62010CP0491_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Conflictele din cadrul unui cuplu care divorțează cu privire la viitorul copiilor comuni pot constitui pentru acești copii o încercare dureroasă, chiar traumatizantă. Această încercare poate fi cu atât mai dificilă atunci când, în cazul unui cuplu mixt, unul dintre părinți, care nu acceptă măsurile luate în privința copiilor de către instanța din statul membru în care cuplul locuia, se deplasează cu aceștia în statul său de origine și încearcă să obțină o hotărâre contrară din partea instanțelor din acest stat membru. Dacă reușește, situația copiilor este, așadar, reglementată de hotărâri judecătorești contradictorii, al căror rezultat este cel mai adesea încetarea mai mult sau mai puțin prelungită a oricărei relații sau a oricăror relații normale cu celălalt părinte.
2. Importanța prejudiciului cauzat copiilor de astfel de comportamente a determinat statele, în primul rând pe cale convențională, prin intermediul Convenției de la Haga din 25 octombrie 1980(2), apoi, în cadrul Uniunii Europene, pe cale convențională și în continuare prin regulamente, să instituie sisteme de cooperare între instanțele din state diferite destinate, atunci când un copil este deplasat sau reținut în mod ilegal de unul dintre părinții săi, să asigure înapoierea acestuia în cel mai scurt timp posibil în locul în care locuia înainte de răpire.
3. Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului(3), relevant în prezenta cauză, prevede astfel un sistem în temeiul căruia instanța de la locul de reședință al copilului, atunci când instanța din statul membru în care copilul a fost deplasat în mod ilegal pronunță o hotărâre prin care se opune înapoierii acestuia, are, într‑o anumită măsură, ultimul cuvânt și poate dispune această înapoiere printr‑o decizie executorie de drept și care nu poate fi contestată în celelalte state membre.
4. Acest caracter executoriu consolidat este condiționat de eliberarea de către instanța care a pronunțat această hotărâre a unui certificat prin care se atestă, printre altele, faptul că a existat posibilitatea de ascultare a copilului, cu excepția cazului în care aceasta este necorespunzătoare în conformitate cu vârsta sau gradul său de maturitate, și că această instanță a ținut seama de elementele pe baza cărora instanța de la locul unde a fost deplasat copilul în mod ilegal pronunțase o hotărâre de neînapoiere.
5. Executarea hotărârilor astfel certificate a generat deja mai multe dificultăți de interpretare, care au permis Curții să confirme și să precizeze întinderea forței executorii specifice a acestora(4) . Astfel, în Hotărârea Povse, citată anterior, Curtea a declarat că, în temeiul împărțirii competențelor între instanța judecătorească din statul de origine și cea din statul membru de executare, aceasta din urmă nu poate decât să constate forța executorie a unei hotărâri certificate, contestațiile în privința certificatului neputând fi invocate decât în statul membru de origine(5) .
6. În prezenta cauză, Oberlandesgericht Celle (Germania) urmărește să afle dacă, în pofida forței executorii specifice a unei hotărâri certificate, se poate opune executării acesteia în cazul încălcării deosebit de grave a unui drept fundamental al copilului, atunci când acesta nu a fost ascultat, cu încălcarea dispozițiilor Regulamentului nr. 2201/2003 interpretate în conformitate cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „Carta drepturilor fundamentale”). Cu titlu subsidiar, instanța de trimitere solicită să se stabilească în ce măsură este obligată să execute o astfel de hotărâre atunci când certificatul care o însoțește cuprinde o declarație în mod vădit inexactă în ceea ce privește ascultarea copilului.
7. În plus, instanța de trimitere a precizat că nu solicită aplicarea procedurii preliminare de urgență pentru motivul că cele două întrebări formulate sunt fundamentale, iar examinarea acestora trebuie să se realizeze în cadrul unei proceduri preliminare aprofundate.
8. Curtea, în conformitate cu competența care îi este conferită prin articolul 104b alineatul (1) al treilea și ultimul paragraf din Regulamentul de procedură, a apreciat totuși că erau îndeplinite condițiile de aplicare a procedurii de urgență și a hotărât să examineze prezenta cauză potrivit acestei proceduri.
9. În cadrul prezentelor concluzii, propunem Curții, înainte de a examina întrebările preliminare, să se pronunțe cu privire la temeinicia premisei pe care se întemeiază aceste întrebări. Astfel, întrebările menționate se întemeiază pe premisa conform căreia copilul nu a avut posibilitatea de a fi ascultat, contrar mențiunilor din cuprinsul certificatului care însoțește hotărârea prin care se dispune înapoierea acestuia, și, în consecință, condițiile la care este supusă eliberarea unui astfel de certificat nu au fost respectate de instanța din statul membru de origine.
10. Totuși, deși reiese efectiv din dosar că respectivul copil nu a putut fi ascultat de instanța menționată, rezultă de asemenea din acesta că instanța procedase la ascultarea copilului, la cererea autorităților judiciare din statul membru de executare în cadrul procedurii în urma căreia a fost pronunțată hotărârea de neînapoiere, și că opinia exprimată de acest copil cu ocazia ascultării a fost evocată în cadrul hotărârii certificate în litigiu.
