62020CO0403
DOMSTOLENS KENDELSE (Syvende Afdeling)
3. marts 2021 (
*1
)
»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – den monetære konvention mellem Den Europæiske Union og Fyrstendømmet Andorra – Kommissionens angivelige forsømmelse hvad angår konventionens indhold – Kommissionens angivelige forsømmelse ved overvågningen af anvendelsen af konventionen – erstatningssøgsmål – frifindelse – årsagssammenhæng – manglende – åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«
I sag C-403/20 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 26. august 2020,
CF, Andorra la Vella (Andorra),
TB, Andorra la Vella,
LO SA, Andorra la Vella,
UM SL, Andorra la Vella,
ved abogados J. Álvarez González og S. San Felipe Menéndez,
appellanter,
den anden part i appelsagen:
Europa-Kommissionen,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Syvende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Kumin, formand for Anden Afdeling A. Arabadjiev (refererende dommer), og dommer P.G. Xuereb,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 181 i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Ved appelskrift har CF, TB, LO SA og UM SL nedlagt påstand om ophævelse af kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 25. juni 2020, Noguer Enríquez m.fl. mod Kommissionen (T-22/19, ikke trykt i Sml., herefter den appellerede kendelse, EU:T:2020:295), hvorved Retten forkastede appellanternes påstand om erstatning for det tab, de angiveligt har lidt som følge af Kommissionens forsømmelse, dels med hensyn til overvågningen af anvendelsen af den monetære konvention mellem Den Europæiske Union og Fyrstendømmet Andorra (EUT 2011, C 369, s. 1, herefter »den monetære konvention Unionen/Andorra«), undertegnet i Bruxelles den 30. juni 2011, dels med hensyn til indholdet af denne konvention.
Retsforskrifter
2
Artikel 10 i den monetære konvention Unionen/Andorra bestemmer:
»1.   Den Europæiske Unions Domstol har enekompetence til at bilægge eventuelle tvister, som denne konvention måtte give anledning til, og som ikke kan løses af det blandede udvalg.
2.   Såfremt Den Europæiske Union efter henstilling fra EU’s delegation i det blandede udvalg eller Fyrstendømmet Andorra finder, at den anden part ikke har opfyldt en forpligtelse i henhold til denne konvention, kan de hver især indbringe sagen for Domstolen. Domstolens dom er bindende for parterne, som træffer de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme dommen inden for en frist, som Domstolen fastlægger i sin dom, som ikke kan appelleres.
3.   Hvis Den Europæiske Union eller Fyrstendømmet Andorra ikke træffer de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme dommen inden for den fastsatte frist, kan den anden part med tre måneders varsel bringe konventionen til ophør.«
3
Denne konventions artikel 11, stk. 1-3, bestemmer:
»1.   Der nedsættes et blandet udvalg. Dette består af repræsentanter for Fyrstendømmet Andorra og Den Europæiske Union. Den Europæiske Unions delegation består af repræsentanter for Europa-Kommissionen (som formand), Kongeriget Spanien, Den Franske Republik og Den Europæiske Centralbank.
2.   Det blandede udvalg træder sammen mindst én gang om året. Formandskabet varetages skiftevis for ét år ad gangen af en repræsentant for Den Europæiske Union og en repræsentant for Fyrstendømmet Andorra. Det blandede udvalg træffer afgørelser med enstemmighed.
3.   Det blandede udvalgs medlemmer udveksler synspunkter og oplysninger og træffer de i artikel 3 og 8 nævnte afgørelser. Den Europæiske Unions delegation oplyser Fyrstendømmet Andorra om EU’s påtænkte forslag til lovgivning på de i artikel 8 nævnte områder. Derudover undersøger det blandede udvalg de foranstaltninger, der er truffet af Fyrstendømmet Andorra, og bestræber sig på at løse eventuelle tvister, der måtte opstå som følge af denne konventions gennemførelse.«
4
Artikel 12 i den monetære konvention Unionen/Andorra præciserer, at »hver part kan opsige denne konvention med et års varsel, jf. dog artikel 10, stk. 3«.
