62021CC0329
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GIOVANNI PITRUZZELLA
20 päivänä lokakuuta 2022 (
1
)
Asia C-329/21
DIGI Communications NV
vastaan
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala,
väliintulijana
Magyar Telekom Nyrt.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Fővárosi Törvényszék (Budapestin alioikeus, Unkari))
Ennakkoratkaisupyyntö – Sähköiset viestintäverkot ja ‑palvelut – Direktiivit 2002/20/EY ja 2002/21/EY – Tarjouskilpailu, jonka perusteella myönnetään taajuuksien käyttöoikeuksia – Holdingyhtiön, jota ei ole rekisteröity sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajaksi kyseisessä jäsenvaltiossa, sulkeminen tarjouskilpailusta – Oikeus hakea muutosta myöntämispäätökseen
1.
Fővárosi Törvényszék (Budapestin alioikeus, Unkari) esittää tämän ratkaisuehdotuksen kohteena olevassa ennakkoratkaisupyynnössä unionin tuomioistuimelle useita kysymyksiä, jotka koskevat direktiivin 2002/21/EY (
2
) (jäljempänä puitedirektiivi) 4 artiklan 1 kohdan, direktiivin 2002/20/EY (
3
) (jäljempänä valtuutusdirektiivi) 7 artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan tulkintaa.
2.
Nämä kysymykset ovat tulleet esiin asiayhteydessä, jossa DIGI Communications N. V. (jäljempänä DIGI) on nostanut kanteen päätöksestä, jonka perusteella Nemzeti Média-és Hirközlési Hatóság (NMHH), joka on Unkarin televiestintäalan sääntelyviranomainen, on myöntänyt 5G-tukiasemien taajuuksien ja langattoman laajakaistan lisäpalvelujen käyttöoikeuksia (jäljempänä myöntämispäätös).
I Asiaa koskeva lainsäädäntö
A
Puitedirektiivi
3.
Puitedirektiivin versio, jota sovelletaan pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleviin tosiseikkoihin, on viimeksi direktiivillä 2009/140/EY (
4
) muutettu versio. Puitedirektiivi on kumottu ja korvattu direktiivillä (EU) 2018/1972 (
5
)20.12.2020 lukien.
4.
Puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkoihin, säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella tasolla on käytössä tehokkaat järjestelmät, joiden avulla jokainen käyttäjä tai sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai ‑palveluja tarjoava yritys, johon kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös vaikuttaa, voi hakea muutosta päätökseen muutoksenhakuelimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista. Tällä elimellä, joka voi olla tuomioistuin, on oltava tehtäviensä tehokkaan hoitamisen edellyttämä asiantuntemus. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tapaukseen liittyvät tosiseikat otetaan asianmukaisesti huomioon ja että käytettävissä on toimiva muutoksenhakujärjestelmä”.
5.
Puitedirektiivin 8 artiklan, sellaisena kuin sitä sovelletaan nyt käsiteltävän asian tosiseikkoihin, otsikkona on ”Yleiset tavoitteet ja sääntelyperiaatteet”, ja sen 2 kohdan a, b ja d alakohdassa sekä 5 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen ja niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen tarjoamisessa muun muassa
a)
varmistamalla, että käyttäjille, myös vammaisille, vanhuksille ja sosiaalisia erityistarpeita omaaville käyttäjille, koituu mahdollisimman paljon hyötyä valinnanvaran lisääntymisestä, hintojen alentumisesta ja laadun parantumisesta;
b)
varmistamalla, ettei kilpailu sähköisen viestinnän alalla, sisällön siirto mukaan lukien, vääristy tai ettei sitä rajoiteta;
– –
d)
edistämällä radiotaajuuksien ja numerovarojen tehokasta käyttöä ja varmistamalla niiden tehokas hallinta.
– –
5.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettuihin poliittisiin tavoitteisiin pyrkiessään sovellettava puolueettomia, avoimia, syrjimättömiä ja oikeasuhteisia sääntelyperiaatteita muun muassa
– –
c)
turvaamalla kuluttajia hyödyttävä kilpailu ja edistämällä tarvittaessa infrastruktuuriin perustuvaa kilpailua”.
B
Valtuutusdirektiivi
6.
Pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleviin tosiseikkoihin sovellettava valtuutusdirektiivin versio on direktiivillä 2009/140 muutettu versio. Myös valtuutusdirektiivi on kumottu ja korvattu direktiivillä 2018/1972 20.12.2020 lukien.
7.
Valtuutusdirektiivin tarkoituksena on sen 1 artiklan mukaan ”toteuttaa sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen sisämarkkinat yhdenmukaistamalla ja yksinkertaistamalla valtuutussääntöjä ja ‑ehtoja, jotta näiden palvelujen ja verkkojen tarjonta helpottuisi kaikkialla yhteisössä”.
8.
Valtuutusdirektiivin 2 artiklan 2 kohdassa, siinä muodossa kuin sitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkoihin, määritellään ”yleisvaltuutuksen” käsitteellä tarkoitettavan ”jäsenvaltion vahvistamaa oikeudellista kehystä, jolla turvataan oikeus sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoamiseen ja jossa asetetaan alakohtaisia velvollisuuksia, joita voidaan soveltaa kaikkiin tai tietyntyyppisiin sähköisiin viestintäverkkoihin ja ‑palveluihin tämän direktiivin mukaisesti”.
9.
Valtuutusdirektiivin 3 artiklan otsikkona on ”Sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskeva yleisvaltuutus”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on taattava vapaus tarjota sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja tässä direktiivissä vahvistettujen edellytysten mukaisesti. Tämän vuoksi jäsenvaltiot eivät saa estää yritystä tarjoamasta sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja, ellei tämä ole tarpeen perustamissopimuksen 46 artiklan 1 kohdassa määrätyistä syistä.
2.   Sähköisten viestintäverkkojen tai ‑palvelujen tarjoajilta voidaan vaatia ainoastaan [yleisvaltuutus], sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja erityisvelvollisuuksia tai 5 artiklassa tarkoitettuja käyttöoikeuksia. Asianomaiselta yritykseltä voidaan edellyttää ilmoituksen tekemistä, mutta ei kansallisten sääntelyviranomaisten nimenomaisen päätöksen tai muun hallinnollisen toimenpiteen saamista ennen kuin valtuutukseen perustuvia oikeuksia voidaan käyttää. Yritys voi aloittaa toiminnan tehtyään mahdollisesti edellytettävän ilmoituksen, noudattaen tarvittaessa kuitenkin 5, 6 ja 7 artiklassa olevien, käyttöä koskevista oikeuksista annettujen säännösten soveltamista.
– –
3.   Tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ilmoitus merkitsee vain sitä, että luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö ilmoittaa kansalliselle sääntelyviranomaiselle aikomuksestaan aloittaa sähköisten viestintäverkkojen tai ‑palvelujen tarjonta ja niiden vähimmäistietojen toimittamista, jotka kansalliset sääntelyviranomaiset tarvitsevat voidakseen pitää rekisteriä tai luetteloa sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoajista. Tietoihin on sisällyttävä ainoastaan tarjoajan tunnistamiseksi tarvittavat tiedot, kuten yrityksen rekisterinumero, tarjoajan yhteyshenkilöt, tarjoajan osoite, lyhyt kuvaus verkosta tai palvelusta sekä arvioitu toiminnan aloittamispäivä.”
10.
Valtuutusdirektiivin 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa sekä 3 ja 5 kohdassa, siinä muodossa kuin niitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleviin tosiseikkoihin, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos jäsenvaltio harkitsee, onko myönnettävien radiotaajuuksien käyttöoikeuksien määrää rajoitettava tai onko olemassa olevien oikeuksien kestoa jatkettava muuten kuin näissä oikeuksissa määritettyjen ehtojen mukaisesti, sen on muun muassa:
a)
otettava asianmukaisella tavalla huomioon tarve tarjota käyttäjille mahdollisimman suuri hyöty ja helpottaa kilpailun kehittymistä;
– –
3.   Jos radiotaajuuksien käyttöä koskevien oikeuksien myöntämistä on rajoitettava, jäsenvaltioiden on myönnettävä tällaiset oikeudet puolueettomin, avoimin, syrjimättömin ja oikeasuhteisin valintaperustein. Valintaperusteissa on otettava asianmukaisesti huomioon [puitedirektiivin] 8 artiklan tavoitteiden ja 9 artiklan vaatimusten saavuttaminen.
– –
5.   Tämä artikla ei vaikuta radiotaajuuksien käyttöä koskevien oikeuksien siirtoon direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 9 b artiklan mukaisesti”.
II Pääasian oikeudenkäynti, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
11.
NMHH aloitti 18.7.2019 tarjouskilpailun, joka koski 5G-tukiasemien taajuuksien ja langattoman laajakaistan lisäpalvelujen käyttöoikeuksia (jäljempänä tarjouskilpailu), ja julkaisi asiakirjat, joihin sisältyivät kilpailua koskevat yksityiskohtaiset säännöt (jäljempänä tarjouspyyntöasiakirjat).
12.
DIGI, joka on Alankomaihin rekisteröitynyt yhtiö, jota ei ole rekisteröity Unkarissa sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajaksi, esitti hakemuksensa osallistumisesta tarjouskilpailuun, mutta NMHH totesi sen osallistumisen muodollisesti pätemättömäksi. NMHH katsoi DIGIn käyttäneen väärin oikeuttaan osallistua tarjouskilpailuun, syyllistyneen menettelytapaan, jonka tarkoituksena oli kiertää tarjouskilpailumenettelyä, ja yrittäneen harhauttaa NMHH:ta. NMHH näet katsoi DIGIn esittäneen osallistumishakemuksensa unkarilaisen tytäryhtiönsä DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaságin (jäljempänä DIGI Kft.) – Unkarissa rekisteröity yhtiö, joka tarjoaa sähköisiä viestintäpalveluja kyseisessä maassa – sijasta, sillä jos se olisi esittänyt oman osallistumishakemuksensa, se olisi suljettu tarjouskilpailusta tarjouspyyntöasiakirjojen 61 artiklan n alakohtaan sisältyvän määräyksen perusteella. (
6
) NMHH epäsi siis lopullisella päätöksellään DIGIn hakemuksen kirjaamisen tarjouskilpailussa ja katsoi sen menettäneen oikeutensa olla asianosaisena kyseisessä menettelyssä.
