62023CJ0293
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
28 päivänä marraskuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sähkön sisämarkkinat – Direktiivi (EU) 2019/944 – 2 artiklan 28 ja 29 alakohta – Jakelun käsite – Jakeluverkonhaltijan käsite – Jakeluverkon käsite – 30–39 artikla – Jakeluverkon käyttö – Yhteistuotantolaitoksen ja sähkönsiirtojärjestelmän sisältävää energialaitosta, joka toimittaa lämpöä, lämmintä vettä ja sähköä asuinkiinteistökokonaisuuden vuokralaisille, ylläpitävä yritys – Tuotetun sähkön yhtäaikainen myynti – Kansallinen lainsäädäntö, jossa vapautetaan tällaisen laitoksen haltija jakeluverkonhaltijalle tämän direktiivin nojalla kuuluvista velvollisuuksista
Asiassa C‑293/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa) on esittänyt 13.12.2022 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 9.5.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
ENGIE Deutschland GmbH
vastaan
Landesregulierungsbehörde beim Sächsischen Staatsministerium für Wirtschaft, Arbeit und Verkehr,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Zwickauer Energieversorgung GmbH ja
Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: neljännen jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis (esittelevä tuomari), joka hoitaa viidennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit D. Gratsias ja E. Regan,
julkisasiamies: A. Rantos,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
ENGIE Deutschland GmbH, edustajanaan D. Legler, Rechtsanwalt,
–
Landesregulierungsbehörde beim Sächsischen Staatsministerium für Wirtschaft, Arbeit und Verkehr, asiamiehinään A. Hennersdorf, J. Leuschke ja K. Meißner,
–
Zwickauer Energieversorgung GmbH, edustajanaan K. M. Schwabe, Rechtsanwalt,
–
Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen, asiamiehinään J. Kargel ja C. Mögelin,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään O. Beynet ja T. Scharf,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2012/27/EU muuttamisesta 5.6.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/944 (EUVL 2019, L 158, s. 125) 2 artiklan 28 ja 29 alakohdan sekä 30 artiklan ja sitä seuraavien artikloiden tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain ENGIE Deutschland GmbH (jäljempänä ENGIE) ja Landesregulierungsbehörde beim Sächsischen Staatsministerium für Wirtschaft, Arbeit und Verkehr (Saksin osavaltion talous-, työ- ja liikenneministeriön osavaltion sääntelyviranomainen, jäljempänä Saksin osavaltion sääntelyviranomainen) ja jossa on kyse on siitä, että jakeluverkonhaltija Zwickauer Energieversorgung GmbH (jäljempänä ZEV) kieltäytyi liittämästä verkkoonsa kahta ENGIE:n energialaitosta asiakaslaitoksina ja asettamasta käyttöön tarvittavia mittauspisteitä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin oikeus
Direktiivi 2012/27/EU
3
Energiatehokkuudesta, direktiivien 2009/125/EY ja 2010/30/EU muuttamisesta sekä direktiivien 2004/8/EY ja 2006/32/EY kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/27/EU (EUVL 2012, L 315, s. 1) 2 artiklan 21 alakohdassa määritellään jakelunverkonhaltijan käsite siten, että kyseisessä direktiivissä sillä tarkoitetaan muun muassa sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2009/72/EY (EUVL 2009, L 211, s. 55) määriteltyä jakeluverkonhaltijaa.
Asetus (EU) 2019/943
4
Sähkön sisämarkkinoista 5.6.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2019/943 (EUVL 2019, L 158, s. 54) 2 artiklan 48 alakohdassa määritellään jakelunverkonhaltijan käsite siten, että sillä tarkoitetaan jakeluverkonhaltijaa sellaisena kuin se on määriteltynä direktiivin 2019/944 2 artiklan 29 alakohdassa.
Direktiivi 2019/944
5
Direktiivin 2019/944 johdanto-osan 7, 8, 18, 65 ja 68 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(7)
Sähkön sisämarkkinoiden luomiseksi jäsenvaltioiden olisi edistettävä kansallisten markkinoidensa yhdentymistä ja verkonhaltijoiden välistä yhteistyötä [Euroopan] unionin ja alueellisella tasolla ja otettava tähän mukaan eristyksissä toimivat sähköalan saarekkeita muodostavat verkot, joita edelleen on unionin alueella.
(8)
– – tällä direktiivillä pyritään käsittelemään sähkön sisämarkkinoiden toteuttamisen tiellä vielä olevia esteitä. Nykyisille epäyhtenäisille kansallisille markkinoille on edelleen ominaista sääntelytoimien runsaus, josta johtuvia ongelmia olisi pyrittävä ratkaisemaan täsmennetyllä sääntelykehyksellä.
– –
(18)
– – Sähkömarkkinoiden yhdentyminen edellyttää verkonhaltijoiden, markkinaosapuolten ja sääntelyviranomaisten välistä pitkälle menevää yhteistyötä – –
– –
(65)
Syrjimätön pääsy jakeluverkkoon on edellytys toimitusyhteyksien luomiselle asiakkaisiin vähittäismarkkinatasolla. Tasapuolisten toimintaedellytysten luomiseksi vähittäismarkkinatasolla jakeluverkonhaltijoiden toimintaa olisi siis seurattava, jotta jakeluverkonhaltijoita estettäisiin hyödyntämästä vertikaalista integroitumistaan parantaakseen kilpailuasemaansa markkinoilla erityisesti suhteessa kotitalousasiakkaisiin ja pieniin muihin kuin kotitalousasiakkaisiin.
– –
(68)
Tehokas eriyttäminen voidaan varmistaa ainoastaan poistamalla vertikaalisesti integroituneiden yritysten kannustin kilpailijoidensa syrjimiseen verkkoon pääsyssä ja investoinneissa. Omistuksen eriyttäminen, joka edellyttää verkon omistajan nimeämistä verkonhaltijaksi ja sen riippumattomuutta toimituksiin ja tuotantoon liittyvistä intresseistä, on selvästi tehokas ja vakaa tapa ratkaista luontainen eturistiriita ja turvata toimitusvarmuus. – –”
6
Direktiivin 1 artiklan, jonka otsikko on ”Kohde”, kahdessa ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan yhteiset säännöt sähkön tuotannolle, siirrolle, jakelulle, energian varastoinnille ja sähkön toimitukselle sekä kuluttajansuojaa koskevat säännöt, jotta voidaan luoda aidosti yhdennetyt, kilpailuun perustuvat, kuluttajakeskeiset, joustavat, oikeudenmukaiset ja avoimet sähkömarkkinat unionissa.
Tämän direktiivin tavoitteena on yhdennettyjen markkinoiden etuja hyödyntäen turvata kuluttajille kohtuulliset ja avoimet energian hinnat ja kustannukset, korkeatasoinen toimitusvarmuus ja sujuva siirtyminen kestävään vähähiiliseen energiajärjestelmään. Siinä annetaan keskeiset säännöt, jotka koskevat unionin sähköalan järjestämistä ja toimintaa ja erityisesti kuluttajien vaikutusmahdollisuuksia ja kuluttajansuojaa, avointa pääsyä yhdennetyille markkinoille, kolmansien osapuolten pääsyä siirto- ja jakeluinfrastruktuuriin, toimintojen eriyttämisvaatimusta ja jäsenvaltioiden sääntelyviranomaisten riippumattomuutta.”
