61996CC0364_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1
Bezirksgericht für Handelssachen Wien on esittänyt esillä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen matkapaketeista, pakettilomista ja pakettikiertomatkoista 13 päivänä kesäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/314/ETY(1) (jäljempänä direktiivi) 7 artiklan tulkinnasta.
Tarkemmin ottaen kansallinen tuomioistuin haluaa saada selvityksen siitä, onko matkapaketin ostajalla, joka on maksanut matkanjärjestäjälle myös matkakohteessa oleskeluun liittyvät suoritukset, oikeus 7 artiklan mukaan suoraan hotellinpitäjälle (toiseen kertaan) maksamiensa hotellikulujen korvaamiseen. Edellä mainittu koskee tilannetta, jossa matkanjärjestäjä on todettu maksukyvyttömäksi ja jossa kyseisen matkan ostaja on joutunut maksamaan uudelleen hotellikulunsa hotellinpitäjälle, joka muussa tapauksessa olisi estänyt matkan ostajaa lähtemästä hotellista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt ja tosiseikat
2 Kuten direktiivin 1 artiklassa täsmennetään, direktiivin tarkoituksena on "lähentää toisiinsa jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, joita sovelletaan yhteisön alueella myytäviin tai myytäväksi tarjottaviin matkapaketteihin, mukaan lukien pakettilomat ja pakettikiertomatkat". Direktiivin 7 artiklan, jonka tulkintaa ennakkoratkaisupyynnössä kysytään, mukaan "sopimuksen osapuolena olevan matkanjärjestäjän tai välittäjän on asetettava maksukyvyttömyyden varalta riittävä vakuus suoritettujen maksujen palauttamisen ja kuluttajan paluukuljetuksen turvaamiseksi". Direktiivin 8 artiklassa täsmennetään lisäksi, että jäsenvaltiot voivat antaa ja pitää voimassa säännöksiä, jotka antavat kuluttajalle tehokkaampaa suojaa tässä direktiivissä tarkoitettujen kysymysten osalta.
3 Itävallassa tämä direktiivi on pantu täytäntöön pääasiallisesti kuluttajansuojalain 31 b §:llä ja sitä seuraavilla pykälillä. Direktiivin 7 artikla on pantu täytäntöön talousministeriön erityisasetuksella,(2) jonka 3 §:ssä, joka on käsiteltävässä asiassa merkityksellinen, säädetään, että matkanjärjestäjän on tehtävä vakuutussopimus sellaisen yhtiön kanssa, jolla on oikeus toimia Itävallassa ja taattava matkustajalle tällä tavalla a) suoritettujen maksujen palauttaminen, siltä osin kuin matkaan kuuluvat palvelut ovat jääneet osittain tai kokonaan suorittamatta matkanjärjestäjän maksukyvyttömyyden vuoksi; b) paluukuljetuksen edellyttämien kulujen korvaaminen, kun nämä johtuvat matkanjärjestäjän maksukyvyttömyydestä.
4 Esitän nyt käsiteltävän asian taustalla olevat tosiseikat. Kurt ja Hedwig Hofbauer oleskelivat Kreikassa 9.-16.9.1995 hotelli Club Fodele Beachissa. Kuten 25 muuta asiakasta, he olivat ostaneet tämän pakettimatkan itselleen ja tyttärelleen Karthago-Reisen GesmbH -yhtiöstä (jäljempänä Karthago), jonka maksukyvyttömyys kävi ilmi 15.9.1995, eli heidän paluupäiväänsä edeltävänä iltana. Tämän vuoksi Club Fodele Beachin omistaja oli estänyt epäonnisten turistien lähdön hotellista ennen kuin nämä maksaisivat oleskelustaan johtuneet kulut. Hofbauerin pariskunta oli näin ollen muiden asiakkaiden tavoin maksanut kyseiset kulut eli 157 542 Kreikan drakmaa, jotta he pääsivät matkapakettiinsa kuuluneelle paluulennolleen.
