62023CJ0701
DOMSTOLENS DOM (Sjette Afdeling)
3. april 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – princippet ne bis in idem – konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen – artikel 54 – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 50 – foreløbig afgørelse om påtaleopgivelse truffet i en medlemsstat over for fysiske personer, der er afgået ved døden og tidligere har været ansat af en juridisk person – strafferetlig forfølgning indledt mod denne juridiske person i en anden medlemsstat – afvisning«
I sag C-701/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af tribunal judiciaire de Paris (Frankrig) ved afgørelse af 4. juli 2023, indgået til Domstolen den 14. november 2023, i straffesagen mod
Swiftair SA,
procesdeltagere:
Syndicat ALTER
Association AH5017-Ensemble m.fl.
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Kumin, Domstolens vicepræsident, T. von Danwitz (refererende dommer), og dommer S. Gervasoni,
generaladvokat: D. Spielmann
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Swiftair SA ved avocats R. Lindon og P. Spinosi,
–
syndicat ALTER ved avocat A. Lyon-Caen,
–
association AH5017-Ensemble ved avocat E. Piwnica,
–
den franske regering ved R. Bénard, B. Dourthe og B. Fodda, som befuldmægtigede,
–
den spanske regering ved A. Gavela Llopis, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved F. Blanc og I. Zaloguin, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (EFT 2000, L 239, s. 19), undertegnet i Schengen den 19. juni 1990 og trådt i kraft den 26. marts 1995 (herefter »gennemførelseskonventionen«), sammenholdt med artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en straffesag mod selskabet Swiftair SA, der er tiltalt for uagtsomt manddrab begået i Mali den 24. juli 2014.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Følgende fremgår af betragtningerne til gennemførelseskonventionen:
»som henviser til Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser,
som har vedtaget at virkeliggøre målet i denne aftale om at afskaffe kontrollen med persontrafik ved de fælles grænser og at lette transport og varebevægelser,
som tager i betragtning, at traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber, som suppleret ved den europæiske fælles akt, fastsætter, at det indre marked indebærer et område uden indre grænser,
[...]«
4
Schengenkonventionens 54 lyder som følger:
»En person, over for hvem der er afsagt endelig dom af en kontraherende part, kan ikke retsforfølges af en anden kontraherende part for de samme strafbare handlinger, dersom sanktionen, i tilfælde af domfældelse, er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende kontraherende parts lovgivning.«
Spansk ret
5
Artikel 637 i Ley de Enjuiciamiento Criminal (strafferetsplejeloven) har følgende ordlyd:
»ubetinget påtaleopgivelse:
1°) når der ikke foreligger vægtige indicier for, at det forhold, der har begrundet retsforfølgningen, er blevet begået
2°) når forholdet ikke udgør en lovovertrædelse eller en forbrydelse
3°) når det af sagen følger, at de sigtede ikke kan ifalde et strafferetligt ansvar som gerningsmænd, medskyldige eller meddelagtige«.
6
Lovens artikel 641 fastsætter:
»Foreløbig påtaleopgivelse:
1°) når det begåede strafbare forhold, der ligger til grund for retsforfølgningen, ikke forekommer at være behørigt fastslået
2°) når det af sagens forberedelse følger, at der ganske vist er begået en lovovertrædelse, men at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at tiltale en eller flere navngivne personer som gerningsmænd, medskyldige eller meddelagtige«.
Fransk ret
7
Straffelovens artikel 113-9 bestemmer:
»I de i artikel 113-6 og 113-7 omhandlede tilfælde kan der ikke indledes retsforfølgning mod en person, der godtgør, at der er afsagt endelig dom i udlandet for de samme forhold, og i tilfælde af domfældelse, at straffen er fuldbyrdet eller forældet.«
8
Strafferetsplejelovens artikel 692 bestemmer:
»I de i det foregående kapitel omhandlede tilfælde kan der ikke indledes retsforfølgning mod en person, der godtgør, at der er afsagt endelig dom i udlandet for de samme forhold, og i tilfælde af domfældelse, at straffen er fuldbyrdet eller forældet.«
Retsforhandlinger og de præjudicielle spørgsmål
9
Den 24. juli 2014 blev et fly tilhørende Swiftair, som var indregistreret i Spanien, chartret til en flyvning fra Ouagadougou (Burkina Faso) til Algier (Algeriet). Dette fly styrtede ned i et ørkenområde nord for Mali. Alle dets passagerer, herunder 54 franske statsborgere, afgik ved døden ved ulykken.
