan rajallisuuteen (
9
) sekä komission harjoittaman valvonnan kiireellisyyteen. (
10
)
26.
Direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisen komission valvontavallan suppeat rajat ilmenevät erityisesti siitä, että komissiolla on tämän säännöksen sanamuodon mukaan ainoastaan toimivalta hylätä suunnitelma kolmen kuukauden määräajassa ja että se voi tässä yhteydessä tukeutua vain tiettyihin perusteisiin. Direktiivin 9 artiklan 3 kohdan kolmannen virkkeen mukaan hylkäävä päätös on lisäksi perusteltava. Suunnitelman hyväksyminen ei sitä vastoin ole välttämätöntä.
27.
Määräajan välttämättömyys ilmenee direktiivissä 2003/87 säädetystä aikataulusta, jota Latvian tasavalta ja Tšekin tasavalta ovat korostaneet. Direktiivin mukaan suunnitelmasta on ilmoitettava komissiolle vähintään 18 kuukautta ennen kyseisen kauden alkamista (
11
) ja suunnitelma on viimeistään 12 kuukautta ennen kauden alkamista pantava täytäntöön jakamalla päästöoikeudet. (
12
)
28.
Kun komissio ylittää päätöksenteolle varatun määräajan, on vaarana, ettei asianomainen jäsenvaltio pysty noudattamaan sitä velvoittavaa määräaikaa, jonka kuluessa sen on pantava suunnitelma täytäntöön. Jos suunnitelman laatiminen – kuten tässä tapauksessa – viivästyy selvästi, on jopa vaarana, että päästökauppakausi alkaa, ennen kuin lopullinen suunnitelma on olemassa. Direktiivissä 2003/87 ei ole tällaisen tilanteen varalta mitään nimenomaista sääntelyä. Direktiivi voitaisiin mahdollisesti ymmärtää niin, että jäsenvaltion teollisuudenalat, joita asia koskee, eivät ylipäänsä saa päästää lainkaan kasvihuonekaasuja, ennen kuin suunnitelma on hyväksytty ja pantu täytäntöön.
29.
Unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännössä käytetty olettama, että ensimmäinen esitetty suunnitelma on määräajan päätyttyä hyväksytty, on tämän vuoksi vakuuttava. Tässä yhteydessä ei kuitenkaan ole ratkaistava, voiko se jäädä pysyväksi. Komissio ei nimittäin kyseenalaista sitä.
2. Suunnitelman toista versiota koskevan päätöksen oikeudellinen perusta
30.
Komissio riitauttaa pikemminkin unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 52–57 kohdassa esittämät toteamukset, joiden mukaan Latvia on esittänyt uuden suunnitelman, joka komission olisi direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan jälleen pitänyt tutkia ensimmäisen ilmoitetun suunnitelman tavoin.
31.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo tältä osin Latvian tasavallan ja Tšekin tasavallan tavoin, että toisen, muutetun suunnitelman ilmoittaminen ei olennaisesti eroa ensimmäisen suunnitelman ilmoittamisesta. Direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädettyä määräaikaa on siten sovellettava samalla tavalla molempien suunnitelmien ilmoittamiseen.
32.
Komissio väittää sitä vastoin tehneensä direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetun päätöksen, jonka tekemiselle ei ole säädetty mitään määräaikaa.
33.
Tämän säännöksen sisältö ei ole yksiselitteinen. Sen mukaan jäsenvaltio voi tehdä 11 artiklan 1 tai 2 kohdan mukaisen päätöksen vain, jos komissio hyväksyy ehdotetut muutokset. Kyseiset jäsenvaltion päätökset ovat osa suunnitelman täytäntöönpanoa.
34.
Direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen sanamuodon perusteella voitaisiin sitä erikseen tarkasteltaessa katsoa, että suunnitelma voidaan panna täytäntöön vain, kun muutoksia – ensinnäkin – ehdotetaan ja kun komissio – toiseksi – hyväksyy ne. Tällaisessa tulkinnassa ei kuitenkaan olisi mitään järkeä. Miksi jokaista suunnitelmaa pitäisi välttämättä komission suostumuksella muuttaa, jotta se voitaisiin panna täytäntöön? Suunnitelma, jota ei tarvitse muuttaa, voidaan tietenkin panna suoraan täytäntöön.
35.
