62005CC0380
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
M. POIARES MADURO
prezentate la 12 septembrie 2007 (
1
)
Cauza C-380/05
Centro Europa 7 Srl
împotriva
Ministero delle Comunicazioni e Autorità per le garanzie nelle comunicazioni și Direzione generale per le concessioni e le autorizzazioni del Ministero delle Comunicazioni
„Libera prestare a serviciilor — Comunicaţii electronice — Activităţi de difuzare a programelor de televiziune — Noul cadru de reglementare comun — Atribuirea frecvenţelor radio de emisie”
1.
Prin cererea de pronunţare a unei hotărâri preliminare în prezenta cauză, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) (Italia) adresează Curţii o serie de întrebări privind concurenţa loială, libera prestare a serviciilor, libertatea de exprimare, precum şi principiul pluralismului media. Procedura principală priveşte o societate de televiziune căreia, la mai mulţi ani după ce obţinuse drepturile de difuzare a programelor de televiziune pe plan naţional printr-o procedură concurenţială, nu i-au fost încă atribuite frecvenţele radio necesare exercitării acelor drepturi. Între timp, legislaţia naţională a permis operatorilor tradiţionali continuarea activităţilor lor de difuzare a programelor de televiziune şi utilizarea frecvenţelor radio, prelungind în acest mod o situaţie în contradicţie cu rezultatul procedurii concurenţiale. Vom aborda problemele ridicate de instanţa de trimitere în principal în lumina normelor privind libera prestare a serviciilor.
I — Situaţia de fapt, cadrul juridic naţional şi cererea de pronunţare a unei hotărâri preliminare
2.
Cadrul juridic naţional relevant se compune dintr-un ansamblu complex de legi şi decrete-lege, însă trei măsuri legislative au constituit în mod succesiv piatra unghiulară a normelor care reglementează difuzarea naţională a programelor de televiziune: Legea nr. 223/1990 (denumită în continuare „Legea Mammi”) (
2
), Legea nr. 249/1997 (denumită în continuare „Legea Maccanico”) (
3
) şi Legea nr. 112/2004 (denumită în continuare „Legea Gasparri”) (
4
).
3.
Legea Maccanico a fost adoptată în iulie 1997, după ce Corte Constituzionale (Curtea Constituţională) (Italia) a reţinut, într-o hotărâre din decembrie 1994 (
5
), că dispoziţiile antitrust din Legea Mammi erau inadecvate pentru prevenirea poziţiilor dominante care ar fi putut ameninţa pluralismul media. Legea Maccanico a instituit Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (Autoritatea pentru garanţii în domeniul comunicaţiilor, denumită în continuare „AGC”) şi a introdus noi restricţii în ceea ce priveşte concentrările pe piaţa naţională a difuzării programelor de televiziune, în vederea asigurării concurenţei şi a respectării principiului pluralismului. Conform Legii Maccanico, începând cu 30 aprilie 1998, niciunui operator nu îi era permis să emită mai mult de 20 % din programele televizate naţionale.
4.
De asemenea, Legea Maccanico prevedea un regim tranzitoriu pentru operatorii tradiţionali ale căror canale existente depăşeau pragul de 20 %. În temeiul normelor tranzitorii, aceşti operatori puteau să continue să emită cu titlu provizoriu şi după 30 aprilie 1998, cu condiţia ca emisiile lor să fie difuzate în acelaşi timp atât pe unde hertziene, cât şi prin cablu sau satelit. Legea prevedea că acele canale de televiziune care depăşeau pragul trebuiau să înceteze emisia prin unde hertziene după adoptarea unui plan naţional de atribuire a frecvenţelor.
5.
Având în vedere obiectivele Legii Maccanico, a fost iniţiată o procedură concurenţială, în martie 1999, pentru atribuirea drepturilor de difuzare naţională a programelor de televiziune pe frecvenţe hertziene. Din cauza limitărilor tehnice, numărul canalelor hertziene nu putea fi mai mare de 11. Trei canale erau rezervate televiziunii publice, iar maximum opt canale erau disponibile pentru operatorii privaţi.
6.
Întrucât a participat cu succes la procedura de concurenţială, Centro Europa 7 Srl (denumită în continuare „Europa 7”) a obţinut drepturi de difuzare a programelor de televiziune la nivel naţional. Drepturile au fost acordate prin Decretul ministerial din 28 iulie 1999, publicat la data de 28 octombrie a aceluiaşi an. În ceea ce priveşte frecvenţele specifice, decretul face trimitere la planul naţional de atribuire care urma să fie pus în aplicare. În temeiul decretului, AGC şi Ministerul Telecomunicaţiilor trebuiau să pună în aplicare planul naţional de atribuire în termen de 24 luni de la data notificării decretului. În caz de „impedimente obiective” această perioadă putea fi extinsă cu încă 12 luni.
7.
Planul naţional de atribuire nu s-a concretizat. Prin urmare, Europa 7 nu a primit nicio frecvenţă şi, în pofida faptului că obţinuse drepturi de difuzare a programelor de televiziune, nu a fost practic în măsură să înceapă să emită. Între timp, o serie de legi succesive şi de hotărâri judecătoreşti a permis operatorilor tradiţionali, inclusiv celor care nu au câştigat în procedura concurenţială, să emită în continuare.
8.
De exemplu, Legea nr. 66/2001 (
6
), care reglementa tranziţia de la televiziunea în mod analogic la cea în mod digital, permitea acestor operatori să continue emiterea pe frecvenţe hertziene până la punerea în aplicare a unui plan naţional de atribuire a frecvenţelor de difuzare a programelor de televiziune pe cale digitală. Acel plan trebuia să se aplice cel mai târziu la 31 decembrie 2002. Termenul s-a scurs fără ca vreun plan să fi fost stabilit.
9.
Într-o hotărâre din noiembrie 2002, Corte Costituzionale a reţinut că transferul de canale care depăşeşte pragul antitrust de 20 % de la unde hertziene la televiziunea prin cablu sau satelit ar trebui să aibă loc nu mai târziu de 31 decembrie 2003, oricare ar fi stadiul dezvoltării televiziunii digitale (
7
). Totuşi, în pofida acestei hotărâri, posibilitatea operatorilor tradiţionali de a continua să utilizeze frecvenţele hertziene pentru canalele ce depăşeau pragul antitrust a fost din nou prelungită prin Decretul-lege nr. 352/2003 (
8
) (devenit ulterior Legea nr. 43/2004 (
9
)) şi prin Legea Gasparri.
