62022CJ0088
DOMSTOLENS DOM (Fjerde Afdeling)
19. oktober 2023 (
*1
)
»Appel – personalesag – bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union – artikel 4, stk. 1, litra a), andet led – midlertidigt ansatte – løn – udlandstillæg – betingelser for tildeling af ydelse – hovederhverv – tjeneste for en anden stat«
I sag C-88/22 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 8. februar 2022,
QB først ved radca prawny R. Wardyn, derefter ved avocate K. Staszkiewicz,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Europa-Kommissionen ved T.S. Bohr og A.-C. Simon, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling),
sammensat af J.-C. Bonichot, som fungerende afdelingsformand, og dommerne S. Rodin og L.S. Rossi (refererende dommer),
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 4. maj 2023,
afsagt følgende
Dom
1
QB, der er midlertidigt ansat i Europa-Kommissionen, har i appelskriftet nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 8. december 2021, QB mod Kommissionen (T-71/21, herefter den appellerede dom, EU:T:2021:868), hvorved Retten frifandt Kommissionen i det søgsmål, som QB havde anlagt med påstand om annullation af afgørelsen af 6. april 2020 truffet af Kommissionens Kontor for »Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder« (PMO), og hvorved Kommissionen afslog at tildele QB udlandstillæg (herefter »den omtvistede afgørelse«).
Retsforskrifter
2
Artikel 4 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union i den affattelse, der finder anvendelse på den tvist, der har givet anledning til sagen (herefter »vedtægten«), bestemmer i stk. 1:
»Der gives et udlandstillæg på 16% af summen af grundlønnen og af de husstandstillæg og børnetilskud, der tilkommer tjenestemanden:
a)
den tjenestemand, der:
–
ikke har eller har haft statsborgerskab i den stat, på hvis område han gør tjeneste, og
–
i den femårsperiode, der udløber 6 måneder før hans tiltrædelse af tjenesten, hverken har udøvet sit hovederhverv eller haft bopæl på en varig måde på statens europæiske område. Ved anvendelse af denne bestemmelse ses der bort fra de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation;
[…]«
Sagens baggrund
3
Sagens baggrund blev af Retten i den appellerede doms præmis 3-13 gengivet som følger:
»3
Réseau européen de formation judiciaire (Det Europæiske Netværk for Uddannelse af Dommere og Anklagere) (herefter »det europæiske netværk«) er en almennyttig international sammenslutning i henhold til belgisk ret, der ikke har status som juridisk person, og som har hjemsted i Bruxelles (Belgien). Netværket har til formål at udvikle videreuddannelsesprogrammer med en europæisk dimension for retsinstansernes medlemmer og personale. De institutioner i medlemsstaterne, der er ansvarlige for videreuddannelsen af dommere og anklagere, eller som deltager i uddannelsen af dommere og anklagere i Den Europæiske Union, kan være medlemmer af det europæiske netværk.
4
QB, der er polsk statsborger, har siden 2005 varetaget embedet som dommer ved en regional domstol i Polen.
5
Fra marts 2009 gjorde [appellanten] på grundlag af en afgørelse truffet af det polske justitsministerium midlertidig tjeneste ved Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuratury (statslig skole for retsvæsen og anklagemyndighed, herefter »KSSP«). Sidstnævnte er et centralt statsorgan, der er oprettet i henhold til en lov, som har til formål at sikre uddannelsen af medlemmerne af de almindelige domstole og anklagemyndigheden i Polen.
6
I december 2013 indgik det polske justitsministerium og det europæiske netværk en aftale, hvorved [appellanten], der gjorde midlertidig tjeneste ved KSSP, fik overdraget hvervet som generalsekretær for det europæiske netværk. Med hensyn til stedet for udøvelsen af erhvervet var det fastsat, at [appellantens] tilstedeværelse var påkrævet ikke blot på KSSP’s hjemsted i Polen, men også i det europæiske netværks lokaler i Bruxelles og alle andre steder, hvor det europæiske netværks aktiviteter fandt sted, eller hvor [appellantens] tilstedeværelse blev anset for at være i det europæiske netværks interesse.
7
Fra den 1. januar 2014 til den 31. december 2019 fungerede [appellanten] desuden som ledende ekspert i KSSP’s internationale centrum for samarbejde. Han havde til opgave at sikre et godt samarbejde og gennemførelsen af aktiviteterne i forbindelse med KSSP’s optagelse i det europæiske netværk.