10
Efter den nævnte ulykke indledte Juzgado Central de Instrucción no 6 (den nationale undersøgelsesdomstol nr. 6, Spanien) en efterforskning ved kendelse af 24. juli 2014. Efterfølgende fandt denne ret ved kendelse af 23. september 2014 og efter at have afvist hypotesen om et terrorangreb, at det var nødvendigt at undersøge, om de faktiske omstændigheder kunne være opstået på grund af manglende erfaring eller uforsigtighed hos de fysiske personer, der fløj det pågældende fly.
11
Sideløbende hermed blev gendarmeriet inden for lufttransport i Frankrig anmodet om at foretage en undersøgelse af de faktiske omstændigheder. Ved begæring om forundersøgelse af 29. juli 2014 blev der indledt en forundersøgelse af, om der forelå uagtsomt manddrab.
12
Mellem 2014 og 2016 samarbejdede de spanske og franske retslige myndigheder bl.a. ved gensidige anmodninger om international retshjælp i straffesager. Udvekslingerne mellem disse myndigheder gjorde det imidlertid ikke muligt på forhånd at løse spørgsmålet om, hvorvidt der forelå en eventuel uoverensstemmelse mellem de afgørelser, der blev truffet efter de undersøgelser, som de nævnte myndigheder sideløbende gennemførte.
13
Den 18. juli 2016 traf den spanske undersøgelsesdommer afgørelse om foreløbig påtaleopgivelse i henhold til artikel 641 i den spanske strafferetsplejelov med den begrundelse, at den »med hensyn til besætningens menneskelige og erhvervsmæssige egenskaber« og luftfartøjets tilstand ikke havde fundet »noget bevis for, at der var begået uregelmæssigheder fra selskabet Swiftairs side, som kunne have forbindelse med luftfartsulykken [...]«. Det fremgår navnlig af denne afgørelse, at »der ikke blev konstateret nogen overtrædelse af den objektive pligt til opmærksomhed eller omhu, som kræves af flypiloter«.
14
I Frankrig blev de tekniske undersøgelser overdraget til et kollegium bestående af tre sagkyndige, herunder den endelige rapport, der blev fremlagt den 23. december 2016, hvori det blev konkluderet, at der forelå faktorer, der havde bidraget til denne ulykke, såsom piloternes sæsonbetonede aktivitet, som havde bidraget til at sænke deres præstationsniveau i forhold til usædvanlige situationer, og den utilstrækkelige grad af træning samt det ufuldstændige indhold af deres træning på jorden og i flyvesimulatoren, som bl.a. bidrog til en manglende hensigtsmæssig reaktion i forhold til den pågældende situation.
15
Den 29. juni 2017 blev Swiftair af den franske undersøgelsesdommer sigtet for uagtsomt manddrab med den begrundelse, at selskabet ikke havde sikret besætningen en »tilstrækkelig uddannelse« og uagtsomt havde forvoldt samtlige ombordværendes død, herunder et antal franskmænd. Ved begæring af 24. november 2017 begærede Swiftair sigtelsen frafaldet med den begrundelse, at selskabet var omfattet af den afgørelse om påtaleopgivelse, der var blevet truffet i Spanien, idet denne afgørelse var endelig og skulle finde anvendelse i Frankrig i henhold til gennemførelseskonventionens artikel 54 og princippet ne bis in idem, der er fastsat i denne artikel 54. Den 16. november 2018 blev denne begæring afvist af undersøgelsesafdelingen.
