62024CC0129
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
L. MEDINA
fremsat den 27. marts 2025 (
1
)
Sag C-129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
mod
Commissioner for Environmental Information,
procesdeltagere:
X,
Ireland,
Attorney General,
Right to Know CLG
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (appeldomstol, Irland))
»Anmodning om præjudiciel afgørelse – miljø – Århuskonventionen – direktiv 2003/4/EF – offentlig adgang til miljøoplysninger – adgang til miljøoplysninger efter anmodning – begreberne »informationssøgende« og »anmodning« – anonyme eller pseudonyme anmodninger – krav om, at den informationssøgende oplyser sit faktiske navn og aktuelle fysiske adresse – anmodningens ugyldighed – afslag på åbenlyst urimelig anmodning«
I. Indledning
1.
Retten til adgang til miljøoplysninger er den første af de tre søjler, der ligger til grund for Århuskonventionen (
2
), sammen med retten til deltagelse i beslutningsprocesser og adgang til klage og domstolsprøvelse (
3
). Det endelige mål med disse rettigheder er at gøre det muligt for enhver person at »nyde godt af« sin »ret til at leve i et miljø, der er passende for hans eller hendes sundhed og trivsel og pligt til, både enkeltvis og i forening med andre, at beskytte og forbedre miljøet til gavn for nulevende og kommende generationer« (
4
). Århuskonventionen har en »dobbelt identitet« (
5
), der forbinder miljørettigheder og menneskerettigheder (
6
). Dens »søjler« er »gensidigt understøttende« (
7
); retten til adgang til miljøoplysninger er en forudsætning for, at de andre rettigheder kan udøves (
8
).
2.
Den første betragtning til direktiv 2003/4 (
9
) afspejler betydningen af retten til information og udtrykker hensigten om, at »[ø]get offentlig adgang til miljøoplysninger og formidling af sådanne oplysninger medvirker til at skabe større miljøbevidsthed [...] og i sidste ende til et bedre miljø«.
3.
Den foreliggende sag vedrører spørgsmålet om, hvorvidt adgang til miljøoplysninger som hovedregel kan gøres betinget af, at den informationssøgende oplyser sit navn og sin fysiske adresse. Den foreliggende sag rejser også spørgsmålet om de beskyttelsesforanstaltninger, der er til rådighed for de offentlige myndigheder, når de behandler anmodninger, som de anser for at være usaglige eller foretaget af ond vilje.
II. Retsforskrifter
A.
Folkeretten
4.
Artikel 4, stk. 1, litra a), i Århuskonventionen fastslår:
»1.   Hver part sikrer, med forbehold af efterfølgende stykker i denne artikel, at offentlige myndigheder, når de anmodes om miljøoplysninger, gør offentligheden bekendt med sådanne oplysninger inden for rammerne af national lovgivning, herunder, når der anmodes herom og med forbehold af litra b) nedenfor, i form af kopier af den konkrete dokumentation, der indeholder eller omfatter sådanne oplysninger:
a)
uden at den, der anmoder om oplysningerne, skal begrunde sin anmodning«.
B.
EU-retten
5.
Ifølge artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4 betyder »»Den informationssøgende«: enhver fysisk eller juridisk person, der anmoder om miljøoplysninger«.
6.
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4 med titlen »Adgang til miljøoplysninger efter anmodning« fastslår:
»Medlemsstaterne sikrer, at offentlige myndigheder er forpligtet til i overensstemmelse med dette direktivs bestemmelser at stille miljøoplysninger, som de er i besiddelse af eller som opbevares for dem, til rådighed for enhver informationssøgende, uden at denne skal gøre rede for en interesse heri.«
C.
Irsk ret
7.
Artikel 6 i European Communities (Access to Information on the Environment) Regulations 2007 to 2014 (gennemførelsesbestemmelser for De Europæiske Fællesskabers regler om adgang til miljøoplysninger 2007-2014, herefter »AIE Regulations«) foreskriver:
»6. 1) En anmodning om miljøoplysninger skal –
[…]
c)
indeholde navn, adresse og andre relevante kontaktoplysninger på den informationssøgende […]
[…]
2) en informationssøgende ikke skal gøre rede for sin interesse i at indgive anmodningen.«
III. Kort fremstilling af tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
8.
Mellem den 13. marts og den 30. maj 2022 skrev en eller flere informationssøgende (sandsynligvis én, men muligvis flere) til Coillte (Irlands halvstatslige skovbrugsagentur) i form af et meget stort antal sandsynligvis anonyme eller pseudonyme anmodninger i identisk eller næsten identisk udformning for at få adgang til miljøoplysninger. Der blev ikke oplyst nogen fysiske adresser. Navnene var inspireret af filmkarakterer.
9.
Tidligere anmodninger med nogle af de navne, som de informationssøgende i denne sag havde anvendt, blev behandlet på normal vis af Coillte, fordi de på daværende tidspunkt fremstod som enkeltstående anmodninger. Da der fra den 20. marts 2022 imidlertid begyndte at komme anonyme anmodninger af samme stil og type og med lignende formuleringer, blev Coillte opmærksom på, hvad der syntes at være en del af en organiseret kampagne, og iværksatte foranstaltninger til at efterprøve de informationssøgendes identitet.
10.
Coillte var efter den forelæggende rets opfattelse rimeligvis af den overbevisning, at disse anmodninger ikke havde til formål at fremskaffe miljøoplysninger, og at de syntes at være en del af en større kampagne, der blev gennemført af ukendte personer med tvivlsomme hensigter. Kampagnen havde meget betydelige konsekvenser for Coilltes aktiviteter og havde den virkning, at den afledte tid og ressourcer fra ægte anmodninger om miljøoplysninger med deraf følgende forsinkelser og frustrationer for ægte informationssøgende.
11.
Coillte besvarede disse anmodninger ved at kræve en (aktuel) adresse fra de informationssøgende og en bekræftelse af, at navnene var de informationssøgendes faktiske (juridiske) navne. Den forelæggende ret har fundet, at Coillte havde den opfattelse, som var rimelig under de givne omstændigheder, at der var en umiddelbar tvivl om ægtheden af de identitetsoplysninger, som de informationssøgende havde oplyst. Den forelæggende ret har endvidere anført, at den pågældende offentlige myndighed i betragtning af antallet af anmodninger handlede rimeligt med henblik på at afgøre, om anmodningerne var åbenlyst urimelige under henvisning til mængden, arten og hyppigheden af andre anmodninger fra den samme informationssøgende.
12.
Den forelæggende ret har i mangel af bevis for det modsatte lagt til grund, at den af Coillte ønskede bekræftelse af de informationssøgendes faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse havde til formål at fastslå den informationssøgendes identitet snarere end at fastslå den informationssøgendes interesse.
13.
Da ingen af de oplysninger, som Coillte anmodede om, blev tilvejebragt, gav sidstnævnte afslag på anmodningerne som ugyldige i henhold til artikel 6, stk. 1, litra c), i AIE Regulations.
14.
De informationssøgende fremsatte derefter en anmodning til Coillte om at foretage en intern prøvelse. Coillte bad de informationssøgende om at bekræfte deres faktiske juridiske navne og oplyse deres aktuelle adresser. Da disse anmodninger om dokumentation igen blev ignoreret, blev anmodningerne om intern prøvelse afslået som ugyldige.
15.
Flere af de forskellige afslag på anmodningerne om oplysninger blev påklaget til Commissioner for Environmental Information (Irland) (kommissæren for miljøoplysninger, herefter »kommissæren«). Kommissæren traf en afgørelse den 29. august 2022 (herefter »den anfægtede afgørelse«), hvori han fastslog, at han havde kompetence til at behandle klagerne, og at Coillte ikke var bemyndiget til at behandle de anonyme eller pseudonyme anmodninger som ugyldige i henhold til artikel 6, stk. 1, litra c), i AIE Regulations.
16.
Coillte iværksatte en appel vedrørende et retligt spørgsmål ved den forelæggende ret mod den anfægtede afgørelse.
17.
Irland og Attorney General blev inddraget i retssagen, og Right to Know CLG (herefter »Right to Know«) blev tilføjet som amicus curiae.
18.
Den forelæggende ret ønsker at få afklaret fortolkningen af begrebet »anmodning« i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/4 og af begrebet »informationssøgende« i samme direktivs artikel 2, nr. 5).
19.
For så vidt angår begrebet »anmodning« har den forelæggende ret anført, at en anmodning om miljøoplysninger i henhold til artikel 6 i AIE Regulations skal opfylde visse formelle krav, herunder angivelse af navn og adresse. En anmodning, der ikke opfylder disse formaliteter, må anses for at være ugyldig. Den forelæggende ret er således af den opfattelse, at udtrykket »anmodning« kun kan betyde en gyldig anmodning, som er i overensstemmelse med direktiv 2003/4 og med den nationale gennemførelseslovgivning.
20.
Hvad angår begrebet »informationssøgende« er den forelæggende ret af den opfattelse, at det betyder en fysisk eller juridisk person, der er identificeret ved sit nuværende juridiske navn og sin fysiske adresse, i modsætning til en anonym eller pseudonym person. Den anfører, at den omstændighed, at direktiv 2003/4 tillægger fysiske og juridiske personer rettigheder, indebærer, at den informationssøgende skal angive et faktisk navn og en fysisk adresse for at godtgøre, at vedkommende har ret til at blive behandlet som en informationssøgende. Manglen på disse oplysninger kan også føre til et utilfredsstillende resultat, når en tvist indbringes for en ret, som det har været tilfældet med de berørte parter, som ikke kan identificeres ved hjælp af de minimumsoplysninger, der kræves for at deltage i sagen.