13.
Kantaja riitautti tämän päätöksen tuomioistuimessa, mutta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin hylkäsi sen kanteen alimmassa oikeusasteessa ja Kúria (ylin tuomioistuin, Unkari) lopullisesti toisessa oikeusasteessa.
14.
NMHH teki DIGIn vireille paneman oikeudenkäynnin kuluessa myöntämispäätöksen, jolla tarjouskilpailun kohteena olevat taajuuksien käyttöoikeudet myönnettiin kolmelle suurimmalle Unkarin markkinoilla toimivalle sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajalle, DIGI Kft:tä lukuun ottamatta.
15.
Kantaja pani vireille kanteellaan, jossa vaadittiin myöntämispäätöksen kumoamista, hallinnollisen menettelyn ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa.
16.
Koska DIGI ei kuulu myöntämispäätöksen adressaatteihin sen vuoksi, että se on suljettu tarjouskilpailusta, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sen on tutkittava ensin, voiko kyseisellä yhtiöllä olla asiavaltuus, ja erityisesti, voidaanko sitä pitää puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”yrityksenä, johon päätös vaikuttaa” ja jolle on myönnettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettu muutoksenhakuoikeus.
17.
Koska tätä käsitettä ei ole määritelty puitedirektiivissä, Fővárosi Törvényszék, joka nojautuu 21.2.2008 annettuun tuomioon Tele2 Telecommunication (
7
) (jäljempänä tuomio Tele2), 24.4.2008 annettuun tuomioon Arcor (
8
) (jäljempänä tuomio Arcor) ja 22.1.2015 annettuun tuomioon T-Mobile Austria (
9
) (jäljempänä tuomio T-Mobile), on katsonut, että unionin tuomioistuin oli tutkinut kolmea edellytystä vahvistaakseen, onko yrityksellä edellä mainitussa 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu muutoksenhakuoikeus, eli i) että kyseinen yritys on yritys, joka tarjoaa yrityksen tai yritysten, jolle tai joille kansallisen sääntelyviranomaisen päätös on osoitettu, kanssa kilpailevia sähköisiä viestintäverkkoja tai ‑palveluja; ii) että kansallinen sääntelyviranomainen on tehnyt kyseisen päätöksen menettelyssä, jonka tarkoituksena on kilpailun suojeleminen, ja iii) että kyseinen päätös vaikuttaa tai saattaa vaikuttaa ensin mainitun yrityksen markkina-asemaan.
18.
Kullakin ennakkoratkaisukysymyksellä pyydetään unionin tuomioistuimelta täsmennyksiä siihen, miten näitä edellytyksiä on sovellettava pääasian oikeudenkäynnin olosuhteisiin.
19.
Tässä yhteydessä Fővárosi Törvényszék on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
1.1 Voidaanko jossain toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä ja toimivaa yritystä pitää sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yritysten, joihin kansallisen sääntelyviranomaisen päätös vaikuttaa, kilpailijana, jos se ei itse tarjoa sähköisiä viestintäpalveluja markkinoilla, joihin päätös liittyy, kun yritys, joka on sen välittömässä määräysvallassa, toimii asianomaisilla markkinoilla palvelujen tarjoajana ja kilpailee niillä niiden yritysten kanssa, joille päätös on osoitettu?
1.2 Onko kysymykseen 1.1 vastaamiseksi tarpeen tutkia, muodostaako holding-yhtiö, joka haluaa nostaa kanteen, taloudellisen kokonaisuuden sellaisen yrityksen kanssa, joka on sen määräysvallassa ja joka toimii kilpailijana asianomaisilla markkinoilla?
2)
2.1 Onko tarjouskilpailu, jonka puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa ja viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi) 7 artiklassa tarkoitettu kansallinen sääntelyviranomainen on saattanut päätökseen ja jonka kohteena ovat 5G-tukiasemien taajuuksien käyttöoikeudet, jotka liittyvät langattoman laajakaistan lisäpalveluihin, menettely, jolla pyritään suojelemaan kilpailua? Onko katsottava myös, että kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen, jolla todetaan kyseisen tarjouskilpailun lopputulos, tarkoituksena on tällainen kilpailun suojeleminen?
2.2 Mikäli unionin tuomioistuin vastaa kysymykseen 2.1 myöntävästi, vaikuttaako päätöksen tavoitteeseen suojella kilpailua se, että kansallinen sääntelyviranomainen epää erilliseen päätökseen sisältyvällä lopullisella päätöksellä muutoksenhakijana olevan yrityksen tarjouksen rekisteröinnin, mistä seurasi, että viimeksi mainittu ei kyennyt osallistumaan tarjouskilpailuun eikä päätöstä, jolla ratkaistiin menettelyn lopputulos, näin ollen osoitettu sille?
3)
3.1 Onko puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että siinä annetaan oikeus nostaa kanne kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksestä vain yritykselle,
a)
jonka markkina-asemaan päätös vaikuttaa suoraan ja tosiasiallisesti, tai
b)
jonka osalta voidaan osoittaa, että on hyvin todennäköistä, että päätös vaikuttaa sen markkina-asemaan, tai
c)
jonka markkina-asemaan päätös voi vaikuttaa suoraan tai epäsuorasti?
3.2 Osoitetaanko kysymyksessä 3.1 tarkoitettu vaikutus jo sillä perusteella, että yritys teki tarjouksen tarjouskilpailussa eli halusi osallistua siihen mutta ei kyennyt, koska se ei täyttänyt edellytyksiä, vai voiko tuomioistuin hyväksyttävästi vaatia sitä osoittamaan tämän vaikutuksen lisäksi todisteiden avulla?
4)
Onko ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen kysymykseen annettavien vastausten perusteella puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että sähköisiä viestintäpalveluja tarjoavana yrityksenä, johon vaikuttaa kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös, jolla todetaan langattoman laajakaistan lisäpalveluihin liittyviä 5G-tukiasemien taajuuksien käyttöoikeuksia koskevan tarjouskilpailun lopputulos, ja jolla on näin ollen muutoksenhakuoikeus, on pidettävä yritystä,
–
joka ei harjoita palvelujen tarjoamista koskevaa taloudellista toimintaa asianomaisilla markkinoilla mutta jonka välittömässä määräysvallassa oleva yritys tarjoaa sähköisiä viestintäpalveluja näillä samoilla markkinoilla, ja
–
jolta on evätty rekisteröityminen tarjouskilpailuun kansallisen sääntelyviranomaisen lopullisella päätöksellä ennen kuin on tehty päätös, jolla on vahvistettu riidanalaisen tarjouskilpailun lopputulos, millä siltä on evätty myöhempi osallistuminen tarjouskilpailuun?”
20.
Kirjallisia huomautuksia ovat unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti esittäneet pääasian oikeudenkäynnin asianosaiset ja komissio. Unionin tuomioistuin kuuli näiden osapuolten suulliset huomautukset 1.6.2022 pidetyssä suullisessa käsittelyssä.
III Oikeudellinen arviointi
A
Alustavia huomautuksia
21.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pitänyt ennakkoratkaisukysymyksiään muotoillessaan lähtökohtana sitä, että jotta yritystä voidaan pitää puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”yrityksenä, johon päätös vaikuttaa” ja jotta se voi näin ollen saada kansallisen sääntelyviranomaisen päätöstä koskevan muutoksenhakuoikeuden, sen on välttämättä oltava sellaisen yrityksen tai sellaisten yritysten suora ja tämänhetkinen kilpailija, jolle tai joille tämä päätös on osoitettu.
22.
Tästä syystä ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä pyritään saamaan selvennyksiä siihen, onko DIGIn kaltainen yritys, joka ei tarjoa sähköisiä viestintäpalveluja muutoin kuin epäsuorasti sen konsernin yritysten välityksellä, joiden holding-yhtiö se on, ja erityisesti kansallisilla markkinoilla, joilla tarjouskilpailu on järjestetty, toimivan DIGI Kft:n välityksellä, sellaisten yritysten kilpailija, jotka ovat menestyneet valintamenettelyssä, jossa on myönnetty taajuuksien käyttöoikeuksia.
23.
Katson komission tavoin, että lähtökohta, johon Fővárosi Törvényszék nojautuu, perustuu tuomioiden Tele2, Arcor ja T-Mobile virheelliseen tulkintaan.
24.
Pitää tosin paikkansa, että asioissa, joissa nämä tuomiot annettiin, yritykset, joiden muutoksenhakuoikeudesta oli ristiriitaisia näkemyksiä, kilpailivat sen jäsenvaltion markkinoilla, joihin kyseinen päätös liittyi, sen yrityksen tai niiden yritysten kanssa, jolle tai joille kansallisen sääntelyviranomaisen päätös oli osoitettu. (
10
) Kyseisten tuomioiden mistään kohdasta ei voida mielestäni kuitenkaan päätellä unionin tuomioistuimen aikoneen rajoittaa kyseisen säännöksen henkilöllistä soveltamisalaa siten, että se koskisi vain kansallisen sääntelyviranomaisen kyseisen päätöksen adressaattien senhetkisten tai myös vain potentiaalisten kilpailijoiden piiriä.
25.
Unionin tuomioistuin näet totesi näissä tuomioissa, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettua tehokkaan oikeussuojan antamista koskevaa jäsenvaltioiden velvollisuutta, johon puitedirektiivin 4 artikla perustuu, ”on sovellettava myös käyttäjiin ja yrityksiin, jotka voivat johtaa oikeuksia unionin oikeusjärjestyksestä ja etenkin sähköisestä viestinnästä annetuista direktiiveistä ja joiden oikeuksia kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös loukkaa”. (
11
)
26.
Edellä mainittujen tuomioiden perusteella on siis kaksi edellytystä, joiden on täytyttävä, jotta voitaisiin katsoa, että kansallisen sääntelyviranomaisen päätös, jota ei ole osoitettu yritykselle, vaikuttaa siihen puitedirektiivin 4 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
27.
