62023CC0440
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 4. september 2025 (
1
)
Sag C-440/23
FB
mod
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling), Malta))
»Præjudiciel forelæggelse – fri udveksling af tjenesteydelser – artikel 56 TEUF – hasardspil – spiludbydere etableret i og i besiddelse af tilladelse i medlemsstat A, som tilbyder onlinehasardspil i medlemsstat B – onlinehasardspil forbudt i henhold til national ret i medlemsstat B – civilt søgsmål anlagt i medlemsstat A med påstand om ophævelse af hasardspilkontrakten og tilbagebetaling af indsatserne på grund af kontraktens ulovlighed i henhold til lovgivningen i medlemsstat B – anbringende om artikel 56 TEUF’s uforenelighed med den lovgivning – domstolene i medlemsstat A’s kompetence til at efterprøve, om den nationale lovgivning i medlemsstat B er forenelig med EU-retten – misbrug af EU-retten«
I. Indledning
1.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling), Malta), vedrører en sag anlagt ved denne ret af FB (sagsøger), til hvem en forbruger, der har sit sædvanlige opholdssted i Tyskland, har overdraget sine krav mod to selskaber med hjemsted i Malta. Sagsøgeren har nedlagt påstand om tilbagebetaling af de indsatser, som denne forbruger havde gjort (og tabt), da han deltog i de hasardspil, der blev udbudt af disse selskaber. I den forbindelse har han gjort gældende, at den underliggende hasardspilkontrakt var ulovlig og dermed ugyldig, fordi spillene var blevet udbudt i Tyskland i strid med de tyske regler om hasardspil. Følgelig burde disse selskaber tilbagebetale disse indsatser.
2.
De sagsøgte selskaber har fremført to anbringender til deres forsvar mod dette krav om tilbagebetaling. For det første var den omhandlede hasardspilkontrakt lovlig og dermed gyldig. De tyske regler om hasardspil bør ikke finde anvendelse i hovedsagen, da de er i strid med den i artikel 56 TEUF fastsatte ret til fri udveksling af tjenesteydelser. For det andet udgør et sådant krav under alle omstændigheder et misbrug af EU-retten.
3.
Disse to anbringender er kernen i den forelæggende rets spørgsmål. På Domstolens anmodning vil jeg i det foreliggende forslag til afgørelse imidlertid kun tage stilling til i) hvorvidt de spørgsmål, der vedrører det første anbringende, kan antages til realitetsbehandling, og i den forbindelse det vanskelige spørgsmål, om, og i hvilken udstrækning, retterne i en medlemsstat (her Republikken Malta) har kompetence til at træffe afgørelse om EU-rettens forenelighed med en anden medlemsstats lovgivning (her Forbundsrepublikken Tyskland), og ii) det andet anbringende.
II. Retsgrundlag
A. EU-retten
4.
Artikel 6 i forordning (EF) nr. 593/2008 (
2
) (herefter »Rom I-forordningen«) med overskriften »Forbrugeraftaler« bestemmer:
»1.   Med forbehold af artikel 5 og 7 er en aftale, som en fysisk person med henblik på brug, der må anses for at ligge uden for vedkommendes erhvervsmæssige virksomhed (»forbrugeren«), indgår med en anden person, der handler som led i sin erhvervsmæssige virksomhed (»den erhvervsdrivende«), underlagt loven i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, forudsat at den erhvervsdrivende:
[…]
b)
på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod dette land eller mod flere lande, inklusive dette land
og aftalen er omfattet af sådan virksomhed.
2.   Uanset stk. 1 kan parterne vælge den lov, der skal finde anvendelse på en aftale, der opfylder kravene i stk. 1, i overensstemmelse med artikel 3. Et sådant lovvalg må dog ikke medføre, at forbrugeren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af bestemmelser, som ikke kan fraviges ved aftale i henhold til den lov, som ville have fundet anvendelse efter stk. 1, såfremt parterne ikke havde aftalt lovvalg.«
B. Tysk ret
5.
På tidspunktet for de faktiske omstændigheder fastsatte § 4 i Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (interstatslig aftale om hasardspil i Tyskland) af 15. december 2011 (herefter »den tyske lov om hasardspil«) følgende:
»1)   Det er alene tilladt at afholde eller formidle offentligt tilgængelige hasardspil efter tilladelse fra den kompetente myndighed i den relevante delstat. Afholdelse og formidling uden denne tilladelse (ulovligt hasardspil) samt medvirken til betalinger i forbindelse med ulovligt hasardspil er forbudt.
[…]
4)   Det er forbudt at afholde og formidle offentligt tilgængelige hasardspil på internettet.
5)   Uanset [stk. 4] kan [delstaterne] med henblik på at sikre en bedre opfyldelse af formålene i [§ 1] give tilladelse til egen foranstaltning og formidling af lotterier samt afholdelse og formidling af sportsvæddemål på internettet [...]«
6.
§ 134 i Bürgerliches Gesetzbuch (herefter »den tyske borgerlige lovbog«) bestemmer, at »en retshandel, der er i strid med et lovfæstet forbud, er ugyldig, medmindre andet følger af loven«.
7.
§ 812 i den tyske borgerlige lovbog bestemmer, at »den, der uden lovlig grund opnår noget gennem en andens ydelse eller på anden måde på en andens bekostning, er forpligtet til at udlevere dette til den anden« (
3
).
III. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
8.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen og af den forelæggende rets svar på Domstolens anmodning om uddybende oplysninger, at European Lotto and Betting Ltd og Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd (herefter samlet »de sagsøgte selskaber«) udbyder »sekundære lotterier« (en form for væddemål, hvor man spiller på udfaldet af andre lotteriudbyderes nummertrækninger) og onlinespilleautomater fra deres hovedsæde i Malta. Disse selskaber retter deres virksomhed mod bl.a. Tyskland via webstedet Lottoland.com. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder var de sagsøgte selskaber i besiddelse af en tilladelse udstedt af Maltese Gaming Authority (den maltesiske spillemyndighed (MGA)). De var imidlertid ikke i besiddelse af en tilladelse i Tyskland, hvilket kræves i henhold til den tyske lov om hasardspil (
4
).
9.
I perioden mellem den 5. juni 2019 og den 12. juli 2021 deltog en forbruger med sædvanligt opholdssted i Erfurt (Tyskland) (herefter »spilleren«) i »sekundære lotterier« og spillede på onlinespilleautomater på de sagsøgte selskabers websted. I forbindelse hermed accepterede spilleren disse selskabers almindelige betingelser, hvilket i praksis betød, at denne indgik en aftale om hasardspil med (et af) disse selskaber (
5
). Spilleren satsede (og tabte) et betydeligt pengebeløb på den måde.
10.
Efterfølgende anlagde spilleren sag ved Landesgericht Erfurt (den regionale domstol i Erfurt, Tyskland) mod de sagsøgte selskaber med påstand om tilbagebetaling af de indsatser, vedkommende havde gjort i disse onlinespil.
11.
Ved en aftale, der blev indgået den 21. november 2022, mens denne sag stadig verserede, overdrog spilleren denne fordring til FB. Spilleren frafaldt herefter sit søgsmål.
12.
Den 21. januar 2023 indbragte FB det overdragne tilbagebetalingskrav mod de sagsøgte selskaber for Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling) Malta). FB gjorde gældende, at disse selskaber ulovligt udbød hasardspil i Tyskland, da de ikke havde en tilladelse fra de tyske myndigheder til dette formål, således som det kræves i henhold til den tyske lov om hasardspil. Den hasardspilkontrakt, som spilleren havde indgået, var således ulovlig og som sådan ugyldig i henhold til den tyske borgerlige lovbogs § 134. Derfor er disse selskaber i henhold til denne lovs § 812 (ugrundet berigelse) forpligtet til at tilbagebetale de indsatser, som spilleren har gjort.
13.
De sagsøgte selskaber har gjort gældende, at FB’s krav bør forkastes som ugrundet. De har i denne forbindelse fremsat to anbringender. For det første leverede de i deres egenskab af selskaber etableret i Malta og med en gyldig maltesisk spillelicens deres tjenester i Tyskland lovligt i medfør af den i artikel 56 TEUF fastsatte ret til fri udveksling af tjenesteydelser. Bestemmelserne i den tyske lov om hasardspil indeholdt en uberettiget begrænsning af denne frihed og fandt derfor ikke anvendelse i hovedsagen. Den omhandlede hasardspilkontrakt var derfor lovlig, gyldig og eksigibel. For det andet udgør et sådant tilbagebetalingskrav et misbrug af EU-retten, for så vidt som spilleren frivilligt søgte efter og deltog i de omtvistede hasardspil med fuldt kendskab til den omstændighed, at de blev udbudt af udbydere, der var etableret i Malta og ikke havde tilladelse i Tyskland.
14.
På denne baggrund har Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling), Malta)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at en indskrænkning af den frie udveksling af tjenesteydelser i form af et generelt forbud mod onlinespilleautomater i forbrugerens medlemsstat (bestemmelsesmedlemsstaten) for erhvervsdrivende, der udbyder onlinekasinospil efter tilladelse og under tilsyn i deres oprindelsesmedlemsstat (Malta), ikke kan begrundes med tvingende almene hensyn,
–
hvis bestemmelsesmedlemsstaten samtidig tillader tilsvarende allestedsnærværende fysiske spilleaktiviteter på licenserede spilleautomater i private erhvervsdrivendes spillehaller og restauranter, mere omfattende spilleaktivitet på fysiske kasinoer, licenseret national lotterivirksomhed gennem statslotterier for den almindelige befolkning i mere end 20000 butikker, og
–
tillader licenseret onlinespillevirksomhed for private udbydere af sports- og hestevæddemål og for private udbydere af onlinelotterier, der sælger produkterne fra de statsejede lotterier og andre licenserede lotterier,
når den samme medlemsstat – i modsætning til Domstolens dom i Deutsche Parkinson[-sagen] (C-148/15, præmis 35), Markus Stoß[-sagen] (C-316/07) og Lindman[-sagen] (C-42/02) – åbenbart ikke har frembragt videnskabeligt belæg for, at disse spil frembyder specifikke farer, som i væsentlig grad bidrager til at sikre de mål, der forfølges med reguleringen heraf, navnlig at modvirke spilleproblemer, og at forbuddet mod onlinespilleautomater i lyset af denne risiko – i modsætning til alt det spilleudbud, der er tilladt for så vidt angår onlinespilleautomater og fysiske spilleautomater – kan anses for rimelige, nødvendige og forholdsmæssige med henblik på at opfylde reguleringens formål[?]
2)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for fastsættelse af et fuldstændigt forbud mod onlinekasinospil i henhold til § 4, stk. 1 og 4, i [den tyske lov om hasardspil], hvis formålet med [den lov] i henhold til dennes § 1 ikke er et fuldstændigt forbud mod hasardspil, men [...] »at lede befolkningens naturlige spilletrang over i ordnede og overvågede baner og at modvirke udviklingen og udbredelsen af uautoriseret hasardspil på det sorte marked«, når spillere samtidig i væsentlig grad efterspørger onlinespilleautomater?
3)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at et fuldstændigt forbud mod onlinekasinoudbud ikke finder anvendelse, hvis
–
regeringerne i samtlige delstater i denne medlemsstat allerede er blevet enige om, at risikoen ved sådanne udbud af onlinespil kan modvirkes mere effektivt gennem en ordning med forudgående officiel tilladelse end et fuldstændigt forbud, og
–
de har forfattet og opnået enighed om de fremtidige lovgivningsmæssige rammer i form af en tilsvarende statslig aftale, hvorved det tidligere fuldstændige forbud erstattes [med] en ordning med forudgående officiel tilladelse
–
[de] i afventning af denne fremtidige regulering har besluttet at acceptere tilsvarende udbud af hasardspil uden en tysk tilladelse under forudsætning af opfyldelsen af visse betingelser, indtil der udstedes tyske tilladelser,
selv om det i henhold til Winner Wetten[-dommen] (C-409/06) ikke er muligt at suspendere EU-retten midlertidigt[?]