11. Este motivul pentru care, în cadrul prezentelor concluzii, propunem Curții să examineze, în prealabil, temeinicia premisei instanței de trimitere și să se pronunțe astfel asupra aspectului dacă, în asemenea împrejurări, a fost îndeplinită condiția conform căreia o hotărâre prin care se dispune înapoierea copilului nu poate fi certificată decât dacă copilul a avut posibilitatea de a fi ascultat.
12. Vom arăta motivele pentru care, în opinia noastră, este necesar să se rețină că această condiție a fost respectată.
13. În continuare, vom indica, cu titlu subsidiar, că, presupunând că respectiva condiție nu a fost îndeplinită, o instanță din statul membru solicitat nu se poate opune executării unei hotărâri certificate. Vom aminti că, dată fiind separarea strictă a competențelor între instanțele din statele membre în cauză, contestațiile referitoare la o astfel de hotărâre și la un certificat eliberat în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003 fac obiectul competenței exclusive a instanțelor judecătorești din statul membru de origine.
I – Cadrul juridic
14. Textele relevante sunt Convenția de la Haga din 1980, Regulamentul nr. 2201/2003, precum și Carta drepturilor fundamentale.
15. Convenția de la Haga din 1980, intrată în vigoare la 1 decembrie 1983, a fost ratificată de toate statele membre. Aceasta continuă să se aplice între state, însă dispozițiile sale sunt completate de dispozițiile Regulamentului nr. 2201/2003. În relațiile dintre statele membre, dispozițiile acestui regulament prevalează asupra dispozițiilor convenției menționate(6) .
A – Convenția de la Haga din 1980
16. Convenția de la Haga din 1980 are la bază principiul conform căruia orice deplasare forțată a unui minor de la locul unde se află reședința sa obișnuită fără acordul titularului drepturilor privind încredințarea aduce o atingere gravă intereselor copilului și constituie un act ilicit căruia este important să i se pună capăt în cel mai scurt timp posibil, fără examinarea pe fond a litigiului care există între părinți.
17. Potrivit articolului 1, această convenție are astfel drept obiect a face să se respecte efectiv în celelalte state contractante drepturile privind încredințarea, care există într‑un stat contractant, și de a asigura înapoierea imediată a unui copil deplasat sau reținut ilicit în acest stat.
18. În temeiul articolului 3 din convenția menționată, o deplasare se consideră ilicită atunci când are loc prin violarea unui drept privind încredințarea, atribuit unei persoane, printr‑o lege sau o hotărâre judecătorească a statului în care copilul își avea reședința obișnuită, imediat înaintea deplasării sale.
19. Pentru orice problemă referitoare la încredințare, primează „interesul copilului”. Acesta are dreptul la stabilitate, la posibilitatea de a rămâne în reședința obișnuită, considerată ca unul dintre fundamentele esențiale ale echilibrului și dezvoltării sale. Nu este un obiect de care părinții se pot folosi în situația unui conflict între ei.
20. În aceste condiții, atunci când se constată o deplasare ilicită, se dispune înapoierea imediată a copilului la reședința sa obișnuită. Prin urmare, hotărârea de înapoiere este disociată de atribuirea drepturilor privind încredințarea, pe care instanța de la reședința obișnuită este cea mai în măsură să o aprecieze.
21. Articolul 12 din Convenția de la Haga din 1980 prevede astfel:
„Când un copil a fost deplasat sau reținut ilicit în înțelesul articolului 3 și o perioadă de mai puțin de un an s‑a scurs cu începere de la deplasare sau neînapoiere în momentul introducerii cererii înaintea autorității judiciare sau administrative a statului contractant unde se afla copilul, autoritatea sesizată dispune înapoierea sa imediată.
Autoritatea judiciară sau administrativă, sesizată fiind chiar după expirarea perioadei de un an prevăzute la alineatul precedent, urmează, de asemenea, să dispună înapoierea copilului, afară dacă nu se stabilește că copilul s‑a integrat în noul său mediu.
[…]”
22. Totuși, autorii acestei convenții au urmărit să atenueze mecanismul cvasiautomat al înapoierii prin intermediul unor excepții care permit să se țină seama de interesul copilului și de împrejurări. Articolul 13 din convenția menționată prevede astfel că autoritatea judiciară sau administrativă a statului solicitat nu este ținută să dispună înapoierea copilului dacă persoana, instituția sau organismul care se împotrivește înapoierii sale stabilește:
– că părintele care avea în îngrijire copilul nu exercita efectiv dreptul privind încredințarea la data deplasării ori consimțise sau achiesase ulterior acestei deplasări sau
– că există un risc grav ca înapoierea copilului să îl expună unui pericol fizic sau psihic sau să îl pună într‑o situație intolerabilă sau
– dacă copilul se împotrivește la înapoierea sa și a atins o vârstă sau un grad de maturitate care face necesar să se țină seama de opinia sa.
23. Convenția de la Haga din 1980, în temeiul articolului 4, încetează să se mai aplice atunci când copilul atinge vârsta de 16 ani. În plus, potrivit articolului 20 din această convenție, înapoierea copilului, în conformitate cu dispozițiile articolului 12 din convenția menționată, poate fi refuzată atunci când nu ar fi permisă de principiile fundamentale ale statului solicitat cu privire la apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale.
