62014FJ0042_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag F-42/14,
angående et søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A,
EH, tjenestemand ved Europa-Kommissionen, Etterbeek (Belgien), ved advokaterne S. Rodrigues og A. Blot,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen
ved J. Currall og C. Ehrbar, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
PERSONALERETTEN (Anden Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, M.I. Rofes i Pujol, og dommerne K. Bradley og J. Svenningsen (refererende dommer),
justitssekretær: fuldmægtig X. Lopez Bancalari,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 25. september 2014,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. Ved stævning indgået til Personalerettens Justitskontor den 6. maj 2014 har EH nedlagt påstand om annullation af Europa-Kommissionens ansættelsesmyndigheds afgørelse af 24. juni 2013, hvorved sagsøgeren blev pålagt en sanktion i form af indplacering tre løntrin lavere, samt om annullation af afgørelsen af 24. januar 2014, hvorved sagsøgerens klage blev afslået.
Retsforskrifter
Tjenestemænds rettigheder og forpligtelser
2. Artikel 11 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten (herefter »vedtægten«), bestemmer, at »[t]jenestemanden [...] i udøvelse af sin tjeneste og i sin adfærd udelukkende [skal] lade sig lede af Unionens interesser[, og at han] udfører de opgaver, han har fået tildelt, objektivt og upartisk, idet han respekterer sin forpligtelse til loyalitet over for Unionen«.
Bestemmelser om disciplinærordningen
3. Vedtægtens artikel 86, der er indeholdt i afsnit VI med overskriften »Disciplinærordning«, bestemmer:
»1. Over for en tjenestemand eller en forhenværende tjenestemand, der forsætligt eller uagtsomt undlader at opfylde de pligter, som påhviler ham i henhold til denne vedtægt, kan der anvendes disciplinære sanktioner.
2. Hvis ansættelsesmyndigheden eller OLAF gøres bekendt med beviselementer, der lader formode, at pligter ikke er blevet opfyldt som omhandlet i stk. 1, kan de indlede en administrativ undersøgelse med henblik på at konstatere, om der har været tale om en sådan manglende opfyldelse af pligter.
3. Reglerne, procedurerne og foranstaltningerne for disciplinær forfølgning og reglerne og procedurerne for administrative undersøgelser er fastsat i bilag IX.«
4. Artikel 9 i bilag IX til vedtægten, der er indeholdt i afdeling 3 med overskriften »Disciplinære sanktioner«, bestemmer:
»1. Ansættelsesmyndigheden kan anvende en af følgende sanktioner:
a) skriftlig advarsel
b) irettesættelse
c) suspension af avancement til et højere løntrin for en periode mellem en måned og 23 måneder
d) indplacering på et lavere løntrin
e) midlertidig degradering i en periode fra 15 dage til et år
f) degradering i samme ansættelsesgruppe
g) indplacering i en lavere ansættelsesgruppe med eller uden degradering
h) fjernelse fra tjenesten [...]«
5. Artikel 10 i bilag IX til vedtægten bestemmer:
»Den disciplinære sanktion skal stå i forhold til alvorligheden af den begåede fejl. For at fastslå fejlens alvorlighed og for at beslutte, hvilken sanktion der skal iværksættes, tages der især hensyn til:
a) fejlens art og de omstændigheder, hvorunder den er begået
b) omfanget af den skade, som den begåede fejl har påført institutionernes integritet, omdømme eller interesser
c) i hvor høj grad fejlen har været forsætlig eller udtryk for forsømmelse
d) de grunde, tjenestemanden har haft til at begå fejlen
e) tjenestemandens lønklasse og anciennitet
f) graden af tjenestemandens personlige ansvar
g) tjenestemandens arbejdsopgaver og ansvarsområder
h) gentagelsestilfælde af handlingen eller den kulpøse ad færd
i) tjenestemandens adfærd under hele karrieren.«
Bestemmelser om familietillæg
6. Det fremgår af vedtægtens artikel 67, stk. 2, at »[t]jenestemænd, der oppebærer […] familietillæg[, dvs. husstandstillæg, børnetilskud og/eller uddannelsestillæg], skal meddele, hvilke tillæg af samme art de får fra anden side; disse fratrækkes de tillæg, der betales i henhold til artiklerne l, 2 og 3 i bilag VII«.
7. Artikel 2 i bilag VII til vedtægten bestemmer:
»1. Tjenestemanden skal på de betingelser, der er opregnet i stk. 2 og 3, for hvert barn, han har forsørgerpligt over for, have et [månedligt] børnetilskud […].
2. Ved børn, over for hvem der består forsørgerpligt, forstås børn, der er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, når de faktisk forsørges af tjenestemanden.
[…]
Et barn, over for hvem tjenestemanden har forsørgerpligt efter en retsafgørelse truffet på grundlag af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af mindreårige, ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt.
[…]
7. Såfremt det barn, over for hvem der i henhold til stk. 2 og 3 består forsørgerpligt, i medfør af lovbestemmelser, efter en retsafgørelse eller efter en afgørelse truffet af den kompetente administrative myndighed er overladt i en anden persons varetægt, udbetales børnetilskuddet til sidstnævnte for tjenestemandens regning og i dennes navn.«
Sagens faktiske omstændigheder
8. I 1991 indtrådte sagsøgeren i De Europæiske Fællesskabers tjeneste som midlertidigt ansat og blev den 1. marts 1998 fastansat som tjenestemand ved Kommissionen, hvor han forud for den sanktion, som ansættelsesmyndigheden pålagde ham i form af indplacering på et lavere løntrin, varetog en stilling som administrator i lønklasse AD 13, løntrin 1, og udførte opgaver som programforvalter under Generaldirektoratet (GD) for »Landbrug og Udvikling af Landdistrikter«.
9. Sagsøgeren er far til fem børn og har af den grund modtaget familietillæg i henhold til artikel 2 i bilag VII til vedtægten (herefter »de vedtægtsmæssige familietillæg«).
10. Hvad angår sagsøgerens to første børn, der er født i sagsøgerens første ægteskab, som blev opløst den 14. januar 2000, udbetalte Kontoret for »Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder« (PMO) fra den 1. april 1994 de fulde vedtægtsmæssige familietillæg i form af børnetilskud til sagsøgerens tidligere ægtefælle i hans navn og for hans regning, med fradrag af det underholdsbidrag, som sagsøgeren var pligtig at betale til sin tidligere ægtefælle.
11. Hvad angår sagsøgerens tre andre børn, der er født henholdsvis i 1995, 1998 og 2002, og som han har fået med sin nuværende ægtefælle, fremgår det af sagsakterne, at sagsøgeren i formularen om fødselsanmeldelsen vedrørende det barn, som blev født i 1998, over for Kommissionen havde besvaret spørgsmålet om, hvorvidt børnenes mor »udøver erhvervsmæssig beskæftigelse og modtager barselsydelser«, med »ja«, mens han udtrykkeligt havde svaret »nej« på spørgsmålet om, hvorvidt børnenes mor modtog familietillæg.
12. Sagsøgeren modtog fra PMO vedrørende hvert enkelt af de tre børn en skrivelse, der havde følgende indhold:
»[...]
Det fremgår af dokumentationen, at:
– der ikke udbetales [nationalt] familietillæg for barnet.
På den baggrund kan jeg oplyse følgende:
– De tildeles børnetilskud for dette barn [...] i henhold til bilag 2 i bilag VII til vedtægten.
– De tildeles fuldt børnetilskud i henhold til vedtægtens artikel 67, stk. 2.
[…]
Der gøres opmærksom på følgende administrative bestemmelser:
– Tjenestemanden har pligt til straks at give administrationen skriftlig underretning om enhver ændring af den pågældendes situation.
– Vedtægtens artikel 85: »Ethvert beløb, der fejlagtigt er udbetalt, kræves tilbagebetalt, hvis modtageren har haft kendskab til fejlen, eller denne var så åbenbar, at han burde have kendt den.««
13. Det fremgår af de nævnte skrivelser vedrørende de vedtægtsmæssige børnetilskud, der er rettet til sagsøgeren, at han den 1. maj 2002 modtog de fulde vedtægtsmæssige familietillæg for hvert af sine fem børn.
Den indledende udveksling af korrespondance mellem administrationerne
14. Det fremgår i det væsentlige af den korrespondance, som sagsøgeren har vedlagt som bilag til stævningen, at hans nuværende ægtefælle, som han indgik ægteskab med den 1. september 2000, i forbindelse med hver af deres tre børns fødsel indgav en ansøgning til Assubel, det belgiske forsikringsorgan for udbetaling af nationale sociale ydelser såsom barselsydelse og familietillæg, om tildeling af de nævnte ydelser.
15. Assubel meddelte i denne henseende ved skrivelse af 14. februar 1996 sagsøgerens ægtefælle, som svar på hendes ansøgning om tildeling af familietillæg for det barn, der var født i 1995, at det ikke var muligt at imødekomme ansøgningen om tildeling af det nationale familietillæg, for så vidt som det familietillæg, som Kommissionen udbetalte, var større end det nævnte nationale tillæg.
16. Ved skrivelse af 25. september 2000 oplyste det belgiske forsikringsorgan Partena (herefter »Partena«), der var indtrådt i Assubels sted, over for sagsøgerens ægtefælle, som svar på en anden af hendes ansøgninger om familietillæg, der var indgivet telefonisk, efter at hun den 1. september 2000 havde indgået ægteskab med sagsøgeren, at det nævnte nationale organ for at udbetale disse ydelser til hende havde brug for en erklæring fra Kommissionen om, at der ikke blev udbetalt tilsvarende ydelser fra Unionen. Sagsøgerens ægtefælle besvarede ikke denne skrivelse, og hun anmodede ikke Kommissionen om at fremsende en sådan erklæring eller om at henvende sig til det nævnte nationale organ.
17. Ved skrivelse af 25. marts 2002 til Kommissionen oplyste Partena denne institution om, at forsikringsorganet for at kunne tildele sagsøgerens ægtefælle de nationale familietillæg havde brug for en erklæring fra Kommissionen, der indeholdt oplysning om, fra hvilket tidspunkt de vedtægtsmæssige familietillæg var blevet udbetalt.
18. Ved skrivelse af 12. april 2002 til Partena, og med kopi til sagsøgeren, bekræftede Kommissionen, at sagsøgeren havde modtaget de fulde vedtægtsmæssige familietillæg for sine to børn, der var født i 1995 og i 1998, fra henholdsvis den 1. november 1995 for det førstnævnte barn, og fra den 1. februar 1998 for det andet barn.
19. Ved skrivelse af 28. august 2003 meddelte Partena Kommissionen, at forsikringsorganet behandlede spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens ægtefælle siden den 1. december 1995 havde været berettiget til familietillæg. Partena anmodede Kommissionen om at fremsende den fødselsanmeldelse vedrørende sagsøgerens sidstfødte barn, som Kommissionen burde have i sin besiddelse, og meddelte, at det ville fremsende en oversigt over de udbetalinger, som var foretaget til sagsøgerens ægtefælle siden december 1995. Endelig anmodede Partena Kommissionen om at kontakte sagsøgerens ægtefælle »med henblik på at kræve de [vedtægtsmæssige] familietillæg, som [Kommissionen] har udbetalt [i stedet for Partena], tilbagebetalt [fra den pågældende]«.