4)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at en (bestemmelses)medlemsstat ikke kan begrunde national lovgivning med tvingende almene hensyn,
–
hvis denne lovgivning fastsætter forbud mod, at forbrugere indgår grænseoverskridende licenserede væddemål i en anden (oprindelses)medlemsstat på lotterier, for hvilke der er opnået tilladelse i bestemmelsesmedlemsstaten, hvor lotterierne er autoriserede og regulerede, og
–
hvis der er opnået tilladelse til lotterierne i bestemmelsesmedlemsstaten, og reguleringen har til formål at beskytte spillere og mindreårige, og
–
hvis reguleringen af de tilladte væddemål på lotterier i oprindelsesmedlemsstaten tillige har til formål at beskytte spillere og mindreårige og yder samme grad af beskyttelse som reguleringen af lotterier i bestemmelsesmedlemsstaten?
5)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for krav om tilbagebetaling af tabte indsatser ved deltagelse i (sekundære) lotterier på grundlag af transaktionernes påståede ugyldighed på grund af manglende tilladelse i forbrugerens medlemsstat, hvis
–
en sådan tilladelse for private (sekundære) lotterier er udelukket i medfør af lov, og
–
[…] de nationale retter har begrundet denne udelukkelse med den påståede forskel mellem et væddemål foretaget hos en statslig leverandør på udfaldet af et lotteri, der er foranstaltet af staten, og et væddemål hos en privat udbyder på udfaldet af et statsligt lotteri?
6)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for krav om tilbagebetaling af tabte indsatser ved deltagelse i (sekundære) lotterier på grundlag af transaktionernes påståede ugyldighed på grund af manglende tilladelse i forbrugerens medlemsstat, hvis
–
det i medfør af lov er udelukket at give en sådan tilladelse til private (sekundære) lotterier, og
–
[…] de nationale retter har begrundet denne udelukkelse til fordel for udbydere af statslige lotterier med den påståede forskel mellem et væddemål foretaget hos en statslig leverandør på udfaldet af et lotteri, der er foranstaltet af staten, og et væddemål hos en privat udbyder på udfaldet af det samme statslige lotteri?
7)
Skal artikel 56 TEUF og forbuddet mod retsmisbrug (jf. Niels Kratzer[-dommen] (C-423/15)) fortolkes således, at de er til hinder for krav om tilbagebetaling af tabte indsatser som følge af manglende tysk tilladelse og ugrundet berigelse, når udbyderen har opnået tilladelse og er under tilsyn af myndighederne i en anden medlemsstat, og spillerens krav på aktiver og krav på betaling er sikret i medfør af reguleringen i den medlemsstat, hvori udbyderen er etableret?«
15.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, der er dateret den 11. juli 2023, blev indgivet den 14. juli 2023. FB, de sagsøgte selskaber, den maltesiske, den tjekkiske, den tyske, den belgiske og den italienske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Alle disse procesdeltagere, med undtagelse af den tjekkiske og den italienske regering, var repræsenteret i retsmødet, der fandt sted den 9. april 2025.
IV. Bedømmelse
16.
Den foreliggende sag er en af en række sager vedrørende hasardspil, der udbydes online af selskaber med hjemsted i Malta. Deres respektive websteder kan normalt ikke alene tilgås fra, men er også (i kraft af det anvendte sprog, reklamer osv.) rettet mod øvrige medlemsstater (herunder i dette tilfælde Tyskland). Typisk leverer disse selskaber deres tjenester på grundlag af koncessioner, som er udstedt af de maltesiske myndigheder i overensstemmelse med maltetisk lovgivning (og som angiveligt ikke alene omfatter udbud af hasardspiltjenester i Malta, men også fra Malta). De har imidlertid ikke tilladelse fra myndighederne i målmedlemsstaterne til at udbyde sådanne spil på deres område, således som det kræves i henhold til reglerne om hasardspil i disse stater (eller udbyder spil, som er omfattet af et fuldstændigt forbud i den pågældende stat, såsom de onlinespilleautomater og de »sekundære lotterier« (
6
), der er omhandlet i hovedsagen).
17.
Et betydeligt antal forbrugere i disse målmedlemsstater deltager i sådanne onlinehasardspil. Mange af dem taber betydelige beløb. I de senere år har sådanne spillere forsøgt at inddrive deres tab ved at anlægge (eller hyre specialiserede advokater til at anlægge på deres vegne) civile sager ved deres »lokale« domstole mod maltesiske spilleselskaber. Typisk er det blevet gjort gældende, at i) forbrugeren har satset og tabt indsatser i hasardspil inden for rammerne af en hasardspilkontrakt, der er indgået med et af disse selskaber, at ii) den omstændighed, at sidstnævnte ikke var i besiddelse af en tilladelse udstedt af myndighederne i målmedlemsstaten, havde til følge, at denne aftale faktisk var ulovlig og dermed ugyldig i henhold til den »lokale« aftaleret, og at iii) det pågældende selskab derfor skal tilbagebetale disse indsatser i henhold til den»lokale« lovgivning om ugrundet berigelse. Tilsyneladende er tusindvis af sådanne krav blevet behandlet eller verserer i øjeblikket i Østrig og Tyskland (
7
). Det fremgår ligeledes, at disse retter hidtil i de fleste tilfælde har taget disse krav til følge (
8
).
18.
Ikke overraskende bestrider de maltesiske hasardspilselskaber disse krav om tilbagebetaling. Det fremgår, at de ofte nægter at efterleve de domme, der er afsagt mod dem i denne forbindelse, idet de efter deres opfattelse er åbenlyst urigtige. I denne forbindelse finder de støtte i den maltesiske lovgivning. Ud fra den betragtning at i) målmedlemsstaterne ved at pålægge maltesiske hasardspilselskaber deres »lokale« spilleregler uberettiget begrænser disse selskabers frihed til at levere tjenesteydelser i henhold til artikel 56 TEUF, og ii) at sådanne krav kunne have en alvorlig indvirkning på den maltesiske spilleindustri, vedtog den maltesiske lovgiver den 12. juni 2023 en lov med titlen »Bill 55«, hvorved artikel 56A blev tilføjet til den maltesiske lov om hasardspil. Denne bestemmelse fastlægger i det væsentlige, at spilleres søgsmål, der anfægter lovligheden af de spil, der udbydes af maltesiske selskaber, ikke kan antages til realitetsbehandling ved de maltesiske domstole, og at enhver udenlandsk dom om et sådant krav ikke vil blive anerkendt eller håndhævet i Malta som et grundlæggende retsprincip.
19.
I denne særlige sammenhæng er den foreliggende sag vanskelig, eftersom den vedrører et søgsmål om tilbagebetaling, som ikke er anlagt af spilleren ved dennes »lokale« (dvs. tyske) ret, men af en advokat, der har købt og er blevet overdraget dette krav, ved en maltesisk ret. Denne ret skal på grundlag af de anbringender, som de sagsøgte selskaber har fremsat, efterprøve i) om den tyske lov om hasardspil er forenelig med den frie udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 56 TEUF, og ii) om sådanne krav om tilbagebetaling er et udtryk for misbrug (
9
).
20.
Det første til det sjette spørgsmål vedrører det første anbringende. På Domstolens anmodning vil jeg i afsnit A nedenfor ikke behandle spørgsmålenes materielle indhold, men alene tage stilling til, om de kan antages til realitetsbehandling, hvilket flere af de regeringer, der har afgivet indlæg, har bestridt. Det syvende spørgsmål vedrører de sagsøgte selskabers andet anbringende, hvorefter et krav om tilbagebetaling som det omhandlede udgør et misbrug af EU-retten. Dette vil jeg undersøge i afsnit B nedenfor.
A. Formaliteten med hensyn til det første til det sjette spørgsmål
21.
Den maltesiske (noget overraskende), den tyske og den italienske regering har bestridt, at det første til det sjette spørgsmål kan antages til realitetsbehandling på baggrund af Domstolens skelsættende domme i sagerne Foglia I (
10
) og Foglia II (
11
).
22.
Det skal erindres, at den sag, der gav anledning til disse domme, vedrørte en kontraktlig tvist mellem to italienske statsborgere, som blev indbragt for en italiensk domstol, i hvilken spørgsmålet om en fransk afgifts forenelighed med artikel 95 EØF (nu artikel 110 TEUF) blev rejst som et accessorisk spørgsmål. Den italienske ret forelagde Domstolen en række præjudicielle spørgsmål med henblik på at få hjælp til at tage stilling til denne forenelighed. I denne henseende har Domstolen fastslået, at den for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt sådanne spørgsmål kan antages til realitetsbehandling (
12
), »skal udvise særlig agtpågivenhed, når den [...] får forelagt et spørgsmål, der skal give den nationale domstol mulighed for at vurdere, om en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med [EU]retten« (
13
). På baggrund af sagens omstændigheder (nemlig at parterne i hovedsagen syntes at være enige om, at den franske afgift var uforenelig med EU-retten, og ikke anfægtede dette ved de franske domstole), afviste Domstolen desuden at besvare de forelagte spørgsmål med den begrundelse, at spørgsmålene var blevet stillet i forbindelse med »processuelle arrangementer, som parterne har konstrueret« med henblik på at få en italiensk domstol til at efterprøve fransk ret og i denne sammenhæng »at formå domstolen til at tage stilling til nærmere bestemte problemer i [EU-]retten, og som ikke er udtryk for et objektivt behov i forbindelse med løsningen af en [reel] retstvist« (
14
).
23.
I den foreliggende sag vedrører de indvendinger, som den maltesiske, den tyske og den italienske regering har fremført, nærmere bestemt den omstændighed 1), at forelæggelsesafgørelsen efter deres opfattelse ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger til, at Domstolen kan fastslå, om en besvarelse fra dennes side af spørgsmålet om, hvorvidt bestemmelser som dem, der er fastsat i den tyske lov om hasardspil, er forenelige med artikel 56 TEUF, er »nødvendig« for, at den forelæggende ret kan afsige dom som omhandlet i artikel 267 TEUF, 2) at et sådant svar under alle omstændigheder aldrig kan være »nødvendigt«, fordi retterne i en medlemsstat angiveligt ikke har kompetence til at efterprøve, om en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten, og 3) at tvisten i hovedsagen – selv om der måtte foreligge en sådan kompetence – i lighed med den, der gav anledning til Foglia I-dommen og Foglia II-dommen, ikke er »reel«. Jeg vil behandle disse indvendinger hver for sig i de følgende afsnit.
1.
Er de forelagte oplysninger tilstrækkelige?
24.
Indvendingen om, at de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, er utilstrækkelige, og som alene er fremsat af den tyske regering, er todelt.
25.
På den ene side har denne regering gjort gældende, at det ikke fremgår af forelæggelsesafgørelsen, om FB faktisk har søgsmålskompetence ved den forelæggende ret. For det første er der intet i forelæggelsesafgørelsen, der tyder på, at det pågældende tilbagebetalingskrav lovligt er blevet overdraget til FB. Tværtimod ser det ud til, at de almindelige betingelser, der gjaldt for den underliggende hasardspilkontrakt, forbød spillere at overdrage deres rettigheder i henhold til denne kontrakt. For det andet indebærer artikel 56 A i den maltesiske lov om hasardspil, at et sådant tilbagebetalingskrav ikke kan antages til realitetsbehandling ved de maltesiske domstole (
15
). Hvis FB’s søgsmål bør afvises uden videre med den begrundelse, at FB ikke har en sådan søgsmålskompetence, er det ufornødent at undersøge realiteten, hvilket gør de præjudicielle spørgsmål hypotetiske.
26.
