62007CC0164
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 28 februarie 2008 (
1
)
Cauza C-164/07
James Wood
împotriva
Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions
„Articolul 12 CE — Discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate — Despăgubire acordată de Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions — Excludere”
I — Introducere
1.
Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește aspecte legate de discriminarea pe motiv de cetățenie sau naționalitate în cazul acordării de către stat a unei despăgubiri către victimele infracțiunilor. Curtea a abordat deja o tematică similară în cauza Cowan (
2
).
2.
Cu toate acestea, spre deosebire de cauza Cowan, în prezenta cauză nu este vorba despre despăgubirea victimelor infracțiunilor săvârșite pe teritoriul național. Dimpotrivă, Curții i se solicită, de această dată, să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu normele de drept comunitar a unei dispoziții naționale care prevede de asemenea o despăgubire a victimelor infracțiunilor săvârșite în străinătate, despăgubirea respectivă fiind acordată însă numai propriilor cetățeni.
II — Cadrul juridic
A — Reglementarea comunitară
3.
Articolul 12 primul paragraf CE prevede:
„În domeniul de aplicare a prezentului tratat și fără a aduce atingere dispozițiilor speciale pe care le prevede, se interzice orice discriminare exercitată pe motiv de cetățenie sau naționalitate.”
4.
Articolul 17 din Directiva 2004/80/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind despăgubirea victimelor infracționalității (
3
) (denumită în continuare „Directiva 2004/80”) prevede:
„Dispoziții mai favorabile
Prezenta directivă nu împiedică statele membre, în măsura în care aceste dispoziții sunt compatibile cu prezenta directivă:
(a)
să adopte sau să mențină dispoziții mai favorabile, în interesul victimelor infracțiunilor sau oricărei alte persoane afectate de o infracțiune;
(b)
să adopte sau să mențină dispoziții în vederea despăgubirii victimelor infracțiunilor săvârșite în afara teritoriului lor sau a oricărei alte persoane afectate de aceste infracțiuni, sub rezerva unor eventuale condiții pe care le pot preciza statele membre în acest scop;”
B — Reglementarea națională
5.
Articolul 706-3 din code de procédure pénale (Codul de procedură penală) francez prevede:
„Orice persoană care a suferit un prejudiciu rezultat din fapte intenționate sau neintenționate care prezintă caracterul material al unei infracțiuni poate obține repararea integrală a prejudiciilor rezultate în urma atingerilor aduse persoanei, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
1.
[…]
2.
[…]
3.
Persoana vătămată are cetățenia franceză. În caz contrar, faptele au fost comise pe teritoriul național, iar persoana vătămată este:
—
resortisant al unui stat membru al Comunității Economice Europene sau
—
sub rezerva tratatelor și a acordurilor internaționale, în situație de ședere legală, în ziua faptelor sau a cererii.
—
[…].”
III — Situația de fapt și procedura principală
6.
James Wood este un resortisant britanic care trăiește de peste 20 de ani în Franța. Împreună cu partenera sa, care este resortisant francez, acesta are trei copii, care au, de asemenea, cetățenia franceză.
7.
Unul dintre copii, fiica lor Helena Wood, a decedat în 2004 într-un accident de circulație survenit în Australia, unde aceasta își avea reședința pe durata unui stagiu.
8.
Familia Wood s-a adresat ulterior Comisiei pentru despăgubirea victimelor infracțiunilor din Nantes (Commission nantaise d'indemnisation des victimes d'infractions, denumită în continuare „Comisia pentru despăgubire”) și a solicitat repararea prejudiciilor materiale și morale suferite ca urmare a decesului fiicei lor Helena Wood.
9.
Mamei, precum și fratelui și surorii li s-a recunoscut dreptul la despăgubiri, aceștia ajungând la un acord cu privire la cuantumul acestora cu Fondul de garantare (Fonds de garantie) competent.
10.
În schimb, în ceea ce îl privește pe tatăl defunctei, Fondul de garantare i-a refuzat acestuia acordarea unei despăgubiri, pentru motivul că nu îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 706-3 din Codul de procedură penală. În conformitate cu această dispoziție, în cazul în care faptul care a cauzat prejudiciul s-a produs în străinătate, dreptul la despăgubiri le revine numai resortisanților francezi. Întrucât domnul Wood, spre deosebire de ceilalți membri ai familiei, nu are cetățenia franceză, acesta nu beneficiază de acest drept. Un astfel de drept i-ar fi revenit acestuia numai în cazul în care accidentul fiicei sale s-ar fi produs în Franța.