5
Artikel 12, stk. 4, i den monetære konvention mellem Den Europæiske Union og Fyrstendømmet Monaco (EUT 2012, C 310, s. 1, herefter »den monetære konvention Unionen/Monaco«), undertegnet i Bruxelles den 29. november 2011 bestemmer, at:
»Alle spørgsmål om gyldigheden af beslutninger truffet af EU’s institutioner eller organer i medfør af denne konvention falder ind under Den Europæiske Unions Domstols enekompetence. Enhver fysisk eller juridisk person, som er bosiddende på Fyrstendømmet Monacos område, kan benytte de retsmidler, der er tilgængelige for fysiske og juridiske personer, som befinder sig på Frankrigs område, over for retsakter, som er rettet til dem, uanset deres form eller karakter.«
Sagens baggrund
6
Appellanterne var aktionærer i Banca Privada de Andorra SA (herefter »BPA«) og ejede 75,52% af aktierne.
7
BPA var en andorransk bank, der drev forretning internationalt.
8
Den 10. marts 2015 besluttede Financial Crimes Enforcement Network (netværk til bekæmpelse af økonomisk kriminalitet, USA) at kategorisere BPA blandt de udenlandske enheder, der repræsenterer en stor risiko med hensyn til hvidvask af penge. Ved et lovforslag fremsat samme dag foreslog denne myndighed at forbyde finansielle institutioner at åbne, eje og administrere konti i USA for eller i BPA’s navn.
9
Som følge af disse hændelser kom BPA i økonomiske vanskeligheder.
10
BPA gik den 26. marts 2015 i betalingsstandsning og indgav konkursbegæring.
11
Den 2. april 2015 vedtog Fyrstendømmet Andorra Llei 8/2015 de mesures urgents per implantar mecanismes de reestructuració i resolució d’entitats bancàries (lov nr. 8/2015 om hasteforanstaltninger til iværksættelse af fremgangsmåde til genopretning og afvikling af banker) af 2. april 2015 (BOPA nr. 31 af 16.4.2015, s. 1, herefter »lov nr. 8/2015«), der delvist gennemførte Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EUT 2014, L 173, s. 190). Ved lov nr. 8/2015, der trådte i kraft den 16. april 2015, blev Agència Estatal de Resolució de Entitats Bancàries (statsligt agentur for afvikling af banker, Andorra) (herefter »AREB«) oprettet.
12
Den 27. april 2015 indledte AREB en procedure til afvikling af BPA, hvorved konkursbehandlingen blev afsluttet.
13
Den 21. april 2016 traf AREB afgørelse om afvikling af BPA, hvilket navnlig indebar, at BPA’s kapital blev nedsat til nul.
14
Ved skrivelse af 29. december 2017 anmodede appellanterne Kommissionen om at iværksætte forskellige tiltag med henblik på at tilendebringe påståede brud på den monetære konvention Unionen/Andorra begået af Fyrstendømmet Andorra som følge af en delvis og fejlagtig gennemførelse af direktiv 2014/59 gennem vedtagelsen af lov nr. 8/2015. Appellanterne anmodede i denne skrivelse ligeledes Kommissionen om at anerkende sit ansvar uden for kontrakt for det tab, som Kommissionens forsømmelse havde påført dem.
15
Ved skrivelse af 5. marts 2018 afviste Kommissionen appellanternes påstande og al ansvar for det tab, appellanterne angiveligt skulle have lidt (herefter »skrivelsen af 5. marts 2018«).
16
Ved skrivelser af 10. og af 21. december 2018 genfremsatte appellanterne de anmodninger til Kommissionen, som de havde fremsat i deres skrivelse af 29. december 2017. Kommissionen svarede ikke herpå.
Sagen for Retten og den appellerede kendelse
17
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 11. januar 2019 anlagde appellanterne sag med påstand om erstatning for det tab, de angiveligt har lidt som følge af Kommissionens forsømmelse, dels med hensyn til overvågningen af anvendelsen af den monetære konvention Unionen/Andorra, dels med hensyn til indholdet af denne konvention.
18
Ved den appellerede kendelse afviste Retten søgsmålet som åbenbart retligt ugrundet.
Appellanternes påstande
19
Appellanterne har nedlagt påstand om, at den appellerede kendelse ophæves, og at Kommission tilpligtes at betale sagens omkostninger, primært således at sagen hjemvises til Retten, eller subsidiært at appellanterne gives medhold.
Om appellen
20
I medfør af artikel 181 i Domstolens procesreglement kan Domstolen, når det er åbenbart, at en appel eller kontraappel helt eller delvist skal afvises, eller at den er helt eller delvist åbenbart ugrundet, når som helst, på forslag af den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten, ved begrundet kendelse beslutte helt eller delvist at afvise eller forkaste appellen.
