62007CC0144
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 8 mai 2008 (
1
)
Cauza C-144/07 P
K-Swiss Inc.
împotriva
Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
„Recurs — Marcă comunitară — Regulamentul (CE) nr. 2868/95 — Termenul de introducere a acțiunii în fața Tribunalului de Primă Instanță — Decizia OAPI — Notificare prin curier expres — Calculul termenului de introducere a acțiunii”
1.
Prezentul recurs privește normele aplicabile notificării unei decizii a unei camere de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) (
2
) prin care se respinge o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare, prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei (
3
).
2.
Potrivit normei 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95, notificările care sunt efectuate de Oficiu pot lua mai multe forme, modalitățile și condițiile de aplicare ale acestora fiind stabilite la normele 62-66 din același regulament.
3.
În conformitate cu norma 62 alineatul (1) din acest regulament, consacrată notificării prin poștă, o decizie a unei camere de recurs prin care se respinge o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare trebuie să fie notificată reclamantului prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire.
4.
Norma 62 conține de asemenea, la alineatul (3), o prezumție potrivit căreia o scrisoare recomandată este considerată ca fiind remisă destinatarului în cea de a zecea zi de la expedierea prin poștă, cu excepția cazului în care scrisoarea nu i-a parvenit sau i-a parvenit la o dată ulterioară.
5.
În plus, potrivit normei 68 din Regulamentul nr. 2868/95, dacă dispozițiile aplicabile notificării unui act nu au fost respectate, iar acest act a parvenit destinatarului, actul menționat este considerat ca fiind notificat la data primirii.
6.
Cele două probleme care se ridică în principal în prezenta cauză sunt, pe de o parte, dacă remiterea unei decizii a Oficiului prin curier expres poate fi asimilată cu o notificare prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire în sensul normei 62 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 și, pe de altă parte, dacă prezumția instituită la alineatul (3) al acestei norme se aplică de asemenea atunci când se demonstrează că destinatarul acestui curier expres l-a primit în cele zece zile de la expedierea acestuia de către Oficiu.
7.
În Ordonanța pronunțată la 14 decembrie 2006, K-Swiss/OAPI (Benzi paralele aplicate pe un pantof) (
4
), Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene a apreciat, mai întâi, că remiterea unei decizii a unei camere de recurs a Oficiului prin curier expres nu figurează printre modalitățile de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 și că, în consecință, aceasta este nelegală. În continuare, Tribunalul a hotărât că, în conformitate cu norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95, termenul de introducere a acțiunii a început să curgă de la remiterea prin curier expres, în măsura în care reclamanta a recunoscut în mod explicit că a primit decizia în litigiu în acest mod.
8.
Tribunalul a dedus din aceasta că termenul de două luni și zece zile acordat pentru a contesta o astfel de decizie expirase în prezenta cauză la 9 ianuarie 2006 și că acțiunea introdusă de recurentă la trebuia să fie respinsă ca inadmisibilă.
9.
În prezentele concluzii, vom arăta motivele pentru care considerăm că, potrivit redactării dispozițiilor Regulamentului nr. 2868/95 referitoare la notificarea actelor Oficiului, remiterea unei decizii prin curier expres trebuie asimilată unei notificări prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire. Vom deduce din aceasta că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea normei 61 alineatul (2) și a normei 62 alineatul (1), precum și a normei 68 din acest regulament și că recursul este întemeiat.
10.
De asemenea, vom expune motivele pentru care, în opinia noastră, prezumția prevăzută la norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 se aplică chiar și în cazul în care se dovedește primirea documentului de către destinatar în cele zece zile de la expedierea acestuia. Vom deduce din aceasta că acțiunea în anulare introdusă în fața Tribunalului este admisibilă și că ordonanța atacată trebuie să fie anulată.
11.
Cu titlu subsidiar, vom susține că norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95 privind viciile de notificare nu poate conduce la reducerea termenului de introducere a acțiunii care ar fi fost aplicabil în cazul în care notificarea ar fi fost efectuată în mod legal. Prin urmare, chiar presupunând că remiterea deciziei prin curier expres nu poate fi asimilată cu o notificare prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire și că trebuie, prin urmare, să fie considerată o notificare nelegală, ordonanța atacată ar fi de asemenea, în ceea ce privește domeniul de aplicare al normei 68, viciată de o eroare de drept.
I — Cadrul juridic
12.
Potrivit articolului 63 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului (
5
), acțiunea împotriva unei hotărâri a unei camere de recurs a Oficiului trebuie să se introducă în fața Tribunalului în termen de două luni de la data notificării acestei hotărâri. În conformitate cu articolul 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, termenele procedurale se prelungesc pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile.
13.
În conformitate cu norma 61 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95, „[î]n procedura în fața Oficiului, notificările care urmează a fi efectuate de Oficiu iau forma transmiterii documentului original, a unei copii necertificate a acestuia sau a unui text imprimat, redactat la calculator în conformitate cu norma 55 sau, în ceea ce privește documentele care provin de la părțile însele, a duplicatelor sau copiilor necertificate”.
14.
Alineatul (2) al aceleiași norme este redactat după cum urmează:
„Notificarea se face:
(a)
prin poștă, în conformitate cu norma 62;
(b)
prin înmânare, în conformitate cu norma 63;
(c)
prin depunerea într-o căsuță poștală a Oficiului, în conformitate cu norma 64;
(d)
prin fax sau prin orice alt mijloc tehnic de comunicare, în conformitate cu norma 65;
(e)
prin publicare, în conformitate cu norma 66.”
15.
Potrivit normei 61 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95, în cazul în care destinatarul și-a indicat numărul de fax sau detaliile de contact pentru comunicarea prin alte mijloace tehnice, Oficiul are la dispoziție posibilitatea de a alege între oricare dintre aceste mijloace de notificare și notificarea prin poștă.
16.