20. Ved skrivelse af 6. januar 2004 til Partena og med kopi til sagsøgeren (herefter »skrivelsen af 6. januar 2004«) svarede PMO, at det havde taget til efterretning, at Partena behandlede spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens ægtefælle var berettiget til belgiske familietillæg som følge af den lønnede beskæftigelse, hun havde udøvet siden den 1. december 1995. PMO oplyste i denne henseende over for Partena, at PMO havde udbetalt de fulde vedtægtsmæssige familietillæg til sagsøgeren for hans tre yngste børn, nemlig for så vidt angår de to første fra det tidspunkt, der er nævnt i denne doms præmis 18, og for så vidt angår det tredje barn fra den 1. maj 2002. PMO anmodede Partena om at »tilbagebetale hele det beløb, der er udbetalt i belgiske familietillæg fra den 1. december 1995, til [PMO], og at fremsende en månedsopgørelse vedrørende denne tilbagebetaling, der skal foretages til [Kommissionen] og med angivelse af referencer[, dvs. sagsøgerens navn og hans tjenesteidentifikationsnummer]«. PMO anmodede endvidere Partena om at udfærdige en erklæring med oplysning om, fra hvilken måned det nævnte nationale organ påtænkte at udbetale de belgiske familietillæg til sagsøgerens ægtefælle samt det månedlige beløb for dette tillæg, således at PMO fra dette tidspunkt kunne udbetale et supplerende vedtægtsmæssigt familietillæg. Partena besvarede ikke denne skrivelse fra PMO.
21. Ved skrivelse af 9. november 2006 meddelte Partena i forbindelse med den af sagsøgerens ægtefælle indgivne anmodning af 7. november 2006, der ifølge sagsøgeren »under alle omstændigheder [havde til formål] at få en forklaring på grundene til, at Partena i perioden fra april 2005 til september 2006 havde bragt udbetalingerne til ophør«, at hun var blevet tildelt et månedligt beløb på 482,14 EUR med virkning fra den 1. oktober 2006 i form af familietillæg for sine tre børn, som hun havde forsørgerpligt over for.
22. Ved skrivelse af 9. november 2009 til Partena, som tilgik sagsøgerens aktmappe, meddelte Kommissionen det nævnte nationale organ, at den udbetalte de fulde vedtægtsmæssige familietillæg for sagsøgerens tre børn, idet den samtidig henviste til, at det fremgår af den retspraksis, der følger af dom af 7. maj 1987, Kommissionen mod Belgien (186/85, EU:C:1987:208), at de vedtægtsmæssige familietillæg har en supplerende karakter i forhold til de familietillæg, der i første omgang skal udbetales af de nationale myndigheder.
Om kontrolundersøgelserne
23. Ved e-mail af 10. februar 2010 med overskriften »[...] Kontrol med tildelingen af børnetilskud fra anden side (i perioden fra den [1. januar] 2005 og til dags dato)« underrettede PMO i det væsentlige sagsøgeren om, at det fremgik af de oplysninger, som PMO rådede over, at sagsøgerens ægtefælle var arbejdstager eller arbejdsløs, hvilket indebar, at hun modtog belgiske familietillæg, og at sagsøgeren imidlertid ikke havde oplyst at have modtaget ydelser fra anden side for deres børn. PMO henviste i denne forbindelse til vedtægtens bestemmelser, dvs. vedtægtens artikel 67, stk. 2, og artikel 68, stk. 2, der foreskriver en »antikumulationsregel«, som omfatter ethvert familietillæg, der modtages fra anden side, og som tjenestemanden har pligt til at oplyse om (herefter »antikumulationsreglen«), og hvoraf følger, at det beløb, der modtages i familietillæg fra anden side, og som har fortrinsret, skal fratrækkes i de vedtægtsmæssige familietillæg. PMO erindrede endvidere om, at en ægtefælle, der er berettiget til nationale familietillæg, skal indgive en ansøgning herom, i det foreliggende tilfælde til den belgiske familieydelseskasse gennem sin arbejdsgiver, og at PMO skal underrettes herom. Endelig anmodede PMO sagsøgeren om at udfylde formularen med overskriften »Familietillæg […] modtaget fra anden siden« og at returnere formularen i tilfælde af, at han modtog eller var berettiget til at modtage nationale familietillæg fra anden side.
24. Ved e-mail af 10. februar 2010 til PMO og med kopi til sagsøgerens ægtefælle oplyste sagsøgeren som svar til PMO, at han ikke forstod PMO’s anmodning, idet PMO efter at ægtefællerne havde anmeldt deres børns fødsel og i forbindelse med deres ansøgning om at modtage ydelser direkte fra Partena havde taget direkte kontakt til Partena, der behandlede hans ægtefælles familietillæg på vegne af hendes arbejdsgiver. Sagsøgeren anførte, at »PMO derfor allerede [var] bekendt med [sagsøgerens] ægtefælles situation og dermed [vidste], at hun modtog familietillæg fra sin arbejdsgiver«, og forespurgte PMO, »hvilke andre oplysninger PMO ønske[de]«. Sagsøgeren hverken udfyldte eller returnerede således ved denne lejlighed den formular, som PMO havde fremsendt til ham sammen med den i foregående præmis nævnte skrivelse. Sagsøgeren returnerede derimod en kopi af skrivelsen af 6. januar 2004 til PMO, men ikke en kopi af den skrivelse af 9. november 2006, som Partena havde sendt til hans ægtefælle.
25. Ved e-mail af 11. februar 2010 bekræftede PMO over for sagsøgeren, at PMO havde taget kontakt til Partena vedrørende spørgsmålet om tildeling af familietillæg for sagsøgerens tre yngste børn og oplyste, at »[s]agen forsat [var] under behandling hos Partena«. PMO underrettede endvidere sagsøgeren om, at den til ham sendte anmodning om at give oplysninger om de familietillæg, som han modtog fra anden side, også vedrørte hans to ældste børn, idet moren til disse to børn, for hvilke der blev udbetalt de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, ifølge de seneste oplysninger, som PMO rådede over, »ikke var erhvervsaktiv«. PMO anmodede sagsøgeren om at bekræfte, om hans tidligere ægtefælle fortsat befandt sig i denne beskæftigelsessituation.
26. Efter en telefonisk samtale med den ansatte hos PMO, der havde ansvaret for sagsøgerens sag, fremsendte sagsøgeren den 11. februar 2010 en e-mail til PMO, hvori han for det første anførte, at han hvad angår sine tre yngste børn på baggrund af den omstændighed, at PMO afventede et svar fra Partena, var af den opfattelse, at han ikke på daværende tidspunkt skulle fremlægge yderligere oplysninger om de nationale familietillæg, som hans ægtefælle modtog. Sagsøgeren anførte for det andet for så vidt angår de to ældste børn, der boede hos deres mor, dvs. sagsøgerens tidligere ægtefælle, at han ikke længere havde kontakt til hende, og at hun, så vidt han vidste, ikke var beskæftiget. Sagsøgeren oplyste endvidere over for PMO sin tidligere ægtefælles adresse i Belgien.
27. Ved e-mail af 15. februar 2010 underrettede PMO sagsøgeren om, at PMO på baggrund af de oplysninger, som han havde fremsendt i sin e-mail, afsluttede den kontrol, der blev foretaget vedrørende hans to ældste børn, idet han samtidig blev anmodet om at underrette PMO, hvis hans tidligere ægtefælles beskæftigelsessituation ændrede sig. Hvad angår de tre yngste børn oplyste PMO sagsøgeren om, at »[hans] sag [fortsat var under behandling]«, og anmodede ham om at underrette PMO hurtigst muligt, når han havde modtaget oplysninger fra Partena.
28. Ved e-mail afsendt sidst på formiddagen den 23. september 2011 oplyste PMO over for sagsøgeren, at PMO fortsat ikke havde modtaget nye oplysninger i hans sag, og at han derfor gerne måtte give PMO en status på hans ansøgning om berigtigelse hos Partena.
29. Ved e-mail afsendt om eftermiddagen den 23. september 2011 oplyste PMO over for sagsøgeren, at PMO havde modtaget de oplysninger, som det havde behov for, direkte fra Partena, og at hans sag derfor ville blive behandlet.
30. Ved skrivelse af 29. september 2011 underrettede PMO i det væsentlige sagsøgeren om, at Partena over for PMO havde bekræftet, at sagsøgeren siden den 1. oktober 2006 gennem sin ægtefælle hver måned havde modtaget familietillæg fra Partena på mellem 482,14 EUR og 586,27 EUR pr. måned, idet det belgiske organ havde bekræftet størrelsen af de nævnte beløb, der i alt udgjorde 33 875 EUR. Det blev således over for sagsøgeren oplyst, at han i henhold til vedtægtens artikel 85 ville blive pålagt at tilbagetale dette beløb ifølge en afdragsordning, og at PMO var forpligtet til at »forelægge [hans] sag for [Kommissionens Undersøgelses- og Disciplinærkontor] til orientering og eventuel undersøgelse af, om der kunne kræves tilbagebetaling [ud over de sidste] fem [år]«, idet han ikke havde givet oplysning om de modtagne nationale familietillæg.
Om undersøgelsesproceduren og ansættelsesmyndighedens rapport
31. Ved skrivelse af 27. januar 2012, der vedrørte »[b]emyndigelse til at foretage den høring, der er foreskrevet i artikel 3 i bilag IX til vedtægten«, oplyste generaldirektøren for GD for »Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed« i sin egenskab af ansættelsesmyndighed over for direktøren for Kommissionens Undersøgelses- og Disciplinærkontor (IDOC), at han have modtaget underretning om, at sagsøgeren ikke havde givet oplysninger om de familietillæg, som han modtog fra anden side, og at han derfor havde besluttet at foretage en forudgående høring af sagsøgeren i henhold til artikel 3 i bilag IX til vedtægten for at kunne vurdere de anklager, der var rejst imod ham, og på grundlag heraf beslutte at indlede en disciplinær undersøgelse, såfremt anklagerne måtte vise sig at være begrundede. Ved den nævnte skrivelse blev IDOC’s generaldirektør bemyndiget til at foretage en høring af sagsøgeren, som fandt sted den 28. februar 2012.
32. Det fremgår bl.a. af referatet fra høringen, at sagsøgeren bekræftede at have modtaget vedtægtsmæssige familietillæg for sit første barn fra den 1. august 1991 til den 31. august 2008, for sit andet barn fra den 1. august 1991 til den 31. juli 2011, for sit tredje barn fra den 1. januar 1996, for sit fjerde barn fra den 1. februar 1998 og endelig for sit femte barn fra den 1. maj 2002. Sagsøgeren bekræftede endvidere at have modtaget en kopi af en skrivelse af 14. februar 1994, som PMO havde sendt til hans tidligere ægtefælle, hvorved hun havde modtaget underretning om, at hun ville modtage det vedtægtsmæssige børnetilskud for sagsøgerens regning og i hans navn under forudsætning af, at de bestemmelser, der gav ret til de vedtægtsmæssige familietillæg, fortsat var overholdt.
33. Hvad angår den manglende meddelelse om sagsøgerens tidligere ægtefælles erhvervsmæssige beskæftigelse efter 1995 oplyste sagsøgeren, at de ikke havde haft kontakt til hinanden efter deres separation og vanskelige skilsmisse i 2000, og at hun ikke var i beskæftigelse på daværende tidspunkt. Sagsøgeren oplyste endvidere, at de vedtægtsmæssige familietillæg, som PMO udbetalte til hans tidligere ægtefælle, ifølge skilsmisseoverenskomsten blev fratrukket i det underholdsbidrag, som han skulle betale til hende. Sagsøgeren oplyste endvidere, at han efterfølgende havde taget kontakt til sin tidligere ægtefælle for at få hende til at oplyse, fra hvilket tidspunkt hun var påbegyndt at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse efter deres skilsmisse, og grundene til, at hun ifølge sit eget udsagn ikke havde modtaget familietillæg i henhold til den belgiske ordning.