10.
Legea Gasparri a permis efectiv operatorilor tradiţionali utilizarea frecvenţelor pentru canalele ce depăşeau pragul antitrust, blocând în acest mod atribuirea acestor frecvenţe noilor operatori, cum ar fi Europa 7, pe perioada punerii în aplicare a unui plan naţional de atribuire a frecvenţelor pentru televiziunea digitală. În plus, conform Legii Gasparri, numai operatorii activi puteau participa la procedură în vederea obţinerii dreptului de a utiliza frecvenţe pentru televiziunea digitală. În fine, Legea Gasparri a redefinit pragul de 20 % care fusese introdus de Legea Maccanico.
11.
Astfel, la data stabilită anumiţi operatori de televiziune naţională nu obţinuseră drepturile de difuzare, dar li se permitea totuşi să îşi continue activităţile de difuzare a programelor de televiziune chiar dacă depăşiseră pragul antitrust. Europa 7, în pofida faptului că obţinuse drepturile de difuzare, nu putea începe să emită deoarece nu primise frecvenţele necesare. În plus, întrucât Europa 7 nu era un operator activ, nu putea obţine drepturi de difuzare pentru televiziunea digitală.
12.
După expirarea perioadei de 24 de luni de la notificarea expirării licenţei sale de difuzare a programelor de televiziune, Europa 7 a sesizat Tribunale Amministrativo Regionale Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio). Aceasta a solicitat să se dispună ca autorităţile administrative competente să atribuie frecvenţele necesare şi să plătească daune interese pentru prejudiciul suferit până la acel moment. În subsidiar, în cazul în care atribuirea frecvenţelor s-ar dovedi imposibilă, Europa 7 a cerut repararea prejudiciului. Tribunale Amministrativo Regionale Lazio a reţinut că Europa 7 nu se bucură de un drept subiectiv („diritto soggettivo”) în temeiul căruia să îi fie alocate frecvenţe specifice şi a respins acţiunea în totalitate. Europa 7 a declarat ulterior apel în faţa Consiglio di Stato.
13.
În cursul procedurii naţionale, autorităţile italiene au invocat în apărare Decretul-lege nr. 352/2003 şi Legea Gasparri. În acest context, Consiglio di Stato a adresat Curţii o serie de întrebări:
„1)
Articolul 10 din CEDO [Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, denumită în continuare «CEDO»], la care face trimitere articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană, garantează pluralismul extern al informaţiei în sectorul difuzării programelor de televiziune, astfel încât statele membre sunt ţinute să garanteze un pluralism efectiv şi o concurenţă efectivă în acest sector, întemeiată pe un sistem antitrust care să garanteze, în funcţie de dezvoltarea tehnologică, accesul la canale şi pluralitatea operatorilor, fără a fi posibil să se considere drept licite situaţiile de duopol de pe piaţă?
2)
Prevederile Tratatului CE care garantează libera prestare a serviciilor şi concurenţa, astfel cum sunt interpretate de Comisie în Comunicarea interpretativă din 29 aprilie 2000 privind concesiunile în dreptul comunitar, impun ca aceste concesiuni să fie acordate potrivit unor principii de natură să asigure un tratament nediscriminatoriu şi egalitar, transparenţa, proporţionalitatea şi respectarea drepturilor particularilor? Dispoziţiile dreptului italian prevăzute la articolul 3 alineatul 7 din Legea nr. 249/1997 şi la articolul 1 din Decretul-lege nr. 352 din 24 decembrie 2003, devenit Legea nr. 112/2004 (Legea Gasparri)[ (
10
)], sunt contrare respectivelor prevederi şi principii ale tratatului, prin faptul că au permis unor persoane care exploatează canale de difuzare a programelor de televiziune «care depăşesc» limitele antitrust să îşi desfăşoare în continuare activitatea, fără întrerupere, cu excluderea operatorilor precum societatea apelantă, care, deşi titulari ai concesiunii respective, obţinută ca urmare a unei proceduri concurenţiale legale, nu au putut desfăşura activitatea care face obiectul concesiunii întrucât nu le-au fost atribuite frecvenţe radio (din cauza insuficienţei sau rarităţii acestora, care rezultă din această continuare a exploatării de către titularii de canale denumite excedentare)?
3)
Articolul 17 din [Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea reţelelor şi serviciilor de comunicaţii electronice (Directiva privind autorizarea)] determina eficacitatea directă a acesteia în ordinea juridică internă, începând de la 25 iulie 2003, şi impunea statului membru care ar fi acordat concesiuni pentru activitatea de difuzare a programelor de televiziune (cuprinzând dreptul de a instala reţele, de a furniza servicii de comunicaţie electronică sau dreptul de a utiliza frecvenţe radio) să pună aceste concesiuni în conformitate cu reglementarea comunitară? Această obligaţie presupunea necesitatea de a atribui în mod efectiv frecvenţele radio necesare pentru desfăşurarea activităţii?
4)
Prin faptul că prevăd proceduri publice, transparente si nediscriminatorii (articolul 5), care să se desfăşoare în baza unor criterii obiective, transparente, nediscriminatorii şi proporţionale (articolul 9), articolul 9 din [Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru reţelele şi serviciile de comunicaţii electronice (Directivă-cadru)] şi articolul 5 din Directiva privind autorizarea se opun unui regim de autorizare generală, prevăzut de dreptul naţional (articolul 23 alineatul 5 din Legea nr. 112/2004), care, permiţând menţinerea unor canale denumite «excedentare», care nu au făcut obiectul unei selecţii pe calea unei proceduri concurenţiale, ajung să lezeze drepturile de care se bucură alte întreprinderi în temeiul reglementării comunitare (articolul 17 alineatul (2) din Directiva 2002/20/CE […]), întreprinderi care, deşi au câştigat proceduri concurenţiale, sunt împiedicate să îşi desfăşoare activitatea?
