62023CJ0489_RES
Cauza C‑489/23
AF
împotriva
Guvernului României ș.a.
(cerere de decizie preliminară formulată de Înalta Curte de Casație și Justiție)
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 4 septembrie 2025
„Trimitere preliminară – Securitate socială – Asigurare de sănătate – Articolul 56 TFUE – Libera prestare a serviciilor – Regulamentul (CE) nr. 883/2004 – Articolul 20 alineatele (1) și (2) – Asistență medicală acordată în alt stat membru decât cel de reședință al persoanei asigurate – Directiva 2011/24/UE – Articolul 7 alineatul (7) – Acoperirea costurilor asistenței medicale suportate de persoana asigurată – Rambursare – Reglementare națională care condiționează acoperirea costurilor de realizarea unei evaluări medicale, efectuată exclusiv de un medic din cadrul sistemului public de asigurări de sănătate din statul membru de reședință al persoanei asigurate și finalizată prin emiterea de către medicul respectiv a unui document care autorizează internarea acestei persoane – Limitare semnificativă a rambursării costurilor asistenței medicale transfrontaliere”
Sănătate publică – Asistență medicală transfrontalieră – Directiva 2011/24 – Rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere – Condiții – Evaluare medicală efectuată exclusiv de un medic din cadrul sistemului public de asigurări de sănătate din statul membru de afiliere – Emiterea de către medicul respectiv a unui document care autorizează internarea persoanei asigurate – Obstacol nejustificat și disproporționat în calea liberei prestări a serviciilor – Inadmisibilitate
[art. 56 TFUE; Directiva 2011/24 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7 alin. (7)]
(a se vedea punctele 32-56 și dispozitiv 1)
Sănătate publică – Asistență medicală transfrontalieră – Corelația dintre Directiva 2011/24 și Regulamentul nr. 883/2004 – Excluderea aplicării cumulative a două acte în privința aceluiași serviciu de asistență medicală
(Regulamentul nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului; Directiva 2011/24 a Parlamentului European și a Consiliului)
(a se vedea punctele 60-62)
Securitate socială – Coordonarea sistemelor de securitate socială – Asigurare de sănătate – Prestații în natură acordate în alt stat membru – Tratament programat primit în alt stat membru decât cel de reședință al persoanei asigurate – Lipsa autorizării prealabile – Limitare semnificativă a rambursării costurilor asistenței medicale transfrontaliere – Admisibilitate – Condiții – Excepții – Persoană asigurată care a fost împiedicată să solicite o astfel de autorizație sau nu a putut aștepta decizia cu privire la această cerere – Împiedicare legată de starea de sănătate a persoanei sau de necesitatea de a primi îngrijiri de urgență
[art. 56 TFUE; Regulamentul nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 20 alin. (1) și (2)]
(a se vedea punctele 66-76 și dispozitiv 2)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Înalta Curte de Casație și Justiție (România), Curtea precizează condițiile și modalitățile de rambursare a costurilor asistenței medicale transfrontaliere efectuate de o persoană asigurată în temeiul Directivei 2011/24 (
1
) și al Regulamentului nr. 883/2004 (
2
).
În martie 2018, AF, care are reședința în România și este asigurat în sistemul public național de asigurări de sănătate, a fost diagnosticat cu adenocarcinom de prostată într‑o instituție medicală privată din România. Având în vedere beneficiile pentru sănătatea și recuperarea ulterioară a pacientului, tratamentul recomandat a fost o operație efectuată cu asistența unui robot chirurgical, pe care AF a decis să o efectueze în Germania, într‑o clinică specializată dedicată exclusiv acestei patologii.
Cu toate acestea, cererea pe care a introdus‑o după operație și care privea rambursarea costurilor asistenței medicale primite în Germania a fost respinsă de casa de asigurări de sănătate din România, printre altele, pentru motivul că nu era însoțită de un document care autorizează internarea sa. Acest document ar fi trebuit, potrivit cerințelor dreptului român, să fie întocmit de un medic din cadrul sistemului public de asigurări de sănătate român înainte de începerea acordării asistenței medicale programate.
