61999CJ0198_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-198/99 P,
Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa),
Avilés (Spanien), ved abogados S. Martínez Lage og J. Pérez-Bustamante Köster, og med valgt adresse i Luxembourg,
appellant,
angående appel af dom afsagt den 11. marts 1999 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Anden Udvidede Afdeling) i sag T-157/94, Ensidesa mod Kommissionen (Sml. II, s. 707), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom,
den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved J. Currall og W. Wils, som befuldmægtigede, bistået af abogado J. Rivas de Andrés, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M. Wathelet, og dommerne D.A.O. Edward, A. La Pergola, P. Jann (refererende dommer) og S. von Bahr,
generaladvokat: C. Stix-Hackl
justitssekretær: ekspeditionssekretær M.-F. Contet,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 31. januar 2002__
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den
26. september 2002,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 25. maj 1999 har Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa) i medfør af artikel 49 i EKSF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt den 11. marts 1999 af Retten i Første Instans i sag T-157/94, Ensidesa mod Kommissionen (Sml. II, s. 707, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten delvis frifandt Kommissionen for selskabets påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedrørende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europæiske producenter af stålbjælker (EFT L 116, s. 1, herefter »den anfægtede beslutning«). Ved denne beslutning havde Kommissionen pålagt sagsøgeren en bøde i henhold til den nævnte artikel 65.
De faktiske omstændigheder og den anfægtede beslutning
2. Det fremgår af den appellerede dom, at den europæiske jern- og stålindustri fra 1974 gennemgik en krise, der var karakteriseret ved et fald i efterspørgslen, som skabte problemer i form af overudbud og overkapacitet såvel som lave priser.
3. Efter at have forsøgt at styre krisen ved frivilligt at lade virksomhederne påtage sig forpligtelser med hensyn til de mængder stål, der skulle udbydes på markedet, samt minimumspriser (»Simonet-planen«), eller ved fastsættelse af orienteringspriser og minimumspriser (»Davignon-planen«, »Eurofer I-aftalen«) fastslog Kommissionen i 1980, at der forelå en åbenbar krise i EKSF-traktatens artikel 58’s forstand, og fastsatte bindende produktionskvoter, bl.a. for stålbjælker. Denne fællesskabsordning ophørte den 30. juni 1988.
4. I god tid før denne dato havde Kommissionen meddelt, at kvoteordningen ville blive afviklet i en række meddelelser og beslutninger, hvori den mindede om, at denne ordnings ophør betød, at der på ny ville være et marked med fri konkurrence mellem virksomhederne. Branchen var dog stadig præget af overskudsproduktion, som efter eksperternes opfattelse burde nedskæres omfattende og hurtigt for at gøre det muligt for virksomhederne at klare sig i konkurrencen på verdensmarkedet.
5. Ved kvoteordningens ophør indførte Kommissionen en overvågningsordning, i medfør af hvilken der blev indsamlet statistikker vedrørende produktion og leverancer, foretaget en overvågning af udviklingen på markederne samt gennemført en regelmæssig konsultation af virksomhederne vedrørende situationen og tendenserne på markedet. Branchens virksomheder, hvoraf nogle var medlemmer af brancheorganisationen Eurofer, havde således regelmæssige kontakter med Kommissionens GD III (Generaldirektoratet for »Det Indre Marked og Industri«) som led i konsultationsmøderne. Overvågningsordningen udløb den 30. juni 1990 og blev erstattet med et informationssystem på individuel og frivillig basis.
6. I begyndelsen af 1991 gennemførte Kommissionen en række kontrolundersøgelser i et vist antal jern- og stålvirksomheder og i to virksomhedssammenslutninger i branchen. De blev tilsendt en meddelelse af klagepunkter den 6. maj 1992. Der blev afholdt høringer i begyndelsen af 1993.
7. Den 16. februar 1994 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvori den fastslog, at 17 europæiske stålvirksomheder og en af deres faglige organisationer i strid med EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, havde deltaget i en række aftaler, vedtagelser og former for samordnet praksis vedrørende fastsættelse af priser, opdeling af markeder og udveksling af fortrolige oplysninger om Fællesskabets marked for stålbjælker. Ved beslutningen pålagde den 14 virksomheder bøder for overtrædelser begået mellem den 1. juli 1988 og den 31. december 1990.
Retsforhandlinger ved Retten og den appellerede dom
8. Den 18. april 1994 anlagde appellanten sag ved Retten bl.a. med påstand om delvis annullation af den anfægtede beslutning.
9. Ved den appellerede dom gav Retten appellanten delvis medhold og nedsatte den bøde, virksomheden var blevet pålagt.
Parternes påstande
10. Appellanten har nedlagt følgende påstande:
– Principalt ophæves den appellerede dom, i det omfang den har pålagt appellanten en bøde på 3 350 000 EUR og i øvrigt har frifundet sagsøgte samt tilpligtet appellanten at bære sine egne omkostninger og betale tre fjerdedele af Kommissionens omkostninger.
– Subsidiært ophæves den appellerede dom delvis i overensstemmelse med de i appelskriftet anførte anbringender, og den appellanten pålagte bøde nedsættes.
– Under alle omstændigheder pålægges Kommissionen at betale omkostningerne i første instans og i appelsagen.
11. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
– Appellen forkastes i det hele.
– Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Appelanbringenderne
12. Appellanten har fremført seks anbringender til støtte for appellen:
1) tilsidesættelse af fællesskabsretten, idet Retten ikke påtalte den manglende overholdelse af væsentlige formforskrifter ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning
2) tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1
3) tilsidesættelse af fællesskabsretten, idet Retten undlod at annullere den anfægtede beslutnings artikel 1, uanset at denne bestemmelse ikke angiver varigheden af overtrædelsen vedrørende fastsættelse af priserne
4) urigtig retlig bedømmelse af aftalen om opdeling af det franske marked
5) ulovlig udøvelse af Rettens kontrolfunktion og tilsidesættelse af appellantens ret til kontradiktion
6) tilsidesættelse af fællesskabsretten ved valget af den omsætning, der blev anvendt med henblik på beregningen af bøden, og ved omregningen af denne omsætning til ecu.
13. De præmisser i den appellerede dom, der kritiseres i forbindelse med det enkelte anbringende, vil blive angivet i forbindelse med behandlingen af det pågældende anbringende.
Appellen
Det første anbringende
14. Med det første anbringende gør appellanten gældende, at Retten har tilsidesat fællesskabsretten ved ikke at påtale den manglende overholdelse af væsentlige formforskrifter ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
15. Dette anbringende består af tre led, hvor det første vedrører det manglende quorum ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning, det andet den manglende formelle overensstemmelse mellem den vedtagne og den meddelte beslutning og det tredje den manglende bekræftelse af beslutningen.
Det første anbringendes første led
16. Ifølge appellanten begik Retten en fejl, da den bedømte referatet fra det møde i Kommissionen, hvorunder den anfægtede beslutning blev vedtaget (herefter »mødereferatet«). Retten antog således, at vedtagelsen af beslutningen havde fundet sted under overholdelse af det foreskrevne quorum, uden at den havde vurderet alle de beviser, appellanten havde fremlagt, og idet den foretog en klart usammenhængende fortolkning af mødereferatet.