11.
Prin Memoriul din 11 ianuarie 2007, domnul Wood a depus o plângere împotriva Fondului de garantare la Comisia pentru despăgubire de pe lângă Tribunal de grande instance din Nantes. Acesta își întemeiază cererea pe articolul 7 din Tratatul CEE, care interzice orice discriminare pe motiv de cetățenie.
12.
Potrivit petiționarului, discriminarea există pentru simplul fapt că, întrucât nu are cetățenia franceză, nu i-a fost acordată o despăgubire în favoarea victimelor în aceleași condiții ca partenerei și copiilor săi, care sunt cetățeni francezi, deși trăiește de mai mult de 20 de ani în Franța, unde lucrează și își plătește impozitele.
IV — Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare și procedura în fața Curții
13.
Prin Decizia din 16 martie 2006, Comisia pentru despăgubire de pe lângă Tribunal de grande instance din Nantes a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Având în vedere principiul general al nediscriminării pe motive de cetățenie sau naționalitate prevăzut la articolul 7 din Tratatul de la Roma, prevederile articolului 706-3 din Codul de procedură penală francez sunt sau nu sunt compatibile cu dreptul comunitar în măsura în care un resortisant al Comunității Europene, care își are reședința în Franța și care este tatăl unui copil de cetățenie franceză decedat în afara teritoriului național, nu ar avea dreptul la primirea unei despăgubiri acordate de Fonds de garantie exclusiv din cauza cetățeniei sale?”
14.
În cadrul procedurii în fața Curții, pe lângă reclamantul și pârâtul din acțiunea principală, guvernul francez și Comisia Comunităților Europene au prezentat de asemenea observații scrise și orale. În plus, guvernul italian și cel portughez au prezentat observații scrise.
V — Apreciere
A — Admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
15.
Înainte de a analiza întrebarea preliminară, trebuie să abordăm mai întâi, pe scurt, două aspecte privind admisibilitatea cererii de pronunțare a hotărârii preliminare.
1. Interpretarea întrebării preliminare
16.
Întrebarea preliminară se referă la articolul 7 CEE. Interzicerea discriminării pe motive de cetățenie a fost proclamată însă, între timp, la articolul 12 primul paragraf din Tratatul de instituire a Comunității Europene. Articolul 12 primul paragraf CE este aplicabil, ratione temporis, și în speța de față. Prin urmare, ne vom referi în continuare la articolul 12 primul paragraf CE.
17.
Având în vedere formularea întrebării preliminare, trebuie precizat faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei proceduri de trimitere preliminară în temeiul articolului 234 CE, Curtea nu este competentă să se pronunțe cu privire la compatibilitatea unei măsuri naționale cu dreptul comunitar. Cu toate acestea, Curtea poate furniza instanței de trimitere toate elementele de interpretare a dreptului comunitar care îi permit acesteia să aprecieze problema compatibilității în momentul soluționării cauzei cu care a fost sesizată (
4
).
18.
În consecință, întrebarea preliminară trebuie interpretată în sensul că aceasta privește interpretarea articolului 12 primul paragraf CE.
2. Legitimitatea Comisiei pentru despăgubire de a adresa întrebarea preliminară
19.
De altfel, s-ar putea pune întrebarea dacă, în sensul articolului 234 CE, Comisia pentru despăgubire, care a adresat Curții prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare, reprezintă, în realitate, o instanță abilitată să formuleze o întrebare preliminară. Astfel, se poate face trimitere, în acest sens, la concluziile prezentate în cauza Cowan, în care avocatul general Lenz a constatat, în mod întemeiat, pe baza unei motivări detaliate, că o astfel de comisie trebuie considerată „instanță”, în sensul articolului 234 CE (
5
). Acesta a argumentat faptul că o comisie de acest tip reprezintă o instanță independentă, care este chemată să soluționeze litigii având ca obiect cereri de despăgubiri a victimelor; aceasta este instituită conform legii și este concepută ca instanță obligatorie, care își pronunță deciziile prin aplicarea unor norme juridice, în special a dispozițiilor din Code de procédure pénale.