Întrucât acțiunea sa împotriva deciziei casei de asigurări de sănătate a fost respinsă de Curtea de Apel Târgu Mureș (România), AF a formulat recurs la instanța de trimitere. Având îndoieli cu privire la conformitatea regimului român de rambursare a serviciilor medicale transfrontaliere cu dreptul Uniunii, această instanță a decis să sesizeze Curtea pe cale preliminară.
Aprecierea Curții
Efectuând o interpretare literală, contextuală și teleologică a articolului 7 alineatul (7) din Directiva 2011/24, Curtea arată, în primul rând, că această dispoziție nu se opune, sub rezerva limitelor pe care ea le prevede, ca un stat membru de afiliere să impună, în vederea rambursării costurilor asistenței medicale transfrontaliere, ca persoana asigurată să fie supusă unei evaluări medicale efectuate de către un medic din sistemul public de sănătate sau de asigurări de sănătate din acest stat membru și care a fost finalizată prin emiterea de către medicul respectiv a unui document care autorizează internarea acestei persoane.
În această privință, statele membre dispun de o largă marjă de apreciere pentru a stabili modalitățile și condițiile de rambursare a serviciilor de asistență medicală transfrontalieră, astfel încât ele pot prevedea ca asemenea servicii să fie supuse anumitor condiții, în măsura în care aceste condiții nu sunt discriminatorii și nu constituie un obstacol nejustificat în calea liberei prestări a serviciilor garantate de articolul 56 TFUE. Or, în cadrul examinării limitelor astfel enunțate la articolul 7 alineatul (7) din Directiva 2011/24, Curtea constată că, prin faptul că condiționează rambursarea serviciilor de asistență medicală transfrontalieră de efectuarea unei evaluări medicale de către un medic din cadrul sistemului public de asigurări de sănătate român și de obținerea din partea acestui medic a unui document care să autorizeze internarea, reglementarea română poate avea un efect disuasiv asupra recurgerii la serviciile medicale transfrontaliere și constituie, așadar, un obstacol în calea liberei prestări a serviciilor în sensul articolului 56 TFUE. În această privință, Curtea arată că, în cadrul unor îngrijiri spitalicești transfrontaliere, cel mai adesea, o asemenea evaluare va fi realizată și un asemenea document va fi în mod normal întocmit de un cadru medical care își desfășoară activitatea în statul membru pe teritoriul căruia urmează să fie acordate îngrijirile medicale.
Acest obstacol nu poate fi justificat de obiectivul general de menținere a echilibrului financiar al sistemului de securitate socială urmărit de reglementarea română. Astfel, sistemul de sănătate al statului membru de afiliere nu este susceptibil să fie supus unui risc de costuri suplimentare legate de suportarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere, având în vedere dubla limitare pe care o impune Directiva 2011/24 în privința rambursării acestor costuri. Pe de o parte, această rambursare este calculată pe baza tarifelor aplicabile asistenței medicale în statul membru de afiliere și, pe de altă parte, nu depășește costurile reale cu asistența medicală primită atunci când costul asistenței acordate în statul membru gazdă este inferior celui al asistenței acordate în statul membru de afiliere.
Pe de altă parte, chiar dacă nu poate fi exclus ca această condiție impusă de reglementarea română să permită asigurarea unui control al costurilor și evitarea pe cât posibil a oricărei risipe de resurse financiare rezultate printre altele din spitalizări inutile care ar fi prescrise de medici din cadrul sistemului privat de sănătate și care nu ar fi constrânși de necesitatea de a controla cheltuielile publice, o asemenea condiție nu apare, în orice caz, ca fiind conformă cu principiul proporționalității. Astfel, legiuitorul român ar fi putut avea în vedere măsuri mai puțin restrictive, precum instituirea unei proceduri de acceptare a certificatelor sau a rapoartelor medicale echivalente, însoțită de o verificare a justeții aparente a diagnosticului și a pertinenței tratamentului propus.