Kuluttajayhdistys Verein für Konsumenteninformation (jäljempänä kantaja), jonka puoleen Hofbauerin pariskunta oli kääntynyt oikeuksiensa turvaamiseksi, pyysi hotellikulujen korvaamista Karthagon vakuutuksenantajalta, Österreichische Kreditversicherungs AG:ltä (jäljempänä vastaaja). Koska jälkimmäinen kieltäytyi korvauksen maksamisesta, kantaja nosti kanteen Bezirksgericht für Handelssachenissa.
Ennakkoratkaisukysymys
5 Kansallinen tuomioistuin katsoi, että vakuuksia koskevan kansallisen asetuksen 3 §:ää oli tulkittava direktiivin mukaisesti ja päätti saattaa asian yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jotta selvitettäisiin, mitkä suoritukset sisältyvät "kuluttajan paluukuljetusta koskevaan vakuuteen". Tarkemmin ottaen sen esittämä kysymys oli seuraava:
"Onko matkapaketeista, pakettilomista ja pakettikiertomatkoista 13 päivänä kesäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/314/ETY 7 artiklaa tulkittava siten, että maksut, jotka kuluttaja suorittaa paikan päällä palvelun tarjoajalle (esimerkiksi hotellinpitäjälle), koska tämä estää kuluttajan paluumatkan, mikäli tällaisia maksuja ei suoriteta,
kuuluvat edellä mainitun artiklan suojan piiriin kuluttajan paluukuljetuksen turvaamista koskevana vakuutena?"
6 Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy siis yhteisöjen tuomioistuimelta, kuuluvatko matkapaketin ostajan toiseen kertaan, nyt suoraan hotellinpitäjälle maksamat hotellikulut matkanjärjestäjän maksukyvyttömyystapauksessa 7 artiklassa tarkoitettuihin paluukuljetuksen turvaamisen edellyttämiin kuluihin. On tarpeen korostaa, että tämä kysymys koskee vain rajoitetusti tilannetta, jossa, ja sellaista lähtökohtaa, että kyseessä oleva matkustaja ei voi lähteä hotellista, jollei hän maksa oleskeluaan siellä.
On lisäksi tarpeen täsmentää tässä, että ottaen huomioon, että direktiivin 7 artiklassa säädetään suoritettujen maksujen palauttamisen ja kuluttajan paluukuljetuksen turvaamisesta matkanjärjestäjän maksukyvyttömyyden tai konkurssin varalta, kansallinen tuomioistuin lähtee ilmeisesti siitä ajatuksesta, että kuluttajan suoraan hotellinpitäjälle maksamat maksut eivät voi kuulua "suoritettuihin maksuihin" eli matkanjärjestäjälle samasta palvelusta jo suoritettuihin maksuihin. Tässä vaiheessa korostan, että 7 artiklan kokonaisvaltainen tulkinta on välttämätöntä, jotta voidaan määritellä oikein direktiivissä kuluttajalle annetun suojan ulottuvuus matkanjärjestäjän maksukyvyttömyyden tai konkurssin varalta.
7 Tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus todeta, että "direktiivin 7 artiklassa säädettyyn tulokseen sisältyy se, että pakettimatkan ostajalle annetaan oikeuksia, joilla taataan hänen suorittamiensa maksujen palauttaminen tai hänen paluukuljetuksensa, jos matkanjärjestäjä on maksukyvytön".(3) Tähän on lisättävä, että direktiivin perusteluissa kuluttajien suojaamisen tavoitetta on korostettu useaan otteeseen(4) ja että loppujen lopuksi vaikuttaa siltä, että ei voida vakavasti ottaen epäillä sitä seikkaa, että 7 artiklan tavoitteena on nimenomaan kuluttajien taloudellisten intressien suojaaminen sen matkanjärjestäjän maksukyvyttömyyttä tai konkurssia vastaan, jolta he ovat ostaneet kyseisen matkapaketin.