5)
Articolul 9 din Directiva 2002/21/CE […], articolul 5 alineatul (2) al doilea paragraf şi articolul 7 alineatul (3) din Directiva 2002/20/CE […] şi articolul 4 din Directiva 2002/77/CE a Comisiei din 16 septembrie 2002 privind concurenţa pe pieţele de reţele şi servicii de comunicaţii electronice impuneau statelor membre să pună capăt, cel puţin începând de la 25 iulie 2003 (articolul 17 din Directiva privind autorizarea) unei situaţii de ocupare de fapt a frecvenţelor radio (exploatarea unor instalaţii fără concesiune sau autorizaţie acordată ca urmare a unei proceduri de selecţie), având în vedere activitatea de difuzare a programelor de televiziune astfel cum era desfăşurată, astfel încât să nu permită ca această activitate să se desfăşoare în lipsa oricărei planificări corecte a difuzării hertziene, în pofida oricărei logici de dezvoltare a pluralismului şi în contradicţie cu aceleaşi concesiuni pe care statul membru le-a acordat prin intermediul unei proceduri publice?
6)
Derogarea prevăzută la articolul 5 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2002/20/CE […] şi la articolul 4 din Directiva 2002/77/CE […] putea şi poate fi invocată de statul membru exclusiv în favoarea pluralismului informaţiei şi pentru a garanta protejarea diversităţii culturale sau lingvistice, iar nu în beneficiul exploatanţilor de canale care depăşesc limitele antitrust prevăzute deja de reglementarea naţională?
7)
Statul membru trebuie să indice, pentru a invoca derogarea prevăzută la articolul 5 din Directiva 2002/20/CE […], care sunt obiectivele urmărite efectiv de prevederea derogatorie naţională?
8)
Această derogare se poate aplica, în afara cazului concesionarului serviciului public de difuzare a programelor de televiziune (RAI în Italia), şi în beneficiul operatorilor privaţi care nu au participat cu succes la proceduri de selecţie, şi în detrimentul întreprinderilor care, dimpotrivă, au obţinut o concesiune prin intermediul unei proceduri de achiziţie publică?
9)
Ansamblul normelor care decurg din dreptul comunitar primar şi derivat, care urmăresc garantarea unei concurenţe efective («workable competition») şi în sectorul pieţei difuzării programelor de televiziune, nu ar fi trebuit să îi impună legiuitorului naţional să evite suprapunerea prorogării vechiului regim tranzitoriu [aplicabil difuzării analogice] care a însoţit începutul sistemului digital hertzian, din moment ce numai în cazul renunţării la emisiunile analogice hertziene (şi, în consecinţă, al trecerii generalizate la digital) ar fi posibilă realocarea frecvenţelor radio eliberate pentru diverse utilizări, în timp ce în cazul simplei treceri la digital hertzian se riscă agravarea problemei rarităţii frecvenţelor radio disponibile ca urmare a difuzării programelor de televiziune analogice şi digitale în mod simultan?
10)
În sfârşit, protejarea pluralismului surselor de informare şi a concurenţei în sectorul difuzării programelor de televiziune, garantată de dreptul european, este asigurată de o legislaţie naţională – precum Legea nr. 112/2004 – care prevede o nouă limită de 20 % a resurselor, calculată pe o nouă bază [SCI, a se vedea articolul 2 litera (g) şi articolul 15 din Legea nr. 112/2004] foarte largă, care include de asemenea activităţi care nu au niciun impact asupra pluralismului surselor de informare, în timp ce, pentru a defini «piaţa relevantă», în dreptul concurenţei se face în mod normal distincţie între pieţele din sectorul televiziunii şi chiar între televiziunea cu plată şi televiziunea fără plată [a se vedea între altele Decizia Comisiei din 21 martie 2000 privind declararea compatibilităţii cu piaţa comună a unei concentrări în cazul COMP/JV.37 – BSkyB/Kirch Pay TV în temeiul Regulamentului (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi şi Decizia Comisiei din 2 aprilie 2003 privind declararea unei concentrări drept compatibilă cu piaţa comună şi cu Acordul privind SEE, cazul COMP/M.2876 – Newscorp/Telepiù]?”
II — Consideraţii introductive cu privire la competenţa Curţii de a controla conformitatea actelor naţionale cu drepturile fundamentale
14.
Prin intermediul primei întrebări, instanţa de trimitere solicită o interpretare a articolului 10 din CEDO şi solicită Curţii să clarifice obligaţiile care revin statelor membre în temeiul dreptului la libertatea de exprimare şi al corolarului acesteia, noţiunea de pluralism media.
15.
Respectarea libertăţii de exprimare este un principiu pe care se întemeiază Uniunea Europeană. Aceasta nu înseamnă însă că în mod automat Curtea de Justiţie este competentă să examineze dacă un stat membru a încălcat libertatea de exprimare. Astfel cum Curtea a afirmat în repetate rânduri, aceasta are numai competenţa de a examina conformitatea normelor naţionale care intră în domeniul de aplicare al dreptului comunitar cu drepturile fundamentale (
11
).
16.
În trecut au fost invocate argumente pentru a se extinde controlul măsurilor statelor membre exercitat de Curte la conformitatea acestora cu drepturile fundamentale. În Concluziile prezentate în cauza Konstantinidis, avocatul general Jacobs a exprimat opinia conform căreia, în temeiul dreptului comunitar, orice resortisant al unui stat membru care desfăşoară o activitate economică într-un alt stat membru poate invoca protecţia drepturilor sale fundamentale:
„În opinia noastră, un resortisant comunitar care se deplasează în alt stat membru în calitate de lucrător salariat sau de lucrător care desfăşoară o activitate independentă […] nu are numai dreptul de a-şi desfăşura activitatea sau de a-şi exercita profesia şi de a beneficia de aceleaşi condiţii de viaţă şi de muncă precum resortisanţii statului gazdă; în plus, acesta are dreptul de a prezuma că, oriunde s-ar deplasa pentru a-şi câştiga traiul în Comunitatea Europeană, va fi tratat în conformitate cu un cod comun de valori fundamentale, în special cele înscrise în Convenţia europeană a drepturilor omului. Altfel spus, are dreptul de a spune «civis europeus sum» şi de a invoca acest statut pentru a se opune oricărei încălcări a drepturilor sale fundamentale” (
12
).
17.