16
Ved kendelse af 18. maj 2021 besluttede den franske undersøgelsesdommer, at sagen skulle behandles ved tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris), som er den forelæggende ret, idet denne undersøgelsesdommer forkastede de argumenter om tilsidesættelse af princippet ne bis in idem, som dette selskab havde gjort gældende, med den begrundelse, at denne afgørelse om at opgive påtale ikke havde retskraft og ikke var endelig. Navnlig har den nævnte afgørelse, som ikke har noget tilsvarende indhold i fransk ret, ikke til følge, at strafforfølgning definitivt ophører, og den er ikke til hinder for yderligere strafforfølgning for de samme forhold.
17
Den forelæggende ret har bl.a. anført, at en juridisk person som Swiftair i henhold til gældende spansk lovgivning ikke kan ifalde strafansvar, og at Swiftair af denne grund ikke formelt har været genstand for nogen retsforfølgning eller tvangsindgreb i Spanien. Den forelæggende ret er således i tvivl om, hvorvidt den afgørelse om påtaleopgivelse, der er truffet i Spanien, for så vidt som den kan have endelig karakter, med henblik på anvendelsen af gennemførelseskonventionens artikel 54 ikke alene omfatter de fysiske personer, som den direkte omhandler, men også den juridiske person, der er indirekte sigtet, således at denne sidstnævnte skal anses for at være en person »over for hvem der er afsagt endelig dom« som omhandlet i denne artikel 54.
18
Under disse omstændigheder har tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal gennemførelseskonventionens artikel 54, sammenholdt med chartrets artikel 50, fortolkes således, at en kendelse om påtaleopgivelse, som er afsagt af et retsligt organ i en kontraherende stat, som kan appelleres, som er afsagt efter en tilbundsgående forundersøgelse af sagen, og som er til hinder for en genoptagelse af sagen, medmindre der fremkommer nye oplysninger, skal kvalificeres som en endelig afgørelse som omhandlet i denne artikel, selv om denne kendelse om påtaleopgivelse i den kontraherende stat, hvori den er afsagt, ikke er tillagt alle de samme virkninger som en afgørelse med fuld og hel materiel retskraft?
2)
Skal gennemførelseskonventionens artikel 54, sammenholdt med chartrets artikel 50, fortolkes således, at den »person, over for hvem der er afsagt endelig dom« i form af en kendelse om påtaleopgivelse, som har gyldighed som en endelig afgørelse, der kan yde beskyttelse mod negative retsvirkninger (ne bis in idem) som fastsat i denne tekst, skal forstås som enhver, der sigtes under en efterforskning, og hvis handlinger eller undladelser har været genstanden for denne efterforskning, selv om denne person ikke formelt har været genstand for et processkrift eller en tvangsforanstaltning under forundersøgelsen?
3)
Skal gennemførelseskonventionens artikel 54, sammenholdt med chartrets artikel 50, fortolkes således, at der er tale om, at de fysiske personer, hvis handlinger er begået under udøvelsen af deres funktion i selskabet til fordel for den juridiske person, som de repræsenterer, og for dennes regning, er identiske med den juridiske person selv, således at det udelukker enhver retsforfølgning af en juridisk person i en kontraherende stat, hvis der allerede er »afsagt endelig dom over for« denne juridiske persons retlige repræsentanter som omhandlet i EU-retten i en anden kontraherende stat, selv om den juridiske person aldrig selv er blevet retsforfulgt som person i denne stat?
