62004CJ0411_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-411/04 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i Domstolens statut, iværksat den 23. september 2004,
Salzgitter Mannesmann GmbH,
tidligere Mannesmannröhren-Werke GmbH, Mülheim an der Ruhr (Tyskland), ved Rechtsanwälte M. Klusmann og F. Wiemer,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved A. Whelan og H. Gading, som befuldmægtigede, bistået af Rechtsanwalt H.-J. Freund, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, P. Jann, og dommerne K. Lenaerts, E. Juhász, K. Schiemann og M. Ilešič (refererende dommer),
generaladvokat: L.A. Geelhoed
justitssekretær: fuldmægtig B. Fülöp,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 8. december 2005,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 12. september 2006,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. I appelskriftet har selskabet Salzgitter Mannesmann GmbH, tidligere Mannesmannröhren-Werke GmbH, og før det Mannesmannröhren-Werke AG (herefter »Mannesmann« eller »appellanten«), nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 8. juli 2004, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen (sag T-44/00, Sml. II, s. 2223, herefter »den appellerede dom«), for så vidt som Kommissionen blev frifundet for selskabets påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2003/382/EF af 8. december 1999 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 (sag IV/E-1/35.860-B – Sømløse stålrør) (EFT 2003 L 140, s. 1, herefter »den anfægtede beslutning«).
Den anfægtede beslutning
Kartellet
2. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber rettede den anfægtede beslutning til otte virksomheder, der producerer sømløse stålrør. Blandt disse virksomheder er fire europæiske selskaber (herefter »fællesskabsproducenterne«): Mannesmann, Vallourec SA (herefter »Vallourec«), Corus UK Ltd (tidligere British Steel Ltd, herefter »Corus«) og Dalmine SpA (herefter »Dalmine«). De fire andre virksomheder, som den anfægtede beslutning var rettet til, er japanske selskaber (herefter »de japanske producenter«): NKK Corp., Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. og Sumitomo Metal Industries Ltd (herefter »Sumitomo«).
3. Sømløse stålrør anvendes i olie- og gasindustrien og omfatter to hovedkategorier af produkter.
4. Den første produktkategori omfatter borerør, der i almindelighed kaldes »Oil Country Tubular Goods« eller »OCTG«. Disse rør kan sælges uden gevind (»glatte rør«) eller med gevind. Gevindskæringen foretages for at gøre det muligt at sætte OCTG-rørene sammen. Den kan foretages i overensstemmelse med standarder, der er fastsat af American Petroleum Institute (API) – rør, der er forsynet med gevind efter denne metode, betegnes »OCTG-rør med standardgevind« – eller ved hjælp af særlige teknikker, der normalt er patenteret. I dette sidstnævnte tilfælde drejer det sig om gevind eller efter omstændighederne om »joints af første kvalitet« eller om »premium«-gevind, – rør, der er forsynet med gevind efter denne metode, benævnes »OCTG-rør med specialgevind«.
5. Den anden produktkategori udgøres af rør til transport af olie og gas (»ledningsrør«), inden for hvilke der dels findes rør, der er fremstillet i overensstemmelse med standardiserede normer, og dels rør, der er fremstillet efter mål i forbindelse med særlige projekter (herefter »projektledningsrør«).
6. I november 1994 besluttede Kommissionen at foretage en undersøgelse for at fastslå, om der forelå konkurrencebegrænsende praksis vedrørende disse produkter. I december 1994 foretog Kommissionen kontrolundersøgelser hos flere virksomheder, herunder Mannesmann. Mellem september 1996 og december 1997 foretog Kommissionen yderligere kontrolundersøgelser hos Vallourec, Dalmine og Mannesmann. I forbindelse med en kontrolundersøgelse hos Vallourec den 17. september 1996 afgav formanden for Vallourec Oil & Gas, Verluca, en erklæring (herefter »Verlucas erklæring«). I forbindelse med en kontrolundersøgelse hos Mannesmann i april 1997 afgav lederen af dette selskab, Becher, ligeledes en erklæring (herefter »Bechers erklæring«).
7. I medfør af artikel 11 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel [81] og [82] (EFT 1959-1962, s. 81), sendte Kommissionen ligeledes begæringer om oplysninger til flere virksomheder. Da Dalmine afslog at give visse af de ønskede oplysninger, blev Kommissionens beslutning K(1997) 3036 af 6. oktober 1997 vedrørende en procedure til gennemførelse af artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17 rettet til selskabet. Dalmine anlagde sag med påstand om annullation af denne beslutning. Sagen blev afvist som åbenbart uegnet til realitetsbehandling ved Rettens kendelse af 24. juni 1998, Dalmine mod Kommissionen (sag T-596/97, Sml. II, s. 2383). Mannesmann afslog også at give en række af de af Kommissionen ønskede oplysninger. Selv om Kommissionen vedtog beslutning K(1998) 1204 af 15. maj 1998 vedrørende en procedure til gennemførelse af artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17 (herefter »beslutningen af 15. maj 1998«) rettet til virksomheden, fastholdt Mannesmann dette afslag. Mannesmann anlagde sag ved Retten til prøvelse af denne beslutning. Ved dom af 20. februar 2001, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen (sag T-112/98, Sml. II, s. 729), annullerede Retten delvist den pågældende beslutning og frifandt i øvrigt Kommissionen.