7
Direktiivin 2 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, sanamuoto on seuraava:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
1)
’asiakkaalla’ sähkön tukkuasiakasta tai loppuasiakasta
– –
7)
’pienellä yrityksellä’ yritystä, jonka palveluksessa on vähemmän kuin 50 työntekijää ja jonka vuosiliikevaihto ja/tai taseen loppusumma on enintään 10 miljoonaa euroa;
– –
11)
’kansalaisten energiayhteisöllä’ oikeushenkilöä,
a)
joka perustuu vapaaehtoiseen ja avoimeen osallistumiseen ja jossa tosiasiallista määräysvaltaa käyttävät jäsenet tai osakkaat, jotka ovat luonnollisia henkilöitä, paikallisviranomaisia, kunnat mukaan lukien, tai pieniä yrityksiä;
b)
jonka ensisijainen tarkoitus on tuottaa rahallisen voiton sijaan ympäristöön, talouteen tai sosiaaliseen yhteisöön liittyviä hyötyjä jäsenilleen tai osakkailleen tai alueille, joilla se toimii; ja
c)
joka voi harjoittaa tuotantoa, mukaan lukien uusiutuvista lähteistä peräisin olevaa tuotantoa, jakelua, toimitusta, kulutusta, aggregointia, energian varastointia, energiatehokkuuspalveluja tai sähköajoneuvojen latauspalveluja tai voi tarjota muita energiapalveluja jäsenilleen tai osakkailleen;
12)
’toimituksella’ ja ’toimittamisella’ sähkön myyntiä asiakkaille, mukaan lukien jälleenmyynti;
– –
28)
’jakelulla’ sähkön siirtämistä suur-, keski- tai pienjännitteisissä jakeluverkoissa toimitettavaksi asiakkaille mutta ei toimitusta;
29)
’jakeluverkonhaltijalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on vastuussa jakeluverkon käytöstä, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä tietyllä alueella, sen mahdollisista yhteyksistä muihin verkkoihin sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkön jakeluvaatimukset pitkällä aikavälillä;
– –
42)
’pienellä erillisellä verkolla’ mitä tahansa verkkoa, jossa kulutus oli alle 3000 gigawattituntia vuonna 1996 ja jossa alle viisi prosenttia vuosikulutuksesta on peräisin yhteenliittämisistä toisiin verkkoihin;
43)
’pienellä liitetyllä verkolla’ mitä tahansa verkkoa, jossa kulutus oli alle 3000 gigawattituntia vuonna 1996 ja jossa yli viisi prosenttia vuosikulutuksesta on peräisin yhteenliittämisistä toisiin verkkoihin;
– –”
8
Direktiivin 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Vapaus valita toimittaja”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikilla asiakkailla on vapaus ostaa sähköä valitsemaltaan toimittajalta, ja varmistettava, että kaikilla asiakkailla on vapaus tehdä samanaikaisesti useampi kuin yksi sähköntoimitussopimus edellyttäen, että luodaan vaadittavat liitäntä- ja mittauspisteet.”
9
Direktiivin 2019/944 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus vaihtamiseen ja säännöt vaihtamiseen liittyvistä maksuista”, 1 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Toimittajan – – vaihtaminen on toteutettava mahdollisimman lyhyessä ajassa. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että asiakkaalla, joka haluaa sopimusehtoja noudattaen vaihtaa toimittajaa – –, on oikeus vaihtoon korkeintaan kolmen viikon kuluessa pyynnön esittämisestä. – –
– –
4.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeus vaihtaa toimittajaa – – turvataan kustannusten, aiheutuvan vaivannäön ja tarvittavan ajan osalta syrjimättömästi kaikille asiakkaille.
– –”
10
Direktiivin 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Aktiiviset asiakkaat”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että loppuasiakkailla on oikeus toimia aktiivisina asiakkaina – –
2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että
– –
e)
aktiivisilta asiakkailta peritään kustannuksia vastaavia, avoimia ja syrjimättömiä verkkomaksuja, joissa eritellään verkkoon syötetty ja verkosta kulutettu sähkö, tämän direktiivin 59 artiklan 9 kohdan ja asetuksen (EU) 2019/943 18 artiklan mukaisesti varmistaen, että nämä osallistuvat asianmukaisella ja tasapainoisella tavalla sähkön tuottamista, jakelua ja kulutusta koskevan järjestelmän kokonaiskustannuksiin;
– –”
11
Direktiivin 16 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansalaisten energiayhteisöt”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on säädettävä kansalaisten energiayhteisöt mahdollistavasta sääntelykehyksestä, jolla varmistetaan, että
– –
e)
kansalaisten energiayhteisöi[ltä] – – peritään avoimia, syrjimättömiä ja kustannuksia vastaavia verkkomaksuja – – varmistaen, että ne osallistuvat asianmukaisella ja tasapainoisella tavalla järjestelmän kokonaiskustannusten jakoon.
– –
4.   Jäsenvaltiot voivat päättää myöntää kansalaisten energiayhteisöille oikeuden hallinnoida jakeluverkkoja niiden omalla toiminta-alueella ja määrittää asiaankuuluvat menettelyt, sanotun kuitenkaan rajoittamatta IV luvun säännösten tai muiden jakeluverkonhaltijoihin sovellettavien sääntöjen ja määräysten soveltamista. Jos tällainen oikeus myönnetään, jäsenvaltioiden on varmistettava, että
– –
b)
kansalaisten energiayhteisöihin sovelletaan asianmukaisia verkkomaksuja niiden verkon ja kansalaisten energiayhteisön ulkopuolisen jakeluverkon välisissä liitäntäkohdissa ja että tällaisissa verkkomaksuissa eritellään jakeluverkkoon syötetty sähkö ja kansalaisten energiayhteisön ulkopuolisesta jakeluverkosta kulutettu sähkö – –
– –”
12
Direktiivin 18 artiklassa täsmennetään laskuihin ja laskutustietoihin sovellettavat säännöt.
13
Direktiivin 2019/944 IV lukuun, jonka otsikko on ”Jakeluverkon käyttö”, sisältyvät sen 30–39 artikla.
14
Direktiivin 30 artiklassa, jonka otsikko on ”Jakeluverkonhaltijoiden nimeäminen”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on nimettävä tai vaadittava jakeluverkon omistavia tai niistä vastuussa olevia yrityksiä nimeämään jäsenvaltioiden tehokkuuden ja taloudellisen tasapainon huomioon ottaen määrittelemäksi ajaksi yksi tai useampi jakeluverkonhaltija.”
15
Direktiivin 31 artiklassa, jonka otsikko on ”Jakeluverkonhaltijoiden tehtävät”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jakeluverkonhaltijan on vastattava sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkönjakeluvaatimukset pitkällä aikavälillä, sekä varman, luotettavan ja tehokkaan sähkönjakeluverkon käytöstä, ylläpidosta ja kehittämisestä taloudellisten edellytysten mukaisesti alueellaan ympäristö ja energiatehokkuus asianmukaisesti huomioon ottaen.
2.   Jakeluverkonhaltija ei saa missään tapauksessa harjoittaa syrjintää verkon käyttäjien tai käyttäjäryhmien välillä eikä varsinkaan siihen omistussuhteessa olevien yritysten eduksi.
3.   Jakeluverkonhaltijan on toimitettava verkon käyttäjille tiedot, joita nämä tarvitsevat päästäkseen tehokkaasti verkkoon ja myös käyttääkseen sitä tehokkaasti.
– –
6.   Jos jakeluverkonhaltija on vastuussa jakeluverkon tehokasta, luotettavaa ja varmaa käyttöä varten tarvittavien tuotteiden ja palvelujen hankinnasta, jakeluverkonhaltijan tätä varten vahvistamien sääntöjen on oltava puolueettomia, avoimia ja syrjimättömiä ja ne on laadittava koordinoidusti siirtoverkonhaltijoiden ja muiden asiaankuuluvien markkinaosapuolten kanssa. Jakeluverkonhaltijoille näiden tuotteiden ja palvelujen tarjontaan soveltamat ehdot, tarvittaessa säännöt ja tariffit mukaan lukien, on vahvistettava syrjimättömällä ja kustannuksia vastaavalla tavalla 59 artiklan 7 kohdan mukaisesti, ja ne on julkaistava.
– –
9.   Jakeluverkonhaltijoiden on tehtävä yhteistyötä siirtoverkonhaltijoiden kanssa, jotta niiden verkkoon liitetyt markkinaosapuolet voivat tosiasiallisesti osallistua vähittäis-, tukku- ja tasehallintamarkkinoille. – –
10.   Jäsenvaltiot tai niiden nimetyt toimivaltaiset viranomaiset voivat sallia, että jakeluverkonhaltijat harjoittavat muuta kuin tässä direktiivissä ja asetuksessa [2019/943] säädettyä toimintaa, jos tällainen toiminta on tarpeen, jotta jakeluverkonhaltijat voivat täyttää tämän direktiivin tai [tämän asetuksen] mukaiset velvoitteensa, jos sääntelyviranomainen on arvioinut tällaisen poikkeuksen tarpeellisuuden. Tämä kohta ei rajoita jakeluverkonhaltijoiden oikeutta omistaa, kehittää, hallinnoida tai käyttää muita verkkoja kuin sähköverkkoja, jos jäsenvaltio tai nimetty toimivaltainen viranomainen on myöntänyt tällaisen oikeuden.”
16
Direktiivin 2019/944 32–37 artikla koskevat kannustimia jouston käyttämiseksi jakeluverkoissa (32 artikla), sähköisen liikkumisen integrointia sähköverkkoon (33 artikla), jakeluverkonhaltijoiden tehtäviä tiedonhallinnan osalta (34 artikla), jakeluverkonhaltijoiden eriyttämistä niiden kuuluessa vertikaalisesti integroituneeseen yritykseen (35 artikla), sääntöjä, jotka koskevat jakeluverkonhaltijoiden mahdollisuutta omistaa energiavarastoja (36 artikla) ja viimeksi mainittujen salassapitovelvollisuutta (37 artikla).
