62003CC0519_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Žalobou ze dne 12. prosince 2003 se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr na základě článku 226 ES určil, zda Lucemburské velkovévodství správně provedlo do svého vnitrostátního právního řádu směrnici Rady 96/34/ES ze dne 3. června 1996 o rámcové dohodě o rodičovské dovolené uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS(2) (dále jen „směrnice 96/34“ nebo „směrnice“).
2. Komise vytýká Lucemburskému velkovévodství zejména to, že právní předpisy, kterými byla provedena směrnice, upravují nahrazení rodičovské dovolené mateřskou dovolenou v případě, kdy se obě překrývají, a přiznávají rodičovskou dovolenou pouze rodičům dětí narozených sedm měsíců po uplynutí lhůty stanovené k provedení směrnice.
I – Právní rámec
A – Právo Společenství
3. Přijetím směrnice 96/34 zákonodárce Společenství provedl rámcovou dohodu o rodičovské dovolené uzavřenou dne 14. prosince 1995 obecnými mezioborovými organizacemi (UNICE, CEEP a EKOS)(3) (dále jen „rámcová dohoda“). Na základě článku 2 směrnice měly členské státy uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu se směrnicí, a tedy i s dohodou směrnicí převzatou, nejpozději do 3. června 1998.
4. Pro účely tohoto řízení je obzvlášť důležité připomenout bod 9 obecného odůvodnění rámcové dohody, podle nějž je rodičovská dovolená „odlišn[á] od mateřské dovolené“, jakož i ustanovení 2 bod 1, podle kterého „tato dohoda […] přiznává pracujícím, mužům a ženám, individuální právo na rodičovskou dovolenou z důvodu narození nebo osvojení dítěte, aby mohli o toto dítě pečovat po dobu nejméně tří měsíců do dosažení stanoveného věku, nejvýše osmi let, který definují(4) členské státy nebo sociální partneři“.
B – Vnitrostátní právo
5. K provedení směrnice 96/34 přijalo Lucemburské velkovévodství zákon ze dne 12. února 1999 o vytvoření rodičovské dovolené a dovolené z rodinných důvodů(5) (dále jen „zákon ze dne 12. února 1999“).
6. Z článků 2 a 8 uvedeného zákona vyplývá, že každý rodič má nárok na rodičovskou dovolenou v trvání šesti měsíců (kterou lze prodloužit až na dvanáct měsíců v případě dílčí dovolené spojené se zaměstnáním na částečný úvazek), během nichž pobírá měsíční příspěvek ve výši 272,68 eur (snížený na polovinu v případě dílčí dovolené spojené se zaměstnáním na částečný úvazek).
7. Článek 7 odst. 2 téhož zákona stanoví, že v případě těhotenství (nebo převzetí dítěte) v průběhu rodičovské dovolené zakládajícího právo na mateřskou dovolenou (nebo na dovolenou při převzetí dítěte) tato dovolená nahrazuje rodičovskou dovolenou, která tímto končí.
8. Článek 19 pátý pododstavec tohoto zákona pak stanoví, že pouze rodiče dětí narozených po 31. prosinci 1998, nebo u kterých bylo řízení o osvojení zahájeno u příslušného soudu po tomto datu, mohou uplatňovat ustanovení o rodičovské dovolené.
9. Přestože Komise následující ustanovení přímo nenapadá, z důvodů, které objasním dále, je třeba připomenout také znění čl. 3 odst. 4 zmiňovaného zákona, který stanoví, že jeden z rodičů musí po mateřské dovolené (nebo po dovolené při převzetí dítěte) nastoupit rodičovskou dovolenou, jinak pozbude nároku na dovolenou. Podle článku 3 pátého pododstavce může druhý rodič svou rodičovskou dovolenou nastoupit, dokud dítě nedosáhlo věku pěti let.
10. Konečně je třeba připomenout, že zákon ze dne 12. února 1999 byl změněn zákonem ze dne 21. listopadu 2002(6), kterým byl do něj vložen, omezím-li se na skutečnosti relevantní pro projednávanou věc, článek 10 šestý pododstavec, jenž stanoví:
„Konečné zamítnutí žádosti o získání příspěvku upraveného [pro rodičovskou dovolenou] v článku 8 [příslušnou správou] předem nerozhoduje o případném přiznání rodičovské dovolené zaměstnavatelem za podmínek stanovených [směrnicí 96/34]“(7) .
11. Lucemburské velkovévodství ve svém písemném vyjádření k žalobě poukázalo rovněž na návrh zákona z roku 2003, jímž měly být do příslušných právních předpisů zavedeny další změny, k nimž však dle mého názoru nelze přihlížet vzhledem k tomu, že jsou pro účely tohoto řízení zjevně irelevantní ratione temporis .
II – Skutkový stav a řízení
12. Ve výzvě dopisem ze dne 16. května 2001 Komise informovala vládu Lucemburského velkovévodství o tom, že čl. 7 odst. 2 a čl. 19 pátý pododstavec zákona ze dne 12. února 1999 dle jejího názoru nejsou v souladu se směrnicí 96/34.