17. Det anføres i den appellerede dom, at det »fremgår« af s. 2 i mødereferatet, at ni kommissærer var til stede under Kommissionens drøftelse, selv om det anføres på s. 40 i mødereferatet, at Budd og Santopinto, henholdsvis kabinetschef for Sir Leon Brittan og for Ruberti, samt Evans, medlem af Flynns kabinet, var til stede under mødet i kommissionsmedlemmernes fravær, hvilket viser, at Sir Leon Brittan samt Ruberti og Flynn ikke var til stede, da den anfægtede beslutning blev vedtaget om eftermiddagen som nævnt i mødereferatets punkt XXV.
18. Dette led af anbringendet vedrører den appellerede doms præmis 122-124, der har følgende indhold:
»122 Det fremgår i øvrigt af listen over tilstedeværende personer, der findes på s. 2 i mødereferatet, at ni medlemmer af Kommissionen var til stede under Kommissionens drøftelser vedrørende punkt XXV, nemlig: Delors, Sir Leon Brittan, Van Miert, Ruberti, Millan, Van den Broek, Flynn, Steichen og Paleokrassas. Kvorumbetingelsen i artikel 5 i [Kommissionens forretningsorden, således som den foreligger ved Kommissionens afgørelse 93/492/Euratom, EKSF, EØF af 17.2.1993 (EFT L 230, s. 15, herefter »forretningsordenen fra 1993«)], var således opfyldt. [Den anfægtede beslutning] kunne endvidere vedtages med tilslutning fra de ni medlemmer, der var til stede, i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 6.
123 Sagsøgernes anbringende hviler imidlertid på en liste over tilstedeværende personer, der findes på s. 40 i mødereferatet, og ifølge hvilken Budd og Santopinto, henholdsvis kabinetschef for Sir Leon Brittan og for Ruberti, samt Evans, medlem af Flynns kabinet, »var til stede under mødet i kommissionsmedlemmernes fravær«. Sagsøgerne udleder heraf, at i modsætning til hvad der anføres på s. 2 i mødereferatet, var Sir Leon Brittan, Ruberti og Flynn ikke til stede under vedtagelsen af [den anfægtede beslutning] som nævnt i punkt XXV.
124 Dette anbringende kan ikke tiltrædes. Det fremgår nemlig af selve ordlyden af listen på s. 2 i mødereferatet, at den har til formål at give en præcis fortegnelse over tilstedeværende eller fraværende medlemmer af Kommissionen under det omhandlede møde. Denne fortegnelse vedrører såvel mødet om morgenen som mødet om eftermiddagen og udgør således beviset for, at de nævnte medlemmer af Kommissionen var til stede under disse to møder, medmindre det udtrykkeligt anføres, at et medlem var fraværende under drøftelsen vedrørende et særligt punkt. Listen på s. 40 i mødereferatet har derimod ikke til formål at give en fortegnelse over de tilstedeværende medlemmer af Kommissionen, men vedrører udelukkende andre personer, der måtte være til stede, som f.eks. kabinetscheferne. Under disse omstændigheder kan de indirekte følgeslutninger, som sagsøgerne vil drage af den nævnte liste, ikke gøres gældende over for den udtrykkelige angivelse på s. 2 i mødereferatet af de medlemmer af Kommissionen, der var til stede eller fraværende.«
19. Ifølge appellanten er den fortolkning, som Retten har angivet i disse præmisser i den appellerede dom, uden ethvert grundlag og uden sammenhæng.
20. Appellanten har i øvrigt anført, at Retten afslog at imødekomme virksomhedens anmodning om bevisoptagelse, hvis formål var ved hjælp af en undersøgelse af kommissærernes mødekalender at fastslå, hvem af dem der faktisk var til stede på det møde, hvorunder den anfægtede beslutning blev vedtaget. Retten har dermed tilsidesat appellantens ret til at kunne sikre sig, at den fulgte procedure ved vedtagelsen af den nævnte beslutning var lovlig, hvilken ret Domstolen udtrykkeligt har anerkendt i præmis 64 i dom af 5. juni 1994 i sagen Kommissionen mod BASF m.fl. (sag C-137/92 P, Sml. I, s. 2555).
21. Appellanten gør gældende, at Domstolen i medfør af artikel 24 i EKSF-statutten for Domstolen bør anmode Kommissionen om at fremlægge mødekalendere og andre lignende dokumenter vedrørende kommissionsmedlemmerne, således at der én gang for alle kan opstilles en fortegnelse over dem, der faktisk var til stede i forbindelse med vedtagelsen af den anfægtede beslutning under mødet om eftermiddagen den 16. februar 1994.
22. Kommissionen har indledningsvis gjort gældende, at anbringendet må afvises, da det alene tilkommer Retten at bedømme de faktiske omstændigheder og den værdi, der skal tillægges de beviser, som er fremlagt for den.
23. Begæringen om fremlæggelse af mødekalendere og andre lignende dokumenter vedrørende Kommissionens medlemmer må efter Kommissionens opfattelse ligeledes afvises, da dette ikke er en foranstaltning, der kan anordnes under en appelsag. Artikel 118 i Domstolens procesreglement, som specielt vedrører appelsager, henviser således til dette procesreglements artikel 43, 44, 55-90, 93, 95-100 og 102, men nævner klart ikke procesreglementets artikel 45-54, der vedrører bevisoptagelse.
24. Såfremt Domstolen anser dette led i anbringendet for egnet til realitetsbehandling, har Kommissionen gjort gældende, at det er uden grundlag. Det var således med føje, at Retten tog hensyn til fortegnelsen på s. 2 i mødereferatet, hvis formål er at give en præcis fortegnelse over tilstedeværende eller fraværende medlemmer af Kommissionen under det omhandlede møde. Endvidere gør Kommissionen gældende, at appellanten fejlfortolker s. 40 i mødereferatet. Som det blev påvist af Retten, kan det nemlig ikke udledes af det dér anførte, at de tre nævnte medlemmer af Kommissionen var fraværende på tidspunktet for drøftelsen vedrørende punkt XXV i dagsordenen.
Domstolens bemærkninger
25. Der skal indledningsvis mindes om, at som det fremgår af artikel 32d, stk. 1, KS og artikel 51 i EKSF-statutten for Domstolen, er appel begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere beviserne, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet forkert gengivet (jf. i denne retning dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 49 og 66, af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis 194, og af 10.12.2002, sag C-312/00 P, Kommissionen mod Camar og Tico, Sml. I, s. 11355, præmis 69).
26. Det bemærkes, at appellanten med sin argumentation i den foreliggende sag ikke søger at påvise, at Retten har forvansket mødereferatets indhold. Virksomheden anfægter blot Rettens fortolkning af referatet i den appellerede doms præmis 124.
27. Det må herefter fastslås, at i det omfang denne del af det første led af det første anbringende indeholder en kritik af Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder og af beviserne, må den afvises.