17
Direktiivin 38 artiklassa, jonka otsikko on ”Suljetut jakeluverkot”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot voivat säätää, että sääntelyviranomaiset tai muut toimivaltaiset viranomaiset luokittelevat suljetuksi jakeluverkoksi verkon, jossa jaetaan sähköä maantieteellisesti rajatulla teollisuus- tai elinkeinoalueella tai yhteisiä palveluja tarjoavalla alueella ja jossa ei toimiteta sähköä kotitalousasiakkaille, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 4 kohdan soveltamista, jos
a)
erityisistä teknisistä tai turvallisuuteen liittyvistä syistä kyseisen verkon käyttäjien toiminnot tai tuotantoprosessi on integroitu; tai
b)
kyseisessä verkossa jaetaan sähköä ensisijaisesti verkon omistajalle tai verkonhaltijalle tai niihin omistussuhteessa oleville yrityksille.
2.   Suljettuja jakeluverkkoja pidetään tätä direktiiviä sovellettaessa jakeluverkkoina. Jäsenvaltiot voivat säätää, että sääntelyviranomaiset vapauttavat suljetun jakeluverkon haltijan [tämän kohdan a–e kohdassa luetelluista velvoitteista].
– –
4.   Satunnainen käyttö pienessä määrässä kotitalouksia, joilla on työsuhteeseen perustuvia tai vastaavia yhteyksiä jakeluverkon omistajaan ja jotka sijaitsevat suljetun jakeluverkon piiriin kuuluvalla alueella, ei estä 2 kohdan mukaisen vapautuksen myöntämistä.”
18
Direktiivin 39 artiklassa täsmennetään yhdistettyihin siirto- ja jakeluverkonhaltijoihin sovellettavia säännöksiä.
19
Direktiivin VIII lukuun, jonka otsikko on ”Loppusäännökset”, sisältyy sen 65–74 artikla.
20
Direktiivin 2019/944 66 artiklan, jonka otsikko on ”Poikkeukset”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Jäsenvaltiot, jotka voivat osoittaa, että niiden pienten liitettyjen verkkojen ja pienten erillisten verkkojen käytössä on huomattavia vaikeuksia, voivat hakea [Euroopan] komissiolta poikkeuksia 7 ja 8 artiklan, sekä IV, V ja VI luvun asiaankuuluvista säännöksistä.
Pienet erilliset verkot ja Ranska Korsikan osalta voivat hakea poikkeusta myös 4, 5 ja 6 artiklan osalta.
Komissio ilmoittaa ennen päätöstään jäsenvaltioille tällaisista hakemuksista luottamuksellisuutta noudattaen.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetut komission myöntämät poikkeukset ovat kestoltaan rajoitettuja ja niihin sovelletaan ehtoja, joiden tavoitteena on lisätä kilpailua sisämarkkinoilla ja sisämarkkinoiden yhdentymistä ja varmistaa, että poikkeuksilla ei haitata siirtymistä uusiutuvaan energiaan, jouston lisääntymistä, energian varastointia, sähköistä liikkumista ja kulutusjoustoa.
SEUT 349 artiklan mukaisten syrjäisimpien alueiden, joita ei voida liittää unionin sähkömarkkinoihin, kohdalla poikkeuksen kestoa ei rajoiteta ja poikkeukseen sovelletaan ehtoja, joilla varmistetaan, ettei poikkeus haittaa siirtymistä uusiutuvaan energiaan.
Päätökset poikkeusten myöntämisestä julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
3.   Kyprokseen, Luxemburgiin ja Maltaan ei sovelleta 43 artiklaa. Lisäksi Maltaan ei sovelleta 6 ja 35 artiklaa ja Kyprokseen ei sovelleta 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50 ja 52 artiklaa.
– –
4.   Kyprokseen ja Korsikaan ei sovelleta 5 artiklaa 1 päivään tammikuuta 2025 saakka tai tämän artiklan 1 kohdan nojalla tehtävässä päätöksessä vahvistettavaan myöhempään päivämäärään saakka.
5.   Maltaan ei sovelleta 4 artiklaa 5 päivään heinäkuuta 2027 saakka. – –”
21
Direktiivin 72 artiklassa, jonka otsikko on ”Kumoaminen”, säädetään seuraavaa:
”Kumotaan direktiivi 2009/72/EY 1 päivästä tammikuuta 2021, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta jäsenvaltioiden velvollisuuteen noudattaa liitteessä III olevia määräaikoja, joiden kuluessa niiden on saatettava mainittu direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja tuossa liitteessä mainittuja soveltamispäiviä.
Viittauksia kumottuun direktiiviin pidetään viittauksina tähän direktiiviin liitteessä IV olevan vastaavuustaulukon mukaisesti.”
22
Direktiivin 2019/944 73 artiklan, jonka otsikko on ”Voimaantulo”, toisessa alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä olevia 6 artiklan 1 kohtaa, 7 artiklan 2–5 kohtaa, 8 artiklan 1 kohtaa, 8 artiklan 2 kohdan a–i ja k alakohtaa ja 8 artiklan 3 ja 4 kohtaa, 9 artiklan 1, 3, 4 ja 5 kohtaa, 10 artiklan 2–10 kohtaa, 25, 27, 30, 35 ja 37 artiklaa, 38 artiklan 1, 3 ja 4 kohtaa, 39, 41, 43, 44 ja 45 artiklaa, 46 artiklan 1 kohtaa, 46 artiklan 2 kohdan a, b, c ja e–h alakohtaa, 46 artiklan 3–6 kohtaa, 47–50 artiklaa, 52, 53, 55, 56, 60, 64 ja 65 artiklaa sovelletaan 1 päivästä tammikuuta 2021.”
Saksan oikeus
23
Energiataloudesta 7.7.2005 annetun lain (Energiewirtschaftsgesetz; BGBl. I, s. 1970 ja 3621), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä EnWG), 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tässä laissa tarkoitetaan
– –
3.
’sähkönjakeluverkkojen haltijoilla’
luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä taikka energiantoimitusyrityksen oikeudellisesti epäitsenäisiä organisaatioyksiköitä, jotka hoitavat sähkön jakelua ja vastaavat tietyllä alueella sijaitsevan jakeluverkon toiminnasta, kunnossapidosta ja tarvittaessa kehittämisestä ja mahdollisesti yhdysjohdoista muihin verkkoihin,
– –
15.
’energialaitoksilla’
laitoksia, joissa tuotetaan, varastoidaan, siirretään tai toimitetaan energiaa, sikäli kuin niitä ei käytetä pelkästään signaalien siirtämiseen, loppukuluttajien jakolaitteet mukaan luettuina – –,
16.
’energiantoimitusverkoilla’
sähkön- ja kaasuntoimitusverkkoja, joissa käytetään yhtä tai useaa eri jännitetasoa tai painetasoa, lukuun ottamatta [24a kohdassa] tarkoitettuja asiakaslaitoksia – –
– –
18.
’energiantoimitusyrityksillä’
luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka vastaavat energiatoimituksista muille tai energiajakeluverkosta tai joilla on omistuksen vuoksi määräysvalta suhteessa energiatoimitusverkkoon; asiakaslaitoksen tai yrityksen energiahuoltoon käytettävän asiakaslaitoksen ylläpito ei tee haltijasta energiantoimitusyritystä,
– –
24a.
’asiakaslaitoksella’
energiaa toimittavia energialaitoksia,
a)
jotka sijaitsevat yhtenäisellä alueella,
b)
jotka on liitetty energiantoimitusverkkoon tai energialaitokseen,
c)
joilla ei ole merkitystä sähkön ja kaasun toimituksia koskevan tehokkaan ja vääristymättömän kilpailun turvaamisen kannalta ja
d)
jotka ovat syrjimättömästi ja vastikkeetta avoimia kaikille niihin liitetyille loppukäyttäjille tehtäviä energiantoimituksia varten kauttakulkuna energiantoimittajan valinnasta riippumatta,
– –”
24
EnWG:n 20 §:n 1d momentissa säädetään seuraavaa:
”Energiantoimitusverkon, johon asiakaslaitos on liitetty, haltijan on asetettava käyttöön laskentapiste, jonka avulla voidaan selvittää asiakaslaitoksen yleisestä sähköverkosta ottaman sähkön ja yleiseen sähköverkkoon siirtämän sähkön määrä (summamittari), ja kaikki laskentapisteet, jotka ovat tarpeellisia verkkoonpääsyn takaamiseksi asiakaslaitoksen käyttäjäkohtaisille mittareille (kirjaamisen kannalta merkitykselliset käyttäjäkohtaiset mittarit). Kun kolmannet osapuolet toimittavat sähköä loppukuluttajille, lukemat selvitetään tarvittavassa laajuudessa käyttäjäkohtaisten mittareiden kautta. – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
25
ENGIE on energiaa toimittava yritys. Sillä on useilla paikkakunnilla muun muassa sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitoksia, lähilämpöverkkoja ja energiaa toimittavia energialaitoksia, joiden avulla se toimittaa lämpöä ja sähköä loppukuluttajille. ZEV ylläpitää sähkönjakeluverkkoa Zwickaussa (Saksa).
