62003CJ0188_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-188/03,
jossa on kyse EY 234 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Arbeitsgericht Berlin (Saksa) on esittänyt 30.4.2003 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 7.5.2003, asiassa
Irmtraud Junk
vastaan
Wolfgang Kühnel,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. W. A. Timmermans sekä tuomarit R. Silva de Lapuerta, C. Gulmann (esittelevä tuomari), P. Kūris ja G. Arestis,
julkisasiamies: A. Tizzano,
kirjaaja: johtava hallintovirkamies M.‑F. Contet,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 15.7.2004 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
– Itävallan hallitus, asiamiehenään E. Riedl,
– Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus, asiamiehenään R. Caudwell, avustajanaan barrister T. Ward,
– Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään D. Martin ja H. Kreppel,
kuultuaan julkisasiamiehen 30.9.2004 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä heinäkuuta 1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY (EYVL L 225, s. 16; jäljempänä direktiivi) 1–4 artiklan tulkintaa.
2. Tämä pyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa kantajana on Junk ja vastaajana on Kühnel yhtiön, jonka palveluksessa kantaja työskenteli, pesänhoitajan ominaisuudessa ja jossa on kyse kantajan irtisanomisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön oikeus
3. Direktiivin 1–4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1 artikla
1. Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a) ’joukkovähentämisellä’ työnantajan toimeenpanemia irtisanomisia yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin, kun irtisanomiset koskevat jäsenvaltion valinnan mukaan määrää, joka on:
i) joko 30 päivän aikana
– vähintään 10 yrityksissä, joissa tavallisesti on enemmän kuin 20 mutta vähemmän kuin 100 työntekijää,
– vähintään 10 prosenttia työntekijöistä yrityksissä, joissa tavallisesti on vähintään 100 mutta vähemmän kuin 300 työntekijää,
– vähintään 30 yrityksissä, joissa tavallisesti on vähintään 300 työntekijää,
ii) tai 90 päivän aikana vähintään 20 kyseisen yrityksen tavallisesta työntekijöiden määrästä riippumatta;
– – .
2 artikla
1. Kun työnantaja harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä, työnantajan on aloitettava hyvissä ajoin neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa sopimuk[seen] pääsemiseksi.
2. Näissä neuvotteluissa on käsiteltävä ainakin mahdollisuuksia joukkovähentämisen välttämiseksi tai niiden kohteena olevien työntekijöiden määrän rajoittamiseksi sekä seurausten pienentämiseksi käyttämällä sosiaalisia toimenpiteitä varsinkin vähentämisen kohteeksi joutuneiden työntekijöiden työllistämiseksi tai kouluttamiseksi uudelleen.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että työntekijöiden edustajat voivat käyttää asiantuntija-apua kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti.
3. Jotta työntekijöiden edustajilla on mahdollisuus tehdä rakentavia ehdotuksia, työnantajan on hyvissä ajoin neuvottelujen kuluessa:
a) annettava heille kaikki tarvittavat tiedot ja
b) aina ilmoitettava heille kirjallisesti:
i) suunnitellun vähentämisen syyt;
ii) vähennettävien työntekijöiden lukumäärä ja ryhmät;
iii) tavallisesti työssä olevien työntekijöiden lukumäärä sekä ryhmät, joihin he kuuluvat;
iv) aika, jonka kuluessa vähentäminen on määrä toteuttaa;
v) suunnitellut perusteet, joilla vähennettävät työntekijät valitaan, sikäli kun kansallinen lainsäädäntö ja/tai käytäntö antavat työnantajalle oikeuden päättää valinnasta;
vi) laskentamenetelmä, jolla lasketaan kaikki muut mahdolliset korvaukset vähentämisistä, paitsi ne korvaukset, jotka on vahvistettu kansallisessa lainsäädännössä ja/tai käytännössä.
Työnantajan on toimitettava toimivaltaiselle viranomaiselle vähintään jäljennös kirjallisen ilmoituksen niistä kohdista, joissa on b alakohdan i–v alakohdassa tarkoitetut tiedot.
– –
3 artikla
1. Työnantajan on kirjallisesti ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä.
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää, että työnantajan on tiedotettava toimivaltaiselle viranomaiselle vain tämän vaatimuksesta sellaisista suunnitelluista joukkovähentämisistä, jotka johtuvat tuomioistuimen päätökseen perustuvasta yrityksen toiminnan päättymisestä.