21
Der er grundlag for at anvende denne bestemmelse i den foreliggende sag.
22
Til støtte for deres appel har appellanterne i det væsentlige gjort fem anbringender gældende, hvorved de har bestridt Rettens vurderinger i den appellerede kendelse i relation til for det første formaliteten vedrørende deres argumenter angående retssikkerhedsprincippet og gennemsigtighedsprincippet, de grundlæggende principper, som den europæiske integration bygger på, Kommissionens troværdighed og de grundlæggende rettigheder, for det andet formaliteten vedrørende deres argumenter angående skrivelsen af 5. marts 2018, for det tredje Kommissionens angivelige forsømmelse hvad angår indholdet af den monetære konvention Unionen/Andorra, for det fjerde Kommissionens angivelige forsømmelse ved overvågningen af anvendelsen af denne konvention og for det femte muligheden for at afslutte sagens behandling ved at træffe afgørelse ved kendelse.
Det andet anbringende angående Rettens vurdering af formaliteten vedrørende appellanternes argumenter med hensyn til skrivelsen af 5. marts 2018
Appellanternes argumentation
23
Med deres andet anbringende, der skal behandles først, har appellanterne gjort gældende, at den appellerede kendelses retlige betragtninger, i henhold til hvilke appellanternes betragtninger vedrørende skrivelsen af 5. marts 2018 ikke kan antages til realitetsbehandling, skal ophæves, idet appellanterne intetsteds har anført, hvorfor denne skrivelse skulle medføre, at Unionen ifaldt ansvar uden for kontrakt, hvis de overhovedet ønskede at fremsætte et sådant argument.
24
Appellanterne har nemlig påpeget, at de aldrig har hævdet, at skrivelsen af 5. marts 2018 skulle være grundlaget for, at Unionen ifaldt ansvar uden for kontrakt, og at hensigten med deres argumentation i denne henseende i første instans alene var at tage forskud på indholdet af Kommissionens svarskrift. Stævningen burde derfor have været antaget til realitetsbehandling, henset til anbringenderne indeholdt heri.
Domstolens bemærkninger
25
Med deres andet anbringende har appellanterne udtrykkeligt anført, at stævningen hverken indeholder anbringender eller argumenter til støtte for, at skrivelsen af 5. marts 2018 skulle danne grundlag for, at Unionen skulle ifalde ansvar uden for kontrakt.
26
Det er følgelig usandsynligt, at anbringendet, der har til formål at bestride Rettens vurdering af, hvorvidt et sådant anbringende eller argument kan antages til realitetsbehandling, vil medføre en fordel af appellanterne. For det første indeholder stævningen, ifølge appellanterne selv, således hverken et sådant anbringende eller et sådant argument, der kan antages til realitetsbehandling. For det andet har vurderingen foretaget af Retten ingen betydning for, hvorvidt de resterende anbringender fremsat i stævningen, som Retten har undersøgt enkeltvis, kan antages til realitetsbehandling.
27
Det følger af fast retspraksis, at en retlig interesse hos appellanten forudsætter, at appellen gennem sit resultat kan tilføre den part, der har iværksat den, en fordel (dom af 24.6.2015, Fresh Del Monte Produce mod Kommissionen og Kommissionen mod Fresh Del Monte Produce, C-293/13 P og C-294/13 P, EU:C:2015:416, præmis 46).
28
Henset til appellanternes manglede retlige interesse skal det andet anbringende afvises, idet det er åbenbart, at anbringendet ikke kan antages til realitetsbehandling.
Det fjerde anbringende vedrørende Rettens vurdering af Kommissionens angivelige forsømmelse ved overvågningen af anvendelsen af den monetære konvention Unionen/Andorra
Appellanternes argumentation
29
Med deres fjerde anbringende, der skal behandles som det næste, har appellanterne gjort gældende, at Kommissionen, da den undertegnede den monetære konvention Unionen/Andorra, påtog sig konkrete forpligtelser vedrørende tilsyn med og overvågning og ophævelse af konventionen, hvilket er forpligtelser, der allerede påhviler Kommissionen i kraft af dens rolle som konventionens garant, og som falder inden for Kommissionens institutionelle forpligtelser i medfør af artikel 17 TEU.