Cu toate acestea, Curtea nu a urmat această sugestie. Cu alte cuvinte, Curtea nu a reţinut opinia conform căreia orice încălcare de către statul gazdă a unui drept fundamental al unui resortisant al altui stat membru poate împiedica exercitarea dreptului la liberă circulaţie. Cu toate că nu sugerăm Curţii să revină asupra jurisprudenţei sale în materie, consacrată în timp, considerăm că a sosit momentul să aducă precizări acestei jurisprudenţe.
18.
De la adoptarea Tratatului de la Amsterdam, respectarea drepturilor fundamentale este o condiţie legală imperativă pentru aderarea la Uniunea Europeană (
13
). Articolul 6 UE, astfel cum a fost modificat prin acest tratat, prevede acum în mod expres că Uniunea se întemeiază pe principiile libertăţii, democraţiei, respectării drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, precum şi ale statului de drept, principii care sunt comune statelor membre. Articolul 7 UE prevede un mecanism de sancţionare a unui stat membru atunci când există un risc clar de încălcare gravă a acestor principii, confirmând astfel că respectarea drepturilor fundamentale este o condiţie indispensabilă pentru apartenenţa la UE.
19.
Cu siguranţă, aceste prevederi nu au ca scop extinderea domeniului de aplicare a drepturilor fundamentale, ca domeniu al dreptului comunitar, la orice măsură a unui stat membru. Cu toate acestea, nu poate fi negat faptul că ele sunt expresia profundei convingeri că respectarea drepturilor fundamentale este intrinsecă ordinii juridice a UE şi că, fără aceasta, o acţiune comună a popoarelor Europei şi pentru popoarele Europei nu ar merita efortul şi nu ar fi posibilă. În acest sens, însăşi existenţa Uniunii Europene se bazează pe respectarea drepturilor fundamentale. Protecţia „codului comun” de drepturi fundamentale constituie, pe cale de consecinţă, o cerinţă existenţială a ordinii juridice a UE.
20.
În acest context, Curtea îşi exercită funcţia de a asigura respectarea de către statele membre a drepturilor fundamentale ca principii generale de drept (
14
). În această privinţă, trebuie stabilită o distincţie între competenţa de a controla orice măsură naţională în lumina drepturilor fundamentale, pe de o parte, şi competenţa de a verifica dacă statele membre asigură nivelul de protecţie necesar în ceea ce priveşte drepturile fundamentale pentru a-şi îndeplini în mod adecvat celelalte obligaţii care le revin în calitate de membri ai Uniunii. Primul tip de control nu există încă şi nu face parte dintre competenţele actuale ale Uniunii. Cu toate acestea, al doilea tip de control decurge în mod logic din natura procesului de integrare europeană. Acesta urmăreşte să garanteze existenţa condiţiilor de bază pentru o bună funcţionare a ordinii juridice a UE şi pentru exercitarea efectivă a multora dintre drepturile conferite cetăţenilor europeni. Cu toate că gradul de protecţie a drepturilor fundamentale la nivel naţional nu trebuie să fie exact acelaşi cu gradul de protecţie al drepturilor fundamentale la nivelul Uniunii Europene, trebuie să existe o anumită echivalenţă pentru a asigura aplicarea efectivă a dreptului Uniunii în ordinea juridică naţională.
21.
Scenariul poate părea improbabil la prima vedere, însă nu excludem, a priori, ideea că într-un stat membru s-ar putea produce o încălcare gravă şi persistentă a drepturilor fundamentale, făcând imposibil pentru acel stat să se conformeze cu mai multe dintre obligaţiile sale în cadrul UE şi limitând efectiv posibilitatea particularilor de a beneficia pe deplin de drepturile ce le sunt acordate de dreptul comunitar. De exemplu, ar fi dificil să se conceapă că cetăţeni ai Uniunii îşi exercită dreptul lor la liberă circulaţie într-un stat membru unde protecţia drepturilor fundamentale prezintă deficienţe structurale. Asemenea deficienţe structurale ar echivala, în fapt, cu încălcări ale normelor privind libera circulaţie.
22.
Nu intenţionăm să susţinem că orice încălcare a drepturilor fundamentale în înţelesul articolului 6 alineatul (2) UE constituie, prin ea însăşi, o încălcare a normelor privind libera circulaţie. Doar încălcările grave şi persistente care evidenţiază o problemă de natură structurală în ceea ce priveşte protecţia drepturilor fundamentale în statul membru în cauză ar constitui, din punctul nostru de vedere, încălcări ale normelor privind libera circulaţie, ca urmare a ameninţării directe pe care ar reprezenta-o la adresa dimensiunii transnaţionale a cetăţeniei europene şi a integrităţii ordinii juridice a UE. Totuşi, atât timp cât protecţia drepturilor fundamentale într-un stat membru nu prezintă deficienţe grave în acest sens, în opinia noastră, Curtea nu trebuie să controleze conformitatea măsurilor naţionale cu drepturile fundamentale decât atunci când aceste măsuri intră în domeniul de aplicare al competenţei Curţii, astfel cum este definită aceasta în jurisprudenţa sa actuală (
15
).
23.
În ceea ce priveşte prezenta cauză, propunem Curţii să rămână fidelă abordării sale tradiţionale. Aceasta nu înseamnă că prima întrebare adresată de instanţa naţională, privind dreptul la libertatea de exprimare, este lipsită de relevanţă. Cu toate acestea, după cum vom vedea, relevanţa sa este auxiliară în raport cu problema dacă a existat o restricţie la libera circulaţie.
III — Reformularea întrebărilor preliminare
24.
Aceasta ne aduce la alte întrebări adresate de instanţa naţională. Din nefericire, modul în care sunt formulate aceste întrebări este problematic în mai multe privinţe. În primul rând, instanţa de trimitere solicită în esenţă Curţii de Justiţie să aprecieze compatibilitatea legislaţiei naţionale cu dreptul comunitar. Totuşi, în cadrul procedurii întrebărilor preliminare, nu este în sarcina Curţii să procedeze astfel. Rolul său este limitat la a furniza o interpretare a prevederilor relevante de drept comunitar. Este de competenţa instanţei de trimitere să determine dacă dreptul naţional este compatibil cu acele prevederi (
16
).
25.