Ilmoituksessa on oltava kaikki suunniteltuja joukkovähentämisiä ja 2 artiklassa tarkoitettuja työntekijöiden edustajien kanssa käytäviä neuvotteluja koskevat tarvittavat tiedot ja erityisesti vähentämisen syyt, vähennettävien työntekijöiden määrä, tavallisesti työllistettyjen työntekijöiden määrä ja aika, jonka kuluessa vähentäminen on määrä toteuttaa.
2. Työnantajan on toimitettava työntekijöiden edustajille jäljennös 1 kohdassa tarkoitetusta ilmoituksesta.
Työntekijöiden edustajat voivat lähettää mahdolliset huomautuksensa toimivaltaiselle viranomaiselle.
4 artikla
1. Suunniteltua joukkovähentämistä, josta on ilmoitettu toimivaltaiselle viranomaiselle, ei saa toteuttaa ennen kuin on kulunut 30 päivää 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta ilmoituksesta eikä noudattamatta säännöksiä, jotka koskevat irtisanomiseen liittyviä yksilökohtaisia oikeuksia.
Jäsenvaltio voi antaa toimivaltaiselle viranomaiselle valtuudet lyhentää edellisessä alakohdassa mainittua aikaa.
2. Toimivaltaisten viranomaisten on käytettävä 1 kohdassa tarkoitettu aika pyrkien ratkaisemaan suunnitellusta joukkovähentämisestä aiheutuvat ongelmat.
3. Jos 1 kohdassa tarkoitettu alkuperäinen määräaika on lyhyempi kuin 60 päivää, jäsenvaltio voi antaa toimivaltaiselle viranomaiselle valtuudet pidentää sen 60 päiväksi ilmoituksesta lukien, jos on todennäköistä, että suunnitellusta joukkovähentämisestä aiheutuvia ongelmia ei kyetä ratkaisemaan alkuperäisessä määräajassa.
Jäsenvaltio voi antaa toimivaltaiselle viranomaiselle edellä säädettyä laajemmat valtuudet pidentämiseen.
Työnantajalle on ilmoitettava pidennyksestä ja sen perusteista ennen 1 kohdassa tarkoitetun alkuperäisen määräajan päättymistä.
4. Jäsenvaltioiden ei tarvitse soveltaa tätä artiklaa joukkovähentämisiin, jotka johtuvat tuomioistuimen päätökseen perustuvasta yrityksen toiminnan päättymisestä.”
Kansallinen oikeus
4. Saksan oikeudessa joukkovähentämistä koskevista menettelyistä säädetään Kündigungsschutzgesetzin (laki irtisanomissuojasta), 25.8.1969 annetussa muodossaan (Bundesgesetzblatt; jäljempänä BGBl. 1969 I, s. 1317), jota on muutettu 23.7.2001 annetulla lailla (BGBl. 2001 I, s. 1852; jäljempänä KSchG), 17 ja 18 §:ssä, joita sovelletaan maksukyvyttömyysmenettelyssä.
5. KSchG:n 17 §:ssä säädetään, että työnantajan aikoessa 30 kalenteripäivän kuluessa toteuttaa tietyn määrän irtisanomisia, sen on
– toimitettava hyvissä ajoin yritysneuvostolle kaikki asiassa merkitykselliset tiedot, jotka koskevat muun muassa syitä, joiden vuoksi vähentämistä suunnitellaan, irtisanottavien työntekijöiden sekä työnantajan palveluksessa tavallisesti työskentelevien työntekijöiden lukumäärää sekä ammattiryhmiä, joihin he kuuluvat, ajanjaksoa, jona vähentäminen on määrä toteuttaa, ja perusteita, joilla irtisanottavat työntekijät valitaan
– ilmoitettava aikomuksestaan työnvälitysviranomaiselle toimittamalla sille jäljennös yritysneuvostolle osoittamastaan ilmoituksesta ja jäljennös siitä lausunnosta, jonka yritysneuvosto on vähentämisestä antanut.
6. KSchG:n 18 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1) Irtisanomiset, joista on ilmoitettava 17 §:n mukaisesti, voivat tulla voimaan ennen kuin kuukausi on kulunut siitä, kun ilmoitus on saapunut työnvälitysviranomaiseen, ainoastaan työnvälitysviranomaisen suostumuksella; sen suostumuksella määräaika voidaan taannehtivasti saattaa alkamaan hakemuksen toimittamispäivästä.