28. Vedrørende begæringen om fremlæggelse af kommissærernes mødekalendere skal det bemærkes, at det i medfør af procesreglementets bestemmelser om bevisoptagelse påhviler Fællesskabets retsinstanser at tage stilling til, om fremlæggelse af et dokument er nødvendig under hensyn til sagens faktiske omstændigheder. For så vidt angår Retten fremgår det af bestemmelserne i procesreglementets artikel 49, og artikel 65, litra b), at anmodning om fremlæggelse af dokumenter er en af de foranstaltninger til bevisoptagelse, Retten kan træffe bestemmelse om når som helst under sagens behandling (dom af 6.4.2000, sag C-286/95 P, Kommissionen mod ICI, Sml. I, s. 2341, præmis 49 og 50).
29. I betragtning af, at Retten rådede over en kopi af mødereferatet, dvs. det dokument, der i forretningsordenen fra 1993 foreskrives som bevis for forløbet af møderne i Kommissionen, og hvis lovlighed Retten havde efterprøvet, således som det er anført i den appellerede doms præmis 147, var den på ingen måde forpligtet til at anordne en supplerende bevisoptagelse med henblik på at fremskaffe andre dokumenter, såfremt den fandt, at en sådan foranstaltning ikke var nødvendig for at bringe sandheden for dagen (jf. i denne retning dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, præmis 404).
30. Vedrørende begæringen om, at Domstolen selv træffer bestemmelse om, at mødereferater og andre lignende dokumenter vedrørende kommissærerne skal fremlægges, er det tilstrækkeligt at bemærke, at en sådan bevisoptagelse ligger uden for rammerne af en appelsag, hvis formål er at kontrollere lovligheden af en afgørelse truffet af Retten, og som er begrænset til retsspørgsmål.
31. For det første ville en bevisoptagelse nødvendigvis foranledige Domstolen til at udtale sig om spørgsmål af faktisk karakter (jf. i denne retning dom af 8.7.1999, sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 91).
32. For det andet vedrører appellen kun den appellerede dom, og det er alene i det tilfælde, hvor denne måtte blive ophævet, at Domstolen i henhold til artikel 54, stk. 1, i EKSF-statutten for Domstolen ville kunne afgøre sagen selv (jf. i denne retning dommen i sagen Hüls mod Kommissionen, præmis 92).
33. Det første led af det første anbringende må følgelig afvises.
Det første anbringendes andet led
34. Appellanten kritiserer den appellerede doms præmis 135, der lyder:
»Sagsøgerne har ikke gjort gældende, og Retten har ikke kunnet konstatere, at der er indholdsmæssig forskel mellem [den anfægtede beslutning] i versionerne K(94)321/2 og K(94)321/3, når de læses sammen, og således som de er blevet indleveret af Kommissionen til Rettens Justitskontor på de fire autentiske sprog, og de versioner af beslutningen, der er meddelt sagsøgerne. Det er under disse omstændigheder uden betydning, at beslutningen blev vedtaget i form af to dokumenter, nemlig K(94)321/2 og K(94)321/3, hvor den anden indeholder visse ændringer, heriblandt nogle håndskrevne ændringer, af den første, så meget mere som disse ændringer i det væsentlige kun vedrører ratebetalingen af bøderne og beslutningen om ikke at pålægge bøder med et lavere beløb end 100 ECU. Det er ligeledes uden betydning, at visse sprogversioner af dokument K(94)321/2 og K(94)321/3 har en usammenhængende paginering eller forskellige skrifttyper, eftersom det intellektuelle og formelle element i disse dokumenter, når de læses sammen, svarer til den version af [den anfægtede beslutning], der blev meddelt sagsøgerne (dommen i sagen [Kommissionen mod BASF m.fl.], præmis 70).«
35. Appellanten har anført, at med antagelsen om, at den vedtagne og den meddelte version af en beslutning ikke nødvendigvis skal være overensstemmende, har Retten foretaget en urigtig anvendelse af den retspraksis, som den henviser til. Det fremgår af denne retspraksis, at såfremt der ikke er formel overensstemmelse mellem den vedtagne beslutning og den beslutning, der er meddelt parterne, skal den sidstnævnte beslutning anses for ugyldig.
36. Ifølge Kommissionen må dette anbringende afvises, idet Retten blot fastslog sagens faktiske omstændigheder med bemærkningen om, at den ikke havde konstateret nogen indholdsmæssig forskel mellem de forskellige versioner af den anfægtede beslutning.
37. I øvrigt er anbringendet efter Kommissionens opfattelse uden retligt grundlag og bygger på en fejlagtig fortolkning af den appellerede doms præmis 135. Således udtalte Retten ikke, at Kommissionen kunne fremsende en tekst til parterne, der ikke svarede til den vedtagne tekst, men derimod, at omstændigheder såsom en usammenhængende paginering eller forskellige skrifttyper ikke berørte dokumenternes intellektuelle og formelle elementer.
Domstolens bemærkninger
38. Det må konstateres, at med dette led af det første anbringende kritiserer appellanten Rettens bevisbedømmelse. I den appellerede doms præmis 135 fastslog Retten således – efter at have undersøgt de dokumenter, som den var blevet forelagt – at det ikke var godtgjort, at der forelå en indholdsmæssig forskel mellem den meddelte version af den anfægtede beslutning og versionerne K(94)321/2 og K(94)321/3, der var vedlagt mødereferatet.
39. Følgelig må det andet led af det første anbringende afvises.
Det første anbringendes tredje led
40. Det tredje led af det første anbringende vedrører den appellerede doms præmis 143-147, der har følgende indhold:
»143 Det skal først bemærkes, at artikel 16, stk. 1, i forretningsordenen fra 1993 ikke præciserede, på hvilken måde de på møderne vedtagne retsakter skulle »vedlægges« som bilag til referatet, til forskel fra – f.eks. – artikel 16 i Kommissionens forretningsorden, som affattet ved afgørelse 95/148/EF, Euratom, EKSF, af 8. marts 1995 (EFT L 97, s. 82), som bestemmer, at de pågældende retsakter skal vedlægges »som fast tilknyttet bilag« til referatet.
144 I nærværende sag blev mødereferatet modtaget af Retten vedlagt dokumenterne K(94)321/2 og K(94)321/3 på de forskellige autentiske sprog i det samme omslag og på samme måde, som Kommissionens repræsentanter har hævdet at have modtaget det fra Kommissionens Generalsekretariat efter Rettens anmodning af 11. marts 1998. Det må herefter formodes, at disse dokumenter blev »vedlagt« mødereferatet i den forstand, at de blev anbragt sammen med dette uden at være knyttet til det fysisk.
145 Formålet med artikel 16, stk. 1, i forretningsordenen fra 1993 er at sikre, at Kommissionen forskriftsmæssigt har vedtaget retsakten, således som den er blevet meddelt adressaten. I den foreliggende sag har sagsøgeren ikke påvist nogen indholdsmæssig forskel mellem den version af [den anfægtede beslutning], som blev meddelt selskabet, og den version, der ifølge Kommissionen blev »vedlagt« mødereferatet.