I denne forbindelse skal det anføres, at den forelæggende ret som svar på Domstolens anmodning om uddybende oplysninger har tilbagevist disse betænkeligheder, og der er intet i de oplysninger, som Domstolen råder over, der tyder på, at FB’s søgsmål er åbenbart uantageligt til realitetsbehandling. Hvad angår de pågældende almindelige betingelser har den forelæggende ret for det første ikke implicit anset disse for at være et problem, og det henhører ikke under Domstolens kompetence i henhold til artikel 267 TEUF at undersøge den potentielle virkning af sådanne kontraktvilkår (
16
). For det andet har den forelæggende ret for så vidt angår artikel 56 A i den maltesiske lov om hasardspil anført, at FB’s krav blev fremsat (den 21.1.2023), før denne bestemmelse trådte i kraft (den 12.6.2023), at denne ikke har tilbagevirkende kraft, og at den således ikke har nogen indvirkning på spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling (
17
).
27.
På den anden side har den tyske regering gjort gældende, at forelæggelsesafgørelsen ikke indeholder nogen forklaring på, hvorfor tysk ret skulle finde anvendelse på tvisten i hovedsagen. Det er åbenbart, at hvis den forelæggende ret faktisk ikke skulle afgøre denne tvist på baggrund af tysk ret, ville det være »unødvendigt« at besvare det første til det sjette spørgsmål (
18
).
28.
Den forelæggende ret kunne ganske vist have beskrevet spørgsmålet mere udførligt i forelæggelsesafgørelsen, men på baggrund af i) de faktiske omstændigheder, der fremgår af forelæggelsesafgørelsen, og ii) den relevante EU-retsakt, der regulerer spørgsmålet, står denne indvending efter min opfattelse ikke for en nærmere prøvelse.
29.
Det skal erindres, at FB’s søgsmål vedrører den omtvistede hasardspilkontrakts angivelige ugyldighed (på grund af dens angivelige ulovlige formål), som bør medføre en forpligtelse for de sagsøgte selskaber til at tilbagebetale spillernes indsatser. Den vedrører i det væsentlige spørgsmål på det civil- og handelsretlige område, nærmere bestemt aftaleretlige spørgsmål. Hvilken lov, der finder anvendelse på dette krav, skal fastlægges på baggrund af de ensartede regler, som er fastsat i Rom I-forordningen. I overensstemmelse med denne retsakt er der ingen tvivl om, at de forskellige spørgsmål, der rejses i forbindelse med dette søgsmål, skal afgøres af den forelæggende ret i henhold til tysk ret.
30.
For det første reguleres spørgsmålet om, hvorvidt en given kontrakt er ugyldig, når den har et ulovligt formål, og om denne ugyldighed medfører, at hver part har ret til tilbagebetaling af de ydelser, som den pågældende har modtaget fra den anden, i henhold til Rom I-forordningens artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 1, litra e), af den lov, der finder anvendelse på den pågældende kontrakt, og den omhandlede hasardspilkontrakt er i medfør af artikel 6, stk. 1, i nævnte forordning underlagt tysk ret (
19
). Den omstændighed, at der, således som den tyske regering har fremhævet over for Domstolen, i de almindelige betingelser i denne kontrakt blev henvist til maltetisk ret, ændrer ikke ved denne konklusion (
20
).
31.
For det andet er det efter min opfattelse klart, at det ved undersøgelsen af, om den omhandlede hasardspilkontrakt faktisk havde et ulovligt formål, skal tages hensyn til de forbud, der er fastsat i lovgivningen i det land, hvor aftalen skulle opfyldes. I den foreliggende sag var dette Tyskland. De sagsøgte selskaber leverede ganske vist deres spilletjenester fra Malta, men disse tjenesteydelser blev modtaget af spilleren i Tyskland, hvorfra han deltog i de omhandlede hasardspil og gjorde de pågældende indsatser (
21
). Det er derfor åbenbart, at den forelæggende ret skal tage hensyn til den tyske lov om hasardspil, når den træffer afgørelse i tvisten.
32.
I øvrigt ville denne konklusion efter min opfattelse have været den samme, selv om den omtvistede aftale havde været underlagt maltesisk ret (
22
). Rom I-forordningens artikel 9, stk. 3, giver nemlig den ret, ved hvilken et søgsmål vedrørende en aftaleretlig tvist er blevet anlagt, mulighed for at »[tillægge] præceptive bestemmelser (
23
) i det land, hvor de forpligtelser, der udspringer af aftalen, skal opfyldes eller allerede er opfyldt, [...]vægt, for så vidt disse overordnede præceptive bestemmelser gør opfyldelsen af aftalen ulovlig«, uanset hvilken lov der i øvrigt finder anvendelse på kontrakten. En regel som den, der er fastsat i den tyske lov om hasardspil, og som forfølger mål af almene hensyn, der af den nationale lovgiver anses for væsentlige (jf. punkt 70 nedenfor), og som med henblik på at beskytte disse hensyn regulerer enhver spiltransaktion, der finder sted (eller anses for at finde sted) på det nationale område, udgør åbenbart sådanne »præceptive bestemmelser«. Selv om den nationale ret, ved hvilken sagen er blevet anlagt, i princippet råder over et vist skøn med hensyn til at »tillægge vægt« til sådanne »præceptive bestemmelser« (
24
), bør domstolene efter min opfattelse som udgangspunkt gøre dette i en situation, hvor ugyldigheden af en kontrakt gøres gældende med den begrundelse, at den er i strid med sådanne »bestemmelser« i en anden medlemsstat (som i den foreliggende sag). At tillægge disse »bestemmelser« vægt udgør et konkret bevis på medlemsstaternes loyale samarbejde, hvilket er begrundet i det »særlige forhold«, der forener dem.
2.
Hvorvidt domstolene i en medlemsstat har kompetence til at efterprøve, om lovgivningen i en anden medlemsstat er forenelig med EU-retten
33.
I den foreliggende sag er det klart (og ubestridt), at den forelæggende ret, en maltesisk ret, har kompetence til at behandle og træffe afgørelse om FB’s krav i henhold til det EU-instrument, der regulerer den kompetence, som tilkommer medlemsstaternes domstole i civile og handelsretlige sager, nemlig forordning (EU) nr. 1215/2012 (
25
) (herefter »Bruxelles Ia-forordningen«), nærmere bestemt artikel 4, stk. 1 (
26
). Som det er anført i det foregående afsnit, har den i medfør af Rom I-forordningen ikke desto mindre pligt til at træffe afgørelse i henhold til tysk ret. Dette er faktisk en forholdsvis almindelig situation inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
34.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt FB’s påstand skal tages til følge, er det ligeledes klart, at hvis den forelæggende ret skal anvende forbuddet mod onlinespil, der er fastsat i den tyske lov om hasardspil, på den foreliggende sag, bør den anse den omhandlede hasardspilkontrakt for ulovlig og følgelig ugyldig, således som FB har gjort gældende (hvilket kan medføre en ret til tilbagebetaling af de indsatser, som spilleren har gjort) (
27
).
35.
Det skal imidlertid erindres, at de sagsøgte selskaber til deres forsvar har gjort gældende, at dette forbud (i det omfang det anvendes på spiludbydere som dem, der er etableret og har tilladelse i andre medlemsstater) er i strid med artikel 56 TEUF. Den forelæggende ret bør derfor i) undlade at anvende de relevante bestemmelser i den tyske lov om hasardspil, og ii) som en logisk følge heraf fastslå, at den omtvistede kontrakt er lovlig og gyldig, og iii) forkaste FB’s søgsmål.
36.
Spørgsmålet om forenelighed er således blevet forelagt for den forelæggende ret som et præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand). Eftersom FB’s søgsmål er betinget af, at det forbud, der er fastsat i den tyske lov om hasardspil, kan håndhæves, bør denne ret logisk set først tage stilling til dette spørgsmål for derefter at kunne afgøre hovedspørgsmålet om, hvorvidt hasardspilkontrakten er gyldig eller ej, og dermed om FB kan have ret til tilbagebetaling af de indsatser, som spilleren har foretaget. Dette er baggrunden for det første til det sjette spørgsmål.
37.
Den italienske regering er imidlertid af den opfattelse, at en medlemsstats domstole ikke har kompetence til at efterprøve, om en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten, heller ikke som et præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand) i en civil- eller handelsretlig tvist mellem private. Det er kun retterne i den medlemsstat, hvis lovgivning er omtvistet, der kan gøre dette. Den forelæggende ret, en maltesisk ret, vil følgelig være forpligtet til at anse den tyske lov om hasardspil for forenelig med EU-retten (indtil de tyske domstole måtte have fastslået det modsatte).
38.
Hvis dette er tilfældet, skal det første til det sjette spørgsmål naturligvis afvises som rent hypotetiske. Spørgsmålet om kompetence skal derfor behandles af Domstolen i den foreliggende sag. Domstolens praksis er desuden ikke helt klar på dette punkt. I Foglia I-dommen og Foglia II-dommen forekom Domstolen at være skeptisk over for den opfattelse, at en medlemsstats domstole kan efterprøve, om en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten. Domstolen anførte, at den ville udvise »særlig agtpågivenhed« med hensyn til antageligheden af præjudicielle forelæggelser, der bliver indgivet med dette formål, men afviste ikke udtrykkeligt de nationale retters kompetence til at foretage en sådan prøvelse. I flere sager både før og efter disse to domme har Domstolen faktisk stiltiende anerkendt, at medlemsstaternes domstole har en sådan kompetence, idet den har antaget sådanne forelæggelser til realitetsbehandling (
28
). I dommen i sagen Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (
29
) fastslog Domstolen endog, at en medlemsstats domstol kan forelægge spørgsmål, der »har til formål at sætte [den] i stand til at vurdere […], om bestemmelser i en anden medlemsstat end den, hvis domstol har anmodet om præjudiciel afgørelse, er forenelige med [EU]-retten«. Domstolen har dog aldrig udtrykkeligt taget stilling til det underliggende kompetencespørgsmål.
39.
Den foreliggende sag giver Domstolen en ideel lejlighed til at præcisere, at medlemsstaternes retter ikke alene har kompetence til, men også er forpligtet til at efterprøve, om andre medlemsstaters lovgivning er forenelig med EU-retten, når dette spørgsmål opstår som et præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand) i en tvist på det civil- og handelsretlige område, der verserer for dem (a). Disse retter skal imidlertid udvise tilbageholdenhed ved udøvelsen af denne kompetence (b).
a)
Domstolene i en medlemsstat har kompetence til at efterprøve, om en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten
40.
Efter min opfattelse støttes den kompetence, som tilkommer medlemsstaternes domstole, både af de almindelige principper i EU’s materielle ret (1) og af EU’s internationale privatret (2), og hverken international offentlig sædvaneret (3), hensynet til den medlemsstats ret til forsvar, hvis lov finder anvendelse i tvisten (4), eller hensynet til den praktiske gennemførelse af denne kompetence (5) sætter spørgsmålstegn ved det.
1) De generelle principper i EU’s materielle ret
41.
I den principielle dom i sagen van Gend to Loos (
30
) fastslog Domstolen det almindelige princip om, at bestemmelser i EU-retten, der er tilstrækkeligt klare, præcise og ubetingede, har direkte virkning og som sådan »medfører rettigheder«, som retsundergivne kan påberåbe sig for medlemsstaternes domstole, selv i forbindelse med en tvist mellem private. De nationale retter, ved hvilke et sådant søgsmål er anlagt, har en pligt til at træffe afgørelse i overensstemmelse med disse bestemmelser. Hvis en part gør gældende, at en national bestemmelse, som i princippet finder anvendelse på tvisten, faktisk er uforenelig med en sådan EU-retlig bestemmelse med direkte virkning, følger det endvidere af fast retspraksis siden Simmenthal-dommen (
31
), at de nationale domstole i medfør af princippet om EU-rettens forrang ikke blot har kompetence til, men også er forpligtet til, at efterprøve denne forenelighed og, hvis det fastslås, at der foreligger en konflikt, at afstå fra at anvende den nationale bestemmelse i den sag, de behandler. Begge disse principper har til formål at sikre beskyttelsen af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten samt denne rets ensartede anvendelse i medlemsstaterne.
42.