8
[Appellanten] boede fra den 1. januar 2014 til den 30. juni 2019 i Bruxelles med sin familie. Efter udløbet af [appellantens] mandat for det europæiske netværk i juni 2019 vendte [han] og familien tilbage til Polen.
9
Den 1. januar 2020 tiltrådte [appellanten] tjenesten ved […] Kommissionen i Bruxelles som midlertidigt ansat.
10
Ved [den omtvistede afgørelse] tildelte Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (PMO) [appellanten] det særlige udlandstillæg, efter at han var tiltrådt tjenesten ved Kommissionen, men gav [ham] afslag på udlandstillægget.
[…]
13
Ved afgørelse af 3. november 2020 (herefter »afgørelsen om afslag på klagen«) afslog Kommissionens ansættelsesmyndighed den klage, [som appellanten havde indgivet over den omtvistede afgørelse]. Ansættelsesmyndigheden præciserede, at referenceperioden på fem år før [appellantens] tiltrædelse af tjenesten ved Kommissionen [(herefter »referenceperioden«)] strakte sig fra den 1. juli 2014 til den 30. juni 2019. Den fandt, at [appellanten] i hele denne periode havde været ansat som generalsekretær for det europæiske netværk i Bruxelles. Den anførte, at [appellanten] ikke havde bestridt PMO’s konklusion om, at det europæiske netværk ikke kunne anses for en international organisation som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten. Ansættelsesmyndigheden fandt, at selv om [appellanten] i referenceperioden havde været underlagt instrukser fra sine overordnede i KSSP, havde han ikke desto mindre været knyttet til det europæiske netværk gennem et selvstændigt retsforhold. Ansættelsesmyndigheden fremhævede, at eftersom [appellanten] ikke havde været integreret i den polske stats faste repræsentation i Belgien, kunne hvervet som generalsekretær for det europæiske netværk ikke anses for tjeneste for den polske stat som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten, hvilket indebar, at hans hovederhverv i referenceperioden var udøvet i Belgien. Ansættelsesmyndigheden fandt, at eftersom udlandstillægget kunne afslås alene på grundlag af kriteriet vedrørende stedet for udøvelsen af hovederhvervet, var det ufornødent at undersøge kriteriet om varig bopæl.«
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
4
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 2. februar 2021 anlagde QB sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse.
5
Til støtte for søgsmålet fremsatte QB tre anbringender. Det første anbringende vedrørte en tilsidesættelse af begrundelsespligten. Med det andet anbringende foreholdt QB Kommissionen, at den havde tilsidesat artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten, hvad for det første angår fastlæggelsen af QB’s varige bopæl i referenceperioden, hvad for det andet angår fastlæggelsen af hans hovederhverv i denne periode og stedet for udøvelsen heraf, og hvad for det tredje angår anvendelsen af den undtagelse, der for »tjeneste for en anden stat« er foreskrevet i denne bestemmelse. Det tredje anbringende vedrørte et åbenbart urigtigt skøn ved anvendelsen af betingelserne for tildeling af udlandstillægget.
6
Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i det hele.
Parternes påstande i appellen
7
I appelskriftet har QB nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse og afgørelsen om afslag på klagen annulleres.
–
Subsidiært hjemvises sagen til Retten.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne for begge instanser.
8
Kommissionen har nedlagt påstand om frifindelse og om, at QB tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
9
Til støtte for appellen har appellanten fremsat to anbringender om, at Retten begik retlige fejl ved fortolkningen og anvendelsen af de betingelser for tildeling af udlandstillæg, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten.
Det første anbringende
Parternes argumentation
10
Med det første anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten, idet Retten i den appellerede doms præmis 63-74 fastslog, at appellantens hovederhverv i referenceperioden var generalsekretær for det europæiske netværk, og at stedet for udøvelsen af dette erhverv var Bruxelles.
11
Appellanten har i denne forbindelse ikke bestridt, at han i referenceperioden var ansat som generalsekretær for det europæiske netværk, at han i denne forbindelse varetog adskillige administrative og repræsentative opgaver, der medførte et betydeligt ansvar, og at hans tilstedeværelse ikke alene var påkrævet på KSSP’s hjemsted, men ligeledes i det europæiske netværks lokaler i Bruxelles.