Unionin tuomioistuin on konkreettisesti katsonut, että ensimmäinen edellytys, jonka mukaan asianomaisella on oltava unionin oikeusjärjestyksessä tunnustettuja oikeuksia, täyttyy sellaisten yritysten osalta, jotka ovat huomattavaa markkinavoimaa omaavan yrityksen kilpailijoina, koska ne ovat niiden oikeuksien potentiaalisia edunsaajia, jotka vastaavat kansallisen sääntelyviranomaisen kyseiselle yritykselle käyttöoikeusdirektiivin 16 artiklan nojalla asettamia erityisiä sääntelyvelvollisuuksia, (
12
) tai siinä tapauksessa, että kyseessä on asetuksen (EY) N:o 2887/2000 (
13
) 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettu käyttöoikeuden saanut, joka oli tehnyt kyseisen artiklan a alakohdassa tarkoitetun ilmoitetun operaattorin kanssa sopimuksen tilaajayhteyksistä paikallisverkkoihin, (
14
) tai lopuksi silloin kun yritys on valtuutusmenettelyssä, joka koskee kilpailevien yritysten osakasrakenteen muutosta, mikä merkitsee sitä, että muutetaan radiotaajuuksien jakoa markkinoilla toimivien yritysten kesken.
28.
Toisen edellytyksen osalta kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksellä voidaan mahdollisesti loukata oikeuksia, joita puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla yrityksellä on unionin oikeusjärjestyksen nojalla, yhtäältä kyseisen päätöksen sisällön ja toisaalta sellaisen toiminnan takia, jota tämä yritys harjoittaa tai aikoo harjoittaa. (
15
) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt tuomiossa T‑mobile kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen adressaatin tai adressaattien kanssa kilpailevien yritysten osalta, että kyseinen säännös koskee näitä yrityksiä ”siltä osin kuin asianomainen päätös voi vaikuttaa niiden asemaan markkinoilla”. (
16
)
29.
Unionin tuomioistuin totesi tosin kyseisen tuomion 39 kohdassa, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmeisesti viittaa kahden ennakkoratkaisukysymyksensä sanamuodossa, lisäksi yleisemmin, että ”kansallisen sääntelyviranomaisen menettelyssä, josta säädetään sähköisestä viestinnästä annetuilla direktiiveillä, tekemän päätöksen voidaan katsoa vaikuttavan – – yritykseen puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, kun tällainen yritys, joka tarjoaa sähköisiä viestintäverkkoja tai ‑palveluja, on kansallisen sääntelyviranomaisen tekemän päätöksen adressaattiyrityksen tai ‑yritysten kilpailija, kun kansallinen sääntelyviranomainen antaa ratkaisun menettelyssä, jolla pyritään turvaamaan kilpailu, ja kun asianomainen päätös voi vaikuttaa ensiksi mainitun yrityksen asemaan markkinoilla”.
30.
Mielestäni kyseisen tuomion asianomaisessa kohdassa ja seuraavassa eli 40 kohdassa tehdystä nimenomaisesta viittauksesta pääasian kantajan erityiseen tilanteeseen, joka on unionin tuomioistuimen tuomion taustalla, ilmenee kuitenkin, että unionin tuomioistuimen tarkoituksena ei ollut rajata puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan soveltamisalaa niin, että se koskisi vain keskenään kilpailevia yrityksiä, eikä missään tapauksessa ainoastaan kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen adressaatin tai adressaattien ”senhetkisiä kilpailijoita” kansallisilla markkinoilla, joihin kyseinen päätös liittyy.
31.
Tämän perusteella puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan sanamuodolla rajoitetaan sen velvoitteen laajuutta, joka siinä asetetaan jäsenvaltioille ja jonka mukaan niiden on varmistettava, että paitsi käyttäjien, myös jokaisen ”sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai ‑palveluja tarjoavan yrityksen” käytettävissä on tehokkaat järjestelmät muutoksen hakemiseksi kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksiin. Tästä seuraa, että yrityksen, jota ei voida pitää puitedirektiivin 2 artiklan h alakohdassa tarkoitettuna ”käyttäjänä” (
17
) tai joka ei tarjoa verkkoja kyseisen artiklan m alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on kyetäkseen vetoamaan kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa tunnustettuun muutoksenhakuoikeuteen osoitettava olevansa sähköisten viestintäpalvelujen tarjoaja.
32.
Vaikka puitedirektiiviin ja valtuutusdirektiiviin ei sisälly ”sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajan” käsitteen määritelmää, (
18
) jolla rajattaisiin niiden yritysten piiriä, joiden voidaan katsoa sisältyvän tähän määritelmään, on nojauduttava valtuutusdirektiivin mukaiseen järjestelmään.
33.
Kyseisellä direktiivillä on määritelty normatiivinen kehys, jotta varmistettaisiin sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen vapaa tarjoaminen, minkä tarkoituksena antaa kaikille tavarantoimittajille mahdollisuus saada hyväkseen yhtäältä puolueettomat, avoimet, syrjimättömät ja oikeasuhteiset ehdot ja menettelyt, (
19
) ja toisaalta valtuutusjärjestelmä, joka on ”mahdollisimman yksinkertainen” ja jonka tarkoituksena on ”edistää uusien sähköisten viestintäpalvelujen sekä yleiseurooppalaisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen kehittymistä sekä antaa palvelujen tarjoajille ja kuluttajille mahdollisuus hyötyä yhtenäismarkkinoiden tuomista mittakaavaeduista”. (
20
) Tällä normatiivisella kehyksellä on otettu käyttöön ”yleisvaltuutukseen” perustuva järjestelmä, (
21
) joka käsittää kaikki sähköiset viestintäverkot ja ‑palvelut eikä edellytä kansallisen sääntelyviranomaisen nimenomaista päätöstä tai hallintotoimea.
34.
Siten valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen nojalla, siinä muodossa kuin sitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkoihin, ”sähköisten viestintäverkkojen tai ‑palvelujen tarjoajilta voidaan vaatia ainoastaan [yleisvaltuutus]”. Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan sähköisten viestintäverkkojen tai ‑palvelujen tarjontaa koskevaan yleisvaltuutukseen voidaan soveltaa ainoastaan kyseisen direktiivin liitteessä lueteltuja ehtoja. Näiden ehtojen on oltava syrjimättömiä, oikeasuhteisia ja avoimia.
35.
Lisäksi valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen nojalla ”asianomaiselta yritykseltä voidaan edellyttää ilmoituksen tekemistä, mutta ei kansallisten sääntelyviranomaisten nimenomaisen päätöksen tai muun hallinnollisen toimenpiteen saamista ennen kuin valtuutukseen perustuvia oikeuksia voidaan käyttää”.
36.
Yritystä, joka täyttää edellytykset, jotka asianomaisessa jäsenvaltiossa asetetaan valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan viimeisessä virkkeessä tarkoitetulle yleisvaltuutukselle, voidaan mielestäni pitää puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai ‑palveluja tarjoavana yrityksenä” ilman että olisi tarpeellista, että tämän jäsenvaltion hallintoviranomainen tunnustaa millään tavoin virallisesti sen olevan tällainen, ja erityisesti ilman että tällaisen yrityksen olisi tarvinnut kyseisen jäsenvaltion vaatimuksesta tehdä valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettua ilmoitusta. Tällainen ilmoitus on näet tarpeen vain sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevan toiminnan aloittamiseksi kyseisessä jäsenvaltiossa, eikä sitä voida erikseen vaatia, jotta yritys voisi osallistua taajuuksien myöntämistä koskeviin menettelyihin, kuten pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevaan menettelyyn. (
22
)
37.
Tästä seuraa, että puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädettyä muutoksenhakuoikeutta voi käyttää myös yritys, joka ei vielä toimi suoraan tai epäsuorasti jäsenvaltion markkinoilla, joihin kansallisen sääntelyviranomaisen päätös vaikuttaa, ja/tai jota ei vielä ole rekisteröity sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajaksi kyseisessä jäsenvaltiossa, erityisesti yritys, joka toimii kyseisellä alalla mutta jossain toisessa jäsenvaltiossa.
38.
Koska kuitenkin puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan sanamuodossa viitataan sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamista koskevan toiminnan harjoittamiseen, katson, että vaikka tällä sanamuodolla ei jätetä kyseisen säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle yrityksiä, jotka eivät vielä toimi konkreettisesti kyseisillä aloilla, siinä edellytetään, jotta kyseinen yritys voisi vedota siihen, että ”päätös vaikuttaa siihen” kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla, että se osoittaa realistisen aikomuksen ja mahdollisuuden, joka ei ole täysin hypoteettinen vaan infrastruktuurin ja teknologian kannalta tosiasiallinen, tulla sähköisten viestintäverkkojen ja/tai ‑palvelujen markkinoille.
39.
Tutkin Fővárosi Törvényszékin esittämät ennakkoratkaisukysymykset edellä esitettyjen seikkojen perusteella.
40.
Toisin kuin NMHH esittää, nämä kysymykset on mielestäni tutkittava. Perustelut, joita NMHH on esittänyt tutkimatta jättämisen tueksi, merkitsevät näet samaa kuin näiden kysymysten asiasisällön tutkiminen.
B
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
41.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäisessä osassa unionin tuomioistuimelta lähinnä, voidaanko oikeushenkilöä, joka on sijoittautunut johonkin toiseen jäsenvaltioon kuin se, johon liittyy päätös, jolla kansallinen sääntelyviranomainen on myöntänyt radiotaajuuksia tarjouskilpailun perusteella, pitää niiden yritysten ”kilpailijana”, joille kyseinen päätös on osoitettu, ja voiko se siten vedota oikeuteen hakea muutosta kyseiseen päätökseen puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan nojalla, jos tämä oikeushenkilö, jota ei kyllä ole rekisteröity sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajaksi kyseisessä jäsenvaltiossa, koska se ei harjoita kyseistä toimintaa eikä sillä ole tähän tarvittavaa infrastruktuuria omissa nimissään, on kuitenkin holding-yhtiö konsernissa, joka suorittaa tällaisia palveluja unionin alueella ja joka toimii jäsenvaltiossa, jota kyseinen kansallisen sääntelyviranomaisen päätös koskee, sellaisen tytäryhtiön välityksellä, joka on rekisteröity kyseisessä jäsenvaltiossa tällaisten palvelujen tarjoajaksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksensä toisessa osassa lähinnä, onko tämän kysymyksen ensimmäiseen osaan vastaamiseksi tarpeen tutkia, muodostaako kyseinen oikeushenkilö asianomaisilla kansallisilla markkinoilla toimivan tytäryhtiönsä, johon kansallisen sääntelyviranomaisen päätös vaikuttaa, kanssa unionin kilpailulainsäädännössä tarkoitetun ”taloudellisen kokonaisuuden”.