146 Under disse omstændigheder, og når henses til den gyldighedsformodning, der knytter sig til Fællesskabets retsakter (Rettens dom af 27.10.1994, sag T-35/92, John Deere mod Kommissionen, Sml. II, s. 957, præmis 31), har sagsøgeren ikke påvist, at dokumenterne K(94)321/2 og K(94)321/3 ikke blev »vedlagt« mødereferatet som omhandlet i artikel 16 i forretningsordenen fra 1993. Disse dokumenter må følgelig anses for bekræftet ved formandens og generalsekretærens underskrifter, der er anbragt på den første side af det nævnte referat.
147 For så vidt angår det forhold, at det for Retten fremlagte mødereferat selv er en fotokopi, som ikke er forsynet med formandens og generalsekretærens originale underskrifter, skal det bemærkes, at den første side af dette dokument er forsynet med stemplet »bekræftet genpart, generalsekretær Carlo Trojan«, og at dette stempel er forsynet med den originale underskrift fra Trojan, der er Kommissionens faste generalsekretær. Retten finder, at denne bekræftelse af genpartens overensstemmelse fra Kommissionens faste generalsekretær udgør et tilstrækkeligt bevis for, at den originale version af mødereferatet er forsynet med de originale underskrifter fra Kommissionens formand og generalsekretær.«
41. Appellanten gør gældende, at med antagelsen om, at versionerne K(94)321/2 og K(94)321/3 behørigt var blevet vedlagt mødereferatet, tilsidesatte Retten i den appellerede doms præmis 144 artikel 16, stk. 1, i forretningsordenen fra 1993, der bestemmer:
»Retsakter, der vedtages på Kommissionens møder eller ved skriftlig procedure, vedlægges på det eller de sprog, hvorpå de er autentiske, som bilag til referatet af det kommissionsmøde, på hvilket de er vedtaget, eller på hvilket det tages til efterretning, at de er vedtaget. Vedtagelsen af sådanne retsakter bekræftes ved formandens og generalsekretærens underskrift på mødereferatets første side.«
42. Endvidere gør appellanten gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 147 ikke foretog en korrekt bedømmelse af beviset for, at den meddelte anfægtede beslutning var blevet bekræftet af Kommissionens formand og generalsekretær.
43. Kommissionen anser begge disse klagepunkter for uegnede til realitetsbehandling, eftersom de vedrører konstateringen af faktiske omstændigheder eller bevisbedømmelsen, hvilket henhører under Rettens enekompetence.
44. Kommissionen hævder i øvrigt, at anbringendet er ugrundet, da der også skal tages hensyn til den appellerede doms præmis 145 og 146, og bemærker, at appellanten ikke har fremlagt noget indicium for, at der er en indholdsmæssig forskel mellem den anfægtede beslutnings versioner.
45. For så vidt angår den appellerede doms præmis 147 gør Kommissionen gældende, at artikel 16 i forretningsordenen fra 1993 ikke foreskriver bekræftelse af de meddelte beslutninger, men alene bekræftelse af mødereferaterne.
Domstolens bemærkninger
46. Det må fastslås, at appellanten på ny anfægter Rettens bevisbedømmelse. I den appellerede doms præmis 144 formodede Retten således, at dokumenterne K(94)321/2 og K(94)321/3 var vedlagt mødereferatet, mens den i dommens præmis 147 fandt, at bekræftelsen af genpartens overensstemmelse fra Kommissionens faste generalsekretær udgjorde et tilstrækkeligt bevis for, at den originale version af mødereferatet er forsynet med de originale underskrifter fra Kommissionens formand og generalsekretær.
47. Følgelig må det tredje led af det første anbringende afvises.
48. Under henvisning til det ovenfor anførte må det første anbringende i sin helhed afvises.
Det andet anbringende
49. Det andet anbringende, hvorefter der foreligger en tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, er opdelt i tre led. Ifølge det første led foreligger der en tilsidesættelse af begrebet »den normale konkurrence« i denne bestemmelses forstand, ifølge det andet led en manglende overholdelse af forpligtelsen til at påvise den skadelige virkning for konkurrencen af de former for adfærd, der påtales i den anfægtede beslutning, og ifølge det tredje led er der ikke taget hensyn til den rolle, som GD III spillede.
Det andet anbringendes første led
50. Med det første led af det andet anbringende, hvorefter der foreligger en tilsidesættelse af begrebet »den normale konkurrence« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand, har appellanten gjort gældende, at Retten har fortolket begreberne »aftale« og »samordnet praksis«, der findes i denne bestemmelse, på samme måde som de tilsvarende begreber i EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF), selv om den burde have bedømt de faktiske omstændigheder, der omhandles i den anfægtede beslutning, efter de regler, der fremgår af EKSF-traktatens artikel 46-48, artikel 60 samt artikel 65, og ikke efter EF-traktatens egne regler.
51. Appellanten har anført, at den konkurrence, der omhandles i EKSF-traktaten, ikke er den konkurrence, der beskyttes ved EF-traktaten, men en ufuldstændig konkurrence på et oligopolistisk marked. EKSF-traktatens artikel 60 indfører et element af samordning mellem virksomhederne, idet den tilskynder til en så godt som automatisk tilpasning af deres priser til de priser, der offentliggøres i henhold til denne bestemmelse. Det er derfor med urette, at Retten bedømte de former for adfærd, der foreholdes appellanten, i forhold til EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, uden at tage hensyn til den nævnte artikel 60.
52. Kommissionen har for det første gjort gældende, at dette led af anbringendet blot er en gentagelse af argumenter, der blev fremført for Retten, og at det af samme grund må afvises.
53. Den har for det andet anført, at Rettens argumentation i den appellerede doms præmis 238-242 og 245-253 er korrekt. Den har navnlig bemærket, at de former for adfærd, der blev foreholdt appellanten, var aftaler og samordnet praksis med henblik på at fastlægge priserne og markedsandelene. Sådanne former for praksis nævnes ikke i EKSF-traktatens artikel 60, og denne traktats artikel 65 ville blive frataget sin virkning, såfremt de blev anset for lovlige.
Domstolens bemærkninger
54. Det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 237-242 undersøgte den sammenhæng, som EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, indgår i. I dommens præmis 243-253 undersøgte den også, hvorvidt traktatens artikel 60 var relevant for bedømmelsen efter den nævnte artikel 65, stk. 1, af den adfærd, der var lagt appellanten til last. I dommens præmis 254 behandlede den EKSF-traktatens artikel 46-48 og konkluderede derefter i den følgende præmis, at ingen af de i nærværende præmis nævnte bestemmelser tillader virksomhederne at tilsidesætte forbuddet i den nævnte artikel 65, stk. 1, ved at indgå aftaler eller gennemføre samordnet praksis vedrørende prisfastsættelse af den art, der er tale om i nærværende sag.
