61977C0134
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 16. MARTS 1978 (
1
)
Høje Ret.
1.
Ved dom af 25. oktober 1977 har Tribunal du Travail de Bruxelles anmodet Domstolen om en fortolkning af artikel 76 i Rådets forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971. Denne artikel bestemmer:
»Retten til familieydelser eller børnetilskud i medfør af bestemmelserne i artikel 73 eller 74 stilles i bero, såfremt der i kraft af erhvervsudøvelse også kan kræves udbetalt familieydelser eller børnetilskud efter lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område familiemedlemmerne er bostat«.
Sagsøgeren i hovedsagen, Ragazonni, der arbejder som lønmodtager i Belgien, har ansøgt om børnetilskud til sine tre børn, der bor i Italien sammen med deres mor. Vedkommende belgiske institution afviste denne ansøgning under henvisning til nævnte artikel 76, idet den gjorde gældende, at eftersom ægtefællen også var arbejdstager og bosat i Italien, kunne hun kræve børnetilskud dér. Hertil blev det indvendt, at da striden opstod, var det efter italiensk ret således, at en moder ikke kunne have status som familieforsørger, medmindre hun levede adskilt fra ægtemanden eller var blevet forladt af ham. Fru Ragazonni havde ikke ret til børnetilskud til børnene, da den erhvervsaktive, udvandrede ægtefælle stadig blev anset som forsørgelsespligtig over for hende. Det skal bemærkes, at den belgiske ret ved sin udformning af spørgsmålet har taget den ovenfor skitserede retsstilling, som den følger af artikel 1 og 3 i bekendtgørelse fra republikkens præsident af 30. maj 1955, som et givet faktum. Jeg skal tilføje, hvilket også Tribunal du Travail de Bruxelles med rette har fremhævet, at Ragazonni ikke var berettiget til børnetilskud i Italien efter den nævnte bekendtgørelse, der bestemmer, at berettigede til børnetilskud er »familieforsørgere, der på republikkens højhedsområde er beskæftiget som arbejdstagere«. Efter de regler, der gjaldt i Italien indtil december sidste år, var ægtefællerne Ragazzoni altså ikke berettiget til italienske børnetilskud, medmindre disse blev udbetalt af vedkommende belgiske institution.
2.
Jeg skal nu undersøge funktionen og betydningen af artikel 76 i forordning nr. 1408/71. Jeg tror, det er vigtigt, at man herved holder sig tre betragtninger for øje:
a)
Denne artikel må ses i sammenhæng med forordningens kapitel VII (»familieydelser og børnetilskud til arbejdstagere og arbejdsløse«) og frem for alt i sammenhæng med artikel 73, der bestemmer, at en arbejdstager, der er omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat end Frankrig, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosat på en anden medlemsstats område, ret til familieydelser efter lovgivningen i den førstnævnte stat, som om de pågældende var bosat på dennes område. Det er klart, at denne regel er et udtryk for et princip, der altid skal anvendes, når en arbejdstagers familiemedlemmer bor i en anden medlemsstat end den, hvori arbejdstageren er beskæftiget. Det er bemærkelsesværdigt, at artikel 73 i denne sag netop passer på hr. Ragazzoni's situation, medens den ikke kan anvendes på fru Ragazzoni, der ikke har krævet og ikke kan kræve familieydelser i stedet for sin mand, som hun selvfølgelig ikke har forsørgelsespligt overfor.
I forhold til artikel 73 udgør artikel 76 en undtagelse, nærmere bestemt indeholder den, således som det udtrykkeligt anføres i overskriften, »prioritetsregler i tilfælde af samtidig ret til familieydelser eller børnetilskud i medfør af artiklerne 73 eller 74 og i kraft af erhvervsudøvelse i det land, hvor familiemedlemmerne er bosat«.
b)
I nærværende sammenhæng mener jeg ikke, at det synspunkt, den belgiske regering har gjort gældende, er ganske korrekt. Denne regering har nemlig anført, at efter artikel 76 er det altid det land, hvori den udvandrede arbejdstagers familiemedlemmer er bosat, der skal udrede børnetilskuddene i det tilfælde, hvor et af familiemedlemmerne udøver erhverv i dette land. Dette synspunkt svarer ikke til den netop citerede overskrift til artikel 76, der netop fremhæver denne artikels karakter af et forbud mod dobbeltydelser. Synspunktet er også i strid med det forhold, at erhvervsudøvelse i familiemedlemmernes bopælsstat ikke i sig selv er tilstrækkelig til, at de rettigheder, der er erhvervet i henhold til artikel 73 stilles i bero, men at det dertil yderligere må forlanges, at disse ydelser kan kræves udbetalt efter denne medlemsstats lovgivning. Jeg skal yderligere bemærke, at den forrang, der gives det af artikel 73's flydende princip, også kommer til udtryk i formuleringen af artikel 76, særlig fordi det anføres, at ydelser i medfør af artikel 73 »stilles i bero«.