26
ENGIE toimitti asunto-osuuskunta Zwickau Wohnungsbaugenossenschaft eG:n (jäljempänä ZWG), joka on kyseessä olevan maa-alueen omistaja, kanssa tekemänsä lämmöntoimitussopimuksen perusteella lämpöä ja lämmintä vettä 9000 m2:n suuruisella alueella sijaitseville neljälle asuinkerrostalolle, joissa on 96 asuntoa (jäljempänä alue 1), ja 25 500m2:n suuruisella alueella sijaitseville kuudelle asuinkerrostalolle, joissa on 160 asuntoa (jäljempänä alue 2), kummallakin alueella energiakeskuksen ja siihen liitetyn lähilämpöverkon kautta. Alueet 1 ja 2 ovat vierekkäisiä, mutta lähilämpöverkot eivät ole yhteydessä toisiinsa. Kaikki näillä kahdella alueella sijaitsevat asuinkerrostalot olivat liittyneet jakeluverkkoon, jonka haltija on ZEV.
27
ENGIE aloitti vuonna 2018 kahden yhteistuotantolaitoksen, joiden sähköntuotantoteho on 20 kW (alue 1) ja 40 kW (alue 2), ja kahden galvaanisesti erotetun sähkönsiirtojärjestelmän, joihin loppukuluttajien eli vuokralaisten on määrä liittyä, rakentamista ja ylläpitämistä koskevan hankkeen. ENGIE:n tarkoituksena oli myydä vuokralaisille lämmön ja lämpimän veden lisäksi näissä yhteistuotantolaitoksissa tuotettu sähkö; vuotuiseksi energiansiirron määräksi arvioitiin 288 MWh (alue 1) ja 480 MWh (alue 2). ENGIE ilmoitti näin ollen ZEV:lle kahden erillisen asiakaslaitoksen liittämisestä verkkoon alueilla 1 ja 2 olevilla sähköpääkeskuksilla ja pyysi sitä liittämään nämä laitokset verkkoonsa ja asettamaan käyttöön tarvittavat mittauspisteet EnWG:n 20 §:n 1d momentin mukaisesti. ZEV hylkäsi nämä pyynnöt sillä perusteella, että kyse ei ollut EnWG:n 3 §:n 24a kohdassa tarkoitetuista asiakaslaitoksista.
28
ENGIE pyysi tämän jälkeen Saksin osavaltion sääntelyviranomaista velvoittamaan ZEV:n liittämään kyseiset laitokset verkkoonsa asiakaslaitoksina ja mahdollistamaan energiavirtojen mittaamisen ja laskutuksen EnWG:n 20 §:n 1d momentin mukaisesti. Nämä hakemukset hylättiin 19.7.2019 tehdyllä päätöksellä. ENGIE nosti Oberlandesgericht Dresdenissä (Dresdenin osavaltion ylioikeus, Saksa) kyseisen päätöksen kumoamista koskevan kanteen, joka puolestaan hylättiin 16.9.2020 annetulla määräyksellä, joten kyseinen yritys valitti ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen Bundesgerichtshofiin (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa).
29
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää aluksi, että ENGIE ja ZWG tekivät 21. ja 27.4.2020 eli Oberlandesgericht Dresdenissä käydyn menettelyn aikana uuden lämmöntoimitussopimuksen, jossa määrättiin, että kahden yhteistuotantolaitoksen rakentamisen piti lähtökohtaisesti valmistua joulukuuhun 2020 mennessä.
30
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää käsiteltäväkseen saatetun valituksen osalta, että se on hyväksyttävä, jos osoittautuu, että kyseessä olevat laitokset ovat EnWG:n 3 §:n 24a kohdassa tarkoitettuja asiakaslaitoksia. Se arvioi, että asia on näin, koska kaikki kyseisessä säännöksessä asetetut edellytykset täyttyvät. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää erityisesti, että kaikkia sähköntoimittajia ENGIE mukaan luettuna kohdellaan samoin, koska ne käyttävät laitosta vastikkeetta, ja se korostaa tältä osin, että ENGIE ei peri näiden laitosten käytöstä kulutukseen perustuvaa käyttömaksua vaan kulutuksesta riippumattoman yhtenäisen perusmaksun.
31
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan EnWG:n 3 §:n 24a kohdan soveltaminen pääasiassa kyseessä oleviin laitoksiin olisi kuitenkin vastoin direktiivin 2019/944 2 artiklan 28 ja 29 alakohtaa sekä 30 artiklaa ja sitä seuraavia artikloita, jos käy ilmi, että nämä laitokset kuuluvat erottamattomasti näissä 29 ja 29 alakohdassa tarkoitettuun jakeluverkkoon. Se toteaa tältä osin, että EnWG:n 3 §:n 16 kohdan mukaan asiakaslaitokset eivät kuulu energianjakeluverkkoon eivätkä niiden haltijat ole tämän lain 3 §:n 3 kohdassa tarkoitettuja jakeluverkonhaltijoita, joten niihin ei sovelleta tämän lain 11 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä säädettyä sääntelyä, koska asiakaslaitoksen liitäntäpiste energianjakeluverkkoon on sääntelyn piiriin kuuluvan verkon päättymiskohta ja sääntelyn piiriin kuulumattoman asiakaslaitoksen alkukohta.
32
Unionin tuomioistuin ei ole kuitenkaan vielä lausunut siitä, kattaako direktiivissä 2019/944 tarkoitettu jakeluverkon käsite myös EnWG:n 3 §:n 24a kohdassa tarkoitetun kaltaiset asiakaslaitokset, eikä tähän annettava vastaus ole ilmeinen. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, että unionin lainsäätäjä ei tarkoittanut sulkea tiettyjä siirto- tai jakeluverkkoja kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle niiden koon tai niiden sähkönkulutuksen perusteella, mutta sitä, mitä rakenteita on pidettävä jakeluverkkoina ja minkä kriteerien mukaisesti, ei ole ratkaistu.
33
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin arvioi tältä osin, että on selvää, että vuokranantajan käyttämät kotitalouksien jakolaitteet rakennuksen sisäpuolella koostaan riippumatta tai asunnonomistajien yhteisön energialaitokset, jotka toimittavat energiaa 20 omakotitalon käyttöön yhtenäisellä maa-alueella, eivät ole jakeluverkkoja. Nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin niin, että kun otetaan huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa oikeusriidassa kyseessä olevien laitosten koko ja se, että ENGIE on samalla sekä näiden laitosten haltija että sähköntoimittaja, ei ole varmaa, että kyseiset laitokset eivät kuulu direktiivissä 2019/944 tarkoitettuun jakeluverkkoon.
34
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan lisäksi tällaisten laitosten liittämisellä jakeluverkkoon asiakaslaitoksina olisi vaikutusta direktiivin 2019/944 1 artiklan ensimmäisen ja toisen alakohdan tavoitteisiin. Nämä sekä positiiviset että kielteiset vaikutukset olisivat tosin vähäpätöisiä erikseen tarkasteltavan laitoksen osalta. Nämä vaikutukset kuitenkin vahvistuisivat sen myötä, mitä useampia samankaltaisia laitoksia kytkettäisiin verkkoon asiakaslaitoksina.
35
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa aluksi, että energiaa toimittavien laitosten yhteydet tällaisiin hajautettuihin tuotantolaitoksiin voivat sujuvoittaa siirtymistä kestävään vähähiiliseen energiajärjestelmään. Kun jakeluverkkoon liitetään suuri määrä samankaltaisia asiakaslaitoksia, verkon käytöstä tulee kuitenkin yleisesti kalliimpaa ja tehottomampaa. Sellaisen jakeluverkon haltijan, johon tällaiset laitokset on liitetty, on yhä huolehdittava siitä, että verkossa on riittävästi kapasiteettia toimitusten turvaamiseksi, jos hajautetut tuotantolaitokset eivät ole käytettävissä. Samaan aikaan yhä harvemmat loppukäyttäjät vastaavat tämän kokonaiskustannuksista, sillä sähköstä, joka tuotetaan hajautetussa tuotantolaitoksessa ja kulutetaan siihen liitetyssä asiakaslaitoksessa, ei tarvitse maksaa verkkomaksuja EnWG:n 20 §:n ja sitä seuraavien pykälien nojalla. Direktiivin 2019/944 15 artiklan 2 kohdan e alakohdasta ja 16 artiklan 1 kohdan e alakohdasta seuraa, että myös aktiivisten asiakkaiden ja energiayhteisöjen on osallistuttava asianmukaisella ja tasapainoisella tavalla kokonaiskustannuksiin.