30
Kommissionen har imidlertid tilsidesat sine forpligtelser, idet den, til trods for sit kendskab til den delvise implementering af direktiv 2014/59 ved lov nr. 8/2015, har tilsidesat sin pligt til at reagere på bekostning af indbyggerne i Andorra og i Unionens grundlæggende rettigheder, hvilket påførte appellanterne anseelige tab. Med hensyn til overholdelsen af disse forpligtelser kan Kommissionen dog ikke påberåbe sig skønsmæssige beføjelser til at begrunde den udviste forsømmelighed og passivitet.
31
Kommissionen ifalder således ansvar, da den har tilsidesat såvel sine institutionelle forpligtelser som sine forpligteler i medfør af den monetære konvention Unionen/Andorra, herunder navnlig som fastsat i konventionens artikel 10, stk. 2, og artikel 11, stk. 3, ved at tillade, at direktivet gennemføres på ulovlig, egennyttig, delvis og skadelig vis med tilbagevirkende kraft.
32
Hvis den monetære konvention EU/Andorra, i modsætning til hvad Retten fastslog, fortolkes således, at den ikke pålægger Kommissionen nogen forpligtelse til at reagere i tilfælde af Fyrstendømmet Andorras misligholdelse, mister konventionen sit indhold, og gennemførelsen af formålet med konventionen hindres. Med hensyn til indholdet af bestemmelsen i artikel 17 TEU har Domstolen desuden fastslået, at Kommissionen i sin egenskab af vogter af traktaterne og af de aftaler, der er indgået i medfør heraf, er forpligtet til at sikre, at et tredjeland på korrekt vis opfylder de forpligtelser, det har påtaget sig i henhold til en aftale indgået med Unionen ved hjælp af de midler, der er fastsat i den pågældende aftale eller de afgørelser, der er truffet i medfør heraf.
33
Disse forpligtelser påhviler så meget desto mere Kommissionen, som andorranske statsborgere hverken kan påberåbe sig den direkte virkning af bestemmelserne i direktiv 2014/59, har mulighed for at henvende sig til en national domstol med en anmodning om forelæggelse af et præjudicielt spørgsmål for Domstolen eller for at indlede et direkte søgsmål til prøvelse af de retsakter, der påføre dem et tab, således som det er muligt for monegaskiske statsborgere i medfør af artikel 12, stk. 4, i den monetære konvention Unionen/Monaco.
34
Kommissionens passivitet har ligeledes gjort det muligt for de andorranske myndigheder at krænke appellanternes ejendomsret, hvilket indebærer en krænkelse af denne rettighed fra Kommissionens side. Denne retsstridige passivitet indebærer ligeledes en tilsidesættelse af appellanternes berettigede forventninger om Kommissionens iagttagelse af de tilsynsforpligtelser, der påhviler den i medfør af den monetære konvention Unionen/Andorra.
35
I modsætning til hvad Retten har fastslået, fremgår det ifølge appellanterne tydeligt, at tabet påført som følge af denne passivitet har vist sig ved forskellen mellem, hvad de har modtaget efter afviklingen af BPA, og hvad de ville have modtaget, hvis Kommissionen havde tilset, at direktiv 2014/59 var korrekt gennemført i andorransk ret. Kravene til udløsning af Unionens erstatningsansvar er dermed opfyldt.
36
Selv om den mangelfulde gennemførelse af direktivet, der har medført det omtalte tab, kan tilskrives Fyrstendømmet Andorra, er det Kommissionens passivitet, der har muliggjort den mangelfulde gennemførelse, og Kommissionen må derfor påtage sig ansvaret.
37
Det fremgår i denne henseende af Domstolens faste praksis, at Unionen kan holdes til ansvar for det forhold, at dens institutioner har samtykket, selv stiltiende, til retsakter, der har påført en sagsøger et tab. Havde Kommissionen imidlertid levet op til sine forpligtelser, havde Fyrstendømmet Andorra været tvunget til at gennemføre direktiv 2014/59 i sin helhed og på loyal vis.
Domstolens bemærkninger
38
Indledningsvis skal det bemærkes, at appellanterne ved deres argumenter gengivet i denne kendelses præmis 29-34 for det første har bestridt Rettens vurdering af, at Kommissionen ikke havde foretaget en kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten, mens de med argumentationen gengivet i denne kendelses præmis 35-37 for det andet har bestridt Rettens vurdering af, at der ikke var årsagssammenhæng mellem Kommissionens påståede kvalificerede tilsidesættelse af EU-retten og det tab, appellanterne angiveligt har lidt.
39
Argumentationen vedrørende årsagssammenhængen skal behandles først.