Toisin sanoen direktiivin 7 artiklan tavoitteena on sen välttäminen, että kuluttaja joutuu vastaamaan matkanjärjestäjän ja/tai matkan myyjän maksukyvyttömyydestä tai konkurssista aiheutuvasta riskistä. On myös selvää, että tämän säännöksen tarkoituksena on varmistaa kuluttajalle täysimääräinen suoja,(5) koska siinä säädetään, että vakuus kattaa sekä suoritettujen maksujen palauttamisen, tietenkin siinä määrin ja siltä osin kuin matkapaketin ostaja ei voinut nauttia pakettiin kuuluvista palveluista, sekä paluukuljetukseen liittyvät kulut.
8 Tällainen lähtökohta on otettava, eikä asianlaita voisi olla toisin määriteltäessä, sisältyykö direktiivin antamaan suojaan myös kuluttajan suoraan hotellinpitäjälle maksamien hotellikulujen korvaaminen, kun kyseisen maksun täsmällisenä tarkoituksena on lomapaikasta lähteminen eli kun maksaminen on edellytyksenä kotimaahan palaamiselle.
Kysymyksenasettelun ollessa tämä minusta vaikuttaa, että ei ole epäilystäkään siitä, että kuluttajan maksamien, hotellipalveluihin liittyvien kulujen on katsottava nyt käsiteltävänä olevan asian kaltaisessa tapauksessa sisältyvän paluukuljetuksen edellyttämiin
välttämättömiin kuluihin ja yleisemmin joka tapauksessa direktiivissä säädetyn vakuuden piiriin. Direktiivissä kuluttajalle annettu suoja itse asiassa vaarantuisi, mikäli sen soveltamisalaan ei kuuluisi tilanne, jossa hotellinpitäjä velvoittaa kuluttajan maksamaan palvelusta, joka matkanjärjestäjän olisi pitänyt maksaa, kun se ei ole maksua suorittanut juuri maksukyvyttömyydestään johtuen.
9
Asian käsittelyssä kuitenkin erityisesti vastaaja on katsonut, että 7 artiklassa oleva ilmaisu "kuluttajan paluukuljetus" koskee vain niitä kuljetukseen liittyviä kuluja, jotka ovat välttämättömiä kotiinpaluun turvaamiseksi, eikä muita suorituksia. Joka tapauksessa sopimussuhteen puuttuminen hotellinpitäjän ja matkustajan välillä saattaa ilmiselväksi sen seikan, että jälkimmäistä ei voida millään tavoin velvoittaa maksamaan oleskelukustannuksia suoraan hotellinpitäjälle edes siinä tapauksessa, että matkanjärjestäjä on maksukyvytön. Tästä seuraa, että mikäli kuluttaja suorittaa maksut, hän ei voi vaatia korvausta vakuutuksesta, josta direktiivin perusteella korvataan vain matkanjärjestäjälle maksetut summat - edellyttäen tietenkin, että
kuluttaja ei ole nauttinut maksuja vastaavista palveluista - ja paluukuljetuksen edellyttämät matkakulut (lentokone, juna, laiva, vieläpä taksi). Kaiken kaikkiaan on todettava, että koska hotellinpitäjän tarjoamien palvelujen maksamiseen ei ollut velvollisuutta, maksamisen on katsottava johtuvan kuluttajan itsensä huolimattomuudesta, ja hänellä ei olisi suorittamiensa maksujen takaisin saamiseksi muuta mahdollisuutta kuin nostaa hotellinomistajaa vastaan kanne paikan päällä.
10 Tässä suhteessa voidaan todeta ensinnäkin, että käsitettä "kuluttajan paluukuljetus" ei voida tulkita niin suppeasti, että se sisältäisi aina ja kaikissa tilanteissa vain matkakulut: sen on nimittäin sisällettävä yleisemmin ottaen kaikki kuluttajan paluukuljetuksen turvaamisen edellyttämät kulut ja siten myös tarvittaessa hotellikulut, ainakin siinä määrin kuin niiden maksaminen on hotellista lähtemisen ja kotimaahan palaamisen edellytyksenä. Ottaen huomioon direktiivin päämäärät mielestäni se seikka, että matkustaja on suorittanut maksun ilman velvollisuutta, ei muuta kysymyksenasettelua. Erityisesti mielestäni ei voida perustellusti katsoa, että matkapaketin ostajan, joka maksaa hotellikulut hotellinpitäjän painostuksesta, syyksi katsotaan huolimattomuus, jonka perusteella hän menettää direktiivissä hänelle säädetyn täysimääräisen suojan.