12
Appellanten er ikke desto mindre af den opfattelse, at hans hovederhverv i hele referenceperioden stadig var som dommer, og at han gjorde midlertidig tjeneste ved KSSP i Polen.
13
Han har nærmere bestemt for det første gjort gældende, at de opgaver og funktioner, som han udførte for det europæiske netværk, blev udført på vegne af KSSP, og at sidstnævnte har til opgave at uddanne polske dommere og anklagere og er en af de vigtigste modtagere af det europæiske netværks uddannelsestilbud.
14
For det andet har appellanten gjort gældende, at alle det europæiske netværks aktiviteter udøves til fordel for medlemsstaternes retslige organer, og at det europæiske netværk skal anses for en sammenslutning af disse nationale organer, hvilket bekræftes af den omstændighed, at det europæiske netværk ikke har status som juridisk person.
15
For det tredje har appellanten fremhævet, at det europæiske netværks vedtægter og forretningsorden ikke foreskriver noget ansættelsesforhold eller noget retsforhold mellem det europæiske netværk og den nationale dommer, der fungerer som generalsekretær. Dette følger ligeledes af det aftalememorandum, der er indgået mellem det europæiske netværk og det polske justitsministerium, og hvoraf det fremgår, at der ikke er nogen retlig tilknytning mellem appellanten og det europæiske netværk.
16
For det fjerde har appellanten anført, at det fremgår af den retspraksis, der følger af dom af 21. juni 2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 42), at den omstændighed, at en person er »undergivet [en overordnet] myndighed«, er en relevant omstændighed ved afgørelsen af, hvem en person har gjort tjeneste for som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten. I denne henseende er appellanten af den opfattelse, at han i hele referenceperioden bevarede sin status som dommer og således forblev ansat i den polske stat og dermed underlagt KSSP’s overordnede myndighed. Han varetog følgelig opgaver og funktioner som generalsekretær for det europæiske netværk i egenskab af dommer, der gjorde midlertidig tjeneste ved KSSP i overensstemmelse med princippet om domstolenes uafhængighed og upartiskhed, der forbyder dommere at have en sideløbende ansættelse eller at etablere et tilsvarende retsforhold.
17
I replikken har appellanten desuden bestridt, at han blev aflønnet af det europæiske netværk for de tjenester, som han udførte i sin egenskab af generalsekretær, idet han har gjort gældende, at han i hele referenceperioden udelukkende oppebar løn fra den polske stat, der er hans eneste arbejdsgiver de jure.
18
Appellanten har i denne forbindelse navnlig for det første gjort gældende, at generalsekretærer for det europæiske netværk fortsat modtager deres respektive nationale løn, idet det europæiske netværk refunderer de respektive nationale myndigheder denne løn inden for et årligt loft, som ikke nødvendigvis modsvarer den samlede nationale løn. Appellanten har for det andet fremhævet, at det kun er generalsekretærers boligudgifter i Bruxelles, der afholdes af det europæiske netværk, men ikke de øvrige naturalydelser, som tildeles personalet ved det europæiske netværk, hvilket beviser, at generalsekretærerne ikke er ansat af det europæiske netværk.
19
Kommissionen har bestridt denne argumentation.
Domstolens bemærkninger
20
Det første anbringende vedrører den retlige fejl, som Retten angiveligt begik ved fortolkningen og anvendelsen af de kriterier, der gør det muligt at fastlægge den berørte persons hovederhverv og stedet for udøvelsen af dette erhverv som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten, da Retten i den appellerede doms præmis 63-74 fastslog, at appellantens hovederhverv i referenceperioden var generalsekretær for det europæiske netværk, og at hans tjenestested var beliggende i Bruxelles.
21
I henhold til denne bestemmelse tildeles udlandstillægget til en tjenestemand, som opfylder de to kumulative betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse, nemlig, for det første, at han ikke har eller har haft statsborgerskab i den stat, på hvis område han gør tjeneste (herefter »tjenestelandet«), og, for det andet, at han i den femårsperiode, der udløber seks måneder før hans tiltrædelse af tjenesten, hverken har udøvet sit hovederhverv eller haft bopæl på en varig måde på denne stats europæiske område (jf. i denne retning dom af 15.9.2022, Brown mod Kommissionen og Rådet, C-675/20 P, EU:C:2022:686, præmis 37 og 38 og den deri nævnte retspraksis). Den samme bestemmelse præciserer imidlertid, at der ved anvendelsen af den anden betingelse ses bort fra de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation.