c)
Lige så lidt korrekt forekommer mig den italienske regerings synspunkt i nærværende sag, hvorefter artikel 76 kun finder anvendelse, hvor der efter lovgivningen i den stat, hvor arbejdstagerens familiemedlemmer er bosat, kan kræves familieydelser eller børnetilskud i kraft af det erhverv, der udøves af den udvandrede arbejdstager, som er berettiget til disse ydelser eller tilskud i en anden medlemsstat. Også selv om der ses bort fra den sjældne situation, hvor én og samme person samtidig er arbejdstager i to forskellige medlemsstater og for så vidt kan have ret til børnetilskud i to stater, så er det dog stadig et faktum, at der i artikel 76 i en sammenhæng, hvor der henvises til en arbejdstagers familiemedlemmer, tales om »erhvervsudøvelse«, uden at det nærmere angives, hvem det her drejer sig om, hvorved artiklen givet vil inddrage den langt hyppigere situation, hvor det kun er et af familiemedlemmerne, der udøver erhverv. Også den administrative kommission for vandrende arbejdstageres sociale sikring har udtalt sig i samme retning med henblik på et fortolkningsspørgsmål, således som det fremgår af referatet fra dens 143. møde, pkt. 3.
3.
På dette punkt kan det af Tribunal du Travail de Bruxelles forelagte spørgsmål nu besvares ved at klargøre betydningen af de to betingelser, der efter artikel 76 kræves, for at familieydelserne og børnetilskuddene stilles i bero. Jeg har allerede nævnt, at den første af disse betingelser er, at et medlem af familien er arbejdstager i den medlemsstat, hvor de øvrige familiemedlemmer bor. Den anden betingelse er, at der efter denne stats ret kan »kræves udbetalt« familieydelser eller børnetilskud. Jeg tror ikke, jeg kan tiltræde sagsøgers opfattelse af, at udtrykket »kræves udbetalt« skal fortolkes således, at det har samme betydning som »oppebæres faktisk«. Den omhandlede bestemmelse går nemlig ikke så langt som til at forlange, at familieydelserne eller børnetilskuddene faktisk er blevet modtaget. Tværtimod tror jeg, at det er tilstrækkeligt til at antage, at børnetilskuddene kan kræves udbetalt, at der efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor familiemedlemmerne er bosat, består en ret til at oppebære ydelserne for den person, der arbejder i denne stat. Desuden må alle de betingelser, der stilles, for at vedkommende person kan gøre denne ret gældende, konkret være opfyldt.
4.
Hvis denne fortolkning er korrekt, så tror jeg også, at det er muligt at løse det problem, der er opstået med hensyn til den kvindelige ægtefælles ret til at få børnene, efter at der i Italien er udstedt nye regler. Jeg tænker nærmere bestemt på artikel 9 i lov nr. 903 af 9. december 1977, der trådte i kraft den 18. december 1977. Heri bestemmes det, at børnetilskud kan udbetales til den erhvervsaktive kvindelige ægtefælle, men dog skal udbetales til den af forældrene, hos hvem barnet bor, såfremt begge forældre søger om ydelser.
Når henses til, at denne lov blev vedtaget omtrent tre år efter, at Ragazzoni første gang begyndte at arbejde i Belgien, og når særligt henses til, at de faktiske omstændigheder, hvortil Tribunal du Travail de Bruxelles henviser, er omfattet af italiensk lovgivning fra før den nævnte lov nr. 903 af 1977, så kunne man givet for nærværende sags vedkommende se bort fra den nyligt indtrufne lovændring i Italien. Jeg skal dog alligevel anføre, at den kvindelige ægtefælle, der er gift med en i udlandet beskæftiget arbejdstager, der på sin side har ret til ydelser for de underholdsberettigede børn, kun får ret til børnetilskud i det omfang, hun selv i sin egenskab af arbejdstager søger, eller hvis det kun er faderen, der søger. I dette andet tilfælde kan artikel 9 i lov nr. 903 af 1977 ikke danne grundlag for, at børnetilskuddene kan kræves udbetalt i den i artikel 76 i forordning nr. 1408/71 omhandlede forstand til den erhvervsaktive moder.
5.
Jeg skal sammenfatte min opfattelse med at foreslå Domstolen at besvare det af Tribunal du Travail de Bruxelles forelagte spørgsmål således:
Reglen i artikel 76 i forordning nr. 1408/71 om, at retten til familieydelser eller børnetilskud stilles i bero, finder ikke anvendelse, når faderen arbejder udenlands i en medlemsstat, medens moderen arbejder som lønmodtager i det land, hvor de øvrige familiemedlemmer har bopæl, og ikke ifølge dette lands lovgivning har erhvervet ret til børnetilskud, enten fordi kun faderen anerkendes som familieforsørger, eller fordi betingelserne for at tillægge moderen ret til ydelserne ikke er opfyldt.
(
1
) – Oversat fra italiensk.