Hvad angår disse principper og logikken bag dem kan jeg ikke se nogen grund til at se anderledes på den situation, der er omhandlet i den foreliggende sag, hvor en ret i en medlemsstat skal afgøre en civil- og handelsretlig tvist på grundlag af en anden medlemsstats lovgivning. Private bør også i et sådant tilfælde kunne gøre de rettigheder gældende, som tilkommer dem i medfør af EU-rettens direkte virkning, ved disse domstole (
32
). I tilfælde af en angivelig konflikt mellem reglerne i en anden medlemsstat og direkte anvendelige bestemmelser i EU-retten følger det derfor, at den domstol, ved hvilken søgsmålet er anlagt, har kompetence til – og er forpligtet til, hvis det er nødvendigt for sagens afgørelse – at tage stilling til spørgsmålet og, hvis det fastslås, at der foreligger uforenelighed, at undlade at anvende de pågældende regler. I modsat fald kunne det i den foreliggende sag føre til manglende adgang til domstolsprøvelse for så vidt angår disse rettigheder.
43.
I den foreliggende sag er det f.eks. ubestridt, at artikel 56 TEUF, som de sagsøgte selskaber har påberåbt sig for den forelæggende ret, har direkte virkning, selv i forbindelse med tvister mellem private (
33
). Hvis den forelæggende ret undersøger, om den tyske lov om hasardspil er forenelig med artikel 56 TEUF, og fastslår, at der foreligger en konflikt mellem disse bestemmelser, kan denne ret beskytte de rettigheder, som tilkommer de sagsøgte selskaber i henhold til traktaten, ved i) ikke at anvende denne lov, ii) fastslå, at den omtvistede hasardspilkontrakt er gyldig, og iii) forkaste FB’s søgsmål som ugrundet (
34
). Hvis den forelæggende ret derimod ikke havde en sådan prøvelsesret (og ‑pligt), ville det i sin helhed berøve de sagsøgte selskaber deres væsentligste argumenter til forsvar mod FB’s krav. Da den forelæggende ret på EU-rettens nuværende udviklingstrin heller ikke kan forelægge de tyske retter et subsidiært spørgsmål om gyldigheden af den tyske lov om hasardspil, ville den være forpligtet til at anse den gældende ret for forenelig med EU-retten og træffe afgørelse i overensstemmelse hermed. Kravet kunne således blive taget til følge på trods af potentielle rettigheder i henhold til EU-retten (
35
).
44.
En modsat løsning ville også have en negativ indvirkning på den ensartede anvendelse af EU-retten. Hvis prøvelsen af, om en medlemsstats nationale regler er forenelige med EU-retten, alene kunne foretages af denne medlemsstats domstole, ville det i praksis indebære, at anvendelsen af denne regel ville variere alt efter, om den samme civil- eller handelsretlige tvist blev indbragt for domstolene i den pågældende medlemsstat eller for en anden medlemsstats domstole.
2) De almindelige principper i EU’s internationale privatret
45.
For så vidt angår EU’s internationale privatret skal jeg minde om, at når retterne i en medlemsstat i medfør af Bruxelles Ia-forordningen er kompetente til at behandle og pådømme en tvist (som den forelæggende ret er i dette tilfælde), er de samme domstole i overensstemmelse med principperne om kompetencekonflikter i civil- og handelsretlige sager også kompetente til at træffe afgørelse om ethvert præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand) (
36
), som måtte blive rejst i forbindelse med denne tvist (
37
). Endvidere er de forpligtet til at udøve denne kompetence. De kan ikke afstå fra at påkende tvisten eller visse relevante aspekter heraf (
38
). Begge principper har til formål at sikre en god retspleje og retssikkerhed for parterne.
46.
I lyset af disse principper ser jeg ingen grund til at behandle et præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand), der vedrører foreneligheden af en anden medlemsstats regler med EU-retten, anderledes. De retter i medlemsstaterne, der i medfør af Bruxelles Ia-forordningen er kompetente til at behandle og pådømme en tvist, hvori et sådant spørgsmål forelægges, har i henhold til dette instrument også kompetence til at træffe afgørelse om dette præjudicielle spørgsmål og er forpligtet hertil, når udfaldet af en sag afhænger af det.
47.
Fra et lovvalgsretligt synspunkt er resultatet det samme. Når en medlemsstats domstol i medfør af Rom I-forordningen skal »anvende« en anden medlemsstats lovgivning i en tvist, følger det nemlig af flere mekanismer, der er fastlagt i denne forordning, at den pågældende domstol ikke blot kan, men i givet fald også er forpligtet til, at prøve den nationale lovgivnings forenelighed med EU-retten og, i tilfælde af konflikt, at tilsidesætte den nationale lovgivning.
48.
For det første kan en sådan beføjelse (og forpligtelse) for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, anses for at være uadskilleligt forbundet med opgaven med at »anvende« den pågældende lov på tvisten. Når forordningens regler udpeger en given udenlandsk lov som »anvendelig«, henvises der til den udenlandske retsorden som helhed. Den ret, ved hvilken sagen er anlagt, skal i lyset af de forskellige regler, der indgår i den pågældende retsorden, og disses indbyrdes hierarki træffe en afgørelse i tvisten, som i videst muligt omfang svarer til den, en dommer i den berørte medlemsstat ville have truffet (
39
). Dette er afgørende for at nå de mål om retssikkerhed og international harmonisering af retsafgørelser, der forfølges med Rom I-forordningen (
40
).
49.
Hvis en medlemsstats lovgivning udpeges som den på tvisten anvendelige ret i henhold til Rom I-forordningen, udgør EU-retten naturligvis en integreret del af den pågældende retsorden og indtager den øverste plads i dens hierarki. En dommer i den pågældende stat ville, hvis vedkommende skulle pådømme den samme tvist, være forpligtet (som anført i punkt 41 ovenfor) til at efterprøve og undlade at anvende en national bestemmelse, der er i strid hermed. Den ret, ved hvilken sagen er anlagt, skal således gøre det samme (
41
).
50.
For det andet kan den ret, ved hvilken sagen er anlagt, prøve foreneligheden af en anden medlemsstats regler med EU-retten og, i tilfælde af konflikt, undlade at anvende disse i medfør af ordre public-klausulen, der er fastsat i Rom I-forordningens artikel 21.
51.
Denne bestemmelse giver den ret, ved hvilken sagen er anlagt, mulighed for at undlade at anvende den udpegede lov, hvis en sådan anvendelse er »åbenbart uforenelig med ordre public i domstolslandet«. Ligesom EU-retten er en del af retsordenen i den medlemsstat, hvis lovgivning udpeges som værende anvendelig på sagen (i den foreliggende sag Tyskland), er den naturligvis også en del af retsordenen i det land, hvor denne sag er anlagt (i den foreliggende sag den maltetiske retsorden). En »åbenbar uforenelighed« med EU-retten (eller i det mindste med visse bestemmelser, der anses for væsentlige i EU-retsordenen) begrunder derfor, at de modstridende nationale regler tilsidesættes i medfør af denne bestemmelse (
42
).
52.
Hvis en medlemsstats lovgivning påberåbes for den forelæggende ret i en anden medlemsstat som en »overordnet præceptiv bestemmelse« i henhold til Rom I-forordningens artikel 9, stk. 3, har denne ret endelig i henhold til denne bestemmelse fuld frihed til at efterprøve, om denne lov er forenelig med EU-retten, og i tilfælde af uforenelighed at afslå at »tillægge« denne lov »vægt«.
3) Folkeretlig sædvaneret
53.
I modsætning til hvad der undertiden er anført i litteraturen, er jeg af den opfattelse, at de nationale domstoles kompetence (og forpligtelse) til at tage stilling til, hvorvidt en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten, når dette spørgsmål forelægges som et præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand) i en civil- og handelsretlig tvist, ikke er i strid med den folkeretlige sædvaneret. Navnlig er der ikke tale om et ulovligt indgreb i den kompetence, som tilkommer retterne i den anden medlemsstat (
43
).
54.
Det står klart, at retterne i en medlemsstat i overensstemmelse med princippet om ikke-indblanding ikke kan træffe en afgørelse, der har til formål at ophæve en anden medlemsstats lovgivning på grund af uforenelighed med EU-retten, eller at træffe afgørelse med virkning erga omnes. Årsagen hertil er åbenbar. En stats domstole kan ikke erklære retsakter, der hidrører fra et organ i en anden stat (i dette tilfælde lovgivningsmagten), for ugyldige. Domstolene i den stat, som organet hører under, har i henhold til folkeretten en materiel enekompetence i denne henseende (
44
). I den foreliggende sag kunne de maltesiske domstole derfor ikke gyldigt træffe en afgørelse, der med virkning erga omnes erklærede den tyske lov om hasardspil uforenelig med EU-retten. Det er kun de tyske domstole, der eventuelt kan gøre dette.
55.
Når en medlemsstats domstole derimod tager stilling til, om en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten, som et præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand) i en civil- og handelsretlig tvist, foretager de alene en sådan prøvelse og undlader i tilfælde af uforenelighed at anvende de modstridende regler i den konkrete sag med det ene formål at træffe afgørelse om søgsmålets realitet. En sådan afgørelse fastlægger parternes private rettigheder og har som sådan alene virkning inter partes. Den tilsigter ikke at anfægte gyldigheden af den anden medlemsstats lovgivning. Den enekompetence, som tilkommer retterne i den pågældende stat, respekteres (
45
).
56.
For fuldstændighedens skyld skal jeg minde om, at medlemsstaterne ved deres tiltrædelse af Den Europæiske Union og deres valg om at deltage i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed har tiltrådt at overholde EU-retten. De har ligeledes tiltrådt, at civil- og handelsretlige tvister, der er undergivet »deres« regler (i henhold til Rom I-forordningen), kan pådømmes af retterne i andre medlemsstater (i henhold til Bruxelles Ia-forordningen). I lyset af den redegørelse, der er givet i de to foregående afsnit, indebærer dette, at medlemsstaterne ligeledes stiltiende har tiltrådt, at foreneligheden af »deres« regler kan prøves af disse andre retter som et præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand) i en sådan tvist.
4) Den berørte medlemsstats ret til forsvar
57.
I Foglia II-dommen udtrykte Domstolen betænkeligheder med hensyn til, at hvis en medlemsstats domstole skulle prøve, hvorvidt en anden medlemsstats lovgivning var forenelig med EU-retten, i en tvist mellem private, ville den anden medlemsstats ret til forsvar ikke kunne sikres tilstrækkeligt, fordi den ikke ville være repræsenteret for domstolene i den første medlemsstat (
46
). Flere af de regeringer, der har afgivet indlæg for Domstolen i den foreliggende sag, har fremhævet dette aspekt. De har navnlig fremhævet, at det i overensstemmelse med Domstolens praksis påhviler den berørte medlemsstat at godtgøre, at en national lov, som en borger gør gældende begrænser friheden til at yde tjenesteydelser efter artikel 56 TEUF, er objektivt begrundet og proportional (
47
). Under omstændigheder som i den foreliggende sag ville den imidlertid blive afskåret fra muligheden for at gøre dette.
58.
Jeg vil indledningsvis fremhæve, at denne praksis fra Domstolen vedrørte bevisbyrden i sager anlagt mod en medlemsstat for tilsidesættelse af retten til fri bevægelighed (uanset om der er tale om en traktatbrudsprocedure eller et søgsmål ved de nationale retter). Når dette spørgsmål derimod rejses som et sekundært spørgsmål i forbindelse med en tvist mellem private, er bevisbyrden et processuelt spørgsmål, der er overladt til lex fori (
48
).
59.
Med denne præcisering finder jeg ikke, at der reelt foreligger noget problem med den berørte medlemsstats ret til forsvar (
49
).
60.