34. Sagsøgeren har endvidere i retsmødet erkendt, at PMO ved tre lejligheder underrettede ham om, at han ville modtage det fulde vedtægtsmæssige familietillæg for hver af sine tre yngste børn, som han havde forsørgerpligt over for, i henhold til vedtægtens artikel 67, stk. 2, idet han ikke modtog noget nationalt familietillæg fra anden side. Sagsøgeren har bekræftet, at han ved anmeldelsen af sit fjerde barns fødsel i 1998, men også ved anmeldelsen af sine andre børns fødsel, havde oplyst, at han ikke modtog et sådant nationalt tillæg, og har samtidig erkendt, at hans ægtefælle fra den 1. oktober 2006 var begyndt at modtage belgiske familietillæg, hvilket hun havde oplyst ham om.
35. Adspurgt om grundene til, at han ikke, efter at Partena havde sendt skrivelsen af 9. november 2006 til hans ægtefælle, havde givet PMO oplysning om de tillæg, han i øvrigt havde modtaget fra det nævnte nationale organ, har sagsøgeren oplyst, at han som følge af skrivelsen af 6. januar 2004, som han modtog i kopi, på daværende tidspunkt var i god tro og af den opfattelse, dels at Partena over for PMO ville oplyse den præcise størrelse af de beløb, som hans ægtefælle modtog, dels at han, da de to nævnte administrationer havde kontakt til hinanden, var overbevist om, at det ikke var muligt at modtage nationale familietillæg og vedtægtsmæssige familietillæg på samme tid. Det fremgår af høringsrapporten, at sagsøgeren endvidere har bekræftet, at han, da hans ægtefælle havde oplyst ham om, at hun fremover ville modtage familietillæg fra Partena for deres tre børn, havde svaret hende, at PMO behandlede spørgsmålet og ville sørge for at berigtige situationen i samarbejde med Partena.
36. Endelig har sagsøgeren oplyst, at han ikke undersøgte, om det fremgik af hans lønsedler, dvs. de lønsedler, der var udstedt i perioden 2006-2011, om han fortsat modtog de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, og at hans ægtefælle og han i øvrigt ikke rådede over en fælles bankkonto.
37. Den 6. juli 2012 udfærdigede generaldirektøren for GD for »Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed« i sin egenskab af ansættelsesmyndighed en rapport til disciplinærrådet i henhold til artikel 12 i bilag IX til vedtægten (herefter »ansættelsesmyndighedens rapport«).
38. Hvad angår sagsøgerens tre yngste børn fremgik det af ansættelsesmyndighedens rapport, at det var blevet konstateret, at Partena fra august 2003 var begyndt månedligt at indbetale de belgiske familietillæg på sagsøgerens ægtefælles personlige konto, og at Partena i september 2003 og april 2005 havde foretaget bankoverførsler med beløb på henholdsvis 10 866,17 EUR og 5 547,27 EUR for med tilbagevirkende kraft at berigtige udbetalingen af familietillæg for de tre børn i perioderne fra henholdsvis oktober 1997 til juni 2002 og fra juli 2002 til februar 2005.
39. Det fremgik endvidere af ansættelsesmyndighedens rapport, at ud over det beløb på 33 875 EUR, der er nævnt i denne doms præmis 30, udgjorde de nationale familietillæg, som Partena havde udbetalt til sagsøgerens ægtefælle i perioden fra oktober 1997 til marts 2005, 25 816 EUR. Da dette beløb skulle have været fratrukket i de vedtægtsmæssige familietillæg, som sagsøgeren modtog, udgjorde det samlede økonomiske tab i det foreliggende tilfælde i alt 59 691 EUR.
40. Hvad angår de vedtægtsmæssige tillæg, der var udbetalt for sagsøgerens to ældste børn, fremgik det af ansættelsesmyndighedens rapport, at selv om sagsøgerens tidligere ægtefælle havde udøvet erhvervsmæssig beskæftigelse i hvert fald fra 2005, hvilket havde givet hende ret til at modtage belgiske familietillæg, kunne sagsøgeren ikke foreholdes, at han ikke havde underrettet PMO om dette forhold.
41. Hvad angår de tre yngste børn, for hvilke sagsøgerens ægtefælle havde modtaget nationale familietillæg fra Partena, fremgik det af ansættelsesmyndighedens rapport, at »[v]ed ikke at tage initiativ til at oplyse administrationen om de belgiske [familie]tillæg, der blev udbetalt for hans børn, selv om han var vidende om, at hans ægtefælle modtog disse tillæg, og da han i øvrigt modtog de fulde vedtægtsmæssige familietillæg for de samme børn, har [sagsøgeren] overtrådt vedtægtens artikel 67, stk. 2«.
42. Det blev i ansættelsesmyndighedens rapport konstateret, at sagsøgerens adfærd i modsætning til, hvad han selv havde hævdet, ikke kunne forklares ved den omstændighed, at Partena og PMO havde haft direkte kontakt til hinanden, idet denne direkte kontakt efter sagsøgerens udsagn havde bekræftet hans opfattelse af, at Partena og PMO ville sikre, at der ikke skete kumulation af de nationale og de vedtægtsmæssige familietillæg. Det blev navnlig i ansættelsesmyndighedens rapport konstateret, at sagsøgeren på baggrund af indholdet af skrivelsen af 6. januar 2004, som han modtog i kopi, senest på den nævnte dato burde have afklaret sin situation, idet Partena i modsætning til, hvad der på daværende tidspunkt var PMO’s opfattelse, hvilket fremgik af den nævnte skrivelse, ikke længere på dette tidspunkt var ved at behandle spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens ægtefælle var berettiget til belgiske familietillæg, men allerede havde udbetalt disse tillæg til hende i mere end fem måneder, hvilket sagsøgeren udtrykkeligt burde have oplyst over for PMO.
43. Det fremgik endvidere af ansættelsesmyndighedens rapport, at sagsøgeren, da Partena i november 2006 gentoptog udbetalingerne til sagsøgerens ægtefælle, som spurgte sagsøgeren, hvad der skulle gøres, burde have taget kontakt til PMO for at få afklaret situationen i lyset af denne nye omstændighed. Ved at undlade at gøre dette samtidig med, at sagsøgeren fortsat modtog de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, hvilket han kunne konstatere ud fra sine lønsedler, accepterede sagsøgeren således, selv om han kendte antikumulationsreglen, at han uberettiget modtog betydelige beløb fra Kommissionen og dette i strid med vedtægtens artikel 67, stk. 2.
44. Det blev endvidere i ansættelsesmyndighedens rapport konstateret, at sagsøgerens adfærd også udgjorde en manglende opfyldelse af hans forpligtelse til at udvise loyalitet over for institutionen som omhandlet i vedtægtens artikel 11, idet denne forpligtelse indebar en pligt for ham til at lette administrationens arbejde, også selv om den havde kontakt til Partena, og dette ved at give administrationen alle de nødvendige oplysninger, der ville gøre det muligt for den at vurdere, om han var berettiget til at modtage de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, hvilket han imidlertid undlod at gøre.
45. Det blev i ansættelsesmyndighedens rapport konkluderet, at en degradering ville udgøre en sanktion, der ville stå i forhold til grovheden af den begåede fejl, når der hensås til den langvarige overtrædelse af vedtægtens artikel 67, stk. 2, og artikel 11, stk. 1, som havde medført et betydeligt økonomisk tab for Kommissionen.
Om disciplinærrådets begrundede udtalelse
46. Disciplinærrådet indkaldte efter at have modtaget ansættelsesmyndighedens rapport ved skrivelse af 6. september 2012 sagsøgeren til en høring den 24. oktober 2012, idet det nævnte råd samtidig opfordrede ham til at fremsætte skriftlige bemærkninger.
47. Ved skrivelse af 15. oktober 2012 fremsatte sagsøgeren sine skriftlige bemærkninger, hvorved han bl.a. ønskede at afkræfte visse af de påstande, der var indeholdt i ansættelsesmyndighedens rapport, supplere oplysningerne i disciplinærsagen, der efter hans opfattelse var ufuldstændige, samt påberåbe sig visse diskulperende beviser, der ikke var taget i betragtning.
48. Sagsøgeren anfægtede i denne forbindelse konstateringen i ansættelsesmyndighedens rapport af, at hans ægtefælle i november 2006 havde spurgt ham, »hvad der skulle gøres«, efter at »Partena [havde] genoptaget udbetalingen af familietillæg til hende«. Efter sagsøgerens opfattelse kendte hans ægtefælle nemlig på dette tidspunkt ikke arten og den præcise størrelse af de omhandlede udbetalinger, der blev foretaget før november 2006, hvilket bekræftes af den omstændighed, at Partena i den skrivelse af 9. november 2006, som hun modtog fra det nævnte nationale organ, kun havde tildelt hende ret til familietillæg fra den 1. oktober 2006. Sagsøgeren har endvidere anført, at han ikke havde accepteret betalingerne fra Kommissionen, idet han oprigtigt talt var af den opfattelse, at PMO, der stod i kontakt til Partena, kunne berigtige situationen ved blot at fremsende et brev eller foretage et telefonopkald.
49. Ud over de skrivelser, der er nævnt i denne doms præmis 15-18, fremlagde sagsøgeren for disciplinærrådet en skrivelse af 22. marts 2012, som hans ægtefælle havde sendt til Partena som svar på en skrivelse fra Partena af 14. marts 2012. I denne skrivelse anmodede sagsøgerens ægtefælle med henvisning til en udskrift fra Partenas database, der var dateret den 14. marts 2012, og som gav et overblik over de indbetalinger, der var fortaget på hendes personlige konto, i form af familietillæg for perioden 2000-2012, Partena om i forlængelse af den udskrift, der var vedlagt skrivelsen af 14. marts, at tilsende hende en kopi af Partenas afgørelse om på daværende tidspunkt at tildele hende belgiske familietillæg for den periode, der lå før oktober 2006, idet hun ikke mente at have modtaget en sådan skrivelse, og idet det var hendes opfattelse, at hun først var blevet tildelt de nævnte tillæg med virkning fra oktober 2006, hvilket hun var blevet oplyst om ved en skrivelse af november 2006.
50. Sagsøgeren har endvidere over for disciplinærrådet fremlagt en erklæring på tro og love fra sin ægtefælle, der er undertegnet den 11. marts 2012, og hvori hun erklærer at have modtaget barselsydelse fra Partena, og at hun ikke har nogen erindring om at have modtaget familietillæg fra Partena før oktober 2006. Sagsøgerens ægtefælle har endvidere erklæret, at hun var »meget overrasket, for ikke at sige chokeret over, at Partena for nylig har oplyst over for Kommissionen, [at hun skulle have modtaget] tillæg fra [dette organ] fra 1995«, og at hun om nødvendigt agtede at anmode om kopier af sine kontoudtog, som hun ikke havde gemt, for de perioder, hvori Partena hævdede at have udbetalt penge til hende.
51. Sagsøgeren anførte i sine skriftlige bemærkninger, at han ikke på noget tidspunkt havde til hensigt at handle svigagtigt, og selv hvis han havde begået fejl, var disse fejl begået dels som følge af uvidenhed, dels som følge af en overdreven tillid til, at PMO og Partena var i stand til at løse sagen om udbetalingen af familietillæg uden hans indblanding. Sagen havde således en særlig kompleks karakter, hvilket de selvmodsigelser og klare fejl, som Partena havde begået i forbindelse med udbetalingen af familietillæg til hans ægtefælle, viste. Partena havde i øvrigt ikke i sine skrivelser nævnt de påståede udbetalinger, som heller ikke fremgår af hans ægtefælles lønsedler, og sagsøgeren havde endvidere ikke kendskab hertil, idet han ikke havde adgang til sin ægtefælles personlige bankkonto.
52. Sagsøgeren fremhævede endvidere den omstændighed, at han ikke i hele sin 20-årige karriere ved Kommissionen var blevet foreholdt at have undladt at opfylde sine vedtægtsmæssige forpligtelser, og at han derimod, som hans bedømmelsesrapport for 2010 også var udtryk for, blev anset for en person, der havde kendskab til regler og praksis, og som udviste etisk dømmekraft og integritet.