3. Concluzie intermediară
20.
În consecință, prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Comisia pentru despăgubire de pe lângă Tribunal de grande instance din Nantes este admisibilă.
B — Cu privire la fond
21.
Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește întrebarea dacă articolul 12 primul paragraf CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia despăgubirea acordată victimelor infracțiunilor săvârșite în străinătate este prevăzută în mod exclusiv în favoarea resortisanților proprii, o astfel de despăgubire fiind, prin urmare, refuzată unui resortisant dintr-un alt stat membru care își are reședința pe teritoriul statului în cauză.
22.
Înainte de a examina consecințele care decurg din articolul 12 primul paragraf CE cu privire la reglementarea națională, trebuie să abordăm, mai întâi, Directiva 2004/80.
1. Directiva 2004/80 privind despăgubirea victimelor infracționalității
23.
Guvernul portughez și cel italian arată în mod întemeiat că domeniul despăgubirii victimelor infracțiunilor săvârșite în afara teritoriului unui stat membru nu este armonizat. În materie de despăgubire a victimelor infracțiunilor există într-adevăr un act normativ comunitar, și anume Directiva 2004/80. La articolul 17 din aceasta se precizează că respectiva directivă nu împiedică statele membre să adopte sau să mențină dispoziții în vederea despăgubirii victimelor infracțiunilor săvârșite în afara teritoriului lor sau a oricărei alte persoane afectate de aceste infracțiuni.
24.
Ambele guverne au dedus din această competență a statelor membre că din dreptul comunitar nu rezultă în această privință nicio cerință pentru reglementările naționale. Această concluzie nu poate fi dedusă însă din competența statelor membre.
25.
În realitate, chiar și în domeniul competențelor care le rămân, statele membre trebuie să își exercite prerogativele cu respectarea dreptului comunitar (
6
). Prin urmare, trebuie să examinăm în continuare dacă există cerințe care rezultă din principiul nediscriminării prevăzut la articolul 12 CE, și, în caz afirmativ, care sunt acestea.
2. Domeniul de aplicare al principiului nediscriminării
26.
Articolul 12 primul paragraf CE interzice, în domeniul de aplicare al tratatului, orice discriminare exercitată pe motiv de cetățenie sau naționalitate. În consecință, trebuie să stabilim în continuare, mai întâi, dacă ansamblul circumstanțelor prezentate în speță intră sub incidența domeniului de aplicare al tratatului.
27.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții de Justiție, printre situațiile care intră în domeniul de aplicare al dreptului comunitar figurează și acelea referitoare la exercitarea libertăților fundamentale garantate de tratat, în special acelea care privesc libera circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, astfel cum este recunoscută de articolul 18 CE (
7
).
28.
Prezenta cauză intră în sfera de incidență a domeniului de aplicare al tratatului, fie datorită faptului că domnul Wood s-a stabilit în Franța, unde își desfășoară activitatea economică, fie pentru că acesta și-a exercitat dreptul la liberă circulație în calitate de cetățean al Uniunii.
29.
Cererea de pronunțare a hotărârii preliminare nu cuprinde informații detaliate privind situația profesională a domnului Wood. Se precizează într-un singur loc că acesta declară că își are reședința și lucrează de mai mult de 20 de ani în Franța. Nu se precizează însă dacă este salariat sau desfășoară o activitate independentă. De asemenea, nu este clar dacă declarația respectivă este necontestată sau nu face decât să redea afirmațiile reclamantului.
30.
Dacă ne bazăm pe aceste informații, în momentul în care s-a ridicat problema dreptului la acordarea de despăgubiri, domnul Wood s-a prevalat, în funcție de tipul de activitate profesională desfășurată în Franța, fie de dreptul la liberă circulație în conformitate cu articolul 39 CE, fie de libertatea de stabilire în temeiul articolului 43 CE.
31.
Dacă însă din procedura de la instanța de trimitere ar reieși că domnul Wood nu desfășura o activitate profesională, cauza ar intra sub incidența domeniului de aplicare al tratatului în sensul articolului 12 CE în temeiul dispoziției din tratat privind cetățenia Uniunii (articolul 18 CE). Într-adevăr, potrivit jurisprudenței Curții, un cetățean al Uniunii care și-a exercitat dreptul la libera circulație în conformitate cu articolul 18 primul paragraf intră sub incidența domeniului de aplicare al tratatului și poate invoca principiul general al nediscriminării proclamat la articolul 12 primul paragraf.