Kyseisen säännöksen merkitys ilmenee pikemminkin sen asiayhteydestä ja erityisesti sen yhteydestä direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäiseen virkkeeseen. Kyse voi olla vain viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetusta suunnitelmien muuttamisesta. Mahdollisia soveltamistilanteita on tältä osin kaksi eli komission vastustamien suunnitelmien muuttaminen ja sellaisten suunnitelmien muuttaminen, joita komissio ei ole vastustanut.
36.
Viimeksi mainittu tapaus on yksinkertainen. On selvää, etteivät jäsenvaltiot saa muuttaa suunnitelmia, joita komissio ei ole vastustanut, ilman että komissio osallistuu tähän. Muussa tapauksessa jäsenvaltiot voisivat kiertää direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäistä virkettä. Muutokset saadaan näin ollen panna täytäntöön vasta, kun komissio on hyväksynyt ne.
37.
Tällaisessa tapauksessa on melko ongelmatonta, ettei direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä säädetä määräajasta, sillä komissio ja jäsenvaltio ovat jo lähtökohtaisesti päässeet yhteisymmärrykseen suunnitelmasta. Jäsenvaltio voi tarvittaessa panna suunnitelman ensin täytäntöön ja ottaa mahdolliset muutokset myöhemmin huomioon komission hyväksyttyä ne. On siten pidettävä riittävänä, että komissio toteuttaa menettelyn ilman tarpeetonta viivästystä.
38.
Komission hylkäämän suunnitelman muuttaminen sitä vastoin poikkeaa luonteeltaan tästä. Suunnitelman muuttaminen on välttämätöntä komission huomautusten torjumiseksi. Asia on kuitenkin erittäin kiireellinen ja kiireellisempi kuin suunnitelman alkuperäistä versiota koskevaa päätöstä tehtäessä, sillä komissio on jo vastustanut alkuperäistä suunnitelmaa. Sitä ei siis saada panna täytäntöön väliaikaisesti. Siihen, kun suunnitelmaa aletaan soveltaa, on siten jäljellä jopa huomattavasti vähemmän aikaa kuin ensimmäistä suunnitelmaa ilmoitettaessa.
39.
Tämän vuoksi unionin yleinen tuomioistuin soveltaa valituksenalaisen tuomion 52–57 kohdassa direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaista määräaikaa ja tämän määräajan ylittämisestä toisen virkkeen mukaan aiheutuvia oikeudellisia seurauksia seuraavasti: Määräaika alkaa kulua jokaisesta ilmoituksesta, olipa kyse sitten suunnitelmaluonnoksesta tai muutoksista. Jollei komissio tee ratkaisua määräajassa, myös muutoksista tulee lopullisia.
40.
Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin jättää valituksenalaisen tuomion 52 ja 53 kohdassa huomiotta, että direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan kahden ensimmäisen virkkeen sanamuodon mukaan suunnitelmien ilmoittamisen ja muutosten ilmoittamisen oikeusvaikutukset ovat erilaisia. Komissio voi vain vastustaa suunnitelmaa, mutta muutos sen on hyväksyttävä, ennen kuin se voidaan panna täytäntöön.
41.
Nämä sääntelyerot johtuvat olennaisesta erosta suunnitelman ensimmäisen ilmoittamisen ja muutosten ilmoittamisen välillä. Ero johtuu päätöksestä, jonka komissio on tehnyt suunnitelman ensimmäisestä versiosta.
42.
Komissio on tämän päätöksen perusteissa jo esittänyt kantansa. Se on käsiteltävässä tapauksessa vaatinut erityisesti, että yhteisön järjestelmän puitteissa myönnettävien päästöoikeuksien kokonaismäärää vähennetään suunnitelman ensimmäisessä versiossa ilmoitetusta 7,763883 MtCO2:n vuosittaisesta määrästä 4,480580 MtCO2:lla ja että myönnettävien päästöoikeuksien vuotuisen kokonaismäärän keskiarvo rajoitetaan 3,283303 MtCO2:iin.
43.
Komissio on ensimmäisen päätöksensä 2 artiklassa ja 3 artiklan 2 kohdassa jo todennut, ettei se vastusta vastaavia muutoksia. Päätöksen 3 artiklan 3 kohdassa se kuitenkin muistutti muiden muutosehdotusten osalta, että ne edellyttävät, että komissio hyväksyy ne.
44.
Muutetun suunnitelman mukaan päästöoikeuksia jaetaan melkein kaksinkertainen määrä komission hyväksyttävänä pitämään määrään nähden eli keskimäärin 6,253146 MtCO2 vuodessa. On siten vaikea olettaa, että komissio ilman muuta hyväksyisi tämän suunnitelman.