53. Sagsøgeren konkluderede, at det af ansættelsesmyndigheden fremsatte forslag om degradering forekom fuldstændigt uforholdsmæssigt.
54. Den 12. november 2012 afgav disciplinærrådet en begrundet udtalelse. Disciplinærrådet lod i denne henseende ikke sin undersøgelse omfatte de familietillæg, der var udbetalt for sagsøgerens to ældste børn, idet ansættelsesmyndigheden ikke foreholdt sagsøgeren nogen kritik i den forbindelse.
55. Hvad angår de tre yngste børn konstaterede disciplinærrådet, at der indtil 2003 ikke var sket kumulation af de vedtægtsmæssige ydelser og de belgiske ydelser, idet sagsøgerens ægtefælle, selv om hun udøvede erhvervsmæssig beskæftigelse, ikke regelmæssigt modtog de belgiske familietillæg fra Partena, som hun var berettiget til. Dette var derimod tilfældet fra august 2003, som var det tidspunkt, hvorfra Partena var begyndt månedligt at indbetale familietillæg for sagsøgerens tre yngste børn på sagsøgerens ægtefælles personlige bankkonto, og hvorefter Partena endvidere i september 2003 udbetalte ca. 11 000 EUR i form af en berigtigelse vedrørende perioden fra oktober 1997 til juni 2002. Selv om det nævnte nationale organ efter at have foretaget en bankoverførsel på mere end 5 500 EUR til sagsøgerens ægtefælle i form af en berigtigelse vedrørende perioden fra juli 2002 til februar 2005 af ukendte årsager bragte udbetalingerne til ophør fra april 2005 og indtil september 2006, forholdt det sig således, at de månedlige udbetalinger af de belgiske familietillæg var blevet genoptaget i oktober 2006 og derefter var fortsat uden afbrydelse.
56. Disciplinærrådet anførte, at de anmeldelser, som sagsøgeren havde afgivet i forbindelse med sine tre yngste børns fødsel, dvs. i 1995, 1998 og 2002, ikke var urigtige eller vildledende, idet Partena faktisk ikke havde udbetalt familietillæg i denne periode.
57. Disciplinærrådet fandt, at der i sagen ikke forelå tilstrækkelige faktiske oplysninger til at anse det for godtgjort, at sagsøgeren havde til hensigt at overtræde vedtægtens artikel 67, stk. 2, »[s]elv om det er vanskeligt at tro, at [sagsøgerens] ægtefælle ikke skulle have orienteret ham om de udbetalinger på 11 000 [EUR] og 5 500 [EUR], som hun modtog i 2003 og 2005«.
58. Disciplinærrådet fandt derimod, at sagsøgeren efter oktober eller november 2006, hvor han ifølge sit eget udsagn modtog oplysning om, at hans ægtefælle ville modtage næsten 500 EUR om måneden i belgiske familietillæg, burde have handlet mere agtpågivent ved at oplyse PMO om den ændrede situation, hvilket ville have medført, at det beløb, som hans ægtefælle modtog fra PMO, ville blive fratrukket det fulde beløb, som han fortsat modtog fra Unionens budget, og dette så meget desto mere som han var tjenestemand i en høj lønklasse, der varetog en stilling som programforvalter, og som havde fuldt kendskab til antikumulationsreglen, som PMO havde nævnt over for ham i forbindelse med hver enkelt af hans børns fødsel.
59. Hvad angår sagsøgerens argument om, at han ikke var opmærksom på de familietillæg, som hans ægtefælle modtog, at han ikke kontrollerede sine lønsedler for at undersøge, om det beløb, som hans ægtefælle modtog i familietillæg, var fratrukket det beløb, som han modtog i form af vedtægtsmæssige børnetilskud, og at han havde en forventning om, at PMO og Partena, der havde taget kontakt til hinanden vedrørende dette emne, selv ville løse spørgsmålet i fællesskab, fandt disciplinærrådet, at disse forklaringer ikke udgjorde en undskyldning eller en gyldig begrundelse. Det var således disciplinærrådets opfattelse, at sagsøgeren skulle pålægges en disciplinær sanktion, der var strengere end blot en advarsel eller en irettesættelse, således at han ville forstå, at institutionen med rette kunne forvente en passende grad af agtpågivenhed fra sine tjenestemænd, navnlig idet der i forbindelse med spørgsmål om tildeling af økonomiske fordele stilles krav om en særlig høj grad af agtpågivenhed fra deres side.
60. Hvad angår ansættelsesmyndighedens forslag om at degradere sagsøgeren fandt disciplinærrådet enstemmigt, at der forelå en række formildende omstændigheder, som skulle tages i betragtning i forbindelse med fastsættelsen af den påtænkte sanktion.
61. Disciplinærrådet anførte i denne henseende som formildende omstændighed den »næsten fuldstændige forvirring«, der herskede i lang tid for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens ægtefælle var berettiget til de belgiske familietillæg, særligt som følge af, at Assubel fra 1995 til 2000 i strid med retspraksis fra Den Europæiske Unions Domstol havde afvist at tildele hende de nævnte tillæg med den begrundelse, at de vedtægtsmæssige familietillæg var større. Dertil kom, at Partena i 2000 havde gjort tildelingen af de belgiske familietillæg betinget af, at der blev fremlagt en erklæring fra Kommissionen om, at den ikke længere udbetalte vedtægtsmæssige børnetilskud, og endelig, at Partena først var begyndt at udbetale de belgiske familietillæg fra august 2003 efter at have modtaget Kommissionens svar af 12. april 2002 vedrørende sagsøgerens situation for så vidt angik de vedtægtsmæssige familietillæg.
62. Disciplinærrådet anførte endvidere som formildende omstændighed, at PMO havde udvist passivitet, idet denne tjeneste under Kommissionen efter forgæves i januar 2004 at have anmodet Partena om at tilbagebetale de belgiske familietillæg, idet den ikke havde kendskab til, at sagsøgerens ægtefælle faktisk var begyndt at modtage sådanne tillæg fra Partena, ikke på noget tidspunkt havde sendt en påmindelse til Partena og ikke havde forsøgt at berigtige situationen, der således havde varet, indtil der i februar 2010 blev indledt en generel kontrol af de familietillæg, der blev modtaget fra anden side.
63. Selv om PMO ikke havde haft kendskab til de to berigtigende udbetalinger fra Partena til sagsøgerens ægtefælle, da PMO ved skrivelsen af 6. januar 2004, som sagsøgeren modtog i kopi, anmodede Partena om at tilbagebetale de fulde belgiske familietillæg fra den 1. december 1995 til Kommissionen, fremhævede disciplinærrådet den af PMO udviste passivitet, så meget desto mere som de beløb, som PMO mente at have en fordring på i forhold til Partena, var betydelige. Ifølge disciplinærrådet ville problemet med de dobbelte betalinger være blevet opdaget og løst i 2004, hvis PMO over for Partena havde insisteret på at opnå tilbagebetaling.
64. Ifølge disciplinærrådet »[r]ådede PMO med andre ord, i hvert fald fra januar 2004, over alle de oplysninger, der var nødvendige for at undgå, at der skete kumulation, men anvendte ikke disse oplysninger, [hvilket giver disciplinærrådet] anledning til at tvivle på, at PMO i denne sammenhæng har varetaget sit ansvar for at forsvare [EU-]institutionernes økonomiske interesser i forhold til den nationale administration, [og] at konstatere, at en mere grundig behandling af sagen i 2004, eller allerede i 2002, ville have kunnet undgå, at den foreliggende sag fik disciplinær karakter«.
65. Disciplinærrådet fandt imidlertid enstemmigt, at sagsøgerens uagtsomhed ikke var undskyldelig, og at han burde pålægges en disciplinær sanktion med økonomiske virkninger, idet disciplinærrådet samtidig var af den opfattelse, at en del af ansvaret måtte tilskrives PMO, der havde ladet situationen fortsætte uændret i mere end seks år, selv om det havde kendskab til den omstændighed, at sagsøgerens ægtefælle var berettiget til at modtage belgiske familietillæg.
66. Disciplinærrådet anbefalede derfor ansættelsesmyndigheden kun at fastslå, at der var sket en uagtsom overtrædelse af vedtægtens artikel 67, stk. 2, uden at kvalificere denne overtrædelse som en manglende opfyldelse af forpligtelsen til at udvise loyalitet som omhandlet i vedtægtens artikel 11. Disciplinærrådet foreslog således, at ansættelsesmyndigheden skulle pålægge sagsøgeren en sanktion i form af at suspendere hans mulighed for avancement til højere løntrin i en periode på 18 måneder.
Om trepartsansættelsesmyndighedens afgørelse
67. Ved afgørelse af 24. juni 2013 besluttede trepartsansættelsesmyndigheden, der bestod af generaldirektøren for GD for »Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed«, vicegeneraldirektøren for GD for »Konkurrence« og en særlig konsulent for GD for »Landbrug og Udvikling af Landdistrikter«, efter at have hørt sagsøgeren i forbindelse med en høring, der blev afholdt den 5. marts 2013, at pålægge sagsøgeren en sanktion i form af indplacering tre løntrin lavere (herefter »den anfægtede afgørelse«).
68. Trepartsansættelsesmyndigheden fastslog i denne forbindelse, at eftersom sagsøgeren havde modtaget en kopi af skrivelsen af 6. januar 2004, var han blevet underrettet om, at det beløb, han modtog i vedtægtsmæssige familietillæg, ville blive fratrukket størrelsen af de tillæg af samme art, som Partena udbetalte til hans ægtefælle. I perioden fra 2004 til 2011 havde han således ved at gennemgå sine lønsedler, som han først modtog med intern post og derefter med elektronisk post, haft mulighed for uden vanskeligheder at konstatere, at han derimod fortsat modtog de fulde vedtægtsmæssige ydelser. Trepartsansættelsesmyndigheden fandt, at sagsøgeren i hvert fald fra det tidspunkt i 2006, hvor hans ægtefælle havde oplyst ham om, at hun regelmæssigt modtog belgiske familietillæg, burde have taget kontakt til administrationen for at afklare situationen, og at ansættelsesmyndigheden i denne forbindelse ikke kan acceptere argumentet om, at sagsøgeren ikke gennemgik sine lønsedler.
69. Ud over at fastslå en overtrædelse af vedtægtens artikel 67, stk. 2, som følge af den manglende meddelelse om, at sagsøgerens ægtefælle modtog belgiske familietillæg, anførte trepartsansættelsesmyndigheden, at det efter dennes opfattelse påhviler enhver tjenestemand at give administrationen alle de oplysninger, som kan være en hjælp for den ved afgørelsen af, om den af tjenestemanden ansøgte fordel kan imødekommes. Denne proaktive tilgang følger af loyalitetsforpligtelsen, som indebærer en pligt for enhver tjenestemand til at lade institutionens interesser gå forud for enhver anden interesse, herunder den pågældendes personlige interesser. Sagsøgeren havde således udvist grov uagtsomhed og derved endvidere tilsidesat den nævnte forpligtelse som omhandlet i vedtægtens artikel 11.
70. Hvad angår den direkte kontakt mellem PMO og Partena fandt trepartsansættelsesmyndigheden, at denne omstændighed ikke på nogen måde fritog sagsøgeren fra forpligtelsen til at give institutionen alle de oplysninger, der var nødvendige for, at den kunne fastlægge hans økonomiske rettigheder. Selv om PMO som hævdet udviste passivitet, undlod sagsøgeren, der ikke var uvidende om, at de vedtægtsmæssige familietillæg havde supplerende karakter, således under alle omstændigheder at henlede PMO’s opmærksomhed på den regelmæssige udbetaling af de omhandlede belgiske tillæg til trods for, at han fortsat modtog de fulde vedtægtsmæssige tillæg. Trepartsansættelsesmyndigheden fandt således, at »den manglende opfølgning i sagen fra den berørte administrations side ikke kan udgøre en formildende omstændighed i forhold til [sagsøgerens] adfærd efter oktober 2006«.