22
Da begrebet »hovederhverv« ikke er defineret i vedtægten, skal fastlæggelsen af betydningen og rækkevidden af dette begreb ske efter dets normale betydning i sædvanlig sprogbrug, idet der tages hensyn til den generelle sammenhæng, hvori det anvendes, og de mål, der forfølges med den lovgivning, som det udgør en del af (jf. i denne retning dom af 8.6.2023, Kommissionen mod Slovakiet (Ret til at opsige en aftale uden betaling af et gebyr), C-540/21, EU:C:2023:450, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
23
I denne henseende bemærkes, at begrebet »hovederhverv« efter dets normale betydning i sædvanlig sprogbrug betegner ethvert lønnet og normalt arbejde – uden hensyn til, om det er af privat eller offentlig karakter, og om det udføres af en lønmodtager eller en selvstændig – der er den hovedsagelige beskæftigelse i forhold til enhver anden beskæftigelse, der eventuelt udøves af den berørte person.
24
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 46 i forslaget til afgørelse, er det, for at et erhverv er omfattet af dette begreb, nødvendigt, at den berørte person anvender størstedelen af sin arbejdstid på det pågældende erhverv og oppebærer størstedelen af sin arbejdsindkomst herfra. Det er derimod ikke nødvendigt, at det nævnte erhverv udøves inden for rammerne af et vedtægtsmæssigt eller kontraktligt ansættelsesforhold, der specifikt knytter den pågældende person til den enhed, for hvilken det nævnte erhverv udføres.
25
Hvad angår den sammenhæng, hvori begrebet »hovederhverv« indgår, og nærmere bestemt artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten, hvori dette begreb indgår, bemærkes for det første, at hovederhvervet kun er relevant for denne bestemmelse, for så vidt som det udøves »på en varig måde« og på tjenestelandets »europæiske område«. Det følger heraf, at de faktiske omstændigheder, der gør det muligt at fastslå, om et sådant erhverv er udøvet på en stabil og vedvarende måde, og at fastlægge stedet for udøvelsen heraf, heriblandt faktiske omstændigheder vedrørende fordelingen af den berørte persons arbejdstid i referenceperioden og det sted, hvor den pågældende person faktisk skal tilbringe denne arbejdstid, er af særlig betydning med henblik på at kvalificere et givent arbejde som »hovederhverv« som omhandlet i nævnte bestemmelses forstand.
26
Det skal for det andet bemærkes, at det først er efter fastlæggelsen af den berørte persons hovederhverv, at spørgsmålet opstår, om det pågældende erhverv kan kvalificeres som »tjeneste for en anden stat eller en international organisation« som omhandlet i samme bestemmelse, og at det eventuelt bliver relevant at identificere den enhed, for hvilken det pågældende erhverv udøves. Det følger heraf, at de personer, som i sidste ende tilføres en fordel ved det nævnte erhverv, og de enheder, for hvilke det pågældende erhverv eventuelt er blevet udført, ikke er relevante med henblik på at identificere den berørte persons hovederhverv eller stedet for hovederhvervets udøvelse.
27
En sådan ordlydsfortolkning og systematisk fortolkning af begrebet »hovederhverv« understøttes af de formål, der forfølges med artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten. Domstolen har nemlig gentagne gange fastslået, at udlandstillægget har til formål at opveje de særlige byrder og ulemper, som ansættelsen ved EU-institutionerne indebærer for de tjenestemænd, der af denne grund må flytte deres bopæl fra deres hjemland til tjenestelandet og integrere sig i nye omgivelser. Begrebet udlændighed afhænger også af tjenestemandens personlige forhold, dvs. det omfang, i hvilket den pågældende er integreret i sine nye omgivelser, f.eks. som følge af at vedkommende har bopæl på varig måde eller udøver sit hovederhverv det pågældende sted. Tildelingen af udlandstillægget har således til formål at afhjælpe de faktiske uligheder mellem de tjenestemænd, der er integrerede i samfundet i tjenestelandet, og dem, der ikke er det (jf. i denne retning dom af 25.3.2021, Alvarez y Bejarano m.fl. mod Kommissionen, C-517/19 P og C-518/19 P, EU:C:2021:240, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
28
Det følger heraf, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 49 og 50 i forslaget til afgørelse, at der med henblik på at afgøre, om den pågældende person i referenceperioden har udøvet sit hovederhverv i tjenestelandet, således at vedkommende i princippet skal anses for at være integreret i denne stats samfund og derfor ikke kan modtage udlandstillæg, skal tages hensyn til de faktiske omstændigheder, der kan påvirke den berørte persons integration i dette samfund, og ikke til de formelle elementer, der vedrører den pågældende persons retlige eller kontraktmæssige status. Disse faktiske omstændigheder omfatter navnlig det primære udførelsessted for de opgaver, der kræves i forbindelse med et sådant erhverv, den arbejdstid, der anvendes til det pågældende erhverv og det herfor oppebårne lønniveau, herunder i form af eventuelle naturalydelser, der modsvarer et krav om tilstedeværelse på arbejdspladsen.