36
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan seuraavaksi se, että ZWG ja viime kädessä loppukuluttajina olevat vuokralaiset vastaavat lämmöntoimitussopimuksen nojalla näiden laitosten rakentamisesta, käytöstä ja kunnossapidosta aiheutuvista kustannuksista, johtaa ENGIE:n ja muiden sähköntoimittajien välisen kilpailun vääristymiseen, koska ENGIE:n ei tarvitse vastata energiaa toimittavien energialaitosten kustannuksista eikä maksaa verkkomaksuja. Näin ollen on niin, että mitä enemmän ENGIE käyttää vastaavanlaisia ja ‑kokoisia laitoksia, sitä enemmän merkittäviä kilpailuvaikutuksia on odotettavissa.
37
Lopuksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että suhteessa loppukuluttajiin on tähän järjestelmään erottamattomasti liittyvä eturistiriita, koska ENGIE on heidän kannaltaan yhtä aikaa asiakaslaitoksen omistaja ja haltija sekä sähköntoimittaja. ENGIE:llä on sähköntoimittajana intressi asettaa mahdollisimman korkeat sähkönhinnat, mutta on tämän intressin vastaista, että maksut, joita se perii kyseessä olevien laitosten rakentamisesta, käytöstä ja kunnossapidosta, ilmoitettaisiin avoimesti. Nyt käsiteltävässä asiassa lämmöntoimitussopimuksen yhteydessä tehdyistä sopimuksista ei ilmene selkeästi käyttömaksua. Vuokralaiset eivät siten voi laskea kaikkien niiden maksujen kokonaismäärää, jotka niiden on maksettava kuluttamastaan sähköstä.
38
Näissä olosuhteissa Bundesgerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Ovatko direktiivin 2019/944 2 artiklan 28 ja 29 alakohta sekä 30 artikla ja sitä seuraavat artiklat esteenä EnWG:n 3 §:n 24a kohdan, luettuna yhdessä 16 kohdan kanssa, kaltaiselle säännökselle, jonka mukaan energiaa toimittavan energialaitoksen haltijaa eivät koske jakeluverkonhaltijan velvoitteet, jos se rakentaa energialaitoksen siihenastisen jakeluverkon tilalle ja ylläpitää sitä tarkoituksena toimittaa sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitoksessa tuotetun sähkön avulla lämpöä useiden kerrostalojen muodostamalle kokonaisuudelle, jossa on jopa 200 vuokra-asuntoa ja jonka vuosittainen energiankulutus on enintään 1000 MWh, jolloin loppukuluttajat (vuokralaiset) maksavat energialaitoksen rakentamisesta ja toiminnasta aiheutuvat kustannukset osana toimitetusta lämmöstä yhdenmukaisesti maksettavaa kuukausittaista perusmaksua ja energialaitoksen haltija myy tuotetun sähkön vuokralaisille?”
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
39
ENGIE väittää, että ennakkoratkaisupyyntöä ei voida ottaa tutkittavaksi, ja vetoaa pääasiallisesti siihen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole täsmentänyt riittävästi tosiseikkoja eikä sovellettavaa oikeutta, joten unionin tuomioistuin ei voi antaa pääasian oikeusriidan ratkaisemiseksi hyödyllistä vastausta. Lisäksi ennakkoratkaisupyynnöstä puuttuvat ja ENGIE:n yksityiskohtaisesti esittämät tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat täsmennykset osoittavat, että esitetyllä kysymyksellä ei ole yhteyttä pääasian kohteeseen ja että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilyt, jotka koskevat pääasiassa kyseessä olevilla laitoksilla tai tällaisten laitosten määrän kasvulla olevia mahdollisia vaikutuksia direktiivin 2019/944 tavoitteisiin, yksinomaan julkiseen verkkoon liitettyjen loppukuluttajien maksamien verkkomaksujen korottamiseen tai kilpailuun, eivät ole perusteltuja.
40
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa tai sen pätevyyden arviointia, unionin tuomioistuimella on näin ollen periaatteessa velvollisuus antaa ennakkoratkaisu (tuomio 10.12.2002, der Weduwe, C‑153/00, EU:C:2002:735, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 30.4.2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano, C‑178/22, EU:C:2024:371, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
41
Tästä seuraa, että olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen sen säännöstön ja niiden tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan tai sen pätevyyden arviointiin liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä ratkaisemasta kansallisen tuomioistuimen esittämää pyyntöä ainoastaan silloin, kun on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella tai sen pätevyyden arvioinnilla ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 5.12.2006, Cipolla ym., C‑94/04 ja C‑202/04, EU:C:2006:758, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 30.4.2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano, C‑178/22, EU:C:2024:371, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Kuten edellä 25–38 kohdassa esitetyistä seikoista ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt unionin tuomioistuimelle direktiivin 2019/944 säännösten tulkintaa koskevan kysymyksen sellaisen oikeusriidan yhteydessä, jossa ovat vastakkain kahta energialaitosta ylläpitävä energiantoimitusyritys ja kyseessä olevan osavaltion sääntelyviranomainen ja jossa on kyse pääasiallisesti siitä, ovatko kyseiset säännökset esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevien kaltaisten laitosten ylläpitämisen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa ei katsota kuuluvan tässä direktiivissä tarkoitetun jakeluverkon hallinnoinnin käsitteen alaan. Kuten näistä kohdista myös ilmenee, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt tältä osin selkeästi yhtäältä tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka ovat ominaisia tälle oikeusriidalle, jonka aitoutta ei ole lisäksi kyseenalaistettu, ja toisaalta ne syyt, joiden perusteella se pohtii näiden säännösten tulkintaa sovellettavaan kansalliseen lainsäädäntöön nähden.
43
Näin ollen ei ole ilmeistä, että esitetyllä kysymyksellä ei olisi merkitystä tai se kuuluisi jonkin edellä 41 kohdassa luetellun tapauksen, joissa unionin tuomioistuin voi kieltäytyä ratkaisemasta sille esitettyä pyyntöä, alaan.
44
Lisäksi SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa menettelyssä unionin tuomioistuimella on toimivalta lausua ainoastaan unionin oikeuden tulkinnasta sellaisten tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin on sille esittänyt (tuomio 5.12.2013, Nordecon ja Ramboll Eesti, C‑561/12, EU:C:2013:793, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 16.3.2023, Colt Technology Services ym., C‑339/21, EU:C:2023:214, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). On siis niin, että riippumatta näkökohdista, joita ENGIE on esittänyt ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevista arvioista, ennakkoratkaisukysymys on tutkittava näiden arvioiden valossa (ks. analogisesti tuomio 12.10.2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Lisäksi ENGIE:n esittämä arvostelu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä epäilyistä, jotka koskevat pääasiassa kyseessä olevilla laitoksilla tai tällaisten laitosten määrän kasvulla olevia mahdollisia vaikutuksia, voi liittyä esitettyyn kysymykseen annettavan vastauksen asiasisältöön ja sillä ei näin ollen voida perustella sitä, että ennakkoratkaisupyyntö olisi jätettävä tutkimatta.
46
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
47
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2019/944 2 artiklan 28 ja 29 alakohtaa ja 30–39 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla jakeluverkonhaltijalle kuuluvat velvollisuudet eivät koske sellaista yritystä, joka rakentaa vanhan jakeluverkon tilalle energialaitoksen, jonka tarkoituksena on toimittaa yhteistuotantolaitoksen, jonka vuotuinen energiansiirto on enintään 1000 MWh, tuottamaa sähköä useille asuinrakennuksille, joissa on enintään 200 asuntoyksikköä, ja jonka rakentamisen ja ylläpitämisen kuluista vastaavat loppukuluttajat eli kyseisten asuntojen vuokralaiset ja kyseinen yritys myy tuotettua sähköä näille kuluttajille, ja ylläpitää tätä laitosta.