55. De af Retten i så henseende anførte betragtninger findes i det hele at kunne tiltrædes.
56. Følgelig er det første led af det andet anbringende ugrundet.
Det andet anbringendes andet led
57. Ifølge appellanten begik Retten en retlig fejl i den appellerede doms præmis 230 med antagelsen om, at Kommissionen ikke var forpligtet til at påvise en skadelig virkning for konkurrencen af de former for adfærd, der blev påtalt i den anfægtede beslutning, selv om Kommissionen i beslutningens betragtning 222 havde fundet anledning til at præcisere, at de nævnte former for adfærd havde haft en ikke ubetydelig virkning i den henseende. Rettens argumentation er endvidere selvmodsigende, idet den et andet sted, nemlig i dommens præmis 517, fandt, at »Kommissionen [...] har overvurderet de økonomiske virkninger af de aftaler om fastsættelse af priser, som er konstateret i nærværende sag, i forhold til den konkurrence, der ville have været uden sådanne overtrædelser, når henses til den gunstige økonomiske konjunktur og til virksomhedernes vide adgang til at føre almindelige drøftelser vedrørende prisprognoser, indbyrdes og med GD III, som led i møder, der med regelmæssige mellemrum blev afholdt af sidstnævnte«.
58. Kommissionen bemærker, at det fremgår af selve ordlyden af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, at aftaler og former for praksis er i strid med denne bestemmelse, så snart de blot »har til formål« at begrænse konkurrencen. Det er følgelig med rette, at Retten fastslog, at det ikke var nødvendigt at påvise, at det påtalte kartel faktisk havde haft en sådan skadelig virkning for konkurrencen.
Domstolens bemærkninger
59. Det er tilstrækkeligt at konstatere, at EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, forbyder aftaler, som »har til formål« at hindre, begrænse eller fordreje den normale konkurrence.
60. Den nævnte bestemmelse indeholder følgelig et forbud mod en aftale, som har til formål at begrænse konkurrencen, men hvis konkurrencebegrænsende virkninger ikke er blevet påvist. Det var derfor med føje, at Retten i den appellerede doms præmis 230 bekræftede, at Kommissionen ikke var forpligtet til at bevise, at der forelå en skadelig virkning for konkurrencen, for at en overtrædelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, kunne fastslås.
61. Vedrørende den appellerede doms præmis 517, hvori Retten fastslog, at Kommissionen havde overvurderet de økonomiske virkninger af de aftaler om fastsættelse af priser, der var konstateret i sagen, bemærkes, at appellanten med henvisning til den nævnte præmis gør gældende, at der i dommen kan påvises en modsigelse i begrundelsen, og hævder, at det var nødvendigt at bevise virkningerne af disse aftaler, for at deres ulovlige karakter kunne fastslås. Det bemærkes imidlertid, at den nævnte præmis indgår i den del af den appellerede dom, hvori Retten undersøger de økonomiske virkninger af overtrædelserne med henblik på at bedømme, om det fastsatte bødebeløb er urimeligt (præmis 505-518).
62. I denne del af den appellerede dom undersøgte Retten således et af de kriterier, der sædvanligvis anvendes med henblik på bedømmelsen af en overtrædelses grovhed, hvorved den imidlertid i dommens præmis 507 understregede, at en overtrædelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, kan fastslås, og en bøde pålægges i medfør af denne artikels stk. 5, selv om der ikke foreligger konkurrencebegrænsende virkninger.
63. Følgelig modsagde Retten ikke sig selv, da den tog hensyn til de økonomiske virkninger af de nævnte aftaler med henblik på bedømmelsen af bødens størrelse, selv om sådanne virkninger ikke er en nødvendig betingelse for, at der kan fastslås en overtrædelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1.
64. Det andet led af det andet anbringende er følgelig ugrundet.
Det andet anbringendes tredje led
65. Det tredje led af det andet anbringende vedrører den appellerede doms præmis 395 og 404-439. Efter at have undersøgt forskellige beviser konkluderede Retten i dommens præmis 436, at virksomhederne bevidst havde handlet således, at tjenestemændene i GD III ikke fik kendskab til deres konkurrencebegrænsende aftaler og heller ikke til deres drøftelser vedrørende præcise, detaljerede og individualiserede oplysninger om virksomhederne.
66. Appellanten gør gældende, at Rettens argumentation er uacceptabel, da den indebærer en klar forvanskning af skriftlige beviser og af vidneerklæringerne vedrørende det kendskab, der var i GD III til udvekslingen af prognoser om de fremtidige priser. Det er imidlertid på grundlag af denne argumentation, at Retten drog sin konklusion om, at appellanten ikke havde godtgjort, at GD III havde deltaget i de konstaterede overtrædelser, eller i hvert fald ikke, at generaldirektoratet havde kendskab til indholdet af de møder, der blev afholdt mellem de berørte virksomheder. Appellanten henviser især til den appellerede doms præmis 395, 409 og 414-416.
67. Disse præmisser har følgende indhold:
»395 Retten bemærker indledningsvis, at selv om det antages, at der efter den åbenbare kriseperiode fortsat kan have været en vis tvivl med hensyn til den reelle rækkevidde af traktatens artikel 65, stk. 1, eller med hensyn til Kommissionens opfattelse på dette punkt i betragtning af den uklare holdning, den havde haft indtil den 30. juni 1988 (jf. herom præmis 491-502 i den d.d. afsagte dom i sag T-141/94, Thyssen [Stahl] mod Kommissionen), kan denne omstændighed ikke ændre det forhold, at den adfærd, som sagsøgeren beskyldes for vedrørende tiden efter den nævnte dato, og navnlig efter den 1. januar 1989, udgør overtrædelser. Retten har allerede henvist til Domstolens praksis, hvorefter forbuddet i traktatens artikel 65, stk. 1, er strengt og betegnende for den ordning, der er indført ved traktaten (udtalelse 1/61 [af 13.12.1961, Sml. 1954-1964, s. 265, org.ref.: Rec. s. 505], på s. 519).
[...]
409 Det er rigtigt, at Kommissionen i den forbindelse forfulgte det generelle mål at opretholde ligevægten mellem udbuddet og efterspørgslen og følgelig stabilisere det generelle prisniveau, således at jern- og stålvirksomhederne på ny kunne blive rentable (jf. f.eks. det interne notat fra GD III af 24.10.1988 med henblik på mødet med industrien den 27.10.1988, erindringsnotatet fra GD III af 10.5.1989 med henblik på konsultationsmødet den 27.4.1989, erindringsnotatet fra GD III af 28.10.1989 vedrørende konsultationsmødet den 26.10.1989 og det interne notat fra GD III af 8.11.1989 vedrørende et møde med producenterne den 7.11.1989).
[...]
414 Det er rigtigt, at en lang række dokumenter vedrørende møderne mellem industrien og GD III omhandler prisprognoser.
415 Det er endvidere rigtigt, at det i det efterfølgende perspektiv fremgår af samtlige de dokumenter, der er fremlagt for Retten, at visse af de oplysninger, der blev givet til GD III vedrørende de fremtidige priser på stålbjælker, stammede fra de aftaler, der var indgået inden for [Eurofers udvalg ved navn »’Stålbjælkeudvalget« (herefter »Stålbjælkeudvalget«] (jf. navnlig referaterne af møderne i [Stålbjælkeudvalget] den 18.10.1988, den 10.1., 19.4., 6.6. og 11.7.1989, sammenholdt med referaterne og »speaking notes« vedrørende konsultationsmøderne den 27.10.1988, den 26.1., 27.4. og 27.7.1989).