40
I denne forbindelse skal det påpeges, at Unionens ansvar uden for kontraktforhold som omhandlet i artikel 340, stk. 2, TEUF i henhold til Domstolens faste praksis forudsætter opfyldelse af tre kumulative betingelser, nemlig at den adfærd, der lægges Unionens institutioner til last, skal være retsstridig, at der foreligger et reelt tab, og at der skal være årsagssammenhæng mellem denne adfærd og det påståede tab (dom af 25.3.2010, Sviluppo Italia Basilicata mod Kommissionen, C-414/08 P, EU:C:2010:165, præmis 138).
41
Betingelsen om årsagssammenhæng i artikel 340, stk. 2, TEUF vedrører navnlig spørgsmålet om, hvorvidt der er tilstrækkelig direkte sammenhæng mellem EU-institutionernes adfærd og tabet, hvilket det påhviler sagsøgeren at bevise, således at den anfægtede adfærd skal være den afgørende årsag til tabet (dom af 13.12.2018, Den Europæiske Union mod ASPLA og Armando Álvarez, C-174/17 P og C-222/17 P, EU:C:2018:1015, præmis 23).
42
I det foreliggende tilfælde følger det af den appellerede kendelses præmis 64, 68, 72, 92, 99 og 101, at Retten for det første lagde til grund, at selv hvis Kommissionens havde gennemgået lov nr. 8/2015 og havde forelagt den for det blandede udvalg som omhandlet i artikel 10, stk. 2, og artikel 11, stk. 3, i den monetære konvention Unionen/Andorra, ville det ikke i sig selv med sikkerhed have forhindret det påståede tab i at indtræde, for det andet at selv hvis Unionen havde bragt konventionen til ophør, ville det ikke være sikkert, at Andorra ville have ophævet denne lov, for det tredje at det samme gælder en mulig ændring af bilagene til konventionen, og for det fjerde at handling fra Kommissionens side på grundlag af artikel 17 TEU, eller endog med det formål at beskytte appellanternes eventuelle berettigede forventninger eller henset til den særlige situation for andorranske statsborgere, ikke kunne have nået dette mål, idet denne institution skal anvende de midler, der er fastsat i konventionen.
43
Ingen af de argumenter, som appellanterne har fremsat, kan så tvivl om Rettens vurdering. Argumentationen gengivet i præmis 35-37 i denne kendelse godtgør ikke, at Retten har fejlfortolket den monetære konvention Unionen/Andorra, men forudsætter, at Kommissionen kan pålægge de andorranske myndigheder at gennemføre direktiv 2014/59 på en måde, der efter appellanternes opfattelse er fuldstændig og korrekt.
44
Som Retten med rette anførte i den appellerede kendelses præmis 62-64, følger det først og fremmest af ordlyden af artikel 11, stk. 3, i den monetære konvention Unionen/Andorra, at det påhviler det blandede udvalg at undersøge de foranstaltninger, der iværksættes af Fyrstendømmet Andorra, og at gøre en indsats for at løse eventuelle uoverensstemmelser, der måtte følge af konventionens gennemførelse. For det andet følger det af samme bestemmelses stk. 1, at Kommissionen ikke er Unionens eneste repræsentant i det blandede udvalg, men er medlem af en delegation, der ligeledes består af repræsentanter for Kongeriget Spanien, Den Franske Republik og Den Europæiske Centralbank (ECB). Endelig er det i henhold til konventionens artikel 10, stk. 2, alene på henstilling fra EU’s delegation i det blandede udvalg, at Kommissionen på Unionens vegne kan indbringe sagen for Domstolen, hvis Unionen finder, at Fyrstendømmet Andorra har misligholdt en forpligtelse i medfør af konventionen.
45
Førnævnte bestemmelser giver således ikke Kommissionen adgang til direkte at pålægge Fyrstendømmet Andorra at iværksætte en bestemt gennemførelse af et EU-direktiv.
46
Retten har således ikke begået retlige fejl ved at fastslå, at der ikke er årsagssammenhæng mellem de kvalificerede overtrædelser af EU-retten, som Kommissionen hævdes at have begået, og det tab, appellanterne angiveligt har lidt.
47
På denne baggrund og henset til den retspraksis, der er anført i denne kendelses præmis 40, skal argumentationen gengivet i denne kendelses præmis 29-34 forkastes som irrelevant.
48
Følgelig skal det fjerde anbringende forkastes som åbenbart ugrundet.