21.
Den forelæggende ret spørger, om dette direktiv, såfremt Domstolen fastslår, at en »informationssøgende« som omhandlet i direktiv 2003/4 ikke er forpligtet til at identificere sig, er til hinder for en national lovgivning, der kræver, at informationssøgende oplyser deres navn og/eller en aktuel fysisk adresse for at kunne indgive en anmodning. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at en medlemsstat i overensstemmelse med princippet om national processuel autonomi kan vælge at gennemføre direktiv 2003/4 på en måde, der kræver, at informationssøgende identificerer sig, således at den offentlige myndighed er i stand til at kontrollere, at de er de fysiske eller juridiske personer, der er tillagt informationssøgendes rettigheder.
22.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om en offentlig myndighed, såfremt Domstolen måtte fastslå, at direktiv 2003/4 er til hinder for en national lovgivning, der kræver, at informationssøgende identificeres, ikke desto mindre kan anmode om bekræftelse af den informationssøgendes navn og/eller nuværende fysiske adresse, når den har rimelig grund til at formode, at de afgivne oplysninger er urigtige eller ufuldstændige. Det forhold, at sådanne oplysninger kunne tænkes at føre til formodninger om den informationssøgende interesser, bør ikke tillægges betydning.
23.
Endelig er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt myndigheden kan anmode om oplysninger om den informationssøgendes identitet med henblik på at afgøre, om en given anmodning er åbenlyst urimelig under henvisning til mængden, arten og hyppigheden af andre anmodninger fra vedkommende.
24.
På denne baggrund har High Court (Irland) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1)
Skal ordet »anmodning« i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/4, sammenholdt med [Århuskonventionens] artikel 4, stk. 1, […] fortolkes således, at det alene omfatter en anmodning, der er gyldig i henhold til direktivet og i henhold til den nationale gennemførelseslovgivning i den omhandlede medlemsstat?
2)
Skal ordet »informationssøgende« i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4, sammenholdt med bl.a. [Århuskonventionens] artikel 4, stk. 1, litra b), og/eller artikel 6, stk. 1, og/eller stk. 2, og/eller artikel 2, stk. 5, og artikel 4, stk. 1, og stk. 3, litra b), […] fortolkes således, at det omfatter en fysisk eller juridisk person, der identificeres ved vedkommendes faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse, i modsætning til en anonym person eller en person, der anvender et pseudonym, og/eller en informationssøgende, hvis kontaktoplysninger alene er identificeret ved en e-mailadresse?
3)
Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende, er artikel 3, stk. 1 og/eller stk. 5, litra c), i direktiv 2003/4, sammenholdt med [Århuskonventionens] artikel 4, stk. 1, […] da til hinder for national lovgivning, der kræver, at en [informationssøgende] oplyser vedkommendes faktiske navn og/eller aktuelle fysiske adresse med henblik på indgivelse af en anmodning?
4)
Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende, og svaret på det tredje spørgsmål generelt besvares bekræftende, skal direktiv 2003/4, sammenholdt med [Århuskonventionens] artikel 4 […], da fortolkes således, at den offentlige myndighed, såfremt myndigheden har en begrundet opfattelse, hvorefter der prima facie foreligger tvivl om ægtheden af de oplysninger vedrørende den informationssøgendes identitet, der er oplyst af den pågældende, er afskåret fra at anmode om bekræftelse for så vidt angår den informationssøgendes faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse med henblik på en efterprøvelse af den informationssøgendes identitet og ikke med henblik på at fastlægge den informationssøgendes interesse, selv hvis oplysningen af det faktiske navn og/eller den aktuelle fysiske adresse for den informationssøgende indirekte kunne føre til eventuelle følgeslutninger eller spekulationer fra den offentlige myndigheds side eller i øvrigt for så vidt angår den informationssøgendes eventuelle interesse som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1?
5)
Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende, og det tredje spørgsmål generelt besvares bekræftende, er direktivets artikel 4, stk. 1, litra b), sammenholdt med [Århuskonventionens] artikel 4, stk. 3, litra b), […] da til hinder for, at en offentlig myndighed er afskåret fra at søge bekræftelse af den informationssøgendes faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse med henblik på fastlæggelse af, hvorvidt en bestemt anmodning er [åbenlyst] urimelig under hensyntagen til mængden, karakteren og hyppigheden af andre anmodninger, der er indgivet af den samme informationssøgende, og ikke med henblik på at fastlægge den informationssøgendes interesse, såfremt oplysningen af den informationssøgendes faktiske navn og/eller aktuelle fysiske adresse indirekte ville kunne føre til eventuelle følgeslutninger eller spekulationer fra den offentlige myndigheds side eller i øvrigt for så vidt angår den informationssøgendes eventuelle interesse som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1?«
25.
Coillte, kommissæren, den tjekkiske regering, den italienske regering, Irland og Europa-Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg.
IV. Bedømmelse
A.
Indledende betragtninger
26.
Først og fremmest skal det erindres, at Den Europæiske Union ved at blive part i Århuskonventionen har forpligtet sig til på EU-rettens anvendelsesområde at sikre en principiel adgang til miljøoplysninger, som de offentlige myndigheder er i besiddelse af (
10
).
27.
Således som femte betragtning til direktiv 2003/4 bekræfter, har EU-lovgiver med vedtagelsen af dette direktiv villet sikre EU-rettens forenelighed med konventionen med henblik på Den Europæiske Unions indgåelse heraf ved at fastsætte en generel ordning for at sikre, at enhver fysisk eller juridisk person i en medlemsstat har en ret til adgang til miljøoplysninger, som de offentlige myndigheder er i besiddelse af, eller som opbevares for dem, uden at vedkommende skal gøre rede for en interesse heri (
11
).
28.
Det følger heraf, at der med henblik på at fortolke direktiv 2003/4 skal tages hensyn til affattelsen af og genstanden for Århuskonventionen, som dette direktiv har til formål at gennemføre i EU-retten (
12
).
29.
I henhold til Domstolens faste praksis kan de vejledende retningslinjer for anvendelsen af Århuskonventionen desuden anses for at være et forklarende dokument, der i givet fald kan tages i betragtning blandt andre relevante forhold ved fortolkningen af denne konvention, selv om analyserne deri ikke har nogen bindende virkning, og de har ikke den normative rækkevidde, der er knyttet til bestemmelserne i konventionen (
13
).
B.
Det første spørgsmål
30.
Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om begrebet »anmodning« i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/4, sammenholdt med Århuskonventionens artikel 4, stk. 1, skal fortolkes således, at det kun omfatter en anmodning, der er gyldig i henhold til dette direktiv og i henhold til den pågældende medlemsstats nationale gennemførelseslovgivning.
31.
Ifølge artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/4 skal medlemsstaterne sikre, at »informationssøgende, som mener, at deres anmodning om adgang til oplysninger ikke er blevet besvaret, er blevet uretmæssigt afslået […], er blevet utilstrækkeligt besvaret eller på anden måde ikke er blevet behandlet i overensstemmelse med artikel 3, 4 eller 5, har adgang til at få sagen prøvet ved en procedure, hvor den pågældende offentlige myndigheds handlinger eller undladelser kan revurderes af samme eller en anden offentlig myndighed eller efterprøves administrativt af et ved lov oprettet uafhængigt og upartisk organ«.
32.
Det fremgår klart af ordningen i direktiv 2003/4, som Kommissionen i det væsentlige har anført, at udtrykket »anmodning om adgang til oplysninger« i direktivets artikel 6, stk. 1, vedrører en »anmodning«, der er indgivet i henhold til direktivets artikel 3.
33.
I henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4 skal miljøoplysninger, som offentlige myndigheder er i besiddelse af, stilles til rådighed »for enhver informationssøgende, uden at denne skal gøre rede for en interesse heri«.
34.
Direktiv 2003/4 definerer hverken ordet »anmodning« eller opstiller specifikke gyldighedskrav i artikel 3 for en informationssøgendes indgivelse af en anmodning.
35.
Ifølge fast retspraksis finder den ret til adgang, der er sikret ved direktiv 2003/4, imidlertid kun anvendelse i det omfang, de ønskede oplysninger opfylder de krav til offentlig adgang, der er fastsat heri, hvilket bl.a. forudsætter, at oplysningerne er »miljøoplysninger« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 2, stk. 1 (
14
).
36.
Anmodningen skal derfor opfylde de almindelige krav, der er fastsat i artikel 3, for at retten til adgang kan finde anvendelse, hvilket forudsætter, at anmodningen skal indgives af en »informationssøgende« til en »offentlig myndighed« og skal have til formål at indhente »miljøoplysninger«, som »opbevares af eller for« den offentlige myndighed. Disse begrebers betydning er defineret i artikel 2 i direktiv 2003/4.
37.
I øvrigt opstiller hverken artikel 2, nr. 5), eller artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4 betingelser vedrørende form eller gyldighed for indgivelse af en anmodning. Udtrykket »anmodning« skal forstås bredt som enhver anmodning, der indgives i overensstemmelse med nævnte direktivs artikel 3, stk. 1.
38.