2) Tietyissä tapauksissa työnvälitysviranomainen voi päättää, että irtisanomiset tulevat voimaan vasta enintään kahden kuukauden määräajan kuluttua ilmoituksen saapumisesta.
– – ”
7. Lisäksi Betriebsverfassungsgesetzin (yritysten organisaatiosta annettu laki), 25.9.2001 annetussa muodossaan (BGBl. 2001 I, s. 2518), jota on muutettu 10.12.2001 annetulla lailla (BGBl. 2001 I, s. 3443; jäljempänä BetrVG), 102 §:ssä säädetään, että työnantajan, joka aikoo toteuttaa joukkovähentämisiä, on kunnioitettava yritysneuvoston myötäpäättämisoikeutta. Ennen tämän menettelyn päättymistä tapahtuva työsopimusten purkaminen on pätemätön.
8. Lopuksi BetrVG:n 111 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä annetaan yritysneuvostolle osallistumisoikeus yritystä koskevien muutosten yhteydessä myös siinä tapauksessa, että joukkovähentäminen toteutetaan. BetrVG:n 113 §:n mukaisesti näitä säännöksiä noudattamatta toteutetun yritystä koskevan muutoksen seuraamuksena on vahingonkorvausvelvollisuus työnantajan maksettavaksi tulevan korvauksen muodossa.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
9. Junk oli AWO Gemeinnützige Pflegegesellschaft Südwest mbH ‑nimisen yhtiön (jäljempänä AWO) palveluksessa hoitoapulaisena ja kotiapulaisena. AWO, jonka palveluksessa oli noin 430 työntekijää, tarjosi kotihoitopalveluja. Yhtiössä oli yritysneuvosto.
10. AWO jätti 31.1.2002 maksuvaikeuksien vuoksi maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen. Se vapautti 1.2.2002 lukien kaikki työntekijät työsopimusvelvoitteesta eikä maksanut heille palkkaa tammikuulta 2002. Kesäkuun puolivälissä 2002 yhtiössä oli yhä 176 työntekijää. Elokuun loppuun 2002 mennessä tämä määrä oli laskenut 172:een.
11. Väliaikainen maksukyvyttömyysmenettely aloitettiin 5.2.2002, ja sitä seurasi lopullinen maksukyvyttömyysmenettely 1.5.2002. Kühnel nimitettiin pesänhoitajaksi.
12. Kühnel ilmoitti yritysneuvoston puheenjohtajalle 19.6.2002 päivätyssä ja samana päivänä toimitetussa kirjeessä, että hän aikoi liiketoiminnan lopettamisen vuoksi irtisanoa kaikki voimassa olevat työsuhteet, mukaan lukien Junkin työsuhteen, noudattaen maksukyvyttömyysmenettelyssä asetettua kolmen kuukauden enimmäismääräaikaa, eli siten, että irtisanomiset tulevat voimaan 30.9.2002, ja toteuttaa joukkovähentämisen. Kirjeen liitteenä oli luettelo, joka sisälsi irtisanottavien työntekijöiden nimet, osoitteet, syntymäajat sekä muita heitä koskevia tietoja.
13. Yritysneuvoston puheenjohtaja ilmoitti pesänhoitajalle 26.6.2002 päivätyllä kirjeellä, että myös yritysneuvosto toivoi asian nopeaa selvittämistä.
14. Kühnel oli aiemmin eli 23.5.2002 tehnyt yritysneuvoston kanssa AWO:n toiminnan päättämiseen liittyvän yritysten toiminnan muutosta koskevan sopimuksen (Interessenausgleich) ja BetrVG:n 112 §:ssä tarkoitetun sosiaalisuunnitelman (Sozialplan).
15. Kühnel irtisanoi 27.6.2002 päivätyllä ja Junkille 29.6.2002 saapuneella kirjeellä Junkin työsuhteen 30.9.2002 lukien.
16. Junk riitautti tämän irtisanomisen Arbeitsgericht Berlinissä 17.7.2002 nostetulla kanteella.
17. Kühnel ilmoitti 27.8.2002 päivätyllä kirjeellä työvoimatoimistolle KSchG:n 17 §:n 3 momentin mukaisesti 172 työntekijän irtisanomisesta 30.9.2002 lukien. Hän liitti ilmoitukseen yritysneuvoston lausunnon.
18. Junk vetosi Arbeitsgerichtissä irtisanomisensa pätemättömyyteen.
19. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin katsoo, että sen ratkaistavana olevan riidan ratkaisu riippuu siitä, onko irtisanominen KSchG:n 18 §:n 1 momentin mukaisesti pätemätön joukkovähentämistä koskevien säännösten rikkomisen vuoksi.