48
Tältä osin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnössä esittämistä perusteluista ilmenee, että se, että nämä velvollisuudet eivät koske tällaista yritystä, johtuu siitä, että tällainen energialaitos ei ole EnWG:n 3 §:n 16 kohdassa tarkoitettu energiantoimitusverkko ja tämän seurauksena kyseisen lain 3 §:n 18 kohdan mukaan tällaista laitosta ylläpitävää yksikköä ei pidetä energiantoimitusyrityksenä, eikä se näin ollen kuulu kyseisen lain 3 §:n 3 kohdassa määritellyn sähkönjakeluverkon haltijan käsitteen alaan. Lisäksi on huomautettava, että viimeksi mainitussa säännöksessä pääosin toistetaan direktiivin 2019/944 2 artiklan 29 alakohdassa oleva jakeluverkonhaltijan käsite; jakeluverkonhaltijoille kuuluvat tehtävät ja velvollisuudet täsmennetään erityisesti direktiivin 30–39 artiklassa, jotka muodostavat sen IV luvun, joka koskee sähkönjakeluverkkojen käyttöä.
49
Esitettyyn kysymykseen vastaamiseksi on siis ensiksi määriteltävä, voiko edellä 47 kohdassa kuvatun kaltainen energialaitos kuulua direktiivissä 2019/944 tarkoitetun jakeluverkon käsitteen alaan.
50
Vaikka tätä käsitettä sellaisenaan ei määritellä direktiivissä 2019/944, jakelun käsite on sitä vastoin määritelty kyseisen direktiivin 2 artiklan 28 alakohdassa siten, että sillä tarkoitetaan ”sähkön siirtämistä suur-, keski- tai pienjännitteisissä jakeluverkoissa toimitettavaksi asiakkaille mutta ei toimitusta”. Toimituksen ja toimittamisen käsite puolestaan tarkoittaa direktiivin 2 artiklan 12 alakohdan mukaan sähkön myyntiä asiakkaille; asiakkaan käsitteellä tarkoitetaan direktiivin 2 artiklan 1 alakohdan mukaan sähkön tukkuasiakasta tai loppuasiakasta.
51
Koska nämä määritelmät eivät sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, sekä unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että niiden sanamuotoa on tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 43 ja 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
52
Edellä 50 kohdassa mieleen palautetuista määritelmistä käy selvästi ilmi, että jakeluverkolla tarkoitetaan verkkoa, jolla tukkuasiakkaille tai loppukäyttäjille myytäväksi tarkoitettua suur-, keski- tai pienjännitesähköä välitetään (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
53
Näin ollen ainoastaan välitetyn sähkön jännitteen taso, siltä osin kuin sen on vastattava vähintäänkin pienjännitettä, ja niiden asiakkaiden luokka, joille välitetty sähkö on tarkoitettu, ovat merkityksellisiä kriteereitä sen määrittämiseksi, onko verkko direktiivissä 2019/944 tarkoitettu jakeluverkko (ks. analogisesti tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym., C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17, EU:C:2018:961, 30 ja 37 kohta ja tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 46, 48 ja 49 kohta).
54
Sitä vastoin tältä osin merkityksellisiä kriteereitä eivät ole päivä, jona tällainen verkko on otettu käyttöön, eikä se, että siirretyn sähkön on tuottanut asiakaslaitos käsitteen siinä erityisessä merkityksessä, joka sille annetaan kansallisessa lainsäädännössä, eikä se, että sen haltijana on yksityinen yksikkö ja että kyseiseen verkkoon on liitetty rajattu määrä tuotanto- ja kulutusyksiköitä, eikä sen koko tai sähkönkulutus, koska unionin lainsäätäjän tarkoituksena ei ole ollut tiettyjen jakeluverkkojen jättäminen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tällaisten kriteerien perusteella (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55
Samaten tältä osin merkityksellisiä kriteereitä eivät ole myöskään se, että välitetyn sähkön on tuottanut yhteistuotantolaitos, tai se, että sähköä välittävät laitokset ovat kunkin käytettävissä maksutta, koska unionin lainsäätäjä ei ole katsonut, että välitetyn sähkön tuotantomenetelmä tai asianomaisen infrastruktuurin käytöstä perittävä hinta olisivat jakeluverkon määrittelykriteereitä.
56
On tosin niin, että koska direktiivissä 2019/944 pyritään sen johdanto-osan kahdeksannen perustelukappaleen mukaisesti käsittelemään sähkön sisämarkkinoiden toteuttamisen tiellä vielä olevia esteitä, siinä ei yhdenmukaisteta tyhjentävällä tavalla muun muassa sähkön siirtoa koskevia sääntöjä. Lisäksi on niin, että direktiivin 2 artiklan 28 alakohdassa esitetään kriteerit, joiden perusteella voidaan yksilöidä jakeluverkko, mutta kyseisessä säännöksessä jätetään jäsenvaltioille tietty liikkumavara näin yksilöidyn verkon rajaamisessa (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 50 ja 51 kohta).
57
Koska direktiivissä 2019/944 ei ole tätä koskevaa säännöstä, jäsenvaltioilla on direktiivin 2 artiklan 28 alakohdassa todettujen kriteerien rajoissa muun muassa toimivalta määrittää tässä direktiivissä olevia määritelmiä noudattaen, kuuluvatko yhteenliittämispisteet muihin verkkoihin jakeluverkkoon (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 52 ja 53 kohta).
58
Sitä vastoin jäsenvaltiot eivät voi turvautua jakeluverkon käsitteen määrittelyssä muihin lisäkriteereihin kuin niihin, jotka koskevat jännitetasoa ja sitä asiakasryhmää, jolle sähkö välitetään, koska se saattaisi vaarantaa direktiivin 2019/944 2 artiklan 28 alakohdan itsenäisen ja yhtenäisen tulkinnan (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 55 kohta).
59
Nimittäin on niin, että vaikka direktiivissä 2019/944 ei yhdenmukaisteta tyhjentävästi siinä säädeltyjä aloja, tässä direktiivissä tarkoitettu jakeluverkon käsite on perustuvanlaatuinen sen rakenteen kannalta, koska sähkön sisämarkkinoiden toteuttamisen tiellä vielä olevien esteiden käsittelemiseksi kyseisessä direktiivissä – kuten muun muassa sen IV luvussa olevista säännöksistä ilmenee – säädetään näiden verkkojen haltijoihin sovellettavista erityisistä säännöistä (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 56 kohta).
60
Näin ollen jäsenvaltioilla on velvollisuus direktiivissä 2019/944 tarkoitettujen kilpailulle avointen markkinoiden toteuttamiseksi tarvittavan, mainitun direktiivin yhtenäisen soveltamisen varmistamiseksi määritellä tässä direktiivissä tarkoitettu jakeluverkon käsite viittaamalla yksinomaan sen 2 artiklan 28 alakohdassa säädettyihin kriteereihin, jotka koskevat jännitetasoa ja sitä asiakasryhmää, jolle sähkö välitetään (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 57 kohta).
61
Tästä johtuu, että jäsenvaltiot eivät voi katsoa, että tietyntyyppinen verkko on jätettävä direktiivissä 2019/944 tarkoitetun jakeluverkon käsitteen ulkopuolelle, käyttämällä perusteena sen 2 kohdan 28 alakohdassa säädettyihin kriteereihin nähden ylimääräistä kriteeriä (ks. analogisesti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 58 kohta).
62
Koska tätä käsitettä on sovellettava ja tulkittava yhtenäisesti koko unionissa, jäsenvaltiot eivät siis voi jättää direktiivin 2019/944 soveltamisalan ulkopuolelle myöskään suhteellisuusperiaatteen perusteella laitoksia, joiden osalta on selvää, että niitä käytetään asiakkaille myytäväksi tarkoitetun suur-, keski- tai pienjännitesähkön välittämiseen (ks. analogisesti tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym., C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17, EU:C:2018:961, 34–37 kohta).
63
Toiseksi siltä osin kuin on kyse siitä, voidaanko direktiivissä 2019/944 tarkoitettu jakeluverkkoa ylläpitävä yritys jättää tässä direktiivissä tarkoitetun jakeluverkonhaltijan käsitteen ulkopuolelle, on todettava, että sen 2 artiklan 29 alakohdassa määritellään kyseinen käsite siten, että sillä tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on vastuussa jakeluverkon käytöstä, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä tietyllä alueella, sen mahdollisista yhteyksistä muihin verkkoihin sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkön jakeluvaatimukset pitkällä aikavälillä.
64
Tämäkään määritelmä ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, joten sitä on myös – edellä 51 kohdassa mieleen palautetun oikeuskäytännön mukaisesti – tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti.
65
Direktiivin 2019/944 2 artiklan 29 alakohdassa olevasta määritelmästä, luettuna yhdessä edellä 52–62 kohdassa esitetyn kanssa, seuraa selvästi, että tukkuasiakkaille tai loppukäyttäjille toimitettavaksi tarkoitettua suur-, keski- tai pienjännitesähköä välittävää energialaitosta ylläpitävä yritys kuuluu tämän 2 artiklan 29 alakohdassa tarkoitetun jakeluverkonhaltijan käsitteen alaan.