B – Regulamentul nr. 2201/2003
24. Regulamentul nr. 2201/2003, la fel ca și Convenția de la Haga din 1980, urmărește să descurajeze răpirile de copii asigurând înapoierea rapidă a copilului răpit în statul membru de origine. Acesta se înscrie în cadrul spațiului de libertate, securitate și justiție, care, astfel cum se amintește în considerentul (2) al regulamentului, are ca piatră de temelie principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor judiciare.
25. În acest sens, legiuitorul comunitar a urmărit să instituie următorul sistem:
– instanțele din statul membru de origine rămân competente. Deplasarea ilicită a copilului nu determină prin natura sa transfer de competență;
– instanțele din statul membru solicitat trebuie să asigure înapoierea rapidă a copilului;
– dacă instanța din statul membru solicitat hotărăște să nu dispună înapoierea copilului, aceasta trebuie să transmită hotărârea sa, precum și mijloacele de probă pe care se întemeiază această hotărâre instanței competente din statul membru de origine și cele două instanțe trebuie să coopereze,
– dacă instanța din statul membru de origine dispune înapoierea copilului, hotărârea acesteia, dac ă a fost certificată de această instanță, este executorie de drept, în statul membru solicitat, și nu poate face obiectul niciunei contestații în acest stat.
26. Astfel, considerentul (17) al Regulamentului nr. 2201/2003 are următorul cuprins:
„În caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, înapoierea sa ar trebui obținută fără întârziere, iar, în acest scop, [Convenția de la Haga din 1980] ar trebui să se aplice în continuare, astfel cum a fost completată cu dispozițiile din prezentul regulament, în special cu cele din articolul 11. Instanțele din statul membru în care a fost deplasat copilul sau a fost reținut ilicit ar trebui să fie în măsură să se opună înapoierii sale în cazuri precise, justificate în mod corespunzător. Cu toate acestea, o astfel de hotărâre ar trebui să poată fi înlocuită cu o hotărâre ulterioară a instanței din statul membru al reședinței obișnuite a copilului înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite. Dacă această hotărâre implică înapoierea copilului, înapoierea ar trebui realizată fără a fi necesară recurgerea la vreo procedură pentru recunoașterea și executarea hotărârii în cauză în statul membru în care se află copilul răpit.”
27. Potrivit considerentului (21) al acestui regulament, „[r]ecunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești pronunțate într‑un stat membru ar trebui să se bazeze pe principiul încrederii reciproce, iar motivele de refuz al recunoașterii ar trebui reduse la minimul necesar”.
28. În temeiul considerentului (23) al regulamentului menționat, „hotărârile privind dreptul de vizită și cele privind înapoierea copilului, care au fost certificate în statul membru de origine în conformitate cu dispozițiile din prezentul regulament, ar trebui să fie recunoscute și să fie executorii în toate celelalte state membre fără să fie solicitată vreo altă procedură. Procedura de executare a acestor hotărâri judecătorești rămâne reglementată de dreptul intern”. Considerentul (24) al Regulamentului nr. 2201/2003 menționează în continuare că „[a]r trebui ca certificatul eliberat pentru facilitarea executării hotărârii judecătorești să nu poată fi supus niciunei căi de atac. Ar trebui ca acesta să facă obiectul unei acțiuni în rectificare numai în caz de eroare materială, de exemplu în cazul în care certificatul nu reflectă corect conținutul hotărârii”.
29. În plus, acest regulament recunoaște importanța ascultării copilului. Astfel, în temeiul considerentului (19), „[a]scultarea copilului joacă un rol important în aplicarea prezentului regulament fără ca acest act să aibă ca efect modificarea procedurilor naționale aplicabile în această materie”.
30. Potrivit considerentului (20) al regulamentului menționat, „[a]scultarea copilului într‑un alt stat membru se poate efectua în conformitate cu modalitățile prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului din 28 mai 2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială(7) ”.
31. În sfârșit, în considerentul (33) al Regulamentului nr. 2201/2003 se precizează că „[p]rezentul regulament recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de Carta drepturilor fundamentale […]. În special, prezentul regulament se asigură că sunt respectate drepturile fundamentale ale copilului în conformitate cu articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale”.
32. Aceste intenții diferite ale legiuitorului sunt puse în aplicare prin articolele din Regulamentului nr. 2201/2003 în modalitatea descrisă în cele ce urmează.
33. În temeiul articolului 2 punctul 11 din acest regulament, care reia, în esență, aceeași definiție cu cea din Convenția de la Haga din 1980, există o „deplasare sau o reținere ilicită a unui copil” în cazul în care deplasarea sau reținerea unui copil a avut loc cu încălcarea adusă încredințării dobândită printr‑o hotărâre judecătorească în temeiul legislației statului membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau reținerii sale, sub rezerva ca încredințarea să fi fost exercitată efectiv”.
34. Articolul 11 din regulamentul menționat, intitulat „Înapoierea copilului”, prevede:
„(1) În cazul în care o persoană, instituție sau orice alt organism căruia/căreia i s‑a încredințat copilul solicită autorităților competente dintr‑un stat membru să pronunțe o hotărâre judecătorească pe baza [Convenției de la Haga din 1980] în vederea obținerii înapoierii copilului care a fost deplasat sau reținut ilicit într‑un alt stat membru decât statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înainte de deplasarea sau de reținerea sa ilicită, se aplică alineatele (2)-(8).