20. Se toteaa, että Saksan oikeudessa tähän asti vallinneen näkemyksen mukaan joukkovähentämisiä koskevat säännökset eivät liity työsopimusten irtisanomiseen, vaan siihen ajankohtaan, jolloin työtekijä tosiasiallisesti lähtee yrityksen palveluksesta eli yleensä irtisanomisajan päättymiseen.
21. Se toteaa, että KSchG:n 17 ja 18 §:ssä sekä direktiivin saksankielisessä versiossa käytetään ilmaisua ”Entlassung”.
22. Se korostaa, että Saksan oikeudessa erotetaan käsite ”Kündigung” käsitteestä ”Entlassung”. Ensimmäisellä tarkoitetaan työsuhteen päättämiseen tähtäävää, työsopimuksen yhden osapuolen antamaa yksipuolista tahdonilmaisua. Toisella tarkoitetaan työsuhteen tosiasiallista päättymistä työnantajan puolelta tehdyn työsopimuksen irtisanomisen perusteella.
23. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että jos ”Kündigungin” ja ”Entlassungin” välistä erottelua sovellettaisiin joukkovähentämisiin, sen vaikutuksena olisi, että sitä, onko kyse joukkovähentämisistä, ei määritettäisi työsopimusten irtisanomisajankohdan, vaan yksittäisten irtisanomisaikojen päättymisajankohdan perusteella. Näin ollen työnantaja voisi neuvotella yritysneuvoston kanssa ja tehdä ilmoituksen työnvälitysviranomaiselle vasta työsopimusten irtisanomisten jälkeen, kunhan se tekisi tämän hyvissä ajoin ennen työsuhteiden tosiasiallista päättymistä.
24. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin katsoo kuitenkin, että direktiivissä, jonka tarkoituksena on työntekijöiden suojelu, tarkoitettua ”irtisanomisen” käsitettä on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan työnantajan suorittamaa työsopimuksen irtisanomista, niin että neuvotteluja työntekijöiden edustajien kanssa ja toimivaltaiselle viranomaiselle tehtävää ilmoitusta koskevia menettelyjä on oltava täysimääräisesti noudatettu ennen työsopimusten irtisanomista.
25. Näin ollen Arbeitsgericht Berlin on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko – – direktiiviä – – tulkittava siten, että käsitteellä ’irtisanominen’ (Entlassung), jota käytetään direktiivin 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, tarkoitetaan työsuhteen irtisanomista (Kündigung) ensimmäisenä työsuhteen päättämiseen tähtäävänä toimena, vai tarkoitetaanko käsitteellä ’Entlassung’ työsuhteen päättymistä irtisanomisajan päätyttyä?
2) Jos käsitteellä ’irtisanominen’ (Entlassung) on katsottava tarkoitettavan työsuhteen irtisanomista (Kündigung), vaaditaanko direktiivin mukaan, että sekä direktiivin 2 artiklassa tarkoitetun neuvottelumenettelyn että direktiivin 3 ja 4 artiklassa tarkoitetun ilmoitusmenettelyn on oltava päättynyt ennen tällaisten irtisanomisten suorittamista?”
Ennakkoratkaisukysymykset
26. Pääasian kohteena on irtisanomisen laillisuuden arviointi direktiivin 2, 3 ja 4 artiklassa säädettyjen neuvottelu‑ ja ilmoitusmenettelyjen kannalta. Tätä arviointia varten on määritettävä irtisanomisen ajankohta eli ajankohta, jona irtisanomiseksi katsottava tapahtuma tapahtuu.
27. Pääasian ratkaisu edellyttää siis sitä, että direktiivissä tarkoitetun ”irtisanomisen” käsitteen sisältö täsmennetään.
28. Direktiivin 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määritetään käsite ”joukkovähentämiset”, mutta ei ilmoiteta, mitä seikkaa pidetään ”irtisanomisena”, eikä viitata tältä osin jäsenvaltioiden oikeuteen.