8. Henset til Verlucas og Bechers erklæringer og andre beviser, fastslog Kommissionen i den anfægtede beslutning, at de otte virksomheder, som beslutningen var rettet til, havde indgået en aftale, hvis formål bl.a. var, at virksomhedernes hjemmemarkeder skulle respekteres. I medfør af denne aftale afstod den enkelte virksomhed fra at sælge OCTG-rør med standardgevind og projektledningsrør på hjemmemarkedet for en anden part i aftalen.
9. Aftalen blev indgået under møder mellem fællesskabsproducenter og japanske producenter, der var kendt under navnet »Europa-Japan-klubben«.
10. Princippet om, at hjemmemarkederne skulle respekteres, blev angivet ved udtrykket »grundlæggende regler« (»Fundamentals«). Kommissionen anførte, at de grundlæggende regler faktisk var blevet overholdt, og at aftalen følgelig havde haft konkurrencebegrænsende virkninger på fællesmarkedet.
11. Aftalen indeholdt i alt tre led, hvor det første var de grundlæggende regler om, at hjemmemarkederne skulle respekteres, som er nævnt ovenfor, og som udgør overtrædelsen, der er fastslået i den anfægtede beslutnings artikel 1, den anden var fastsættelsen af priserne i forbindelse med udbud og af minimumspriser for »de særlige markeder« (»special markets«), og det tredje var opdelingen af de andre markeder i verden, med undtagelse af Canada og USA, ved hjælp af fordelingsnøgler (»sharing keys«).
12. Kommissionen støtter sin konklusion om, at de grundlæggende regler fandtes, på en række dokumentbaserede indicier, der er opregnet i den anfægtede beslutnings betragtning 62-67, samt på den oversigt, der findes i beslutningens betragtning 68. Det fremgår af denne oversigt, at den nationale producents andel af de leverancer, der blev foretaget af de virksomheder, som den anfægtede beslutning var rettet til, i Japan og på hjemmemarkedet for hver af de fire fællesskabsproducenter var meget høj. Heraf udleder Kommissionen, at hjemmemarkederne som helhed faktisk blev respekteret af parterne i aftalen.
13. Medlemmerne af Europa-Japan-klubben afholdt et møde i Tokyo den 5. november 1993 for at søge at opnå en ny aftale med de latinamerikanske producenter om opdeling af markederne. Indholdet af aftalen, der blev indgået ved denne lejlighed, afspejles i et dokument, der den 12. november 1997 blev overgivet til Kommissionen af en udenforstående informant, og som bl.a. indeholder en »fordelingsnøgle« (herefter »fordelingsnøgledokumentet«).
Kartellets varighed
14. Europa-Japan-klubben holdt møder fra 1977, hvilket skete ca. to gange om året, indtil 1994.
15. Kommissionen var imidlertid af den opfattelse, at året 1990 måtte anses for begyndelsestidspunkt for kartellet med henblik på bødeudmålingen, i betragtning af, at der mellem 1977 og 1990 var indgået aftaler om frivillig eksportbegrænsning mellem Det Europæiske Fællesskab og Japan. Ifølge Kommissionen ophørte overtrædelsen i 1995.
Bøderne
16. Med henblik på fastsættelsen af bøderne betegnede Kommissionen overtrædelsen som meget alvorlig, fordi aftalen gik ud på, at hjemmemarkederne skulle respekteres, og dermed gjorde indgreb i det indre markeds funktion. Den bemærkede til gengæld, at salget af sømløse stålrør, som de virksomheder, beslutningen var rettet til, havde i de fire berørte medlemsstater, kun udgjorde ca. 73 mio. EUR årligt.
17. Henset til disse forhold fastsatte Kommissionen for hver af de otte virksomheder bøden til 10 mio. EUR på grund af overtrædelsens grovhed. Da samtlige virksomheder var store virksomheder, fandt Kommissionen ikke anledning til at foretage en differentiering mellem de fastsatte beløb.
18. Idet Kommissionen fandt, at overtrædelsen var af middellang varighed, anvendte den en forhøjelse på 10% for hvert års deltagelse i kartellet af det beløb, der var fastsat på grund af grovheden, med henblik på fastsættelsen af grundbeløbet for den bøde, der skulle pålægges den enkelte virksomhed. I betragtning af, at stålrørsindustrien har befundet sig i en langvarig krisesituation, og henset til den omstændighed, at denne sektors situation er blevet forværret fra 1991, har Kommissionen imidlertid nedsat det nævnte grundbeløb med 10% på grund af formildende omstændigheder.