416 Retten finder imidlertid, at tjenestemændene fra GD III på daværende tidspunkt ikke var i stand til blandt de mange oplysninger, som Eurofer forsynede dem med – og som navnlig vedrørte den almindelige situation på markedet, lagrene, indførslerne og udførslerne og tendenserne vedrørende efterspørgslen – at opdage, at oplysningerne vedrørende priser stammede fra aftaler mellem virksomhederne.«
68. Ifølge Kommissionen må dette led af anbringendet afvises, da det vedrører vurderingen af beviserne og ikke, at de skulle være gengivet forkert. Appellanten anfører intet som helst nærmere om, hvad den påståede forkerte gengivelse af disse beviser konkret består i, selv om det påhviler virksomheden at oplyse oprindelsen til og arten af den fortolkningsfejl, som Retten skulle have begået på dette punkt.
Domstolens bemærkninger
69. Appellanten gør i sagen gældende, at Retten har gengivet de dokumenter og vidneforklaringer, der er forelagt for den, forkert, men påviser på ingen måde, og forsøger i øvrigt ikke at påvise, hvorfor Retten i de præmisser i den appellerede dom, som dette led af anbringendet henviser til, skulle have foretaget urigtige konstateringer vedrørende faktiske omstændigheder og ændret det klare og præcise indhold af de nævnte dokumenter og vidneforklaringer.
70. I øvrigt fremgår det uden videre af en gennemlæsning af de nævnte præmisser i den appellerede dom, at Retten heri anfører betragtninger vedrørende de fremlagte beviser og giver udtryk for sin egen overbevisning med hensyn til det faktiske sagsforløb.
71. Det må følgelig fastslås, at det tredje led af det andet anbringende reelt vedrører Rettens bevisbedømmelse. Under hensyn til den retspraksis, der er nævnt i præmis 25 i nærværende dom, må det derfor afvises.
72. I betragtning af det anførte skal det andet anbringende dels, afvises, dels forkastes som ugrundet.
Det tredje anbringende
73. Med det tredje anbringende gør appellanten gældende, at Retten har tilsidesat fællesskabsretten ved ikke at annullere den anfægtede beslutnings artikel 1, uanset at denne bestemmelse ikke angiver varigheden af overtrædelsen vedrørende fastsættelse af priserne.
74. Appellanten bemærker, at Retten i den appellerede doms præmis 259 fastslog, at den anfægtede beslutnings betragtning 227-237 ikke indeholder forhold, der beviser den fulde varighed af overtrædelsen vedrørende fastsættelse af priserne. Appellanten anfægter derfor Rettens udtalelse i dommens præmis 263 om, at aftalerne og den samordnede praksis vedrørende fastsættelse af priserne, der var lagt appellanten til last, udgjorde en konstant koordinering, selv om det fremgår af Rettens praksis, at det påhvilede Kommissionen i den anfægtede beslutning individuelt at påvise, at den enkelte overtrædelse forelå, samt overtrædelsens varighed (dom af 10.3.1992, sag T-11/89, Shell mod Kommissionen, Sml. II, s. 757, præmis 190, og af 14.5.1998, sag T-295/94, Buchmann mod Kommissionen, Sml. II, s. 813, præmis 82 og 119).
75. Ifølge Kommissionen er anbringendet ugrundet. Sagsøgeren har forsøgt at fordreje indholdet af den appellerede dom ved blot at henvise til dennes præmis 259. For selv om Retten i den nævnte præmis anerkendte, at overtrædelsens varighed ikke kan fastslås på grundlag af den anfægtede beslutnings betragtning 227-237, er dens konklusion baseret på en undersøgelse i dommens præmis 260-262 af andre afsnit i disse betragtninger såvel som på de deri citerede dokumenter.
Domstolens bemærkninger
76. Den appellerede doms præmis 259-263, der skal gengives fuldt ud, lyder som følger:
»259 Det er rigtigt, at det anførte i [den anfægtede beslutnings] betragtning 227-237 ikke i sig selv indeholder forhold, der beviser den fulde varighed af overtrædelsen vedrørende prisfastsættelse inden for Stålbjælkeudvalget, der er lagt appellanten til last i beslutningens artikel 1, nemlig en periode på 24 måneder fra den 1. januar 1989 til den 31. december 1990. Det fremgår således ikke af denne del af beslutningen, at deltagerne i Stålbjælkeudvalgets møder havde indgået eller anvendt en aftale eller anvendte en samordnet praksis vedrørende prisfastsættelse i fjerde kvartal 1990.
260 Det fremgår imidlertid af [den anfægtede beslutnings] betragtning 118-121 og af de deri nævnte dokumenter, at Stålbjælkeudvalgets medlemmer – efter at de på mødet den 11. september 1990 såvel principielt som med henblik på gennemførelsen i praksis havde drøftet en mindre prisstigning, der »sandsynligvis anvendes fra den 1. januar« 1991 – fortsatte deres drøftelser på mødet den 9. oktober 1990, indtil de nåede til enighed om en prisforhøjelse i størrelsesordenen 20-30 DEM på de kontinentale markeder i første kvartal 1991 (jf. referatet fra det nævnte møde, dokumenterne nr. 346-354 i sagsakten). Endvidere anføres det i referatet fra mødet, at »for så vidt angår priserne havde niveauerne fra tredje kvartal 1990 trods visse vanskeligheder i nogle lande kunnet videreføres i fjerde kvartal med fuldstændig anvendelse af de nye forskelle«.
261 Når henses til de aftaler, der regelmæssigt blev indgået eller forlænget fra kvartal til kvartal, og til de former for praksis, der fandt gentagen anvendelse inden for Stålbjælkeudvalget indtil de første undersøgelser, som Kommissionen foretog i januar 1991, finder Retten, at disse dokumenter udgør beviset for, at den ulovlige samordning af priserne, og navnlig forlængelsen af de tidligere indgåede aftaler, fortsatte i fjerde kvartal 1990.
262 Mere generelt finder Retten, at de aftaler og former for samordnet praksis vedrørende prisfastsættelsen, der foreholdes sagsøgeren, på grundlag af de faktiske konstateringer i [den anfægtede beslutnings] betragtning 95-121 og 227-237 indgår som et led i de regelmæssige møder og permanente kontakter mellem producenterne, der var anledningen til et løbende samarbejde mellem dem inden for Stålbjælkeudvalget.
263 Det er følgelig med rette, at Kommissionen i [den anfægtede beslutnings] betragtning 221 fastslog, at parterne gennemførte en konstant koordinering, hvis formål navnlig var at forhøje og harmonisere priserne i EKSF’s forskellige medlemsstater, og i beslutningens betragtning 242 bemærkede, at ansvaret for de i beslutningen beskrevne aftaler og former for samordnet praksis vedrørende prisfastsættelse inden for Stålbjælkeudvalget ligger hos alle virksomhederne for så vidt angår det tidsrum, i hvilket de hver især deltog i møderne og det dermed forbundne samarbejde, dvs. for sagsøgerens vedkommende, når henses til den særlige situation for de spanske producenter (jf. beslutningens betragtning 313), en periode på 24 måneder fra den 1. januar 1989 til den 31. december 1990.«
77. Det fremgår af citatet i den foregående præmis, at Retten undersøgte den anfægtede beslutnings forskellige dele og derefter i den appellerede doms præmis 263 konkluderede, at overtrædelsens varighed faktisk var 24 måneder. Den fastslog ganske vist i dommens præmis 259, at deltagelsen i overtrædelsen i fjerde kvartal 1990 ikke fremgik af den anfægtede beslutnings betragtning 227-237, men støttede sin konklusion på forskellige dele i beslutningen, der er beskrevet i dommens præmis 260-262.