29
Det skal dog bemærkes, at appel i overensstemmelse med artikel 256, stk. 1, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er begrænset til retsspørgsmål. Det er alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere bevismaterialet. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og beviser er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (jf. i denne retning dom af 12.1.2023, Lietuvos geležinkeliai mod Kommissionen, C-42/21 P, EU:C:2023:12, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
30
I det foreliggende tilfælde har appellanten ikke påberåbt sig, at der er foretaget en urigtig gengivelse i forbindelse med begrundelsen i den appellerede doms præmis 63-66, hvorved Retten i det væsentlige fastslog, at det fremgik af den aftale, der var indgået mellem det polske justitsministerium og det europæiske netværk, at appellanten skulle udføre administrative opgaver og opgaver vedrørende ekstern repræsentation, som krævede, at han skulle tilbringe en stor del af sin arbejdstid i det europæiske netværks sekretariats lokaler i Bruxelles, og hvorved Retten bemærkede, at appellanten i sin stilling som generalsekretær dels modtog et betydeligt vederlag, hvis størrelse udelukkede, at appellanten kunne udøve dette erhverv som en bibeskæftigelse til sit arbejde som dommer i Polen, dels var tildelt naturalydelser, der modsvarende et krav om tilstedeværelse i Bruxelles, herunder bl.a. rådighed over en tjenestelejlighed, hvor appellanten boede med sin familie i hele referenceperioden. Det er i øvrigt ubestridt mellem parterne, at stillingen som generalsekretær for det europæiske netværk er en stilling med vigtige funktioner og ansvarsområder.
31
Til støtte for det første anbringende har appellanten for det første gjort gældende, at de opgaver og funktioner, som han udførte for det europæiske netværk i sin egenskab af generalsekretær, blev udført på vegne af KSSP som modtager af det europæiske netværks uddannelsestilbud, og at alle det europæiske netværks aktiviteter blev udført til fordel for de institutioner, der uddanner dommere og anklagere i medlemsstaterne.
32
Dette argument kan ikke tiltrædes, eftersom identificeringen af de personer, der i sidste ende tilføres en fordel ved den berørte persons hovederhverv, således som det er anført i denne doms præmis 26, er uden relevans for afgørelsen af, om dette erhverv udgør den pågældende persons hovederhverv, eller for fastlæggelsen af stedet for dets udøvelse.
33
For det andet har appellanten påberåbt sig, at der ikke foreligger et ansættelsesforhold eller et andet retsforhold mellem ham selv og det europæiske netværk. Som anført i nærværende doms præmis 23, 24 og 28 er det imidlertid ikke nødvendigt for, at et erhverv kan anses for et »hovederhverv« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten, at det pågældende erhverv er genstand for et ansættelsesforhold, der knytter den berørte person til den enhed, for hvilken det nævnte erhverv udøves, forudsat dels, at erhvervet udøves regelmæssig af den nævnte person og bliver aflønnet, dels at den omhandlede person anvender størstedelen af sin arbejdstid dér og oppebærer størstedelen af sin arbejdsindkomst fra det pågældende erhverv.
34
I det foreliggende tilfælde fremgår det af de konstateringer, som Retten foretog i den appellerede dom, og som er nævnt i nærværende doms præmis 30, dels, at hvervet som generalsekretær for det europæiske netværk var en beskæftigelse, som appellanten udførte regelmæssigt mod aflønning i henhold til en aftale mellem sin arbejdsgiver, dvs. det polske justitsministerium, og det europæiske netværk, dels at appellanten anvendte en stor del af sin arbejdstid på dette erhverv mod betaling af en løn, hvis niveau udelukker, at det omhandlede erhverv kan anses for at være en bibeskæftigelse.