Norma 62 din acest regulament, referitoare la notificarea prin poștă, este redactată după cum urmează:
„(1)
Hotărârile supuse unui termen pentru recurs, citațiile și alte documente stabilite de președintele Oficiului se notifică prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire. Toate celelalte notificări se efectuează prin poșta obișnuită.
[…]
(3)
Atunci când notificarea se face prin scrisoare recomandată, cu sau fără confirmare de primire, aceasta este considerată ca fiind remisă destinatarului în cea de a zecea zi de la expedierea prin poștă, cu excepția cazului în care scrisoarea nu i-a parvenit sau i-a parvenit la o dată ulterioară. În caz de contestație, Oficiului îi revine sarcina de a stabili dacă scrisoarea a ajuns la destinație sau, după caz, de a stabili data la care a ajuns la destinație.
(4)
Notificarea prin scrisoare recomandată, cu sau fără confirmare de primire, este considerată ca fiind făcută, chiar dacă destinatarul refuză să primească scrisoarea.
(5)
Notificarea prin poșta obișnuită este considerată efectuată în a zecea zi de la data expedierii sale prin poștă.”
17.
Norma 68 din regulamentul menționat este consacrată viciilor de notificare. Aceasta prevede:
„Atunci când un document a parvenit destinatarului, dacă Oficiul nu poate dovedi că acesta a fost notificat corespunzător sau dacă nu au fost respectate dispozițiile aplicabile notificării sale, documentul este considerat ca fiind notificat la data stabilită de Oficiu ca dată a primirii.”
18.
Trebuie menționată de asemenea norma 70 din Regulamentul nr. 2868/95, referitoare la calcularea termenelor, al cărei alineat (2) este redactat astfel:
„Termenul începe să curgă din ziua imediat următoare datei în care avut loc evenimentul care determină curgerea termenului, fie că este vorba de un act de procedură sau de expirarea unui termen anterior. Cu excepția unor dispoziții contrare, atunci când actul de procedură este o notificare, recepția documentului notificat constituie evenimentul care determină curgerea termenului”.
II — Situația de fapt și procedura în fața Tribunalului
19.
La 24 iulie 2002, recurenta a solicitat Oficiului înregistrarea ca marcă comunitară a unui semn figurativ constând în cinci benzi paralele aplicate pe partea laterală a reprezentării unui pantof, pentru a desemna produse care fac parte din clasa 25 în sensul Aranjamentului de la Nisa (
6
) și care corespund unor pantofi pentru bărbați, femei și copii.
20.
Această cerere a fost respinsă prin Decizia din 19 octombrie 2004 pentru motivul că semnul în cauză era lipsit de caracter distinctiv pentru produsele vizate. Acțiunea introdusă de recurentă împotriva acestei decizii a fost de asemenea respinsă de Camera întâi de recurs a Oficiului, prin Decizia din  (
7
).
21.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 ianuarie 2006, recurenta a solicitat anularea deciziei atacate și obligarea Oficiului la plata cheltuielilor de judecată.
22.
Prin act distinct depus la grefa Tribunalului la 3 aprilie 2006, Oficiul a invocat inadmisibilitatea acestei acțiuni, în conformitate cu articolul 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al acestei instanțe. Acesta a solicitat de asemenea obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
23.
Oficiul a susținut că decizia atacată a fost remisă recurentei la 28 octombrie 2005 prin curier expres, expediat prin societatea DHL (denumită în continuare „curierul DHL”). Oficiul a dedus din aceasta că prezenta acțiune, depusă la grefa Tribunalului la, a fost introdusă după expirarea termenului de două luni de la data notificării deciziei atacate, prelungit pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile.
24.
În observațiile sale cu privire la această excepție de inadmisibilitate, depuse la 31 mai 2006, recurenta a solicitat Tribunalului să declare acțiunea sa admisibilă.
25.
Recurenta a recunoscut că a primit decizia atacată prin curier DHL la 28 octombrie 2005. Totuși, aceasta a susținut că această dată de remitere nu trebuie să fie considerată data de notificare legală a deciziei menționate. Recurenta a susținut în această privință că remiterea deciziei atacate prin curier DHL nu se încadrează în niciuna dintre modalitățile de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95, nici măcar în modalitatea de notificare prin poștă prevăzută la litera (a). Recurenta a dedus din aceasta că remiterea respectivă nu poate fi considerată o notificare în sensul aceleiași norme și al articolului 63 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, care prevede că acțiunea se introduce în fața Tribunalului în termen de două luni de la data notificării hotărârii camerei de recurs.
26.
Cu titlu subsidiar, recurenta a susținut că este necesar să se aplice, prin analogie, dispozițiile referitoare la notificarea prin poștă. Aceasta a arătat că, în această ipoteză, se prezumă în mod absolut că notificarea s-a efectuat în a zecea zi de la expediere, și anume, în prezenta cauză, la 5 noiembrie 2005. În aceste condiții, termenul pentru introducerea acțiunii nu ar fi expirat decât la, astfel încât acțiunea sa ar fi admisibilă.
III — Ordonanța atacată
27.
În ordonanța atacată, Tribunalul a reținut următoarele motive:
„22
Tribunalul subliniază că, astfel cum arată reclamanta, remiterea deciziei atacate de către o societate de curier expres precum societatea DHL nu figurează printre modalitățile de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95. În plus, trebuie să se constate că nici [Oficiul], nici reclamanta, care susține chiar expres că livrarea efectuată prin intermediul societății DHL nu constituie o notificare prin poștă, nu pretind că respectivul curier DHL, remis reclamantei la 28 octombrie 2005, a fost trimis sub forma unei scrisori recomandate, nici că, în fond, societatea DHL este abilitată să efectueze astfel de trimiteri în Germania, nici că, în sfârșit, decizia atacată a fost, pe de altă parte, notificată reclamantei prin una dintre celelalte căi prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 și la normele 62-66 din același regulament. În această privință, este necesar, de altfel, să se arate că scrisoarea de înaintare a curierului DHL remisă reclamantei nu indică în niciun mod că este vorba despre o scrisoare recomandată, ci subliniază că respectivul curier este «notificat numai prin DHL».