45.
Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 54 ja 55 kohdassa esittämän käsityksen vastaisesti oikeusvarmuuden ajatus ei johda toiseen tulokseen. Oikeusvarmuuden mukaista on pikemminkin, että noudatetaan sitä, mitä on todettu komission ensimmäisessä päätöksessä, jota Latvia ei ole riitauttanut.
46.
Olettamaa, että aikaisemman päätöksen vastaiset muutokset on hyväksytty, ei voida perustella myöskään toista suunnitelmaa koskevan päätöksen kiireellisyydellä. Unionin yleinen tuomioistuin on kylläkin oikeassa korostaessaan valituksenalaisen tuomion 54 ja 55 kohdassa jäsenvaltioiden intressiä siihen, että komissio tekee päätöksen nopeasti. Kun jäsenvaltio kuitenkin pidättyy riitauttamasta ensimmäistä hylkäävää päätöstä ja esittää myöhemmin suunnitelman uuden version, joka on samoin selvästi ristiriidassa tämän päätöksen kanssa, se ei voi vilpittömässä mielessä odottaa, että komissio hyväksyisi tämän version vastaväitteittä.
47.
Kolmen kuukauden määräaika voi sitä paitsi asian olosuhteiden mukaan olla jopa liian lyhyt. Jos jäsenvaltio ja komissio eivät pitkään aikaan pysty saavuttamaan yksimielisyyttä, saattaa osoittautua välttämättömäksi, että asiaan reagoidaan huomattavasti lyhyemmässä ajassa.
48.
On hyvin kyseenalaista, onko komissio tässä tapauksessa toiminut niin nopeasti kuin siltä edellytetään. Tästä ei voi kuitenkaan seurata, että komission oletettaisiin hyväksyneen suunnitelman aikaisemman päätöksensä vastaisesti. Latvia olisi pikemminkin voinut nostaa SEUT 265 artiklan mukaisen laiminlyöntikanteen ja mahdollisesti vaatia myös välitoimia.
49.
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio on siten oikeudellisesti virheellinen siltä osin kuin sen 60 kohdassa todetaan, että Latvian ilmoittamasta toisesta suunnitelmasta oli kolmen kuukauden määräajan päätyttyä tullut lopullinen.
50.
Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen olisi saanut hyväksyä Latvian tätä kanneperustetta, joten valituksenalainen tuomio on kumottava.
B Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
51.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan toisen virkkeen mukaan unionin tuomioistuin voi kumotessaan unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
52.
Asia olisi epäilyksettä näin, jos Latvian kanne olisi perustunut siihen, että komissio on ylittänyt direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan mukaisen toimivaltansa. Unionin tuomioistuin on nimittäin jo katsonut Viron ja Puolan osalta, ettei komissiolla ole toimivaltaa vahvistaa päästöjen enimmäismäärää omien mallilaskelmiensa perusteella, (
13
) kuten se on tehnyt tässä tapauksessa. Koska Latvia ei kuitenkaan ole esittänyt tällaista väitettä, se on tältä osin samassa asemassa kuin muut 24 jäsenvaltiota, jotka eivät ole kyseenalaistaneet komission päätöksiä niiden kansallisista jakosuunnitelmista vuosille 2008–2012, vaikka on oletettava, että näissä päätöksissä on samat oikeudelliset virheet.
53.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa Latvia vetosi kanteensa tueksi pikemminkin neljään muuhun kanneperusteeseen, jotka koskevat ensinnäkin EY:n perustamissopimuksessa energiapolitiikan alalla vahvistetun toimivallan loukkaamista, toiseksi syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista, kolmanneksi Kioton pöytäkirjaan perustuvien velvollisuuksien noudattamatta jättämistä ja neljänneksi direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdassa säädetyn kolmen kuukauden määräajan noudattamatta jättämistä.
54.
Edellä esitetyn perusteella neljäs kanneperuste ei voi menestyä. Unionin yleinen tuomioistuin ei ole tarkastellut muita kanneperusteita, eikä niitä ole käsitelty unionin tuomioistuimessakaan. Mielestäni kolmas kanneperuste voidaan hylätä, mutta ensimmäinen ja toinen kanneperuste eivät ole ratkaisukelpoisia. Totean tältä osin yksityiskohtaisemmin seuraavaa.