Mai mult decât atât, este necesar să se limiteze întinderea cererii instanţei de trimitere de pronunţare a unei hotărâri preliminare. Întrebările adresate de Consiglio di Stato ating diverse aspecte ale legislaţiei italiene. Cu toate acestea, ar fi inoportun pentru Curte să abordeze întrebări de drept comunitar care nu sunt necesare pentru soluţionarea litigiului principal. Curtea a reţinut că asemenea întrebări sunt inadmisibile (
17
). În conformitate cu această jurisprudenţă, nu vom trata întrebările instanţei de trimitere referitoare la criteriile de eligibilitate pentru obţinerea drepturilor de difuzare pentru televiziunea digitală şi nici noua definiţie, prevăzută de Legea Gasparri, a pieţei relevante de difuzare a programelor de televiziune.
26.
O altă parte a cererii de pronunţare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă dintr-un motiv diferit. În contextul procedurii întrebărilor preliminare este important ca instanţa de trimitere să definească circumstanţele de fapt ale întrebărilor pe care le adresează, astfel încât Curtea de Justiţie să poată da o interpretare utilă prevederilor relevante de drept comunitar (
18
). Astfel cum a reţinut Curtea în cauza Telemarsicabruzzo, aceasta prezintă „o importanţă deosebită în domeniul concurenţei, care este caracterizat prin situaţii de fapt şi de drept complexe” (
19
).
27.
S-ar părea că, solicitând în a doua întrebare o interpretare a normelor din tratat privind concurenţa, instanţa de trimitere are în vedere în primul rând articolul 86 alineatul (1) CE coroborat cu articolul 82 CE. Conform jurisprudenţei Curţii, un stat membru încalcă interdicţiile stabilite prin cele două prevederi atunci când conferă drepturi speciale sau exclusive unei întreprinderi care „ajunge, prin simpla exercitare [a acestor drepturi], să îşi exploateze poziţia dominantă în mod abuziv sau atunci când aceste drepturi sunt susceptibile să creeze o situaţie în care această întreprindere este determinată să săvârşească astfel de abuzuri” (
20
). Cu toate acestea, decizia de trimitere nu conţine nicio indicaţie privind, în special, definirea pieţei relevante, calcularea cotelor de piaţă deţinute de diferitele întreprinderi care operează pe această piaţă şi presupusul abuz de poziţie dominantă. În aceste împrejurări, întrebarea instanţei de trimitere privind normele din tratat referitoare la concurenţă trebuie considerată ca inadmisibilă (
21
).
28.
În măsura în care cererea de pronunţare a hotărârii preliminare este admisibilă, aceasta ridică în esenţă următoarea problemă globală: „Dreptul comunitar interzice o reglementare naţională care permite furnizorilor tradiţionali de servicii de difuzare naţională a programelor de televiziune să continue difuzarea pe frecvenţele radio, blocând astfel eliberarea de frecvenţe radio noilor intraţi care au obţinut dreptul de a furniza aceleaşi servicii?” Vom aborda această întrebare în raport cu articolul 49 CE (
22
) şi cu cadrul de reglementare comun pentru reţelele şi serviciile de comunicaţii electronice (
23
).
29.
Se poate susţine că, reformulată în acest mod, cererea de pronunţare a hotărârii preliminare se loveşte de obstacolul inadmisibilităţii în măsura în care este vizat articolul 49 CE, deoarece faptele în discuţie în cauza principală par să nu aibă implicaţii transfrontaliere. Cu toate acestea, acest argument nu este convingător.
30.
În cauza Guimont (
24
), precum şi în cauza Anomar şi alţii (
25
), Curtea a acceptat întrebări adresate de instanţa naţională referitoare la normele din tratat privind libera circulaţie, deşi au fost formulate într-o cauză care nu prezenta niciun element transfrontalier. În mod similar, în cauza Cipolla şi alţii, unde situaţia de fapt se limita la Italia, Curtea a reţinut că „un răspuns poate totuşi să fie util instanţei de trimitere, în special în cazul în care dreptul naţional ar impune, într-o procedură precum cea în speţă, ca unui cetăţean italian să i se permită să se bucure de aceleaşi drepturi ca cele conferite de dreptul comunitar unui cetăţean al altui stat membru în aceeaşi situaţie” (
26
). În opinia noastră, această abordare este justificată în lumina spiritului de cooperare între instanţele naţionale şi Curtea de Justiţie şi în vederea necesităţii de a evita o aplicare a dreptului naţional care, coroborată cu aplicarea dreptului comunitar, ar putea conduce la un tratament defavorabil al propriilor resortisanţi ai unui stat membru (
27
). Aşadar, Curtea ar trebui să furnizeze o interpretare a articolului 49 CE şi în cazul de faţă.
IV — Apreciere
31.
Statele membre nu sunt obligate în temeiul tratatului să privatizeze anumite sectoare ale pieţei. În principiu, tratatul le permite să menţină monopolurile de stat sau proprietatea publică a anumitor societăţi (
28
). Cu toate acestea, nu le autorizează să restrângă în mod selectiv accesul operatorilor de pe piaţă la anumite sectoare economice odată ce acele sectoare au fost privatizate (
29
).
32.
Pe cale de consecinţă, în general dreptul comunitar nu conferă operatorilor un drept de a opera într-un anumit sector. Cu toate acestea, tratatul interzice limitări care ar face accesul la piaţa naţională mai dificil pentru operatorii din alte state membre decât pentru operatorii naţionali (
30
). Conform normelor privind libera circulaţie, orice măsură a unui stat membru care ar putea avea, în mod efectiv sau potenţial, un asemenea efect poate fi menţinută doar dacă este adecvată şi necesară pentru urmărirea unui interes public legitim şi dacă impactul diferit asupra operatorilor interni şi asupra operatorilor din alte state membre este proporţional cu diferenţele obiective dintre acei operatori (
31
).
33.
Măsurile naţionale care limitează numărul operatorilor într-un anumit sector al pieţei sunt susceptibile să restrângă libera circulaţie, deoarece asemenea măsuri poartă riscul îngheţării structurilor pieţei interne şi al protejării poziţiei operatorilor care au cucerit un fief în acel sector. Mai mult, asemenea operatori sunt susceptibili de a fi operatori naţionali. Restricţiile cu privire la numărul de operatori dintr-un sector al pieţei naţionale trebuie să fie, aşadar, justificate.