23
Din ceea ce precedă, rezultă că decizia atacată nu a fost notificată reclamantei în conformitate cu cerințele care rezultă din aplicarea normelor 61 și 62 din Regulamentul nr. 2868/95.
24
Contrar susținerilor reclamantei, această împrejurare nu este totuși de natură să conducă la concluzia că prezenta acțiune a fost formulată în termen.
25
Într-adevăr, este necesar să se amintească faptul că, în conformitate cu norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95, intitulată «Vicii de notificare», «[a]tunci când un document a parvenit destinatarului, dacă [Oficiul] nu poate dovedi că acesta a fost notificat corespunzător sau dacă nu au fost respectate dispozițiile aplicabile notificării sale, documentul este considerat ca fiind notificat la data stabilită de [Oficiu] ca dată a primirii».
26
Această dispoziție, citită în ansamblul său, trebuie să fie înțeleasă în sensul că recunoaște în favoarea [Oficiului] posibilitatea de a stabili data la care un document a parvenit destinatarului său, atunci când nu poate dovedi că acesta a fost notificat corespunzător sau când nu au fost respectate dispozițiile aplicabile notificării sale, și că atribuie acestei probe efectele de drept ale unei notificări legale [Hotărârea Tribunalului din 19 aprilie 2005, Success-Marketing/OAPI — Chipita (PAN & CO), T-380/02 și T-128/03, Rec., p. II-1233, punctul 64].
27
Or, în speță, părțile nu contestă că reclamanta a primit curierul DHL la 28 octombrie 2005, astfel cum atestă, în fond, fișa de urmărire a trimiterii, păstrată de grefa camerelor de recurs.
28
Prin urmare, conform normei 68 din Regulamentul nr. 2868/95, decizia atacată este considerată ca fiind notificată reclamantei la 28 octombrie 2005, astfel încât prezumția prevăzută la norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 nu poate să își găsească aplicare în speță. Aceasta este, de altfel, conformă cu norma 70 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95, potrivit căreia, «[c]u excepția unor dispoziții contrare, atunci când actul de procedură este o notificare, recepția documentului notificat constituie evenimentul care determină curgerea termenului». De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante privitoare la articolul 230 al cincilea paragraf CE, în ipoteza în care actul atacat a fost notificat destinatarului său, termenul de introducere a acțiunii începe să curgă din ziua primirii sale de către destinatarul respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din, Bayer/Comisia, T-12/90, Rec., p. II-219, punctul 19, confirmată în urma recursului prin Hotărârea Curții din, Bayer/Comisia, C-195/91 P, Rec., p. I-5619).
29
În aceste condiții, având în vedere că, în conformitate cu articolul 63 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, acțiunea trebuie să se introducă în fața Tribunalului în termen de două luni de la data notificării hotărârii camerei de recurs, termen care se prelungește pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile, potrivit articolului 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, trebuie să se constate că termenul de introducere a acțiunii împotriva deciziei atacate a expirat la 9 ianuarie 2006.
30
Prin urmare, prezenta acțiune, introdusă la 16 ianuarie 2006, este tardivă și trebuie respinsă ca inadmisibilă.”
IV — Recursul
A — Procedura în fața Curții
28.
Prin cererea depusă la grefă la 11 martie 2007, recurenta a introdus recurs împotriva ordonanței atacate.
29.
Oficiul a depus memoriul în răspuns la 31 mai 2007.
30.
Curtea a apreciat că este necesară o ședință pentru a invita părțile să își precizeze poziția asupra sensului normei 62 din Regulamentul nr. 2868/95, în special al alineatului (3) al acesteia, și asupra problemei dacă norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95, referitoare la viciile de notificare, poate conduce la o soluție mai puțin avantajoasă pentru recurentă decât aplicarea normelor privind notificarea prevăzute la norma 62 menționată.
B — Concluziile și argumentele părților
31.
Recurenta solicită Curții anularea ordonanței atacate și obligarea Oficiului la plata cheltuielilor de judecată.
32.
Oficiul solicită respingerea recursului ca nefondat și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
33.
În susținerea recursului său, recurenta invocă un motiv unic, întemeiat pe încălcarea normelor 61, 62 și 68 din Regulamentul nr. 2868/95.
34.
Aceasta arată că modul obișnuit de notificare a deciziilor camerelor de recurs este trimiterea prin curier DHL și că Oficiul a asimilat această trimitere unei notificări prin poștă. Această asimilare ar fi justificată prin proximitatea funcțională și instituțională a DHL și a poștei germane, întrucât DHL este o filială deținută 100 % de Deutsche Post AG, și prin faptul că remiterea unui document prin DHL implică, în ziua remiterii, o semnătură de primire din partea destinatarului.
35.
Dacă s-ar decide că remiterea prin curier DHL reprezintă un mod de notificare nelegal, ar reieși că Oficiul a adoptat în mod deliberat o practică ce produce vicii de notificare în sensul normei 68 din Regulamentul nr. 2868/95. Acest aspect ar fi contrar obligației Oficiului de a acționa în mod legal, acesta neputând priva destinatarul uneia dintre deciziile sale de securitatea juridică în ceea ce privește calculul termenului de introducere a acțiunii și de beneficiul prezumției instituite la norma 62 alineatul (3) din același regulament.
36.
Recurenta susține, așadar, că notificarea deciziei atacate prin curier DHL trebuie să fie considerată că fiind efectuată prin poștă, în sensul normei 61 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2868/95, într-o formă comparabilă cu cea a unei scrisori recomandate cu confirmare de primire și, dacă este cazul, cu cea a unei notificări prin poșta obișnuită.
37.
Prin urmare, data expedierii deciziei atacate ar fi aceea care apare pe scrisoarea de însoțire a grefei camerelor de recurs, și anume 26 octombrie 2005. În conformitate cu prezumția instituită la norma 62 alineatul (3) din același regulament, notificarea ar fi considerată ca fiind efectuată în cea de a zecea zi de la expediere, și anume, astfel încât acțiunea formulată prin depunerea cererii introductive la grefă la ar fi admisibilă.