78. Appellanten kan ikke med føje med henvisning til konstateringen i den appellerede doms præmis 259 anfægte konklusionen i dommens præmis 263 uden at tage hensyn til dommens præmis 260-262, hvori Retten har angivet de forhold, som den tog i betragtning.
79. Følgelig er det tredje anbringende ugrundet.
Det fjerde anbringende
80. Med det fjerde anbringende gøres det gældende, at fællesskabsretten er tilsidesat som følge af en urigtig retlig bedømmelse af aftalen om opdeling af det franske marked.
81. Dette anbringende vedrører den appellerede doms præmis 296 og 297, der lyder:
»296 Når henses til disse samstemmende omstændigheder, der har sammenhæng med møderne i Stålbjælkeudvalget, hvormed et af hovedformålene var at stabilisere omfanget af importleverancerne med henvisning til de sædvanlige leveringsmønstre (jf. nedenfor), finder Retten, at Kommissionen i [den anfægtede beslutnings] betragtning 260 med rette kunne konkludere, at sagsøgeren, uden at have deltaget aktivt i »udformningen af ordningen«, fulgte denne, og at det derfor med føje kunne lægges til grund, at virksomheden havde deltaget i den pågældende overtrædelse.
297 Eftersom det er fastslået, at formålet med den omhandlede aftale var at stabilisere deltagernes leverancer på et niveau svarende til deres sædvanlige leveringsmønstre, kan den omstændighed, at de mængder, som sagsøgeren eksporterede til det franske marked i fjerde kvartal, i vidt omfang svarede til dem, som virksomheden havde eksporteret i det første og det andet kvartal, ikke fortolkes som bevis for, at virksomheden ikke deltog i den nævnte aftale, og heller ikke som et forhold, der berettiger en anvendelse på omstændighederne i den foreliggende sag af de principper, som Domstolen fastslog i [dom af 28.3.1984, forenede sager 29/83 og 30/83], CRAM og Rheinzink mod Kommissionen [Sml. s. 1679].«
82. I den appellerede doms præmis 298 fastslog Retten, at appellantens deltagelse i en aftale om markedsopdeling, der er forbudt i henhold til EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, var bevist i fornødent omfang.
83. Ifølge appellanten afviste den appellerede dom med urette at anvende de principper på nærværende sag, som Domstolen fastslog i dommen i sagen CRAM og Rheinzink mod Kommission, ifølge hvilke en beslutning, der fastslår en overtrædelse, må annulleres, såfremt de kritiserede forhold kan forklares på anden måde, end det gøres i denne beslutning. Appellanten havde i første instans gjort gældende, at den mængde, der blev eksporteret i fjerde kvartal 1989, på ingen måde var unormal, men kunne forklares med, at den svarede til virksomhedens sædvanlige eksport. Det er uberettiget, at Retten forkastede denne forklaring med den betragtning, at den nævnte mængde ikke kunne udgøre et bevis for den manglende deltagelse i en aftale, hvis formål var at stabilisere deltagernes leverancer på et niveau svarende til de sædvanlige leveringsmønstre.
84. Ifølge Kommissionen må dette anbringende afvises, fordi der både er tale om en ren gentagelse af argumenter, der allerede blev fremført i første instans, og om en bedømmelse af de faktiske omstændigheder.
Domstolens bemærkninger
85. Det skal blot bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 296-298 foretog en bevisbedømmelse. Den gav dér bl.a. udtryk for sin overbevisning om, at de konstaterede faktiske forhold ikke kunne forklares på anden måde end med appellantens deltagelse i den påtalte aftale.
86. Under hensyn til den i nærværende doms præmis 25 nævnte retspraksis må det fjerde anbringende herefter afvises.
Det femte anbringende
87. Med det femte anbringende gøres det gældende, at Retten har udøvet sin kontrolfunktion ulovligt, og at appellantens ret til kontradiktion er tilsidesat.
88. Dette anbringende vedrører den appellerede doms præmis 332-339. I sin besvarelse af 19. januar 1998 på et skriftligt spørgsmål fra Retten og under den mundtlige forhandling for Retten havde Kommissionen gjort gældende, at de omtvistede informationsudvekslingsordninger ikke udgjorde en selvstændig overtrædelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, men udgjorde en del af mere omfattende overtrædelser. Efter at den i dommens præmis 333-338 havde undersøgt den anfægtede beslutning, konkluderede Retten imidlertid i dommens præmis 339, at de nævnte ordninger i beslutningen var blevet anset for at udgøre en selvstændig overtrædelse, og at de argumenter, som Kommissionen havde fremført i sin besvarelse og i retsmødet, derfor måtte forkastes, for så vidt som der hermed blev gjort forsøg på at ændre denne retlige bedømmelse.
89. Appellanten kritiserer den appellerede dom for at have fortolket den anfægtede beslutning forkert, idet den har omformuleret den, ændret dens indhold og tillagt den en konklusion, som den ikke indeholder. Retten har dermed på ulovlig måde udøvet sin kontrolfunktion vedrørende lovligheden af en retsakt, der fastlægger bøder. Ifølge appellanten burde Retten have annulleret bøden, der fejlagtigt var pålagt for en overtrædelse, som efter Kommissionens egen forklaring ikke havde en selvstændig karakter.
90. Ifølge Kommissionen skal anbringendet afvises, da det for første gang er gjort gældende for Domstolen og er forskelligt fra det, der blev gjort gældende i første instans, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 324. Det er i øvrigt uden grundlag. Retten har på ingen måde omformuleret og ændret den anfægtede beslutnings indhold, men har simpelthen afvist de forklaringer, som Kommissionen gav i sine indlæg og under retsmødet.
Domstolens bemærkninger
91. Det bemærkes, at appellanten ikke påviser, og heller ikke søger at påvise, på hvilken måde Retten skulle have tilsidesat fællesskabsretten ved selv at fortolke den anfægtede beslutning, i stedet for at henholde sig til de forklaringer, der blev givet i svaret af 19. januar 1998 og under retsmødet af Kommissionens repræsentanter.
92. Det skal hertil blot bemærkes, at når Retten træffer afgørelse i en sag vedrørende en påstand om annullation af en fællesskabsretsakt, tilkommer det den selv at fortolke denne retsakt.
93. For så vidt som anbringendet kan fortolkes som en beskyldning mod Retten for at have gengivet den anfægtede beslutning forkert, skal det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 333-337 foretog en detaljeret gennemgang af beslutningens betragtning 263-271. Det fremgår imidlertid ikke af en sammenligning af de nævnte præmisser i den appellerede dom med den anfægtede beslutnings nævnte betragtninger, at Retten har gengivet beslutningens indhold forkert.