71. Hvad angår omfanget af den skade, der er påført Kommissionens interesser, fandt trepartsansættelsesmyndigheden, at sagsøgeren uberettiget havde modtaget 59 691 EUR, hvoraf 32 000 EUR allerede var blevet tilbagebetalt i medfør af vedtægtens artikel 85. Trepartsansættelsesmyndigheden tog endvidere til efterretning, at sagsøgeren frivilligt havde påtaget sig at tilbagebetale d et resterende beløb, som uberettiget var blevet udbetalt, men som ikke var blevet krævet tilbagebetalt som følge af forældelse, dvs. et beløb på 27 691 EUR.
72. Selv om trepartsansættelsesmyndigheden anførte, at den af sagsøgeren udviste grove uagtsomhed efter dens opfattelse var uacceptabel fra en tjenestemands side, fandt den imidlertid ikke, at sagsøgeren ved sin adfærd bevidst havde ønsket at berige sig til skade for Unionens budget.
73. Hvad angår omfanget af sagsøgerens personlige ansvar fandt trepartsansættelsesmyndigheden, at sagsøgeren var »fuldt ud ansvarlig« for ikke at have givet administrationen oplysning om, at hans ægtefælle fra oktober 2006 regelmæssigt modtog belgiske familietillæg. Trepartsansættelsesmyndigheden fandt endvidere, at der, henset til sagsøgerens erfaring, lønklasse og anciennitet, kunne forventes en større grad af påpasselighed og interesse for de gældende regler fra hans side. Hvad endelig angår gentagelsestilfælde og sagsøgerens tidligere adfærd konstaterede trepartsansættelsesmyndigheden, at sagsøgeren ikke på noget tidligere tidspunkt under sin karriere havde undladt at opfylde sine forpligtelser.
74. På baggrund af disse betragtninger fandt trepartsansættelsesmyndigheden det begrundet at pålægge sagsøgeren en sanktion i form af en varig degradering til en lavere lønklasse. Trepartsansættelsesmyndigheden fandt imidlertid, at der ved fastsættelsen af sanktionens størrelse i forhold til dens virkninger skulle tages hensyn til den omstændighed, at sagsøgeren nærmede sig afslutningen på sin karriere, og besluttede derfor endeligt kun at pålægge ham en sanktion i form af indplacering tre løntrin lavere.
Om den administrative procedure
75. Ved skrivelse af 23. september 2013 indgav sagsøgeren en klage over den anfægtede afgørelse. Sagsøgeren anførte til støtte for klagen to klagepunkter, der vedrørte henholdsvis et åbenbart urigtigt skøn og en manglende begrundelse. Sagsøgeren anførte i det væsentlige, at trepartsansættelsesmyndigheden ikke havde taget hensyn til de formildende omstændigheder, som disciplinærrådet havde fastslået.
76. Ved afgørelse af 24. januar 2014 afslog Kommissionens ansættelsesmyndighed, der har til opgave at tage stilling til klager, klagen. Ansættelsesmyndigheden anførte i denne forbindelse i modsætning til, hvad sagsøgeren hævdede, at trepartsansættelsesmyndigheden havde taget hensyn til den omstændighed, at han ikke bevidst havde undladt at oplyse om den regelmæssige udbetaling af belgiske familietillæg fra oktober 2006, samt den omstændighed, at han frivilligt havde påtaget sig at tilbagebetale de uberettiget modtagne beløb, der eventuelt var ramt af forældelse. Det samme gjorde sig gældende for så vidt angår den omstændighed, at sagsøgeren ikke på noget tidligere tidspunkt under sin karriere havde undladt at opfylde sine forpligtelser, selv om trepartsansættelsesmyndigheden havde fundet, at sagsøgerens tidligere adfærd ikke i sig selv kunne udgøre en formildende omstændighed i forhold til den alvorlige fejl, som sagsøgeren havde begået i det foreliggende tilfælde.
77. Ansættelsesmyndigheden medgav, at der oprindeligt forelå en uklar situation med hensyn til, om sagsøgerens ægtefælle var berettiget til at modtage belgiske familietillæg, men anførte samtidig, dels at situationen var blevet afklaret og berigtiget fra 2003, dels at sagsøgerens ægtefælle i oktober 2006 havde underrettet ham om, at hun modtog ydelser fra Partena, som det fremgår af skrivelsen af 9. november 2006 fra dette organ. Følgelig bestod den oprindelige uklarhed med hensyn til, om sagsøgerens ægtefælle var berettiget til tillæg, i hvert fald ikke længere fra dette sidstnævnte tidspunkt og kunne således ikke efter dette tidspunkt påvirke sagsøgerens adfærd.
78. Ansættelsesmyndigheden bestred, at sagsøgeren kunne påberåbe sig en berettiget forventning, der var baseret på den omstændighed, at PMO som hævdet af sagsøgeren i januar 2004 havde fuldt kendskab til de ydelser, som Partena udbetalte, hvilket gav ham anledning til at antage, at han ikke havde pligt til at give PMO supplerende oplysninger. Ansættelsesmyndigheden anførte i denne forbindelse, at det netop klart fremgik af indholdet af skrivelsen af 6. januar 2004, at PMO på daværende tidspunkt ikke havde kendskab til de udbetalinger, som Partena foretog til sagsøgerens ægtefælle.
79. Hvad angår PMO’s manglende agtpågivenhed ved behandlingen af sagsøgerens sag medgav ansættelsesmyndigheden, at en mere grundig opfølgning i sagsøgerens sag ville have gjort det muligt at undgå, at der skete kumulation af de nationale og de vedtægtsmæssige familieydelser i en periode på seks år, men den fandt imidlertid samtidig, at denne manglende agtpågivenhed ikke kunne begrænse sagsøgerens eget ansvar for som følge af uagtsomhed at have undladt at oplyse administrationen om, at hans ægtefælle modtog belgiske familietillæg fra 2006.
80. Hvad angår den påståede manglende begrundelse fandt ansættelsesmyndigheden, at trepartsansættelsesmyndigheden havde anført en tilstrækkelig begrundelse for at kvalificere sagsøgerens adfærd som groft uagtsom. Hvad angår grundene til, at trepartsansættelsesmyndigheden besluttede ikke at følge disciplinærrådets begrundede udtalelse, anførte ansættelsesmyndigheden, at den havde afvist at anse PMO’s adfærd for en formildende omstændighed, hvilket medførte en tilsvarende skærpelse af den pålagte sanktion i forhold til den sanktion, som disciplinærrådet havde anbefalet.
Parternes påstande og retsforhandlingerne
81. Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
– Den anfægtede afgørelse annulleres.
– Om fornødent annulleres afgørelsen om afslag på klagen.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
82. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
– Frifindelse.
– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
83. Justitskontoret opfordrede ved skrivelse af 15. september 2014 parterne til at besvare spørgsmål fra Personaleretten som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse. Parterne efterkom denne opfordring den 22. september 2014.
Retlige bemærkninger
84. Sagsøgeren har til støtte for sin påstand om annullation af den anfægtede afgørelse og af afgørelsen om afslag på klagen fremsat to anbringender, der vedrører for det første anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet samt for det andet en manglende begrundelse.
Om søgsmålets genstand
85. Det bemærkes indledningsvis, at Unionens retsinstanser i overensstemmelse med princippet om procesøkonomi kan fastslå, at der ikke er grundlag for at tage særskilt stilling til de påstande, der er rettet mod afgørelsen om at afslå en klage, når det kan konstateres, at disse påstande ikke har et selvstændigt indhold, og de reelt er sammenfaldende med de påstande, der er rettet mod den afgørelse, der har været genstand for klagen. Dette kan bl.a. være tilfældet i de situationer, hvor det fastslås, at afgørelsen om at afslå klagen blot bekræfter den afgørelse, der er genstand for klagen, hvilket indebærer, at annullation af den ene afgørelse i princippet ikke vil medføre andre virkninger for den berørte persons retlige situation end de virkninger, der følger af annullationen af den anden afgørelse (domme Adjemian m.fl. mod Kommission, T-325/09 P, EU:T:2011:506, præmis 33, og López Cejudo mod Kommissionen, F-28/13, EU:F:2014:55, præmis 29).
86. Selv om dette måtte være tilfældet, er det for så vidt angår afgørelsen om afslag på klagen den begrundelse, der fremgår af afgørelsen om afslag på klagen, der i det foreliggende tilfælde præciserer visse forhold i den anfægtede afgørelse, der, henset til udviklingen af den administrative procedure, skal tages hensyn til ved undersøgelsen af lovligheden af den oprindelige bebyrdende retsakt, idet denne begrundelse skal anses for sammenfaldende med den nævnte retsakt (jf. dom Mocová mod Kommissionen, F-41/11, EU:F:2012:82, præmis 21).
Om det første anbringende om anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet
Parternes argumenter
87. Sagsøgeren har til støtte for det første anbringende i det væsentlige anført, at ansættelsesmyndigheden foretog et åbenbart urigtigt skøn ved ikke at anse visse omstændigheder i sagen for formildende omstændigheder. Ansættelsesmyndigheden vedtog derfor en sanktion, der er i strid med proportionalitetsprincippet.
88. Blandt de omstændigheder, som ansættelsesmyndigheden burde have anset for formildende, har sagsøgeren bl.a. for det første anført, at han og hans ægtefælle ikke havde en fælles bankkonto, hvilket forklarer, hvorfor han ikke havde kendskab til, at hans ægtefælle havde modtaget flere betydelige beløb fra Partena i 2003 og 2005, og at hun regelmæssigt havde modtaget familietillæg fra Partena fra november 2006. Sagsøgeren har for det andet henvist til den forvirring, som Partenas tvetydige adfærd gav anledning til for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt hans ægtefælle var berettiget til at modtage belgiske familietillæg. For det tredje har sagsøgeren henvist til, at PMO ikke udviste agtpågivenhed, hvilket burde anses for en formildende omstændighed. For det fjerde anså ansættelsesmyndigheden ikke den omstændighed, at han frivilligt havde påtaget sig at tilbagebetale de uberettiget modtagne beløb, der eventuelt var ramt af forældelse, for en tilstrækkelig formildende omstændighed. For det femte gjorde det samme sig gældende for så vidt angår hans manglende hensigt til at vildlede administrationen. Endelig og for det sjette har sagsøgeren henvist til, at han under hele sin karriere har udvist en upåklagelig adfærd.
89. Kommissionen har nedlagt påstand om, at anbringendet bør forkastes som ugrundet, idet den hovedsageligt har anført, at sagsøgeren under alle omstændigheder siden 2006 havde kendskab til, at Partena havde meddelt hans ægtefælle, at hun ville modtage belgiske familietillæg, således at han fra dette tidspunkt ikke længere og slet ikke i en periode på mere end fem år kunne modtage de vedtægtsmæssige familietillæg, uden at det gav ham anledning til at gennemgå sine lønsedler for at kontrollere, om den berigtigelse, der burde følge heraf, dvs. i det foreliggende tilfælde et fradrag på 500 EUR, faktisk var sket, eller til at underrette PMO om indholdet af Partenas skrivelse af november 2006. Kommissionen har anført, at sagsøgeren ikke i mere end fem år kunne være af den opfattelse, at de to administrationer selv ville løse situationen i fællesskab, idet han fortsat modtog de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, og idet hans ægtefælle samtidig modtog de fulde belgiske familietillæg.
Personalerettens bemærkninger
90. Det bemærkes indledningsvis, at lovligheden af enhver disciplinær sanktion forudsætter, at der er foretaget en fastlæggelse af de faktiske omstændigheder, som den berørte foreholdes (domme Daffix mod Kommissionen, T-12/94, EU:T:1997:208, præmis 63 og 64, og Tzikis mod Kommissionen, T-203/98, EU:T:2000:130, præmis 51).