38.
La fel ca recurenta, Oficiul susține, în primul rând, că notificarea unei decizii a unei camere de recurs prin curier expres poate fi asimilată unei notificări prin poștă și că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat că dispozițiile normei 68 din Regulamentul nr. 2868/95 trebuie să se aplice în prezenta cauză.
39.
În această privință, Oficiul arată că, potrivit jurisprudenței, o decizie este notificată în mod corespunzător în cazul în care este comunicată destinatarului, iar acesta este în măsură să ia cunoștință de decizie (
8
).
40.
Oficiul arată de asemenea că un curier expres poate fi asimilat unei expedieri prin poștă, având în vedere similaritatea modalităților de funcționare a acestor două servicii. Oficiul face trimitere în această privință la articolul 2 din Directiva 97/67/CE a Parlamentului European și a Consiliului (
9
), potrivit căruia, în sensul acestei directive, „serviciile poștale” sunt definite ca servicii care implică ridicarea, sortarea, transportul și livrarea expedierilor poștale.
41.
Oficiul confirmă că majoritatea deciziilor camerelor sale de recurs sunt notificate prin curier expres.
42.
În al doilea rând și spre deosebire de recurentă, Oficiul susține că prezumția instituită la norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 nu se aplică atunci când există o dovadă a remiterii deciziei destinatarului.
43.
Potrivit Oficiului, aplicarea acestei prezumții într-un asemenea caz ar conduce la o inegalitate de tratament între un destinatar care locuiește la Alicante, care ar primi documentul notificat în ziua următoare trimiterii, și un destinatar cu domiciliul în Cipru, care l-ar primi 5-6 zile mai târziu.
44.
În măsura în care destinatarul a primit decizia în cauză și a putut lua cunoștință de aceasta înainte de cea de a zecea zi de la expediere, nu ar fi rezonabil ca termenul de introducere a acțiunii să înceapă să curgă din această a zecea zi.
C — Apreciere
45.
Considerăm, la fel ca recurenta și Oficiul, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat că o notificare prin curier expres este nelegală. În plus, vom arăta consecințele care decurg din această eroare de drept.
1. Notificarea unei decizii a Oficiului prin curier expres constituie o notificare legală în sensul Regulamentului nr. 2868/95
46.
Vom arăta mai întâi că remiterea unei decizii a Oficiului prin curier expres se încadrează în noțiunea „notificare prin poștă” în sensul normei 61 alineatul (2) litera (a) și al normei 62 din Regulamentul nr. 2868/95. Vom arăta în continuare motivele pentru care o astfel de remitere trebuie să fie asimilată unei notificări prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire în sensul normei 62 din Regulamentul nr. 2868/95.
a) Remiterea unei decizii a Oficiului prin curier expres este o notificare prin poștă
47.
Desigur, astfel cum a constatat Tribunalul în ordonanța atacată, remiterea prin curier expres nu este prevăzută explicit printre modalitățile de notificare enumerate la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 și nici la norma 62 din acest regulament, referitoare la notificarea prin poștă. Totuși, aceasta trebuie, în opinia noastră, să fie considerată o notificare prin poștă pentru următoarele motive.
48.
Nu considerăm că noțiunea „notificare prin poștă”, prevăzută de normele menționate mai sus, poate face obiectul unei interpretări stricte sau formaliste.
49.
Într-adevăr, constatăm că, în cuprinsul normei 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95, Comisia Comunităților Europene a prevăzut toate modalitățile de transmitere posibile sau probabile, cum ar fi poșta, remiterea către destinatar în sediile Oficiului, depunerea într-o căsuță poștală a Oficiului, faxul, precum și alte procedee tehnice de transmitere și, în sfârșit, publicarea.
50.
Această enumerare demonstrează că, în opinia noastră, Comisia a dorit să ofere Oficiului posibilitatea de a utiliza cea mai extinsă gamă de modalități de transmitere. Această analiză este confirmată de modul de redactare a normei 61 alineatul (2) litera (d) din acest regulament, care prevede posibilitatea de notificare prin fax, precum și „prin orice alt mijloc tehnic de comunicare”. Această parte a frazei demonstrează faptul că, desigur, Comisia nu a intenționat să limiteze modalitățile de transmitere la mijloace tehnice speciale, ci a urmărit ca Oficiul să poată recurge la toate instrumentele existente, precum și la cele care ar fi instituite ulterior adoptării Regulamentului nr. 2868/95.
51.
Deducem din aceasta că noțiunea „notificare prin poștă” prevăzută la norma 61 alineatul (2) litera (a) și la norma 62 din Regulamentul nr. 2868/95 nu trebuie înțeleasă într-un sens restrictiv, în sensul că ar viza exclusiv prestațiile furnizate de operatorii naționali care, înainte de liberalizarea pieței sectorului poștal, dețineau monopolul în acest sector de activitate (
10
).
52.
Considerăm că, incluzând poșta printre procedeele de notificare ce pot fi utilizate de către Oficiu, Comisia a intenționat să se refere la modalitatea de transmitere în sine, și anume comunicarea actului respectiv într-o scrisoare care indică o adresă și care este ridicată de un prestator de servicii, transportată și distribuită destinatarului.
53.
Astfel cum susțin părțile, o societate de curierat expres oferă o prestație perfect comparabilă cu cea a operatorului public sau privat care, în conformitate cu Directiva 97/67, asigură în prezent, în totalitate sau în parte, serviciul poștal universal într-un stat membru. Aceasta ridică scrisoarea ce conține decizia Oficiului care trebuie notificată, o transportă la destinatar și o remite acestuia.
54.
În sfârșit, comunicarea unei decizii a Oficiului prin curier expres este în mod efectiv de natură să îndeplinească obiectivul urmărit de normele Regulamentului nr. 2868/95 referitoare la notificare.