Nødvendigheden af at fortolke udtrykket »anmodning« bredt bekræftes af artikel 4, stk. 1, i Århuskonventionen, som forpligter parterne til at sikre, at de stiller miljøoplysninger til rådighed for offentligheden som svar på en anmodning om miljøoplysninger inden for rammerne af den nationale lovgivning. Ifølge de vejledende retningslinjer for anvendelsen af Århuskonventionen kan »en »anmodning« være enhver henvendelse fra et medlem af offentligheden til en offentlig myndighed, der anmoder om miljøoplysninger« (
15
). Det følger ligeledes af disse retningslinjer, at »konventionen ikke specificerer anmodningens form, hvilket betyder, at enhver anmodning, der opfylder kravene i artikel 4, uanset om den er mundtlig eller skriftlig, vil blive betragtet som en sådan i henhold til konventionen« (
16
).
39.
Det første spørgsmål drejer sig om, hvorvidt medlemsstaterne kan opstille gyldighedskrav for indgivelse af en anmodning, og om de kan gøre retten til adgang til klage og domstolsprøvelse i henhold til artikel 6 i direktiv 2003/4 betinget af disse krav.
40.
For det første skal det påpeges, at medlemsstaterne i henhold til artikel 3, stk. 5, litra c), i direktiv 2003/4 med henblik på udøvelsen af retten til adgang til miljøoplysninger efter anmodning skal sikre, at »der udformes konkrete ordninger« for at sikre, at denne ret kan udøves effektivt. Eksempler på sådanne »konkrete ordninger« omfatter udpegelse af informationsmedarbejdere, etablering og vedligeholdelse af faciliteter, hvor de ønskede oplysninger kan konsulteres, og registre eller oversigter over miljøoplysninger, som offentlige myndigheder eller informationskontorer er i besiddelse af. Det fremgår af 15. betragtning til direktivet, at »[o]rdningerne skal sikre, at der er faktisk og let adgang til oplysningerne, at de gradvis gøres tilgængelige for offentligheden«. Artikel 3, stk. 5, litra a) og b), henviser til medlemsstaternes forpligtelse til at sikre, at embedsmænd er forpligtet til at yde offentligheden bistand med søgning af oplysninger, og til at sikre, at der forefindes offentligt tilgængelige oversigter over offentlige myndigheder. Desuden skal medlemsstaterne i henhold til artikel 3, stk. 5, sidste afsnit, sikre, at de offentlige myndigheder informerer offentligheden fyldestgørende om dens rettigheder i henhold til dette direktiv og i passende omfang giver oplysninger, råd og vejledning med henblik herpå.
41.
I henhold til artikel 3, stk. 5, i direktiv 2003/4 udgør forpligtelsen til at sikre »konkrete ordninger« for effektiv udøvelse af retten til adgang til miljøoplysninger en del af de offentlige myndigheders pligt til at gøre det lettere for offentligheden at udøve deres rettigheder (
17
).
42.
Følgelig adskiller forpligtelsen i artikel 3, stk. 5, i direktiv 2003/4 til at indføre »konkrete ordninger« for udøvelse af retten til at anmode om oplysninger sig fra enhver indførelse af gyldighedskrav. Mens »konkrete ordninger« har til formål at lette adgangen til oplysninger, er gyldighedskrav formaliteter eller forudsætninger, som den informationssøgende skal opfylde for at få adgang til de relevante oplysninger.
43.
Selv om national lovgivning kan fastlægge rammerne for indgivelse og behandling af en anmodning, må de relevante regler ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå målet i artikel 3, stk. 5, i direktiv 2003/4, nemlig at sikre let og effektiv adgang til miljøoplysninger.
44.
For det andet følger det af artikel 6 i direktiv 2003/4, at en handling eller undladelse fra den offentlige myndigheds side skal kunne gøres til genstand for administrativ eller retslig efterprøvelse, hvis en »anmodning om adgang til oplysninger ikke er blevet besvaret, er blevet uretmæssigt afslået (enten helt eller delvis), er blevet utilstrækkeligt besvaret eller på anden måde ikke er blevet behandlet i overensstemmelse med artikel 3, 4 eller 5«.
45.
Udøvelsen af retten til adgang til klage og domstolsprøvelse afhænger således ikke af, om den offentlige myndighed mener, at anmodningen er gyldig, eller at betingelserne for gennemførelse af retten til adgang til miljøoplysninger i den nationale lovgivning er opfyldt. Hvorvidt der foreligger en »anmodning« i henhold til direktiv 2003/4, er – som det er tilfældet med alle de andre materielle betingelser for, at retten til adgang til miljøoplysninger kan opstå – et spørgsmål, der skal kunne underkastes administrativ eller retslig efterprøvelse i henhold til direktivets artikel 6. Det påhviler det ansvarlige organ at undersøge, om en anmodning om miljøoplysninger opfylder de betingelser, der er fastsat i direktivets artikel 3, stk. 1.
46.
Hvis dette ikke var tilfældet, ville retten til adgang til domstolene og den kompetence, der i henhold til artikel 6 i direktiv 2003/4 er tillagt de uafhængige og upartiske organer, der er oprettet ved lov, og domstolene, afhænge af de nationale myndigheders fortolkning af betingelserne for adgang til miljøoplysninger. Som kommissæren har anført, kan mekanismen til sikring af adgang til klage og domstolsprøvelse undermineres alene ved, at en offentlig myndighed betragter en anmodning som ugyldig.
47.
På baggrund af det foregående finder jeg, at udtrykket »anmodning« i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/4, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, i Århuskonventionen, skal fortolkes således, at det omfatter en anmodning, der er indgivet i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1. Spørgsmålet om, hvorvidt en anmodning er omfattet af sidstnævnte bestemmelse, skal kunne underkastes administrativ og retslig efterprøvelse i henhold til artikel 6 i direktiv 2003/4.
C.
Det andet spørgsmål
48.
Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om ordet »informationssøgende« i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4, sammenholdt med artikel 2 og 4 i Århuskonventionen, betyder en fysisk eller juridisk person, der er identificeret ved sit faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse, i modsætning til en anonym eller pseudonym person og/eller en informationssøgende, hvis kontaktoplysninger kun er angivet ved en e-mailadresse.
49.
Ifølge artikel 2, nr. 5), er den »informationssøgende«»enhver fysisk eller juridisk person, der anmoder om miljøoplysninger«.
50.
I medfør af artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4 er offentlige myndigheder forpligtet til at stille miljøoplysninger, som de er i besiddelse af eller som opbevares for dem, til rådighed »for enhver informationssøgende, uden at denne skal gøre rede for en interesse heri«.
51.
Spørgsmålet er, om begrebet »informationssøgende« indebærer en identificering af de fysiske eller juridiske personer ved deres faktiske navn, eller om det også kan omfatte anonyme eller pseudonyme informationssøgende.
52.
Det skal erindres, at det i henhold til fast retspraksis såvel af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet følger, at en bestemmelse i EU-retten, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen (
18
).
53.
Det følger af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den lovgivning, som den udgør en del af (
19
).
54.
Hvad angår ordlyden af artikel 2, nr. 5), kvalificerer denne bestemmelse »enhver fysisk eller juridisk person« som informationssøgende. Det præciseres ikke, at sådanne fysiske eller juridiske personer skal identificeres ved deres faktiske juridiske navn og/eller aktuelle fysiske adresse.
55.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at tildelingen af rettigheder til fysiske og juridiske personer indebærer, at den informationssøgende skal angive et faktisk navn og/eller en fysisk adresse for at godtgøre, at vedkommende har ret til at blive behandlet som en informationssøgende.
56.
Coillte, den tjekkiske regering, den italienske regering og Irland tilslutter sig dette synspunkt. De gør gældende, at kun en person, der er identificeret ved navn og adresse, kan anmode om miljøoplysninger. Dette skyldes, at de offentlige myndigheder skal være i stand til at bekræfte status for den person, der fremsætter anmodningen, og til dette formål er den nemmeste og mest nærliggende fremgangsmåde et krav om at angive et faktisk navn og/eller en aktuel fysisk adresse.
57.
I modsætning hertil gør kommissæren og Right to Know gældende, at ordet »informationssøgende«, uden nogen henvisning til den informationssøgendes identitet, ikke indebærer et krav om identificering.
58.
Kommissionen gør gældende, at henvisningen til en »person« i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4 forudsætter, at en sådan person virkelig eksisterer, og udelukker, at en fiktiv person kan indgive en anmodning i henhold til dette direktiv og drage fordel af dets bestemmelser. Kommissionen foreslår, at der også tages hensyn til de måder, hvorpå miljøoplysninger kan stilles til rådighed, og som ikke altid kræver identifikation af den informationssøgende.
59.
Efter min opfattelse er kravet om identifikation af den informationssøgende ikke iboende i begrebet »informationssøgende«. Som Kommissionen i det væsentlige har anført, betyder det forhold, at en person kan identificeres i henhold til artikel 2, nr. 5), ikke, at der kræves identifikation i henhold til denne bestemmelse. Én ting er at acceptere, at den informationssøgende virkelig skal eksistere og ikke være en automatiseret bot eller en fiktiv person. Det er noget helt andet at antage, at den informationssøgende som en selvfølge skal afgive identitetsoplysninger for at kunne udøve den ret, der følger af artikel 3, stk. 1, og systematisk skal underkastes identitetskontrol.
60.
For så vidt angår definitionen af »informationssøgende« som omhandlet i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4 er den blotte eksistens af en fysisk eller juridisk person derfor ifølge Kommissionen tilstrækkelig til, at denne person kan udøve sine rettigheder i henhold til direktivet.
61.
Ovenstående berører ikke den skønsmargin, som medlemsstaterne har til at fastlægge bestemmelser for situationer, hvor det er nødvendigt at identificere den informationssøgende, som vil blive gennemgået mere indgående nedenfor i forbindelse med det tredje, fjerde og femte spørgsmål.
62.