91. Hvad angår bedømmelsen af grovheden af de overtrædelser, som disciplinærrådet har foreholdt tjenestemanden, og valget af den sanktion, der, henset til de nævnte overtrædelser, forekommer at være den mest passende, henhører disse forhold i princippet under ansættelsesmyndighedens vide skønsbeføjelse, medmindre den pålagte sanktion står i misforhold til de fastlagte omstændigheder (jf. dom E mod Kommissionen, T-24/98 og T-241/99, EU:T:2001:175, præmis 85 og 86). Det følger således af fast retspraksis, at ansættelsesmyndigheden har beføjelse til at foretage en vurdering af tjenestemandens ansvar, der adskiller sig fra den vurdering, som disciplinærrådet foretager, samt til efterfølgende at vælge den disciplinære sanktion, som den finder passende i forhold til at sanktionere de konstaterede disciplinære fejl (domme Y mod Domstolen, T-500/93, EU:T:1996:94, præmis 56, og Tzikis mod Kommissionen, EU:T:2000:130, præmis 48).
92. Når de materielle omstændigheder er blevet fastlagt, må domstolsprøvelsen under hensyn til den vide skønsbeføjelse, der tilkommer ansættelsesmyndigheden på det disciplinære område, begrænses til en kontrol af, om der er foretaget et åbenbart urigtigt skøn, eller om der er begået magtfordrejning (dom Tzikis mod Kommissionen, EU:T:2000:130, præmis 50).
93. Hvad særligt angår en disciplinær sanktions proportionalitet i forhold til den alvorlige karakter af de konstaterede forhold skal Personaleretten tage hensyn til den omstændighed, at fastsættelsen af sanktionen er baseret på ansættelsesmyndighedens samlede vurdering af alle de konkrete forhold og omstændighederne i hvert enkelt tilfælde, idet vedtægten ikke fastsætter en fast sammenhæng mellem de deri indeholdte sanktioner og de forskellige kategorier af overtrædelser begået af tjenestemændene og ikke præciserer, i hvilket omfang eksistensen af skærpende eller formildende omstændigheder skal indvirke på valget af sanktion. Prøvelsen ved Unionens retsinstanser i første instans vil derfor være begrænset til spørgsmålet, om ansættelsesmyndigheden har foretaget en rimelig afvejning af de skærpende og formildende omstændigheder, idet Unionens retsinstanser i forbindelse med denne prøvelse ikke kan sætte sig i stedet for ansættelsesmyndigheden med hensyn til de skønsmæssige vurderinger, som den har foretaget (dom BG mod Ombudsmanden, T-406/12 P, EU:T:2014:273, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
94. I det foreliggende tilfælde konstaterer Personaleretten, at sagsøgeren ikke har bestridt den omstændighed, at han, selv efter at hans ægtefælle i 2006 underrettede ham om det forhold, at hun fra Partena havde fået tilsagn om, at hun ville modtage de nationale familietillæg med virkning fra den 1. oktober 2006, ikke gav administrationen oplysning om, at hans ægtefælle modtog de belgiske familietillæg, som blev udbetalt af Partena, selv om han fortsat modtog de fulde vedtægtsmæssige familietillæg indtil tidspunktet for den kontrol, der blev foretaget i februar 2010.
95. Sagsøgeren har til gengæld anført, at der i forbindelse med den sanktion, som han blev pålagt ved den anfægtede afgørelse, ikke blev taget hensyn til visse efter hans opfattelse formildende omstændigheder. Disse omstændigheder skal derfor undersøges enkeltvis.
– Om den omstændighed, at sagsøgeren og hans ægtefælle ikke rådede over en fælles bankkonto
96. Hvad først angår den omstændighed, at Partena indbetalte de belgiske familietillæg på sagsøgerens ægtefælles personlige konto, og at sagsøgeren og dennes ægtefælle ikke rådede over en fælles bankkonto, hvilket efter sagsøgerens opfattelse forhindrede ham i at få kendskab hertil allerede fra det tidspunkt, hvor der skete kumulation, finder Personaleretten, at en sådan omstændighed ikke er relevant for den forpligtelse, der påhvilede sagsøgeren til at give oplysning om de tillæg, som hans ægtefælle modtog fra anden side for deres tre børn, og for hvem han selv modtog de fulde vedtægtsmæssige tillæg.
97. Bortset fra den omstændighed, som Kommissionen i øvrigt har henvist til, at sagsøgeren i denne forbindelse ikke på noget tidspunktet har hævdet, at han har afbrudt kontakten til sin ægtefælle, som han bor sammen med, finder Personaleretten for det første, at det er lidet sandsynligt, at sagsøgerens ægtefælle i hele perioden fra 2003 til 2006 i betragtning af hendes lønniveau ikke skulle have bemærket, at hun modtog betalinger fra Partena, herunder de betydelige beløb på henholdsvis 11 000 og 5 500 EUR, som hun modtog i september 2003 og i april 2005, og at hun heller ikke skulle have underrettet sin ægtefælle herom.
98. For det andet er det ubestridt, at sagsøgerens ægtefælle uafhængigt af de bankoverførsler, som Partena foretog i perioden fra 2003 til 2006 til hendes bankkonto, modtog en officiel meddelelse af 9. november 2006, hvorved Partena underrettede hende om, at hun var berettiget til belgiske familieydelse hvilket hun meddelte sagsøgeren, som imidlertid besluttede sig for ikke at videregive denne oplysning til administrationen. Hvis sagsøgeren imidlertid havde videregivet denne oplysning til PMO inden for en rimelig frist, ville administrationen have fået et utvetydigt kendskab til den omstændighed, at sagsøgerens ægtefælle modtog familietillæg fra Partena, samt den nøjagtige størrelse heraf. PMO ville således på daværende tidspunkt have været forpligtet til omgående og som følge heraf at nedsætte størrelsen af de vedtægtsmæssige familietillæg, der blev udbetalt til sagsøgeren, hvorved han kunne have undgået en disciplinærsag.
99. For det tredje og under alle omstændigheder kan en tjenestemand, når der ansøges om en ydelse, som tildeles tjenestemanden som følge af hans familiemæssige situation, ikke påberåbe sig, at han ikke havde kendskab til sin ægtefælles situation, uanset om der er tale om, hvorvidt denne ægtefælle udøver erhvervsmæssig beskæftigelse, størrelsen af det vederlag, som den pågældende modtager for denne beskæftigelse, eller endog om den pågældende ægtefælle modtager nationale ydelser, der svarer til de vedtægtsmæssige ydelser.
100. Såfremt et sådant argument måtte tages til følge, ville dette nemlig indebære, at de tjenestemænd og ansatte, der, som i det foreliggende tilfælde modtager, de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, ville anse sig for fritaget for at give oplysning om de nationale familietillæg, som de modtager fra anden side, dvs. hver gang de nævnte nationale familietillæg indbetales på tjenestemandens ægtefælles konto og ikke udbetales direkte til tjenestemanden selv. En sådan tilgang ville endvidere tilskynde til tilbageholdelsen af oplysninger, hvilket ville skade Unionens økonomiske interesser.
– Om den forvirring, som Partenas adfærd gav anledning til for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens ægtefælle var berettiget til at modtage belgiske familietillæg
101. Hvad endvidere angår den forvirring, som Partenas adfærd gav anledning til for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens ægtefælle var berettiget til at modtage belgiske familietillæg, fremgår det rent faktisk af sagsakterne, at det nævnte nationale organ med urette i første omgang havde afslået at tildele sagsøgerens ægtefælle belgiske familietillæg, i hvert fald indtil august 2003, og at Partena fra dette tidspunkt og indtil oktober 2006 kun sporadisk foretog indbetalinger til sagsøgerens ægtefælles personlige konto, uden imidlertid nødvendigvis at dokumentere disse ved at give meddelelse om afgørelser om tildeling af nationale familietillæg.
102. Når dette er sagt, konstaterer Personaleretten for det første, at sagsøgeren i stævningen har anført, at »[u]dbetalingerne fra [Partena] skete regelmæssigt fra 2006«, og at han som svar på et spørgsmål fra Personaleretten har oplyst, at hans ægtefælle ved en skrivelse af 7. november 2006 til Partena havde ønsket at få oplyst grundene til, at det nævnte organ havde bragt sine udbetalinger til ophør i perioden fra april 2005 til september 2006. Disse oplysninger indikerer således, i modsætning til, hvad sagsøgeren har oplyst over for disciplinærrådet, at sagsøgerens ægtefælle i hele den berørte periode havde haft fuldt kendskab til, at hun modtog de belgiske familietillæg fra Partena. Dertil kommer, som Kommissionen har henvist til i retsmødet, at sagsøgerens ægtefælle, henset til indholdet af den skrivelse af 28. august 2003, som Partena sendte til Kommissionen, ganske sikkert må have videresendt meddelelsen om deres yngste barns fødsel til Partena for at gøre det muligt for Partena at foretage de udbetalinger, som dette organ efterfølgende foretog til hende i perioden fra 2003 til 2006.
103. For det andet og under alle omstændigheder havde sagsøgerens ægtefælle aktivt ansøgt om de pågældende ydelser hos Partena flere gange efter 1996 og var af det nævnte organ ved den nævnte skrivelse af 9. november 2006 blevet underrettet om, at Partena fremover ville udbetale de nationale familietillæg for deres tre børn. Det er således – uanset de betragtelige udbetalinger, som Partena foretog til sagsøgerens ægtefælle i perioden fra 2003 til 2006, samt den omstændighed, at hun aktivt tog initiativ til at ansøge om familieydelse hos Partena – åbenbart, at den situation, som sagsøgerens ægtefælle befandt sig i for så vidt angår spørgsmålet om berettigelsen til at modtage belgiske familietillæg, blev afklaret og berigtiget i november 2006.
104. Sagsøgeren oplyste imidlertid i forbindelse med de anmeldelser, som han indgav til PMO i forbindelse med hver enkelt af sine børns fødsel, at hans tre yngste børn ikke gav anledning til udbetaling af familieydelser, der svarede til de vedtægtsmæssige børnetilskud, og at han i øvrigt havde fuldt kendskab til antikumulationsreglen. Sagsøgeren fandt det til trods herfor ikke nødvendigt formelt at gøre PMO opmærksom på den ændrede situation, dvs. at hans ægtefælle modtog belgiske familietillæg, hvorved han derfor tilsidesatte den generelle forpligtelse, der påhviler tjenestemænd, som modtager økonomiske fordele, til at give alle oplysninger vedrørende den pågældendes personlige situation og at gøre administrationen opmærksom på de ændringer, der måtte være opstået i den pågældendes personlige situation (jf. i denne retning López Cejudo mod Kommissionen, EU:F:2014:55, præmis 67). Denne forpligtelse er i øvrigt nævnt udtrykkeligt i vedtægtens artikel 67, stk. 2, i forbindelse med antikumulationsreglen.
– Om PMO’s manglende agtpågivenhed og passivitet
105. Hvad angår PMO’s manglende agtpågivenhed for så vidt angår en undersøgelse af sagsøgerens personlige situation, navnlig fra januar 2004, hvor PMO anmodede Partena om at tilbagebetale en betydelig restance, finder Personaleretten, at den eventuelle ineffektivitet eller passivitet, som en administrativ tjeneste, der har til opgave at beskytte Unionens økonomiske interesser, udviser, ikke kan fritage en tjenestemand for hans egen tilsidesættelse af den forpligtelse, der påhviler ham, til at give oplysning om enhver ændring, der måtte være opstået i hans personlige situation, og som kan påvirke hans ret til en vedtægtsmæssig ydelse, som han selv har ansøgt om at modtage.