19. Endelig foretog Kommissionen en nedsættelse med 40% af bøden, der blev pålagt Vallourec, samt en nedsættelse med 20% af bøden, som Dalmine blev pålagt, i medfør af afsnit D.2 i Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen«) for at tage hensyn til, at disse to virksomheder havde samarbejdet med Kommissionen under den administrative procedure.
Den anfægtede beslutnings konklusion
20. Det fremgår af den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 1, at de otte virksomheder, som beslutningen blev adresseret til, »har overtrådt EF-traktatens artikel 81, stk. 1, ved [...] at have deltaget i en aftale, der bl.a. gik ud på, at deres respektive hjemmemarkeder for OCTG-rør med standardgevind og sømløse projektledningsrør skulle respekteres«.
21. Det fastslås i beslutningens artikel 1, stk. 2, at overtrædelsen varede fra 1990-1995 for Mannesmann, Vallourec, Dalmine, Sumitomo, Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. og NKK Corp. Med hensyn til Corus angives det, at overtrædelsen varede fra 1990 til februar 1994.
22. De øvrige relevante bestemmelser i den anfægtede beslutnings konklusion lyder som følger:
» Artikel 2
1. [Mannesmann], Vallourec [...], [Corus] og Dalmine [...] har overtrådt EF-traktatens artikel 81, stk. 1, ved som led i den i artikel 1 nævnte overtrædelse at have indgået kontrakter om en fordeling af leverancerne af glatte OCTG-rør til [Corus] (Vallourec [...] fra 1994).
2. For [Corus] varede overtrædelsen fra den 24. juli 1991 til februar 1994. For Vallourec [...] varede overtrædelsen fra den 24. juli 1991 til den 30. marts 1999. For Dalmine [...] varede overtrædelsen fra den 4. december 1991 til den 30. marts 1999. For [Mannesmann] varede overtrædelsen fra den 9. august 1993 til den 24. april 1997.
[...]
Artikel 4
De i artikel 1 opregnede virksomheder pålægges følgende bøder for den overtrædelse, der er omhandlet i nævnte artikel:
1. [Mannesmann] 13 500 000 EUR
2. Vallourec [...] 8 100 000 EUR
3. [Corus] 12 600 000 EUR
4. Dalmine [...] 10 800 000 EUR
5. Sumitomo [...] 13 500 000 EUR
6. Nippon Steel [...] 13 500 000 EUR
7. Kawasaki Steel [...] 13 500 000 EUR
8. NKK [...] 13 500 000 EUR«.
Sagen ved Retten og den appellerede dom
23. Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor anlagde syv af de otte virksomheder, der blev pålagt bøder ved den anfægtede beslutning, herunder Mannesmann, sag med påstand om hel eller delvis annullation af beslutningen og subsidiært ophævelse af den bøde, der var blevet pålagt dem eller nedsættelse af bødens størrelse.
24. Ved den appellerede dom
– annullerede Retten artikel 1, stk. 2, i den anfægtede beslutning, for så vidt som den fastslog, at overtrædelsen, som ifølge denne artikel er begået af Mannesmann, forelå før den 1. januar 1991
– fastsatte Retten størrelsen af den bøde, der var pålagt Mannesmann, til 12 600 000 EUR
– frifandt Retten Kommissionen i øvrigt
– tilpligtede Retten hver part at bære sine egne omkostninger.
Retsforhandlingerne for Domstolen
25. Mannesmann har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
– Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den frifandt Kommissionen i søgsmålet mod den anfægtede beslutning.
– Den anfægtede beslutning annulleres.
– Subsidiært nedsættes den bøde, der er fastsat i artikel 4 i den anfægtede beslutning, samt de morarenter, der er fastsat i beslutningens artikel 5.
– Mere subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet afgørelse under hensyntagen til Domstolens retsopfattelse.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
26. Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Om appellen
27. Mannesmann har anført tre anbringender til støtte for påstanden om ophævelse af Rettens dom, vedrørende henholdsvis tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, en fejlagtig anvendelse af artikel 81 EF i den anfægtede beslutnings artikel 2 og en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.
Om det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang
Parternes argumenter
28. Mannesmann er af den opfattelse, at det var med urette, at Retten fandt, at »fordelingsnøgledokumentet«, som er nævnt i denne doms præmis 13, og som Kommissionen har anvendt som grundlag for den anfægtede beslutning, navnlig for dennes betragtning 85 og 86, lovligt kunne anvendes som et belastende bevis.
29. Retten har således tilsidesat retten til en retfærdig rettergang. Da dokumentet er blevet fremsendt til Kommissionen af en for Mannesmann ukendt tredjemand, har selskabet ikke haft mulighed for at efterprøve dokumentets pålidelighed og har ikke kunnet forsvare sig effektivt.