Århuskonventionen specificerer heller ikke, at informationssøgende skal identificeres for at kunne udøve deres ret til adgang til miljøoplysninger. Århuskonventionen indeholder ikke en definition af begrebet »informationssøgende«. I medfør af konventionens artikel 4, stk. 1, skal offentlige myndigheder, når de anmodes om miljøoplysninger, gøre »offentligheden« bekendt med sådanne oplysninger. Ifølge artikel 2, stk. 4, betyder »offentligheden«»en eller flere fysiske eller juridiske personer og i henhold til national lovgivning eller praksis, disses foreninger, organisationer eller grupper«. Denne brede definition af »offentligheden« fortolkes i de vejledende retningslinjer for anvendelsen af Århuskonventionen som anvendelse af princippet om »enhver person« (
20
).
63.
Som det fremgår af den juridiske litteratur (
21
), betyder fraværet af et krav i Århuskonventionen om at angive identifikationsoplysninger, når man indgiver en anmodning, og fraværet af et krav om at angive en interesse, at offentlige myndigheder må anlægge en »informationssøgende-neutral« tilgang. Ifølge denne tilgang »behøver ingen – hverken enkeltpersoner, NGO’er eller andre – der anmoder om miljøoplysninger, at identificere sig selv eller begrunde deres anmodning« (
22
).
64.
En af grundene til, at den forelæggende ret finder, at identifikation kan være nødvendig, er, at den gør det muligt at kontrollere, at de informationssøgende er de fysiske eller juridiske personer, der er tillagt rettigheder som informationssøgende, i modsætning til navnlig organer uden retsform. Coillte er enig i dette synspunkt, ligesom en række af procesdeltagerne, herunder den tjekkiske regering, som gør gældende, at direktiv 2003/4 og Århuskonventionen knytter retten til miljøoplysninger til den informationssøgendes retsevne.
65.
I den sammenhæng skal det fremhæves, at det følger af anden betragtning til direktiv 2003/4, at det »udvider de adgangsmuligheder, der gælder i henhold til direktiv 90/313/EØF« (
23
). På baggrund af direktiv 90/313 blev det i den juridiske litteratur understreget, at det personelle anvendelsesområde for retten til adgang til miljøoplysninger er bredt, og at det skal forstås som omfattende »praktisk talt alle«, uden krav om en specifik retsform (
24
). En bred fortolkning af det personelle anvendelsesområde for retten til adgang til miljøoplysninger underbygges af formålet med offentlighedens adgang til miljøoplysninger, som ifølge første betragtning til direktiv 2003/4 er »at [medvirke] til at skabe større miljøbevidsthed, fri udveksling af synspunkter, mere effektiv inddragelse af offentligheden i beslutningsprocessen på miljøområdet og i sidste ende til et bedre miljø«. Iagttagere har påpeget, at direktiv 2003/4 »indlejrede adgangen til oplysninger i en menneskerettighed«, og at »retten derfor ikke kun blev givet til unionsborgere, men til alle, herunder foreninger« (
25
).
66.
I henhold til artikel 3, stk. 5, litra a), i direktiv 2003/4 er embedsmænd desuden forpligtet til at »yde offentligheden bistand med søgning af oplysninger«. I direktivets artikel 2, stk. 6, defineres »offentligheden« som »en eller flere fysiske eller juridiske personer og, i henhold til national lovgivning eller praksis, disses foreninger, organisationer eller grupper«. Sammenholdes disse to bestemmelser, følger det, at fysiske eller juridiske personer og, i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis, deres foreninger, organisationer eller grupper skal have mulighed for at søge adgang til miljøoplysninger.
67.
Kravet i artikel 3, stk. 5, litra a), i direktiv 2003/4 om, at embedsmænd skal yde »offentligheden« bistand til at søge adgang til oplysninger, ville være meningsløst, hvis visse kategorier af »offentligheden« og navnlig foreninger, der ikke har retsevne, blev nægtet enhver ret til at søge adgang til miljøoplysninger efter anmodning i henhold til direktivets artikel 3, stk. 1.
68.
Som anført i de indledende betragtninger ovenfor skal der desuden ved fortolkningen af direktiv 2003/4 tages hensyn til ordlyden af og formålet med Århuskonventionen, som dette direktiv har til formål at gennemføre i EU-retten (
26
). I den forbindelse skal det erindres, at Århuskonventionen følger princippet om »enhver person« med hensyn til retten til adgang til miljøoplysninger (
27
). »Offentligheden« under Århuskonventionen dækker specifikt »foreninger, organisationer eller grupper« af fysiske eller juridiske personer »i henhold til national lovgivning eller praksis«. Alle krav, der fastlægges i national lovgivning, skal opfylde Århuskonventionens mål om at sikre »bred adgang« til de rettigheder, den giver (
28
). En fortolkning, der ville give myndighederne mulighed for at nægte retten til adgang til miljøoplysninger udelukkende på grundlag af den informationssøgendes retsevne, ville være egnet til at underminere dette princip.
69.
Under alle omstændigheder har individuelle fysiske personer, som er medlemmer af en forening, der (endnu) ikke er stiftet, naturligvis ret til at anmode om adgang til oplysninger (
29
).
70.
For så vidt som alle har ret til adgang til miljøoplysninger, kan verifikation af »den informationsøgendes« juridiske status alene følgelig ikke være en grund til at kræve identifikation af den informationsøgende.
71.
Hvad angår den sammenhæng, i hvilken begrebet »informationssøgende« indgår, skal det erindres, at i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4 er offentlige myndigheder forpligtet til overensstemmelse med dette direktivs bestemmelser at stille miljøoplysninger til rådighed »for enhver informationssøgende, uden at denne skal gøre rede for en interesse heri«. Det følger af ottende betragtning til direktivet, at fysiske og juridiske personer, uden at skulle gøre rede for deres motiver, har ret til at få adgang til miljøoplysninger.
72.
Retten for »enhver« informationssøgende til at anmode om miljøoplysninger og myndighedernes tilsvarende pligt til at fremlægge disse oplysninger supplerer myndighedernes proaktive pligt til at fremlægge oplysninger, som udgår fra artikel 7 i direktiv 2003/4. I henhold til direktivets artikel 1, litra b), skal den proaktive forpligtelse sikre, at »miljøoplysninger som en selvfølge gradvis stilles til rådighed for og formidles til offentligheden med henblik på at sikre den videst mulige grad af systematisk tilrådighedsstillelse og formidling af miljøoplysninger til offentligheden«. Desuden skal de offentlige myndigheder jævnfør niende betragtning til direktivet stille miljøoplysninger til rådighed for og formidle dem til offentligheden »i videst muligt omfang [...], navnlig ved hjælp af informations- og kommunikationsteknologi«.
73.
Det følger af artikel 7 i direktiv 2003/4, sammenholdt med artikel 1, litra b), og i lyset af niende betragtning hertil, at miljøoplysninger skal »stilles til rådighed« for offentligheden »som en selvfølge« og »i videst muligt omfang« med den virkning, at offentligheden ikke engang behøver at anmode om disse oplysninger. Udtrykket »stilles til rådighed« er tilstrækkeligt bredt til at omfatte en række forskellige metoder til at stille oplysningerne til rådighed. Som Right to Know har anført, kan miljøoplysninger stilles til rådighed for en informationssøgende på en offentlig myndigheds faciliteter (enten ved konsultation eller ved afhentning), via en hjemmeside eller ved at stille dem til rådighed for afhentning af en befuldmægtiget. I ingen af disse situationer er der nogen indlysende grund til, at fysiske eller juridiske personer, der ønsker at udøve deres ret til adgang til miljøoplysninger, først skal identificere sig selv. Desuden specificerer direktiv 2003/4 ikke den måde, hvorpå oplysningerne skal »stilles til rådighed«. Oplysningerne kan derfor f.eks. sendes til den informationssøgendes e-mailadresse, hvis den informationssøgende har kontaktet myndighederne på den måde.
74.
Offentlige myndigheders almene pligt til proaktivt at formidle oplysninger til offentligheden underbygger den fortolkning, at når et medlem af offentligheden søger adgang til miljøoplysninger efter anmodning, er der ikke noget specifikt krav om at udlevere identitetsoplysninger.
75.
Coillte, Irland og den tjekkiske regering gør gældende, at artikel 6 i direktiv 2003/4 støtter opfattelsen af, at udtrykket »informationssøgende« kræver identifikation af den informationssøgende. Efter deres opfattelse skal den informationssøgende identificeres, når der anmodes om miljøoplysninger, i det omfang en informationssøgende kan anmode om en administrativ efterprøvelse af en afgørelse om afslag på en anmodning om oplysninger i henhold til artikel 6, stk. 1, og domstolsprøvelse i henhold til artikel 6, stk. 2.
76.
Jeg er ikke overbevist om den analogi, der drages mellem kravene til udøvelse af retten til adgang til miljøoplysninger og proceduren for indgivelse af en klage til administrativ eller retslig efterprøvelse. De krav, der er fastsat for udøvelsen af hver af disse rettigheder, skal behandles særskilt. Anerkendelse af muligheden for at indgive en anonym anmodning i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4 vil imidlertid ikke berøre de regler, som medlemsstaterne kan fastsætte for udøvelse af retten til administrativ eller retslig efterprøvelse. De regler, som medlemsstaterne har fastsat for håndhævelse af retten til adgang til miljøoplysninger, falder inden for princippet om procesautonomi med forbehold af overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet samt retten til adgang til effektive retsmidler ved en uafhængig domstol i overensstemmelse med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (
30
).
77.