În al doilea rând, Curtea examinează dacă aplicarea unei formule de calcul care limitează în mod semnificativ cuantumul rambursării costurilor asistenței medicale transfrontaliere comparativ cu costurile efectiv suportate în statul membru în care au fost acordate îngrijirile medicale atunci când autorizația prealabilă necesară în temeiul Regulamentului nr. 883/2004 nu a fost obținută este conformă cu articolul 20 din acest regulament, interpretat în lumina articolului 56 TFUE, referitor la libera circulație a serviciilor.
În ceea ce privește, cu titlu introductiv, corelația dintre Directiva 2011/24 și Regulamentul nr. 883/2004, Curtea precizează că, din motive de coerență, aceste două acte nu pot fi aplicate cumulativ. În cazul în care pacientul are dreptul la asistență medicală transfrontalieră atât în temeiul Directivei 2011/24, cât și în temeiul Regulamentului nr. 883/2004 și aplicarea regulamentului respectiv este mai avantajoasă pentru pacient, ar trebui ca statul membru de afiliere să atragă atenția pacientului asupra acestui lucru. Problema aplicabilității Regulamentului nr. 883/2004 fiind o apreciere de ordin factual, îi revine instanței de trimitere competența de a verifica dacă acest regulament este aplicabil în speță.
Cu toate acestea, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, Curtea procedează la interpretarea Regulamentului nr. 883/2004.
Potrivit articolului 20 alineatele (1) și (2) din regulamentul amintit, o persoană asigurată care călătorește în alt stat membru decât cel de reședință pentru a beneficia de prestații în natură în timpul șederii sale trebuie să solicite autorizarea din partea instituției competente. După obținerea autorizației, persoana asigurată beneficiază de prestații în natură acordate de instituția de la locul de ședere, în conformitate cu dispozițiile legislației pe care o aplică, ca și cum această persoană ar fi fost asigurată în temeiul legislației menționate.
Cu toate acestea, întrucât aplicabilitatea acestui articol 20 în cazul unei situații determinate nu exclude posibilitatea ca această situație să intre în domeniul de aplicare al dispozițiilor privitoare la libera prestare a serviciilor, Curtea interpretează articolul menționat în lumina articolului 56 TFUE și a jurisprudenței referitoare la acesta. În această privință, ea amintește că, atunci când o persoană asigurată a primit asistență medicală transfrontalieră fără să fi solicitat și fără să fi obținut autorizația prealabilă necesară în acest scop sau atunci când refuzul de eliberare a acestei autorizații era întemeiat, ea nu are dreptul la rambursarea respectivelor îngrijiri decât în limita acoperirii garantate de sistemul de asigurări de sănătate la care este afiliată. Cuantumul rambursării costurilor menționate poate fi stabilit de statul membru de afiliere la un nivel inferior celui al costurilor suportate efectiv de această persoană, cu condiția ca formula de calcul al cuantumului menționat să se bazeze pe criterii obiective, nediscriminatorii și transparente.
Totuși, dacă, din motive legate de starea sa de sănătate sau de necesitatea de a primi îngrijiri de urgență într‑o instituție spitalicească, această persoană a fost împiedicată să solicite o astfel de autorizație prealabilă sau nu a putut aștepta decizia instituției competente cu privire la cererea de autorizare prezentată, ea are dreptul să obțină rambursarea unui cuantum echivalent cu cel care ar fi fost suportat în mod normal de această instituție dacă persoana respectivă ar fi avut o asemenea autorizație.
(
1
)	Directiva 2011/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2011 privind aplicarea drepturilor pacienților în cadrul asistenței medicale transfrontaliere (JO 2011, L 88, p. 45).
(
2
)	Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO 2004, L 166, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82, rectificare în JO 2004, L 200, p. 1).