(2) La aplicarea articolelor 12 și 13 din Convenția de la Haga din 1980, se asigură posibilitatea de ascultare a copilului în cadrul procedurii, cu excepția cazului în care aceasta este necorespunzătoare în conformitate cu vârsta sau gradul său de maturitate.
(3) O instanță sesizată cu o cerere de înapoiere a unui copil prevăzută la alineatul (1) acționează cu celeritate în cadrul procedurii privind cererea, utilizând procedurile urgente prevăzute de dreptul intern.
Fără a aduce atingere primului paragraf, instanța judecătorească pronunță hotărârea, cu excepția cazului în care aceasta se dovedește imposibilă din cauza unor împrejurări excepționale, în cel mult șase săptămâni de la sesizarea sa.
(4) O instanță judecătorească nu poate refuza înapoierea copilului în temeiul articolului 13 litera (b) din Convenția de la Haga din 1980 în cazul în care se stabilește că s‑au luat măsuri corespunzătoare pentru a asigura protecția copilului după înapoierea sa.
[…]
(6) În cazul în care o instanță judecătorească a pronunțat o hotărâre de neînapoiere în temeiul articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980, instanța trebuie să transmită de îndată, fie direct, fie prin intermediul autorității sale centrale, o copie a hotărârii judecătorești de neînapoiere și a documentelor pertinente, în special un proces‑verbal al ședințelor instanței competente sau autorității centrale din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau reținerii sale ilicite, în conformitate cu dreptul intern. Instanța trebuie să primească toate documentele menționate în termen de o lună de la data hotărârii de neînapoiere.
(7) Cu excepția cazului în care instanțele judecătorești din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înainte de deplasarea sa sau de reținerea sa ilicită au fost deja sesizate de una dintre părți, instanța judecătorească sau autoritatea centrală care primește informația menționată la alineatul (6) trebuie să o notifice părților și să le invite să prezinte observații instanței, în conformitate cu dreptul intern, în termen de trei luni de la data notificării, pentru ca instanța judecătorească să examineze problema încredințării copilului.
Fără a aduce atingere normelor în materie de competență prevăzute de prezentul regulament, instanța judecătorească închide cauza în cazul în care nu a primit nicio observație în termenul prevăzut.
(8) Fără a aduce atingere unei hotărâri de neînapoiere pronunțate în conformitate cu articolul 13 din Convenția de la Haga din 1980, orice hotărâre ulterioară prin care se dispune înapoierea copilului, pronunțată de o instanță competentă în temeiul prezentului regulament, este executorie în conformitate cu capitolul III secțiunea 4, în vederea asigurării înapoierii copilului.”
35. Articolul 42 din Regulamentul nr. 2201/2003, care face parte din secțiunea 4 din capitolul III, prevede:
„(1) Înapoierea copilului prevăzută la articolul 40 alineatul (1) litera (b), care rezultă dintr‑o hotărâre judecătorească executorie pronunțată într‑un stat membru, este recunoscută și executorie într‑un alt stat membru fără să fie necesară încuviințarea executării și fără să fie posibil să se opună recunoașterii sale în cazul în care hotărârea a fost certificată în statul membru de origine în conformitate cu alineatul (2).
Chiar dacă dreptul intern nu prevede caracterul executoriu de drept al unei hotărâri prin care se dispune înapoierea copilului, instanța de origine poate declara hotărârea executorie, fără a aduce atingere unei eventuale căi de atac.
(2) Instanța judecătorească de origine care a pronunțat hotărârea menționată la articolul 40 alineatul (1) litera (b) nu eliberează certificatul menționat la alineatul (1) decât în cazul în care:
(a) copilul a avut posibilitatea de a fi ascultat, cu excepția cazului în care aceasta a fost considerată necorespunzătoare în conformitate cu vârsta sau gradul său de maturitate;
(b) părțile au avut posibilitatea de a fi ascultate și
(c) instanța judecătorească a pronunțat hotărârea ținând seama de motivele și mijloacele de probă care au stat la baza hotărârii pronunțate în conformitate cu articolul 13 din Convenția de la Haga din 1980.
În cazul în care instanța judecătorească sau orice altă autoritate ia măsuri în vederea asigurării protecției copilului după înapoierea sa în statul membru în care își are reședința obișnuită, certificatul precizează modul de aplicare a acestor măsuri.
Instanța judecătorească de origine eliberează din proprie inițiativă certificatul menționat anterior, utilizând formularul al cărui model este prevăzut în anexa IV (certificat privind înapoierea copilului).
Certificatul se completează în limba hotărârii judecătorești.”
36. În temeiul articolului 47 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2201/2003, „[o]rice hotărâre pronunțată de instanța judecătorească din alt stat membru și declarată executorie […] sau certificată în conformitate […] cu articolul 42 alineatul (1) se execută în statul membru de executare în aceleași condiții ca și în cazul în care aceasta ar fi fost pronunțată în acest stat membru”.
C – Carta drepturilor fundamentale
37. Carta drepturilor fundamentale, care, în temeiul articolului 6 TUE, are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor, enunță, la articolul 24, drepturile copilului după cum urmează:
„(1) Copiii au dreptul la protecția și îngrijirile necesare pentru asigurarea bunăstării lor. Ei își pot exprima în mod liber opinia. Aceasta se ia în considerare în problemele care îi privesc, în funcție de vârsta și gradul lor de maturitate.