Jeg er heller ikke overbevist om den analogi, som Kommissionen drager mellem den foreliggende ordning og den, der gælder for aktindsigt i henhold til forordning (EF) nr. 1049/2001 (
31
). For det første er anvendelsesområdet for retten til aktindsigt i dokumenter i henhold til forordning nr. 1049/2001 mere restriktivt end anvendelsesområdet for retten til adgang til miljøoplysninger i henhold til direktiv 2003/4. I henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1049/2001 gælder retten til aktindsigt i dokumenter nemlig for »[e]nhver unionsborger og enhver fysisk eller juridisk person, der har bopæl eller hjemsted i en medlemsstat«. Der er ingen sådanne begrænsninger af anvendelsesområdet for retten til adgang til miljøoplysninger. For det andet er offentlighedens adgang til miljøoplysninger, som EU-institutionerne er i besiddelse af, reguleret af forordning (EF) nr. 1367/2006 (
32
). Denne forordning, som beskrevet i den juridiske litteratur (
33
), »udvider kredsen af personer, der er omfattet af retten til aktindsigt« i henhold til artikel 2 i forordning nr. 1049/2001 ved at anerkende, at en informationssøgende har ret til adgang til miljøoplysninger »uden forskelsbehandling på grundlag af statsborgerskab, nationalitet eller bopæl og, for juridiske personers vedkommende, uden forskelsbehandling på grundlag af det sted, hvor de har deres vedtægtsmæssige hjemsted eller det reelle center for deres virksomhed« (
34
).
78.
I betragtning af forskellene i anvendelsesområdet er det derfor uhensigtsmæssigt at kræve, at informationssøgende i henhold til direktiv 2003/4 skal identificeres på grundlag af kravene i forordning nr. 1049/2001.
79.
Hvad angår formålet med direktiv 2003/4 har dette direktiv i henhold til artikel 1, litra a), til formål at sikre retten til adgang til miljøoplysninger, som er i de offentlige myndigheders besiddelse, eller opbevares for dem. Denne ret, som følger af første betragtning til direktivet og som allerede nævnt i punkt 65 ovenfor, medvirker til at skabe »mere effektiv inddragelse af offentligheden i beslutningsprocessen på miljøområdet og i sidste ende til et bedre miljø«. Desuden følger det af anden betragtning til direktivet, at retten til offentlig adgang til miljøoplysninger er en del af »en udvikling hen imod en ændring« i forhold til »åbenhed og gennemsigtighed« (
35
). Det følger også af 16. betragtning til direktivet, at udlevering af oplysninger varetager den offentlige interesse. Følgelig tjener retten til adgang til oplysninger, der muliggør udlevering, et formål af almen interesse og afhænger ikke af interessen hos den bestemte person, der anmoder om udlevering. Af denne grund, og som udtrykkeligt fastsat i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4, behøver informationssøgende ikke at gøre rede for en interesse.
80.
Det forhold, at informationssøgende kan anmode om miljøoplysninger uden at skulle identificere sig selv, fremmer målet om bred adgang til miljøoplysninger og gennemsigtighed. Bevarelse af anonymitet kan være særlig vigtig, som kommissæren og Right to Know i det væsentlige har fremført, for visse informationssøgende, hvor medtagelsen af deres juridiske navn og adresse indirekte kan røbe deres interesse i at fremsætte anmodningen (
36
). Fraværet af et krav om identifikation er også i overensstemmelse med formålet med retten til information i offentlighedens interesse (
37
).
81.
Coillte og en række af procesdeltagerne har advaret om risikoen for, at kunstig intelligens automatisk genererer og sender anmodninger om adgang til oplysninger. En sådan risiko, hvor alvorlig den end måtte være, synes ikke at være iboende i anonyme anmodninger. Den hænger snarere sammen med brugen af informationssamfundets midler til at kommunikere med de offentlige myndigheder (i modsætning til anmodninger, der indgives fysisk). For at forebygge denne risiko påhviler det medlemsstaten at gennemføre de nødvendige tekniske sikkerhedsforanstaltninger for at sikre, at myndighederne kun behandler anmodninger, der stammer fra en person og ikke fra en automatiseret bot (
38
).
82.
De regeringer, der har afgivet skriftlige indlæg, og Irland har også advaret om risikoen for misbrug som følge af anonyme eller pseudonyme anmodninger. Det skal erindres, at medlemsstaterne i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/4 kan afslå »åbenlyst urimelige« anmodninger om miljøoplysninger. Denne begrundelse for afslag er tilstrækkelig bred til at give den offentlige myndighed mulighed for at afslå en anmodning, der er indgivet af ond vilje, eller som har til formål at forårsage chikane eller forstyrrelse. Som jeg vil uddybe nedenfor i forbindelse med det femte spørgsmål, kan de offentlige myndigheder forlange identifikation i forbindelse med anvendelsen af denne undtagelse.
83.
Misbrug af retten til oplysninger kan således føre til, at en anmodning gives afslag, men det begrunder ikke en restriktiv fortolkning af begrebet »informationssøgende«.
84.
Jeg når til det resultat, at det følger af ordlyden af og formålet med artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4 samt den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, at begrebet »informationssøgende« ikke kræver identifikation af den fysiske eller juridiske person, der anmoder om miljøoplysninger i overensstemmelse med direktivets artikel 3, stk. 1.
85.
På baggrund af det ovenstående finder jeg, at ordet »informationssøgende« i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4, sammenholdt med Århuskonventionens artikel 2 og 4, skal fortolkes således, at det ikke er begrænset til en fysisk eller juridisk person, der er identificeret ved sit faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse, men også omfatter en anonym eller pseudonym person og/eller en informationssøgende, hvis kontaktoplysninger kun er identificeret ved hjælp af en e-mailadresse.
D.
Det tredje og det fjerde spørgsmål
86.
Med sit tredje og fjerde spørgsmål, der skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, i Århuskonventionen, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der kræver, at den informationssøgende oplyser sit navn og sin fysiske adresse for at kunne indgive en anmodning om miljøoplysninger, og at den er til hinder for, at den offentlige myndighed kontrollerer den informationssøgendes identitet, selv når der er tvivl om ægtheden af de identifikationsoplysninger, som den informationssøgende har oplyst.
87.
Det vil være nødvendigt at besvare dette spørgsmål, hvis Domstolen tager det svar, jeg foreslår på det andet spørgsmål, til følge.
88.
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4, der som nævnt ovenfor fastsætter de offentlige myndigheders forpligtelse til at »stille miljøoplysninger, som de er i besiddelse af eller som opbevares for dem, til rådighed for enhver informationssøgende, uden at denne skal gøre rede for en interesse heri«, svarer til artikel 4, stk. 1, i Århuskonventionen. Sidstnævnte bestemmelse forpligter offentlige myndigheder, når de anmodes om miljøoplysninger, til at gøre offentligheden bekendt med sådanne oplysninger.
89.
Som påpeget ovenfor i svaret på det andet spørgsmål indebærer artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4 ikke et iboende krav om, at den informationssøgende skal angive identitetsoplysninger.
90.
Det spørgsmål, der rejses, er, om medlemsstaterne kan fastsætte et sådant krav om identifikation i deres nationale lovgivning.
91.
Det følger af artikel 288 TEUF, at medlemsstaterne i forbindelse med gennemførelsen af et direktiv har et vidt skøn for så vidt angår valget af de fremgangsmåder og midler, der skal sikre direktivets gennemførelse. Denne valgfrihed berører ikke forpligtelsen for hver medlemsstat, som direktivet retter sig til, til at træffe alle foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre direktivet fuld virkning i overensstemmelse med dets formål (
39
).
92.
Med hensyn til gennemførelsen af retten til adgang til miljøoplysninger fremgår det specifikt af artikel 3, stk. 5, i direktiv 2003/4, at medlemsstaterne skal fastlægge »de konkrete ordninger« for at sikre, at denne ret »kan udøves effektivt«. Som påpeget ovenfor (
40
) er formålet med disse praktiske ordninger at lette udøvelsen af retten.
93.
Århuskonventionen foreskriver i artikel 4, stk. 1, at offentlige myndigheder skal gøre offentligheden bekendt med miljøoplysninger »inden for rammerne af national lovgivning«. Ifølge de vejledende retningslinjer for anvendelsen af Århuskonventionen betyder det, at »national lovgivning bør fastlægge en ramme for processen med at besvare anmodninger om oplysninger i overensstemmelse med [Århus]konventionen« (
41
). Med henblik på implementering af retten til miljøoplysninger anses EU-lovgivning, og mere specifikt direktiv 2003/4, for at være en del af medlemsstaternes nationale lovgivning (
42
).
94.
Det følger af artikel 3, stk. 5, i direktiv 2003/4 og artikel 4, stk. 1, i Århuskonventionen, at medlemsstaterne i forbindelse med fastlæggelsen af de praktiske ordninger for den effektive udøvelse af retten til adgang til miljøoplysninger har mulighed for at fastlægge rammerne for proceduren for indgivelse og besvarelse af anmodninger om oplysninger.
95.
I den forbindelse kan det for det første være nødvendigt at identificere den informationssøgende, for at myndighederne kan besvare anmodningen. Offentlige myndigheder kan f.eks. kræve den informationssøgendes navn og postadresse, hvis den informationssøgende ikke angiver andre kontaktoplysninger.
96.
Den informationssøgendes identitetsoplysninger kan også være nødvendige, hvis oplysningerne udleveres mod et (rimeligt) gebyr i overensstemmelse med artikel 5, stk. 2, i direktiv 2003/4 (
43
).