13. V dopisu ze dne 26. července 2001 Lucemburské velkovévodství zpochybnilo tvrzení Komise.
14. Doplňující výzvou dopisem ze dne 23. října 2001 Komise Lucemburskému velkovévodství oznámila, že dle jejího mínění je v rozporu s právem Společenství také čl. 3 odst. 6 zákona ze dne 12. února 1999, který stanoví, že žádají‑li oba rodiče o rodičovskou dovolenou, musí být přednost dána matce.
15. Lucemburské velkovévodství dne 8. ledna 2002 odpovědělo, že výše uvedené ustanovení bude změněno v tom smyslu, že přednost bude u rodičů určena podle abecedního pořadí jejich rodných příjmení. Tato změna byla skutečně zavedena zákonem ze dne 21. listopadu 2002.
16. Dne 15. listopadu 2002 zaslala Komise Lucemburskému velkovévodství odůvodněné stanovisko na základě čl. 226 prvního pododstavce ES, v němž mu vytýkala, že přijetím čl. 3 odst. 6, čl. 7 odst. 2 a článku 19 zákona ze dne 12. února 1999 nesplnilo své povinnosti vyplývající z práva Společenství v následujících ohledech: (i) kritérium přednostního přiznání rodičovské dovolené jednomu z rodičů v případě současně podaných žádostí obou rodičů; (ii) nahrazení rodičovské dovolené mateřskou dovolenou v případě, kdy se obě překrývají; (iii) poskytnutí rodičovské dovolené pouze rodičům dětí narozených sedm měsíců po lhůtě stanovené pro provedení směrnice.
17. Ve stanovisku bylo Lucemburské velkovévodství vyzváno, aby své právní předpisy uvedlo do souladu s právem Společenství ve lhůtě dvou měsíců od jeho doručení, to znamená nejpozději do 15. ledna 2003.
18. V odpověď na odůvodněné stanovisko zaslalo Lucemburské velkovévodství Komisi dopis ze dne 19. května 2003, ve kterém ji uvědomilo o změnách sporného zákona z roku 1999 zavedených zákonem ze dne 21. listopadu 2002. Přestože byla tato odpověď odeslána před datem podání žaloby, která stála na počátku tohoto toto řízení (12. prosince 2003), z důvodu řady pochybení při předávání tohoto dokumentu uvnitř Komise však do uvedeného data nebyla doručena její právní službě.
19. Vzhledem k tomu, že Komise byla přesto, byť jen částečně, obeznámena se změnou čl. 3 odst. 6 zákona ze dne 12. února 1999, vzala svou žalobu zpět, pokud se jedná o žalobní důvod související s přednostním přiznáním rodičovské dovolené matce v případě současně podaných žádostí, avšak setrvala na ostatních dvou žalobních důvodech.
20. K ozřejmení svých argumentů na podporu uvedených žalobních důvodů Komise mimo jiné uvedla, že zákon ze dne 12. února 1999 porušuje směrnici také ustanovením, podle něhož je jeden z rodičů povinen nastoupit rodičovskou dovolenou po skončení mateřské dovolené (nebo dovolené při převzetí dítěte) (čl. 3 odst. 4). Tuto otázku však výslovně vyloučila z předmětu žaloby, neboť nebyla řešena v rámci postupu před zahájením soudního řízení.
21. Po završení dvojí výměny obvyklých písemných vyjádření byli účastníci řízení vyslechnuti na jednání konaném dne 24. listopadu 2004.
III – Právní analýza
A – K přípustnosti
22. Lucemburské velkovévodství se v první řadě dovolává nepřípustnosti žaloby tím, že uplatňuje, že žaloba se stala bezpředmětnou, protože případné nesplnění povinnosti bylo napraveno změnami kritizované vnitrostátní právní úpravy, které byly zavedeny zákonem ze dne 21. listopadu 2002. Uvedené změny byly sice Komisi oznámeny opožděně, v každém případě však byly zavedeny ve lhůtě (15. ledna 2003) stanovené Lucemburskému velkovévodství v odůvodněném stanovisku k uvedení jeho právních předpisů do souladu se směrnicí.
23. Vláda Lucemburského velkovévodství dále uvádí, že v okamžiku podání své žaloby již Komise každopádně neměla žádný důvod předkládat věc Soudnímu dvoru, protože legislativní změny provedené Lucemburským velkovévodstvím v každém případě ukončily neplnění povinnosti včas, třebaže nebyly oznámeny ve stanovené lhůtě. Komise ztratila odpověď na odůvodněné stanovisko a věc přece jen předložila Soudnímu dvoru, přestože v tomto okamžiku již její právní zájem objektivně neexistoval. Dle názoru vlády Lucemburského velkovévodství je tedy žaloba nepřípustná rovněž z tohoto důvodu.
24. Lucemburské velkovévodství konečně ve své duplice na podporu námitky nepřípustnosti dodalo, že dvouměsíční lhůta, která mu byla poskytnuta v odůvodněném stanovisku, není přiměřená, neboť v tak krátké době nelze provést Komisí požadované legislativní změny.