(2) În toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial.
(3) Orice copil are dreptul de a întreține cu regularitate relații personale și contacte directe cu ambii părinți, cu excepția cazului în care acestea sunt contrare interesului său.”
II – Acțiunea principală și întrebările preliminare
38. Situația de fapt din acțiunea principală, astfel cum este prezentată de instanța de trimitere, poate fi rezumată astfel.
39. Domnul Aguirre Zarraga și doamna Pelz s‑au căsătorit la 25 septembrie 1998 la Erandio (Spania). În urma acestei căsătorii a rezultat fiica acestora, Andrea, născută la 31 ianuarie 2000. Locuința familială a părinților era situată la Sondka (Spania).
40. Părinții s‑au separat la sfârșitul anului 2007. Fiecare dintre aceștia a depus o cerere de divorț și a solicitat să le fie încredințată exclusiv Andrea.
41. Prin decizia din 12 mai 2008, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao (Spania) a încredințat copilul cu titlu provizoriu tatălui. Prin urmare, Andrea s‑a mutat la domiciliul acestuia. În luna iunie 2008, mama Andreei s‑a stabilit în Germania. La sfârșitul vacanței de vară din 2008, pe parcursul căreia a mers în vizită la mama sa, aceasta din urmă a reținut‑o la ea pe Andrea. Prin urmare, începând cu 15 august 2008, Andrea locuiește la domiciliul mamei sale în Germania. În aceeași zi, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao a pronunțat o hotărâre prin care i se interzicea Andreei să părăsească teritoriul spaniol.
42. Tatăl Andreei a solicitat în această situație înapoierea fiicei sale în Spania, în temeiul Convenției de la Haga din 1980. Această cerere a fost respinsă printr‑o decizie din 1 iulie 2009, adoptată în temeiul articolului 13 al doilea paragraf din această convenție. Ascultarea Andreei, care s‑a efectuat la acel moment, a demonstrat că aceasta se împotrivea în mod insistent și categoric să se înapoieze în Spania. Expertul desemnat de instanță ca urmare a acestei ascultări s‑a pronunțat în sensul că opinia Andreei trebuia luată în considerare atât în raport cu vârsta, cât și cu gradul său de maturitate.
43. Ministerul Justiției german a transmis această hotărâre autorității centrale spaniole prin scrisoarea din 8 iulie 2009.
44. În aceeași lună, procesul referitor la atribuirea drepturilor privind încredințarea a fost continuat în fața Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao. Această instanță a apreciat că se impunea întocmirea unui nou raport de expertiză, precum și ascultarea personală a Andreei și a stabilit termene pentru fiecare dintre aceste măsuri care trebuiau să fie aplicate la Bilbao. Nici Andrea și nici mama sa nu s‑au înfățișat la aceste convocări. Instanța spaniolă nu a admis cererea, formulată anterior de către mamă, prin care urmărea obținerea aprobării, atât pentru ea, cât și pentru fiica sa, de a putea părăsi în mod liber teritoriul spaniol după efectuarea expertizei și ascultarea Andreei. Instanța spaniolă nu a admis nici cererea expresă a mamei prin care solicita ca ascultarea Andreei să fie realizată în cadrul unei videoconferințe.
45. Prin hotărârea din 16 decembrie 2009, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao a încredințat copilul exclusiv tatălui.
46. Mama copilului a formulat apel împotriva acestei hotărâri, subliniind, printre altele, necesitatea ascultării Andreei. Prin hotărârea din 21 aprilie 2010, Audiencia Provincial de Biscaya (Spania) a respins această cerere de organizare a ascultării copilului.
47. La 5 februarie 2010, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao a certificat hotărârea din 16 decembrie 2009, în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003.
48. La rândul ei, mama copilului a solicitat ca executarea forțată să nu fie dispusă și ca această hotărâre să nu fie recunoscută.
49. Prin decizia din 28 aprilie 2010, Amtsgericht – Familiengericht – Celle (Tribunalul de Primă Instanță – Tribunalul de dreptul familiei – Celle, Germania) a admis această cerere pentru motivul că Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao nu o ascultase pe Andrea înainte de pronunțarea hotărârii.
50. La 18 iunie 2010, tatăl copilului a formulat apel împotriva acestei hotărâri.
51. Oberlandesgericht Celle, sesizată cu această acțiune, arată că se confruntă cu următoarele întrebări.
52. Deși hotărârea din 16 decembrie 2009 este o hotărâre prin care se dispune înapoierea copilului ulterior unei hotărâri de neînapoiere, în privința căreia instanța din statul membru de executare este, în principiu, lipsită de competență de control, astfel cum rezultă din Hotărârile citate anterior Rinau și Povse, instanța de trimitere apreciază că, în situația unei încălcări deosebit de grave a drepturilor fundamentale, ar trebui să dispună de competență de control proprie pentru a se putea opune executării unei asemenea hotărâri.
53. Astfel, Oberlandesgericht Celle consideră că, în cadrul acțiunii principale, lipsa ascultării Andreei de către instanța din statul membru de origine constituie o încălcare a articolului 24 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale. Ar fi vorba despre o încălcare care prezintă o asemenea importanță încât ar justifica recunoașterea competenței de control a instanței din statul membru de executare în temeiul interpretării articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 în conformitate cu Carta drepturilor fundamentale.