66
Tältä osin on totta, että direktiivin 2019/944 30 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on nimettävä tai vaadittava jakeluverkon omistavia tai niistä vastuussa olevia yrityksiä nimeämään yksi tai useampi jakeluverkonhaltija ajaksi, jonka jäsenvaltiot määrittävät tehokkuuden ja taloudellisen tasapainon huomioon ottaen.
67
Tästä artiklasta ei kuitenkaan voida päätellä, että jäsenvaltiot voisivat jättää direktiivin 2019/944 soveltamisalan ulkopuolelle yksikön, joka vastaa direktiivin 2 artiklan 29 alakohdassa tarkoitetun jakeluverkonhaltijan käsitettä. Nimittäin on niin, että jos edellä 62 kohdassa todetusti jäsenvaltiot eivät voi jättää direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle laitoksia, joiden osalta on selvää, että niitä käytetään asiakkaille myytäväksi tarkoitetun suur-, keski- tai pienjännitesähkön välittämiseen, ne eivät voi myöskään jättää tämän 2 artiklan 29 alakohdassa tarkoitetun jakeluverkonhaltijan käsitteen ulkopuolelle yksikköä, joka on muun muassa vastuussa tällaisen laitoksen käytöstä ja ylläpidosta, ellei sallita direktiivin 2019/944 soveltamisalan kiertämistä ja vaaranneta sekä kyseisessä direktiivissä tarkoitettujen jakelun ja jakeluverkon käsitteiden tehokasta vaikutusta että unionin oikeuden yhtenäistä soveltamista.
68
Jäsenvaltiot eivät näin ollen voi jättää direktiivin 2019/944 2 artiklan 29 alakohdassa tarkoitetun jakeluverkonhaltijan käsitteen ulkopuolelle asuinrakennuksille sähköä toimittavaa energialaitosta ylläpitävää yritystä, jos kyseinen laitos välittää suur-, keski- tai pienjännitesähköä siinä tarkoituksessa, että se toimitetaan näissä rakennuksissa asuville loppukäyttäjille.
69
Kolmanneksi siltä osin kuin on kyse siitä, voivatko jäsenvaltiot olla soveltamatta direktiivin 2019/944 2 artiklan 29 alakohdassa tarkoitettuihin jakeluverkonhaltijoihin velvollisuuksia, jotka kuuluvat näille haltijoille tämän direktiivin perusteella, on todettava, että kyseisen direktiivin nojalla jäsenvaltiot voivat ensiksi sen 16 artiklan mukaisesti säätää kansalaisten energiayhteisöt mahdollistavasta sääntelykehyksestä ja säätää, että niihin sovelletaan direktiivin 38 artiklan 2 kohdassa säädettyjä suljettuja jakeluverkkoja koskevia vapautuksia, silloinkin, kun ne omistavat jakeluverkon tai ovat perustaneet sellaisen ja hallinnoivat sitä itsenäisesti.
70
Direktiivissä 2019/944 tarkoitettu käsite ”kansalaisten energiayhteisö” kuitenkin tarkoittaa sen 2 artiklan 11 alakohdan mukaisesti ainoastaan muun muassa sellaista oikeushenkilöä, jossa tosiasiallista määräysvaltaa käyttävät jäsenet tai osakkaat, jotka ovat luonnollisia henkilöitä, paikallisviranomaisia tai pieniä yrityksiä; pienen yrityksen käsite määritellään direktiivin 2 kohdan 7 alakohdassa siten, että sillä tarkoitetaan yritystä, jonka palveluksessa on vähemmän kuin 50 työntekijää ja jonka vuosiliikevaihto ja/tai taseen loppusumma on enintään 10 miljoonaa euroa.
71
Toiseksi direktiivin 2019/944 38 artiklassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat säätää sillä edellytyksellä, että tässä artiklassa säädettyjä edellytyksiä noudatetaan, että kansalliset toimivaltaiset viranomaiset luokittelevat suljetuksi jakeluverkoksi verkon, jossa jaetaan sähköä maantieteellisesti rajatulla teollisuus- tai elinkeinoalueella tai yhteisiä palveluja tarjoavalla alueella ja jossa ei toimiteta sähköä kotitalousasiakkaille, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän artiklan 4 kohdan soveltamista, ja että kyseiset viranomaiset näin ollen vapauttavat tällaisen suljetun jakeluverkon haltijan tietyistä velvollisuuksista, joita jakeluverkonhaltijoille on asetettava tämän direktiivin nojalla; velvollisuudet, joista voidaan vapauttaa, luetellaan tämän artiklan 2 kohdan a–e alakohdassa. Tästä 4 kohdasta kuitenkin ilmenee, että ainoastaan satunnainen käyttö pienessä määrässä kotitalouksia, joilla on työsuhteeseen perustuvia tai vastaavia yhteyksiä jakeluverkon omistajaan ja jotka sijaitsevat suljetun jakeluverkon piiriin kuuluvalla alueella, ei estä artiklan 2 kohdan mukaisen vapautuksen myöntämistä.
72
Kolmanneksi direktiivin 2019/944 66 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että jäsenvaltiot, jotka voivat osoittaa, että niiden pienten liitettyjen verkkojen ja pienten erillisten verkkojen käytössä on huomattavia vaikeuksia, voivat hakea komissiolta poikkeuksia muun muassa IV luvun säännöksistä. Kuitenkin yhtäältä on niin, että 66 artiklan 2 kohdassa täsmennetään pääasiallisesti, että komissio antaa tällaista pyyntöä koskevan ratkaisun päätöksellä, joka julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä. Toisaalta direktiivin 2 artiklan 43 alakohdan mukaan pienen liitetyn verkon käsitteellä tarkoitetaan mitä tahansa verkkoa, jossa kulutus oli alle 3000 gigawattituntia vuonna 1996 ja jossa yli viisi prosenttia vuosikulutuksesta on peräisin yhteenliittämisistä toisiin verkkoihin, kun taas direktiivin 2 artiklan 42 kohdan mukaan pienen erillisen verkon käsitteellä tarkoitetaan mitä tahansa verkkoa, jossa kulutus oli alle 3000 gigawattituntia vuonna 1996 ja jossa alle viisi prosenttia vuosikulutuksesta on peräisin yhteenliittämisistä toisiin verkkoihin.
73
Neljänneksi direktiivin 2019/944 66 artiklan 3–5 kohdassa säädetään tietyistä Kyprosta, Luxemburgia, Maltaa ja Ranskan Korsikaa koskevista poikkeuksista.
74
Viidenneksi tietyissä direktiivin 2019/944 IV luvussa, jonka otsikko on ”Jakeluverkon käyttö”, olevissa säännöksissä säädetään pääasiallisesti tapauskohtaisesti, että jäsenvaltiot voivat päättää olla soveltamatta tiettyjä näissä säännöksissä tarkoitettuja velvollisuuksia tiettyihin yrityksiin tai tietyissä olosuhteissa. Tästä on kyse erityisesti direktiivin 32 artiklan 5 kohdan, 33 artiklan 3 kohdan, 35 artiklan 4 kohdan ja 36 artiklan 2 kohdan osalta.
75
Jollei selvityksistä, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta johdu, nyt käsiteltävässä asiassa ei ole ilmennyt, että pääasiassa kyseessä olevien kaltainen laitos tai tällaisen laitoksen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen haltija täyttäisi edellytykset, joiden nojalla voidaan soveltaa jotakin edellä 69–74 kohdassa mieleen palautetuista poikkeuksista tai vapautuksista. Erityisesti ei ole ensinnäkään ilmennyt, että tällainen laitos voisi kuulua direktiivin 2019/944 2 artiklan 11 alakohdassa tarkoitetun kansalaisten energiayhteisön käsitteen alaan, kun otetaan huomioon erityisesti se, että haltija, jonka määräysvallassa laitos on, ei vaikuta olevan direktiivin 2 artiklan 7 alakohdassa tarkoitettu pieni yritys. Seuraavaksi on niin, että koska pääasiassa kyseessä olevien kaltainen laitos ei toimita kotitalousasiakkaille sähköä satunnaisesti toimittaessaan sähköä teollisuus- tai elinkeinoalueella tai yhteisiä palveluja tarjoavalla alueella vaan tekee niin pääasiallisesti tai jopa yksinomaisesti, tällaisen laitoksen haltijaan ei voida myöskään missään tilanteessa soveltaa vapautuksia, joita jäsenvaltiot voivat myöntää suljettujen jakeluverkkojen haltijoille direktiivin 38 artiklan nojalla. Lopuksi on todettava, että sen lisäksi, että pääasiassa kyseessä olevat laitokset eivät sijaitse jossakin edellä 73 kohdassa mainitussa jäsenvaltiossa tai siinä mainitulla alueella, ei ole ilmennyt, että pääasiassa kyseessä olevien kaltainen laitos, jos sitä on pidettävä edellä 62 kohdassa mieleen palautettujen kriteerien perusteella direktiivissä 2019/944 tarkoitettuna jakeluverkkona, voisi kuulua direktiivissä tarkoitetun pienen liitetyn verkon tai pienen erillisen verkon käsitteen alaan. Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ei myöskään käy ilmi, että Saksan liittotasavallalle olisi myönnetty pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten laitosten osalta poikkeus direktiivin 66 artiklan 1 kohdan perusteella, eikä siitä käy ilmi myöskään, että kyseinen jäsenvaltio olisi pyytänyt komissiolta tällaisen poikkeuksen soveltamista tällaisten laitosten osalta.