On tietenkin totta, kuten tuomioistuin on täsmentänyt edellä mainitussa asiassa Dillenkofer ym. annetussa tuomiossa, että "direktiivin tarkoitus tai sen erityissäännökset eivät velvoita jäsenvaltioita toteuttamaan erityisiä 7 artiklaan liittyviä toimenpiteitä pakettimatkojen ostajien suojelemiseksi heidän omalta huolimattomuudeltaan",(6) ottaen huomioon, että saman direktiivin 8 artiklassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus antaa säädöksiä, jotka antavat kuluttajalle tehokkaampaa suojaa. On kuitenkin muistettava, että tässä samassa tuomiossa tuomioistuin on vahvistanut, että "korvattavan vahingon määrittämiseksi kansallinen tuomioistuin voi aina selvittää, onko vahinkoa kärsinyt henkilö osoittanut kohtuullista huolellisuutta välttääkseen vahingon tai rajoittaakseen sen mahdollisimman vähäiseksi".(7)
11
Mielestäni on kiistatonta, että mikäli matkustaja ei pääse lähtemään ennakkoon määrätyllä, matkapakettiin kuuluvalla lennolla, tämä lisää huomattavasti paluukuljetuksen kustannuksia, johtuen varmastikin (uuden ja kalliimman) lentolipun kuluista reittilennolla sekä myös muista mahdollisista hotelliyöpymisistä paikan päällä, mikä taas lisää vakuutuksesta maksettavia kustannuksia.
Katson, että matkapaketin ostajien suoraan hotellinpitäjälle maksamia maksuja tämän palveluista ei voida olla katsomatta paluukuljetukseen liittyviksi välttämättömiksi maksuiksi. Näin ainakin sellaisessa tapauksessa, jonka kansallinen tuomioistuin on kysymyksessään esittänyt ja jossa hotellinpitäjä estää kuluttajia lähtemästä hotellista, mikäli näitä palveluja ei makseta matkanjärjestäjän maksukyvyttömyyden vuoksi.(8) Tällaisissa olosuhteissa kuluttajien suorittamat maksut tulee korvata vakuutusjärjestelyn avulla, kuten direktiivin 7 artikla edellyttää.
12 Tätä ratkaisua ei vaaranna asian käsittelyn aikana esitetty mahdollisuus, jonka mukaan sopimukseen nähden kolmansia, erityisesti hotellinpitäjiä rohkaistaan käyttäytymään asiakkaitaan kohtaan vähemmän miellyttävästi, jotta he matkanjärjestäjän maksukyvyttömyystilanteessa voisivat saada tämän maksamatta jättämät maksusuoritukset. Samaten minusta ei vaikuta merkittävältä vastaajan ja Ranskan hallituksen puolustama käsitys, jonka mukaan nimenomaan kuluttajaa rankaistaisiin, jos vakuutuksen kattamat riskit ja sen seurauksena matkapaketin hinta nousisivat.
Ensimmäisen näkökulman osalta rajoitun toteamaan, että mahdollisuus tai pikemminkin riski sellaisten tilanteiden lisääntymiseen, joissa hotellinpitäjät pitävät matkustajia panttivankeina, jotta he saisivat maksun tarjoamistaan palveluista, ei ole omiaan muuttamaan kysymyksenasettelua, eikä erityisesti sitä suojaa, mitä direktiivin tarkoituksena on antaa kuluttajille. Luotan myös siihen, että hotellinpitäjistä suurin osa ei käyttäydy yllämainitulla tavalla.