29. Tältä osin on huomattava, että sekä yhteisön oikeuden yhdenmukaisen soveltamisen periaate että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että yhteisön oikeuden sellaisen säännön sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön ja soveltamisalan määrittämiseksi, on normaalisti tulkittava itsenäisesti ja yhdenmukaisesti koko yhteisössä, mikä on tehtävä ottamalla huomioon säännön asiayhteys ja kyseisen säännöstön tavoitteet (ks. mm. asia C‑287/98, Linster, tuomio 19.9.2000, Kok. 2000, s. I‑6917, 43 kohta ja asia C‑55/02, komissio v. Portugali, tuomio 12.4.2004, 45 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
30. Näin ollen direktiivin 2–4 kohdassa tarkoitetulla ”irtisanomisen” käsitteellä on oltava itsenäinen ja yhdenmukainen tulkinta yhteisön oikeusjärjestyksessä.
Ensimmäinen kysymys
31. Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii ennen kaikkea selvittämään, onko direktiivin 2–4 artiklaa tulkittava siten, että irtisanomiseksi katsottava tapahtuma muodostuu työsopimuksen irtisanomista koskevasta työnantajan tahdonilmaisusta, vai siten, että se muodostuu työsuhteen tosiasiallisesta päättymisestä irtisanomisajan päättyessä.
32. Tämän tuomioistuimen mukaan direktiivin saksankielisessä versiossa käytetty ilmaisulla ”Entlassung” viitataan Saksan oikeudessa työsuhteen tosiasialliseen päättymiseen, eikä työsopimuksen irtisanomista koskevaan työnantajan tahdonilmaisuun.
33. Tältä osin on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön säädöksen yhdenmukaisen soveltamisen ja näin ollen yhdenmukaisen tulkinnan vaatimus edellyttää, ettei yhtä kieliversiota tarkastella irrallaan muista kieliversioista, vaan että sitä tulkitaan sen tekijän todellisen tahdon, sen tavoitteiden ja muun muassa kaikkien kieliversioiden valossa (ks. mm. asia 29/69, Stauder, tuomio 12.11.1969, Kok. 1969, s. 419, Kok. Ep. I, s. 419, 3 kohta; asia 55/87, Moksel, tuomio 7.7.1988, Kok. 1988, s. 3845, 15 kohta ja asia C‑268/99, Jany ym., tuomio 20.11.2001, Kok. 2001, s. I‑8615, 47 kohta).
34. Direktiivin osalta on huomattava, että sen muissa kuin saksankielisessä kieliversioissa ”Entlassungin” sijasta käytettävä ilmaisu joko kattaa samanaikaisesti ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tarkoittamat kaksi tapahtumaa tai viittaa pikemminkin työsopimuksen irtisanomista koskevaan työnantajan tahdonilmaisuun.
35. Sitten on todettava, että direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään työnantajan velvollisuudesta aloittaa hyvissä ajoin neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa, kun hän ”harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä”. Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että työnantajan on ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle ”kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä”.
36. Se seikka, että työnantaja ”harkitsee” joukkovähentämisiä ja on tehnyt tätä koskevan ”suunnitelman” merkitsee sitä, että mitään päätöstä ei ole tehty. Sitä vastoin työsopimuksen irtisanomisen tiedoksiantaminen työntekijälle on ilmaisu työsuhteen katkaisemista koskevasta päätöksestä, kun tämän suhteen tosiasiallinen päättyminen irtisanomisajan umpeutuessa taas on ainoastaan tämän päätöksen vaikutus.
37. Siten yhteisön lainsäätäjän käyttämät ilmaisut merkitsevät sitä, että neuvottelu‑ ja ilmoittamisvelvoitteet syntyvät ennen työnantajan päätöstä irtisanoa työsopimukset.
38. Lopuksi on todettava, että direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa ilmaistu tavoite, joka on se, että työsopimusten irtisanomiset vältetään tai niiden määrä vähenee, vahvistaa tämän tulkinnan. Tämän tavoitteen toteutuminen vaarantuisi, jos neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa tapahtuisivat työnantajan päätöksen jälkeen.
39. Ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 2–4 artiklaa on tulkittava siten, että irtisanomiseksi katsottava tapahtuma muodostuu työsopimuksen irtisanomista koskevasta työnantajan tahdonilmaisusta.
Toinen kysymys
40. Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko työnantajalla oikeus toteuttaa joukkovähentämiset ennen direktiivin 1 artiklassa säädetyn neuvottelumenettelyn sekä saman direktiivin 3 ja 4 artiklassa säädetyn ilmoitusmenettelyn päättymistä.
41. Jo ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta seuraa, että työnantaja ei voi toteuttaa työsopimusten irtisanomisia ennen kuin on aloittanut kyseiset kaksi menettelyä.