For det første er det temmelig almindeligt, at en stat ikke er repræsenteret i sager mellem private, hvor der forelægges et spørgsmål om en national lovs gyldighed som et sekundært spørgsmål. Den tyske regering ville sandsynligvis heller ikke have været repræsenteret, hvis sagen havde verseret for en af dens nationale retter. Dette begrundes i, at den afgørelse, der skal træffes, kun har virkning inter partes og således ikke er bindende for myndighederne i den pågældende medlemsstat.
61.
For det andet giver den præjudicielle forelæggelsesprocedure i henhold til artikel 267 TEUF, ud over den omstændighed, at den pågældende medlemsstat har mulighed for at intervenere ved de retter, ved hvilke sagen er anlagt, i medfør af disse retters procesret (
50
), en passende og tilstrækkelig beskyttelse af den pågældende medlemsstats interesser.
62.
I denne henseende er jeg af den opfattelse, at når der ved en ret i en medlemsstat er indbragt en tvist mellem private, som skal afgøres på grundlag af en anden medlemsstats lovgivning, men en part anfægter denne lovgivnings forenelighed med EU-retten, er det nødvendigt, at denne ret indgiver en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF. I forbindelse med en sådan forelæggelse har den pågældende medlemsstat ret til at afgive skriftlige og mundtlige indlæg, uanset om den er part i tvisten i hovedsagen. Den omstændighed, at denne medlemsstat inden for rammerne af denne procedure ikke råder over de bredere muligheder for forsvar, som den har inden for rammerne af en kontradiktorisk procedure i henhold til artikel 258 TEUF, er efter min opfattelse irrelevant. Som Domstolen gentagne gange har fastslået, er de to procedurer i sagens natur forskellige (
51
).
5) Hvorvidt en sådan kompetence er praktisk gennemførlig
63.
De procesdeltagere, der afgav mundtlige indlæg i retsmødet, drøftede ligeledes efter Domstolens anmodning spørgsmålet om, hvorvidt retterne i en medlemsstat ud fra et praktisk synspunkt er i stand til at efterprøve, om en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten. Ud over sproglige og kulturelle forskelle kan det være vanskeligt for disse retter med sikkerhed at fastslå indholdet af denne lov. En uforenelighed med EU-retten kunne antages på grundlag af fejlagtigt kendskab til reglerne.
64.
Det er let at se, hvor denne tvivl kommer fra. I de nationale domstoles procesregler anses udenlandsk ret traditionelt for forskellig fra deres »egen« ret. I den forbindelse gælder maksimen »iura novit curia« ikke. Det forventes ikke, at disse retter har kendskab til andre staters lovgivning. Traditionelt ville de derfor kræve, at de parter, der påberåber sig udenlandsk ret, fremlægger bevis for indholdet af denne lovgivning som et faktum. Ofte er de pågældende parter dog ikke i stand til at gøre dette på en objektiv eller blot overbevisende måde. I stedet sker der ofte det, at de præsenterer udenlandsk ret på en partisk måde og i den forbindelse fremlægger erklæringer på tro og love afgivet af eksperter, som de selv har hyret og betalt (
52
). Disse vanskeligheder er i nogen grad til stede i den foreliggende sag (
53
).
65.
Disse betænkeligheder kan dog nuanceres.
66.
Efter min opfattelse henhører spørgsmålet om, hvorledes indholdet af den anvendelige lov skal fastslås, i sin natur under de procesregler, der gælder i den enkelte medlemsstat. Disse procesregler kan dog ikke fratage de lovvalgsregler, der er fastsat i Rom I-forordningen, deres effektive virkning (effet utile). For at udenlandsk ret troværdigt kan »anvendes« som krævet i henhold til Rom I-bestemmelserne, og for at de mål om retssikkerhed og international harmonisering, som forordningen tilsigter, kan opnås, bør udenlandsk ret fastslås korrekt. Dette indebærer efter min opfattelse, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, har en vis pligt til at udvise omhu, navnlig når der rejses tvivl om denne udenlandske rets forenelighed med EU-retten.
67.
I denne forbindelse skal det anføres, at det bliver stadig lettere for en medlemsstats domstole at få adgang til andre medlemsstaters lovgivning inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Stadig flere love og afgørelser er let tilgængelige online (takket være bl.a. e-justice-portalen og European Case Law Identifier (ECLI)-systemet). Desuden gør forskellige samarbejdsmekanismer det muligt for disse retter at indhente oplysninger fra myndighederne i den medlemsstat, hvis lov finder anvendelse på tvisten, om indholdet af denne lov, herunder i) Den europæiske konvention om oplysning om fremmed ret af 7. juni 1968 og ii) Det europæiske retlige netværk på det civil- og handelsretlige område (
54
). Jeg er således af den opfattelse, at medlemsstaternes domstole i henhold til princippet om loyalt samarbejde skal benytte disse mekanismer i tilfælde af tvivl om indholdet af udenlandsk ret (og at de berørte medlemsstaters myndigheder på behørig vis skal bistå dem i denne henseende).
b)
Medlemsstaternes domstole skal udvise tilbageholdenhed ved udøvelsen af den pågældende kompetence
68.
Selv om medlemsstaternes domstole har kompetence til at efterprøve, hvorvidt en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten, som et præjudicielt spørgsmål (i international privatretlig forstand), tilsiger hensyn til legitimitet 1) og gensidig tillid 2), at disse retter udviser en vis tilbageholdenhed i den henseende.
1) Betænkeligheder vedrørende manglende legitimitet
69.
Som Kommissionen har fremhævet, er der ikke nogen fast skabelon for, hvorledes det efterprøves, om en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten. I nogle tilfælde har EU-retten harmoniseret eller ensartet et givent område, hvorefter der ingen skønsmæssig kompetence er overladt til medlemsstaterne. Uforenelighed kan i dette tilfælde fastslås alene ved, at en given national regel er omfattet af anvendelsesområdet for det pågældende EU-retsinstrument, og at instrumentet ikke indeholder eller tillader en sådan regel (
55
). Nogle gange gives de nationale myndigheder en vis margen til skønsmæssige vurderinger i EU-retten, når de lovgiver, men grænserne for denne margen afhænger udelukkende af fælles standarder fastsat i EU-retten (såsom hvorvidt en bestemt procesfrist giver en part tilstrækkelig mulighed for effektivt forsvar i henhold til chartrets artikel 47) (
56
).
70.
På andre områder giver EU-retten derimod de nationale myndigheder et betydeligt skønsmæssigt råderum. Dette er typisk tilfældet, når EU-retten kun foreskriver en negativ harmonisering. I den foreliggende sag er det f.eks. ubestridt, at den tyske lov om hasardspil begrænser den frie udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 56 TEUF. En sådan national lovgivning er imidlertid tilladt, hvis den i) er begrundet i et tvingende alment hensyn (hvilket også klart er tilfældet her, idet loven har til formål at forebygge svig, spilafhængighed osv.), og ii) står i et rimeligt forhold til det forfulgte mål (hvilket er selve kernen i spørgsmålet om forenelighed).
71.
Som den tjekkiske, den belgiske og den italienske regering har anført, har Domstolen desuden gentagne gange fastslået, at »bestemmelserne vedrørende hasardspil er et af de områder, hvor der mellem medlemsstaterne består store moralske, religiøse og kulturelle forskelle med hensyn til synspunkter«. Som hovedregel har hver medlemsstat derfor en bred skønsmargen til at regulere området i overensstemmelse med sine egne, bl.a. historiske, kulturelle, økonomiske og samfundspolitiske særpræg. Proportionaliteten af de vedtagne foranstaltninger skal bedømmes på baggrund af disse særpræg (
57
).
72.
I denne forbindelse vejer den italienske regerings argument om, at den berørte medlemsstats domstole er bedst egnede til at foretage en sådan prøvelse, tungt. Eftersom disse domstole er en integreret del af den nationale retsorden og har det mest omfattende kendskab til situationen i medlemsstaten, har disse de bedste forudsætninger for at forstå den afvejning af modsatrettede interesser, som lovgiver foretager (
58
). Derimod er domstolene i en anden medlemsstat ikke de bedst egnede hertil. Faktisk er det nærliggende at anføre, at de savner legitimitet til at prøve sådanne suveræne valg foretaget af en anden stat (
59
).
73.
I den foreliggende sag bliver legitimitetsindvendingen endnu mere relevant, når den åbenlyse divergens i tilgang (og interesser) mellem de to berørte medlemsstater tages i betragtning: på den ene side Republikken Malta som den stat, hvor udbydere af onlinespil er etableret, og som har vedtaget love til fordel for denne industri, og på den anden side Forbundsrepublikken Tyskland, som er den ufrivillige modtager af disse onlinetjenester. Desuden kan der ikke ses bort fra den særlige sammenhæng, som den foreliggende sag indgår i, jf. punkt 16-18 ovenfor. På baggrund af disse faktorer vil tanken om, at en maltetisk ret skulle prøve forholdsmæssigheden af den tyske lov om hasardspil, for mange forekomme malplaceret.
74.
Ikke desto mindre er jeg af den opfattelse, at disse betænkeligheder kan mindskes, hvis medlemsstaters domstole i en situation som den, den forelæggende ret befinder sig i, udviser en vis tilbageholdenhed i forbindelse med en sådan prøvelse. De bør tillægge den skønsmargen, som tilkommer den udenlandske lovgiver, behørig vægt, og i lyset af deres begrænsede forståelse af konteksten og begrænsede legitimitet kun undlade at anvende en anden medlemsstats lovgivning, hvis den er åbenbart uforenelig med EU-retten (f.eks. hvor Domstolens praksis er fast, omfattende og klar med hensyn til, hvad medlemsstaterne kan og ikke kan gøre på bestemte områder). Jo mere åbenbart det er, at de pågældende bestemmelser er uforholdsmæssige, desto vanskeligere er det naturligvis at gøre gældende, at den udenlandske domstol handler retsstridigt (
60
). I den forbindelse og som anført ovenfor er det hensigtsmæssigt for disse domstole at forelægge spørgsmålet for Domstolen i medfør af artikel 267 TEUF, således at de ikke træffer en så drastisk afgørelse på egen hånd, og den berørte medlemsstat kan blive behørigt hørt.
2) Gensidig tillid
75.
Efter min opfattelse understøtter hensyn til gensidig tillid en sådan tilgang. Det skal i denne forbindelse erindres, at princippet om gensidig tillid, som er af grundlæggende betydning i EU-retten, bl.a. for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, pålægger hver enkelt medlemsstat at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten (
61
).
76.
Når retterne i en medlemsstat således anmodes om at anvende en anden medlemsstats lovgivning i en civil- og handelsretlig sag, er de i henhold til Rom I-forordningen forpligtet til at formode, at denne lov er forenelig med EU-retten. Selv om denne formodning ikke er uafkræftelig (
62
), bør den være stærk, da den gensidige tillid ellers vil blive bragt i tvivl. En anden medlemsstats lovgivning bør således kun prøves, hvis der foreligger entydige beviser for dens uforenelighed med EU-retten (
63
), og den bør kun tilsidesættes, hvis den efter prøvelsen viser sig at være åbenbart uforenelig med EU-retten.
77.
Jeg vil gerne fremsætte en sidste bemærkning om dette spørgsmål. Som den belgiske regering har anført, gælder det, at når domstolene i den medlemsstat, som har vedtaget de omtvistede nationale bestemmelser, allerede har taget stilling til deres forenelighed med EU-retten (
64
), skal domstolen i en anden medlemsstat, hvorved denne lovgivnings uforenelighed er blevet forelagt som et præjudicielt spørgsmål, i henhold til princippet om gensidig tillid tage behørigt hensyn til de begrundelser, der ligger til grund for disse afgørelser inden for rammerne af sin egen prøvelse af spørgsmålet (
65
). I den foreliggende sag kan den forelæggende ret således ikke se bort fra den omstændighed, at de tyske domstole (som det fremgår) allerede har fastslået, at den tyske lov om hasardspil er forenelig med artikel 56 TEUF. Den kan alene træffe en anden afgørelse efter en omhyggelig vurdering af de tyske domstoles begrundelser.
3.
Tvistens angivelige »konstruerede« karakter
78.