Toisen näkökulman osalta korostan ensinnäkin, että kun kerran juuri hotelli ja kuljetuspalvelut kuuluvat tavallisesti matkapakettiin, on vaikea kuvitella miten ja miksi vakuutuskulut nousisivat, jos vakuutusyhtiön on korvattava kulut kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa. Voidaan esimerkiksi ajatella, että mikäli matkanjärjestäjä olisi todettu maksukyvyttömäksi ja tämä olisi hotellinpitäjän tiedossa jo epäonnisten matkustajien saapuessa, nämä eivät voisi edes tulla hotelliin. On varmaankin kiistatonta, että tällaisessa tilanteessa vakuutusyhtiötä vaadittaisiin korvaamaan sekä kuluttajan paluukuljetus että suoritettujen maksujen palauttaminen. Näin ollen tulee selväksi, mikäli näin ei muutoin olisi asianlaita, että hotellikulujen korvaamisesta kyseessä olevassa tapauksessa ei aiheudu ylimääräisen vakuutustapahtuman kattamista vakuutuksesta, kuten vastaaja itse on istunnossa vahvistanut vastauksena tältä osin esitettyihin kysymyksiin.
13 Tuskin tarvitsee korostaa, että ehdottamani ratkaisun seurauksena ei varmastikaan ole se, että kuluttaja saisi korvauksen jopa kahteen kertaan. Tällainen ensiarviolta tarpeeton täsmennys on aiheellinen, koska kuten istunnon aikana ilmeni, Ranskan hallitus, jonka mukaan kuluttajan suoraan hotellinpitäjälle suorittamat maksut eivät kuulu paluukuljetuksen edellyttämiin välttämättömiin kuluihin, katsoo, että direktiivin kuluttajalle antama suoja ei vaarannu edes käsiteltävänä olevassa tapauksessa, sikäli kuin hänellä olisi joka tapauksessa oikeus matkanjärjestäjälle jo suoritettujen maksujen palauttamiseen hotellikulujen osalta.
Kuten olen jo korostanut,(9) on totta, että kuluttaja on joutunut maksamaan hotellinpitäjälle sellaisesta palvelusta aiheutuneet kustannukset, joka matkanjärjestäjän olisi pitänyt taata, kun tämä ei ole tehnyt niin juuri maksukyvyttömyytensä vuoksi, joten voidaan päätellä, että kuluttajalla, joka on suorittanut tällaisen maksun, on oikeus ainakin saada korvaus matkanjärjestäjälle tätä tarkoitusta varten maksamistaan maksuista. Korvausta ei kuitenkaan ole tosiasiassa suoritettu, eikä mikään viittaa tähän oikeudenkäyntiasiakirjoissa; tämän vuoksi Ranskan hallituksen esittämä väite, sellaisena kuin se ilmeni istunnossa erittäin selvästi, perustuu abstraktiin olettamukseen, jota ei tässä tapauksessa voida todentaa.(10) Tätä seikkaa tukevat sitä paitsi kantajan menettelyn aikana esittämät huomautukset, sillä tämä pyrki osoittamaan, että mikäli tuomioistuin katsoo, että Hofbauerin puolisoiden toiseen kertaan suorittamat hotellikuluja vastaavat maksut eivät ole paluukuljetuksen kannalta välttämättömiä, kyseiset maksut voitaisiin korvata jo suoritettuina maksuina.
14 Voidaan tietenkin pitäytyä vaihtoehdossa, joka koskee jo suoritettujen maksujen korvaamista. Merkittävää on todellisuudessa kuitenkin 7 artiklan tarkoituksen mukaisesti, että kuluttajan taloudellisia intressejä suojataan täysimääräisesti matkanjärjestäjän ja/tai matkan myyjän maksukyvyttömyyden tai konkurssin varalta. Tärkeää on siten, että kuluttaja ei joudu maksamaan kahdesti samasta palvelusta, paitsi jos kyseessä on ilmeinen huolimattomuus, mikä käsiteltävässä asiassa on suljettava pois.
Asiaa tältä kannalta tarkasteltaessa korostan lopulta, että ei ole mitään syytä poiketa ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta. Katson nimittäin, että on aiheellista todeta sillä tavoin, että kuluttajan paikan päällä hotellinpitäjälle suorittaman maksun, jotta kuluttaja voisi lähteä hotellista, kun maksun syynä on matkanjärjestäjän maksukyvyttömyys, on katsottava sisältyvän kuluttajan kotiinpaluun edellyttämiin kuluihin ja joka tapauksessa direktiivin mukaisiin korvattaviin kuluihin.