94. Følgelig er det femte anbringende ugrundet.
Det sjette anbringende
95. Med det sjette anbringende gøres det gældende, at fællesskabsretten er tilsidesat som følge af valget af den omsætning, der blev anvendt med henblik på beregningen af bøden og omregningen af denne omsætning i ecu.
96. Ifølge appellanten godkendte Retten i den appellerede doms præmis 474 med urette, at der ved bødeberegningen blev taget hensyn til omsætningen i det sidste år inden for overtrædelsesperioden, dvs. i 1990, selv om Kommissionen i dette øjemed burde have anvendt omsætningen i året forud for datoen for vedtagelsen af den anfægtede beslutning, med hensyn til hvilket den rådede over konsoliderede regnskaber, det vil for sagsøgerens vedkommende sige 1992. Det er i strid med retssikkerhedsprincippet og princippet om ret og rimelighed, at året 1990 blev anvendt som kriterium.
97. Appellanten har endvidere anført, at i stedet for at fastsætte bøden i spanske pesetas og omregne den i ecu efter den officielle vekselkurs, der var gældende umiddelbart før den anfægtede beslutning, omregnede Kommissionen virksomhedens omsætning til ecu efter den vekselkurs, der gjaldt i 1990. Som følge af forskellen mellem vekselkurserne for den spanske peseta og ecu i 1990 og umiddelbart før den nævnte beslutning bevirkede denne fremgangsmåde, at den finansielle byrde, som appellanten blev pålagt ved bøden, blev forøget med 800 000 ECU.
98. Appellanten gør gældende, at Retten som begrundelse for, at den af Kommissionen anvendte omregningsmetode var lovlig, i den appellerede doms præmis 471 med urette henviste til Rettens dom af 14. maj 1998 i sagen Sarrió mod Kommissionen (sag T-334/94, Sml. II, s. 1439, præmis 394 ff.). Det følger af princippet om ret og rimelighed, at den vekselkurs skal anvendes, der er mindst byrdefuld for borgerne (dom af 1.2.1978, sag 78/77, Lührs, Sml. s. 169, præmis 13).
99. Kommissionen har anført, at anbringendet skal afvises i sin helhed, da det blot gentager et anbringende, der blev fremført for Retten.
100. Den har i øvrigt gjort gældende, at anbringendet er ugrundet. Såfremt princippet om ret og rimelighed blev anvendt som fortolket af appellanten, ville det føre til en vilkårlig fastsættelse af bøderne fra sag til sag. Dette ville være i strid med retssikkerhedsprincippet, ifølge hvilket det skal være muligt med en vis grad af sikkerhed at fastslå det bødebeløb, der kan blive pålagt for en adfærd. Anvendelsen af vekselkursen og omsætningen i det sidste år, hvor overtrædelsen er blevet begået, sikrer, at der anvendes en ensartet fremgangsmåde for alle berørte personer. Hertil kommer, at denne metode er den, der bedst tager højde for de fordele, som er opnået af dem, der har tilsidesat reglerne. Såfremt en anden løsning anvendes, bliver det ikke muligt at straffe den påtalte adfærd forholdsmæssigt i forhold til det tidspunkt, hvor den fandt sted, og under hensyn til de virkninger, den har medført.
Domstolens bemærkninger
101. Det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 474 fastslog, at »Kommissionens hensyntagen til de enkelte virksomheders omsætning i referenceåret, dvs. det seneste hele år i den konstaterede overtrædelsesperiode, givet den mulighed for at bedømme såvel de enkelte virksomheders størrelse og økonomiske betydning som omfanget af overtrædelsen for hver enkelts vedkommende, hvilket er relevante omstændigheder ved vurderingen af grovheden af den overtrædelse, den enkelte virksomhed har begået (jf. [dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen], præmis 120 og 121)«.
102. Retten har dermed givet en tilstrækkelig begrundelse for, at der ved bødeberegningen blev taget hensyn til omsætningen i det sidste år inden for overtrædelsesperioden. Det fremgår således af Domstolens praksis, at når en virksomheds størrelse og økonomiske styrke på gerningstidspunktet skal bedømmes, må man nødvendigvis henholde sig til omsætningen på dette tidspunkt og ikke til omsætningen på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved bøden blev pålagt (jf. i denne retning dom af 16.11.2000, sag C-291/98 P, Sarrió mod Kommissionen, Sml. I, s. 9991, præmis 86).
103. Appellanten har i øvrigt ikke påvist, hvorfor anvendelsen af dette referenceår skulle være i strid med ligebehandlingsprincippet eller proportionalitetsprincippet. Tværtimod giver anvendelsen af et fælles referenceår for alle de virksomheder, der har deltaget i den samme overtrædelse, den enkelte virksomhed sikkerhed for at blive behandlet på samme måde som de andre, idet sanktionerne fastsættes ensartet og uden at tage hensyn til ydre og usikre faktorer, der kunne have påvirket omsætningen mellem det sidste år for overtrædelsen og tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved bøderne blev pålagt. Den omstændighed, at referenceåret indgik i den periode, hvor overtrædelserne fandt sted, gjorde det i øvrigt muligt at bedømme omfanget af den begåede overtrædelse under hensyn til de reelle økonomiske forhold, således som de forelå i løbet af denne periode.
104. Vedrørende den omstændighed, at bøden blev fastsat i ecu på grundlag af en omsætning, der var omregnet efter den i 1990 gældende vekselkurs, skal det indledningsvis understreges, at omregningen af omsætningen i referenceåret efter vekselkursen på daværende tidspunkt gør det muligt at undgå en fejlagtig vurdering af den relative størrelse af de virksomheder, der har deltaget i overtrædelsen, hvilket man ville risikere ved at tage hensyn til ydre og usikre faktorer såsom de nationale valutaers udvikling i den efterfølgende periode (Domstolens dom i sagen Sarrió mod Kommissionen, præmis 86).
105. Det skal dernæst bemærkes, at EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5, ikke forbyder, at en bøde fastsættes i ecu. Det er tværtimod berettiget at anvende en fælles valuta ved fastsættelsen af de bøder, der pålægges virksomheder, som har deltaget i samme overtrædelse, for at opnå, at de straffes ligeligt.
106. Endelig bemærkes, at valutaudsving er en risikofaktor, der både kan give fordele og ulemper, og som virksomhederne sædvanligvis bliver udsat for i forbindelse med deres handelsaktiviteter, og hvis eksistens som sådan ikke kan medføre, at en bøde, der lovligt er fastsat ud fra overtrædelsens grovhed og omsætningen i det sidste år i overtrædelsesperioden, bliver upassende (jf. Domstolens dom i sagen Sarrió mod Kommissionen, præmis 89).
107. Det følger af det anførte, at Retten i den appellerede doms præmis 470-477 med føje anerkendte rigtigheden af den af Kommissionen benyttede metode for bødeberegningen.
108. Det sjette anbringende er herefter ugrundet.
109. Det følger i det hele af det anførte, at appellen må forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
110. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og appellanten har tabt appelsagen, bør det pålægges denne at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa) betaler sagens omkostninger.