30. Da den pågældende tredjemand i øvrigt havde bekræftet over for Kommissionen, at han havde fået »fordelingsnøgledokumentet« fra en af de berørte virksomheders handelsagent, uden at identificere denne, kendte Kommissionen heller ikke dokumentets ophavsmands identitet.
31. Mannesmann er af den opfattelse, at det fremgår af retspraksis, at et bevisdokument ikke kan anvendes, hvis forfatteren ikke kendes. Retten har ikke fortolket denne retspraksis, hvorefter man ved vurderingen af beviserne skal undersøge disses oprindelse, korrekt. Mannesmann har i denne forbindelse anført, at det ikke kan udelukkes, at tredjemænd fremsender falske bevisdokumenter til Kommissionen for at skade en virksomhed af personlige eller forretningsmæssige grunde. Følgelig skal den pågældende virksomhed have mulighed for at kunne tage stilling til meddelerens troværdighed.
32. Mannesmann har ligeledes henvist til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis vedrørende retten til en retfærdig rettergang, som fastslået i artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, som blev underskrevet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«). Den sagsøgte part skal i henhold til denne retspraksis have mulighed for at anfægte ikke alene anonyme erklæringers pålidelighed, men også troværdigheden af den person, der beskyttes af anonymiteten. Denne retspraksis bekræfter endvidere, at selv hvis det anerkendes, at der kan anvendes anonyme erklæringer i undersøgelsesfasen i en sag, kan sådanne erklæringer ikke anvendes som belastende bevis over for den tiltalte person.
33. Appellanten har ligeledes henvist til artikel 46 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 364, s. 1, herefter »chartret«), som svarer til EMRK’s artikel 6 og sikrer retten til en retfærdighed rettergang. Appellanten har understreget, at i henhold til dets artikel 52, stk. 3, skal chartret fortolkes af domstolene på en måde, som sikrer et beskyttelsesniveau, som ikke er lavere end det, der følger af EMRK.
34. Mannesmann har i øvrigt anført, at anvendelsen af et bevisdokument af anonym oprindelse er uforeneligt med retsstatsprincippet, således som dette er fastslået i artikel 6, stk. 1, EU. Hvis det ikke kan bekræftes, at beviset faktisk er blevet fremsendt til Kommissionen af en udenforstående person, er der således risiko for manipulation og vilkårlighed.
35. Kommissionen er af den opfattelse, at dette anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, idet det er første gang, at appellanten gør en tilsidesættelse af EMRK gældende, mens virksomheden ved Retten generelt havde gjort en tilsidesættelse af retten til forsvar gældende. Mannesmann kan i øvrigt ikke foreholde Kommissionen at have tilsidesat chartret, idet dette først blev proklameret den 7. december 2000, mens den anfægtede beslutning er dateret den 8. december 1999.
36. Under alle omstændigheder er den af Mannesmann anførte praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol ikke relevant i nærværende sag, idet den vedrører anvendelsen af anonyme dokumenter inden for rammerne af en straffesag, mens nærværende sag vedrører en sag om pålæggelse af en bøde i henhold til konkurrenceretten.
37. Kommissionen har videre anført, at der alene kunne være tale om en tilsidesættelse af retten til forsvar, hvis Retten kunne vurdere de beviser, der blev fremlagt for den, på grundlag af oplysninger, som virksomheden ikke har kunnet udtale sig om til sit forsvar. Mannesmann har imidlertid kunnet udtale sig om de argumenter, som Kommissionen anførte i den anfægtede beslutnings betragtning 121 og 122 vedrørende det omhandlede dokuments pålidelighed. At dokumentets forfatter og den tredjemand, der har fremlagt det for Kommissionen, er anonyme, har ikke forhindret appellanten i at vurdere dokumentets indholds troværdighed og relevans.
38. Kommissionen har tilføjet, at Retten blot tillagde det omhandlede dokument en svag grad af pålidelighed, netop fordi den sammenhæng, som det var affattet i, i vid udstrækning var ukendt. Når Retten ikke desto mindre anerkendte, at dokumentet havde en vis bevismæssig værdi, var det, fordi det indeholdt særlige oplysninger, som svarede til de oplysninger, der fremgik af andre dokumenter.
39. Kommissionen har endelig anført, at selv om den ikke havde haft ret til at anvende det pågældende dokument som belastende bevis, ændrer denne omstændighed ikke ved konstateringen af de overtrædelser, der er beskrevet i den anfægtede beslutnings artikel 1 og 2. Udelukkelsen af visse dokumenter, som Kommissionen måtte have anvendt i strid med retten til forsvar, ville kun have betydning, i den udstrækning de klagepunkter, som Kommissionen har beskrevet, alene kunne bevises med henvisning til disse dokumenter, hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
Domstolens bemærkninger
40. Domstolen har anerkendt det almindelige fællesskabsretlige princip om, at enhver har ret til en retfærdig rettergang (dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 21, af 11.1.2000, forenede sager C-174/98 P og C-189/98 P, Nederlandene og Van der Wal mod Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 17, og af 2.5.2006, sag C-341/04, Eurofood IFSC, Sml. I, s. 3813, præmis 65).