25. Domnívám se, že Komise tyto námitky oprávněně zpochybňuje s odvoláním na ustálenou judikaturu Soudního dvora.
26. V první řadě totiž ustálená judikatura Soudního dvora říká, že „se existence nesplnění povinnosti posuzuje vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že Soudní dvůr nemůže přihlížet ke změnám, které byly provedeny po uplynutí této lhůty“(8) . V projednávaném případě není sporu o tom, že nová právní úprava Lucemburského velkovévodství sice přijata byla, ale nebyla včas oznámena Komisi, a proto je třeba podotknout, že Komise byla při uplynutí stanovené lhůty oprávněna se domnívat, že „stav, v němž se členský stát nacházel […], je v rozporu s odůvodněným stanoviskem“.
27. V souladu s ustálenou judikaturou je zájem Komise na podání žaloby podle článku 226 ES dán i v případě, kdy bylo vytýkané porušení odstraněno po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku(9) (to zjevně platí a fortiori
v případě, kdy se Komise domnívá, že porušení nebylo odstraněno vůbec, jako je tomu i v projednávané věci).
28. Je pravdou, že vzhledem ke zpoždění a k pochybením při předávání odpovědi Lucemburského velkovévodství na odůvodněné stanovisko se situace v projednávané věci jeví složitější. Jak ovšem připomíná Komise, Soudní dvůr již v minulosti upřesnil, že pro účely přípustnosti žaloby pro nesplnění povinnosti je nezohlednění odpovědi na odůvodněné stanovisko bezvýznamné(10) . Ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Nizozemsko se totiž říká, že „i kdyby bylo soudní řízení zahájeno žalobou Komise nezohledňující případné nové skutkové nebo právní okolnosti předložené dotyčným členským státem v odpovědi na odůvodněné stanovisko, práva obhajoby tohoto státu nejsou tímto poškozena. Tento stát totiž může uvedené okolnosti v rámci soudního řízení plně uplatnit již při prvním úkonu, který učiní na svou obhajobu. Soudnímu dvoru pak přísluší posouzení jejich relevance pro účely dalšího projednávání žaloby pro nesplnění povinnosti“(11) .
29. Domnívám se proto, že námitkám vzneseným Lucemburským velkovévodstvím ohledně přípustnosti žaloby nelze vyhovět.
30. Konečně, pokud se jedná o připomínky Lucemburského velkovévodství k údajné nepřiměřenosti lhůty, která mu byla stanovena v odůvodněném stanovisku, stačí poznamenat, že tento důvod byl uplatněn teprve v rámci dupliky, a nemělo by tedy k němu být přihlíženo z důvodu opožděnosti.
31. Pokud se jedná o meritorní stránku věci, je v každém případě třeba poznamenat, že Smlouva v této souvislosti neobsahuje žádnou úpravu a že Komise v odůvodněném stanovisku nejčastěji stanoví členským státům dvouměsíční lhůtu(12) . Třebaže by se tato lhůta mohla sama o sobě jevit nedostatečnou, je třeba připomenout, že „umožnit členskému státu […], aby zjednal nápravu, než bude věc předložena Soudnímu dvoru“, je účelem postupu před zahájením soudního řízení jakožto celku, a nikoli jen odůvodněného stanoviska(13) . Odůvodněné stanovisko totiž představuje pouze konečný úkon v řízení, které jak známo obvykle trvá dosti dlouho, takže členský stát je schopen zajistit soulad s požadavky Komise.
32. S ohledem na projednávanou věc lze dodat, že bylo-li Lucemburské velkovévodství schopno změnit spornou právní úpravu ve lhůtě stanovené v odůvodněném stanovisku, je zjevné, že tato lhůta nebyla tak nepřiměřená, jak tvrdí jeho vláda. Na otázku, zda je třeba tuto žalobu v důsledku přijatých změn považovat za bezpředmětnou, musí Soudní dvůr odpovědět v rámci projednání meritorní stránky žaloby.
33. Na základě výše uvedeného navrhuji, aby žaloba byla prohlášena za přípustnou.
B – K prvnímu žalobnímu důvodu
34. Ve svém prvním žalobním důvodu Komise poukazuje na to, že čl. 7 odst. 2 zákona ze dne 12. února 1999, podle nějž dojde‑li v průběhu rodičovské dovolené k těhotenství (nebo k osvojení dítěte), z něhož plyne nárok na mateřskou dovolenou (nebo na dovolenou při převzetí dítěte), pak rodičovská dovolená končí a nahrazuje se mateřskou dovolenou, není v souladu se směrnicí.
35. Dle názoru Komise je toto ustanovení zejména v rozporu se zásadou zakotvenou v bodě 9 obecného odůvodnění rámcové dohody převzaté ve směrnici (viz výše body 3 a 4), podle nějž je rodičovská dovolená odlišná od mateřské dovolené.
36. V souladu s bodem 1 ustanovení 2 dohody je prvně uvedená dovolená právem, které náleží oběma pracujícím rodičům a které jednomu z nich dovoluje vzít si pracovní volno na dobu nejméně tří měsíců, dokud dítě nedosáhlo věku stanoveného členským státem, který však nemůže přesahovat osm let.