Det tredje anbringende vedrørende Rettens vurdering af Kommissionens angivelige forsømmelse med hensyn til indholdet af den monetære konvention Unionen/Andorra
Appellanternes argumentation
49
Med deres tredje anbringende, der skal behandles i tredje række, har appellanterne anført, at en af de væsentligste forhindringer, de støder på, er, at de ikke har en direkte adgang til at anmode om en juridisk analyse af, hvorvidt lov nr. 8/2015 stemmer overens med bestemmelserne i direktiv 2014/59, eller en analyse af overholdelsen af den monetære konvention Unionen/Andorra, og at de hverken kan få Domstolens vurdering af sådanne analyser eller påberåbe sig et direktivs direkte virkning.
50
I modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 51, findes der ved de andorranske domstole nemlig ikke et retsmiddel, der gør det muligt at kræve korrekt gennemførelse af EU-retten i den andorranske retsorden, og den eneste mekanisme, der gør det muligt at påse Fyrstendømmet Andorras overholdelse af sine forpligtelser i medfør af den monetære konvention Unionen/Andorra er den, der fastslår, at Kommissionen kontrollerer, reagerer, angiver eller giver påbud og i givet fald anmoder Domstolen om at gribe ind.
51
Kommissionens tilsidesættelse af sine forpligtelser kommer direkte til udtryk i form af en krænkelse af borgernes, såsom appellanternes, rettigheder, og der findes ikke i denne henseende et effektivt retsmiddel for de andorranske domstole.
52
Artikel 12, stk. 4, i den monetære konvention Unionen/Monaco tillader derimod enhver fysisk eller juridisk person, som er bosiddende på Fyrstendømmet Monacos område, at benytte de retsmidler, der er tilgængelige for en unionsborger, ligesom bestemmelsen fastslår Domstolens direkte kompetence med hensyn til alle søgsmål vedrørende Unionens institutioners handlinger i medfør af denne konvention.
53
En sådan bestemmelse sikrer netop adgang til et effektivt retsmiddel, og den er derfor uundværlig i denne slags internationale aftaler. Da Kommissionen har undladt at indføje en sådan bestemmelse i den monetære konvention Unionen/Andorra, har Kommissionen følgelig ikke handlet med tilstrækkelig omhu under forhandlingerne og i forbindelse med underskrivelsen af konventionen. Aftalen fordrer på denne baggrund en tilsidesættelse af retten til et effektivt retsmiddel og indebærer, i modsætning til hvad Retten fejlagtigt fastslog i præmis 50 i den appellerede kendelse, forskelsbehandling af de andorranske statsborger i sammenligning med de monegaskiske statsborgere.
54
Søgsmålet ved Retten blev, i modsætning til hvad Retten gentagne gange har fastslået, indledt som følge af Kommissionens tilsidesættelse af sine forpligtelser og ikke på grund af de andorranske myndigheders handlinger.
Domstolens bemærkninger
55
I modsætning til, hvad appellanterne har hævdet som en del af deres tredje anbringende, følger det af ordlyden af punkt 267-274 i stævningen i sagen i første instans, at appellanterne ved deres subsidiære anbringende har anført, at Kommissionen har tilsidesat sin forpligtelse til at udvise omhu i forbindelse med forhandlingerne og underskriften af den monetære konvention Unionen/Andorra, for så vidt som den undlod at indføje en bestemmelse, der gav alle fysiske og juridiske personer med ophold i Andorra mulighed for at bringe de retsmidler i anvendelse over for de andorranske myndigheder, som unionsborgerne har adgang til, og som ligeledes giver dem adgang til Domstolen, således som Retten med føje har anført i den appellerede kendelses præmis 46.
56
Dette fremgår navnlig af punkt 271, 272 og 274 i stævningen i sagen i første instans, der er affattet således:
»271
[Sagsøgerne] har lidt et tab som direkte følge af disse tilsidesættelser, idet de ikke kan påtale Fyrstendømmet Andorras åbenbare overtrædelser af den EU-ret, landet er forpligtet til at implementere, og følgelig også af den monetære konvention [Unionen/Andorra]. Hvis Unionens retsinstanser skulle fastslå, at Andorras handlinger er ulovlige, ville dette åbne op for et direkte retsmiddel, der ville gøre det muligt at gøre Fyrstendømmet Andorras erstatningsansvar gældende ved de nationale domstole i Andorra […]
272
[…] Hvis Fyrstendømmet Andorras erstatningsansvar var indtruffet som følge af den retsstridige anvendelse af en ulovlig retsregel, der var vedtaget med tilbagevirkende kraft og ad hoc med henblik på (i teorien) at implementere direktiv 2014/59 […], [dvs.] lov [nr.] 8/2015, på et selskab, der på daværende tidspunkt var under konkursbehandling […], ville [sagsøgerne] nemlig være i samme situation, som hvis denne retsstridige procedure ikke havde været bragt i anvendelse ([dvs.] situationen som følge af konkursbehandlingen alene).