41. Den har ligeledes fastslået, at princippet har sin baggrund i de grundrettigheder, der hører til de almindelige fællesskabsretlige principper, som Domstolen skal beskytte, hvorved den lægger de fælles forfatningsmæssige traditioner i medlemsstaterne til grund samt anvisningerne i bl.a. EMRK (Eurofood IFSC-dommen, præmis 65).
42. Som Kommissionen imidlertid med rette har gjort gældende, er den retspraksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som appellanten har henvist til, ikke afgørende i den foreliggende sag. Som generaladvokaten har anført i punkt 54-56 i forslaget til afgørelse, vedrører denne praksis særligt vidneudsagn i straffesager, mens nærværende sag vedrører et skriftligt dokument inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 81 EF. I sager om de fællesskabsretlige konkurrenceregler spiller vidneudsagn imidlertid kun en underordnet rolle, mens skriftlige dokumenter spiller den centrale rolle.
43. Som generaladvokaten ligeledes har anført i præmis 57-60 i forslaget til afgørelse, er bevisførelsen i sager om de fællesskabsretlige konkurrenceregler karakteriseret ved den omstændighed, at de undersøgte dokumenter ofte indeholder forretningshemmeligheder eller andre oplysninger, som ikke kan udleveres, eller som kun kan udleveres i meget begrænset omfang.
44. Under disse særlige vilkår for Kommissionens undersøgelser af konkurrencebegrænsende praksis skal princippet om, at enhver har ret til en retfærdig rettergang, ikke fortolkes således, at dokumenter, som indeholder belastende beviser, automatisk skal udelukkes som bevismateriale, når visse oplysninger skal forblive fortrolige. Denne fortrolighed kan ligeledes vedrøre identiteten af dokumenternes ophavsmænd samt af de personer, der har fremsendt dokumenterne til Kommissionen.
45. I betragtning af det anførte har Retten med rette fastslået følgende:
»84 Vedrørende spørgsmålet, om fordelingsnøgledokumentet kan tillades ført som bevis for den overtrædelse, der nævnes i den anfægtede beslutnings artikel 1, […] [gælder] der i fællesskabsretten […] et princip om den frie bevisbedømmelse, og at det eneste relevante kriterium for bedømmelsen af fremlagte beviser er disses troværdighed […]. Det kan endvidere være nødvendigt for Kommissionen at beskytte informanternes anonymitet […], og denne omstændighed er ikke tilstrækkelig til at forpligte Kommissionen til at se bort fra et bevis, den er i besiddelse af.
85 Følgelig bemærkes, at selv om Mannesmanns argumenter kan være relevante med henblik på bedømmelsen af troværdigheden og dermed bevisværdien af fordelingsnøgledokumentet, kan dette dokument ikke anses for et uanvendeligt bevis, der skal udtages af sagsakten.«
46. Det fremgår endvidere af den appellerede dom, at Retten ved sin vurdering af »fordelingsnøgledokumentets« troværdighed har taget hensyn til dette dokuments anonyme oprindelse. Retten bemærkede således i den appellerede doms præmis 86, at »for så vidt som Mannesmann på grundlag af virksomhedens argumenter vedrørende anvendeligheden af det nævnte dokument har fremført et klagepunkt vedrørende dokumentets troværdighed, må det fastslås, at dets troværdighed nødvendigvis formindskes af, at de omstændigheder, hvorunder det blev skrevet, stort set er ukendte, og fordi Kommissionens oplysninger på dette punkt ikke kan efterprøves«.
47. Retten har endvidere anerkendt, at et bevis af anonym oprindelse, såsom »fordelingsnøgledokumentet«, ikke i sig selv kan godtgøre, at der har fundet en overtrædelse af de fællesskabsretlige konkurrenceregler sted. Den fastslog således i den appellerede doms præmis 87, at kun »i det omfang »fordelingsnøgledokumentet« indeholder konkrete oplysninger, der svarer til dem, der findes i andre dokumenter, bl.a. i Verlucas erklæring, kan disse oplysninger gensidigt styrke hinanden«. Retten havde allerede i dommens præmis 81 og 82 understreget, at »fordelingsnøgledokumentet« udgjorde en del af en række beviser, og at det kun var af underordnet betydning. Denne vurdering ses også i dommens præmis 94, hvori Retten fastslog, at dokumentet alene havde bevisværdi, for så vidt som det »som et element, der som led i en række samstemmende indicier, der er lagt til grund af Kommissionen, kan bestyrke visse af de afgørende udtalelser, der findes i Verlucas erklæringer«.