37. Mateřská dovolená naproti tomu chrání „biologický stav ženy a zvláštní vztahy mezi ženou a jejím dítětem v průběhu období, které následuje po těhotenství a porodu, a zabraňuje narušení těchto vztahů kumulací povinností vyplývajících ze současného výkonu profesní činnosti“(14) .
38. Komise dále uvádí, že jelikož každá z těchto dovolených odpovídá odlišným požadavkům, stanoví právní úprava Lucemburského velkovévodství neoprávněně, že přiznáním mateřské dovolené končí rodičovská dovolená, a to proto, že žena, jejíž rodičovská dovolená se přeruší počátkem mateřské (předporodní) dovolené z důvodu dalšího těhotenství, by měla mít možnost vyčerpat následně tu část rodičovské dovolené, kterou nevyužila.
39. Lucemburské velkovévodství k tomu uvádí, že k obávanému porušení práva na rodičovskou dovolenou by mohlo dojít pouze ve velmi vzácných případech. Dle jeho názoru totiž čl. 3 odst. 4 zákona ze dne 12. února 1999 ukládá povinnost, aby jeden z rodičů čerpal rodičovskou dovolenou okamžitě po mateřské dovolené. Jelikož v převážné většině případů takto jedná matka, není biologicky možné, aby její rodičovská dovolená byla přerušena mateřskou dovolenou v souvislosti s dalším těhotenstvím. I za předpokladu, že by k dalšímu těhotenství došlo bezprostředně po porodu, předporodní mateřská dovolená spojená s tímto dalším těhotenstvím by začala až po uplynutí období, které je součtem délky poporodní mateřské dovolené v souvislosti s prvním těhotenstvím a délky rodičovské dovolené čerpané po jejím skončení.
40. Lucemburské velkovévodství připouští, že pokud by o rodičovskou dovolenou naopak žádal otec po uplynutí mateřské dovolené, nemohlo by být vyloučeno, že v průběhu rodičovské dovolené, kterou by poté čerpala matka, by mohlo dojít k dalšímu těhotenství a z tohoto důvodu k mateřské dovolené, která by předčasně ukončila rodičovskou dovolenou.
41. Lucemburské velkovévodství však dle svého tvrzení tuto eventualitu, byť málo pravděpodobnou, napravilo, a to právě přijetím zákona ze dne 21. listopadu 2002, k čemuž došlo ještě před uplynutím lhůty, která mu byla stanovena v odůvodněném stanovisku.
42. Jak již bylo uvedeno výše, tento zákon zavádí do předcházející právní úpravy článek 10 šestý pododstavec, podle nějž „[k]onečné zamítnutí žádosti o získání příspěvku upraveného [pro rodičovskou dovolenou] [příslušnou správou] předem nerozhoduje o případném přiznání rodičovské dovolené zaměstnavatelem za podmínek stanovených [směrnicí 96/34]“.
43. Matka, jejíž rodičovská dovolená by skončila předčasně z důvodu, že by se překrývala s mateřskou dovolenou, by takto v každém případě mohla později dočerpat zbývající období, aby tak dosáhla minimální doby tří měsíců, kterou směrnice stanoví pro rodičovskou dovolenou.
44. Lucemburské velkovévodství dodává, že před výše uvedenou legislativní změnou mimo jiné vydalo příslušným orgánům přesné pokyny v tom smyslu, že matce, která se nachází v situaci, o jaké hovoří Komise, má být k nevyčerpané rodičovské dovolené přiznána dodatečná rodičovská dovolená tak, aby bylo dosaženo celkové délky odpovídající nikoli tříměsíčnímu minimu podle směrnice, ale šesti měsícům upraveným v článku 2 zákona ze dne 12. února 1999 (dvanácti měsícům v případě dílčí dovolené spojené se zaměstnáním na částečný úvazek). Lucemburské velkovévodství by krom toho v takových případech vyplácelo příspěvek podle článku 8 výše uvedeného zákona, přestože to směrnice neukládá.
45. Připouštím, že v souhrnu je právní úprava Lucemburského velkovévodství v dané oblasti velmi velkorysá, s jeho argumenty však nemohu souhlasit.
46. Tyto argumenty v první řadě nejsou přesvědčivé, pokud se jedná o výtky Komise týkající se souladu právní úpravy předcházející změnám z roku 2002, a zejména čl. 7 odst. 2 zákona ze dne 12. února 1999, se směrnicí 96/34.
47. Jak již bylo řečeno, toto ustanovení předpokládá, že v případě, kdy se mateřská dovolená spojená s dalším těhotenstvím shoduje s obdobím rodičovské dovolené čerpané v souvislosti s již narozeným dítětem, tato posledně uvedená dovolená končí a nahrazuje se prvně uvedenou dovolenou.
48. Jak uznává samotné Lucemburské velkovévodství, znamená to, byť se dotyčný článek použije pouze v omezeném počtu případů, že při jeho uplatnění má matka nárok na rodičovskou dovolenou kratší než oněch šest měsíců, které jsou obecně stanoveny v právním předpise Lucemburského velkovévodství, jímž byla směrnice provedena.