Den sidste indvending, der skal tages stilling til, vedrører den angiveligt »konstruerede« karakter af tvisten i hovedsagen. Efter den italienske regerings opfattelse kan denne tvist være et »processuelt påhit organiseret af parterne« med henblik på at rejse tvivl om, hvorvidt den tyske lov om hasardspil er forenelig med EU-retten.
79.
I denne forbindelse vil jeg rette et par ord til Domstolen, der maner til forsigtighed.
80.
Jeg kan godt forstå, at Domstolen i Foglia I-dommen og Foglia II-dommen var tilbageholdende med at hjælpe en italiensk domstol med at efterprøve, om en fransk afgift var forenelig med EU-retten. Ud over de indvendinger, der er behandlet i de foregående afsnit, skal et vigtigt aspekt fremhæves i denne sammenhæng. Jeg har gentagne gange anført, at i en tvist mellem private har de afgørelser, der er truffet af retterne i den medlemsstat, ved hvilken sagen er anlagt, kun virkning inter partes, hvilket bidrager til, at en sådan prøvelse af en anden medlemsstats lovgivning kan tillades. Derimod har de præjudicielle afgørelser, som Domstolen træffer, virkning erga omnes, da de autoritativt fortolker de relevante bestemmelser i EU-retten, som de altid var tænkt at blive forstået. Selv om en sådan præjudiciel afgørelse ikke kan fastslå, at en given national bestemmelse er uforenelig med EU-retten, kan de enkelte momenter i den fortolkning af EU-retten, som Domstolen giver, være så specifikke, at resultatet rent faktisk kan blive det samme. En sådan præjudiciel afgørelse kan i sidste ende få en betydeligt mere vidtrækkende virkning på den nationale lovgivning, der prøves.
81.
Henset til denne omstændighed bør Domstolen for det første udvise særlig »agtpågivenhed« med hensyn til, om et svar fra dens side er »nødvendigt«, for at den forelæggende ret kan afgøre den tvist, der verserer for den, som omhandlet i artikel 267 TEUF. En national ret bør, under hensyn til sagens følsomme karakter, ikke prøve, hvorvidt en anden medlemsstats lovgivning er forenelig med EU-retten, alene for fuldstændighedens skyld, men kun, når det er absolut nødvendigt. Domstolen bør ikke bistå denne ret og give en erga omnes-fortolkning af EU-retten, når det er åbenbart, at dette ikke er tilfældet (
66
).
82.
Hvis det derimod er åbenbart, at den nationale ret er nødt til at foretage en sådan prøvelse for at træffe afgørelse i den verserende tvist (hvilket synes at være tilfældet her), og at de aktuelle spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt til præjudiciel afgørelse, således er »nødvendige« i den henseende, bør Domstolen besvare dem. Som anført i det foregående afsnit er det faktisk korrekt, at den nationale ret anmoder om en præjudiciel afgørelse i denne konkrete sammenhæng. Domstolen skal spille sin rolle. Den kan ikke lade det være op til den forelæggende ret alene at fortolke EU-retten. Dette er efter min opfattelse den korrekte tilgang i den foreliggende sag.
83.
Domstolen bør imidlertid, således som det er anført i punkt 70-74 ovenfor, tage hensyn til situationens følsomme karakter og grænserne for den forelæggende rets kompetence i sin måde at besvare spørgsmålene på. I stedet for at foretage en fuldstændig prøvelse af alle elementer i den omhandlede nationale lovgivning bør den efter min opfattelse begrænse sig til at give de fortolkningselementer, der er nødvendige for, at den nationale ret kan bedømme, om den nationale lovgivning er åbenbart uforenelig med EU-retten. I hovedsagen ville dette som hovedregel svare til at forklare, om regler som dem, der er fastsat i den tyske lov om hasardspil, i lyset af den relevante retspraksis generelt forekommer acceptable eller tværtimod åbenbart uforholdsmæssige.
84.
På den anden side skal Domstolen efter min opfattelse ikke bruge tid på at undersøge, om den underliggende tvist er »reel«. Det skal erindres, at Foglia I-dommen og Foglia II-dommen i denne henseende har været genstand for omfattende kritik (
67
). Rent faktisk har Domstolen ikke fulgt denne fremgangsmåde i senere sager, som vedrører tvister mellem private, hvor den nationale lovgivning indirekte er blevet anfægtet, selv hvor det har været temmelig åbenbart, at tvisten var »konstrueret« (
68
).
85.
Jeg vil ikke gentage alle de argumenter, der er fremført mod en sådan prøvelse i den akademiske litteratur. Jeg vil blot minde om, at spørgsmålet om, hvorvidt tvisten i hovedsagen er »reel«, eller om der er tale om en »prøvesag«, der er anlagt af den maltesiske harsardspilleindustri, ikke bør have betydning for Domstolens kompetence. Det, der bør være afgørende, er, om en national ret skal træffe afgørelse i sagen, og om en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål vil være til hjælp for denne. Det tilkommer derimod ikke Domstolen i henhold til artikel 267 TEUF at efterprøve parternes underliggende hensigter ved anlæggelsen af et søgsmål. Selv hvis den kunne gøre det, ville det være yderst vanskeligt (for ikke at sige umuligt) at fastslå, at det ikke drejede sig om en »reel« tvist.
86.
I den foreliggende sag kan omstændighederne ganske vist give anledning til en vis mistanke i denne henseende, men ingen af oplysningerne i sagsakterne er tilstrækkelige til med sikkerhed at fastslå, at tvisten er »konstrueret«.
87.
For det første kunne man hengive sig til spekulationer vedrørende overdragelsen af fordringen. FB er en tysk advokat, men de sagsøgte selskaber lod i retsmødet forstå, at han er registreret i det maltesiske advokatsamfund. Han har anført, at inddrivelse af sådanne forbrugerkrav er en del af hans »forretningsmodel«, og at han har købt fordringer fra »mange spillere«, men da Domstolen bad ham om at præcisere, hvor mange det drejede sig om, svarede han »under ti« (hvilket efter min opfattelse kunne betyde, at der kun er tale om den omhandlede fordring). FB havde også vanskeligt ved at forklare, hvorfor han købte en fordring, som han vidste var vanskelig at inddrive, eftersom maltesiske selskaber afviser sådanne fordringer, og Republikken Malta har vedtaget lovforslag nr. 55. Det er imidlertid umuligt at sige med sikkerhed, hvilke bevæggrunde der ligger bag hans beslutning.
88.
For det andet kan man, i lighed med den italienske regering, også spørge, hvorfor sagen blev anlagt i Malta, henset til de divergerende interesser, der er mellem denne medlemsstat og Forbundsrepublikken Tyskland i den foreliggende situation. Som Kommissionen har fremhævet, er der imidlertid intet i sig selv, der er problematisk ved det. Som anført har de maltesiske domstole i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 4 en generel kompetence til at påkende tvisten. Spillere kan ganske vist anlægge sag mod maltesiske hasardspilselskaber i deres »bopæls«-medlemsstat (her Forbundsrepublikken Tyskland) i henhold til de forbrugerbeskyttelsesregler, der er fastsat i denne forordning, navnlig artikel 18, stk. 1 (
69
), men FB er ikke en forbruger og kunne således ikke have gjort brug af disse bestemmelser (
70
).
89.
Endelig kan den omstændighed, at begge parter var enige om, at den forelæggende ret skulle indgive den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, således som den italienske regering har fremhævet, heller ikke anses for et afgørende bevis for sammensværgelse. Endvidere skal det anføres – uden at det modsatte i sig selv ville udgøre en indikation – at parterne er uenige om, hvilket svar Domstolen bør give.
B. Udgør spillernes krav om tilbagebetaling et misbrug af EU-retten? (det syvende spørgsmål)
90.
Den forelæggende rets syvende spørgsmål vedrører de sagsøgte selskabers andet anbringende. Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om princippet om forbud mod misbrug af EU-retten er til hinder for, at en forbruger fra den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, har deltaget i de onlinehasardspil, der udbydes i denne stat – uden tilladelse fra myndighederne i denne stat – af en spiludbyder, der er etableret i en anden medlemsstat, i henhold til gældende aftaleret anlægger et civilt søgsmål mod denne tjenesteyder med påstand om tilbagebetaling af de indsatser, som den pågældende har gjort, med den begrundelse, at den underliggende hasardspilkontrakt er ugyldig (
71
).
91.
Svaret på dette spørgsmål er efter min opfattelse ligetil.
92.
Hvis det på den ene side følger af Domstolens besvarelse af det første til det sjette spørgsmål, at den tyske lov om hasardspil er (åbenbart) uforenelig med artikel 56 TEUF, skal en sådan spillers krav om tilbagebetaling forkastes som ugrundet. Denne lov skal nemlig i så fald ikke bringes i anvendelse, og den aftale om hasardspil, der er indgået mellem spilleren og hasardspilselskabet, kan derfor ikke anses for ulovlig og dermed ugyldig i henhold til gældende ret (i den foreliggende sag tysk ret).
93.
Hvis det på den anden side fastslås, at bestemmelserne i den tyske lov om hasardspil er forenelige med artikel 56 TEUF, vil EU-retten ikke være til hinder for de eventuelle konsekvenser i henhold til national ret af at udbyde (eller deltage i) hasardspil, som er forbudt i henhold til disse bestemmelser. Den underliggende hasardspilkontrakt kunne således anses for ulovlig og dermed ugyldig efter den gældende aftaleret. Det skal fremhæves, at denne (så at sige) »sanktion«, i modsætning til, hvad de sagsøgte selskaber har gjort gældende, ikke udgør en særskilt begrænsning af retten til fri udveksling af tjenesteydelser, som kræver en særskilt vurdering af dens lovlighed, men derimod den nødvendige og logiske konsekvens af, at aftalen er ugyldig. Spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang ophævelsen af kontrakten medfører en ret til tilbagebetaling af de indsatser, som hver part har modtaget fra den anden, henhører ligeledes alene under den lov, der finder anvendelse på de pågældende hasardspilkontrakter (
72
).
94.
Derimod er det generelle princip om forbud mod misbrug af EU-retten ikke relevant i denne sammenhæng. Jeg erindrer om, at dette princip er til hinder for, at borgerne kan påberåbe sig EU-bestemmelser med henblik på at muliggøre svig eller misbrug (
73
). Spillerens krav om tilbagebetaling er imidlertid ikke baseret på bestemmelser i EU-retten, men udelukkende på national ret (her den tyske lov om hasardspil og den tyske borgerlige lovbog) (
74
).
95.
Den ret kreative argumentation, som de sagsøgte selskaber og den maltesiske regering har fremført for at overbevise Domstolen om det modsatte, står ikke for en nærmere prøvelse. Det må konstateres, således som disse parter har gjort gældende, at situationen er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 56 TEUF på grund af dens grænseoverskridende karakter. I modsætning til, hvad disse parter har gjort gældende, misbruger de spillere, der fremsætter sådanne tilbagebetalingskrav, imidlertid ikke den ret, som de har i henhold til denne bestemmelse til at modtage tjenesteydelser fra Malta, med den begrundelse, at det var denne frihed, der gjorde det muligt for dem at indgå de omtvistede hasardspilkontrakter. For det første var denne frihed ikke nødvendig for, at de kunne indgå de pågældende kontrakter. Den blotte eksistens af internettet gjorde det muligt for dem. For det andet påberåber de sig heller ikke denne frihed i deres påstand om ophævelse af de pågældende kontrakter, men nationale bestemmelser, der begrænser den. De sagsøgte selskabers første anbringende er derimod baseret på artikel 56 TEUF. Det er faktisk dem, der påberåber sig friheden, som er fastlagt i denne bestemmelse.
96.