Ratkaisuehdotus
15 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Bezirksgericht für Handelssachen Wienin esittämään kysymykseen
seuraavasti:
Matkapaketeista, pakettilomista ja pakettikiertomatkoista 13 päivänä kesäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/314/ETY 7 artiklaa on tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluvat myös kuluttajan hotellinpitäjälle suoraan paikan päällä suorittamat maksut erityisesti paluukuljetusta varten tilanteessa, jossa hotellinpitäjä estää kuluttajaa lähtemästä hotellista, mikäli hän ei saa tätä maksusuoritusta.
(1) - EYVL L 158, s. 59.
(2) - Reisebüro-Sicherungsverordnung (RSV; matkatoimistojen asettamia vakuuksia koskeva asetus, BGBl. nro 881, 15.11.1994, s. 6501).
(3) - Yhdistetyt asiat C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 ja C-190/94, Dillenkofer ym. tuomio 8.10.1996, (Kok. 1996, s. I-4845, 42 kohta).
(4) - Ks. erityisesti 8.-11. perustelukappale, joissa on korostettu, että "eri jäsenmaiden kuluttajansuojasäännöksissä olevat erot rajoittavat jäsenvaltioiden kuluttajien halua ostaa matkapaketteja toisista jäsenvaltioista" ja että "kuluttajan pitäisi voida hyötyä tämän direktiivin mukaisesta suojasta" sekä kaksi viimeistä perustelukappaletta, jotka koskevat erityisesti kuluttajansuojaa matkanjärjestäjän maksukyvyttömyyden tai konkurssin varalta.
(5) - Tässä suhteessa edellä alaviitteessä 3 mainitussa asiassa Dillenkofer ym. annettu tuomio antaa asiaan lisäselvitystä siinä osassa, jossa tuomioistuin vahvistaa, että "direktiivin 7 artiklassa kuluttajille taattu suoja saattaa vaarantua, jos kuluttajat joutuvat vetoamaan velkatositteeseen perustuviin vaateisiin sellaisia kolmansia kohtaan, joilla ei kuitenkaan ole velvollisuutta hyväksyä niitä ja jotka myös voivat joutua konkurssiin" (64 kohta).
(6) - Edellä alaviittessä 3 mainittu tuomio, kohta 71.
(7) - Idem, 72 kohta.
(8) - Käsiteltävänä olevassa asiassa kantajan väitteiden mukaan Hofbauerin pariskunnan lähtö hotellista estettiin turvautumalla suoranaisesti fyysiseen väkivaltaan. Lähtien olettamuksesta, jonka mukaan kyse on tosiseikasta, jonka tutkiminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle, katson, että "estämisen" toimintana ei tarvitse välttämättä tarkoittaa fyysistä väkivaltaa ja että mielestäni vihamielinen asenne lievempänäkin on riittävä, mikäli se on omiaan tuolla hetkellä painostamaan kuluttajaa, kuten esimerkiksi lentokentälle menevien taksien tilauksen peruuttaminen tai niiden lähettäminen pois tai toisena esimerkkinä matkatavaroiden takavarikoiminen. Kyseessä olevassa tapauksessa riittää, kun muistetaan jälleen kerran, että yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin lähtee nimenomaisesti siitä olettamuksesta, että mikäli hotellinpitäjä ei olisi saanut maksusuoritustaan, tämä olisi estänyt epäonnisten turistien lähdön hotellista keinoja kaihtamatta.
(9) - Ks. edellä 8 kohta.
(10) - Tältä osin on tuskin tarpeen lisätä, että mikäli matkanjärjestäjälle maksettujen hotellikulujen korvaaminen olisi taattu matkustajalle, asian käsittely kansallisessa tuomioistuimessa sekä yhteisöjen tuomioistuimessa olisi ollut tarpeeton.