34.
După cum se arată în Hotărârea Placanica şi alţii, este posibil ca un regim de licenţe care limitează numărul total al operatorilor pe teritoriul naţional să se justifice în lumina unor consideraţii de interes public (
32
). Astfel, o limită naţională a numărului total de operatori într-un anumit sector al pieţei pentru servicii ar putea, în principiu, să fie admisă în temeiul articolului 49 CE. Aceasta ar presupune însă nu doar un motiv legitim pentru limitarea numărului de operatori, dar şi un proces de selecţie care să excludă discriminarea arbitrară prin furnizarea de garanţii suficiente că dreptul de a opera este acordat în baza unor criterii obiective. Aşadar, când un stat membru conferă un asemenea drept, trebuie să procedeze în acest mod în temeiul unor proceduri transparente şi nediscriminatorii. Scopul acestei cerinţe este de a asigura ca operatorii din întreaga Comunitate să aibă oportunităţi egale de acces la orice parte a pieţei interne.
35.
Acelaşi raţionament fundamentează normele comunitare privind procedurile de acordare a contractelor şi concesiunilor publice. Aceste proceduri sunt guvernate de principiile nediscriminării şi transparenţei. În anumite domenii, legislaţia secundară detaliază aceste principii şi stabileşte norme specifice în materie de achiziţii publice (
33
). Cu toate acestea, chiar şi în privinţa contractelor care nu intră în domeniul de aplicare al acestor norme armonizate, Curtea a reţinut că statele membre trebuie să respecte principiile nediscriminării şi transparenţei în temeiul dreptului comunitar primar (
34
).
36.
În mod similar, în cazul în care un stat membru acordă unui număr limitat de operatori privaţi dreptul de a furniza servicii naţionale de difuzare a programelor de televiziune publică pe frecvenţe radio. Statele membre ar putea să dorească să restrângă accesul la această piaţă specifică, împiedicând astfel libera prestare a serviciilor. Restricţia ar putea fi justificată pe motive de politică publică dacă este adecvată şi necesară pentru a reduce riscul interferenţelor audio prejudiciabile, în afara cazului în care restricţia conduce la o discriminare arbitrară. În consecinţă, procedura concurenţială pentru acordarea drepturilor de furnizare a serviciilor de difuzare naţională a programelor de televiziune trebuie, în temeiul articolului 49 CE, să respecte principiul nediscriminării şi obligaţia de transparenţă care decurge din acesta.
37.
Aceste principii ocupă, de asemenea, o poziţie importantă în cadrul de reglementare comun pentru reţelele şi serviciile de comunicaţii electronice (
35
). Cadrul comun, pe care statele membre erau obligate să îl transpună în legislaţia naţională până la 25 iulie 2003, stabileşte norme pentru gestionarea frecvenţelor radio şi a procedurii pentru limitarea drepturilor de utilizare a acestor frecvenţe. Articolul 9 alineatul (1) din Directiva-cadru prevede că „Statele membre se asigură că alocarea şi atribuirea frecvenţelor radio de către autorităţile naţionale de reglementare se bazează pe criterii obiective, transparente, nedescriminatorii şi proporţionale”. În acelaşi mod, articolul 7 alineatul (3) din Directiva privind autorizarea prevede că „[a]tunci când acordarea drepturilor de utilizare pentru frecvenţele radio trebuie limitată, statele membre acordă astfel de drepturi în funcţie de criterii de selecţie care trebuie să fie obiective, transparente, nediscriminatorii şi proporţionale”. Astfel, cadrul de reglementare comun este elaborat pe baza principiilor care decurg din tratat.
38.
Respectarea acestor principii implică în mod natural că statele membre trebuie să aplice până la capăt decizia de a acorda licenţe de operare operatorilor care au fost selectaţi ca urmare a unor proceduri transparente şi nediscriminatorii. Însuşi scopul acelor proceduri ar fi subminat dacă un stat membru nu ar respecta rezultatul lor şi, în loc de aceasta, ar permite operatorilor privaţi tradiţionali să ocupe piaţa fără limite temporale, încălcând astfel aplicarea normelor referitoare la libera circulaţie. După cum a menţionat în mod corect Comisia în Comunicarea privind concesiunile, „principiul egalităţii de tratament impune nu numai stabilirea unor condiţii nediscriminatorii de acces la o activitate economică, ci şi ca autorităţile publice să ia toate măsurile susceptibile de a asigura exercitarea acestei activităţi” (
36
). [traducere neoficială] În consecinţă, în ceea ce priveşte atribuirea de licenţe pentru difuzarea naţională a programelor de televiziune operatorilor privaţi, dreptul comunitar impune instituirea unor proceduri de selecţie transparente şi nediscriminatorii şi, mai mult, să se confere efect deplin rezultatului acestor proceduri.
39.
Este cu atât mai imperativ ca aceste cerinţe să fie îndeplinite într-o situaţie precum cea în cauză în acţiunea principală, unde procedura concurenţială pentru atribuirea drepturilor de difuzare a programelor de televiziune a vizat asigurarea pluralismului media. Rolul adeseori jucat de media, acela de editor al sferei publice (
37
), este vital pentru promovarea şi protejarea unei societăţi deschise şi pluraliste în care sunt prezentate şi discutate idei diferite asupra binelui comun. În această privinţă, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a subliniat că rolul fundamental al libertăţii de exprimare într-o societate democratică, în special atunci când serveşte difuzării informaţiei şi ideilor către public, „nu poate fi îndeplinit cu succes decât dacă se bazează pe principiul pluralismului, al cărui ultim garant este statul” (
38
). În consecinţă, aplicarea dreptului comunitar în domeniul serviciilor de difuzare naţională a programelor de televiziune este guvernată de principiul pluralismului şi, mai mult, dobândeşte o semnificaţie specială atunci când consolidează protecţia conferită de acest principiu (
39
).
40.
Rezultă că instanţele naţionale, care au datoria de a asigura aplicarea efectivă a dreptului comunitar, trebuie să analizeze minuţios motivele invocate de către un stat membru în încercarea de a întârzia alocarea frecvenţelor către un operator care a obţinut drepturi de difuzare naţională a programelor de televiziune pe calea unei proceduri concurenţiale şi, dacă este necesar, să dispună luarea măsurilor reparatorii adecvate pentru a asigura că acele drepturi nu rămân iluzorii.