76
Neljänneksi ja viimeiseksi sen salliminen, että jäsenvaltiot voisivat sulkea direktiivissä 2019/944 tarkoitetun jakeluverkon luokan ulkopuolelle laitoksia, joita käytetään asiakkaille myytäväksi tarkoitetun suur-, keski- tai pienjännitesähkön välittämiseen, ja näin ollen ne voisivat olla soveltamatta tällaisia laitoksia ylläpitäviin yksikköihin velvollisuuksia, jotka direktiivin nojalla koskevat siinä tarkoitettuja jakeluverkonhaltijoita, muissa olosuhteissa kuin niissä, joiden osalta kyseisessä direktiivissä nimenomaisesti säädetään poikkeuksesta tai vapautuksesta, vaarantaisi direktiivillä tavoiteltujen päämäärien toteutumisen, kun otetaan huomioon näillä jakeluverkoilla ja niiden haltijoilla kyseisen direktiivin järjestelmässä sekä lisäksi yleisesti unionin sähkön sisämarkkinoiden sääntelyssä oleva perustavanlaatuinen asema. Tässä yhteydessä on myös huomattava, että tätä jakeluverkonhaltijan käsitettä käytetään myös direktiivissä 2012/27 sen 2 artiklan 21 alakohdan mukaan sekä asetuksessa 2019/943 sen 2 artiklan 48 alakohdan mukaan.
77
Tältä osin on erityisesti korostettava keskeistä roolia, joka direktiivissä 2019/944 annetaan verkonhaltijoille kansallisten markkinoiden yhdentymisen toteuttamisessa, joka edellyttää muun maussa, kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 7 ja 18 perustelukappaleesta käy pääasiassa ilmi, verkonhaltijoiden välistä pitkälle menevää yhteistyötä unionin tasolla ja alueellisella tasolla. Edellä 47 kohdassa kuvatun kaltaisella kansallisella lainsäädännöllä voidaan sulkea jakeluverkonhaltijoille kuuluvien velvollisuuksien soveltamisalan ulkopuolelle huomattava määrä yksikköjä, jotka ovat kuitenkin sellaisten laitosten haltijoita, joiden osalta on selvää, että niitä käytetään asiakkaille myytäväksi tarkoitetun suur-, keski- tai pienjännitesähkön välittämiseen, ja näin ollen myötävaikutetaan siihen, että ylläpidetään epäyhtenäisiä markkinoita niiden aidosti yhdentyneiden markkinoiden sijaan, jotka direktiivillä 2019/944 on tarkoitus luoda sen 1 artiklan mukaan.
78
Tällaisen poissulkemisen hyväksymisestä aiheutuisi lisäksi vaara siitä, ettei saavuteta tavoitetta, joka on luoda paitsi aidosti yhdennetyt myös kilpailuun perustuvat, kuluttajakeskeiset, joustavat, oikeudenmukaiset ja avoimet sähkömarkkinat unionissa sekä turvata erityisesti kohtuulliset energian hinnat ja kustannukset saman 1 artiklan mukaisesti, koska jakeluverkonhaltijoille asetettujen velvollisuuksien tarkoituksena on erityisesti – kuten direktiivin johdanto-osan 65 ja 68 perustelukappaleesta pääasiallisesti ilmenee – taata tasapuoliset toimintaedellytykset vähittäismarkkinatasolla kuluttajien eduksi.
79
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 2019/944 2 artiklan 28 ja 29 alakohtaa ja 30–39 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla jakeluverkonhaltijalle kuuluvat velvollisuudet eivät koske sellaista yritystä, joka rakentaa vanhan jakeluverkon tilalle energialaitoksen, jonka tarkoituksena on toimittaa yhteistuotantolaitoksen, jonka vuotuinen energiansiirto on enintään 1000 MWh, tuottamaa sähköä useille asuinrakennuksille, joissa on enintään 200 asuntoyksikköä, ja jonka rakentamisen ja ylläpitämisen kuluista vastaavat loppukuluttajat eli kyseisten asuntojen vuokralaiset ja kyseinen yritys myy tuotettua sähköä näille kuluttajille, ja ylläpitää tätä laitosta, jos laitos välittää suur-, keski- tai pienjännitesähköä näissä rakennuksissa asuville loppukäyttäjille toimitettavaksi eikä mikään tässä direktiivissä nimenomaisesti säädetyistä näitä velvollisuuksia koskevista vapautuksista tai poikkeuksista tule sovellettavaksi.
80
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin varmistettava, että direktiiviä 2019/944 sovelletaan ajallisesti pääasiaan; on korostettava, että jos kyseinen tuomioistuin lopulta katsoo, että tähän oikeusriitaan sovelletaan direktiiviä 2009/72, esitettyyn kysymykseen annettavaa vastausta voidaan soveltaa soveltuvin osin. On nimittäin niin, että yhtäältä direktiivin 2019/944 2 artiklan 28 ja 29 alakohdassa olevat jakelun ja jakeluverkonhaltijan käsitteiden määritelmät ovat samat kuin direktiivissä 2009/72 jo olevien samojen käsitteiden määritelmät. Toisaalta on tosin niin, että direktiivin 2019/944 tavoitteet ovat täsmällisemmät ja yksityiskohtaisemmat kuin direktiivin 2009/72 tavoitteet ja direktiivissä 2019/944 asetetaan jakeluverkonhaltijoille uusia tehtäviä ja velvollisuuksia. Kuitenkin on niin, että jakeluverkon käsite oli jo perustavanlaatuinen direktiivin 2009/72 rakenteen kannalta (ks. vastaavasti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 56 kohta), ja tämän direktiivin tavoitteena oli jo vahvistaa yhteiset säännöt muun muassa sähkön jakelulle, jotta voitiin tehostaa ja yhdentää unionin kilpailulle avoimia sähkömarkkinoita, ja sen tarkoituksena oli jo erityisesti toteuttaa täysin avoimet markkinat, jotka antoivat kaikille kuluttajille mahdollisuuden valita vapaasti toimittajansa ja kaikille toimittajille mahdollisuuden toimittaa vapaasti hyödykkeitä asiakkailleen sähkön sisämarkkinoiden saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 17.10.2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, 38 ja 39 kohta), siten, että siinä säädettiin tätä varten muun muassa tällaisten verkkojen haltijoille kuuluvien tehtävien ja velvollisuuksien kokonaisuudesta, eikä siinä sallittu, että niistä poikettiin muulloin kuin kyseisessä direktiivissä nimenomaisesti säädetyissä tapauksissa.
Oikeudenkäyntikulut
81
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2012/27/EU muuttamisesta 5.6.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/944 2 artiklan 28 ja 29 alakohtaa sekä 30–39 artiklaa
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla jakeluverkonhaltijalle kuuluvat velvollisuudet eivät koske sellaista yritystä, joka rakentaa vanhan jakeluverkon tilalle energialaitoksen, jonka tarkoituksena on toimittaa yhteistuotantolaitoksen, jonka vuotuinen energiansiirto on enintään 1000 MWh, tuottamaa sähköä useille asuinrakennuksille, joissa on enintään 200 asuntoyksikköä, ja jonka rakentamisen ja ylläpitämisen kuluista vastaavat loppukuluttajat eli kyseisten asuntojen vuokralaiset ja kyseinen yritys myy tuotettua sähköä näille kuluttajille, ja ylläpitää tätä laitosta, jos laitos välittää suur-, keski- tai pienjännitesähköä näissä rakennuksissa asuville loppukäyttäjille toimitettavaksi eikä mikään tässä direktiivissä nimenomaisesti säädetyistä näitä velvollisuuksia koskevista vapautuksista tai poikkeuksista tule sovellettavaksi.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.