97.
For det andet kan identitetsoplysninger være nødvendige, når anmodningen om oplysninger er omfattet af en af undtagelserne i artikel 4 i direktiv 2003/4.
98.
Direktivets artikel 4 fastsætter specifikt de undtagelser, som medlemsstaterne kan indføre fra retten til adgang til miljøoplysninger. For så vidt som sådanne undtagelser rent faktisk er blevet gennemført i national ret, er det tilladt for de offentlige myndigheder at påberåbe sig dem for at afslå anmodninger om oplysninger, som de modtager (
44
).
99.
Disse undtagelser omfatter bl.a. en anmodning, der er åbenlyst urimelig, en anmodning vedrørende materiale under udarbejdelse, interne meddelelser og situationer, hvor udlevering af oplysninger ville have en ugunstig indvirkning på offentlige myndigheders tavshedspligt for så vidt angår sagsbehandling, internationale forbindelser, den offentlige sikkerhed eller det nationale forsvar, beskyttelsen af forretnings- og fabrikshemmeligheder eller beskyttelsen af personoplysninger.
100.
I henhold til andet afsnit i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2003/4 skal der i hvert enkelt tilfælde foretages en afvejning af de offentlige interesser, der varetages ved udlevering, og de interesser, der varetages ved at afslå udlevering. Afslag på adgang til miljøoplysninger af de grunde, der er anført i artikel 4, skal derfor altid bero på en afvejning af de berørte hensyn.
101.
Det følger af Domstolens praksis, at der skal foretages en interesseafvejning på grundlag af en konkret og specifik behandling af hver enkelt situation, der forelægges de kompetente myndigheder i forbindelse med en anmodning om adgang til miljøoplysninger på grundlag af direktiv 2003/4 (
45
).
102.
Da der ved behandlingen af en anmodning om adgang til oplysninger skal tages hensyn til de særlige interesser, der gør sig gældende i hvert enkelt tilfælde, er den offentlige myndighed også forpligtet til at vurdere de oplysninger, som den informationssøgende har givet om de forhold, der kan begrunde udlevering af de ønskede oplysninger (
46
).
103.
I henhold til artikel 4, stk. 5, i direktiv 2003/4 skal et afslag på at give adgang til de ønskede oplysninger »meddeles« den informationssøgende skriftligt eller elektronisk, hvis anmodningen var skriftlig, eller hvis den informationssøgende anmoder om det. Meddelelsen skal indeholde en begrundelse for afslaget. Når et afslag er meddelt, stiller den offentlige myndighed ikke længere oplysninger til rådighed. Den træffer i stedet en administrativ afgørelse, hvortil den informationssøgendes identitetsoplysninger kan være påkrævet (
47
).
104.
Det er åbenlyst, at myndigheden i forbindelse med anvendelsen af en undtagelse fra retten til adgang til oplysninger skal inddrage den informationssøgende på en måde, der adskiller sig fra blot at stille oplysninger til rådighed. I sådanne situationer kan medlemsstaterne anse det for nødvendigt at kræve identifikation af den informationssøgende (
48
).
105.
Når en informationssøgende anmoder om miljøoplysninger og giver kontaktoplysninger, og myndigheden kan stille oplysningerne til rådighed uden nogen særlig kontakt med den informationssøgende og uden at anvende en undtagelse, synes identifikation af den informationssøgende imidlertid ikke at være et nødvendigt krav for udøvelse af retten til adgang til oplysninger. Der er ingen åbenlys grund til, at f.eks. en person, der ønsker at få adgang til de registre eller lister over miljøoplysninger, der er oprettet og vedligeholdes i henhold til artikel 3, stk. 5, i direktiv 2003/4, eller som er til stede på faciliteter, hvor miljøoplysninger kan konsulteres, først skal identificere sig selv. Det samme gælder f.eks. for en person, der sender en e-mail underskrevet med et pseudonym og anmoder om miljøoplysninger (
49
).
106.
Som kommissæren og Right to Know i det væsentlige har anført, vil et systematisk krav om, at alle informationssøgende skal identificere sig, kunne afholde visse personer fra at anmode om oplysninger. Som påpeget ovenfor i svaret på det første spørgsmål, kunne deres navn for visse informationssøgende være en stedfortræder for deres interesse, og at skulle afsløre det kunne udgøre et krav om at angive deres interesse, hvilket er i strid med direktiv 2003/4 og Århuskonventionen. Disse procesdeltagere har specifikt understreget risikoen for chikane for personer, der udøver deres ret til adgang til miljøoplysninger, en risiko, der ikke er teoretisk eller abstrakt, især ikke når der er økonomiske interesser på spil. Den »informationssøgende-neutrale« tilgang såvel som den »motivneutral« tilgang kan forhindre den risiko for repressalier, der henvises til i artikel 3, stk. 8, i Århuskonventionen (
50
).
107.
Da identifikation af den informationssøgende ikke kan kræves som en almindelig betingelse for udøvelse af retten til adgang til miljøoplysninger, er tvivl om ægtheden af de identifikationsoplysninger, som den informationssøgende har givet, ikke en passende grund til, at administrationen kan søge bekræftelse af den informationssøgendes identitet. Ovenstående berører dog ikke, som det vil blive behandlet under det femte spørgsmål nedenfor, den situation, hvor der anmodes om bekræftelse med henblik på at afgøre, om en anmodning er åbenlyst urimelig i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/4.
108.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4, sammenholdt med Århuskonventionens artikel 4, stk. 1, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der som hovedregel kræver, at den informationssøgende oplyser sit navn og sin fysiske adresse for at kunne indgive en anmodning om miljøoplysninger, selv når der er tvivl om ægtheden af de identifikationsoplysninger, som den informationssøgende har givet. Ovenstående gælder under forudsætning af, at identifikation ikke er nødvendig for at besvare anmodningen, og at der ikke gælder nogen undtagelse i henhold til dette direktivs artikel 4.
E.
Det femte spørgsmål
109.
Med sit femte spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/4, sammenholdt med Århuskonventionens artikel 4, stk. 3, litra b), skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en offentlig myndighed søger at få bekræftet den informationssøgendes faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse med henblik på at afgøre, om en given anmodning er åbenlyst urimelig under henvisning til omfanget, arten og hyppigheden af andre anmodninger fra samme informationssøgende.
110.
Ifølge fast retspraksis betyder retten til adgang til miljøoplysninger i henhold til direktiv 2003/4, at udlevering af sådanne oplysninger bør være hovedreglen, og at offentlige myndigheder kun bør have mulighed for at afslå en anmodning om miljøoplysninger i konkrete og klart definerede tilfælde. Undtagelserne fra retten til adgang til miljøoplysninger bør følgelig fortolkes restriktivt, således at den offentlige interesse, der varetages ved udlevering, bør afvejes mod den interesse, der varetages ved afslag (
51
).
111.
Som nævnt ovenfor (
52
) fastsætter direktivets artikel 4 specifikt de undtagelser til retten til adgang til miljøoplysninger, som medlemsstaterne kan fastsætte. For så vidt som sådanne undtagelser rent faktisk er blevet gennemført i national ret, er det tilladt for de offentlige myndigheder at påberåbe sig dem for at afslå anmodninger om oplysninger, som de modtager (
53
).
112.
Medlemsstaterne kan således i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/4 bestemme, at en anmodning om miljøoplysninger skal afslås, hvis anmodningen er »åbenlyst urimelig«.
113.
Den forelæggende ret ønsker konkret oplyst, om de offentlige myndigheder i forbindelse med anvendelsen af denne undtagelse kan kræve bekræftelse af den informationssøgendes identitet, og om de ved vurderingen af, om anmodningen er rimelig, kan tage hensyn til omfanget, arten og hyppigheden af andre anmodninger fra den samme informationssøgende.
114.
Det skal indledningsvis nævnes, at visse sprogversioner af ovennævnte bestemmelse anvender udtrykket »urimelig« (
54
) til at beskrive en anmodning, mens andre sprogversioner anvender udtrykket »misbrug« (
55
). Ingen af sprogversionerne angiver dog bestemte kriterier for vurderingen af anmodningens åbenlyse urimelighed eller misbrug.
115.
Artikel 4, stk. 3, i direktiv 2003/4 fastsætter, at når en medlemsstat fastsætter undtagelser, kan den udarbejde en offentligt tilgængelig liste over de kriterier, den kompetente myndighed kan inddrage, når den tager stilling til en anmodning (
56
).
116.
Medlemsstaterne har derfor et skøn til at fastsætte kriterierne for anvendelsen af denne afslagsgrund.
117.
Idet afslag på grundlag af en åbenlyst urimelig anmodning udgør en undtagelse til hovedreglen om udlevering af oplysninger, skal det kun meddeles undtagelsesvist.
118.
Derfor skal betingelserne for at kvalificere en anmodning som åbenlyst urimelig være høje.
119.
Navnlig hvad angår mængden af de anmodede oplysninger begrunder dette forhold (samt kompleksiteten af de anmodede oplysninger) i henhold til artikel 3, stk. 2, litra b), i direktiv 2003/4 en forlængelse af den frist på en måned, inden for hvilken myndighederne skal svare. Det følger af en samlet fortolkning af artikel 3, stk. 2, litra b), og artikel 4, stk. 2, litra b), i direktiv 2003/4, at mængden af de ønskede oplysninger ikke i sig selv gør en anmodning åbenlyst urimelig (
57
).
120.