4)
Hvis det foregående spørgsmål besvares bekræftende, skal gennemførelseskonventionens artikel 54, sammenholdt med chartrets artikel 50, i et sådant tilfælde da fortolkes således, at beskyttelsen mod negative retsvirkninger ([princippet] ne bis in idem) skal gælde den juridiske person, herunder selv om denne i den kontraherende stat, hvori den endelige afgørelse er afsagt, under ingen omstændigheder kunne strafforfølges, enten fordi vedkommende juridiske persons strafferetlige ansvar ikke direkte er lovbestemt i denne stat, eller fordi den juridiske person alene kan ifalde strafferetligt ansvar for lovovertrædelser, som ikke kan udgøres af de forhold, der er genstand for retsforfølgningen?«
Formaliteten
19
Det følger af fast retspraksis, at det inden for rammerne af den ved artikel 267 TEUF indførte procedure udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (dom af 22.10.2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C-652/22, EU:C:2024:910, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
20
Ikke desto mindre tilkommer det Domstolen at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale ret har forelagt sagen, med henblik på at efterprøve sin egen kompetence eller formaliteten vedrørende den forelagte anmodning (dom af 22.10.2024, Kolin Inspecaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C-652/22, EU:C:2024:910, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
21
På denne baggrund skal det ligeledes bemærkes, at ifølge fast retspraksis kan Domstolen afslå at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål forelagt af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 30.4.2024, M.N. (EncroChat), C-670/22, EU:C:2024:372, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
22
I denne forbindelse fremgår kravene til indholdet af en anmodning om præjudiciel afgørelse udtrykkeligt af artikel 94 i Domstolens procesreglement, som den forelæggende ret forventes at have kendskab til og iagttage nøje inden for rammerne af det samarbejde, der er indført ved artikel 267 TEUF. I henhold til disse krav, der er nævnt i punkt 15 i Den Europæiske Unions Domstols anbefalinger til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål (EUT 2019, C 380, s. 1), skal alle anmodninger om præjudiciel afgørelsen indeholde »en kortfattet fremstilling af genstanden for tvisten i hovedsagen og de relevante faktiske omstændigheder, således som de er fastslået af den forelæggende ret, eller i det mindste en fremstilling af de faktiske oplysninger, som ligger til grund for spørgsmålene«, »ordlyden af de nationale bestemmelser, som vil kunne finde anvendelse i den foreliggende sag, og i givet fald relevant national retspraksis« samt »en fremstilling af grundene til, at den forelæggende ret ønsker oplysning om fortolkningen eller gyldigheden af visse EU-retlige bestemmelser, samt af sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen«.
23
Hvad angår den foreliggende sag bemærkes, at i henhold til gennemførelseskonventionens artikel 54 kan en person, over for hvem der er afsagt endelig dom af en kontraherende part, ikke retsforfølges af en anden kontraherende part for de samme strafbare handlinger, dersom sanktionen, i tilfælde af domfældelse, er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende kontraherende parts lovgivning.
24
Ifølge fast retspraksis har Schengenkonventionens artikel 54 til formål at sikre en person, som er blevet dømt og har afsonet sin straf, eller efter omstændighederne er blevet endeligt frikendt i en medlemsstat, at den pågældende kan bevæge sig inden for Schengenområdet uden at skulle frygte at blive retsforfulgt for de samme handlinger i en anden medlemsstat (dom af 14.9.2023, Volkswagen Group Italia og Volkswagen Aktiengesellschaft, C-27/22, EU:C:2023:663, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
25
Denne artikel skal nemlig for det første fortolkes i lyset af artikel 3, stk. 2, TEU, hvorefter Unionen giver borgerne et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed uden indre grænser, hvor der er fri bevægelighed for personer (jf. i denne retning dom af 29.6.2016, Kossowski, C-486/14, EU:C:2016:483, præmis 46), og for det andet af gennemførelseskonventionens betragtninger, hvoraf det fremgår, at formålet med denne konvention er at afskaffe kontrollen med persontrafik ved de fælles grænser samt at lette transport og varebevægelser inden for et område uden indre grænser.
26
Schengenkonventionens artikel 54 er følgelig uden relevans, når muligheden for at bevæge sig frit inden for dette område ikke er på tale, og navnlig når der kun er tale om juridiske personer (jf. i denne retning dom af 14.9.2023, Volkswagen Group Italia og Volkswagen Aktiengesellschaft, C-27/22, EU:C:2023:663, præmis 82).