54. În plus, Oberlandesgericht Celle ridică întrebarea dacă, în cazul în care, în pofida acestei încălcări a drepturilor fundamentale, instanța din statul membru de executare ar fi lipsită de orice competență de control, ea poate fi obligată printr‑un certificat, întocmit în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003, al cărui conținut ar fi în mod vădit fals. Acesta ar fi cazul în special în prezenta cauză, în care certificatul ar cuprinde o declarație vădit incorectă, și anume că s‑ar fi procedat la ascultarea copilului de către Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao.
55. Oberlandesgericht Celle a hotărât, așadar, să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) În cadrul unei interpretări a articolului 42 din Regulamentul [nr. 2201/2003] care să fie conformă cu Carta drepturilor fundamentale, instanța statului de executare deține în mod excepțional o competență de control proprie atunci când hotărârea statului membru de origine care trebuie executată este afectată de o încălcare gravă a drepturilor fundamentale?
2) Instanța statului membru de executare are obligația să execute hotărârea instanței statului membru de origine chiar și atunci când din înscrisurile aflate la dosar rezultă că certificatul eliberat în temeiul articolului 42 din Regulamentul [nr. 2201/2003] de instanța statului membru de origine conține o mențiune vădit incorectă?”
III – Analiza noastră
56. Prin intermediul întrebărilor adresate, instanța de trimitere urmărește să afle, în primul rând, dacă Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că instanța din statul membru solicitat se poate opune executării unei hotărâri prin care se dispune înapoierea unui copil pronunțate în temeiul articolului 11 alineatul (8) din acest regulament atunci când rezultă că respectivul copil nu a fost ascultat, cu încălcarea dispozițiilor articolului 42 din regulamentul menționat, interpretate în conformitate cu dreptul fundamental prevăzut la articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale. În continuare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, respectiva instanță este obligată să procedeze la această executare atunci când rezultă că certificatul care însoțește hotărârea în cauză este în mod vădit eronat, în sensul că ar indica în mod greșit că acest copil a fost ascultat.
57. Astfel, aceste două întrebări se întemeiază pe premisa conform căreia, în acțiunea principală, copilul nu a avut posibilitatea de a fi ascultat, cu încălcarea articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003 coroborat cu articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale.
58. Totuși, din indicațiile furnizate de instanța de trimitere și din înscrisurile aflate la dosar reiese că o ascultare a copilului a fost efectuată de către Amtsgericht – Familiengericht – Celle în timpul ședinței din 20 martie 2009, în cadrul procedurii în urma căreia această instanță a pronunțat hotărârea de neînapoiere la 1 iulie 2009.
59. De asemenea, din examinarea hotărârii pronunțate de Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao la 16 decembrie 2009, prin care se dispune înapoierea copilului ulterior acestei hotărâri de neînapoiere, reiese că respectiva instanță a luat în considerare această ascultare și a expus motivele pentru care, în pofida refuzului copilului de a reveni să locuiască în Spania, aprecia că înapoierea acestuia constituia soluția conformă cu interesele minorei.
60. Potrivit instanței de trimitere, ascultarea în cauză și trimiterea la aceasta în cadrul hotărârii din 16 decembrie 2009 nu permit a se considera că dreptul fundamental al copilului, pus în aplicare la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003, a fost respectat. Trebuie să amintim că această dispoziție prevede că instanța din statul membru de origine care hotărăște să dispună înapoierea copilului în pofida unei hotărâri de neînapoiere nu își poate certifica hotărârea și să îi confere astfel un caracter executoriu consolidat decât dacă copilul a avut posibilitatea de a fi ascultat, cu excepția cazului în care ascultarea a fost considerată necorespunzătoare în conformitate cu vârsta sau gradul său de maturitate.
61. Premisa instanței de trimitere se întemeiază, așadar, pe o interpretare a articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003 conform căreia instanța din statul membru de origine nu s‑ar putea limita să facă trimitere la ascultarea copilului efectuată de autoritățile judiciare din statul solicitat, în cadrul procedurii în urma căreia a fost pronunțată hotărârea de neînapoiere, ci ar trebui ca ea însăși să procedeze la o nouă ascultare a copilului, sub sancțiunea de a aduce o atingere gravă dreptului fundamental al acestuia, prevăzut la articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale.
62. În opinia noastră, este esențial ca, prealabil examinării întrebărilor adresate de instanța de trimitere, Curtea să se pronunțe cu privire la validitatea unei asemenea premise, întrucât, pe de o parte, aceasta condiționează relevanța întrebărilor respective și, pe de altă parte, privește un aspect important al sistemului și al garanțiilor prevăzute de Regulamentul nr. 2201/2003.
A – Temeinicia premisei care stă la baza întrebărilor preliminare
63. Propunem Curții să se pronunțe, cu titlu introductiv, cu privire la următoarea întrebare:
„Ascultarea copilului efectuată de autoritățile judiciare din statul membru de executare în cadrul procedurii în urma căreia a fost pronunțată hotărârea de neînapoiere și de care instanța din statul membru de origine a ținut seama în cadrul hotărârii prin care a dispus înapoierea, pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003, permite să se considere că fost îndeplinită condiția prevăzută la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din acest regulament, conform căreia copilul trebuie să fi avut posibilitatea de a fi ascultat?”