Hvad angår hyppigheden af anmodninger skal det erindres, at retten til adgang til miljøoplysninger tjener det generelle formål at bidrage til en større bevidsthed om miljøspørgsmål. En informationssøgende har ret til at anmode om miljøoplysninger fra forskellige myndigheder eller fra den samme myndighed uden begrænsning med hensyn til antallet af anmodninger. Retten til miljøoplysninger risikerer at blive undermineret, hvis der fastsættes en absolut kvantitativ tærskel, hvis overskridelse betyder, at en ansøgning kvalificeres som åbenlyst urimelig (
58
).
121.
Det følger imidlertid af fast retspraksis, at der i EU-retten findes et almindeligt retsprincip om, at borgerne ikke må kunne påberåbe sig EU-retlige bestemmelser med henblik på at muliggøre svig eller misbrug (
59
). Det påhviler borgerne at overholde dette almindelige retsprincip (
60
), hvilket omfatter informationssøgende, der udøver retten til adgang til miljøoplysninger.
122.
Undtagelsen i artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/4 afspejler Domstolens praksis og bekræfter, som Irland har anført, vigtigheden af at undgå misbrug af de rettigheder, som direktivet tildeler.
123.
For at fastslå, at en anmodning er åbenlyst urimelig, skal den pågældende myndighed tage hensyn til alle relevante omstændigheder i den enkelte sag, herunder anmodningens art og oprindelse. Dette er navnlig tilfældet, som den tjekkiske regering i det væsentlige har påpeget, når sagens omstændigheder viser, at anmodningen er usaglig eller foretaget af ond vilje, når den kan forårsage chikane eller forstyrrelse, eller når den afslører en hensigt fra den eller de informationssøgende om at lamme den offentlige myndigheds drift ved at overvælde den med anmodninger (
61
).
124.
I den forbindelse kan det være nødvendigt at bekræfte den informationssøgendes navn og adresse, således at myndighederne kan underrette den informationssøgende om grundene til afslaget på at stille alle eller en del af de ønskede oplysninger til rådighed, jf. artikel 4, stk. 5, i direktiv 2003/4.
125.
Det følger heraf, at afgørelsen af, om en anmodning er åbenlyst urimelig, ikke afhænger af antallet, arten eller hyppigheden af anmodninger hver for sig, men af alle omstændighederne i den enkelte sag. Disse omstændigheder kan omfatte brugen af et åbenlyst useriøst eller ondsindet pseudonym.
126.
På baggrund af det ovenstående er det min opfattelse, at artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/4, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, litra b), i Århuskonventionen, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en offentlig myndighed søger at få bekræftet den informationssøgendes rigtige navn og/eller aktuelle fysiske adresse med henblik på at afgøre, om en given anmodning er åbenlyst urimelig under henvisning til omfanget, arten og hyppigheden af andre anmodninger fra den samme informationssøgende, for så vidt som disse kriterier ikke vurderes hver for sig, men i forbindelse med en samlet vurdering af omstændighederne i den enkelte sag. Dette er især tilfældet, når de specifikke omstændigheder i sagen viser, at anmodningen er usaglig eller foretaget af ond vilje, når den kan forårsage chikane eller forstyrrelser, eller når den er udtryk for, at den eller de, der fremsætter anmodningen, har til hensigt at lamme den offentlige myndigheds drift.
V. Forslag til afgørelse
127.
På grundlag af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af High Court (appeldomstol, Irland) forelagte spørgsmål på følgende måde:
»1)
Ordet »anmodning« i artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28. januar 2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, i konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, udfærdiget i Århus den 25. juni 1998, og indgået på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF den 17. februar 2005 (herefter »Århuskonventionen«),
skal fortolkes således, at
det omfatter en anmodning, der er indgivet i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1. Spørgsmålet om, hvorvidt en anmodning er omfattet af sidstnævnte bestemmelse, skal kunne underkastes administrativ eller retslig efterprøvelse i henhold til artikel 6 i direktiv 2003/4.
2)
Ordet »informationssøgende« i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2003/4, sammenholdt med Århuskonventionens artikel 2 og 4,
skal fortolkes således, at
det ikke er begrænset til en fysisk eller juridisk person, der er identificeret ved sit faktiske navn og/eller en aktuel fysisk adresse, men også omfatter en anonym eller pseudonym person og/eller en informationssøgende, hvis kontaktoplysninger kun er identificeret ved hjælp af en e-mailadresse.
3)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/4, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, i Århuskonventionen,
skal fortolkes således, at
den er til hinder for en national lovgivning, der som hovedregel kræver, at den informationssøgende oplyser sit navn og sin fysiske adresse for at kunne indgive en anmodning om miljøoplysninger, selv når der er tvivl om ægtheden af de identifikationsoplysninger, som den informationssøgende har angivet. Ovenstående gælder under forudsætning af, at identifikation ikke er nødvendig for at besvare anmodningen, og at der ikke gælder nogen undtagelse i henhold til dette direktivs artikel 4.
4)
Artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/4, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, litra b), i Århuskonventionen,
skal fortolkes således, at
den ikke er til hinder for, at en offentlig myndighed søger at få bekræftet den informationssøgendes rigtige navn og/eller aktuelle fysiske adresse med henblik på at afgøre, om en given anmodning er åbenlyst urimelig under henvisning til omfanget, arten og hyppigheden af andre anmodninger fra den samme informationssøgende, for så vidt som disse kriterier ikke vurderes hver for sig, men i forbindelse med en samlet vurdering af omstændighederne i den enkelte sag. Dette er især tilfældet, når de specifikke omstændigheder i sagen viser, at anmodningen er usaglig eller foretaget af ond vilje, når den kan forårsage chikane eller forstyrrelser, eller når den er udtryk for, at den eller de, der fremsætter anmodningen, har til hensigt at lamme den offentlige myndigheds drift.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, udfærdiget i Århus den 25.6.1998, og indgået på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF den 17.2.2005 (EUT 2005, L 124, s. 1; herefter »Århuskonventionen«).
(
3
) – Jf. J. Ebbesson m.fl., The Aarhus Convention: An Implementation Guide, anden udgave, United Nations, Geneva, 2014, s. 19 (herefter »de vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse«).
(
4
) – Syvende og ottende afsnit i præamblen til Århuskonventionen.
(
5
) – E. Barritt, The Foundations of the Aarhus Convention, London, Hart Publishing, 2020, s. 5.
(
6
) – De vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse, s. 15.
(
7
) – S. Whittaker, C.T. Reid og J. Mendel, Freedom of Environmental Information: Aspirations and Practice, Intersentia, Cambridge, 2023, s. 38.
(
8
) – Adgang til og udlevering af miljøoplysninger kan yderligere begrundes med behovet for at støtte bæredygtig udvikling og forbedre håndhævelsen af miljølovgivningen. Jf. S. Bell m.fl., Environmental Law, niende udgave, Oxford University Press, Oxford, 2024, s. 248.
(
9
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28.1.2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF (EFT 2003, L 41, s. 26).
(
10
) – Dom af of 15.4.2021, Friends of the Irish Environment (C-470/19, EU:C:2021:271, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
(
11
) – Dom af 19.12.2013, Fish Legal og Shirley (C-279/12, EU:C:2013:853, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
(
12
) – Dom af 19.12.2013, Fish Legal og Shirley (C-279/12, EU:C:2013:853, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
(
13
) – Jf. i samme retning dom af 8.11.2022Deutsche Umwelthilfe (Typegodkendelse af motorkøretøjer) (C-873/19, EU:C:2022:857, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
(
14
) – Dom af 15.4.2021, Friends of the Irish Environment (C-470/19, EU:C:2021:271, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
(
15
) – De vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse, s. 79 (min fremhævelse).
(
16
) – De vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse, s. 79.
(
17
) – Jf. de vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse, s. 62.
(
18
) – Jf. i samme retning dom af 15.4.2021, Friends of the Irish Environment (C-470/19, EU:C:2021:271, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
(
19
) – Dom af 16.1.2025, Banco de Santander (Repræsentation af individuelle forbrugere) (C-346/23, EU:C:2025:13, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
(
20
) – De vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse, s. 55 (min fremhævelse).
(
21
) – S. Whittaker m.fl., fodnote 7, op.cit., s. 49.
(
22
) – Ibidem.
(
23
) – Rådets direktiv af 7.6.1990 om fri adgang til miljøoplysninger (EFT 1990, L 158, s. 56).
(
24
) – Jf. L. Krämer, »La Directive 90/313/CEE sur l’accès à l’information en matière d’environement: genèse et perspectives d’application« i M. Pallemaerts (red.), Het recht op informatie inzake leefmilieu – Le droit à l’information en matière d’environnement – The right to environmental information, E. Story-Scientia, Brussels, 1991, s. 17-39, på s. 32 (min fremhævelse); D.R. Klein, »Kapitel 3 Reaktive Umweltinformationspflichten«, Umweltinformation im Völker- und Europarecht: Aktive Umweltaufklärung des Staates und Informationszugangsrechte des Bürgers, Mohr Siebeck, Tübingen, 2011, s. 320, med yderligere henvisninger til juridisk litteratur.
(
25
) – L. Krämer og C. Badger, Krämer’s EU Environmental Law, niende udgave, Hart Publishing, Oxford, 2024, s. 139 (min fremhævelse). Jf. generelt B. Boer (red.), Environmental Law Dimensions of Human Rights, Oxford University Press, Oxford, 2015.