49. Jak již však Komise zdůraznila na jednání, členský stát může samozřejmě při provedení směrnice přiznat rodičovskou dovolenou delší, než je tříměsíční minimum stanovené směrnicí. Pokud se však rozhodně o přiznání delší dovolené, musí ji přiznat za stejných podmínek všem osobám, které spadají ratione personae
do rozsahu působnosti směrnice, a nemůže tedy při nedostatku objektivních odůvodnění s těmito osobami v tomto ohledu zacházet různě.
50. Dle mého názoru se tento závěr nutně nabízí vzhledem k tomu, že zásada zákazu diskriminace je nedílnou součástí obecných zásad práva, jehož dodržování Soudní dvůr zaručuje(15), a že tyto zásady „zavazují […] členské státy, když uplatňují právní předpisy Společenství“(16) . Směrnici lze proto považovat za správně provedenou pouze tehdy, využil‑li zákonodárce prostoru pro uvážení, který mu tato směrnice poskytuje, při současném zachování výše uvedené zásady.
51. Z toho vyplývá, že při nedostatku objektivních odůvodnění, která v každém případě předložena nebyla, Lucemburské velkovévodství nebylo oprávněno přiznat některým matkám rodičovskou dovolenou, která je sice delší než tři měsíce, ale v každém případě kratší než doba šesti měsíců, jakou v takových případech obvykle přiznává.
52. Pokud se dále jedná o správní pokyny, o nichž byla řeč výše (bod 44), pro účely projednávané věci jsou sice užitečné, avšak nemohou být samy o sobě rozhodující skutečností, na jejímž základě by bylo možné vyloučit zmiňovanou diskriminaci, protože „pouhá správní praxe, svou povahou proměnlivá na základě správního uvážení a která není dostatečně známá, nemůže být považována za platné splnění povinností uložených Smlouvou“, jak to již mnohokrát potvrdil Soudní dvůr(17) .
53. Nyní je tedy třeba určit, zda Lucemburské velkovévodství posléze přijalo ke kritizované právní úpravě změny, které byly s to ukončit neplnění povinnosti ve lhůtě stanovené v odůvodněném stanovisku (15. ledna 2003), což zapadá do logiky výše uvedeného rozsudku Komise v. Nizozemsko, podle nějž lze zohlednit opatření, která byla sice přijata ve lhůtě stanovené v odůvodněném stanovisku, avšak oznámena opožděně.
54. Zákon ze dne 21. listopadu 2002 skutečně vložil do zákona ze dne 12. února 1999 ustanovení (článek 10 šestý pododstavec), které umožňuje matce, jejíž rodičovská dovolená skončí předčasně z důvodu, že se shoduje s mateřskou dovolenou, aby následně čerpala další období rodičovské dovolené, čímž se dosáhne minimální doby stanovené směrnicí.
55. Právní úprava Lucemburského velkovévodství však i za těchto podmínek není zcela v souladu se směrnicí a se zásadami práva Společenství, neboť může mezi dotčenými osobami vytvářet diskriminační situace.
56. Podle nové právní úpravy náleží šestiměsíční rodičovská dovolená a odpovídající příspěvek všem otcům a matkám, jejichž rodičovská dovolená neskončila předčasně z důvodu mateřské dovolené související s dalším těhotenstvím. Naproti tomu matky, jejichž rodičovská dovolená je předčasně přerušena mateřskou dovolenou v souvislosti s dalším těhotenstvím, mají nárok pouze na kratší období, které není plně kryto příspěvkem. Mohou totiž čerpat část rodičovské dovolené, která zbývá do dosažení minimální tříměsíční doby upravené směrnicí, přičemž však v průběhu této části dovolené nemají nárok na žádný příspěvek.
57. I při zohlednění novější právní úpravy je třeba konstatovat, že ve světle výše vyložených úvah o zásadě zákazu diskriminace (bod 49 a následující) nebyla směrnice Lucemburským velkovévodstvím provedena správně.
58. Uvedenému závěru se nelze vyhnout, jak to činí Lucemburské velkovévodství, s poukazem na nízkou pravděpodobnost, že při překrytí mateřské dovolené a rodičovské dovolené dojde k předčasnému skončení rodičovské dovolené.
59. Předpokládané případy skutečně nejsou četné, a to tím spíše, vezme-li se v úvahu skutečnost, že na základě čl. 3 odst. 4 zákona ze dne 12. února 1999 má jeden z rodičů povinnost čerpat rodičovskou dovolenou po skončení mateřské dovolené. Pokud totiž v tomto směru jedná matka, což je nejčastějším případem, k předčasnému skončení její rodičovské dovolené z důvodu předporodní mateřské dovolené související s dalším těhotenstvím by došlo pouze v málo pravděpodobném případě, kdy by těhotenství začalo velmi záhy po předcházejícím porodu.
60. Kromě skutečnosti, že o slučitelnosti uvedeného ustanovení se směrnicí vyvstávají pochybnosti a že toto ustanovení není předmětem tohoto řízení pouze proto, že na ně nebylo poukazováno v rámci postupu před zahájením soudního řízení (viz výše bod 20), je třeba podotknout, že nic z toho nemá vliv na existenci porušení, jehož se Komise dovolává, ale pouze na jeho rozsah.