41.
Normele şi condiţiile pentru obţinerea unei reparaţii legale în faţa instanţelor naţionale constituie, în principiu, o problemă de drept intern (
40
). Cu toate acestea, trebuie evidenţiat faptul că atunci când normele naţionale nu permit exercitarea unei căi de atac efective, dreptul comunitar impune instanţelor naţionale să confere o asemenea posibilitate, pentru a evita o situaţie în care „deplina eficacitate a normelor comunitare ar fi periclitată şi protecţia drepturilor pe care acestea le conferă ar fi slăbită” (
41
).
42.
Comisia a arătat, în observaţiile sale scrise, că ar trebui să se ţină cont de încrederea legitimă şi de dreptul de proprietate al operatorilor tradiţionali. Este imposibil să se examineze această problemă în profunzime pe baza informaţiilor furnizate Curţii în prezenta cauză. Suntem de acord cu punctul de vedere conform căruia, în aplicarea dreptului comunitar, principiul încrederii legitime şi dreptul de proprietate trebuie să fie respectate ca principii generale ale dreptului. Cu toate acestea, deşi conformarea cu aceste principii ar putea impune statului să ofere compensaţii operatorilor tradiţionali, aceasta nu justifică în mod necesar menţinerea unei situaţii în care drepturile noilor intraţi ajung să fie ineficiente în faţa drepturilor inexpugnabile ale operatorilor tradiţionali (
42
).
V — Concluzie
43.
Pentru motivele arătate mai sus, considerăm că ar trebui să se răspundă întrebărilor adresate de Consiglio di Stato după cum urmează:
„Articolul 49 CE impune atribuirea către operatorii privaţi a unui număr limitat de licenţe pentru difuzarea naţională a programelor de televiziune, conform unor proceduri de selecţie transparente şi nediscriminatorii şi, mai mult, să se dea efect deplin rezultatului acestor proceduri.
Instanţele naţionale trebuie să examineze minuţios motivele invocate de un stat membru pentru a întârzia atribuirea frecvenţelor către un operator care a obţinut drepturi de difuzare naţională a programelor de televiziune şi dacă este necesar, să dispună exercitarea căilor de atac adecvate pentru a asigura că aceste drepturi nu rămân iluzorii.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Supliment ordinar nr. 53 la GURI nr. 185 din 9 august 1990.
(
3
)	Supliment ordinar nr. 154 la GURI nr. 177 din 31 iulie 1997.
(
4
)	Supliment ordinar nr. 82 la GURI nr. 104 din 5 mai 2004.
(
5
)	Hotărârea nr. 420/1994 din 5-7 decembrie 1994.
(
6
)	GURI nr. 70 din 24 martie 2001.
(
7
)	Hotărârea nr. 466/2002 din 20 noiembrie 2002.
(
8
)	GURI nr. 300 din 29 decembrie 2003.
(
9
)	GURI nr. 47 din 26 februarie 2004.
(
10
)	Se pare că este o greșeală: decretul-lege în cauză a fost transformat în Legea nr. 43/2004 din 24 februarie 2004.
(
11
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 30 septembrie 1987, Demirel (12/86, Rec., p. 3719), Hotărârea din 4 octombrie 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C-159/90, Rec., p. I-4685), Hotărârea din 29 mai 1997, Kremzow (C-299/95, Rec., p. I-2629), și Ordonanța din 6 octombrie 2005, Vajnai (C-328/04, Rec., p. I-8577).
(
12
)	Hotărârea din 30 martie 1993 (C-168/91, Rec., p. I-1191, punctul 46).
(
13
)	Articolul 49 UE.
(
14
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 18 iunie 1991, ERT (C-260/89, Rec., p. I-2925), Hotărârea din 11 iulie 2002, Carpenter (C-60/00, Rec., p. I-6279), și Hotărârea din 16 iunie 2005, Pupino (C-105/03, Rec., p. I-5285). Calificarea de către Curte a drepturilor fundamentale ca „parte integrantă a principiilor generale de drept, a căror respectare este asigurată de Curte” datează de la Hotărârea din 17 decembrie 1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, Rec., p. 1125, punctul 4), Hotărârea din 14 mai 1974, Nold/Comisia (4/73, Rec., p. 491, punctul 13), și Hotărârea din 13 decembrie 1979, Hauer (44/79, Rec., p. 3727, punctul 15). Pentru precizie, ar trebui notat că aceste ultime trei cauze priveau obligația instituțiilor Comunității de a respecta drepturile fundamentale.
(
15
)	A se vedea în special Hotărârea din 13 iulie 1989, Wachauf (5/88, Rec., p. 2609), Hotărârea ERT, citată la nota de subsol 14, Hotărârea din 25 martie 2004, Karner (C-71/02, Rec., p. I-3025), și Hotărârea Pupino, citată la nota de subsol 14.
(
16
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 9 septembrie 2003, Jaeger (C-151/02, Rec., p. I-8389, punctul 43), și Hotărârea din 23 martie 2006, Enirisorse (C-237/04, Rec., p. I-2843, punctul 24).
(
17
)	A se vedea în această privință Hotărârea din 3 februarie 1983, Robards (149/82, Rec., p. 171, punctul 19), Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke (C-83/91, Rec., p. I-4871, punctul 25), și Hotărârea din 21 martie 2002, Cura Anlagen (C-451/99, Rec., p. I-3193, punctul 26).
(
18
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi și alții (C-295/04-C-298/04, Rec., p. I-6619, punctul 27), și Hotărârea din 14 septembrie 2006, Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (C-138/05, Rec., p. I-8339, punctul 30).
(
19
)	Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo (C-320/90-C-322/90, Rec., p. I-393, punctul 7). A se vedea de asemenea Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra (C-379/98, Rec., p. I-2099, pct. 39), Hotărârea din 15 iunie 2006, Acereda Herrera (C-466/04, Rec., p. I-5341, punctul 48), și Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții (C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 25).