1. Ensimmäinen kanneperuste
55.
Latvia väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan, että komission päätöksellä puututaan toimivaltaan, joka jäsenvaltioille on EY:n perustamissopimuksen 175 artiklan 2 kohdan c alakohdan (josta on tullut SEUT 192 artiklan 2 kohdan c alakohta) perusteella jäänyt energiapolitiikan alalla. Tämän määräyksen mukaan ympäristöpolitiikan toimenpiteet, jotka vaikuttavat merkittävästi jäsenvaltion valintaan eri energianlähteiden välillä ja jäsenvaltion energiahuollon yleiseen rakenteeseen, edellyttävät, että neuvosto päättää niistä yksimielisesti parlamenttia kuultuaan. Direktiivin 2003/87 oikeudellisessa perustassa eli EY:n perustamissopimuksen 175 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut SEUT 192 artiklan 1 kohta) sitä vastoin määrätään yhteispäätösmenettelystä, joka on nykyisin tavanomainen lainsäätämisjärjestys.
56.
Komissio on oikeassa vedotessaan tätä väitettä vastaan siihen, että sen päätös perustuu pelkästään direktiiviin 2003/87. Latvian väite on kuitenkin ymmärrettävä niin, että komissio on tulkinnut ja soveltanut direktiiviä siten, että sen olisi pitänyt tukeutua toiseen oikeudelliseen perustaan eli SEUT 192 artiklan 2 kohdan c alakohtaan.
57.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin toimen oikeudellisen perustan valinnan on perustuttava sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat toimen tarkoitus ja sisältö. Jos toimella on kaksi eri tarkoitusta tai siinä on kahdenlaisia tekijöitä ja jos toinen näistä tarkoituksista tai tekijöistä on yksilöitävissä toimen pääasialliseksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, kun taas toinen on ainoastaan liitännäinen, on käytettävä yhtä oikeudellista perustaa, toisin sanoen sitä, jota toimen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus tai tekijä edellyttää. (
14
)
58.
Komissio ei näin ollen saanut riidanalaista päätöstä tehdessään tulkita tai soveltaa direktiiviä 2003/87 siten, että direktiivi keskeisiltä osin vaikuttaa merkittävästi jäsenvaltion valintaan eri energianlähteiden välillä ja jäsenvaltion energiahuollon yleiseen rakenteeseen. Direktiivin oikeudellista perustaa ei sitä vastoin voitaisi kyseenalaistaa silloinkaan, kun tällainen vaikuttaminen – vaikka se olisi merkittävää – olisi vain direktiivin toisarvoinen tekijä tai tarkoitus eli tietyllä tavalla direktiivin sivuvaikutus.
59.
Sitä, onko komissio riidanalaisessa päätöksessä tukeutunut sellaiseen direktiivin 2003/87 tulkintaan, joka on yhteensoveltumaton oikeudellisen perustan kanssa, ei voida ratkaista komission toisesta puolustautumisperusteesta riippumatta. Komissio nimittäin katsoo, ettei riidanalainen päätös vaikuta merkittävästi Latvian valintaan eri energianlähteiden välillä eikä sen energiahuollon yleiseen rakenteeseen.
60.
Tämän väitteen käsittelemiseksi unionin tuomioistuimen olisi arvioitava asianosaisten esittämät tosiseikkoja kokevat väitteet. Koska tämä on unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä, kanneperuste ei ole ratkaisukelpoinen. (
15
)
2. Toinen kanneperuste
61.
Latvian toinen kanneperuste perustuu siihen, että komission arviointimenetelmät asettavat huonompaan asemaan jäsenvaltiot, joissa päästömäärät ovat vähäisiä. Komissio kiistää tämän väitteen.
62.
Koska myös tämä kanneperuste edellyttää asianosaisten esittämien tosiseikkoja koskevien väitteiden käsittelemistä, sekään ei ole ratkaisukelpoinen.
3. Kolmas kanneperuste
63.
Latvia vetoaa lopuksi siihen, että se on noudattanut Kioton pöytäkirjan mukaisia velvoitteitaan. Latvian mukaan komissio vaatii siltä tätä suurempia kasvihuonekaasupäästöjen vähennyksiä. Tämä on ristiriidassa direktiivin 2003/87 liitteessä III olevan 1 perusteen kanssa, sillä sen mukaan kansallisen jakosuunnitelman on vastattava pöytäkirjasta ilmeneviä velvoitteita.