61. Soudní dvůr již v minulosti objasnil, že intenzita účinků neplnění povinnosti je takřka bezvýznamná, jak to ukazuje jeho názor: „i kdyby byla prokázána neexistence škody, je třeba připomenout, že nedodržení povinnosti uložené právní normou Společenství samo o sobě zakládá nesplnění povinnosti a že úvaha o tom, že dané nedodržení povinnosti nemělo žádné negativní důsledky, je irelevantní“(18) .
62. Dle mého názoru lze tedy v této souvislosti vyslovit závěr, že prostřednictvím čl. 7 odst. 2 zákona ze dne 12. února 1999 nebyla směrnice provedena správně a že zákon ze dne 21. listopadu 2002 nezjednal nápravu. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr prvnímu žalobnímu důvodu vyhověl.
C – Ke druhému žalobnímu důvodu
63. Ve svém druhém žalobním důvodu Komise tvrdí, že článek 19 pátý pododstavec zákona ze dne 12. února 1999, podle nějž se rodičovská dovolená přiznává pouze rodičům dětí narozených po 31. prosinci 1998 (nebo u kterých bylo řízení o osvojení zahájeno u příslušného soudu po tomto datu), porušuje čl. 2 odst. 1 směrnice, který stanoví konec lhůty k provedení směrnice na 3. června 1998.
64. Nejdříve je třeba upřesnit, že žalobní důvod Komise se netýká ani tak skutečnosti, že Lucemburské velkovévodství stanovilo počáteční datum pro uplatnění práva na rodičovskou dovolenou odlišně od data uvedeného ve směrnici (tedy 31. prosinec 1998, a nikoli 3. červen 1998), ale spíše a hlavně kritéria stanoveného pro účely nabytí tohoto práva, a sice skutečnosti, že Lucemburské velkovévodství přiznává rodičovskou dovolenou pouze rodičům dětí narozených po tomto datu.
65. Komise uplatňuje, že směrnice ukládá přiznání výše uvedeného práva rodičům všech nezletilých dětí určitého věku (který mohly členské státy stanovit nejvýše na osm let a který Lucemburské velkovévodství stanovilo na pět let) nehledě na to, zda se narodily před datem stanoveným k jejímu provedení, či po něm.
Lucemburské velkovévodství by tedy mělo přiznat rodičovskou dovolenou rovněž všem rodičům dětí narozených před 3. červnem 1998, které však ke dni podání žádosti o přiznání dovolené nedosáhly věku pěti let.
66. Lucemburské velkovévodství na to v první řadě odpovídá, že základ práva na rodičovskou dovolenou nespočívá ve věku dítěte, nýbrž v jeho narození, což dle jeho tvrzení jasně vyplývá z anglické i německé verze ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody(19) .
67. Lucemburské velkovévodství krom toho podotýká, že podle tvrzení Komise by se směrnice měla uplatnit na rodiče dětí narozených před datem stanoveným k provedení směrnice, takže by směrnice měla zpětný účinek. To je dle jeho názoru protiprávní, protože v judikatuře se stanoví, že ustanovení práva Společenství takovýto účinek nemají kromě výjimečných případů, kdy je ze znění daného ustanovení zřejmé, že právě takový byl záměr zákonodárce(20) .
68. V projednávané věci byl podle Lucemburského velkovévodství záměr zákonodárce odlišný, jak to dokládají různé části znění rámcové dohody a směrnice, a zejména desátý bod odůvodnění směrnice, podle nějž „rámcov[á] dohod[a] [stanoví] minimální požadavky na rodičovskou dovolenou a [odkazuje] zpět na členské státy nebo na sociální partnery, aby vymezili podmínky, za kterých by byla rodičovská dovolená uplatňována, aby bylo přihlédnuto k situaci a také k rodinné politice v každém členském státě, zejména pokud jde o podmínky pro poskytování rodičovské dovolené a o výkon práva na rodičovskou dovolenou“.
69. Tímto by se dalo také odůvodnit „postupné“ zavádění rodičovské dovolené v Lucemburském velkovévodství. Kdyby totiž byla rodičovská dovolená přiznána také rodičům dětí narozených před 31. prosincem 1998 (ve skutečnosti, jak již bylo uvedeno v bodech 63 a 64, před 3. červnem 1998), vznikla by při provádění směrnice řada potíží praktického rázu, protože by bylo nezbytné stanovit pro každý případ, zda již rodiče měli pro stejné dítě nárok na jiné dříve upravené typy dovolených.
70. V tomto ohledu nemohu s argumentem Lucemburského velkovévodství souhlasit. Jak je známo, „potíže s uplatňováním vzniklé při provádění aktu Společenství neumožňují členskému státu, aby jednostranně odřekl dodržování svých povinností“(21) . Proto i kdyby údajná složitost ověřování nezbytného k provedení směrnice (viz předcházející bod) byla reálná, nemohla by Lucemburské velkovévodství zprostit jeho odpověd nosti.