55.
Potrivit jurisprudenței, notificarea unui act are ca obiect să permită destinatarului să ia cunoștință de acesta și să facă uz, dacă este cazul, de dreptul său de a introduce o acțiune (
11
). Notificarea unei decizii printr-o societate de curierat expres este în mod efectiv de natură să îndeplinească acest obiectiv, întrucât aceasta constă în remiterea unei versiuni scrise a deciziei către destinatarul său printr-un angajat al acestei societăți. De asemenea, considerăm o probă în acest sens faptul că uneori Curtea folosește, la rândul său, această modalitate de transmitere pentru a notifica, în cadrul unei proceduri accelerate, decizia de trimitere preliminară părților prevăzute la articolul 23 din Statut, precum și observațiile scrise ale acestor părți.
56.
Acesta este motivul pentru care, în opinia noastră, o astfel de remitere trebuie să fie considerată o notificare prin poștă în sensul normei 61 alineatul (2) și al normei 62 din Regulamentul nr. 2868/95.
b) Remiterea unei decizii a Oficiului prin curier expres poate fi asimilată unei notificări prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire
57.
Procedeul notificării prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire nu are ca scop doar comunicarea actului în cauză destinatarului acestuia, pentru ca acesta să ia cunoștință de actul respectiv. Acest procedeu are de asemenea ca obiect să permită stabilirea cu certitudine a datei acestei comunicări, pentru a începe să curgă termenul de introducere a acțiunii împotriva acestui act. În sfârșit, acest procedeu permite expeditorului să aibă la dispoziție, în caz de contestație, o probă a remiterii scrisorii către destinatarul acesteia, sub forma confirmării de primire care poartă semnătura destinatarului sau a persoanei mandatate de acesta și a cărei identitate, în principiu, a fost verificată de angajatul care a efectuat această remitere.
58.
Remiterea unei decizii prin curier expres permite, fără nicio îndoială, cunoașterea cu precizie a datei acestei remiteri către destinatar. Astfel cum au arătat părțile, remiterea unei scrisori printr-o societate de curierat expres presupune o semnătură de primire din partea destinatarului sau a persoanei autorizate de acesta să primească un astfel de document. Data acestei remiteri este indicată, în continuare, pe fișa de urmărire a trimiterii, păstrată de grefa camerei de recurs care a pronunțat decizia respectivă.
59.
În plus, nu considerăm că o societate de curierat expres oferă mai puține garanții în ceea ce privește exactitatea acestei date decât operatorul însărcinat, într-un stat membru, să asigure în totalitate sau în parte serviciul public universal, din care fac parte serviciile pentru expedierile recomandate, în conformitate cu articolul 3 alineatul (4) din Directiva 97/67.
60.
Astfel, acest serviciu universal poate fi de asemenea încredințat unor operatori privați, după cum arată definiția noțiunii „prestatorul serviciului universal” care figurează la articolul 2 alineatul (13) din Directiva 97/67. În plus, astfel cum reiese din considerentul (18) al acestei directive, diferența esențială dintre serviciul de curierat expres și serviciul poștal universal constă, în realitate, în valoarea adăugată oferită clienților de serviciile de curierat expres, care poate fi măsurată pe baza surplusului de preț pe care acești clienți sunt dispuși să îl plătească pentru aceste servicii.
61.
Cu alte cuvinte, legiuitorul comunitar a decis că serviciile pentru expedierile recomandate trebuie să facă parte din prestațiile serviciului universal în principal pentru considerente legate de cost.
62.
În fapt, considerăm că singura diferență care există, în cadrul prezentei cauze, între o remitere prin curier expres și o notificare prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire provine din faptul că societatea de curierat expres nu adresează în mod sistematic expeditorului confirmarea de primire semnată de către destinatarul actului. Prin urmare, Oficiul nu dispune în mod anticipat de acest mijloc de probă a remiterii, opozabil destinatarului în caz de contestație.
63.
Totuși, această diferență nu prezintă, în opinia noastră, un caracter determinant în cadrul normelor de notificare prevăzute de Regulamentul nr. 2868/95.
64.
Într-adevăr, din redactarea normei 61 și a normelor următoare din acest regulament nu reiese cu certitudine că notificarea unei decizii a Oficiului supuse unui termen pentru recurs trebuie să se facă exclusiv prin poștă, prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire. Cu alte cuvinte, aceste norme pot fi înțelese în sensul că, în cazul în care Oficiul alege să notifice o astfel de decizie prin poștă, trebuie să facă acest lucru prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire. Totuși, nu pare exclus faptul că Oficiul ar putea să recurgă de asemenea la una dintre celelalte modalități de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din regulamentul menționat.
65.
Desigur, norma 66 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 ar putea fi interpretată în sens contrar. Potrivit acesteia, „[î]n cazul în care adresa destinatarului nu poate fi stabilită sau în cazul în care, după cel puțin o încercare, notificarea în conformitate cu norma 62 s-a dovedit imposibil de efectuat, notificarea se realizează prin aviz public”. Prin urmare, această dispoziție ar putea fi înțeleasă în sensul că o decizie supusă unui termen pentru recurs trebuie să fie notificată prin poștă, așadar, prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, și, în caz de imposibilitate, prin aviz public.
66.
Totuși, o asemenea interpretare a sistemului de notificare prevăzut de Regulamentul nr. 2868/95 este contrazisă de norma 61 alineatul (3) din acesta, potrivit căreia, reamintim, în cazul în care destinatarul și-a indicat numărul de fax sau detaliile de contact pentru comunicarea prin alte mijloace tehnice, Oficiul are la dispoziție posibilitatea de a alege între oricare dintre aceste mijloace de notificare și notificarea prin poștă.
67.