42. Neuvottelumenettelyn osalta todettakoon, että direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan sen tarkoituksena on ”sopimukseen pääseminen”. Saman artiklan 2 kohdan mukaan se koskee ”ainakin mahdollisuuksia joukkovähentämisen välttämiseksi tai niiden kohteena olevien työntekijöiden määrän rajoittamiseksi sekä seurausten pienentämiseksi käyttämällä sosiaalisia toimenpiteitä”.
43. Siten on niin, että direktiivin 2 artiklassa säädetään neuvotteluvelvoitteesta.
44. Tällaisen velvoitteen tehokas vaikutus vaarantuisi, jos työnantajan olisi oikeudellisesti mahdollista irtisanoa työsopimuksia menettelyn aikana, vieläpä jo sen alussa. Työntekijöiden edustajille olisi tuntuvasti hankalampaa saavuttaa tehdyn päätöksen peruuttaminen kuin ehdotetusta päätöksestä luopuminen.
45. Työsopimuksen irtisanominen voidaan siis suorittaa vasta neuvottelumenettelyn päättymisen jälkeen eli sen jälkeen, kun työnantaja on noudattanut direktiivin 2 artiklassa ilmaistuja velvoitteita.
46. Ilmoitusta toimivaltaiselle viranomaiselle koskevan menettelyn osalta on todettava, että direktiivin 3 artiklan mukaisesti työnantajan on ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle ”kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä”.
47. Direktiivin 4 artiklan 2 kohdan perusteella ilmoituksen tarkoituksena on mahdollistaa se, että toimivaltainen viranomainen voi pyrkiä ratkaisemaan suunnitellusta joukkovähentämisestä aiheutuvat ongelmat.
48. Samassa säännöksessä täsmennetään, että toimivaltaisten viranomaisten on käytettävä 1 kohdassa tarkoitettu aika pyrkien tällaiseen ratkaisuun.
49. Kyseinen määräaika on vähintään 30 päivää ilmoituksen jälkeen. Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ja 3 kohdassa säädetyin edellytyksin jäsenvaltio voi antaa toimivaltaiselle viranomaiselle valtuudet lyhentää tai pidentää mainittua määräaikaa.
50. Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan perusteella joukkovähentämiset eli työsopimusten irtisanomiset tulevat voimaan vasta sovellettavan määräajan päättyessä.
51. Näin ollen tämä määräaika vastaa vähimmäisaikaa, joka toimivaltaisella viranomaisella on oltava ratkaisuun pyrkimistä varten.
52. Tekemällä nimenomaisesti sellaisia säännöksiä koskeva varauksen, joissa säännellään yksilön oikeuksia irtisanomisajan osalta, direktiivin 4 artiklan 1 kohdalla tarkoitetaan välttämättä sitä, että on jo tehty irtisanomisia, joista tällainen määräaika alkaa kulua. Varauksella, joka koskee muun kuin direktiivissä säädetyn määräajan päättymistä, ei nimittäin olisi merkitystä, ellei mikään määräaika olisi alkanut kulua.
53. Näin ollen on todettava, että direktiivin 3 ja 4 artikla eivät ole esteenä sille, että työsopimusten irtisanomisiin ryhdytään niissä perustetun menettelyn aikana edellyttäen, että tämä irtisanominen tapahtuu sen jälkeen, kun suunnitellusta joukkovähentämisestä on ilmoitettu toimivaltaiselle viranomaiselle.
54. Toiseen kysymykseen on siis vastattava, että työnantajalla on oikeus toteuttaa joukkovähentämiset sen jälkeen, kun direktiivin 2 artiklassa säädetty neuvottelumenettely on päättynyt ja kun vähentämistä koskevasta suunnitelmasta on ilmoitettu saman direktiivin 3 ja 4 artiklassa säädetyllä tavalla.
Oikeudenkäyntikulut
55. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1) Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä heinäkuuta 1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY 2–4 artiklaa on tulkittava siten, että irtisanomiseksi katsottava tapahtuma muodostuu työsopimuksen irtisanomista koskevasta työnantajan tahdonilmaisusta.
2) Työnantajalla on oikeus toteuttaa joukkovähentämiset sen jälkeen, kun direktiivin 98/59 2 artiklassa säädetty neuvottelumenettely on päättynyt ja kun vähentämistä koskevasta suunnitelmasta on ilmoitettu saman direktiivin 3 ja 4 artiklassa säädetyllä tavalla.