Spørgsmålet om, hvorvidt en spiller har ret til tilbagebetaling af de indsatser, vedkommende har gjort, eller om en sådan tilbagebetaling skal begrænses eller afvises, således som de sagsøgte selskaber og den maltesiske regering har gjort gældende, med den begrundelse, at kravet er et udtryk for ond tro, eller at spilleren selv begik en overtrædelse ved at vælge at deltage i de udbudte hasardspil (under anvendelse af principper som »nemo auditur propriam turpitudinem allegans« i henhold til latinsk ret eller »estoppel« [afskæring af indsigelser] i henhold til common law), er som tidligere nævnt spørgsmål, der skal afgøres alene på grundlag af den lov, der finder anvendelse på den omhandlede hasardspilkontrakt (dvs. tysk ret).
97.
Som den tyske regering har præciseret i retsmødet, findes der i tysk ret faktisk en bestemmelse, der omhandler dette spørgsmål, nemlig § 817 i den tyske borgerlige lovbog. Den tyske regering har ligeledes forklaret, at denne bestemmelse er blevet lagt til grund af de tyske domstole, når de har taget stilling til spilleres krav om tilbagebetaling. Det ser ud som om, at flertallet af domstolene har valgt ikke at anvende denne bestemmelse med den begrundelse, at spillerne, selv om det også er forbudt at deltage i ulovlige hasardspil i henhold til tysk ret (
75
), ikke begik en strafbar handling, fordi de på det tidspunkt, hvor de deltog i de pågældende spil, ikke vidste, at de var ulovlige i Tyskland (da de var blevet vildledt af udbyderen til at tro det modsatte) (
76
). De sagsøgte selskaber har under sagen bestridt, at de har gjort sig skyldige i at vildlede spillerne og sat spørgsmålstegn ved, om kendskab til ulovligheden under alle omstændigheder skulle være en betingelse for anvendelsen af den tyske borgerlige lovbogs § 817. Det tilkommer naturligvis ikke Domstolen, men den forelæggende ret, at tage stilling til spørgsmål vedrørende de faktiske omstændigheder og fortolkningen af tysk ret.
98.
På baggrund af det ovenstående skal det syvende spørgsmål besvares med, at når en forbruger fra den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, har deltaget i onlinehasardspil, der uden tilladelse fra myndighederne i denne stat udbydes i denne stat af en udbyder af hasardspil, der er etableret i en anden medlemsstat, er princippet om forbud mod misbrug af EU-retten ikke til hinder for, at denne forbruger i henhold til gældende aftaleret kan anlægge et civilt søgsmål mod denne tjenesteudbyder med henblik på tilbagebetaling af de indsatser, som den pågældende har gjort, med den begrundelse at den underliggende hasardspilkontrakt er ulovlig.
V. Forslag til afgørelse
99.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen fastslår, at
–
de spørgsmål, som Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling), Malta), har indgivet, kan antages til realitetsbehandling, og
–
det syvende spørgsmål besvares som følger:
Når en forbruger fra den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, har deltaget i onlinehasardspil, der uden tilladelse fra myndighederne i denne stat udbydes i denne stat af en udbyder af hasardspil, der er etableret i en anden medlemsstat, er princippet om forbud mod misbrug af EU-retten ikke til hinder for, at denne forbruger i henhold til gældende aftaleret kan anlægge et civilt søgsmål mod denne tjenesteudbyder med henblik på tilbagebetaling af de indsatser, som den pågældende har gjort, med den begrundelse at den underliggende hasardspilkontrakt er ulovlig.
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 17.6.2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (EUT 2008, L 177, s. 6).
(
3
) – Den forelæggende ret har i sin forelæggelsesafgørelse fremlagt en oversættelse til engelsk af disse bestemmelser i tysk ret.
(
4
) – Dette spørgsmål er genstand for drøftelse (jf. fodnote 53 nedenfor, men de sagsøgte selskaber synes på tidspunktet for de faktiske omstændigheder ikke at have kunnet opnå en sådan tilladelse, fordi onlinespil generelt var forbudt (jf. § 4, stk. 4, i den tyske lov om hasardspil). Der var ganske vist en undtagelse, der tillod udstedelse af tilladelse til lotterier (jf. denne lovs § 4, stk. 5), men i) »sekundære lotterier« blev ikke betragtet som ægte lotterier, men som en form for forbudte onlinevæddemål, og ii) under alle omstændigheder blev tilladelser til at organisere lotterier kun udstedt til udbydere, der var under tilsyn af de tyske delstater (hvilket ikke var tilfældet med de sagsøgte selskaber).
(
5
) – Det fremgår ikke helt klart af forelæggelsesafgørelsen, med hvilket af de sagsøgte selskaber denne aftale var blevet indgået.
(
6
) – Jf. fodnote 4 ovenfor.
(
7
) – Jf. P. Pena, H. Schumann, og M. Peigné, »EU citizens lose out as Malta regulatory »sledgehammer« protects gambling giants«, Investigate Europe, 6.3.2025.
(
8
) – Dette gælder dog ikke i alle tilfælde, jf. afsnit B nedenfor.
(
9
) – Jf. punkt 13 ovenfor.
(
10
) – Dom af 11.3.1980, Foglia (104/79, Foglia I-dommen, EU:C:1980:73).
(
11
) – Dom af 16.12.1981, Foglia (244/80, Foglia II-dommen, EU:C:1981:302).
(
12
) – I disse to domme fastslog Domstolen nærmere bestemt, at den savnede kompetence til at træffe afgørelse vedrørende de forelagte spørgsmål, når betingelserne i (det, der nu er) artikel 267 TEUF ikke var opfyldt (jf. Foglia I-dommen, præmis 13 og domskonklusionen, og Foglia II-dommen, præmis 19 og 30). I andre domme har Domstolen derimod fastslået, at spørgsmålene i et sådant tilfælde ikke kan antages til realitetsbehandling (jf. f.eks. dom af 3.4.2025, Swiftair, C-701/23, EU:C:2025:237, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis). Da begge tilgange i praksis fører til det samme resultat, er det ikke nødvendigt at gå nærmere ind på denne divergens i den foreliggende sag. For enkelthedens skyld vil jeg betragte det som et spørgsmål om formalitet.
(
13
) – Foglia II-dommen, præmis 30.
(
14
) – Foglia II-dommen, præmis 18.
(
15
) – Jf. punkt 18 ovenfor.
(
16
) – Under alle omstændigheder er det let at se, hvorfor den forelæggende ret har set bort fra disse almindelige betingelser. FB’s søgsmål er ikke støttet på spillerens rettigheder i henhold til kontrakten, men på kontraktens angivelige ugyldighed og på loven om ugrundet berigelse.
(
17
) – Selv om foreneligheden af den maltesiske lovgivning med EU-retten er blevet stærkt anfægtet af nogle af de procesdeltagere, der har afgivet indlæg for Domstolen, er det hverken nødvendigt eller hensigtsmæssigt at behandle dette spørgsmål i den foreliggende sag.
(
18
) – Jf. analogt dom af 21.1.2003, Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins (C-318/00, EU:C:2003:41, præmis 45-54).
(
19
) – Nærmere bestemt fastsætter artikel 6, stk. 1, at aftaler, der indgås mellem forbrugere og erhvervsdrivende, er underlagt lovgivningen i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted (i dette tilfælde Tyskland), når den erhvervsdrivende retter sin virksomhed mod dette land, og aftalen er omfattet af sådan virksomhed. I den foreliggende sag blev i) den omhandlede hasardspilkontrakt indgået mellem en forbruger (spilleren) og en erhvervsdrivende (et af de sagsøgte selskaber). Det forhold, at spilleren senere overdrog sit tilbagebetalingskrav til FB (som ikke er en forbruger), er uden betydning i denne henseende. En sådan overdragelse af et krav ændrer nemlig ikke karakteren af den underliggende aftale. Hvis en sådan overdragelse medførte en ændring af den lov, der finder anvendelse på kontrakten, ville retssikkerheden desuden blive bragt i fare. Endvidere ii) rettede de sagsøgte selskaber deres hasardspilaktivitet mod Tyskland (jf. punkt 8 ovenfor), og iii) den omhandlede kontrakt var klart omfattet af denne virksomhed. Endelig finder den undtagelse, der er fastsat i artikel 6, stk. 4, vedrørende »aftaler […] såfremt disse udelukkende skal præsteres i et andet land end det, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted« ikke anvendelse i den foreliggende sag, idet de sagsøgte selskaber leverede de aftalte tjenesteydelser i Tyskland via deres hjemmeside (jf. punkt 31 nedenfor og analogt dom af 3.10.2019, Verein für Konsumenteninformation, C-272/18, EU:C:2019:827, præmis 52 og 53).
(
20
) – Selv om Rom I-forordningens artikel 6, stk. 2, giver parterne mulighed for at vælge en anden lov, må et sådant valg »ikke medføre, at forbrugeren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af [de præceptive bestemmelser i det land, hvor denne har sit sædvanligt opholdssted]«. Eftersom den lovvalgsaftale, der er fastsat i de omhandlede almindelige forretningsbetingelser, ikke var gennemsigtig i denne henseende (hvilket de sagsøgte selskaber ikke har bestridt), anses den desuden for at være »urimelig« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EUT 1993, L 95, s. 29) og derfor ugyldig (jf. dom af 28.7.2016, Verein für Konsumenteninformation, C-191/15, EU:C:2016:612, præmis 71).
(
21
) – Jf. analogt mit forslag til afgørelse NM og OU (C-77/24, EU:C:2025:432, punkt 65 og 66), og dom af 3.10.2019, Verein für Konsumenteninformation (C-272/18, EU:C:2019:827, præmis 53), og af 28.11.2024, VariusSystems digital solutions (C-526/23, EU:C:2024:985, præmis 22).
(
22
) – Under den antagelse, at den maltesiske aftaleret, i lighed med tysk aftaleret, indeholder en regel om, at en aftale skal have et lovligt formål, hvilket bestemt er tilfældet.
(
23
) – Rom I-forordningens artikel 9, stk. 1, definerer dette begreb som »bestemmelser, hvis overholdelse af et land anses for at være så afgørende for beskyttelsen af dets offentlige interesser, som f.eks. dets politiske, sociale og økonomiske struktur, at bestemmelserne finder anvendelse på alle forhold, der falder ind under deres anvendelsesområde [...]«.
(
24
) – Jf. Rom I-forordningens artikel 9, stk. 3.
(
25
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
(
26
) – Jeg minder i denne forbindelse om, at i) Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, tillægger retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl, en generel kompetence, og at ii) de sagsøgte selskaber har deres hjemsted i Malta og dermed anses for at have »bopæl« dér (jf. denne forordnings artikel 63, stk. 1).
(
27
) – Men ikke nødvendigvis. Se afsnit B nedenfor vedrørende dette spørgsmål.
(
28
) – Jf. bl.a. dom af 4.2.1965, Albatros (20/64, EU:C:1965:8), af 22.9.1976, Import Gadgets (22/76, EU:C:1976:126), af 30.11.1977, Cayrol (52/77, EU:C:1977:196), af 12.7.1979, Union laitière normande (244/78, EU:C:1979:198), af 10.11.1982, Rau Lebensmittelwerke (261/81, EU:C:1982:382), af 23.11.1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (C-150/88, EU:C:1989:594), af 9.6.1992, Delhaize og Le Lion (C-47/90, EU:C:1992:250), af 5.6.1997, Celestini (C-105/94, EU:C:1997:277), og af 7.7.2022, LKW WALTER (C-7/21, EU:C:2022:527). I dom af 10.12.2002, der Weduwe (C-153/00, EU:C:2002:735), og af 21.1.2003, Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins (C-318/00, EU:C:2003:41), afviste Domstolen en sådan forelæggelse, men på grund af manglende oplysninger og/eller de forelagte spørgsmåls entydige hypotetiske karakter.
(
29
) – Dom af 23.11.1989 (C-150/88, EU:C:1989:594, præmis 12).
(
30
) – Dom af 5.2.1963 (26/62, EU:C:1963:1, s. 11-13).
(
31
) – Dom af 15.12.1976 (35/76, EU:C:1976:180).