[…]
274
[Sagsøgerne] anmoder følgelig Retten om at fastslå, at Kommissionen ifalder ansvar som følge af, at Kommissionen har tilsidesat sin forpligtelse til at udvise omhu i forbindelse med underskriften af den monetære konvention [Unionen/Andorra], hvilket har forhindret de andorranere, der har [været] påvirket af misligholdelsen af [denne] monetære konvention, i at forelægge overtrædelsen for Unionens retsinstanser […]«
57
Det følger for det første heraf, at appellanterne med urette har foreholdt Retten i sagen i første instans at have misfortolket deres argumentation, og for det andet at deres argumentation fremført inden for rammerne af deres tredje anbringende skal afvises, for så vidt som den er fremsat med henblik på at foreholde Retten ikke at have fastslået, at Kommissionen var forpligtet til at indføje en bestemmelse med et andet indhold end at gøre det muligt for enhver fysisk eller juridisk person med ophold i Andorra, til prøvelse af andorranske retsakter, at bringe et retsmiddel i anvendelse svarende til dem, der er tilgængelige for unionsborgerne, og som ligeledes giver dem adgang til Domstolen.
58
Det følger nemlig af Domstolens faste praksis, at eftersom Domstolens prøvelse under en appel er begrænset til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, som er blevet behandlet i første instans, kan en part ikke for første gang for Domstolen fremsætte et argument, der ikke har været behandlet af Retten (dom af 26.9.2018, Philips og Philips France mod Kommissionen, C-98/17 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2018:774, præmis 42 og den deri nævnte praksis).
59
For fuldstændighedens skyld bemærkes, at Retten i den appellerede kendelses præmis 53 fastslog, at selv hvis appellanterne havde haft mulighed for at bringe et retsmiddel fastsat i EU-retten i anvendelse over for retsakter vedtaget af de andorranske myndigheder med den begrundelse, at Fyrstendømmet Andorra havde tilsidesat den monetære konvention Unionen/Andorra, ville denne mulighed ikke have kunnet sikre appellanterne mod at lide det påståede tab, hvilket heller ikke ville have være tilfældet, hvis nævnte konvention havde indbefattet en bestemmelse svarende til artikel 12, stk. 4, i den monetære konvention Unionen/Monaco, selv ikke hvis den blev fortolket således som anført af appellanterne for Domstolen.
60
Når der ligeledes henses til konstateringerne i denne kendelses præmis 43-45, i henhold til hvilke den monetære konvention Unionen/Andorra ikke tildeler Kommissionen direkte tvangsfuldbyrdelsesbeføjelser over for de andorranske myndigheder, skal det bemærkes, at appellanterne ikke har fremsat nogen argumenter, der er egnede til at så tvivl om Rettens vurdering i den appellerede kendelses præmis 53.
61
Henset til den retspraksis, der er anført i denne kendelses præmis 40, skal appellanternes argumentation følgelig forkastes, da den under alle omstændigheder er irrelevant.
62
På baggrund af det ovenstående skal det tredje anbringende afvises, da det er åbenlyst, at det skal afvises og under alle omstændigheder er åbenlyst ugrundet.
Det første anbringende angående Rettens vurdering af formaliteten vedrørende appellanternes anbringender vedrørende retssikkerhedsprincippet og gennemsigtighedsprincippet, de grundlæggende principper, som den europæiske integration bygger på, Kommissionens troværdighed og de grundlæggende rettigheder
Appellanternes argumentation
63
Med deres første anbringende, der skal behandles i fjerde række, har appellanterne gjort gældende, at de i modsætning til, hvad Retten fastslog, har fremsat en detaljeret argumentation til påvisning af, at Kommissionens handlinger, dvs. det forhold, at Kommissionen ikke påser, at internationale aftaler med tredjelande overholdes, og ikke kræver, at sådanne aftaler overholdes af tredjelande, udgør en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og gennemsigtighedsprincippet, af de grundlæggende principper, som den europæiske integration bygger på, Kommissionens troværdighed og de grundlæggende rettigheder. Appellanterne har navnlig påpeget, at en beslaglæggelse af deres ejendom på baggrund af et direktiv, der er gennemført delvist og med tilbagevirkende kraft, pålægger dem en byrde og udgør en krænkelse af retssikkerheden og personers grundlæggende rettigheder.