27
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at den straffesag, der er indledt i Frankrig, og som er genstand for tvisten i hovedsagen, udelukkende er rettet mod en juridisk person, nemlig Swiftair. De fysiske personer, hvis strafferetlige ansvar blev undersøgt i Spanien, afgik ved døden i forbindelse med den i hovedsagen omhandlede ulykke. Eftersom det er åbenbart, at fysiske personers mulighed for at bevæge sig frit ikke er omhandlet i tvisten i hovedsagen, finder gennemførelseskonventionens artikel 54 følgelig ikke anvendelse på denne tvist.
28
Det følger af retspraksis, at når de EU-retlige bestemmelser, som de præjudicielle spørgsmål vedrører, ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen og derfor ikke er relevante for løsningen heraf, skal det fastslås, at den præjudicielle afgørelse, der anmodes om, ikke er nødvendig for, at den forelæggende ret kan afsige dom, og at disse spørgsmål derfor skal afvises (jf. i denne retning dom af 22.10.2024, Kolin Inșaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C-652/22, EU:C:2024:910, præmis 38 og 68). Det følger heraf, at de spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet i det foreliggende tilfælde, af denne grund ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som de vedrører gennemførelseskonventionens artikel 54.
29
Selv om den forelæggende ret ligeledes har henvist til chartrets artikel 50, skal det bemærkes, at dets bestemmelser i henhold til chartrets artikel 51, stk. 1, kun er rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten. Begrebet »gennemførelse af EU-retten« som omhandlet i denne sidstnævnte bestemmelse forudsætter, at der foreligger en tilknytning mellem en EU-retsakt og den omhandlede nationale foranstaltning, som går ud over den beslægtethed, der måtte findes mellem de omhandlede områder, eller den indirekte virkning, som et område kan have på et andet (jf. i denne retning dom af 28.11.2024, PT (Aftale mellem anklagemyndigheden og gerningsmanden til en lovovertrædelse), C-432/22, EU:C:2024:987, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
30
Da den forelæggende ret i det foreliggende tilfælde ikke i sin anmodning om præjudiciel afgørelse har redegjort for den forbindelse, som den har fastslået mellem den nationale lovgivning, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, og de relevante bestemmelser i EU-retten, gør denne anmodning det ikke på nuværende tidspunkt muligt at fastslå, at den i hovedsagen omhandlede situation henhører under gennemførelsen af EU-retten. Ifølge Domstolens praksis har Domstolen i et sådant tilfælde ikke kompetence til at træffe afgørelse herom, og de af chartrets bestemmelser, der eventuelt er blevet påberåbt, kan ikke i sig selv danne grundlag for denne kompetence (kendelse af 17.5.2024, VGG m.fl., C-190/23, EU:C:2024:420, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
31
Hvad angår den ønskede fortolkning af chartrets artikel 50 skal det følgelig fastslås, at Domstolen på nuværende tidspunkt ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål som omhandlet i den faste retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 21. Anmodningen om præjudiciel afgørelse opfylder ikke de krav, der er nævnt i denne doms præmis 22, og navnlig ikke kravene i procesreglementets artikel 94, litra c), idet den ikke har redegjort for den sammenhæng, som den forelæggende ret har fastslået mellem den nationale lovgivning, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, og de relevante EU-retlige bestemmelser.
32
Det følger heraf, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal afvises fra realitetsbehandling i sin helhed.
33
Den forelæggende ret bevarer imidlertid muligheden for at indgive en ny anmodning om præjudiciel afgørelse, der indeholder alle de oplysninger, der gør det muligt for Domstolen at træffe afgørelse (jf. i denne retning kendelse af 20.5.2021, ENR Grenelle Habitat m.fl., C-88/20, EU:C:2021:407, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
Sagsomkostninger
34
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
Anmodningen om præjudiciel afgørelse, indgivet af tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans, Paris, Frankrig) ved afgørelse af 4. juli 2023, afvises.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.