32.
Statutul de cetățean al Uniunii are, în realitate, vocația de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre, ceea ce le permite acelor resortisanți care se regăsesc în aceeași situație să obțină același tratament juridic în domeniul de aplicare ratione materiae al tratatului, independent de cetățenia sau naționalitatea lor și sub rezerva excepțiilor expres prevăzute în această privință (
8
).
33.
Va reveni instanței de trimitere obligația de a stabili dacă prezenta cauză aparține în mod concret domeniului de aplicare al tratatului în temeiul articolului 39 CE, al articolului 43 CE sau al articolului 18 CE.
34.
În concluzie, este cert că situația domnului Wood intră sub incidența domeniului de aplicare al tratatului și că acesta poate invoca, prin urmare, dreptul de a nu face obiectul discriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate.
3. Diferența de tratament
35.
Trebuie examinat astfel în continuare dacă domnul Wood a fost discriminat pe motiv de cetățenie sau naționalitate. În opinia Fondului de garantare, nu există nicio diferență de tratament. Fondul de garantare își întemeiază poziția, printre altele, pe faptul că domnul Wood ar fi beneficiat de prestații la despăgubiri dacă ar fi renunțat la cetățenia britanică și ar fi dobândit cetățenia franceză.
36.
Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul nediscriminării impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (
9
).
37.
Faptul că, în speță, situații comparabile sunt tratate în mod diferit este evident dacă se compară situația domnului Wood cu cea a partenerei sale de cetățenie franceză. Ambii trăiesc împreună de mai mult de 20 de ani în Franța și au suferit ca urmare a pierderii fiicei care a avut loc în urma unei infracțiuni săvârșite în străinătate. Ei se află în aceeași relație de rudenie față de defunctă și au suferit, așadar, același prejudiciu.
38.
Cu excepția cetățeniei, situația domnului Wood și a partenerei sale nu se deosebesc, prin urmare, în ceea ce privește condițiile dreptului la despăgubiri. Cu toate acestea, numai partenera sa obține o despăgubire, în timp ce domnul Wood nu primește nimic.
39.
Prin urmare, situații comparabile sunt tratate în mod diferit. Întrucât diferența de tratament se întemeiază în mod explicit pe criteriul cetățeniei, ne aflăm în situația unei discriminări directe. În ceea ce privește existența discriminării, contrar afirmațiilor pârâtului, este, așadar, lipsit de relevanță faptul că, prin schimbarea cetățeniei, domnul Wood ar putea primi o despăgubire.
4. Justificare
40.
În consecință, singurul lucru care rămâne de examinat este dacă această discriminare poate fi justificată.
41.
O diferență de tratament este justificată în cazul în care aceasta se întemeiază pe motive obiective, independente de cetățenia sau de naționalitatea persoanelor în cauză și este proporțională cu obiectivul urmărit în mod legitim de dreptul național (
10
).
42.
Este îndoielnic faptul că o reglementare națională care operează o discriminare directă pe motiv de cetățenie sau naționalitate poate fi justificată în vreun caz (
11
). Acest lucru nu trebuie însă dezbătut aici, întrucât, chiar și în cazul în care se pornește de la ideea că există posibilitatea de a furniza o astfel de justificare, trebuie concluzionat că o asemenea justificare nu există în prezenta cauză.
43.
Guvernul portughez consideră că justificarea rezidă în ideea de solidaritate națională, în sensul că un stat membru poate limita acordarea de despăgubiri victimelor infracțiunilor săvârșite în afara teritoriului său la propriii resortisanți.
44.
Guvernul francez recunoaște la rândul său că, în opinia sa, domnul Wood ar trebui să primească o despăgubire, la fel ca soția și copiii acestuia. Acesta nu aduce nicio justificare în ceea ce privește criteriul cetățeniei sau al naționalității drept condiție de acordare a despăgubirii.
45.