42.
Tämän ratkaisuehdotuksen 23–30 kohdassa esitetyistä seikoista ilmenee, että ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys, jolla rajoitetaan puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan soveltamisalaa siten, että se koskisi vain kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen adressaatin tai adressaattien senhetkisiä kilpailijoita, perustuu virheelliseen lähtökohtaan, mistä syystä se on muotoiltava uudelleen.
43.
Kun tätä kysymystä tarkastellaan kokonaisuutena, se on mielestäni ymmärrettävä siten, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voidaanko oikeushenkilöä, joka on tämän ratkaisuehdotuksen 41 kohdassa kuvatun kaltaisessa tilanteessa, pitää yrityksenä, joka tarjoaa ”sähköisiä viestintäpalveluja” puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja onko kysymykseen vastaamiseksi merkityksellistä, muodostavatko tämä oikeushenkilö ja asianomaisilla kansallisilla markkinoilla toimiva tytäryhtiö unionin kilpailulainsäädännössä tarkoitetun ”taloudellisen kokonaisuuden”.
44.
DIGI ja komissio esittävät, että tähän kysymykseen pitäisi vastata myöntävästi, kun NMHH puolestaan ehdottaa kieltävää vastausta.
45.
Aluksi on hylättävä näkemys, jonka NMHH on esittänyt kirjallisissa huomautuksissaan ja jonka mukaan ainoastaan yritykset, joille pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltainen päätös on osoitettu, voivat hakea muutosta tällaiseen päätökseen. Tässä yhteydessä on riittävää muistuttaa, että unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Tele2, joskin eri asiayhteydessä, että ” puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan suppea tulkinta, jonka mukaan kyseisessä säännöksessä ei anneta muutoksenhakuoikeutta muille henkilöille kuin kansallisten sääntelyviranomaisten tekemien päätösten adressaateille, ei ole kovin yhteensopiva kyseisiä viranomaisia mainitun direktiivin 8 artiklan perusteella velvoittavien yleisten tavoitteiden ja sääntelyperiaatteiden kanssa eikä etenkään kilpailun edistämistä koskevan päämäärän kanssa”. (
23
) Ei ole olemassa perusteita, jotka liittyisivät erityisesti pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan päätöksen luonteeseen tai tälle oikeudenkäynnille ominaisiin tosiasiallisiin olosuhteisiin ja jotka oikeuttaisivat poikkeamisen puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan tällaisesta tulkinnasta. Unionin tuomioistuimen käyttämän sanamuodon perusteella tämä tulkinta on lisäksi selvästi yleisluonteinen.
46.
Tällä perusteella tämän ratkaisuehdotuksen 36 kohdasta ilmenee, että yrityksen voidaan katsoa olevan puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai palveluja tarjoava yritys”, jos se täyttää edellytykset, jotka asianomaisessa jäsenvaltiossa asetetaan valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetulle yleisvaltuutukselle, vaikka tämä yritys ei vielä toimi kyseisen jäsenvaltion markkinoilla eikä sitä ole vielä rekisteröity siellä kyseisen 3 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetulla tavalla. Tämän ratkaisuehdotuksen 38 kohdasta seuraa lisäksi, että ei myöskään ole tarpeen, että tämä yritys tarjoaa tällä hetkellä sähköisiä viestintäpalveluja, kuitenkin sillä edellytyksellä, että osoitetaan realistinen aikomus ja mahdollisuus, joka ei ole täysin hypoteettinen vaan infrastruktuurin ja teknologian kannalta tosiasiallinen, tulla sähköisten viestintäverkkojen ja/tai ‑palvelujen markkinoille joko asianomaisessa jäsenvaltiossa tai jossain toisessa jäsenvaltiossa.
47.
Erillinen keskustelu on mielestäni käytävä tapauksessa, jossa, kuten pääasian oikeudenkäynnissä, oikeushenkilö, joka vaatii muutoksenhakuoikeutta puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti, ei toimi suoraan sähköisten viestintäpalvelujen markkinoilla mutta on tällaisia palveluja tarjoavan konsernin holding-yhtiö. En näet sulje pois sitä, että myös tällainen oikeushenkilö voisi olla tässä säännöksessä tarkoitettu ”yritys, joka tarjoaa sähköisiä viestintäpalveluja”. Tässä yhteydessä edellytetään, että viimeksi mainitun on joka tapauksessa osoitettava, että kyseinen päätös ”vaikuttaa” siihen puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, eli, siten kuin oikeuskäytännössä selvennetään, tämän päätöksen on pitänyt loukata oikeuksia, joita sillä on unionin oikeusjärjestyksen ja erityisesti sähköisiä viestintäpalveluja koskevien direktiivien nojalla.
48.
Edellisessä kohdassa tarkoitetun tilanteen osalta on tehtävä kaksi täsmennystä.
49.
Ensinnäkin se, että todetaan, että yhtiö, joka on sellaisen konsernin holding-yhtiö, joka harjoittaa sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamista, on puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”sähköisiä viestintäpalveluja tarjoava yritys”, perustuu vain siihen, että se toimii epäsuorasti markkinoilla, eikä riipu siitä, kilpaileeko se mahdollisesti kyseisen kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen adressaattien kanssa, tai siitä, muodostaako kyseinen yhtiö markkinoilla, joita kyseinen päätös koskee, toimivan tytäryhtiönsä kanssa unionin kilpailulainsäädännössä tarkoitetun ”taloudellisen kokonaisuuden”.
50.
Katson viimeksi mainitun seikan olevan joka tapauksessa merkityksetön riippumatta siitä, millaiseen tulkintaan unionin tuomioistuin päätyy puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan osalta.
51.
”Taloudellisen kokonaisuuden” käsite, joka liittyy tiiviisti unionin kilpailulainsäädännössä tarkoitettuun ”yrityksen” toiminnalliseen käsitteeseen, on kehitetty nimenomaan siinä tarkoituksessa, että yksilöidään yksikkö, jonka syyksi kilpailulainsäädännön rikkominen luetaan, ja sitä käytetään tässä asiayhteydessä lähinnä siksi, että mahdollistetaan tietyin edellytyksin määräysvallan kohteena olevan yrityksen kilpailunvastaisen menettelytavan lukeminen määräysvaltaa käyttävän yrityksen syyksi ja poistetaan este, joka johtuu siitä, että nämä kaksi yksikköä ovat eri oikeushenkilöitä.
52.
Nämä käsitteet ovat ominaisia kilpailulainsäädännölle, jonka yhteydessä niillä on samaan aikaan tehtävä, joka liittyy seuraamusten määräämiseen kilpailunvastaisista menettelytavoista, ja tehtävä ehkäistä tällaiset menettelytavat. Niiden ”siirtäminen” koskemaan unionin oikeuden muita aloja ei ole mielestäni tästä syystä asianmukaista siinäkään tapauksessa, että kyseessä ovat alat, joilla korostuvat kilpailun suojelun tavoitteet.
53.
Toiseksi, toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää väittävän, sen hyväksymisestä, että puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”sähköisiä viestintäpalveluja tarjoavana yrityksenä” voitaisiin pitää myös yrityksiä, jotka eivät toimi suoraan näiden palvelujen markkinoilla, ja erityisesti näitä palveluja tarjoavan konsernin holding-yhtiötä, ei seuraa pääasian kohteena olevan kaltaisissa olosuhteissa, että sallittaisiin ”kilpailutussääntöjen kiertäminen”. Jos näet tällaisen oikeussubjektin holding-yhtiölle mahdollisesti annetaan oikeus hakea muutosta päätökseen, jolla kansallinen sääntelyviranomainen on myöntänyt taajuuksien käyttöoikeuksia tällaisen menettelyn päätteeksi, tämä ei sulje pois mahdollisuutta esittää viimeksi mainittua vastaan, jos tämä on esittänyt hakemuksen omissa nimissään, poissulkemisperusteita, joita sovellettaisiin tarjouskilpailun kohteena olevilla markkinoilla toimivaan konserniin kuuluvaan yhtiöön, jos ilmenee, että tämä hakemus on esitetty yksinomaan tarjouskilpailuun hyväksymistä koskevien vaatimusten kiertämiseksi.
54.
Vaikka oikeus hakea muutosta puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun kansallisen sääntelyviranomaisen päätökseen ei perustu välttämättä siihen, että yritys on osapuolena hallinnollisessa menettelyssä, joka on johtanut tämän päätöksen tekemiseen, tämä ei toisin sanoen merkitse myöskään automaattisesti oikeutta osallistua tähän menettelyyn.
55.
Kaiken edellä esitetyn perusteella katson, että ensimmäiseen kysymykseen, sellaisena kuin se on uudelleen muotoiltuna, on vastattava, että puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että yrityksen todetaan olevan kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”sähköisiä viestintäpalveluja tarjoava yritys”, jos se täyttää edellytykset, joita sovelletaan valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuun yleisvaltuutukseen jäsenvaltiossa, johon kyseisen päätöksen tehnyt kansallinen sääntelyviranomainen kuuluu, eli yhtäältä sille, että tämä yritys ei vielä toimi kyseisen jäsenvaltion markkinoilla eikä sitä ole rekisteröity siellä kyseisen 3 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetulla tavalla, ja toisaalta sille, että tämä ei tarjoa tällä hetkellä sähköisiä viestintäpalveluja, kuitenkin sillä edellytyksellä, että osoitetaan realistinen aikomus ja mahdollisuus, joka ei ole täysin hypoteettinen vaan infrastruktuurin ja teknologian kannalta tosiasiallinen, tulla näiden palvelujen markkinoille asianomaisessa jäsenvaltiossa. Voidaan katsoa, että myös sellainen oikeushenkilö on puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”sähköisiä viestintäpalveluja tarjoava yritys”, joka ei harjoita suoraan sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamiseen liittyvää toimintaa mutta joka on tällaisia palveluja tarjoavan konsernin holding-yhtiö.