La rândul său, Tribunalul și-a exprimat în mod clar poziția asupra acestui aspect în Hotărârea Success-Marketing/OAPI — Chipita (PAN & CO), citată anterior, statuând în sensul că Oficiul nu este obligat să notifice deciziile supuse unui termen pentru recurs în mod exclusiv prin poștă, deoarece o astfel de interpretare a normei 62 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 ar lipsi de efect util celelalte modalități de notificare enumerate la norma 61 alineatul (2) din același regulament (
12
). Tribunalul a dedus din aceasta că astfel de decizii pot fi notificate în mod valabil prin fax (
13
).
68.
În conformitate cu redactarea dispozițiilor Regulamentului nr. 2868/95 în materie de notificare, considerăm că trebuie să fie reținută această interpretare. Așadar, Oficiul poate notifica o decizie supusă unui termen pentru recurs prin poștă, în conformitate cu norma 62 din acest regulament, prin înmânare, în conformitate cu norma 63 din acest regulament, prin depunerea într-o cutie poștală în sediile sale sau, în sfârșit, prin fax, precum și prin orice alt mijloc de comunicare. În cazul imposibilității de a recurge la una dintre aceste modalități de notificare, trebuie să se procedeze la publicare.
69.
Prin urmare, în ceea ce privește problema examinată în prezenta cauză, trebuie să se ia în considerare faptul că, în cazul în care Oficiul procedează la o notificare prin fax, acesta nu mai are la dispoziție, în caz de contestație a primirii notificării, un document opozabil destinatarului care să aibă o forță probantă echivalentă cu aceea a unei confirmări de primire. Din acest motiv, ar fi contrar sistemului de notificare prevăzut de Regulamentul nr. 2868/95 să se considere că o comunicare prin curier expres nu poate fi asimilată unei notificări prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, deși o astfel de comunicare, spre deosebire de un simplu fax, implică, în principiu, o semnătură de primire, care poate, dacă este cazul, să fie transmisă Oficiului.
70.
Având în vedere aceste elemente, considerăm că ordonanța atacată, potrivit căreia o notificare prin curier expres nu figurează printre modalitățile de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 și este nelegală în sensul normei 68 din acest regulament, este viciată de o eroare de drept în interpretarea acestor norme, precum și a normei 62 alineatul (1) din regulamentul menționat.
2. Consecințele acestei erori de drept asupra ordonanței atacate
71.
Oficiul apreciază că eroarea de drept săvârșită în ordonanța atacată nu trebuie să conducă la anularea acesteia. Potrivit Oficiului, acțiunea în anulare formulată de recurentă este inadmisibilă întrucât prezumția instituită la norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 nu s-ar aplica în cazul în care se dovedește că remiterea către destinatar a intervenit în cele zece zile de la expedierea documentului prin curier expres.
72.
Având în vedere că decizia atacată a fost remisă recurentei la 28 octombrie 2005, acțiunea în anulare depusă la grefa Tribunalului la ar fi, prin urmare, tardivă, fiind introdusă după expirarea termenului de două luni de la această remitere, prelungit pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile.
73.
Nu ne raliem la această analiză. Asemenea recurentei, considerăm că prezumția instituită la norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 se aplică chiar și atunci când se face proba remiterii în cele zece zile de la expediere. Ne întemeiem opinia pe următoarele considerente.
74.
Potrivit unei jurisprudențe constante, termenele de introducere a acțiunii respectă cerința de securitate juridică și necesitatea de a evita orice discriminare sau tratament arbitrar în administrarea justiției (
14
). Prin urmare, este important ca aceste termene să fie precizate în mod clar și precis, astfel încât destinatarul unei decizii să poată ști cu exactitate începând de când și în ce termen poate, dacă este cazul, să conteste această decizie.
75.
Norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95, reamintim, este redactată după cum urmează:
„Atunci când notificarea se face prin scrisoare recomandată, cu sau fără confirmare de primire, aceasta este considerată ca fiind remisă destinatarului în cea de a zecea zi de la expedierea prin poștă, cu excepția cazului în care scrisoarea nu i-a parvenit sau i-a parvenit la o dată ulterioară. […]”
76.
Această dispoziție prevede astfel în mod expres că singurele două situații în care prezumția în cauză este înlăturată sunt neprimirea scrisorii de către destinatar sau primirea acesteia după mai mult de zece zile de la expedierea prin poștă (
15
). Având în vedere modul de redactare a dispoziției menționate, această prezumție se aplică, prin urmare, chiar și atunci când destinatarul a primit scrisoarea în cele zece zile de la expedierea acesteia (
16
).
77.
Contrar poziției adoptate de Tribunal în ordonanța atacată, nu considerăm că norma 70 din Regulamentul nr. 2868/95 poate infirma această analiză. Astfel, această normă, potrivit căreia, atunci când actul de procedură este o notificare, recepția documentului notificat constituie evenimentul care determină curgerea termenului, prevede în mod expres că aceasta se aplică „cu excepția unor dispoziții contrare”. Norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 constituie în mod clar o dispoziție contrară (
17
).
78.
Desigur, aplicarea prezumției prevăzute de această din urmă dispoziție în cazul primirii scrisorii în cele zece zile de la expediere poate părea ilogică în raport cu obiectul metodei de notificare prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, care este, în principiu, acela de a stabili cu certitudine data luării la cunoștință a deciziei în litigiu și, prin urmare, data de la care începe să curgă termenul de introducere a acțiunii. Din această perspectivă, prezumția de primire în cea de a zecea zi de la expediere nu ar trebui să se aplice decât atunci când data acestei primiri nu poate fi cunoscută cu precizie, fie pentru că destinatarul a refuzat să ridice scrisoarea recomandată care i-a fost adresată, fie pentru că serviciul poștal nu a trimis confirmarea de primire expeditorului.
79.
În plus, astfel cum subliniază Oficiul, aplicarea prezumției în cazul primirii scrisorii în cele zece zile de la trimitere dă naștere unei inegalități de tratament între destinatarii care au reședința în apropierea Oficiului, care pot primi scrisoarea începând cu ziua următoare trimiterii, și cei care se află în state membre mai îndepărtate, pentru care termenul de livrare a scrisorii poate fi mai lung. Astfel, ca urmare a prezumției menționate, primii au la dispoziție un termen mai lung pentru a decide dacă formulează sau nu formulează o acțiune în anulare și pentru a pregăti această acțiune.