Guvernul francez evocă însă cheltuielile care ar rezulta în urma acordării nelimitate de despăgubiri către victime pentru sistemul financiar și pentru nivelul general al sistemului de despăgubire a victimelor infracțiunilor. Sistemul de despăgubire a victimelor infracțiunilor din Franța este, în realitate, deosebit de generos și prevede un astfel de drept într-un număr foarte mare de cazuri. Astfel, nu numai victimele directe ale infracțiunilor beneficiază de despăgubiri, ci și victimele indirecte, noțiunea de victime indirecte fiind interpretată de asemenea într-un mod foarte larg.
46.
În lipsa oricărei limitări, orice cetățean al unui stat membru care locuiește doar pentru un timp scurt în Franța din motive turistice ar putea solicita de asemenea o despăgubire în favoarea victimelor în cazul în care, pe durata șederii sale în Franța, o persoană apropiată este victima unei infracțiuni săvârșite în țara de origine a acestuia sau într-o țară terță.
47.
Curtea a recunoscut în câteva cazuri că, în cazul în care acordarea anumitor prestații sociale este susceptibilă să devină o sarcină excesivă, un stat membru poate condiționa acest lucru de existența unei legături reale între persoană și stat (
12
), a unui anumit grad de integrare în societate (
13
) sau a unui anumit grad de atașament față de societatea din statul membru respectiv (
14
). Curtea s-a pronunțat astfel, de exemplu, în Hotărârea Bidar, în legătură cu ajutoarele acordate studenților și destinate să acopere cheltuielile de întreținere, în sensul că oricărui stat membru îi este permis să vegheze ca acordarea ajutoarelor care vizează acoperirea cheltuielilor de întreținere ale studenților provenind din alte state membre să nu devină o sarcină nerezonabilă care ar putea avea consecințe asupra nivelului global al ajutoarelor care pot fi acordate de acest stat.
48.
În cazul aplicării prin analogie a acestor considerații la prezenta cauză, pare să fie legitim, în vederea înlăturării riscului unor cheltuieli excesive, ca acordarea unei despăgubiri victimelor infracțiunilor săvârșite în străinătate să fie condiționată de existența unei legături efective între persoana care solicită prestația și statul membru care o acordă.
49.
O reglementare națională care ar urmări să limiteze prestațiile în favoarea victimelor infracțiunilor săvârșite în străinătate la acele persoane care prezintă legături efective cu societatea franceză ar urmări, prin urmare, un obiectiv admisibil.
50.
Pentru a fi justificată însă, o astfel de reglementare națională ar trebui să respecte în plus condițiile privind proporționalitatea (
15
). O măsură este proporțională atunci când aceasta este adecvată atingerii obiectivului urmărit și nu depășește ceea ce este necesar atingerii acestuia.
51.
În această privință, în cazul unor prestații care nu sunt reglementate de dreptul comunitar, statele membre dispun de o marjă de apreciere considerabilă în ceea ce privește stabilirea criteriilor de evaluare a unei astfel de legături efective, respectând totodată limitele impuse de dreptul comunitar (
16
).
52.
O reglementare națională care subordonează acordarea despăgubirii victimelor infracțiunilor criteriului cetățeniei sau al naționalității nu poate fi însă justificată, chiar dacă se consideră că o măsură de discriminare directă s-ar putea justifica în principiu.
53.
Luându-se în considerare numai cetățenia beneficiarului prestației, sunt excluse de la acordarea prestației și persoane care prezintă în suficientă măsură o legătură efectivă cu societatea franceză. O persoană precum domnul Wood, care trăiește și muncește de 20 de ani în Franța, prezintă în mod neîndoielnic, astfel cum recunoaște de altfel chiar și guvernul francez, un grad de integrare suficient în societatea franceză, care exclude posibilitatea de a i se refuza acordarea despăgubirii în favoarea victimelor infracțiunilor. De la bun început, o astfel de măsură nu este adecvată atingerii obiectivului urmărit.
54.
Unul dintre criteriile posibile pentru stabilirea existenței unei legături efective cu societatea franceză ar putea fi totuși reședința solicitantului (
17
). Integrarea solicitantului unei prestații în societatea unui stat membru poate fi dovedită în condițiile în care se constată că acesta a locuit un anumit timp în acel stat membru (
18
). Cu toate acestea, configurația concretă a unui astfel de criteriu al reședinței și în special durata șederii necesare trebuie să respecte de asemenea principiul proporționalității (
19
).