35
For det tredje har appellanten foreholdt Retten, at den med henblik på fastlæggelsen af hans hovederhverv ikke tog hensyn til kriteriet om den overordnede myndighed, der fremgår af den praksis fra Domstolen, der følger af dom af 21. juni 2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 42), og af hans status som national dommer.
36
Dette argument beror imidlertid på en urigtig fortolkning af den nævnte retspraksis. Det var nemlig kun i forbindelse med vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt det erhverv, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til denne dom, kunne kvalificeres som »tjeneste for en anden stat«, at Domstolen tog hensyn til, om der forelå et over- og underordnelsesforhold mellem den berørte person og den enhed, for hvilken det pågældende erhverv var blevet udøvet. Som det er fremhævet i nærværende doms præmis 26, finder denne vurdering imidlertid først sted efter fastlæggelsen af, om der er tale om et hovederhverv.
37
Hvad angår den omstændighed, at appellanten har bevaret sin status som national dommer og følgelig udøvet sit hverv som generalsekretær for det europæiske netværk i egenskab af dommer, der har gjort midlertidig tjeneste ved KSSP, skal det ligeledes bemærkes, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 59 i forslaget til afgørelse, at denne omstændighed højst kan være relevant med henblik på at afgøre, om et sådant erhverv er blevet udøvet på vegne af den polske stat. Af de samme grunde som dem, der er anført i nærværende doms foregående præmis, har den nævnte omstændighed således ingen betydning for afgørelsen af, om der er tale om et hovederhverv, eller for fastlæggelsen af stedet for dets udøvelse.
38
For det fjerde og endelig beror det argument, der tilsigter at anfægte vurderingen af, at appellanten blev aflønnet af det europæiske netværk for de tjenester, han udførte i sin egenskab af generalsekretær, under alle omstændigheder ligeledes på en urigtig læsning af den appellerede dom. I denne doms præmis 66 fastslog Retten nemlig ikke, at appellanten var blevet aflønnet af det europæiske netværk, men at hans løn i sidste ende var blevet betalt af det europæiske netværk op til et betydeligt maksimumsbeløb.
39
Henset til det ovenstående skal det første anbringende forkastes som ugrundet.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
40
Appellanten har med det andet anbringende kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 79-82 at have begået en retlig fejl ved fortolkningen af begrebet »tjeneste for en anden stat« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten.
41
Appellanten har for det første gjort gældende, at Retten med urette antog, at dette begreb kun omfatter tjeneste ved en stats faste repræsentation. I denne henseende har appellanten først gjort gældende, at en sådan restriktiv fortolkning af det nævnte begreb afviger fra Rettens praksis, hvorefter den undtagelse, der er fastsat i den omhandlede bestemmelse, for så vidt som den berørte person har haft en direkte retlig tilknytning til den pågældende stat eller internationale organisation, omfatter alle de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation.
42
Appellanten er endvidere af den opfattelse, at den retspraksis, som Retten henviste til i den appellerede dom til støtte for den nævnte restriktive fortolkning, ikke finder anvendelse i den foreliggende sag. Denne retspraksis vedrører nemlig enten personer, der alene havde diplomatisk status som følge af deres ægtefæller, diplomater fra medlemsstaterne, der, idet de var knyttet til belgiske enheder gennem et retsforhold, ikke havde nogen direkte tilknytning til deres oprindelsesstat, eller personer, der arbejdede for en politisk underafdeling i en stat og ikke for den pågældende stats centraladministration.
43
Endelig har appellanten gjort gældende, at henset til princippet om magtens tredeling, der bl.a. følger af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner, kan intet medlem af retsvæsenet integreres i en medlemsstats faste repræsentation, idet den faste repræsentation er en del af de udøvende myndigheder. Ved at fortolke begrebet »tjeneste for en anden stat« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten således, at det kun omfatter tjeneste ved en medlemsstats faste repræsentation, har Retten således med urette udelukket ethvert medlem af retsvæsenet fra at være omfattet af denne undtagelse.
44
For det andet har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte denne bestemmelse, idet den undlod at tage hensyn til hans status som national dommer og til hans arbejde for KSSP. Han har i denne forbindelse henvist til de argumenter, der er fremført i det første appelanbringende med henblik på at gøre gældende, at han ved varetagelsen af opgaver og funktioner som generalsekretær for det europæiske netværk udførte opgaver, som han var blevet pålagt af KSSP.