71. Nyní se budu zbývat ústředním bodem rozepře mezi účastníky řízení, a sice otázkou, zda základ práva na rodičovskou dovolenou spočívá v narození nebo v nízkém věku dítěte a v potřebě pomoci, která z toho plyne.
72. Je nesporné, jak to zdůrazňuje Lucemburské velkovévodství, že rámcová dohoda převzatá směrnicí stanoví, že právo na rodičovskou dovolenou se přiznává „z důvodu narození“ dítěte. Bylo by ostatně obtížné si představit opak, když toto právo je dáno za podmínky, že na svět přijde dítě. To však dle mého názoru neznamená, že základ práva spočívá v samotném narození, považovaném za jednorázovou událost. Připadá mi naopak zjevné, což také jasně vyplývá ze samotného ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody převzaté směrnicí, že tento základ spočívá v nezbytnosti zajistit pomoc dětem útlého věku, a tedy v záměru umožnit rodičům, aby se svému dítěti věnovali samozřejmě poté, co se narodí, a po dobu, která se pro tento účel považuje za nezbytnou.
73. Je-li tomu tak, pak z toho však také vyplývá, že Komise svým tvrzením směrnici nepřikládá zpětnou účinnost, nýbrž ji uplatňuje zcela v souladu se zásadou stanovenou v dobře známé judikatuře Soudního dvora, podle níž „nové pravidlo se okamžitě použije na budoucí účinky situace, k níž došlo za platnosti předchozího pravidla“(22), to znamená, že se uplatní „na přetrvávající situace“(23), jaké jsou v projednávané věci určené nízkým věkem dítěte, a tedy trvající potřebou mu pomáhat.
74. Domnívám se tedy, že z obou tvrzení právě tvrzení Komise nejlépe splňuje účel směrnice. Takový je zřejmě také názor ostatních členských států, je‑li pravdou, že se k této argumentaci připojily, jak uvádí Komise.
75. Lucemburské velkovévodství však vůči žalobě uplatňuje další námitky. Především se snaží využít čl. 3 odst. 4 zákona ze dne 12. února 1999 (připomínám, že tento článek není předmětem sporu v tomto řízení: viz výše body 20 a 60), který stanoví, že jeden z rodičů je povinen pod hrozbou pozbytí nároku požádat o rodičovskou dovolenou okamžitě po skončení mateřské dovolené.
76. Podle tvrzení vlády Lucemburského velkovévodství toto ustanovení ve svém důsledku znemožňuje přiznání rodičovské dovolené rodičům dětí narozených před 31. prosincem 1998 (to znamená před datem stanoveným v článku 19 pátém pododstavci zákona ze dne 12. února 1999). Podle tohoto ustanovení by totiž jeden z rodičů dítěte narozeného například 1. ledna 1998 musel požádat o rodičovskou dovolenou na jaře téhož roku, to znamená po skončení mateřské dovolené. Kdyby tak neučinil, pozbyl byl nenávratně svého nároku.
77. Přitom je však třeba poznamenat, že v důsledku řešení přijatého zákonodárcem Lucemburského velkovévodství by rodičovská dovolená měla být odepřena rovněž rodiči, který o ni požádá jako druhý a který by tak mohl učinit kdykoli, dokud jeho dítě nedosáhlo věku pěti let. Z toho vyplývá, že i bez ohledu na soulad čl. 3 odst. 4 zákona ze dne 12. února 1999 se směrnicí, který je do jisté míry pochybný, se Lucemburské velkovévodství dopustilo alespoň v tomto ohledu nesplnění povinnosti, neboť v případě, že se dítě narodilo před 31. prosincem 1998 (přesněji před 3. červnem 1998), odpírá rodičovskou dovolenou i rodiči, který tímto ustanovením není vázán.
78. Lucemburské velkovévodství konečně uplatňuje, že vložením článek 10 šestého pododstavce do zákona ze dne 12. února 1999 (k čemuž došlo na základě zákona ze dne 21. listopadu 2002, tedy ve lhůtě stanovené v odůvodněném stanovisku), bylo ukončeno neplnění povinnosti díky tomu, že toto ustanovení rozšiřuje právo na minimální rodičovskou dovolenou upravenou směrnicí i na rodiče dětí narozených před termínem stanoveným pro provedení směrnice.
79. Přitom však podotýkám, že dotyčné ustanovení pouze stanoví, že „[k]onečné zamítnutí žádosti o získání příspěvku upraveného [pro rodičovskou dovolenou] [příslušnou správou] předem nerozhoduje o případném přiznání rodičovské dovolené zaměstnavatelem za podmínek stanovených [směrnicí 96/34]“.
80. Z toho vyplývá, že rodičům dětí ve věku do pěti let narozených před 31. prosincem 1998 se poskytuje rodičovská dovolená bez příspěvku a v délce pouhých tří měsíců, což odpovídá minimu stanovenému směrnicí, zatímco rodiče dětí ve věku do pěti let, které se však narodily později, mají nárok na šestiměsíční rodičovskou dovolenou s příspěvkem.