55.
În plus, un astfel de criteriu al reședinței nu ar fi contrar hotărârii Curții pronunțate în cauza Cowan.
56.
La baza Hotărârii Cowan se afla o normă juridică franceză care a subordonat acordarea de despăgubiri victimelor infracțiunilor condiției ca persoana în cauză să fie posesoare a unei cărți de rezident sau să fie resortisant al unui stat care încheiase un acord de reciprocitate cu Franța.
57.
Domnul Cowan venise ca turist în Franța, unde a fost victima unei infracțiuni. Întrucât sejurul domnului Cowan ca turist se înscria în cadrul aspectului pasiv al liberei prestări a serviciilor, reglementarea națională în discuție intra sub incidența domeniului de aplicare al tratatului în sensul articolului 12 CE. Curtea a declarat că faptul că o reglementare națională subordonează acordarea despăgubirii în favoarea persoanelor care nu sunt resortisanți naționali condiției ca persoana să posede o carte de rezident – altfel spus, să locuiască pe teritoriul statului respectiv – constituie o diferență de tratament nejustificată în măsura în care propriii cetățeni nu trebuie să îndeplinească această condiție (
20
).
58.
Din această hotărâre nu rezultă însă că, în cauza de față, criteriul reședinței nu ar fi compatibil cu dreptul comunitar.
59.
În realitate, „legătura efectivă” dintre cetățean și stat exista deja în cauza Cowan dintr-un alt motiv. Raporturile suficient de strânse cu Franța rezultau din faptul că infracțiunea fusese comisă pe teritoriul francez, iar domnul Cowan era victima directă a infracțiunii. Având în vedere faptul că, în plus, fusese stabilită deja o legătură efectivă, acordarea despăgubirii nu putea fi subordonată condiției unei alte „legături efective” sub forma unui criteriu al reședinței.
60.
Cu toate acestea, întrucât, într-o situație precum cea care stă la baza cauzei Wood, legătura efectivă nu rezultă din locul săvârșirii infracțiunii, admisibilitatea criteriului reședinței ar putea fi luată în considerare în speță, spre deosebire de situația din cauza Cowan.
5. Concluzie preliminară
61.
Refuzul de a acorda despăgubiri victimelor infracțiunilor pe motiv de cetățenie sau naționalitate nu poate fi justificat.
VI — Concluzie
62.
Având în vedere considerațiile anterioare, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară astfel:
„Articolul 12 primul paragraf CE trebuie interpretat în sensul că acordarea de către un stat membru a unei despăgubiri persoanelor care au reședința pe teritoriul său pentru infracțiuni săvârșite în afara acestui teritoriu nu trebuie să fie subordonată condiției ca acestea să aibă cetățenia sau naționalitatea statului membru respectiv.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Hotărârea din 2 februarie 1989, Cowan (186/87, Rec., p. 195).
(
3
)	JO L 261, p. 15, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 31.
(
4
)	A se vedea numai Hotărârea din 23 martie 2006, Enirisorse (C-237/04, Rec., p. I-2843, punctul 24), Hotărârea din 3 mai 2001, Verdonck și alții (C-28/99, Rec., p. I-3399, punctul 28), și Hotărârea din 15 decembrie 1993, Hünermund și alții (C-292/92, Rec., p. I-6787, punctul 8).
(
5
)	Concluziile avocatului general Lenz prezentate la 6 decembrie 1988 în cauza Cowan,(186/87, Rec., p. 195, punctul 7). În hotărârea pronunțată în cauza Cowan (citată la nota de subsol 2), Curtea de Justiție a plecat în mod tacit de la premisa admisibilității întrebării preliminare formulate de o astfel de comisie.
(
6
)	A se vedea numai Hotărârea din 18 decembrie 2007, Skatteverket (C-101/05, Rep., p. I-11531, punctul 19), și Hotărârea Cowan (citată la nota de subsol 2, punctul 19).
(
7
)	A se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2007, Comisia/Germania (C-318/05, Rep., p. I-6957, punctul 126), Hotărârea din 11 septembrie 2007, Schwarz și Gootjes-Schwarz (C-76/05, Rep., p. I-6849, punctul 87), Hotărârea din 23 octombrie 2007, Morgan (C-11/06, Rep. I-9161, punctul 23), Hotărârea din 12 iulie 2005, Schempp (C-403/03, Rec., p. I-6421, punctul 18), Hotărârea din 2 octombrie 2003, Garcia Avello (C-148/02, Rec., p. I-11613, punctul 24), precum și Hotărârea din 24 noiembrie 1998, Bickel și Franz (C-274/96, Rec., p. I-7637, punctul 15).