64
Appellanterne er følgelig af den opfattelse, at Rettens afvisning af at antage deres argumenter til realitetsbehandling er retsstridig, og at det i stedet skal fastslås, at argumenterne kan antages til realitetsbehandling.
Domstolens bemærkninger
65
Appellanterne har gjort gældende, at Retten med urette afviste deres argumentation, hvorved de søgte at få fastslået, at der var sket tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og gennemsigtighedsprincippet, de grundlæggende principper, som den europæiske integration bygger på, Kommissionens troværdighed og de grundlæggende rettigheder som følge af Kommissionens manglende iagttagelse af de forpligtelser, den er underlagt, med henblik på at tilse, at et tredjeland opfører sig i overensstemmelse med de forpligtelser, som dette land har påtaget sig inden for rammerne af en aftale indgået med Unionen.
66
Det skal bemærkes, at disse angivelser vedrører den samme adfærd, som i det tredje anbringende hævdes at være udvist af Kommissionen. Det er i denne henseende fastslået i denne kendelses præmis 43-46, at appellanterne ikke har fremsat noget argument, der kan så tvivl om Rettens vurdering af, at der ikke er årsagssammenhæng mellem denne opførsel og det tab, som appellanterne hævder at have lidt.
67
Under disse omstændigheder og henset til den retspraksis, der er gengivet i denne kendelses præmis 40, skal argumentationen fremført inden for rammerne af det første anbringende ligeledes forkastes, da den under alle omstændigheder er irrelevant og dermed åbenbart ugrundet.
Det femte anbringende vedrørende Rettens vurdering af muligheden for at afslutte sagens behandling ved at træffe afgørelse ved kendelse
Appellanternes argumentation
68
Med deres femte anbringende har appellanterne foreholdt Retten med urette at have fastslået, at deres søgsmål på alle måder var åbenbart ugrundet. Af samme grund burde Retten ikke have afsagt den appellerede kendelse, men i stedet have fortsat sagens behandling, afholdt et retsmøde og anordnet den fremlæggelse af beviser, som appellanterne havde anmodet om.
Domstolens bemærkninger
69
I medfør af artikel 126 i Rettens procesreglement kan Retten, når den finder sig tilstrækkeligt oplyst af sagens akter, på ethvert tidspunkt beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse på grundlag af denne bestemmelse.
70
I henhold til fast retspraksis strider anvendelsen af proceduren i artikel 126 i Rettens procesreglement ikke i sig selv imod retten til en retfærdig og effektiv rettergang, idet denne bestemmelse alene finder anvendelse på sager anlagt ved Retten, som åbenbart ikke kan behandles (dom af 5.3.2020, Credito Fondiario mod CRU, C-69/19 P, EU:C:2020:178, præmis 56).
71
I det foreliggende tilfælde er der, i modsætning til, hvad appellanterne har hævdet, ingen elementer i deres argumentation, som det ligeledes fremgår af vurderingen af det første til det fjerde anbringende, der kan så tvivl om rigtigheden af Rettens beslutning om at anvende artikel 126 i procesreglementet.
72
Det følger heraf, at det femte anbringende skal forkastes som åbenbart ugrundet.
73
Henset til det ovenstående skal appellen forkastes, da det er åbenbart, at den delvis skal afvises og delvis forkastes som åbenbart ugrundet.
Sagsomkostninger
74
I medfør af artikel 137 i Domstolens procesreglement, som ifølge samme procesreglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, træffes der afgørelse om sagsomkostninger ved den dom eller kendelse, hvormed sagens behandling afsluttes.
75
Eftersom denne kendelse afsiges forud for forkyndelsen af sagsanlægget for Kommissionen, og dermed inden denne har kunnet afholde udgifter, bærer appellanterne deres egne omkostninger.
Af disse grunde bestemmer Domstolen (Syvende Afdeling):
1)
Appellen forkastes, da det er åbenbart, at den delvis skal afvises og delvis forkastes som åbenbart ugrundet.
2)
CF, TB, LO SA og UM SL bærer hver deres egne omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: spansk.