C
Toinen ennakkoratkaisukysymys
56.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisen ennakkoratkaisukysymyksensä ensimmäisessä osassa lähinnä, onko tarjouskilpailun, jonka kohteena ovat 5G-tukiasemien taajuuksien ja niihin liittyvien lisäpalvelujen käyttöoikeudet ja jonka valtuutusdirektiivin 7 artiklassa tarkoitettu kansallinen sääntelyviranomainen on saattanut päätökseen, sekä kyseisen tarjouskilpailun lopputuloksen toteavan päätöksen tarkoituksena kilpailun suojeleminen. Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta välipäätöksestä ilmenee, että Fővárosi Törvényszék on muotoillessaan tämän kysymyksen nojautunut erityisesti tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohdassa mainitun tuomion T-Mobile 39 kohtaan ja pitänyt lähtökohtana sitä, että jotta kansallisen sääntelyviranomaisen kyseisen päätöksen adressaatin tai adressaattien kanssa kilpailevaa yritystä voitaisiin pitää puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna yrityksenä, johon päätös vaikuttaa, tämä päätös on pitänyt tehdä menettelyssä, jonka tarkoituksena on kilpailun suojeleminen.
57.
Kuten myös ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin itse sekä pääasian oikeudenkäynnin asianosaiset ja komissio ovat katsoneet, on kiistatonta, että tämän oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltaisen tarjouskilpailun, joka on järjestetty valtuutusdirektiivin 7 artiklassa tarkoitetulla tavalla asiayhteydessä, jossa on ollut välttämätöntä rajoittaa myönnettävien radiotaajuuksien käyttöä koskevien oikeuksien määrää, ensisijaisiin tavoitteisiin kuuluu kilpailun suojeleminen.
58.
Tämä ilmenee paitsi valtuutusdirektiivin 7 artiklan 1 kohdan a alakohdasta, jossa edellytetään nimenomaisesti, että asianomainen jäsenvaltio ottaa asianmukaisella tavalla huomioon tarpeen tarjota käyttäjille mahdollisimman suuri hyöty ja helpottaa kilpailun kehittymistä, myös kyseisen artiklan 3 kohdasta.
59.
Kyseisen säännöksen nojalla puolueettomissa, avoimissa, syrjimättömissä ja oikeasuhteisissa valintaperusteissa, joiden perusteella radiotaajuuksien käyttöoikeudet on myönnettävä, on ”otettava asianmukaisesti huomioon [puitedirektiivin] 8 artiklan tavoitteiden – –vaatimusten saavuttaminen”. Näihin tavoitteisiin sisällytetään kyseisen artiklan 2 kohdassa kilpailun edistäminen sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen ja niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen tarjoamisessa. Kyseisen kohdan b alakohdassa täsmennetään, että kyseisen tavoitteen yhteydessä on muun muassa varmistettava, ”ettei kilpailu sähköisen viestinnän alalla, sisällön siirto mukaan lukien, vääristy tai ettei sitä rajoiteta”.
60.
Muistutettakoon lisäksi, että unionin tuomioistuin on täsmentänyt puitedirektiivin 8 artiklan osalta, että kyseisessä säännöksessä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus varmistaa, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat kaikki aiheelliset toimenpiteet edistääkseen kilpailua sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamisessa ja huolehtivat siitä, ettei kilpailua sähköisen viestinnän alalla vääristetä tai rajoiteta, sekä poistavat jäljellä olevat esteet kyseisten palvelujen unionin laajuiselta tarjonnalta. (
24
)
61.
Unionin tuomioistuin on todennut yleisemmin, että sähköisiä viestintäpalveluja, sähköisiä viestintäverkkoja sekä niiden liitännäistoimintoja ja ‑palveluja koskeva uusi yhteinen lainsäädäntökehys (UYL), johon kuuluvat puitedirektiivi ja valtuutusdirektiivi, perustuu ”etenkin tehokkaan ja vääristymättömän kilpailun tavoitteeseen, ja sillä pyritään sen edistämiseen ottaen erityisesti huomioon yhdenvertaisen kohtelun periaate ja suhteellisuusperiaate”. (
25
)
62.
Tästä seuraa, että puitedirektiivin 8 artiklassa vahvistettu kilpailun suojelemisen tavoite ei ole ainoastaan etusijalla valtuutusdirektiivin 7 artiklan perusteella vireille pantua menettelyä varten määriteltyihin hyväksymisperusteisiin nähden, vaan se näkyy myös päätöksessä, jolla myönnetään sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja, joiden käytettävyyttä rajoitetaan.
63.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen toisessa osassa, joka esitetään siltä varalta, että tämän kysymyksen ensimmäiseen osaan vastataan myöntävästi, vaikuttaako siihen, että päätöksen, jolla saatetaan päätökseen valtuutusdirektiivin 7 artiklassa tarkoitettu käyttöoikeuksien myöntämistä koskeva menettely, tarkoituksen todetaan olevan kilpailun suojeleminen, se seikka, että kansallinen sääntelyviranomainen on evännyt tästä päätöksestä tuomioistuimessa kanteen nostaneen yrityksen hakemuksen rekisteröimisen erillisessä, lopulliseksi tulleessa menettelyssä.
64.
Ennakkoratkaisun esittämistä koskevasta välipäätöksestä ilmenee, että Fővárosi Törvényszékin tarkoituksena on lähinnä tiedustella unionin tuomioistuimelta, vaikuttaako se, että yritys suljetaan lopullisesti radiotaajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä koskevasta menettelystä, siihen, onko tällaisella yrityksellä oikeus hakea muutosta tällaisen menettelyn päätteeksi tehtyyn päätökseen. Kyseinen tuomioistuin tiedustelee erityisesti, vaarannetaanko sillä, että tällä poissulkemisella on evätty kyseiseltä yritykseltä mahdollisuus lukeutua tämän päätöksen adressaattien piiriin, ”kyseisen yrityksen näkökulmasta” päätöksen tarkoituksena ollut kilpailun suojelemisen tavoite, koska tällainen päätös ei voi muuttaa suoraan sen markkina-asemaa kyseisten taajuuksien käyttöoikeuksien osalta.
65.
On mielestäni selvää, että seikka, jonka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee, ei voi sellaisenaan johtaa siihen, että vaarannettaisiin kilpailun suojelua koskeva tavoite, jonka on oltava radiotaajuuksien käyttöoikeuksien myöntämisen perustana.
66.
Se, että yritys suljetaan taajuuksien myöntämistä koskevaan päätökseen johtaneesta valintamenettelystä, voi tosin tietyssä konkreettisessa tapauksessa vaikuttaa tämän tavoitteen tosiasialliseen saavuttamiseen erityisesti silloin, jos sovelletaan perusteita, jotka eivät täytä valtuutusdirektiivin 7 artiklassa vahvistettuja edellytyksiä.
67.
Tällaisessa tapauksessa on mahdollista, että tällainen päätös ei ole täysin edellä mainitun tehokkaan ja vääristymättömän kilpailun suojelemista koskevan tavoitteen mukainen tai on jopa ristiriidassa sen kanssa. Tällä ei kuitenkaan muuteta millään tavoin sitä, että viimeksi mainittu kuuluu edelleen tärkeimpiin tavoitteisiin, joita puitedirektiivissä ja valtuutusdirektiivissä asetetaan tällaiselle päätökselle.
68.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee todellisuudessa toisen ennakkoratkaisukysymyksen toisessa osassa unionin tuomioistuimelta pikemminkin sitä, voiko se, että valintamenettelyssä oman hakemuksensa esittänyt yritys suljetaan lopullisesti menettelystä, vaikuttaa tämän yrityksen asiavaltuuteen ja/tai asianosaisintressiin, joka koskee oikeutta hakea muutosta oikeuksien myöntämistä koskevaan lopulliseen päätökseen, ja missä määrin tämä vaikutus riippuu siitä, että tällä päätöksellä ja sen mahdollisella kumoamisella ei voida muuttaa tämän yrityksen asemaa markkinoilla, sellaisiksi kuin ne määritettiin, kun se suljettiin tarjouskilpailusta.
69.
Tämä kysymys on esitetty eri näkökulmasta neljännen ennakkoratkaisukysymyksen toisessa osassa, joten se käsitellään siinä yhteydessä.
70.
Edellä esitetyn perusteella katson, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että valtuutusdirektiivin 7 artiklassa tarkoitetun kansallisen sääntelyviranomaisen järjestämän tarjouskilpailun sekä kyseisen viranomaisen päätöksen, jolla todetaan tämän tarjouskilpailun lopputulos, tarkoituksena on tehokkaan ja vääristymättömän kilpailun suojeleminen.
D
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
71.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäisessä osassa unionin tuomioistuinta lähinnä selventämään edellytystä, joka liittyy vaikutukseen, joka kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksellä on oltava sähköisiä viestintäverkkoja tai ‑palveluja tarjoavan yrityksen tilanteeseen, jotta voitaisiin katsoa tämän yrityksen olevan puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”yritys, johon päätös vaikuttaa”. Fővárosi Törvényszék tiedustelee erityisesti, onko tämä yritys velvollinen osoittamaan, että kansallisen sääntelyviranomaisen päätös ”vaikuttaa suoraan” sen markkina-asemaan, vai riittääkö tässä yhteydessä tällaisen vaikutuksen ”kohtuullinen todennäköisyys” tai myös pelkästään välillinen vaikutus.
72.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on huomauttanut, unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä tulkinnut tuomiossa Tele2 puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa siten, että yrityksillä jotka ovat sellaisen yrityksen kilpailijoita, jolla on (aikaisemmin ollut) merkityksellisillä markkinoilla huomattava markkinavoima, on oikeus hakea muutosta päätökseen, jonka kansallinen sääntelyviranomainen on tehnyt kyseisen direktiivin 16 artiklassa tarkoitetun markkina-analyysiä koskevan menettelyn yhteydessä, jos ”se vaikuttaa epäedullisesti” niiden oikeuksiin, (
26
) mikä antaa ymmärtää, että edellytetään välitöntä vaikutusta näiden yritysten asemaan markkinoilla.
73.