106. Selv om det nemlig for det første ganske vist bør kunne forventes af en agtpågivende administration, at den i hvert fald én gang om året ajourfører de personlige oplysninger vedrørende de personer, der modtager månedlige vedtægtsmæssige ydelser, skal det imidlertid bemærkes, at den situation, som en administration, der foretager tusinder af lønudbetalinger samt udbetalinger af tillæg af enhver art, befinder sig i, ikke kan sammenlignes med tjenestemandens, der har en personlig interesse i at kontrollere de månedlige udbetalinger, han modtager, og at gøre opmærksom på ethvert forhold, der kan udgøre en fejl til hans fordel eller ulempe (jf. i denne retning kendelse Michel mod Kommissionen, F-44/13, EU:F:2014:40, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
107. For det andet kan en omhyggelig tjenestemand, der har gjort sig bekendt med de vedtægtsmæssige bestemmelser, der ligger til grund for, at han er blevet tildelt en ydelse efter ansøgning, navnlig når de nævnte bestemmelser fremgår af afgørelsen om at tildele den pågældende ydelse, hvilket var tilfældet i den foreliggende sag, ikke blot stiltiende fortsætte med at modtage den nævnte ydelse, som i det foreliggende tilfælde de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, når hans ægtefælle samtidig modtager tilsvarende nationale ydelser for de samme børn. I en sådan situation kan tjenestemanden ikke begrunde sin tavshed med henvisning til, at administrationen stiltiende har accepteret eller tolereret at foretage udbetalingerne som følge af uagtsomhed. At anse en sådan uagtsomhed fra administrationens side for en formildende omstændighed vil nemlig svare til at tilskynde tjenestemænd og ansatte til eventuelt at drage fordel af administrationens fejl.
108. Endelig og for det tredje var Partena, som Kommissionen med rette har anført, ikke nødvendigvis forpligtet til som svar på Kommissionens eventuelle henvendelser at give detaljerede oplysninger om sagsøgerens ægtefælles personlige situation, idet hun ikke er tjenestemand ved denne institution. I en sådan situation påhviler det således så meget desto mere en tjenestemand som sagsøgeren, der modtager den vedtægtsmæssige ydelse, at fremlægge den dokumentation, som han råder over, og under alle omstændigheder at give administrationen meddelelse om den eventuelle udbetaling af sociale ydelser, som hans ægtefælle modtager fra et organ som Partena. Den i vedtægtens artikel 11 omhandlede loyalitetsforpligtelse indebærer nemlig, at tjenestemanden skal lette administrationens arbejde med hensyn til at fastlægge omfanget af den pågældendes økonomiske rettigheder i henhold til vedtægten.
– Om sagsøgerens antagelse om, at administrationerne i fællesskab ville løse spørgsmålet om kumulation af ydelser
109. Hvad angår sagsøgerens argument om, at han antog, at administrationerne ville løse situationen i fællesskab, er dette ikke relevant og forekommer endog urimeligt, når der henses til, at de omstændigheder, der medførte kumulation af de fulde belgiske familietillæg og de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, fortsat bestod i mange år efter, at Partena havde givet sagsøgerens ægtefælle et endeligt svar ved skrivelsen af 9. november 2006.
110. Selv om det må medgives, at sagsøgeren kan have haft den fejlagtige antagelse, at administrationerne ville løse situationen i fællesskab, må det imidlertid bemærkes, at sagsøgeren som følge af sin egen passivitet over en årrække har draget fordel af den manglende berigtigelse af sin administrative situation. Sagsøgeren burde nemlig under alle omstændigheder have været i tvivl om rigtigheden af de udbetalinger, som han fortsat modtog fra PMO, dvs. de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, og som fremgik af hans månedlige lønsedler, som det forventes, at han regelmæssigt gør sig bekendt med indholdet af. Som anført af Kommissionen gælder dette også, selv om den nævnte institution ikke længere udsender lønsedler til de ansatte med intern post, men kun giver adgang til disse via et hyperlink, som udsendes pr. e-mail.
111. Sagsøgeren burde således i perioden fra november 2006 til februar 2010, hvor den generelle kontrol fandt sted, have henvendt sig til administrationen, for at denne kunne foretage den nødvendige kontrol (jf. i denne retning dom Tsirimiagos mod Regionsudvalget, F-100/07, EU:F:2009:21, præmis 75), idet han, som årene gik, burde have fået en stadigt stærkere og mere klar forståelse af, at PMO ikke på nogen måde havde foretaget en fornyet behandling af hans situation, og at PMO og Partena ikke havde løst situationen i fællesskab, idet han fortsat modtog de fulde vedtægtsmæssige familietillæg, og hans ægtefælle fortsat modtog belgiske familietillæg, hvilket åbenbart var i strid med vedtægtens artikel 67, stk. 2.
112. Dels bør en normalt omhyggelig tjenestemand under alle omstændigheder vide, at den kompetente tjeneste ved hans institution direkte skal underrettes klart og tydeligt om enhver ændring i tjenestemandens familiemæssige stilling, såsom om Partenas skrivelse af 9. november 2006, hvorved sagsøgerens ægtefælle modtog meddelelse om, at hun var berettiget til belgiske familietillæg, hvilket sagsøgeren helt klart undlod at gøre, og tjenestemanden kan i denne henseende ikke henholde sig til, at administrationen har fået sine oplysninger ved en tilfældighed eller indirekte (jf. dom Costacurta mod Kommissionen, T-34/89 og T-67/89, EU:T:1990:20, præmis 45 og 46). Dette gælder så meget desto mere, når det som i det foreliggende tilfælde klart fremgår af ordlyden af vedtægtens artikel 67, stk. 2, at det ikke påhviler Kommissionen at indhente oplysning om, hvilke familietillæg af samme art, der eventuelt modtages fra anden side, men at det påhviler de ansatte at oplyse, om de modtager sådanne tillæg fra anden side.
113. Dels påhvilede det sagsøgeren at rejse dette spørgsmål over for ansættelsesmyndigheden snarere end at sætte sin lid til sin egen personlige fortolkning af situationen (jf. i denne retning domme Costacurta mod Kommissionen, EU:T:1990:20, præmis 40, og López Cejudo mod Kommissionen, EU:F:2014:55, præmis 78).
114. Sagsøgeren kan i øvrigt ikke hævde, at PMO i 2004 havde fuldt kendskab til hans ægtefælles situation. Det fremgår ganske vist af Partenas skrivelse af 28. august 2003 til PMO, at Partena havde foretaget udbetalinger til sagsøgerens ægtefælle, dog var udbetalingernes størrelse ikke angivet. Det fremgår imidlertid af PMO’s skrivelse af 22. januar 2004 til Partena, at PMO ud fra de tvetydige vendinger i skrivelsen af 28. august 2003 udelukkende havde forstået, at Partena var ved at undersøge, om sagsøgerens ægtefælle var berettiget til tillæg, selv om hun faktisk allerede modtog familietillæg fra det nævnte nationale organ. Sagsøgeren har således ved sin passivitet og tavshed i sidste ende fastholdt PMO i denne fejlagtige antagelse, selv efter at Partena sendte skrivelsen af 9. november 2006 til sagsøgerens ægtefælle, hvorved hun fik meddelelse om, at hun var berettiget til belgiske familietillæg.
– Om den manglende økonomiske skade på Unionens budget og sagsøgerens manglende hensigt til uberettiget at modtage vedtægtsmæssige ydelser
115. Hvad angår den omstændighed, at sagsøgeren efter at have fået kendskab til disciplinærrådets udtalelse frivilligt påtog sig at tilbagebetale de uberettiget modtagne beløb vedrørende den periode, der lå før september 2006, bemærker Personaleretten, at ansættelsesmyndigheden tog hensyn hertil i den anfægtede afgørelse i forbindelse med vurderingen af »omfanget af den skade, som den begåede fejl har påført Kommissionens interesser« som omhandlet i artikel 10, litra b), i bilag IX til vedtægten. Personaleretten finder endvidere, at dette hensyn skal relativiseres, for så vidt som det ikke ændrer ved kvalificeringen af den hævdede overtrædelse, der først blev konstateret i forbindelse med Kommissionens kontrolundersøgelse og ikke som følge af, at sagsøgeren inden dette tidspunkt og på eget initiativ afgav en erklæring.
116. Personaleretten bemærker for fuldstændighedens skyld endvidere, at det ifølge retspraksis (jf. dom López Cejudo mod Kommissionen, EU:F:2014:55, præmis 67) ikke nødvendigvis var udelukket, at Kommissionen på anden måde havde kunnet indsamle tilstrækkelige oplysninger til at anvende vedtægtens artikel 85, stk. 2, andet punktum, efter at have gennemført en undersøgelse med dette formål. Dette er i øvrigt netop, hvad Kommissionen i det væsentlige har understreget i svarskriftet, idet den har anført, at sagsøgerens samarbejdsvilje var nyttig, idet den gjorde det muligt at undgå en drøftelse, der kunne føre til anlæggelsen af en separat retssag vedrørende den eventuelle anvendelse af den nævnte vedtægtsbestemmelse.
117. Hvad angår den manglende svigagtige hensigt må det konstateres, at hverken disciplinærrådet eller ansættelsesmyndigheden fastslog, at sagsøgeren kunne tillægges en sådan hensigt, og at de udtrykkeligt tog hensyn til den manglende svigagtige hensigt i forbindelse med fastlæggelsen af den sanktion, som han skulle pålægges. Personaleretten bemærker imidlertid, at den grund, som disciplinærrådet angav som begrundelse for valget af sanktion, var den omstændighed, at der i sagen ikke forelå tilstrækkelige faktiske oplysninger til at anse det for godtgjort, at sagsøgeren havde en svigagtig hensigt, selv om disciplinærrådet samtidig anførte, at det var »vanskeligt at tro, at [sagsøgerens] ægtefælle ikke skulle have orienteret ham om de udbetalinger på 11 000 [EUR] og 5 500 [EUR], som hun modtog i 2003 og 2005«.
118. Ansættelsesmyndigheden fastslog i den anfægtede afgørelse »[h]vad angår i hvor høj grad fejlen har været forsætlig eller udtryk for forsømmelse« som nævnt i artikel 10, litra c), i bilag IX til vedtægten, at sagsøgeren havde udvist »grov uagtsomhed«, der konkret bestod i en fejl, som ganske vist ikke var udtryk for et bevidst ønske om at berige sig til skade for Unionens budget, men som kun vanskeligt kunne undskyldes, navnlig i betragtning af den berørte parts stilling, ansvarsområder, lønklasse og hans anciennitet i Kommissionens tjeneste.
– Om de andre angiveligt formildende omstændigheder
119. Hvad angår sagsøgerens adfærd i tjenesten har ansættelsesmyndigheden anført, at den tog hensyn til, at sagsøgeren ud over den i det foreliggende tilfælde hævdede overtrædelse ikke havde begået andre overtrædelser under sin karriere. Som Kommissionen med rette har anført i retsmødet, indebærer en hensyntagen til dette forhold, som kræves i henhold til artikel 10 i bilag IX til vedtægten, imidlertid ikke nødvendigvis, at det anerkendes som en formildende omstændighed.
120. Hvad angår argumentet om sagsøgerens arbejdsbelastning på arbejdspladsen og i hjemmet, som ansættelsesmyndigheden ikke tog til følge i afgørelsen om afslag på klagen, skal det bemærkes, at de omstændigheder, der medførte kumulation af familieydelser, fortsat bestod i mere end fem år efter, at Partena formelt havde givet sagsøgerens ægtefælle meddelelse om, at hun var berettiget til belgiske familietillæg. Personaleretten finder således, at selv om det i et vist omfang måtte være muligt at godtage et sådant argument for en bestemt periode, kan det under alle omstændigheder ikke begrunde, at der udvises en sådan uagtsomhed i en så lang periode.
