61995CJ0255_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-255/95,
angaaende en anmodning, som Consiglio di Stato (Italien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i de for naevnte ret verserende sager,
S. Agri SNC,
Agricola Veneta Sas
mod
Regione Veneto,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af Raadets forordning (EOEF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet (EFT L 93, s. 1), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1760/87 af 15. juni 1987 (EFT L 167, s. 1), begge aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1094/88 af 25. april 1988 (EFT L 106, s. 28), samt af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 4115/88 af 21. december 1988 om gennemfoerelsesbestemmelser for ordningen med stoette til ekstensivering af produktionen (EFT L 361, s. 13),
har
DOMSTOLEN
(Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J.C. Moitinho de Almeida, og dommerne C. Gulmann og J.-P. Puissochet (refererende dommer),
generaladvokat: M.B. Elmer
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer H.A. Ruehl,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- S. Agri SNC og Agricola Veneta Sas ved advokat Wilma Viscardini Donà, Padova
- den italienske regering ved afdelingschef, professor Umberto Leanza, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, bistaaet af statens advokat, Oscar Fiumara
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Laura Pignataro og James Macdonald Flett, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 12. september 1996,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 24. oktober 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 21. marts 1995, indgaaet til Domstolen den 24. juli 1995, har Consiglio di Stato i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets forordning (EOEF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet (EFT L 93, s. 1), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1760/87 af 15. juni 1987 (EFT L 167, s. 1), begge aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1094/88 af 25. april 1988 (EFT L 106, s. 28), samt af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 4115/88 af 21. december 1988 om gennemfoerelsesbestemmelser for ordningen med stoette til ekstensivering af produktionen (EFT L 361, s. 13).
2 I henhold til forordning nr. 797/85, som aendret, skulle medlemsstaterne indfoere en stoetteordning med henblik paa at tilskynde til ekstensivering af produktionen inden for visse sektorer, hvor der er overskudsproduktion, herunder oksekoedssektoren, idet det i forordningen naermere praeciseres, at ekstensivering bestaar i en nedsaettelse paa mindst 20% i mindst fem aar af produktionen af det paagaeldende produkt, uden at kapaciteten for andre overskudsprodukter oeges.
3 I artikel 1b, stk. 3, i forordning nr. 797/85, som aendret, bestemmes det, at medlemsstaterne fastsaetter betingelserne for ydelse af stoetten, navnlig bestemmelserne vedroerende nedsaettelse af produktionen for de forskellige produkter. Med hensyn til oksekoed kan medlemsstaterne bestemme, at antallet af kvaegenheder skal nedsaettes med mindst 20%. De fastsaetter ogsaa stoettebeloebet, referenceperioden for den paagaeldende produktion med henblik paa beregning af nedsaettelsen samt den forpligtelse, som stoettemodtageren skal indgaa, navnlig med henblik paa en overvaagning af, om produktionen rent faktisk nedsaettes.
4 I forordning nr. 4115/88 har Kommissionen fastsat gennemfoerelsesbestemmelserne for ordningen med stoette til ekstensivering af produktionen. I forordningens artikel 4, stk. 1, bestemmes det, at producenten nedsaetter produktionen efter bestemmelser, som medlemsstaterne fastsaetter, i forhold til landbrugsbedriftens normale produktion forstaaet som gennemsnittet af de aarlige produktioner i en referenceperiode. Medlemsstaterne kan bl.a. fastsaette en »kvantitativ« metode paa grundlag af de rent faktisk nedsatte maengder ifoelge artikel 6. I forordningens artikel 4, stk. 2, praeciseres det, at den referenceperiode, som medlemsstaterne skal fastsaette, skal goere det muligt at fastslaa den paagaeldende bedrifts normale aarlige produktion, der kan udgoere et paalideligt grundlag for beregningen af nedsaettelsen.
5 I artikel 6 i forordning nr. 4115/88 hedder det, at i tilfaelde af anvendelse af den »kvantitative« metode beregnes nedsaettelsen af produktionen med mindst 20% paa den enkelte bedrift for hvert produkt, der beroeres af forpligtelsen, ud fra bedriftens samlede produktion af dette produkt. I tilfaelde af anvendelse af denne metode bestemmes det i forordningens artikel 7 bl.a., at produktionsnedsaettelsen kan foretages ved en tilsvarende nedsaettelse af det antal dyr, der udgoer besaetningen.