48. Henset til de begrænsninger, Retten således har fastlagt for »fordelingsnøgledokumentets« bevisværdi, skal det bemærkes, at der ikke er begået retlige fejl i vurderingen af dette dokuments antagelse og anvendelse som bevis.
49. Det er i øvrigt ubestridt, at Mannesmann var i stand til at tage stilling til »fordelingsnøgledokumentet« og at gøre sine argumenter mod dokumentets bevisværdi, henset til dets anonyme oprindelse, gældende.
50. Henset til de foregående bemærkninger, skal det første anbringende forkastes, uden at det er nødvendigt at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt Mannesmann i det væsentlige havde gjort retten til en retfærdig rettergang gældende ved Retten, eller til spørgsmålet om, hvorvidt Mannesmann i nærværende sag kan påberåbe sig chartret, som blev proklameret efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
Om det andet anbringende vedrørende en fejlagtig anvendelse af artikel 81 EF i den anfægtede beslutnings artikel 2
Parternes argumenter
51. Mannesmann er af den opfattelse, at det var med urette, at Retten fastslog, at den overtrædelse af konkurrenceretten, som fremgår af den anfægtede beslutnings artikel 2, havde fundet sted. Kommissionen har ikke bevist, at Mannesmann ved at indgå en forsyningskontrakt med Corus i 1993 havde indgået en horisontal aftale med Vallourec og Dalmine eller indledt en samordnet praksis med disse virksomheder. Kommissionen har navnlig ikke bevist, at Mannesmann havde kendskab til den forsyningskontrakt, der var indgået mellem Corus og Vallourec, og den, der var indgået mellem Corus og Dalmine, samt den samlede plan, som hævdes fastlagt af Vallourec. Retten godkendte Kommissionens fejlagtige og ufuldstændige bevisførelse.
52. Retten har endvidere begået en retlig fejl ved ikke at tage hensyn til den omstændighed, at de omhandlede forsyningskontrakter ikke blev indgået på samme tid, idet den fastslog, at kontrakternes relativt lange varighed viste, at der forelå en horisontal aftale, og idet den fastslog, at der ikke kunne anvendes nogen fritagelse i sagen.
53. Appellanten har vedrørende sidstnævnte punkt anført, at Retten med urette har forkastet virksomhedens argumenter vedrørende anvendelsen af Kommissionens forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EFT L 336, s. 21) på de vertikale forhold mellem Corus og Mannesmann. Retten har endvidere undladt at tage hensyn til Kommissionens forordning (EØF) nr. 1983/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel [81], stk. 3, på kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT L 173, s. 1) og Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel [81], stk. 3, på kategorier af eksklusive købsaftaler (EFT L 173, s. 5), idet den på grundlag heraf burde have fundet artikel 81, stk. 1, EF uanvendelig på aftalen mellem Mannesmann og Corus.
54. Kommissionen er af den opfattelse, at dette anbringende ikke skal antages til realitetsbehandling, idet det vedrører vurderingen af de faktiske omstændigheder. Selv hvis anbringendet antages til realitetsbehandling og tages til følge, kan det i øvrigt alene føre til ophævelse af den appellerede dom og annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt angår beslutningens artikel 2.
Domstolens bemærkninger
55. Det skal bemærkes, at i appelsager har Domstolen ikke kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og i princippet heller ikke til at bedømme de beviser, som Retten har lagt til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, er det alene Retten, der har kompetence til at vurdere, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt (dom af 28.5.1998, sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111, præmis 22). Denne vurdering udgør derfor ikke et retsspørgsmål, som er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre de beviser, der er fremlagt for Retten, er gengivet forkert (dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, præmis 42, og af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 49).
56. Det skal bemærkes, at Retten ved sin undersøgelse af, hvorvidt den overtrædelse, der er beskrevet i den anfægtede beslutnings artikel 2, har fundet sted, har fastlagt de faktiske forhold, og kontrollen hermed falder uden for Domstolens kompetence i forbindelse med en appelsag. Da appellanten ikke har påvist en fordrejning af bevismaterialet, en materiel urigtighed eller en tilsidesættelse af bestemmelserne om bevisbyrde og bevisførelse, skal virksomhedens argumentation vedrørende spørgsmålet om dels, hvorvidt den havde indgået en horisontal aftale eller indledt en samordnet praksis med Vallourec og Dalmine, og dels, hvorvidt den havde kendskab til de aftaler, der var indgået mellem de andre virksomheder eller Vallourecs samlede plan, følgelig forkastes som uegnet til realitetsbehandling. Det samme gælder argumentet om, at Retten burde have vurderet visse faktiske omstændigheder anderledes, såsom varigheden af de omhandlede kontrakter og den omstændighed, at kontrakterne ikke blev indgået samtidig.
57. Hvad angår forordning nr. 1983/83 og nr. 1984/83 skal det bemærkes, at de er gjort gældende for første gang under appelsagen. Anbringendet på grundlag af disse forordninger skal således afvises.