Unionin tuomioistuin totesi kuitenkin kyseisen tuomion 39 kohdassa, että päätöksen on katsottava ”vaikuttavan” puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”käyttäjiin ja sellaisen yrityksen kilpailijoina oleviin yrityksiin, jolla on (aikaisemmin ollut) merkityksellisillä markkinoilla huomattava markkinavoima, silloin kun tällainen päätös potentiaalisesti vaikuttaa näiden oikeuksiin”.
74.
Unionin tuomioistuin täsmensi lisäksi tuomiossa T-Mobile, että kyseinen säännös koskee sekä kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen adressaattia että muita yrityksiä, jotka tarjoavat sähköisiä viestintäverkkoja tai ‑palveluja ja jotka voivat olla kyseisen adressaatin kilpailijoita, siltä osin kuin asianomainen päätös ”voi vaikuttaa” niiden asemaan markkinoilla, (
27
) mikä ilmaisu voisi sisältää myös pelkästään välillisen vaikutuksen.
75.
Unionin tuomioistuin täsmensi samalla tavoin, kuten olen jo edellä muistuttanut, tuomiossa Arcor, jossa se viittasi tuomion Tele2 39 kohtaan, että käyttöoikeuden saanut, joka ei ole kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen adressaatti, saa direktiivin 90/387 5 a artiklan 3 kohdassa, joka on korvattu puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdalla, tarkoitetun ”asianosaisen” aseman, kun tällainen päätös ”potentiaalisesti vaikuttaa” sen oikeuksiin yhtäältä sisältönsä ja toisaalta sellaisen toiminnan takia, jota tämä osapuoli harjoittaa tai aikoo harjoittaa. (
28
)
76.
Edellä mainitun oikeuskäytännön valossa on mielestäni yhtäältä suljettava pois se, että kyseisen yrityksen pitäisi vedotakseen puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaiseen muutoksenhakuoikeuteen osoittaa, että kansallisen sääntelyviranomaisen päätös, johon se aikoo hakea muutosta, vaikuttaa varmasti, suoraan ja tosiasiallisesti sen markkina-asemaan. Mielestäni on erityisesti hylättävä NMHH:n esittämä näkemys, jonka mukaan pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltaisen tarjouskilpailun yhteydessä oikeus nostaa kanne tällaisen tarjouskilpailun päätteeksi tehdystä kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksestä kuuluisi yksinomaan yritykselle tai yrityksille, joka on esittänyt tai jotka ovat esittäneet pätevän hakemuksen osallistuakseen tähän tarjouskilpailuun, koska ainoastaan tällaiset yritykset kykenisivät osoittamaan suoran ja tosiasiallisen vahingon, jota tästä päätöksestä on aiheutunut. Koska kansallisen sääntelyviranomaisen päätös, jossa todetaan valintamenettelyn lopputulos, on joka tapauksessa osoitettu näille yrityksille, tällaisen näkemyksen kumoaa lisäksi mielestäni unionin tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan olisi kansallista sääntelyviranomaista kyseisen direktiivin 8 artiklan nojalla velvoittavien yleisten tavoitteiden ja sääntelyperiaatteiden, erityisesti kilpailun edistämistä koskevan tavoitteen, vastaista tulkita puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa siten, että tällä säännöksellä ei annettaisi oikeutta hakea muutosta muille kuin niille, joille kyseisen viranomaisen päätökset on osoitettu. (
29
)
77.
Toisaalta erityisesti viittauksesta kansallisen sääntelyviranomaisen kyseisen päätöksen sisältöön ja asianomaisen yrityksen harjoittamaan tai suunnittelemaan toimintaan ilmenee, että ei riitä, että viimeksi mainittu vetoaa mihin tahansa välilliseen vaikutukseen, joka kyseisellä päätöksellä on sen markkina-asemaan. Ainoastaan sellaisten oikeuksien loukkaaminen, joita kyseisellä yrityksellä on unionin oikeuden ja erityisesti sähköisiä viestintäpalveluja koskevien direktiivien nojalla, voi mielestäni synnyttää tämän yrityksen holding-yhtiölle puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun muutoksenhakuoikeuden silloin kun oikeuksien loukkaaminen perustuu suoraan kyseisen päätöksen sisältöön ja kun loukkaus, vaikka ei olisikaan varma ja tosiasiallinen, joka tapauksessa toteutuu kohtuullisen todennäköisesti.
78.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannen ennakkoratkaisukysymyksensä toisessa osassa lähinnä, osoittaako vaikutuksen, johon viitataan tämän kysymyksen ensimmäisessä osassa, jo sellaisenaan se seikka, että kyseinen yritys on tehnyt tarjouksen tarjouskilpailussa, riippumatta siitä, että se on suljettu kyseisestä tarjouskilpailusta, koska se ei täyttänyt asetettuja edellytyksiä.
79.
Totean tästä, että mielestäni on katsottava, että päätös, jolla todetaan valintamenettelyn, jossa myönnetään taajuuksien käyttöoikeuksia, lopputulos, ”vaikuttaa” yritykseen, joka vastaa puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan käsitettä ”yritys, joka tarjoaa sähköisiä viestintäpalveluja” ja joka on esittänyt tarjouksen osallistuakseen valintamenettelyyn, vaikka se olisi suljettu kyseisestä menettelystä sillä perusteella, että se ei täyttänyt hyväksymisedellytystä, jonka mukaan osallistujilla ei saanut olla kilpailusääntöjen rikkomisesta tietyn ajanjakson aikana ennen tarjouskilpailun aloittamista langetettuja tuomioita.
80.
Kysymys, joka koskee sitä, vaikuttaako se, että tämä poissulkeminen on todettu kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksellä, josta on tullut lopullinen sen jälkeen, kun asianomaisen yrityksen nostama kanne on hylätty, viimeksi mainitun oikeuteen hakea muutosta päätökseen, jolla todetaan valintamenettelyn lopputulos, ja millä tavoin se vaikuttaa, käsitellään neljännen ennakkoratkaisukysymyksen tutkimisen yhteydessä.
81.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen, että puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jotta sähköisiä viestintäverkkoja tai ‑palveluja tarjoava yritys voisi saada oikeuden hakea muutosta kyseisessä säännöksessä tarkoitetun kansallisen sääntelyviranomaisen päätökseen, sen on osoitettava, että tämän päätöksen sisältö on omiaan loukkaamaan suoraan oikeuksia, joita sillä on unionin oikeusjärjestyksen ja erityisesti sähköisiä viestintäpalveluja koskevien direktiivien nojalla. Vaikka tämän loukkauksen ei tarvitse välttämättä olla varma ja tosiasiallinen, sen on kuitenkin toteuduttava kohtuullisen todennäköisesti. Päätös, jolla todetaan valintamenettelyn lopputulos, ”vaikuttaa” yritykseen, joka vastaa puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan käsitettä ”yritys, joka tarjoaa sähköisiä viestintäpalveluja” ja joka on tehnyt tarjouksen osallistumisesta taajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä koskevaan valintamenettelyyn. Päätös ei lakkaa ”vaikuttamasta” tähän yritykseen vain sen vuoksi, että se on suljettu kyseisestä menettelystä sillä perusteella, että se ei täyttänyt hyväksymisedellytystä, jonka mukaan osallistujilla ei saanut olla kilpailusääntöjen rikkomisesta tietyn ajanjakson aikana ennen tarjouskilpailun aloittamista langetettuja tuomioita.
E
Neljäs ennakkoratkaisukysymys
82.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä ennakkoratkaisukysymyksellään, joka sekin jakautuu kahteen alakysymykseen, unionin tuomioistuimelta lähinnä, onko yritys, joka yhtäältä ei harjoita sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamiseen liittyvää toimintaa asianomaisessa jäsenvaltiossa muutoin kuin määräysvallassaan olevan yhtiön välityksellä, puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”yritys, johon päätös vaikuttaa”, ja onko sillä oikeus hakea muutosta kansallisen sääntelyviranomaisen päätökseen, jossa todetaan valintamenettelyn lopputulos, jonka perusteella myönnetään radiotaajuuksien käyttöoikeuksia (ensimmäinen alakysymys), kun se on toisaalta suljettu valintamenettelystä kansallisen sääntelyviranomaisen lopullisella päätöksellä ennen kyseisen päätöksen tekemistä (toinen alakysymys).
83.
Viittaan ensimmäisen alakysymyksen osalta vain näkemyksiin, jotka olen esittänyt tämän ratkaisuehdotuksen 23–30 ja 45–55 kohdassa.
84.
Katson toisen alakysymyksen osalta niiden päätelmien mukaisesti, jotka tein jo tutkiessani kolmatta ennakkoratkaisukysymystä, että kun puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa luetaan perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, sitä on tulkittava siten, että yksiköllä, joka osallistuu valtuutusdirektiivin 7 artiklassa tarkoitetun kansallisen sääntelyviranomaisen järjestämään tarjouskilpailuun, jonka perusteella myönnetään taajuuksien käyttöoikeuksia, on oikeus hakea muutosta kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksiin, joita tehdään tämän tarjouskilpailun yhteydessä, sekä silloin, kun kyseessä ovat päätökset, jotka on osoitettu tälle yksikölle, kuten päätös, jolla se on suljettu tarjouskilpailusta, että silloin, kun kyseessä ovat päätökset, joita ei ole osoitettu suoraan sille, kunhan edellä mainitussa 4 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät.
85.
Täsmennettäköön lisäksi, että mielestäni silloin, kun kyseessä on, kuten pääasian oikeudenkäynnissä, kanne, jonka yritys, joka on suljettu tällaisesta tarjouskilpailusta, on nostanut lopullisesta myöntämispäätöksestä, tällaisen yrityksen asiavaltuus ei riipu siitä, onko poissulkemispäätös lopullinen vai ei, jos sen on todettu täyttävän puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset. (
30
)
86.