6 Til gennemfoerelse af ovennaevnte forordninger valgte Italien som referenceperiode for produkter fra opdraetning produktionsaarene 1986/1987 og 1987/1988. Da den nye ordning foerst traadte i kraft i 1990, kunne den periode, hvor producenterne forpligtede sig til at nedsaette deres produktion (herefter »forpligtelsesperioden«), foerst begynde at loebe i 1990. Efter de italienske bestemmelser er der imidlertid taget hensyn til de svingninger i produktionen i opadgaaende eller nedadgaaende retning, der har kunnet indtraede mellem udloebet af referenceperioden og begyndelsen af forpligtelsesperioden. I tilfaelde af anvendelse af den kvantitative metode er det saaledes navnlig fastsat, at saafremt antallet af dyr er faldet i den mellemliggende periode, kan opdraetteren ikke faa udbetalt stoette, naar det antal dyr, som besaetningen skal nedsaettes med i forpligtelsesperioden, er mindre end 20% af det antal dyr, der er opdraettet i referenceperioden.
7 Sagsoegerne i hovedsagerne, S. Agri SNC og Agricola Veneta Sas, indgav ansoegninger til Ispettorato regionale per l'agricoltura di Padova (det regionale landbrugsinspektorat i Padova, herefter »inspektoratet«) om stoette til ekstensivering af produktionen af oksekoed.
8 Ved afgoerelser af 18. marts 1991 afviste inspektoratet ansoegningerne med den begrundelse, at henset til de vaesentlige nedsaettelser af antallet af dyr, selskaberne allerede havde gennemfoert i perioden mellem udloebet af referenceperioden og begyndelsen af deres forpligtelsesperiode, var den yderligere reduktion af deres besaetninger i det foerste aar af forpligtelsesperioden alt i alt mindre end 20% af antallet af opdraettede dyr i referenceperioden.
9 For Tribunale amministrativo regionale del Veneto bestred de to selskaber, at inspektoratets afslag var lovlige. Selskaberne gjorde navnlig gaeldende, at ved beregningen af den produktionsnedsaettelse, som producenten forpligter sig til at gennemfoere, skal der efter faellesskabsbestemmelserne udelukkende laegges den referenceperiode til grund, som medlemsstaten har fastsat, mens der ikke skal tages hensyn til de svingninger i produktionen, der er indtraadt i den mellemliggende periode.
10 Ved to domme af 12. september 1992 afviste Tribunale amministrativo regionale del Veneto de sager, de to selskaber havde anlagt, idet de fandtes at vaere anlagt for sent. Til proevelse af de naevnte to domme ivaerksatte selskaberne appel til Consiglio di Stato.
11 Consiglio di Stato som domsmyndighed fandt, at tvistens afgoerelse afhang af en fortolkning af en raekke bestemmelser i Raadets forordning nr. 797/85, som aendret, og i Kommissionens forordning nr. 4115/88, udsatte sagen, og har forelagt foelgende praejudicielle spoergsmaal for Domstolen:
»1) Er det foreneligt med faellesskabsretten, navnlig med artikel 1b, stk. 3, litra c), i Raadets forordning (EOEF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet, som blev indsat ved artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1094/88 af 25. april 1988, og med artikel 4, stk. 1 og 2, artikel 7 og artikel 10, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 4115/88 af 21. december 1988 om gennemfoerelsesbestemmelser for ordningen med stoette til ekstensivering af produktionen, at der efter en national bestemmelse - saafremt der tidsmaessigt er et interval mellem udloebet af referenceperioden og begyndelsen af forpligtelsesperioden - ikke alene tages hensyn til produktionen (antal kvaegenheder) i referenceperioden sammenlignet med den produktion, der skal gennemfoeres i forpligtelsesperioden, men ogsaa til svingninger i produktionen, der er indtraadt i den naevnte mellemliggende periode?
2) Saafremt det foregaaende spoergsmaal besvares bekraeftende, er det da foreneligt med ovennaevnte faellesskabsretlige bestemmelser, at det i en national bestemmelse er fastsat, at der i tilfaelde af, at der er sket en nedsaettelse af antallet af kvaegenheder under opdraetning i perioden mellem udloebet af referenceperioden og begyndelsen af forpligtelsesperioden, ikke alene ikke kan ydes stoette for de paagaeldende dyr, men at de heller ikke medregnes ved beregningen af de 20%, som er mindstesatsen for produktionsnedsaettelsen mellem referenceperioden og forpligtelsesperioden, og som er betingelsen for, at der kan ydes stoette (hvilket navnlig indebaerer, at der heller ikke ydes stoette for de dyr, som besaetningen faktisk skal reduceres med i forpligtelsesperioden, saafremt antallet heraf er mindre end 20% af det gennemsnitlige antal dyr, der er opdraettet i referenceperioden)?«
12 Med de forelagte spoergsmaal oensker den nationale ret reelt oplyst, om artikel 1b, stk. 3, litra c), i forordning nr. 797/85, som aendret, og artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 4115/88 skal fortolkes saaledes, at i tilfaelde af, at produktionen er blevet nedsat i perioden mellem udloebet af referenceperioden og begyndelsen af forpligtelsesperioden, kan en medlemsstat i alle tilfaelde goere ydelse af stoette til ekstensivering betinget af, at den produktion, der gennemfoeres i den mellemliggende periode, i forpligtelsesperioden nedsaettes med mindst 20% i forhold til produktionen i referenceperioden.