45
Kommissionen har bestridt denne argumentation.
Domstolens bemærkninger
46
Med det andet anbringende har appellanten anfægtet fortolkningen af begrebet »tjeneste for en anden stat« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten og gjort gældende, at Retten dels med urette fastslog, at dette begreb kun omfatter tjeneste ved en medlemsstats faste repræsentation, dels undlod at tage hensyn til appellantens status som national dommer og hans arbejde for KSSP.
47
I overensstemmelse med Domstolens faste praksis skal rækkevidden af begrebet »tjeneste for en anden stat« vurderes og fortolkes ud fra den sammenhæng og de mål, der forfølges af de bestemmelser, hvori begrebet indgår (dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen, C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
48
Domstolen har i denne henseende fastslået, således som det er anført i nærværende doms præmis 27, at udlandstillægget har til formål at afhjælpe de faktiske uligheder mellem de tjenestemænd, der er integrerede i samfundet, og dem, der ikke er det. Udøvelsen af tjenester for en anden stat eller en international organisation indebærer, at den berørte person bevarer en særlig tilknytning til denne anden stat eller denne internationale organisation, hvilket er til hinder for, at der skabes en varig tilknytning til tjenestelandet, og dermed for, at den pågældende person bliver tilstrækkeligt integreret i samfundet i det sidstnævnte land. I denne sammenhæng befinder en tjenestemand, der i referenceperioden har haft bopæl eller udøvet et erhverv på tjenestelandets europæiske område med henblik på at gøre tjeneste for en anden stat eller en international organisation sig også i en sådan udlændighedssituation (jf. i denne retning dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen, C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 43-46 og den deri nævnte retspraksis).
49
Domstolen har således fastslået, at enhver person, der i referenceperioden udgør en del af de strukturer, der er kendetegnende for, hvorledes en anden stat eller en international organisation er opbygget i tjenestelandet, skal anses for at have gjort tjeneste for denne anden stat eller denne internationale organisation og følgelig for at befinde sig i en »udlændighedssituation« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten, uanset hvilke opgaver der er udført, og om der er en direkte retlig tilknytning til denne anden stat eller den nævnte internationale organisation (jf. i denne retning dom af 15.1.1981, Vutera mod Kommissionen, 1322/79, EU:C:1981:6, præmis 8, og af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier, C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 41, 44 og 45)
50
Domstolen har desuden præciseret, at eftersom begrebet »tjeneste for en anden stat« som omhandlet i denne bestemmelse ligeledes omfatter tjeneste for et tredjeland, skal der ved fortolkningen heraf henvises til folkeretten, der regulerer forholdet mellem medlemsstaterne og tredjelande. Selv om kompetencefordelingen staterne imellem varierer på grund af hver medlemsstats institutionelle opbygning, skal staten efter folkeretten anses for et enkelt retssubjekt (jf. i denne retning dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen, C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 47-49).
51
I overensstemmelse med denne opfattelse er de andre stater i den berørte persons tjenesteland repræsenteret ved en enkel ordning om diplomatisk repræsentation, hvilket er en følge af den enhed, som disse andre stater internationalt udgør, og som omfatter ambassader og diplomatiske repræsentationer samt de faste repræsentationer ved de internationale organisationer (jf. i denne retning dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier, C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 39 og af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen, C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 49).
52
I denne sammenhæng har Domstolen fastslået, at selv om det ikke, for at en person, der har udøvet sit hovederhverv i referenceperioden ved et repræsentationskontor for en medlemsstats politiske underenhed ved Unionens institutioner i Bruxelles, kan anses for at have gjort tjeneste for en »anden stat«, er afgørende, at vedkommende er ansat af denne anden stats centraladministration, udgør vedkommendes ansættelsesforhold i denne anden stats faste repræsentation en afgørende betingelse (jf. i denne retning dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen, C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
53
Domstolen har nemlig fastslået, at den særlige status, som tilkommer et medlem af en fast repræsentations personale, og som bl.a. gør det muligt at nyde forskellige privilegier og immuniteter i henhold til Wienerkonventionen af 18. april 1961 om diplomatiske forbindelser, danner grundlag for en særlig tilknytning til den berørte medlemsstat og udgør i sig selv en hindring for, at den berørte person kan få en varig tilknytning til tjenestelandet, og således for, at vedkommende bliver tilstrækkeligt integreret i samfundet i dette tjenesteland (dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen, C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
54
I den appellerede dom fastslog Retten efter i præmis 78-80 at have henvist til indholdet af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 50-52, i præmis 82, at de tjenester, som appellanten i sin egenskab af generalsekretær havde leveret til det europæiske netværk, ikke var omfattet af begrebet »tjeneste for en anden stat«, navnlig eftersom det europæiske netværk er en almennyttig international sammenslutning, der »ikke er integreret i en medlemsstats faste repræsentation«.