(
26
) – Jf. punkt 28 ovenfor. Dette afspejler inden for miljølovgivningen den faste retspraksis, ifølge hvilken EU-lovgivning så vidt muligt skal fortolkes på en måde, der er i overensstemmelse med folkeretten, især når dens bestemmelser specifikt har til formål at gennemføre en international aftale indgået af Den Europæiske Union. Jf. dom af 6.7.2023, EIB og Kommissionen mod ClientEarth (C-212/21 P og C-223/21 P, EU:C:2023:546, præmis 66). Jf. L. Krämer, »The Aarhus Convention and the European Union« i C. Banner (red.), The Aarhus Convention, A Guide for UK Lawyers, Hart Publishing, London, 2015, Bloomsbury, s. 79.
(
27
) – Jf. punkt 62 ovenfor.
(
28
) – Jf. de vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse, s. 55. Jf. også mit forslag til afgørelse Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD (C-252/22, EU:C:2023:592, punkt 37 og 38).
(
29
) – Jf. D.R. Klein, fodnote 24, op.cit., s. 321.
(
30
) – Jf. i samme retning dom af 6.10.2015, East Sussex County Council (C-71/14, EU:C:2015:656, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
(
31
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 30.5.2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT 2001, L 145, s. 43).
(
32
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 6.9.2006 om anvendelse af Århus-konventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer (EUT 2006, L 264, s. 13).
(
33
) – U. Etemire, »Access to environmental information under EU Law« i M. Peeters og M. Eliantonio (red.), Research Handbook on EU Environmental Law, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2020, s. 117-132, på s. 120.
(
34
) – Artikel 3 i forordning nr. 1367/2006.
(
35
) – Om den rettighedsbaserede tilgang til gennemsigtighed inden for miljølovgivning, jf. blandt andre B.D. Hunter, »The emerging norm of transparency in international environmental governance« i P. Ala’i og G. R. Vaughn (red.), Research Handbook on Transparency, Edward Elgar, Cheltenham, United Kingdom, 2014.
(
36
) – Kommissæren nævner som eksempel en person, der tidligere har gjort indsigelse over for en offentlig myndighed i forbindelse med et projekts miljøpåvirkning, eller en person, der søger oplysninger om en foranstaltning eller aktivitet med miljøpåvirkning i deres lokalområde, eller hvor oplysninger søges af en organisation med særlige miljørelaterede formål.
(
37
) – Jf. S. Whittaker m.fl., fodnote 7, op.cit., s. 49, som påpeger, at »det er uden betydning, hvem der fremsætter en anmodning (eller anmodninger) om miljøoplysninger, da alle, der gør det, bør gøre det med henblik på at beskytte og forbedre miljøet for nuværende og fremtidige generationer«.
(
38
) – Et eksempel kan være, at elektroniske anmodninger indsendes ved hjælp af en formular, hvor det er nødvendigt at kontrollere, at den informationssøgende ikke er en robot, for at kunne indsende formularen.
(
39
) – Jf. i samme retning dom af 12.11.2020, Kommissionen mod Østrig (Sikkerhedsmyndigheden for jernbaner) (C-796/19, EU:C:2020:920, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
(
40
) – Jf. punkt 41 ovenfor.
(
41
) – De vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse, s. 79.
(
42
) – Jf. komitéen til overvågning af overholdelse af Århuskonventionen, meddelelse ACCC/C/2006/18, Danmark.
(
43
) – Om betydningen af »rimeligt« gebyr, jf. dom af 9.9.1999, Kommissionen mod Tyskland (C-217/97, EU:C:1999:395, præmis 48).
(
44
) – Dom af 23.11.2023, Right to Know (C-84/22, EU:C:2023:910, præmis 35).
(
45
) – Jf. i samme retning dom af 20.1.2021, Land Baden-Württemberg (Interne meddelelser) (C-619/19, EU:C:2021:35, præmis 59).
(
46
) – Jf. dom af 20.1.2021, Land Baden-Württemberg (Interne meddelelser) (C-619/19, EU:C:2021:35, præmis 63).
(
47
) – Jf. M. Karg, »Informationszugang auf Antrag – § 4 Antrag und Verfahren – B. Antragserfordernis (Abs. UIG § 4 Absatz 1)«, i H. Gersdorf og B.P. Paal (red.), BeckOK, Informations- und Medienrecht, 45. udgave, C.H. Beck, München, 2021, afsnit 5.
(
48
) – I henhold til eksempelvis den svenske lov, der gennemfører direktiv 2003/4 (Lag (2005:181) om miljöinformation hos vissa enskilda organ (Lov (2005:181) om miljøoplysninger for visse individuelle organer)), kan alle anmode om adgang til miljøoplysninger. Det følger af artikel 3 i denne lov, at personer, der anmoder om oplysninger, ikke er forpligtet til at oplyse deres navn eller angive årsagerne til anmodningen. Identifikation kan dog være nødvendig, for at myndighederne kan undersøge, om der er hindringer for udlevering af oplysningerne. Hindringerne er i det væsentlige de samme som dem, der er anført i artikel 4 i direktiv 2003/4. I Finland er den nationale lov, der gennemfører direktiv 2003/4, Laki vesihuoltolain 16 §:n muuttamisesta 28.1.2005/54 (lov 2005/54 om ændring af artikel 16 i loven om vandforsyning). Den nationale lovgivning opfyldte imidlertid allerede reelt kravene i direktiv 2003/4 i betragtning af de relevante bestemmelser i Laki viranomaisten toiminnan julkisuudesta 21.5.1999/621 (lov 1999/621 om aktindsigt). I henhold til artikel 13 i sidstnævnte lov behøver de personer, der anmoder om aktindsigt, ikke at identificere sig eller begrunde anmodningen, medmindre det er nødvendigt for at udøve myndighedens skøn eller for at afgøre, om den person, der anmoder om aktindsigt, har ret til at få dokumentet udleveret. Den græske gennemførelseslov til direktiv 2003/4 (Ypourgiki apofasi HP 11764/653, Prosvasi toy koinou stis dimosies arches gia parochi pliroforion sxetika me to perivallon (bekendtgørelse HP 11764/653 om offentlig adgang til miljøoplysninger, FEK B'327/17.3.2006, som kodificeret ved Proedriko Diatagma 28/2015, Kodikopoiisi diataxeon gia tin prosvasi se dimosia eggrafa kai stoixeia (Præsidentdekret 28/2015 om kodificering af bestemmelserne om adgang til offentlige dokumenter og elementer af offentlig information (FEK A'34/23.3.2015)), specificerer ikke, om ansøgningen kan være anonym. Det er dog værd at nævne, at Kodikas Dioikitikis Diadikasias (græsk forvaltningsproceslov, lov nr. 2690/1999, FEK A' 45/9.3.1999), som gælder for alle offentlige myndigheder, medmindre andet er fastsat, siden den 1.1.2025 udtrykkeligt har tilladt indgivelse af anonyme anmodninger. Ikke desto mindre er myndigheden ikke forpligtet til at svare i tilfælde af afslag på en anonym anmodning eller på en anmodning, der er åbenlyst vag eller gentagende.
(
49
) – Hvis det anvendte pseudonym åbenbarer et svigagtigt forsæt fra den informationssøgendes side, kan anmodningen imidlertid være omfattet af den undtagelse, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/4.
(
50
) – Jf. de vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse, hvor der på s. 71 står, at »som i mange situationer, der involverer åbenhed og gennemsigtighed, og hvor økonomiske interesser står på spil, kan personer, der løber risikoen ved at kræve, at reglerne overholdes, og at korrekte procedurer følges, have behov for at blive beskyttet mod repressalier«.
(
51
) – Dom af 23.11.2023, Right to Know (C-84/22, EU:C:2023:910, præmis 34).
(
52
) – Punkt 98 i nærværende forslag til afgørelse.
(
53
) – Dom af 23.11.2023, Right to Know (C-84/22, EU:C:2023:910, præmis 35).
(
54
) – Det er eksempelvis tilfældet i den bulgarske sprogversion (»неоснователно«), den tjekkiske sprogversion (»nepřiměřená«), den lettiske sprogversion (»nepamatots«), den spanske sprogversion (»irrazonable«), den nederlandske sprogversion (»onredelijk«) og den græske sprogversion (»παράλογη«).
(
55
) – Det er eksempelvis tilfældet i den franske sprogversion (»abusive«), den tyske sprogversion (»missbräulich«) og den portugisiske sprogversion (»abusivo«).
(
56
) – I de vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse står der på s. 84, at hvis en part (til Århuskonventionen) vælger at indføre denne undtagelse, »skal den definere »åbenlyst urimelig« for at hjælpe de offentlige myndigheder med at afgøre, hvornår en anmodning er så urimelig, at den kan afslås i henhold til denne undtagelse, og for at beskytte offentlighedens interesse i, at kriteriet ikke anvendes vilkårligt«.
(
57
) – De vejledende retningslinjer for Århuskonventionens anvendelse støtter denne tilgang, og på s. 84 påpeges det, at »selv om konventionen ikke giver direkte vejledning i, hvordan man definerer ›åbenlyst urimelig‹, er det klart, at det skal dreje sig om mere end blot mængden og kompleksiteten af de oplysninger, der anmodes om«.
(
58
) – Jf. analogt dom af 9.1.2025, Österreichische Datenschutzbehörde (Uforholdsmæssige anmodninger) (C-416/23, EU:C:2025:3, præmis 47).
(
59
) – Dom af 19.9.2024, Matmut (C-236/23, EU:C:2024:761, præmis 51).
(
60
) – Ibidem, præmis 52.
(
61
) – Jf. analogt dom af 9.1.2025, Österreichische Datenschutzbehörde (Uforholdsmæssige anmodninger) (C-416/23, EU:C:2025:3, præmis 57).