(
32
) – Jf. generaladvokat Warners forslag til afgørelse Foglia (104/79, EU:C:1980:22, ECR, s. 764), V. Hatzopoulos, »De l’arrêt »Foglia-Novello« à l’arrêt »TWD Textilwerke« – La jurisprudence de la Cour de justice relative à la recevabilité des renvois préjudiciels«, Revue trimestrielle de droit économique européen, bind 3, 1994, s. 206 og 207, og G. Bebr, »The possible implications of Foglia v. Novello II«, Common Market Law Review, bind 19, nr. 3, 1982, s. 437-439.
(
33
) – Jf. dom af 18.12.2007, Laval un Partneri (C-341/05, EU:C:2007:809, præmis 97 og 98). Jf. analogt dom af 9.6.1992, Delhaize og Le Lion (C-47/90, EU:C:1992:250, præmis 28 og 29).
(
34
) – I modsætning til hvad Domstolen lod forstå i Foglia II-dommen, præmis 28, er en domstol i en medlemsstat, for hvilken en sådan tvist på det civil- og handelsretlige område er indbragt, fuldt ud i stand til at sikre parterne en effektiv beskyttelse i forhold til en anden medlemsstats lovgivning, når den er i strid med EU-retten (selv om – og det er formentlig det, som Domstolen havde i tankerne – denne ret ikke kan ophæve den pågældende nationale lov. jf. punkt 54 nedenfor).
(
35
) – I visse situationer vil medlemsstaternes domstole naturligvis kunne udsætte sagen, afvente, at parterne indleder en sag ved en domstol i den medlemsstat, hvis lovgivning er omtvistet, og at denne domstol træffer afgørelse om forenelighed eller uforenelighed, og derpå selv afsige dom i overensstemmelse hermed. Det vil imidlertid ikke altid være muligt for parterne at gøre dette, og det vil heller ikke altid være muligt at udsætte sagen på denne måde uden at forhale retsprocessen i et omfang, der grænser til at nægte parterne adgang til domstolsprøvelse.
(
36
) – Bortset fra når Bruxelles Ia-forordningens artikel 24, stk. 4, finder anvendelse.
(
37
) – Dette gælder også, selv om spørgsmålet ikke i sig selv henhører under »det civil- og handelsretlige område« (f.eks. et offentligretligt spørgsmål såsom forbuddet mod hasardspil uden tilladelse). Jf. mit første forslag til afgørelse SH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2024:159, punkt 42 og 43 og den deri nævnte retspraksis).
(
38
) – Jf. dom af 1.3.2005, Owusu (C-281/02, EU:C:2005:120, præmis 37).
(
39
) – Jf. G. Cerqueira, »La hiérarchie étrangère des normes devant le juge français«, i Société de législation comparée (ed.), L’application du droit étranger, Collection »Colloques«, nr. 36, 2018, s. 95-129, på s. 101-105, 110, 112 og 113, og J.-S. Bergé, »Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité«, i Société de législation comparée (ed.), Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, Collection »Colloques«, nr. 34, 2017, s. 17-35, på s. 20 og 32.
(
40
) – Jf. i denne retning sjette betragtning til Rom I-forordningen.
(
41
) – Jf. i denne retning K.H. Neumayer, »Fremdes Recht und Normenkontrolle«, RabelsZ, 1958, bind 23, s. 585 ff., O. Kahn-Freund, General Problems of Private International Law, Sijthoff & Noordhoff, 2. udg., 1980, s. 306, og R. Michaels og N. Jansen, »Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts«, Zeitschrift für Zivilprozess, 2003, bind 116, nr. 1, s. 3-55, på s. 33.
(
42
) – Jf. analogt dom af 1.6.1999, Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, præmis 35-39), og af 28.3.2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 37).
(
43
) – I henhold til princippet om ikke-indblanding må en stat ikke gribe ind i sager, der i det væsentlige henhører under en anden stats kompetence.
(
44
) – Jf. analogt dom af 25.2.2025, BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2025:108, præmis 73), og mit andet forslag til afgørelse BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2024:687, punkt 15 og 16).
(
45
) – Jf. analogt dom af 25.2.2025, BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2025:108, præmis 74 og 75), og mit andet forslag til afgørelse BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2024:687, punkt 17 og 18).
(
46
) – Foglia II-dommen, præmis 29.
(
47
) – Jf. bl.a. dom af 10.7.2025, INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov m.fl. (C-254/23, EU:C:2025:569, præmis 101 og den deri nævnte retspraksis).
(
48
) – Eller lex causae i forbindelse med kontraktlige forpligtelser i henhold til Rom I-forordningens artikel 18.
(
49
) – Det skal anføres, at Domstolen siden Foglia II-dommen ikke synes at have næret særlige betænkeligheder med hensyn til dette spørgsmål (jf. i denne retning den i fodnote 28 ovenfor anførte retspraksis).
(
50
) – Jf. Foglia II-dommen, præmis 24.
(
51
) – Jf. dom af 3.4.1968, Molkerei-Zentrale Westfalen mod Lippe (28/67, EU:C:1968:17). Jf. også generaladvokat Slynns forslag til afgørelse Foglia (244/80, EU:C:1981:175, ECR, s. 3074), A. Barav, »Preliminary censorship? The judgment of the European Court in Foglia v. Novello«, European Law Review, bind 5, 1980 s. 443-468, på s. 465-467, V. Hatzopoulos, fodnote 32, op.cit., s. 208, og G. Bebr, fodnote 32, op.cit., s. 433 og 434.
(
52
) – Jf. F. Mélin, »La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques«, i Société de législation comparée (ed.), L’application du droit étranger, fodnote 39, op.cit., s. 39-49, på s. 42.
(
53
) – Der hersker usikkerhed om, hvilke regler der gælder for »sekundære lotterier« i den tyske lov om hasardspil. De sagsøgte selskaber har gjort gældende, at disse »sekundære lotterier« skal behandles som lotterier i henhold til lovens § 4, stk. 5. De anfægter således proportionaliteten af det krav om tilladelse, der er fastsat i denne bestemmelse, navnlig den omstændighed, at kun erhvervsdrivende, der er under tilsyn af staten, kan opnå en sådan tilladelse i henhold til denne lovs § 10 (jf. den forelæggende rets fjerde til sjette spørgsmål). Den tyske regering har imidlertid gjort gældende, at »sekundære lotterier« reelt er en form for onlinevæddemål, der er forbudt i henhold til denne lovs § 4, stk. 4. Hvilken regel der finder anvendelse på lotterier i Tyskland, er således uden relevans for udfaldet af tvisten i hovedsagen.
(
54
) – Jf. artikel 3, stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 2, litra c), i Rådets beslutning 2001/470/EF af 28.5.2001 om oprettelse af et europæisk retligt netværk på det civil- og handelsretlige område (EUT 2001, L 174, s. 25), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse nr. 568/2009/EF af 18.6.2009 (EUT 2009, L 168, s. 35).
(
55
) – Jf. vedrørende en sådan situation dom af 23.11.1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (C-150/88, EU:C:1989:594).
(
56
) – Jf. vedrørende en sådan situation dom af 7.7.2022, LKW WALTER (C-7/21, EU:C:2022:527).
(
57
) – Jf. bl.a. dom af 8.9.2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional og Bwin International (C-42/07, EU:C:2009:519, præmis 57), og af 2.3.2023, Recreatieprojecten Zeeland m.fl. (C-695/21, EU:C:2023:144, præmis 15).
(
58
) – Jf. f.eks. dom af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 78).
(
59
) – Jf. H. Batiffol og P. Lagarde, Droit international privé, bind 1, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 6. udg., nr. 331, 1974. Denne angivelige mangel på legitimitet forklarer, hvorfor domstolene f.eks. i Det Forenede Kongerige afviser at prøve de suveræne valg, der kommer til udtryk i en anden stats lovgivning (i henhold til doktrinen »Act of State«) (jf. i denne retning A. Dickinson, »Acts of State and the frontiers of private (international) law«, Journal of Private International Law, bind 14, 1. udg., 2018, s. 1-37).
(
60
) – Jf. analogt P. de Vareilles-Sommières, »Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français – Applications à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère«, i Société de législation comparée (ed.), fodnote 39, op.cit., s. 49-62, på s. 59 og 60.
(
61
) – Jf. Domstolens udtalelse 2/13, Den Europæiske Unions tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention af 18.12.2014 (EU:C:2014:2454, punkt 191 og 192).
(
62
) – Jf. i denne retning dom af 21.12.2011, N.S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 99, 100 og 105).
(
63
) – Jf. analogt dom af 29.7.2024, Breian (C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis).
(
64
) – Det skal fremhæves, at disse afgørelser måske ikke er omfattet af de mekanismer for anerkendelse og fuldbyrdelse, som er fastsat i Bruxelles Ia-forordningen. Udenlandske domme, der har en offentligretlig bestemmelses gyldighed som genstand, henhører nemlig ikke under det civil- og handelsretlige område.
(
65
) – Jf. analogt dom af 19.6.2025, KN (C-219/25 PPU, EU:C:2025:456, præmis 45-52 og den deri nævnte retspraksis).
(
66
) – Jf. dom af 10.12.2002, der Weduwe (C-153/00, EU:C:2002:735), og af 21.1.2003, Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins (C-318/00, EU:C:2003:41).
(
67
) – Jf. bl.a. A. Barav, fodnote 51, op.cit., G. Bebr, fodnote 32, op.cit., V. Hatzopoulos, fodnote 32, op.cit., og A. Albers-Llorens, »Judicial protection before the Court of Justice of the European Union«, i S. Peers, og C. Barnard, (red.), European Union Law, 2. udg., Oxford University Press, Oxford, 2017, s. 299.
(
68
) – Jf. f.eks. dom af 9.2.1995, Leclerc-Siplec (C-412/93, EU:C:1995:26), af 13.3.2001, PreussenElektra (C-379/98, EU:C:2001:160), og af 22.11.2005, Mangold (C-144/04, EU:C:2005:709).
(
69
) – I henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 18, stk. 1, kan forbrugere anlægge sag mod en erhvervsdrivende bl.a. »ved retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl« (forum actoris).
(
70
) – Jf. dom af 19.1.1993, Shearson Lehman Hutton (C-89/91, EU:C:1993:15, præmis 23-25).
(
71
) – Den tyske regering har gjort gældende, at dette spørgsmål heller ikke kan antages til realitetsbehandling, da forelæggelsesafgørelsen ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger om, hvad der fik den forelæggende ret til at stille det. Dette synspunkt kan jeg ikke tilslutte mig. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at de sagsøgte selskaber har gjort gældende, at FB’s søgsmål bør afvises (bl.a.) med den begrundelse, at det udgør et misbrug af EU-retten. Endvidere beskrives det, hvad det angivelige misbrug fra spillerens side består i (frivilligt at spille hasardspil online og derefter kræve pengene tilbage med den begrundelse, at disse spil er ulovlige). Domstolen råder således over tilstrækkelige oplysninger til dels at i) forstå relevansen af dette spørgsmål, dels at ii) give et nyttigt svar.
(
72
) – Jf. Rom I-forordningens artikel 12, stk. 1, litra e).
(
73
) – Jf. bl.a. dom af 13.3.2014, SICES m.fl. (C-155/13, EU:C:2014:145, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
(
74
) – Den omstændighed, at spillerne, således som de sagsøgte selskaber har gjort gældende, sædvanligvis påberåber sig Bruxelles Ia-forordningens artikel 18, stk. 1, til støtte for deres ret til at anlægge sag ved den ret, hvor de har deres bopæl, er i denne forbindelse uden betydning. Dette vedrører kompetence, ikke de materielle rettigheder, som spillerne har påberåbt sig til støtte for deres krav.
(
75
) – Jf. § 285 i Strafgesetzbuch (straffeloven).
(
76
) – Det fremgår, at tyske domstole i nogle tilfælde, således som den tyske og den belgiske regering har anført, har nægtet en sådan tilbagebetaling med henvisning til § 817 i den borgerlige lovbog.