64. Pentru respectarea principiului contradictorialității, părțile din acțiunea principală, precum și celelalte părți cărora li s‑a încuviințat să depună observații în fața Curții, în scris sau pe parcursul procedurii orale, au fost invitate să se pronunțe cu privire la această întrebare.
65. Guvernul german, precum și Comisia Europeană susțin că răspunsul la această întrebare trebuie să fie negativ. Acestea își întemeiază poziția pe mai multe argumente care pot fi rezumate după cum urmează:
– Ascultarea în fața instanței din statul membru de executare și cea prevăzută la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 au obiecte diferite, întrucât prima privește înapoierea copilului, în timp ce a doua are ca obiect să permită instanței să se pronunțe cu privire la încredințarea definitivă a copilului și are, așadar, o miză mai mare;
– a se admite că respectiva condiție prevăzută la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 este îndeplinită atunci când copilul a fost ascultat de instanța din statul membru de executare ar avea drept consecință dispensarea instanței din statul membru de origine în mod sistematic de obligația de a asculta copilul și ar permite, așadar, eludarea acestei dispoziții. Acest aspect ar fi de asemenea contrar economiei dispoziției menționate, care prevede, la litera (a), obligația de a asculta copilul, și nu numai, la litera (c), obligația de a ține seama de elementele pe care s‑a întemeiat hotărârea de neînapoiere;
– potrivit Comisiei, în cadrul prezentei cauze, perioada scursă între ascultarea copilului de către instanța din statul membru solicitat și adoptarea hotărârii prin care s‑a dispus înapoierea acestuia, adică aproape nouă luni, nu permitea să se considere că era îndeplinită condiția prevăzută la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003.
66. În timpul ședinței din 6 decembrie 2010, doamna Pelz, precum și guvernele elen, francez și leton au susținut de asemenea această poziție.
67. În mod contrar acestor intervenienți și instanței de trimitere, considerăm, la fel ca și domnul Aguirre Zarraga și guvernul spaniol, că răspunsul la întrebarea examinată trebuie să fie afirmativ. Ne întemeiem poziția, pe de o parte, pe conținutul dreptului fundamental al copilului de a fi ascultat, pus în aplicare la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003, și, pe de altă parte, pe sistemul de cooperare dintre instanțele diferitelor state membre prevăzut de acest regulament.
1. Conținutul dreptului fundamental al copilului de a fi ascultat
68. Vom susține, în ceea ce privește dreptul fundamental al copilului de a fi ascultat, astfel cum este pus în aplicare la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003, în primul rând, că acesta trebuie să facă obiectul unei interpretări autonome, în al doilea rând, că acesta urmărește ca respectivul copil care are suficient discernământ să fi avut posibilitatea de a-și exprima opinia cu privire la înapoiere și, în al treilea rând, că această opinie nu este obligatorie pentru instanță, ci constituie un element care îi permite să aprecieze dacă interesul superior al copilului se opune acestei înapoieri.
a) O interpretare autonomă
69. Este evident că Regulamentul nr. 2201/2003, ca orice act de drept al Uniunii, trebuie să fie pus în aplicare în conformitate cu drepturile fundamentale. Astfel cum este prevăzut în considerentul (33), acest regulament respectă principiile consacrate de Carta drepturilor fundamentale și asigură în special că sunt respectate drepturile fundamentale ale copilului în conformitate cu articolul 24 din aceasta. În plus, astfel cum se arată în considerentul (19) al regulamentului menționat, ascultarea copilului joacă un rol important în aplicarea acestuia.
70. Regulamentul nr. 2201/2003 conține astfel patru dispoziții care prevăd că un copil trebuie să fi avut posibilitatea de a fi ascultat, respectiv articolul 11 alineatul (2) și articolul 42 alineatul (2) litera (a), care privesc înapoierea unui copil deplasat sau reținut în mod ilicit, articolul 23 litera (b), referitor la motivele de refuz al recunoașterii hotărârilor judecătorești în materia răspunderii părintești, precum și articolul 41 alineatul (2) litera (c), care privește recunoașterea unei hotărâri privind dreptul de vizită.
71. Desigur, aceste dispoziții nu prevăd modalitățile procedurale ale acestei ascultări. Modalitățile respective, astfel cum se indică în considerentul (19) al Regulamentului nr. 2201/2003, continuă să fie determinate de fiecare stat membru, în conformitate cu principiul autonomiei procedurale. Totuși, acest lucru nu înseamnă, în opinia noastră, că problema dacă, în cadrul punerii în aplicare a condiției impuse la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din acest regulament, drepturile fundamentale ale copilului au fost respectate ar trebui să fie apreciată în raport cu ordinea publică din fiecare stat membru.
72. Astfel, atunci când examinăm diferitele articole din Regulamentul nr. 2201/2003 care prevăd această ascultare, constatăm că numai articolul 23 din acesta se referă în mod expres la ordinea publică din statul membru de executare. Acest articol dispune, astfel, că o hotărâre judecătorească pronunțată în materia răspunderii părintești nu este recunoscută în cazul în care, cu excepția procedurilor urgente, aceasta a fost pronunțată fără a‑i da copilului posibilitatea de a fi ascultat, „încălcându‑se astfel normele fundamentale de procedură din statul membru în care se solicită aceasta”.