(
20
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 12 septembrie 2000, Pavlov și alții (C-180/98-C-184/98, Rec., p. I-6451, punctul 127), Hotărârea din 25 octombrie 2001, Ambulanz Glöckner (C-475/99, Rec., p. I-8089, punctul 39), și Hotărârea din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C-451/03, Rec., p. I-294, punctul 23).
(
21
)	A se vedea de asemenea, de exemplu, Hotărârea din 17 februarie 2005, Viacom Outdoor (C-134/03, Rec., p. I-1167, punctele 25-29).
(
22
)	S-ar putea susține că articolul 43 CE are de asemenea relevanță. Cu toate acestea, nu considerăm necesar să examinam prezenta cauză atât prin prisma articolului 49 CE, cât și a articolului 43 CE, deoarece ambele, din punctul nostru de vedere, ar conduce la același rezultat.
(
23
)	Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă-cadru) (JO 2002 L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195). A se vedea de asemenea Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) (JO 2002 L 108, p. 21, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183) și Directiva 2002/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (Directiva privind accesul) (JO 2002 L 108, p. 7, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 169).
(
24
)	Hotărârea din 5 decembrie 2000 (C-448/98, Rec., p. I-10663, punctele 22 si 23).
(
25
)	Hotărârea din 11 septembrie 2003 (C-6/01, Rec., p. I-8621, punctele 39-41).
(
26
)	Cauza citată la nota de subsol 19, punctul 30. A se vedea de asemenea Hotărârea Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, citată la nota de subsol 20, punctul 29. Curtea a avut în esență aceeași abordare în Hotărârea din 13 ianuarie 2000, TK-Heimdienst (C-254/98, Rec., p. I-151).
(
27
)	A se vedea de asemenea punctele 121-154 din Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Gouvernement de la Communauté française și Gouvernement wallon (C-212/06), aflată în prezent pe rolul Curții, precum și Concluziile noastre prezentate în cauza Carbonati Apuani (Hotărârea din 9 septembrie 2004, C-72/03, Rec., p. I-8027, punctele 61-63).
(
28
)	A se vedea articolul 31 CE și articolul 86 alineatul (1) CE și, de exemplu, Hotărârea din 23 octombrie 1997, Franzén (C-189/95, Rec., p. I-5909), Hotărârea din 21 septembrie 1999, Läärä și alții (C-124/97, Rec., p. I-6067), și Hotărârea din 5 iunie 2007, Rosengren și alții (C-170/04, Rec., p. I-4071).
(
29
)	A se vedea punctul 26 din Concluziile noastre prezentate în cauza Federconsumatori și alții (C-463/04 și C-464/04), aflată în prezent pe rolul Curții.
(
30
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 8 septembrie 2005, Mobistar și Belgacom Mobile (C-544/03 și C-545/03, Rec., p. I-7723, punctele 31-33).
(
31
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 11 decembrie 2003, Deutscher Apothekerverband (C-322/01, Rec., p. I-14887), și Concluziile noastre prezentate în cauza Ahokainen și Leppik (Hotărârea din 28 septembrie 2006, C-434/04, Rec., p. I-9171).
(
32
)	Hotărârea din 6 martie 2007 (C-338/04, C-359/04 și C-360/04, Rec., p. I-1891, punctul 53). A se vedea de asemenea Hotărârea Curții AELS din 30 mai 2007, Ladbrokes, E-3/06, punctele 40-48.
(
33
)	Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO 2004 L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116), modificată ultima dată prin Directiva 2006/97/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO 2006 L 363, p. 107, Ediție specială 06/vol. 10, p. 172); Directiva 2004/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale (JO 2004 L 134, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 3), modificată ultima dată prin Directiva 2006/97/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006 de adaptare a anumitor directive în domeniul liberei circulații a mărfurilor, având în vedere aderarea Bulgariei și a României (JO 2006 L 363, p. 107, Ediție specială, 06/vol. 10, p. 172).
(
34
)	Hotărârea din 7 decembrie 2000, Telaustria și Telefonadress (C-324/98, Rec., p. I-10745, punctul 62), Hotărârea din 21 iulie 2005, Coname (C-231/03, Rec., p. I-7287, punctul 17), Hotărârea din 13 octombrie 2005, Parking Brixen (C-458/03, Rec., p. I-8585, punctele 48 și 49), și Hotărârea din 6 aprilie 2006, ANAV (C-410/04, Rec., p. I-3303, punctul 21). A se vedea de asemenea Comunicarea interpretativă a Comisiei din 23 iunie 2006 privind dreptul comunitar aplicabil atribuirii de contracte nereglementate sau reglementate parțial de directivele privind achizițiile publice (JO 2006 C 179, p. 2).
(
35
)	A se vedea nota de subsol 22.
(
36
)	Comunicarea interpretativă a Comisiei privind concesiunile în dreptul comunitar (JO 2000 C 121, p. 2).
(
37
)	A se vedea Pettit, P., Republicanism, a Theory of Freedom and Government, Oxford University Press, Oxford, 1997, p. 168.
(
38
)	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Informationsverein Lentia și alții/Austria din 24 noiembrie 1993, seria A nr. 276, § 38.
(
39
)	În aceasta privință, prezenta cauză se distinge net de cauza în care a fost pronunțată Hotărârea din 25 iulie 1991, Comisia/Țările de Jos (C-353/89, Rec., p. I-4069), în care fusese invocată protecția principiului pluralismului pentru a se deroga de la normele privind libera circulație, deoarece, astfel cum s-a susținut, aplicarea acestor norme ar fi subminat și nu ar fi consolidat eforturile pentru garantarea pluralismului media. A se vedea de asemenea Hotărârea din 26 iunie 1997, Familiapress (C-368/95, Rec., p. I-3689).
(
40
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 14 decembrie 1995, Van Schijndel și Van Veen (C-430/93 și C-431/93, Rec., p. I-4705, punctul 17).
(
41
)	Hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții (C-6/90 și C-9/90, Rec., p. I-5357, punctul 33). A se vedea de asemenea Hotărârea din 19 iunie 1990, Factortame și alții (C-213/89, Rec., p. I-2433, punctul 21), și Hotărârea din 2 august 1993, Marshall (C-271/91, Rec., p. I-4367, punctele 22, 30 și 31).
(
42
)	A se vedea în același sens Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Germania (C-503/04, Rec., p. I-6153).