55
Retten begik således en retlig fejl, idet den undlod at undersøge, om appellanten selv havde udøvet sit hovederhverv som generalsekretær for det europæiske netværk ved en anden stats diplomatiske repræsentation i tjenestelandet, og dermed om appellanten havde gjort tjeneste for denne anden stat som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 48-51.
56
Det skal imidlertid bemærkes, at selv hvis præmisserne i en dom afsagt af Retten indeholder en tilsidesættelse af EU-retten, men konklusionen i denne afgørelse er berettiget af andre retlige grunde, bevirker en sådan tilsidesættelse ikke, at denne dom skal ophæves, og at præmisserne skal ændres (dom af 17.1.2023, Spanien mod Kommissionen, C-632/20 P, EU:C:2023:28, præmis 48).
57
Det skal derfor undersøges, om Retten med føje i den appellerede doms præmis 83 kunne konkludere, at undtagelsen »tjeneste for en anden stat« i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten ikke fandt anvendelse på det arbejde, som appellanten udførte i det europæiske netværk.
58
I denne henseende fremgår det af udtalelserne i den appellerede doms præmis 3, 64-66 og 73, som appellanten ikke har bestridt, at det europæiske netværk er en almennyttig international sammenslutning i henhold til belgisk ret, hvis medlemmer er de institutioner i Unionens medlemsstater, der har ansvar for uddannelsen af dommere og anklagere, og at dette netværk har til formål at udvikle uddannelsesprogrammer for de nationale domstole, at appellantens hverv som generalsekretær for det europæiske netværk bestod i at udføre administrative opgaver og eksterne repræsentationsopgaver for denne sammenslutning, at appellanten i sin egenskab af generalsekretær for det europæiske netværk fik bevilliget en tjenestelejlighed i Bruxelles, men at han ikke, som erkendt af ham selv, opnåede nogen anden fordel, privilegier eller immuniteter, og endelig, at appellanten i sin egenskab af generalsekretær var underlagt kontrol fra det europæiske netværks styringskomité, som havde beføjelse til at suspendere hans mandat og foreslå generalforsamlingen, at hans mandat blev ophævet.
59
Det følger af det ovenstående, at appellanten ikke har udøvet sit hovederhverv som generalsekretær for det europæiske netværk ved en anden stats diplomatiske repræsentation i tjenestelandet og dermed heller ikke har gjort tjeneste for denne anden stat som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 48-51, eller i øvrigt for et andet organ, der repræsenterer denne anden stats interesser i tjenestelandet.
60
Den omstændighed, at appellanten som national dommer i referenceperioden gjorde midlertidig tjeneste ved KSSP, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion. Som det er anført i denne doms præmis 49, kan den omstændighed, at der er en direkte retlig tilknytning til en anden stat end tjenestelandet, ud over de tilfælde, der er nævnt i nærværende doms foregående præmis, ikke i sig selv godtgøre, at den berørte persons hovederhverv i referenceperioden blev udøvet i denne anden stat.
61
Det var derfor med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 83 fastslog, at undtagelsen »tjeneste for en anden stat« i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten ikke finder anvendelse på appellantens hovederhverv i referenceperioden.
62
Det andet anbringende skal følgelig forkastes.
63
Henset til samtlige ovennævnte betragtninger skal appellen forkastes som ugrundet.
Sagsomkostninger
64
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
65
Ifølge procesreglementets artikel 138, stk. 1, som i medfør af dets artikel 184, stk. 1, ligeledes finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
66
Da QB i det foreliggende tilfælde har tabt sagen, pålægges det denne at bære sine egne omkostninger og betale de af Kommissionen afholdte omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
QB bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Europa-Kommissionen.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.