64.
Komissio väittää kuitenkin perustellusti tätä vastaan, että direktiivin 2003/87 liitteessä III asetetaan kansallisille jakosuunnitelmille vaatimuksia, jotka menevät pöytäkirjaa pidemmälle. Erityisesti liitteessä III olevissa 2 ja 3 perusteessa edellytetään, että päästöoikeuksien jakaminen perustuu päästöjen vähentämisessä saavutettavissa olevaan edistykseen. Tätä päästöjen vähentämistä ei siis rajoiteta Kioton pöytäkirjassa asetetuilla velvoitteilla.
65.
Tämä kanneperuste ei siten pidä paikkaansa, joten se on hylättävä.
4. Ratkaisuehdotus
66.
Asia on näin ollen palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen Latvian ensimmäisen ja toisen kanneperusteen ratkaisemista varten.
VI Oikeudenkäyntikulut
67.
Koska asia palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, tämän muutoksenhakumenettelyn oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin. (
16
)
VII Ratkaisuehdotus
68.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T‑369/07, Latvia vastaan komissio, 22.3.2011 antama tuomio kumotaan.
2)
Asia palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen Latvian ensimmäisen ja toisen kanneperusteen ratkaisemista varten.
3)
Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: saksa.
(
2
)	Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/87/EY (EUVL L 275, s. 32), sellaisena kuin se on muutettuna 27.10.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/101/EY (EUVL L 338, s. 18). Direktiivin 2003/87/EY muuttamisesta kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kauppaa koskevan yhteisön järjestelmän parantamiseksi ja laajentamiseksi 23.4.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/29/EY (EUVL L 140, s. 63) on kumottu nyt tarkasteltava menettely ja annettu komissiolle laajempi toimivalta.
(
3
)	Asia T-178/05, Yhdistynyt kuningaskunta v. komissio, tuomio 23.11.2005 (Kok., s. II-4807, 55 kohta); asia T-369/07, Latvia v. komissio, tuomio 22.3.2011 (Kok., s. II-1039, 47 kohta) ja asia T-387/04, EnBW Energie Baden-Württemberg v. komissio, määräys 30.4.2007 (Kok., s. II-1195, 115 kohta).
(
4
)	Edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Latvia v. komissio.
(
5
)	Puitesopimuksen tekemisestä 15.12.1993 tehty neuvoston päätös (EYVL 1994, L 33, s. 11).
(
6
)	Puitesopimuksen Kioton pöytäkirjan hyväksymisestä Euroopan yhteisön puolesta sekä sen velvoitteiden täyttämisestä yhteisesti 25.4.2002 tehty neuvoston päätös (EYVL L 130, s. 1).
(
7
)	Ks. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 4 artiklan 6 kohta ja yrityskeskittymien valvonnasta 20.1.2004 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 (EUVL L 24, s. 1) 10 artiklan 6 kohta.
(
8
)	Asia 120/73, Lorenz, tuomio 11.12.1973 (Kok., s. 1471, Kok. Ep. II, s. 177, 4 kohta).
(
9
)	Unionin yleisen tuomioistuimen toteamat komission valvontavallan rajat on pääsääntöisesti vahvistettu asiassa C‑504/09 P, komissio v. Puola, 29.3.2012 annetussa tuomiossa ja asiassa C‑505/09 P, komissio v. Viro, samana päivänä annetussa tuomiossa.
(
10
)	Valituksenalaisen tuomion 54 kohta.
(
11
)	Direktiivin 2003/87 9 artiklan 1 kohta.
(
12
)	Direktiivin 2003/87 11 artiklan 2 kohta.
(
13
)	Ks. edellä alaviitteessä 9 mainitut asia komissio v. Puola, tuomion 76 kohta ja sitä seuraavat kohdat sekä asia komissio v. Viro, tuomion 78 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
14
)	Asia C-36/98, Espanja v. neuvosto, tuomio 30.1.2001 (Kok., s. I-779, 58 ja 59 kohta) ja asia C‑130/10, parlamentti v. neuvosto, tuomio 19.7.2012 (42 ja 43 kohta).
(
15
)	Ks. asia C‑196/11 P, Formula One Licensing v. SMHV, tuomio 24.5.2012 (57 kohta).
(
16
)	Yhdistetyt asiat C-463/10 P ja C-475/10 P, Deutsche Post v. komissio, tuomio 13.10.2011 (Kok., s. I-9639, 83 kohta).