121. Hvad angår sagsøgerens angiveligt forbilledlige samarbejde, som den person hos PMO, der har ansvaret for at kræve uberettigede udbetalte beløb tilbagebetalt, skulle have fremhævet i en e-mail af 29. marts 2013, bemærker Personaleretten, at selv om den ansatte hos PMO, der havde til opgave at foretage den oprindelige kontrol, i februar 2010 havde anmodet sagsøgeren om »[at] underrette [PMO] hurtigst muligt, når [han havde] modtaget oplysninger fra Partena«, fandt sagsøgeren det ikke hensigtsmæssigt at udfylde formularen om meddelelse om »[f]amilietillæg […] modtaget fra anden side«, som den nævnte ansatte havde fremsendt til ham ved denne lejlighed, og heller ikke at fremsende en kopi af Partenas skrivelse af 9. november 2006, som hans ægtefælle allerede på daværende tidspunkt havde modtaget, eller ethvert andet af de dokumenter, som Partena efterfølgende fremsendte. En sådan handling fra sagsøgerens side ville have gjort det muligt for Kommissionen at afslutte kontrolundersøgelsen med det samme. Som følge af sagsøgerens passivitet forløb der imidlertid mere end 18 måneder, før Kommissionen på eget initiativ modtog de relevante oplysninger direkte fra Partena og ikke fra sagsøgeren, i det foreliggende tilfælde den 23. september 2011.
122. Det følger af ovenstående betragtninger, at ansættelsesmyndigheden ikke undlod at tage hensyn til de relevante formildende omstændigheder i det foreliggende tilfælde.
– Om den pålagte sanktions proportionalitet
123. Hvad angår spørgsmålet, om ansættelsesmyndigheden har foretaget en rimelig afvejning af de foreliggende skærpende og formildende omstændigheder, erindrer Personaleretten om, at vedtægtens artikel 11 er et særligt udtryk for den forpligtelse, som enhver tjenestemand har, til at udvise loyalitet, hvilket indebærer, at tjenestemanden ikke alene skal afholde sig fra enhver form for adfærd, der kan opfattes som et angreb på den værdighed, som stillingen kræver, og den respekt, som tilkommer institutionen og dens autoriteter, men ligeledes, at han udviser en adfærd, som er hævet over enhver mistanke, så meget desto mere hvis han er i en højere lønklasse, som det er tilfældet i den foreliggende sag, således at tillidsforholdet mellem institutionen og tjenestemanden stedse opretholdes (dom Andreasen mod Kommissionen, F-40/05, EU:F:2007:189, præmis 233 og den deri nævnte retspraksis).
124. På baggrund af omstændighederne i sagen finder Personaleretten, dels at det var med rette, at ansættelsesmyndigheden fastslog, at sagsøgeren havde udvist »grov uagtsomhed« ved ikke at give oplysninger om, at hans ægtefælle modtog belgiske familietillæg i en så lang periode, dels at den pålagte sanktion ikke forekommer uforholdsmæssig. I betragtning af den vide skønsbeføjelse, der tilkommer ansættelsesmyndigheden, var det med føje, at den fandt, at det ikke var tilstrækkeligt at pålægge en sanktion i form af at suspendere sagsøgerens mulighed for avancement til højere løntrin i en periode på 18 måneder, således som disciplinærrådet havde anbefalet, navnlig under omstændighederne i det foreliggende tilfælde, hvor ansættelsesmyndigheden i modsætning til disciplinærrådet fandt, at sagsøgeren havde undladt at opfylde ikke blot vedtægtens artikel 67, stk. 2, men også vedtægtens artikel 11.
125. Personaleretten bemærker for fuldstændighedens skyld, at der intet er i ordlyden af artikel 10 i bilag IX til vedtægten, der pålægger ansættelsesmyndigheden at anse det for en formildende omstændighed ved pålæggelsen af sanktionen, at sagsøgeren nærmer sig pensionsalderen, hvilket ansættelsesmyndigheden faktisk gjorde. Når det tages i betragtning, at der blev taget hensyn til dette forhold ex gratia i forbindelse med vedtagelsen af afgørelsen, kan den sanktion, der i sidste ende blev pålagt, derfor så meget desto mere ikke anses for uforholdsmæssig.
126. Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at ansættelsesmyndigheden ikke har set bort fra visse formildende omstændigheder, og at den for så vidt angår de forskellige omstændigheder i sagsøgerens tilfælde ikke har foretaget en uforholdsmæssig afvejning heraf i forbindelse med fastsættelsen af den sanktion, som sagsøgeren i sidste ende blev pålagt.
127. Det første anbringende skal følgelig forkastes som ugrundet.
Om det andet anbringende om manglende begrundelse
Parternes argumenter
128. Sagsøgeren har til støtte for det andet anbringende i det væsentlige anført, dels at ansættelsesmyndigheden i den anfægtede afgørelse og i afgørelsen om afslag på klagen ikke har givet en tilstrækkelig forklaring af grundene til, at den anså sagsøgeren for at have udvist »grov« uagtsomhed, navnlig ved ikke eller kun i begrænset omfang at forklare grundene til, at den afviste at anse visse forhold for formildende omstændigheder. Ansættelsesmyndigheden har endvidere ikke givet en tilstrækkelig forklaring af grundene til, at den pålagde ham en strengere sanktion end den, som disciplinærrådet havde anbefalet.
129. Kommissionen har nedlagt påstand om, at anbringendet forkastes som ugrundet.
Personalerettens bemærkninger
130. Begrundelsespligten i henhold til artikel 296 TEUF, der også fremgår af artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og er gentaget i vedtægtens artikel 25, stk. 2, er et grundlæggende princip i EU-retten, der har til formål dels at give den pågældende tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, om den akt, der indebærer et klagepunkt mod ham, er korrekt, dels at gøre det muligt at udøve domstolskontrol med hensyn hertil (jf. domme Michel mod Parlamentet, 195/80, EU:C:1981:284, præmis 22, Lux mod Revisionsretten, 69/83, EU:C:1984:225, præmis 16, og Camacho-Fernandes mod Kommissionen, F-16/13, EU:F:2014:51, præmis 111).
131. På det disciplinære område skal spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen for en ansættelsesmyndigheds afgørelse om at pålægge en tjenestemand en sanktion opfylder disse krav, ikke blot vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. I denne forbindelse gælder, at selv om disciplinærrådet og ansættelsesmyndigheden i denne forbindelse er forpligtet til at nævne de faktiske og retlige omstændigheder, som er afgørende for, om deres afgørelser er lovligt begrundet, og de betragtninger, som har ført dem til at træffe dem, skal det understreges, at det ikke kræves, at de drøf ter alle de faktiske og retlige punkter, som den pågældende har fremført under sagens behandling (dom Stevens mod Kommissionen, T-277/01, EU:T:2002:302, præmis 71). En afgørelse er under alle omstændigheder tilstrækkeligt begrundet, når den er vedtaget i en af den berørte tjenestemand kendt sammenhæng, som giver ham mulighed for at forstå rækkevidden af den foranstaltning, der er truffet mod ham (dom N mod Kommissionen, T-198/02, EU:T:2004:101, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis).
132. Såfremt den sanktion, som den berørte part pålægges i sidste ende, er strengere end den i disciplinærrådets udtalelse foreslåede sanktion, må ansættelsesmyndighedens begrundelse endvidere klart angive de grunde, som har ført den til at fravige disciplinærrådets udtalelse (domme F. mod Kommissionen, 228/83, EU:C:1985:28, præmis 35, og N mod Kommissionen, EU:T:2004:101, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis).
133. I det foreliggende tilfælde bemærker Personaleretten, at ansættelsesmyndigheden i den anfægtede afgørelse har undersøgt sagens omstændigheder i lyset af hvert enkelt af de relevante hensyn, der er nævnt i artikel 10 i bilag IX til vedtægten. Ansættelsesmyndigheden har endvidere i afgørelsen om afslag på klagen klart besvaret de forskellige argumenter, som sagsøgeren har fremsat.
134. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden har givet en tilstrækkelig forklaring af grundene til, at den anså sagsøgeren for at have udvist »grov« uagtsomhed, bemærker Personaleretten, at ansættelsesmyndigheden allerede i den anfægtede afgørelse foretog en detaljeret undersøgelse af rækkevidden af den pligt til at udvise agtpågivenhed, som påhviler tjenestemændene, og i fornødent omfang forklarede, at den omstændighed, at en tjenestemand, som i det foreliggende tilfælde, over en årrække har ladet en situation med kumulation af nationale og vedtægtsmæssige ydelser vedvare som følge af, at den pligt til at afgive oplysninger, som imidlertid påhviler enhver tjenestemand, ikke er blevet overholdt, kun kunne være udtryk for grov uagtsomhed, da den ikke kunne kvalificeres som eller anses for en bevidst overtrædelse af vedtægtens artikel 11 og artikel 67, stk. 2. Ansættelsesmyndigheden har også i afgørelsen om afslag på klagen givet en grundig forklaring vedrørende dette forhold som svar på sagsøgerens argumenter, til trods for, at den anfægtede afgørelse i lighed med afgørelsen om afslag på klagen udgjorde afslutningen på en disciplinærsag, hvis nærmere omstændigheder sagsøgeren var tilstrækkelig bekendt med (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Daffix, C-166/95 P, EU:C:1997:73, præmis 34).
135. Hvad angår den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden pålagde sagsøgeren en strengere sanktion end den, som disciplinærrådet anbefalede, fremgår det bl.a. af afgørelsen om afslag på klagen, at ansættelsesmyndigheden har forklaret grundene til, at den fandt det hensigtsmæssigt at skærpe den af disciplinærrådet anbefalede sanktion, dvs. at den i modsætning til disciplinærrådet afviste at anse PMO’s passivitet for en formildende omstændighed. Som det blev fastslået i forbindelse med behandlingen af det første anbringende, var det med rette, at ansættelsesmyndigheden undlod at anse dette forhold for en formildende omstændighed, hvilket allerede i sig selv var udtryk for en tilstrækkelig begrundelse for, at den valgte at pålægge en strengere sanktion end den, som disciplinærrådet havde anbefalet.
136. Hvad fortsat angår skærpelsen af den pålagte sanktion i forhold til den sanktion, som disciplinærrådet havde anbefalet, bemærker Personaleretten i øvrigt, at ansættelsesmyndigheden ved den anfægtede afgørelse ønskede at pålægge en sanktion for en overtrædelse af vedtægtens artikel 11 og artikel 67, stk. 2, mens den af disciplinærrådet anbefalede sanktion alene vedrørte en overtrædelse af den sidstnævnte artikel.
137. På baggrund af det ovenstående skal det andet anbringende og dermed søgsmålet i sin helhed forkastes som ugrundet.
Sagens omkostninger
138. I henhold til procesreglementets artikel 101 bærer den tabende part sine egne omkostninger og pålægges at betale modpartens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom, medmindre andet gælder i henhold til bestemmelserne i reglementets andet afsnit, ottende kapitel. I henhold til det nævnte reglements artikel 102, stk. 1, kan Personaleretten, såfremt dette findes rimeligt, træffe bestemmelse om, at den tabende part bærer sine egne omkostninger, men kun pålægges at betale en del af modpartens omkostninger eller slet ikke pålægges at betale omkostninger afholdt af modparten.
139. Det følger af denne doms præmisser, at sagsøgeren er den tabende part. Kommissionen har endvidere udtrykkeligt nedlagt påstand om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger. De foreliggende omstændigheder kan ikke begrunde anvendelsen af procesreglementets artikel 102, stk. 1, hvorfor sagsøgeren pålægges at bære sine egne omkostninger og betale de af Kommissionen afholdte omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
PERSONALERETTEN (Anden Afdeling):
1) Europa-Kommissionen frifindes.
2) EH bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.