13 Den italienske regering og Kommissionen har foreslaaet, at dette spoergsmaal besvares bekraeftende. De har naermere anfoert, at det fremgaar af de faellesskabsretlige bestemmelser, at i medfoer af den forpligtelse, producenten udtrykkeligt har indgaaet, skal produktionsnedsaettelsen ske i forpligtelsesperioden. Kommissionen har ogsaa anfoert, at formaalet med de faellesskabsretlige bestemmelser tilsiger, at modtagerne af stoette til ekstensivering leverer en egentlig modydelse i form af, at deres produktion faktisk nedsaettes i det fastsatte omfang i den paagaeldende periode.
14 Ifoelge sagsoegerne i hovedsagerne fremgaar det derimod klart af de paagaeldende bestemmelser, at produktionsnedsaettelsen paa mindst 20% udelukkende skal ses i forhold til den produktion, der er gennemfoert i den referenceperiode, som medlemsstaterne har fastsat, men at der ikke skal tages hensyn til svingninger i produktionen, der er indtraadt i den mellemliggende periode. Saafremt denne periode laegges til grund, vil det efter sagsoegernes opfattelse vaere ensbetydende med, at den referenceperiode, de italienske myndigheder har fastsat, og som de er forpligtet til at anvende, i praksis vil blive aendret.
15 Dette sidste synspunkt maa tiltraedes.
16 Det bemaerkes saaledes, at det i artikel 1b, stk. 3, litra c), i forordning nr. 797/85, som aendret, bestemmes, at medlemsstaterne fastsaetter referenceperioden for den paagaeldende produktion med henblik paa beregning af nedsaettelsen. Det fremgaar desuden af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 4115/88, sammenholdt med bestemmelsens stk. 2, at referenceperioden navnlig skal goere det muligt at fastslaa den paagaeldende bedrifts normale aarlige produktion, der kan udgoere et paalideligt grundlag for beregningen af nedsaettelsen, og at producenten nedsaetter sin produktion i forhold til sin produktion i den paagaeldende periode. Heraf foelger, at produktionsnedsaettelsen skal ske paa grundlag af en sammenligning mellem produktionen i forpligtelsesperioden og den gennemsnitlige produktion i referenceperioden.
17 Den fortolkning, den italienske regering og Kommissionen gaar ind for, indebaerer imidlertid, at produktionsnedsaettelsen ikke beregnes i forhold til bedriftens normale produktion, saaledes som den er fastsat i referenceperioden, men i forhold til produktionen i den mellemliggende periode, og at den saaledes beregnede nedsaettelse under alle omstaendigheder skal andrage 20% af produktionen i referenceperioden. Efter en saadan ordning vil referenceperioden kun blive taget i betragtning ved opgoerelsen af produktionsnedsaettelsens omfang.
18 Kommissionen har imidlertid gjort gaeldende, at der saavel i artikel 1b, stk. 3, litra d), i forordning nr. 797/85, som aendret, som i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 4115/88 omtales producentens forpligtelse til faktisk at nedsaette sin produktion. Heraf foelger noedvendigvis, at en saadan nedsaettelse skal vaere et resultat af selve forpligtelsen, og at den skal ske, efter at forpligtelsen er indgaaet.
19 Hertil bemaerkes imidlertid, at der i de omtvistede forordninger ikke omtales nogen periode mellem referenceperioden, som den er fastsat af den beroerte medlemsstat, og det tidspunkt, hvor producenten indgaar sin forpligtelse. Som generaladvokaten har paapeget i punkt 23 i sit forslag til afgoerelse, synes forordningerne skrevet ud fra den forudsaetning, at forpligtelsesperioden, hvor producenten skal nedsaette sin produktion, ligger i umiddelbar forlaengelse af den referenceperiode, der laegges til grund ved beregningen af nedsaettelsen. Selv om produktionsnedsaettelsen saaledes forudsaettes at indtraede efter den indgaaede forpligtelse, kan det ikke heraf udledes, at nedsaettelsen ikke i noget tilfaelde kan indtraede tidligere, hverken helt eller delvis.
20 Ifoelge Kommissionen er dens fortolkning imidlertid i overensstemmelse med ordningens formaal, som er at tilskynde til ekstensivering, idet der for producenter, som forpligter sig til faktisk at nedsaette deres produktion, samtidig er fastsat en godtgoerelse, der afhaenger af det indkomsttab, de lider som foelge af ekstensiveringen. En saadan ordning forudsaetter fra stoettemodtagernes side en egentlig modydelse i form af, at de i det fastsatte omfang faktisk nedsaetter deres produktion i overensstemmelse med og efter indgaaelsen af forpligtelsen. En producent, hvis produktion f.eks. allerede er faldet med 20% i den mellemliggende periode, og som blot forpligter sig til at opretholde det nye produktionsniveau med virkning fra forpligtelsens indgaaelse, leverer imidlertid ikke en hertil svarende modydelse.