80.
Totuși, această lipsă de logică și această atingere adusă egalității destinatarilor nu pot justifica, în opinia noastră, reținerea unei interpretări a normei 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 care ar fi contrară modului clar și precis de redactare a acestei dispoziții. În materie de termene de introducere a acțiunii, trebuie, în opinia noastră, să fie privilegiate securitatea juridică și dreptul destinatarilor unei decizii de a putea să cunoască cu exactitate termenul pe care îl au la dispoziție.
81.
Subliniem, în plus, că scrisoarea Oficiului, anexată la copia deciziei atacate în curierul expres remis recurentei la 28 octombrie 2005, nu conținea nicio indicație privind termenul în care această decizie putea fi contestată sau data de la care începea să curgă acest termen (
18
).
82.
Dacă Oficiul dorește ca prezumția instituită la norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 să nu se mai aplice în cazul în care se dovedește că remiterea a avut loc în cele zece zile de la expedierea prin poștă, îi revine sarcina să solicite Comisiei să modifice conținutul acestui text în acest sens. După cum am arătat, Regulamentul nr. 2868/95 a fost deja modificat în două rânduri, în 2004 și în 2005.
83.
Pentru acest motiv, considerăm că notificarea deciziei atacate trebuie să fie stabilită în a zecea zi de la expedierea prin curier expres, adică la 5 noiembrie 2005. Rezultă că termenul de două luni și zece zile acordat recurentei pentru a introduce o acțiune împotriva acestei decizii a expirat la data de . Această zi fiind duminică, termenul a fost prelungit pentru ziua de luni, , în conformitate cu articolul 101 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. În consecință, acțiunea în anulare a deciziei atacate, care a fost introdusă în acea zi, trebuie să fie declarată admisibilă.
84.
Prin urmare, propunem Curții să anuleze ordonanța atacată, să trimită cauza spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe asupra acțiunii în anulare a deciziei atacate și să dispună soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul (
19
).
3. Observații cu titlu subsidiar
85.
Cu titlu subsidiar, chiar presupunând că remiterea unei decizii a Oficiului prin curier expres trebuie să fie considerată ca fiind neconformă cu Regulamentul nr. 2868/95, considerăm că norma 68 din același regulament nu permite Tribunalului să declare acțiunea în anulare inadmisibilă pentru motivul că a fost introdusă după expirarea termenului.
86.
În măsura în care interpretarea acestei norme, care a condus la această soluție în ordonanța atacată, privește în mod direct întinderea termenului de introducere a acțiunii acordat recurentei și în măsura în care, potrivit jurisprudenței, dispozițiile care stabilesc termenele de introducere a acțiunii sunt de ordine publică (
20
), revine Curții obligația de a verifica din oficiu dacă aceste termene au fost respectate (
21
).
87.
Astfel cum am susținut anterior, din norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 reiese că, atunci când notificarea unei decizii a unei camere de recurs a Oficiului prin care se respinge o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare se face prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, această notificare este considerată ca fiind efectuată în cea de a zecea zi de la expedierea prin poștă sau în ziua acestei remiteri, dacă această zi este ulterioară termenului de zece zile.
88.
Rezultă că, dacă decizia atacată ar fi fost notificată recurentei la 28 octombrie 2005 prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, acțiunea formulată de aceasta la ar fi fost admisibilă.
89.
Desigur, astfel cum reiese din observațiile menționate mai sus și din Hotărârea Success-Marketing/OAPI — Chipita (PAN & CO), citată anterior, Oficiul ar fi putut recurge la una dintre celelalte modalități de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 și, în acest caz, prezumția în litigiu nu ar fi fost aplicabilă. Cu toate acestea, dacă Oficiul ar fi utilizat una dintre celelalte modalități de notificare, recurenta ar fi putut stabili cu exactitate data de la care începea să curgă termenul de introducere a acțiunii aplicabil (
22
). Nu aceasta ar fi situația în cazul în care Curtea ar considera că remiterea prin curier expres este nelegală și nu se încadrează în niciuna dintre modalitățile de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95.
90.
Într-adevăr, în această situație ar fi trebuit ca recurenta să cunoască această nelegalitate și faptul că norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95 este aplicabilă. Or, nu considerăm că acestei societăți i se poate impune obligația de a ști că practica de notificare utilizată în mod obișnuit de Oficiu este nelegală.
91.
Prin urmare, apreciem că o încălcare de către Oficiu a reglementării aplicabile în materie de notificare nu poate avea ca efect privarea recurentei de beneficiul termenului celui mai favorabil de introducere a acțiunii, de care ar fi trebuit să beneficieze dacă această reglementare ar fi fost respectată.
92.
Într-adevăr, în conformitate cu jurisprudența citată anterior, termenele de introducere a acțiunii nu pot fi stabilite de părți sau de instanță și constituie dispoziții imperative de ordine publică. Prin urmare, Oficiul nu poate, printr-o practică nelegală, să înlăture termenele de introducere a acțiunii care rezultă din dispozițiile Regulamentului nr. 2868/95 referitoare la notificarea deciziilor sale.
93.
În măsura în care norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95 ar trebui să conducă la declararea acțiunii recurentei ca inadmisibilă, considerăm că această normă este nelegală și că trebuie să fie înlăturată. Aceasta presupune că, dacă remiterea deciziei atacate prin curier expres ar fi considerată de Curte ca fiind neconformă cu cerințele Regulamentului nr. 2868/95, ar trebui să se considere că această remitere este lipsită de efect. Astfel, Oficiul ar trebui să notifice decizia atacată prin una dintre modalitățile de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din acest regulament.
94.