58. For så vidt som appellanten har henvist til forordning nr. 2790/1999, skal det blot bemærkes, at Retten med rette fastslog i den appellerede doms præmis 171, at »denne forordning ikke kan finde direkte anvendelse i den foreliggende sag, da den anfægtede beslutning blev vedtaget den 8. december 1999, og dens artikel 2 for Mannesmanns vedkommende vedrører perioden fra 1993 til 1997, dvs. en periode, der ligger før ikrafttrædelsen af de relevante bestemmelser i forordning nr. 2790/1999 den 1. juni 2000«. I dommens præmis 172 tilføjede Retten ligeledes med rette, at »i det omfang denne forordning alligevel måtte kunne tillægges vejledende betydning i den foreliggende sag, idet den udtrykker Kommissionens opfattelse i december 1999, hvorefter vertikale aftaler ikke er til megen skade for konkurrencen, må det […] bemærkes, at denne forordning er udstedt i medfør af artikel 81, stk. 3, EF. Det fremgår imidlertid af artikel 4 i forordning nr. 17, at aftaler mellem virksomheder kun kan fritages individuelt med hjemmel i denne bestemmelse, hvis de er blevet anmeldt til Kommissionen med henblik herpå, hvilket ikke skete i denne sag«.
59. Følgelig skal andet anbringende forkastes, idet det delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, og delvist er ugrundet.
Om det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet
Parternes argumenter
60. Mannesmann har anført, at Retten har tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved ikke at give virksomheden en nedsættelse af bøden i henhold til samarbejdsmeddelelsen.
61. Mannesmann har i denne forbindelse anført, at med Bechers erklæring medvirkede virksomheden til at fastlægge de faktiske omstændigheder, og at virksomheden ikke har anfægtet de omstændigheder, der blev fastlagt i meddelelsen om klagepunkter. Mannesmann har anført, at Vallourec har opnået en nedsættelse på 40% af bødens størrelse på grund af samarbejde, idet virksomheden ved Verlucas erklæring havde medvirket til fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder, og at Dalmine har opnået en nedsættelse på 20%, fordi den ikke havde anfægtet de faktiske omstændigheder. Det forhold, at Mannesmann ikke fik en nedsættelse, udgør således en forskelsbehandling.
62. Appellanten har ligeledes anfægtet Rettens vurdering af rækkevidden af Mannesmanns søgsmål, der er nævnt i nærværende doms præmis 7, og som var rettet mod beslutningen af 15. maj 1998.
63. Appellanten er først og fremmest af den opfattelse, at begrundelsen i den appellerede dom vedrørende det pågældende søgsmål ikke er relevant for nærværende sag.
64. Retten har endvidere draget fejlagtige konsekvenser af afslutningen af sagen vedrørende beslutningen af 15. maj 1998. Appellanten har i denne forbindelse anført, at virksomheden først accepterede at trække sin appel af Rettens dom i den nævnte sag tilbage efter at have indgået et kompromis med Kommissionen, ifølge hvilket denne trak sin anmodning om oplysninger tilbage.
65. Mannesmann har ligeledes anført, at virksomheden fik delvis medhold i sit søgsmål til prøvelse af beslutningen af 15. maj 1998. Endelig har virksomheden anført, at i modsætning til hvad Retten har anført i den appellerede doms præmis 310, kan det ikke bebrejdes virksomheden, at den opretholdt sin nægtelse af at fremlægge de krævede oplysninger.
66. Kommissionen er af den opfattelse, at dette anbringende vedrører vurderingen af de faktiske omstændigheder og derfor ikke kan antages til realitetsbehandling. Den har i denne forbindelse understreget, at appellanten ikke har gjort gældende, at Retten har fordrejet de faktiske omstændigheder eller bevismaterialet ved i den appellerede doms præmis 309 at anføre, at Mannesmann ikke havde godtgjort, at virksomhedens samarbejde reelt har lettet Kommissionens opgave med hensyn til konstatering og sanktionering af overtrædelserne.
67. Hvad angår realiteten har Kommissionen anført, at Retten med rette har fastslået i den appellerede doms præmis 302 og 305, at de oplysninger, som Mannesmann havde fremlagt for Kommissionen, ikke kunne sammenlignes med dem, som Vallourec havde fremlagt, og at Mannesmann i modsætning til Dalmine ikke udtrykkeligt meddelte, at selskabet ikke anfægtede de faktiske omstændigheder.