(
8
)	A se vedea, printre altele, Hotărârea Comisia/Germania (citată la nota de subsol 7, punctul 125), Hotărârea din 23 martie 2004, Collins (C-138/02, Rec., p. I-2703, punctul 61), Hotărârea Garcia Avello (citată la nota de subsol 7, punctele 22 și 23), Hotărârea din 11 iulie 2002, D'Hoop (C-224/98, Rec., p. I-6191, punctul 28), precum și Hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk (C-184/99, Rec., p. I-6193, punctul 31).
(
9
)	A se vedea numai Hotărârea din 12 septembrie 2006, Emann și Sevinger (C-300/04, Rec., p. I-8055, punctul 57), Hotărârea din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA (C-344/04, Rec., p. I-403, punctul 95), precum și Hotărârea Garcia Avello (citată la nota de subsol 7, punctul 31).
(
10
)	Hotărârea din 15 martie 2005, Bidar (C-209/03, Rec., p. I-2119, punctul 54), Hotărârea din 15 septembrie 2005, Ioannidis (C-258/04, Rec., p. I-8275, punctul 29), Hotărârea din 11 iulie 2002, D'Hoop (C-224/98, Rec. p. I-6191, punctul 36), Hotărârea Bickel și Franz (citată la nota de subsol 7, punctul 27), precum și Hotărârea Garcia Avello (citată la nota de subsol 7, punctul 31).
(
11
)	Cu privire la posibilitatea teoretică a furnizării unei justificări chiar și în cazul discriminării directe, a se vedea în special Hotărârea din 6 iunie 2002, Ricordi (C-360/00, Rec., p. I-5089, punctul 33), Hotărârea din 12 mai 1998, Martínez Sala (C-85/96, Rec., p. I-2691, punctul 64), Hotărârea din 2 octombrie 1997, Saldanha și MTS (C-122/96, Rec., p. I-5325, punctul 26 și următoarele), precum și Hotărârea din 20 mai 1997, Hayes (C-323/95, Rec., p. I-1711, punctul 24). Împotrivă s-a pronunțat Curtea în special în Hotărârea din 20 octombrie 1993, Phil Collins și alții (C-92/92 și C-326/92, Rec., p. I-5145, punctul 32), și în Hotărârea din 13 februarie 1985, Gravier (293/83, Rec., p. 593).
(
12
)	Hotărârea D’Hoop (citată la nota de subsol 8, punctul 38) și Hotărârea Collins (citată la nota de subsol 8, punctul 67).
(
13
)	Hotărârea Morgan (citată la nota de subsol 7, punctul 43) și Hotărârea Bidar (citată la nota de subsol 10, punctele 56 și 57).
(
14
)	Hotărârea din 26 octombrie 2006, Tas-Hagen și Tas (C-192/05, Rec., p. I-10451, punctul 34).
(
15
)	A se vedea numai Hotărârea Comisia/Germania (citată la nota de subsol 7, punctul 136) și Hotărârea Tas-Hagen (citată la nota de subsol 14, punctul 35).
(
16
)	Hotărârea Tas-Hagen (citată la nota de subsol 14, punctul 36) și concluziile prezentate de noi la 30 mai 2006 în această cauză.
(
17
)	A se vedea, în ceea ce privește acest criteriu, concluziile prezentate de noi în cauza Tas-Hagen (citată la nota de subsol 16, punctul 62 și următoarele).
(
18
)	Hotărârea Bidar (citată la nota de subsol 10, punctul 59).
(
19
)	Hotărârea Collins (citată la nota de subsol 8, punctele 66 și 72) și Hotărârea Tas-Hagen (citată la nota de subsol 14, punctele 36 și 37). A se vedea în această privință de asemenea concluziile prezentate de noi în cauza Tas-Hagen (citată la nota de subsol 14, punctele 63 și 64).
(
20
)	Hotărârea Cowan (citată la nota de subsol 2, punctul 10).