Fővárosi Törvényszékin käsiteltävänä olevassa asiassa on mielestäni tärkeää selventää, hakeeko DIGI muutosta myöntämispäätökseen kyseenalaistaakseen sen, että se on suljettu tarjouskilpailusta, ja väittääkö se, että siihen on sovellettu lainvastaista poissulkemisperustetta, vai kyseenalaistaako se taajuuksien myöntämisen lainmukaisuuden sillä perusteella, että sen perustana olleiden tarjouspyyntöasiakirjojen kriteerit eivät ole olleet puolueettomia, avoimia, oikeasuhteisia ja syrjimättömiä, mikä on tosiasiallisesti estänyt sen tytäryhtiötä osallistumasta tarjouskilpailuun. Viimeksi mainitussa tapauksessa sillä olisi asiavaltuus konsernin holding-yhtiönä eikä osallistujana, joka on suljettu tarjouskilpailusta.
87.
Siltä osin kuin kyseessä on DIGIn intressi hakea muutosta myöntämispäätökseen, korostan yhtäältä, ettei vaikuta mahdottomalta – sillä varauksella, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tämän vahvistaa – että DIGIn Alkotmánybíróságissa (perustuslakituomioistuin, Unkari) käyttämien ylimääräisten muutoksenhakukeinojen tuloksena kyseenalaistetaan sen hallinnollisen menettelyn laillisuus, joka on johtanut päätökseen, jolla tämä yritys on suljettu tarjouskilpailusta, tai sitä seuranneen oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuus. Huomautettakoon toisaalta, että ei ole poissuljettua – edelleen sillä varauksella, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tämän vahvistaa – että DIGIn kanteen asiasisällön tutkiminen saattaisi johtaa siihen, että myöntämispäätös ja tarjouskilpailu kokonaisuutena todetaan pätemättömiksi, jolloin tämä tarjouskilpailu joudutaan järjestämään uudelleen, ja DIGI Kft voisi tällä kertaa osallistua siihen, kun tarjouspyyntöasiakirjojen 61 artiklan n alakohdan mukaisen poissulkemisperusteen voimassaoloaika olisi päättynyt.
88.
NMHH katsoo, että se, että DIGI vetoaa puitedirektiivin 4 artiklaan perustuvaan oikeuteen hakea muutosta päätökseen, jossa todetaan tarjouskilpailun lopputulos, merkitsee väärinkäyttöä, koska sillä pyritään kiertämään oikeusvoiman asettamat rajat, jotka koskevat DIGIn kannetta, jonka tämä oli nostanut päätöksestä, jolla se oli suljettu tarjouskilpailusta.
89.
Korostettakoon tässä yhteydessä, että vaikka ei ole ensi arviolta mahdotonta, että osallistuminen menettelyyn, jonka kansallinen sääntelyviranomainen on pannut vireille unionin oikeussääntöjen perusteella, ja vetoaminen tämän perusteella oikeuteen hakea muutosta päätöksiin, joita kyseinen viranomainen on tehnyt tässä yhteydessä, voivat, mikäli unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä (
31
) määrätyt edellytykset täyttyvät, johtaa oikeuden väärinkäyttöön, tämä ei minun mielestäni tässä tapauksessa johda tällaiseen tilanteeseen.
90.
Yhtäältä ei näet voida katsoa DIGIn käyttäneen oikeuttaan väärin pelkästään sillä perusteella, että se on jättänyt hakemuksen tarjouskilpailussa omissa nimissään eikä DIGI Kft:n välityksellä. Tämä pätee siinäkin tapauksessa, että sen tosiasiallisena tarkoituksena olisi ollut siirtää viimeksi mainitulle oikeuksia, joita se olisi mahdollisesti saanut kyseisen tarjouskilpailun lopputuloksena, ainakaan siltä osin kuin DIGI piti lähtökohtana sitä, että tarjouspyyntöasiakirjojen määräys, jossa tosiasiallisesti määrättiin sen tytäryhtiön sulkemisesta tarjouskilpailusta, olisi ollut lainvastainen. Toisaalta, toisin kuin NMHH väittää, DIGI vaatii vedotessaan puitedirektiivin 4 artiklaan perustellakseen muutoksenhakuoikeuttaan, että sille tunnustettaisiin oikeus osallistua tarjouskilpailuun – oikeus, jonka se katsoo itseltään evätyn unionin oikeussääntöjen vastaisesti – eikä vetoa petosta tai väärinkäyttöä merkitsevällä tavalla näihin oikeussääntöihin saadakseen perusteetonta etua. (
32
) Mikäli ilmenisi, että DIGIn tällaisen kanteen yhteydessä esittämien perustelujen tutkiminen ei ole oikeusvoimaa koskevien Unkarin oikeussääntöjen mukaan mahdollista, kanne voitaisiin jättää kokonaan tai osittain tutkimatta, mutta sen nostamista ei voida pitää väärinkäyttöä merkitsevänä menettelytapana pelkästään sillä perusteella, että se saattaa johtaa tällaiseen poissulkemiseen.
91.
Tämän perusteella on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä arvioida, sovelletaanko oikeusvoimaa koskevaa oikeudenkäyntiväitettä sen käsiteltävänä olevaan kanteeseen ja miltä osin sitä sovelletaan.
92.
DIGI esittää, että kun Kúria (ylin tuomioistuin) on antanut ratkaisun valituksesta, jonka se on tehnyt Fővárosi Törvényszékin tuomiosta, jolla on pysytetty NMHH:n päätös sulkea se tarjouskilpailusta, se on laiminlyönyt SEUT 267 artiklan vastaisesti, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, (
33
) sille ylimpänä tuomioistuimena kuuluvan velvoitteen esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle, kuten DIGI on siltä pyytänyt. Se katsoo, että tällaisissa olosuhteissa unionin tuomioistuimen 18.7.2007 antamassaan tuomiossa Lucchini (
34
) omaksuman ratkaisun mukaisesti oikeusvoimaa koskevia kansallisia oikeussääntöjä ei pitäisi soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa, jotta taataan unionin oikeussääntöjen täysi tehokkuus.
93.
Tässä yhteydessä on riittävää muistuttaa, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että koska oikeusvoimaa koskeva periaate on tärkeä sekä unionin oikeusjärjestyksessä että kansallisissa oikeusjärjestyksissä, unionin oikeudessa ei edellytetä, että kansallisen tuomioistuimen olisi jätettävä soveltamatta kansallisia menettelysääntöjä, joiden perusteella tuomioistuinratkaisu on oikeusvoimainen, vaikka siten olisi mahdollista lopettaa unionin oikeuden vastainen kansallinen tilanne. (
35
) Tästä seuraa, että vaikka tuomiosta Lucchini ilmenee, että oikeusvoimaiseksi tulleeseen kansallisen tuomioistuimen tuomioon ei voida vedota siinä tarkoituksessa, että estetään unionin toimielimen yksinomaisen toimivallan käyttäminen, tällaista tilannetta lukuun ottamatta tätä soveltamatta jättämistä koskevaa velvoitetta ei ole olemassa.
94.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa kuitenkin niin ikään, että jos sovellettavissa kansallisissa prosessisäännöksissä säädetään tietyin edellytyksin kansallisen tuomioistuimen mahdollisuudesta kumota oikeusvoimaiseksi tullut päätöksensä, jotta palautettaisiin kansallisen oikeuden mukainen tilanne, tällaista mahdollisuutta pitää vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden mukaisesti ja niin ikään näiden edellytysten täyttyessä käyttää, jotta unionin oikeuden vastainen tilanne palautetaan lainmukaiseksi. (
36
) Myös tässä tapauksessa on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä arvioida, onko tällainen mahdollisuus olemassa siinä vireillä olevassa oikeudenkäynnissä ja täyttyvätkö sille asetetut edellytykset. (
37
)
95.
Edellä esitetyn perusteella neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen on mielestäni vastattava, että puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että yksiköllä, joka osallistuu valtuutusdirektiivin 7 artiklassa tarkoitetun kansallisen sääntelyviranomaisen järjestämään tarjouskilpailuun, jonka perusteella myönnetään taajuuksien käyttöoikeuksia, on oikeus hakea muutosta päätöksiin, joita kansallinen sääntelyviranomainen on tehnyt tarjouskilpailun yhteydessä, sekä silloin, kun kyseessä ovat päätökset, jotka on osoitettu kyseiselle yksikölle, että silloin, kun kyseessä ovat päätökset, joita ei ole osoitettu sille suoraan, jos edellä mainitussa 4 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät. Kyseisestä menettelystä suljetun yrityksen asiavaltuus, joka liittyy kanteen nostamiseen taajuuksien myöntämistä koskevasta lopullisesta päätöksestä, ei riipu siitä, onko poissulkemista koskeva päätös ollut lopullinen vai ei, jos tämä yritys täyttää puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset.
IV Ratkaisuehdotus
96.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Fővárosi Törvényszékin (Budapestin alioikeus, Unkari) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
”1.
Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21/EY 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että
–
se ei ole esteenä sille, että yrityksen todetaan olevan kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”sähköisiä viestintäpalveluja tarjoava yritys”, jos se täyttää edellytykset, joita sovelletaan sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista annetun direktiivin 2002/20/EY 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuun yleisvaltuutukseen jäsenvaltiossa, johon kyseisen päätöksen tehnyt kansallinen sääntelyviranomainen kuuluu, eli yhtäältä sille, että tämä yritys ei vielä toimi kyseisen jäsenvaltion markkinoilla eikä sitä ole rekisteröity siellä kyseisen 3 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetulla tavalla, ja toisaalta sille, että tämä ei tarjoa tällä hetkellä sähköisiä viestintäpalveluja, kuitenkin sillä edellytyksellä, että osoitetaan realistinen aikomus ja mahdollisuus, joka ei ole täysin hypoteettinen vaan infrastruktuurin ja teknologian kannalta tosiasiallinen, tulla näiden palvelujen markkinoille asianomaisessa jäsenvaltiossa. Voidaan katsoa, että myös sellainen oikeushenkilö on puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”sähköisiä viestintäpalveluja tarjoava yritys”, joka ei harjoita suoraan sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamiseen liittyvää toimintaa mutta joka on tällaisia palveluja tarjoavan konsernin holding-yhtiö
–
jotta sähköisiä viestintäverkkoja tai ‑palveluja tarjoava yritys voisi saada oikeuden hakea muutosta kyseisessä säännöksessä tarkoitetun kansallisen sääntelyviranomaisen päätökseen, sen on osoitettava, että tämän päätöksen sisältö on omiaan loukkaamaan suoraan oikeuksia, joita sillä on unionin oikeusjärjestyksen ja erityisesti sähköisiä viestintäpalveluja koskevien direktiivien nojalla. Vaikka tämän loukkauksen ei tarvitse välttämättä olla varma ja tosiasiallinen, sen on kuitenkin toteuduttava kohtuullisen todennäköisesti. Päätös, jolla todetaan valintamenettelyn lopputulos, ”vaikuttaa” yritykseen, joka vastaa direktiivin 2002/21 4 artiklan 1 kohdan käsitettä ”yritys, joka tarjoaa sähköisiä viestintäpalveluja” ja joka on tehnyt tarjouksen osallistumisesta taajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä koskevaan valintamenettelyyn. Päätös ei lakkaa ”vaikuttamasta” tähän yritykseen vain sen vuoksi, että se on suljettu kyseisestä menettelystä sillä perusteella, että se ei täyttänyt hyväksymisedellytystä, jonka mukaan osallistujilla ei saanut olla kilpailusääntöjen rikkomisesta tietyn ajanjakson aikana ennen tarjouskilpailun aloittamista langetettuja tuomioita
–
yksiköllä, joka osallistuu direktiivin 2002/20 7 artiklassa tarkoitetun kansallisen sääntelyviranomaisen järjestämään tarjouskilpailuun, jonka perusteella myönnetään taajuuksien käyttöoikeuksia, on oikeus hakea muutosta päätöksiin, joita kansallinen sääntelyviranomainen on tehnyt tarjouskilpailun yhteydessä, sekä silloin, kun kyseessä ovat päätökset, jotka on osoitettu kyseiselle yksikölle, että silloin, kun kyseessä ovat päätökset, joita ei ole osoitettu sille suoraan, jos direktiivin 2002/21 4 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät. Kyseisestä menettelystä suljetun yrityksen asiavaltuus, joka liittyy kanteen nostamiseen taajuuksien myöntämistä koskevasta lopullisesta päätöksestä, ei riipu siitä, onko poissulkemista koskeva päätös ollut lopullinen vai ei, jos tämä yritys täyttää puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset.
2.
Direktiivin 2002/20 7 artiklassa tarkoitetun kansallisen sääntelyviranomaisen järjestämän tarjouskilpailun sekä kyseisen viranomaisen päätöksen, jolla todetaan tämän tarjouskilpailun lopputulos, tarkoituksena on tehokkaan ja vääristymättömän kilpailun suojeleminen.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: italia.
(
2
)	Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (puitedirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 33).
(
3
)	Viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (valtuutusdirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 21).
(
4
)	Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21/EY, sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä annetun direktiivin 2002/19/EY sekä sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista annetun direktiivin 2002/20/EY muuttamisesta 25.11.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2009, L 337, s. 37).
(
5
)	Eurooppalaisesta sähköisen viestinnän säännöstöstä 11.12.2018 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (uudelleenlaadittu) (EUVL 2018, L 321, s. 36).
(
6
)	Tarjouspyyntöasiakirjojen 61 artiklan n alakohdan mukaan tarjouskilpailusta suljettiin yksiköt, joille oli menettelyn aloittamista edeltäneiden 24 kuukauden aikana osoitettu lopullinen hallinnollinen päätös, jossa oli todettu kilpailua rajoittavia sopimuksia koskevan kiellon loukkaaminen, määräävän aseman väärinkäyttö tai yrityskeskittymiä koskevien sääntöjen rikkominen.
(
7
)	C-426/05, EU:C:2008:103.
(
8
)	C-55/06, EU:C:2008:244.
(
9
)	C-282/13, EU:C:2015:24.
(
10
)	Asiassa, jossa annettiin tuomio Tele2, oli kyseessä päätös, jonka kansallinen sääntelyviranomainen oli tehnyt puitedirektiivin 16 artiklassa tarkoitetun merkityksellisiä markkinoita koskevan analyysin yhteydessä, asiassa, jossa annettiin tuomio Arcor (Telepalvelujen sisämarkkinoiden toteuttamisesta saamalla aikaan avoimen verkon tarjoaminen 28.6.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/387/ETY (Open Network Provision – ONP) (EYVL 1990, L 192, s. 1) 5 a artiklan 3 kohdan tulkinnasta), päätös, jolla kansallinen sääntelyviranomainen hyväksyi tariffit, joita kiinteän puhelinverkon operaattori sovelsi paikallisverkkojensa eriytettyihin käyttöoikeuksiin, ja lopuksi asiassa, jossa annettiin tuomio T‑Mobile, päätös, jolla muutettiin taajuuksien myöntämisestä tehtyä päätöstä.
(
11
)	Ks. vastaavasti tuomio Tele2, 32 kohta; tuomio Arcor, 175 ja 176 kohta ja tuomio T-Mobile, 34 kohta. Ks. myös tuomio 13.10.2016, Polkomtel (C-231/15, EU:C:2016:769, 20 ja 24 kohta).
(
12
)	Ks. tuomio Tele2, 36 kohta.
(
13
)	Tilaajayhteyksien eriytetystä tarjoamisesta 18.12.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus N:o 2887/2000 (EYVL 2000, L 336, s. 4). Edellä mainitussa kyseisen asetuksen 2 artiklan b alakohdassa määritellään ”käyttöoikeuden saaneella” tarkoitettavan ”kolmatta osapuolta, jolle on myönnetty direktiivin 97/13/EY – – mukainen asianmukainen valtuutus tai jolla on lupa tarjota viestintäpalveluja kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja jolle voidaan myöntää tilaajayhteyksien eriytetty käyttöoikeus”.
(
14
)	Ks. tuomio Arcor, 176 kohta.
(
15
)	Ks. vastaavasti direktiivin 90/387 5 a artiklan 3 kohdan soveltamisesta asetuksen N:o 2887/2000 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuihin käyttöoikeuden saaneisiin tuomio Arcor, 176 kohta.
(
16
)	Tuomio T-Mobile, 37 kohta.
(
17
)	Kyseiseen säännökseen sisältyvän määritelmän perusteella ”käyttäjällä” tarkoitetaan ”luonnollista tai oikeushenkilöä, joka käyttää tai pyytää käyttöönsä yleisesti saatavilla olevaa sähköistä viestintäpalvelua”.
(
18
)	Unionin tuomioistuin vältti 30.4.2014 antamassaan tuomiossa UPC DTH (C-475/12, EU:C:2014:285, 55 ja 57 kohta) esittämästä yleistä määritelmää puitedirektiivissä tarkoitetusta sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajan käsitteestä, sillä se päätti noudattaa yksittäistapaukseen perustuvaa lähestymistapaa.
(
19
)	Ks. valtuutusdirektiivin johdanto-osan kolmas ja neljäs perustelukappale.
(
20
)	Ks. valtuutusdirektiivin johdanto-osan seitsemäs perustelukappale.
(
21
)	Valtuutusdirektiivin 2 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla ”yleisvaltuutuksella” tarkoitetaan ”jäsenvaltion vahvistamia lainsäädäntöpuitteita, joilla turvataan oikeus sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoamiseen, ja jossa säädetään alakohtaisista velvollisuuksista, joita voidaan soveltaa kaikkiin tai tietyntyyppisiin sähköisiin viestintäverkkoihin ja ‑palveluihin tämän direktiivin mukaisesti – –”
(
22
)	Nyt käsiteltävässä asiassa NMHH on täsmentänyt istunnossa, että ilmoituksen tekeminen ei ollut tarjouskilpailuun osallistumisen edellytyksenä.
(
23
)	Ks. tuomio Tele2, 38 kohta.
(
24
)	Ks. tuomio 26.7.2017, Persidera (C-112/16, EU:C:2017:597, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
25
)	Ks. tuomio 26.7.2017, Persidera (C-112/16, EU:C:2017:597, 42 kohta).
(
26
)	Ks. tuomio Tele2, 48 kohta.
(
27
)	Ks. tuomio T-Mobile, 37 kohta.
(
28
)	Ks. tuomio Arcor, 176 kohta.
(
29
)	Ks. tuomio Tele2, 36 kohta.
(
30
)	Koska tällaista normatiivista tietoa ei ole, valtuutusdirektiivin 7 artiklassa tarkoitettuihin kansallisten sääntelyviranomaisten vireille panemiin menettelyihin ei mielestäni voida soveltaa vastaavaa järjestelyä kuin se, josta säädettiin julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY (EYVL 1989, L 395 s. 33) 2 a artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut. Ks. tuomio 21.12.2021, Randstad Italia (C-497/20, EU:C:2021:1037, 75 kohta) ja tuomio 5.9.2019, Lombardi (C-333/18, EU:C:2019:675, 31 kohta).
(
31
)	Ks. tuomio 8.6.2017, Vinyls Italia (C-54/16, EU:C:2017:433, 52 ja 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
32
)	Ks. tuomio 28.7.2016, Kratzer (C-423/15, EU:C:2016:604, 37–42 kohta) ja tuomio 9.9.2021, GE Auto Service Leasing (C-294/20, EU:C:2021:723, 65 kohta).
(
33
)	DIGI viittaa tässä yhteydessä 6.10.2021 annettuun tuomioon Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799).
(
34
)	C-119/05, EU:C:2007:434, 59–63 kohta (jäljempänä tuomio Lucchini).
(
35
)	Ks. tuomio 16.7.2020, Cabinet de avocat UR (Asianajajien arvonlisäverovelvollisuus), (C‑424/19, EU:C:2020:581, 22 ja 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
36
)	Ks. tuomio 16.7.2020, Cabinet de avocat UR (Asianajajien arvonlisäverovelvollisuus), (C‑424/19, EU:C:2020:581, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Koska lisäksi unionin oikeudessa tunnustettujen oikeuksien loukkaaminen asiaa viimeisenä oikeusasteena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen ratkaisulla ei yleensä voi olla korjaamisen kohteena, unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että oikeusvoiman periaate ei estä tunnustamasta periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltio on korvausvastuussa asiaa viimeisenä oikeusasteena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen antamasta ratkaisusta, ks. tuomio 29.7.2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C-620/17, EU:C:2019:630, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
37
)	Ks. vastaavasti määräys 18.12.2019, Hochtief (C-362/18, ei julkaistu, EU:C:2019:1100, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).