Domstolens bemærkninger
68. Det bemærkes, at selv om Domstolen ikke inden for rammerne af en appel af billighedsgrunde kan omgøre det skøn, som Retten har udøvet under sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som pålægges virksomheder på grund af disses overtrædelse af fællesskabsretten, kan udøvelsen af en sådan kompetence derimod ikke medføre, at der ved fastsættelsen af de nævnte bøders størrelse foretages en forskelsbehandling mellem de virksomheder, der har deltaget i en aftale eller samordnet praksis i strid med artikel 81, stk. 1 EF (dom af 16.11.2000, sag C-291/98 P, Sarrió mod Kommissionen, Sml. I, s. 9991, præmis 96 og 97, og af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis 617).
69. Et appelskrift skal imidlertid angive de retlige argumenter, der særlig støtter anbringendet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet anbringendet i modsat fald afvises (dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, præmis 618).
70. Det bemærkes, at for så vidt som appellanten har anfægtet Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 301 af de grunde, der følger af dommens præmis 297-300, hvorefter »Bechers erklæring udelukkende var til hjælp, for så vidt som den i et vist omfang bestyrker Verlucas erklæringer, som Kommissionen allerede var i besiddelse af, og at denne erklæring følgelig ikke lettede Kommissionens opgave på en måde, der var væsentlig og dermed tilstrækkelig til at begrunde en nedsættelse af bødebeløbet på grund af samarbejde«, er argumentationen faktuel og skal derfor forkastes som uegnet til realitetsbehandling. Det tilkommer således ikke Domstolen i forbindelse med appellen at vurdere den konstatering, Retten har foretaget i den appellerede doms præmis 302, hvorefter »de oplysninger, som Mannesmann meddelte Kommissionen før fremsendelsen af meddelelsen af klagepunkter, […] ikke […] kunne sammenlignes med dem, som Vallourec meddelte«, og at »[disse oplysninger] under alle omstændigheder […] ikke [er] tilstrækkelige til at begrunde en nedsættelse af størrelsen af den pålagte bøde med hjemmel i samarbejdsmeddelelsen«.
71. Hvad dernæst angår sammenligningen med Dalmines samarbejde har Retten fastslået i den appellerede doms præmis 303-305, at »en virksomhed for at kunne opnå en nedsættelse af bødebeløbet, fordi den ikke bestrider de faktiske omstændigheder, i overensstemmelse med punkt D 2 i samarbejdsmeddelelsen udtrykkeligt skal underrette Kommissionen om, at den ikke vil bestride rigtigheden af de faktiske omstændigheder, efter at den har gjort sig bekendt med meddelelsen af klagepunkter«. Rettens vurdering er her i overensstemmelse med Domstolens praksis, hvorefter der skal sondres mellem en udtrykkelig indrømmelse af en overtrædelse og en simpel undladelse af at bestride den, hvilken undladelse ikke gør det lettere for Kommissionen at konstatere og bringe overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler til ophør (dom af 14.7.2005, forenede sager C-65/02 P og C-73/02 P, ThyssenKrupp mod Kommissionen, Sml. I, s. 6773, præmis 58). Da appellanten ikke har givet en sådan udtrykkelig indrømmelse, skal virksomhedens argumentation vedrørende forskelsbehandling i forhold til Dalmine forkastes som grundløs.
72. Hvad angår den sag, som Mannesmann anlagde til prøvelse af Kommissionens beslutning i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17, har Retten fastslået i den appellerede doms præmis 310 og 311, at selv om »den omstændighed, at Mannesmann anfægtede lovligheden af beslutningen af 15. maj 1998, […] naturligvis [var] fuldt lovlig og […] ikke [kan] betragtes som udtryk for manglende samarbejde«, fremgår det ikke desto mindre, at Kommissionen blev frifundet for størstedelens vedkommende ved dom af 20. februar 2001, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, fordi »størsteparten af de oplysninger, som Mannesmann afslog at fremlægge, lovligt var blevet begæret af Kommissionen«.
73. Herefter kunne Retten med rette konkludere i den appellerede doms præmis 312, at »[Kommissionen] som følge af Mannesmanns ulovlige handlemåde […] på intet tidspunkt har haft et væsentligt antal af de oplysninger, som den lovligt havde begæret fremlagt under den administrative procedure«, og at »Mannesmanns holdning under den administrative procedure, når den bedømmes i sin helhed, [følgelig] ikke [kan] betragtes som udtryk for et effektivt samarbejde i denne sag«. Denne konklusion kan i øvrigt ikke ændres ved den omstændighed, at Mannesmanns oprindelige appel til prøvelse af den nævnte dom af 20. februar 2001, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, blev slettet efter indgåelse af et kompromis mellem parterne.
74. Herefter skal tredje anbringende ligeledes forkastes.
75. Da ingen af appellantens anbringender kan tages til følge, skal appellen forkastes.
Sagens omkostninger
76. Det bestemmes i procesreglementets artikel 122, stk. 1, at såfremt der ikke gives appellanten medhold, træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Mannesmann tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Mannesmann har tabt sagen, bør det pålægges virksomheden at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
1) Appellen forkastes.
2) Salzgitter Mannesmann GmbH betaler sagens omkostninger.