Considerăm că aceasta este soluția care se impune în prezenta cauză, cu atât mai mult cu cât recurenta a comunicat Oficiului numărul său de fax, astfel încât acesta avea posibilitatea de a recurge la una dintre modalitățile de notificare prevăzute expres la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95.
V — Concluzie
95.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
—
Să anuleze Ordonanța Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 14 decembrie 2006, K-Swiss/OAPI (Benzi paralele aplicate pe un pantof) (T-14/06).
—
Să respingă ca nefondată excepția de inadmisibilitate ridicată de Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene.
—
Să trimită dosarul spre rejudecare Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene pentru ca acesta să se pronunțe asupra concluziilor prezentate de K-Swiss Inc. în sensul anulării Deciziei Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 26 septembrie 2005.
—
Să dispună soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Denumit în continuare „Oficiul”.
(
3
)	Regulamentul din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 782/2004 al Comisiei din (JO L 123, p. 88, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 34) și prin Regulamentul (CE) nr. 1041/2005 al Comisiei din (JO L 172, p. 4, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 71 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 2868/95”).
(
4
)	T-14/06, denumită în continuare „ordonanța atacată”.
(
5
)	Regulamentul din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146).
(
6
)	Aranjamentul privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.
(
7
)	Denumită în continuare „decizia atacată”.
(
8
)	Oficiul citează Hotărârea din 26 noiembrie 1985, Cockerill-Sambre/Comisia (42/85, Rec., p. 3749).
(
9
)	Directiva privind normele comune pentru dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității și îmbunătățirea calității serviciului din 15 decembrie 1997 (JO 1998, L 15, p. 14, Ediție specială, 06/vol. 3, p. 12).
(
10
)	Legiuitorul comunitar a hotărât liberalizarea progresivă a pieței sectorului poștal. În acest scop, legiuitorul a adoptat Directiva 97/67, în care a prevăzut măsurile necesare pentru a garanta, pe de o parte, libera prestare a serviciilor în sectorul poștal și, pe de altă parte, menținerea unui serviciu poștal universal care să ofere tuturor utilizatorilor un ansamblu minim de servicii la un preț rezonabil, indiferent de situarea lor geografică în cadrul Comunității Europene. Realizarea pieței interne a serviciilor poștale a continuat cu Directiva 2002/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 iunie 2002 de modificare a Directivei 97/67/CE privind continuarea deschiderii spre concurență a serviciilor poștale ale Comunității (JO L 176, p. 21, Ediție specială, 06/vol. 04, p. 178), cu Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 al Parlamentului European și al Consiliului din de adaptare la Decizia 1999/468/CE a Consiliului a dispozițiilor privind comitetele care asistă Comisia în exercitarea competențelor de executare prevăzute de actele care fac obiectul procedurii menționate la articolul 251 din Tratatul CE (JO L 284, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 04, p. 213), precum și, mai recent, cu Directiva 2008/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului din de modificare a Directivei 97/67 cu privire la realizarea integrală a pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității (JO L 52, p. 3).
(
11
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Cockerill-Sambre/Comisia, citată anterior (punctul 10), și Hotărârea din 6 decembrie 1990, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie/Comisia (C-180/88, Rec., p. I-4413, punctul 22).
(
12
)	Punctele 58-60.
(
13
)	Punctul 61.
(
14
)	A se vedea în special Hotărârea din 29 iunie 2000, Politi/Fundația Europeană de Formare (C-154/99, Rec., p. I-5019, punctul 15).
(
15
)	Acest mod de redactare este de asemenea identic în versiunile în limbile germană și engleză ale Regulamentului nr. 2868/95.
(
16
)	Norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 se diferențiază prin aceasta de articolul 79 din Regulamentul de procedură al Curții și de articolul 100 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, potrivit cărora, în acest caz, se consideră că o scrisoare recomandată a fost înmânată destinatarului în a zecea zi de la data depunerii acestei trimiteri la oficiul poștal al locului unde Curtea sau Tribunalul are sediul, cu excepția cazului în care s-a demonstrat prin confirmare de primire că scrisoarea a fost primită la o altă dată sau a cazului în care destinatarul informează grefierul, în termen de trei săptămâni de la data înștiințării, prin fax sau prin alt mijloc tehnic de comunicare, că actul care trebuie comunicat nu i-a parvenit (sublinierea noastră).
(
17
)	Această analiză nu conduce la privarea normei 70 din Regulamentul nr. 2868/95 de orice efect util. Astfel, această normă rămâne relevantă pentru stabilirea datei de la care începe să curgă termenul de introducere a acțiunii în caz de notificare prin înmânare în sediile Oficiului, în conformitate cu norma 63 din acest regulament, potrivit căreia notificarea poate fi efectuată în sediile Oficiului, prin înmânarea documentului respectiv destinatarului, care confirmă primirea.
(
18
)	În această scrisoare, Oficiul doar atrăgea atenția destinatarului asupra conținutului articolului 63 din Regulamentul nr. 40/94, potrivit căruia acțiunea împotriva unei hotărâri a unei camere de recurs trebuie introdusă în fața Tribunalului.
(
19
)	A se vedea, cu privire la cheltuielile de judecată, Hotărârea din 15 mai 2003, Pitsiorlas/Consiliul și BCE (C-193/01 P, Rec., p. I-4837).
(
20
)	Hotărârea din 19 februarie 1981, Schiavo/Consiliul (122/79 și 123/79, Rec., p. 473, punctul 22).
(
21
)	Hotărârea din 5 iunie 1980, Befiore/Comisia (108/79, Rec., p. 1769, punctul 3), și Hotărârea Politi/Fundația Europeană de Formare, citată anterior (punctul 15).
(
22
)	Potrivit normei 64 din Regulamentul nr. 2868/95, notificarea prin depunerea într-o căsuță poștală la Oficiu este considerată ca fiind efectuată în a cincea zi de la această depunere. În conformitate cu norma 65 din acest regulament, notificarea prin fax este considerată ca fiind efectuată la data la care comunicarea a fost primită de faxul destinatarului.