21 Hertil bemaerkes, at ekstensivering, som omhandlet i den faellesskabsretlige ordning, bestaar i, at en bedrift i en periode paa mindst fem aar nedsaetter sin normale produktion, og at formaalet med den fastsatte stoetteordning er at tilskynde til ekstensivering og herved begraense produktionsoverskuddene paa landbrugsomraadet. Ordningens formaal naas imidlertid ogsaa, saafremt en opdraetter, som f.eks. har faaet slaaet 20% af sine dyr ned i den mellemliggende periode, forpligter sig til at opretholde det nye produktionsniveau i hele den periode, hans forpligtelse omfatter. Saafremt han ikke havde indgaaet en saadan forpligtelse og leveret en saadan modydelse, ville der vaere formodning for, at han i det mindste ville have forsoegt at naa op paa sit normale produktionsniveau i stedet for at fastholde produktionen paa et niveau, der er lavere end hans kapacitet.
22 Kommissionen har ogsaa gjort gaeldende, at en italiensk producent, hvis produktion har vaeret nedsat i den mellemliggende periode paa grund af de tilfaelde af mund- og klovsyge, der viste sig i Italien i 1988 og 1989, af den grund kunne have vaeret omfattet af en erstatningsordning, der delvis finansieres af Faellesskabet i henhold til Raadets beslutning af 21. december 1976 om Faellesskabets finansiering af visse veterinaere aktioner af hastende karakter (EFT 1977 L 26, s. 78). Det ville derfor ikke vaere rimeligt, at en saadan producent paa grund af den samme nedsaettelse af hans produktion eventuelt ogsaa kunne vaere omfattet af ordningen med stoette til ekstensivering.
23 Som generaladvokaten har fremhaevet i punkt 34 i sit forslag til afgoerelse, tager denne argumentation ikke hoejde for, at formaalene med de to stoetteordninger er forskellige. Mens formaalet med den foerste ordning er at kompensere det tab, en producent lider, saafremt besaetningen rammes af en kvaegsygdom, og at han i givet fald kan genanskaffe sin besaetning, sikre fortsaettelsen af sin bedrift og opretholde sin indkomst, er formaalet med den anden ordning, at producenterne faar udbetalt en stoette og herved tilskyndes til at nedsaette deres bedrifts normale produktion. En producent, som faar udbetalt erstatning i henhold til den foerste ordning, og som giver afkald paa at genanskaffe hele sin besaetning og i fem aar forpligter sig til at opretholde besaetningen paa et niveau svarende til 80% af, hvad den var foer epidemien, er i samme situation som en producent, som har vaeret forskaanet for kvaegsygdommen, og som forpligter sig til, mod at faa udbetalt en stoette til ekstensivering, at saelge 20% af sit kvaeg og at opretholde besaetningen paa dette nye niveau i et tilsvarende tidsrum.
24 Paa baggrund af det anfoerte maa de forelagte spoergsmaal besvares med, at artikel 1b, stk. 3, litra c), i forordning nr. 797/85, som aendret, og artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 4115/88 skal fortolkes saaledes, at i tilfaelde af, at produktionen er blevet nedsat i perioden mellem udloebet af referenceperioden og begyndelsen af forpligtelsesperioden, kan en medlemsstat ikke i noget tilfaelde goere ydelse af stoette til ekstensivering betinget af, at den produktion, der gennemfoeres i den mellemliggende periode, i forpligtelsesperioden nedsaettes med mindst 20% i forhold til produktionen i referenceperioden.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
25 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagsomkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Tredje Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Consiglio di Stato ved kendelse af 21. marts 1995, for ret:
Artikel 1b, stk. 3, litra c), i Raadets forordning (EOEF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1760/87 af 15. juni 1987, begge aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1094/88 af 25. april 1988, og artikel 4, stk. 1 og 2, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 4115/88 af 21. december 1988 om gennemfoerelsesbestemmelser for ordningen med stoette til ekstensivering af produktionen skal fortolkes saaledes, at i tilfaelde af, at produktionen er blevet nedsat i perioden mellem udloebet af referenceperioden og begyndelsen af forpligtelsesperioden, kan en medlemsstat ikke i noget tilfaelde goere ydelse af stoette til ekstensivering betinget af, at den produktion, der gennemfoeres i den mellemliggende periode, i forpligtelsesperioden nedsaettes med mindst 20% i forhold til produktionen i referenceperioden.