81. I zde tedy platí úvahy o zásadě zákazu diskriminace, které byly uvedeny v souvislosti s prvním žalobním důvodem (viz výše bod 49 a následující) a které, jak si každý může vzpomenout, mě vedly k závěru, že výše uvedené lucemburské ustanovení není k řádnému provedení směrnice vhodné (viz výše bod 57).
82. Domnívám se proto, že i druhý žalobní důvod je opodstatněný.
83. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby bylo této žalobě vyhověno.
IV – K nákladům řízení
84. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Lucemburské velkovévodství nemělo ve věci úspěch, je namístě uložit mu náhradu nákladů řízení.
V – Závěry
85. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl, že:
„1) Lucemburské velkovévodství tím, že stanovilo, že mateřská dovolená způsobuje ukončení rodičovské dovolené v případě, kdy se obě dovolené navzájem překrývají, a omezilo přiznání práva na rodičovskou dovolenou pouze na rodiče dětí narozených po 31. prosinci 1998, porušilo povinnosti, které pro ně vyplývají ze směrnice Rady 96/34/ES ze dne 3. června 1996 o rámcové dohodě o rodičovské dovolené uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS.
2) Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení.“
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 145, s. 4; Zvl. vyd. 05/02, s. 285.
(3)
–	Znění této dohody je připojeno ke směrnici.
(4)  –	Tato poznámka pod čarou je ve vztahu k české verzi tohoto stanoviska bezpředmětná.
(5)
–	Mémorial
A 1999, s. 209.
(6)
–	Mémorial
A 2002, s. 3098.
(7)
– Neoficiální překlad.
(8)
–	Viz z mnoha dalších rozsudek ze dne 12. září
2002, Komise v. Francie (C‑152/00, Recueil, s. I‑6973, bod 15).
(9)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 13. června 2002, Komise v. Španělsko (C‑474/99, Recueil, s. I‑5293, bod 25).
(10)
–	Rozsudek ze dne 19. května 1998, Komise v. Nizozemsko (C‑3/96, Recueil, s. I‑3031, bod 21).
(11)
–	Tamtéž, bod 20.
(12)
–	Rozsudek ze dne 2. července 1996, Komise v. Lucemburské velkovévodství (C‑473/93, Recueil, s. I‑3207, bod 21).
(13)
–	Rozsudek ze dne 31. ledna 1984, Komise v. Irsko (C‑74/82, Recueil, s. 317, bod 13).
(14)
–	Rozsudek ze dne 29. listopadu 2001, Griesmar (C‑366/99, Recueil, s. I‑9383, bod 43 a uvedená judikatura).
(15)
–	Rozsudek ze dne 12. prosince 2002, Rodríguez Caballero (C‑442/00, Recueil, s. I‑11915, bod 32). Viz také rozsudky ze dne 23. listopadu 1999, Portugalsko v. Rada (C‑149/96, Recueil, s. I‑8395, bod 91), a ze dne 12. července 2001, Jippes a další (C‑189/01, Recueil, s. I‑5689, bod 129).
(16)
–	Výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, bod 30. Viz dále rozsudky ze dne 24. března 1994, Bostock (C‑2/92, Recueil, s. I‑955, bod 16), a ze dne 13. dubna 2000, Karlsson a další (C‑292/97, Recueil, s. I‑2737, bod 37).
(17)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 11. listopadu 1999, Komise v. Itálie (C‑315/98, Recueil, s. I‑8001, bod 10), a ze dne 17. ledna 2002, Komise v. Irsko (C‑394/00, Recueil, s. I‑581, bod 11).
(18)
–	Rozsudek ze dne 27. listopadu 1990, Komise v. Itálie (C‑209/88, Recueil, s. I‑4313, bod 14). Důvodem toho je, že „určení nesplnění povinnosti členského státu nesouvisí s určením škody, která by z něho vyplývala“ (rozsudek ze dne 18. prosince 1997, Komise v. Belgie, C‑263/96, Recueil, s. I‑7453, bod 30). Závěrem tedy „členský stát nemůže poukazovat na skutečnost, že nepřijetí opatření k provedení směrnice nemá nepříznivý vliv na fungování […] samotné směrnice“ (tamtéž).
(19)
–	„On the grounds of the birth“, respektive „im Fall der Geburt“.
(20)
–	Lucemburské velkovévodství poukazuje z mnoha dalších na rozsudek ze dne 11. července 1991, Crispoltoni (C‑368/89, Recueil, s. I‑3695, body 17 a 20).
(21)
–	Rozsudek ze dne 9. března 2004, Komise v. Lucemburské velkovévodství (C‑314/03, Recueil, s. I‑2257, bod 5). Viz také rozsudky ze dne 7. února 1979, Komise v. Spojené království (C‑128/78, Recueil, s. 419, bod 10); ze dne 19. února 1991, Komise v. Belgie (C‑374/89, Recueil, s. I‑367, bod 10), a ze dne 23. března 2000, Komise v. Francie (C‑327/98, Recueil, s. I‑1851, bod 21).
(22)
–	Rozsudek ze dne 29. ledna 2002, Pokrzeptowicz‑Meyer (C‑162/00, Recueil, s. I‑1049, bod 50).
(23)
–	Tamtéž, bod 51.