73. În schimb, o asemenea trimitere nu există la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 și nici, de altfel, la celelalte două articole menționate mai sus. Această diferență de formulare demonstrează, în opinia noastră, că respectarea condiției prevăzute de această dispoziție, conform căreia copilul a avut posibilitatea de a fi ascultat, nu depinde de respectarea drepturilor fundamentale ale copilului, astfel cum sunt prevăzute în cadrul ordinii juridice din statul membru de executare. Îndeplinirea cerinței enunțate la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 nu este supusă condiției conform căreia copilul a avut posibilitatea de a fi ascultat în conformitate cu legea fundamentală a statului membru în care copilul a fost deplasat sau reținut în mod ilicit.
74. Astfel, o dispoziție a unui text comunitar care, pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare ale acesteia, nu face nicio trimitere la ordinea juridică a statelor membre trebuie, în temeiul unei jurisprudențe constante, să facă obiectul unei interpretări autonome(8) . Curtea a făcut deja aplicarea acestei jurisprudențe în cadrul Regulamentului nr. 2201/2003 în ceea ce privește noțiunile „materii civile”, prevăzută la articolul 1 alineatul (1)(9), și „reședință obișnuită”, prevăzută la articolul 8 alineatul (1) din regulamentul menționat(10) .
75. În plus, caracterul autonom al conținutului condiției prevăzute la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 este de asemenea confirmat, în opinia noastră, de autonomia procedurală a forței executorii a unei hotărâri prin care se dispune înapoierea unui copil, ulterioară unei hotărâri de neînapoiere(11) . Astfel, în vederea asigurării înapoierii efective și rapide a copilului, o asemenea hotărâre, în temeiul articolului 11 alineatul (8) din acest regulament, este executorie în conformitate cu capitolul III secțiunea 4 din regulamentul menționat, aceasta înseamnă că este recunoscută și se bucură de forță executorie în statul membru în care copilul a fost deplasat sau reținut în mod ilicit, fără a fi nevoie să se facă vreo declarație de recunoaștere a forței executorii în acest stat și fără a exista posibilitatea de a se opune recunoașterii sale(12) .
76. Regulamentul nr. 2201/2003 se diferențiază astfel de Convenția de la Haga din 1980, care prevede la articolul 20 că înapoierea copilului poate fi refuzată atunci când nu ar fi permisă de principiile fundamentale ale statului solicitat. „Valoarea adăugată” a Regulamentului nr. 2201/2003 în raport cu această convenție este, așadar, de a permite ieșirea din situațiile de blocaj pe care le pot genera divergențele de apreciere a interesului superior al copilului atunci când această apreciere este realizată de instanța de origine și de instanța solicitată în raport cu propriile drepturi fundamentale.
77. Efectul util al acestui regulament ar fi, așadar, compromis dacă instanța din statul membru de origine ar trebui să verifice respectarea condițiilor de eliberare a certificatului care conferă această forță executorie specifică hotărârii sale în raport cu drepturile fundamentale ale statului membru în care copilul a fost deplasat sau este reținut în mod ilicit.
78. Rezultă, în opinia noastră, că dreptul fundamental al copilului de a fi ascultat, astfel cum este pus în aplicare la articolul 42 din Regulamentul nr. 2201/2003, trebuie să aibă un conținut autonom. Acest aspect implică, în prezenta cauză, că problema dacă articolul 42 alineatul (2) litera (a) din acest regulament a fost respectat nu trebuie să fie apreciată în raport cu cerințele legii fundamentale germane, ci cu conținutul acestei condiții, astfel cum trebuie interpretat în mod uniform în toate statele membre, potrivit interpretării date de Curte. În această privință, subliniem că guvernul german împărtășește această analiză.
b) Conținutul dreptului de a fi ascultat
79. Articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede că instanța din statul membru de origine nu poate certifica hotărârea prin care se dispune înapoierea copilului ulterior unei hotărâri de neînapoiere decât în cazul în care „copilul a avut posibilitatea de a fi ascultat, cu excepția cazului în care aceasta a fost considerată necorespunzătoare în conformitate cu vârsta sau gradul său de maturitate”.
80. Reiese din modul de redactare a acestei dispoziții, coroborată cu articolul 24 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale, că un copil vizat de o hotărâre de înapoiere pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie să fi avut posibilitatea de a‑și exprima liber opinia cu privire la înapoiere. Acest articol exprimă, în domeniul răpirilor de copii, evoluția actuală a dreptului internațional și a dreptului european, în temeiul căreia opinia unui copil cu discernământ trebuie să fie luată în considerare în prezent în hotărârile care îl privesc(13) .
81. Mai multe informații puțin mai precise pot fi obținute din formularea acestui drept fundamental, astfel cum este recunoscut la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003. Este important să se sublinieze de la bun început că dreptul fundamental menționat trebuie să contribuie la protejarea interesului superior al copilului.
82. În cadrul dispozițiilor Regulamentului nr. 2201/2003 aplicabile în cazul deplasării sau reținerii ilicite a unui copil, interesul superior al acestuia este, în principiu, înapoierea rapidă la locul reședinței sale inițiale, întrucât actul ilicit căruia îi este victimă aduce atingere dreptului său fundamental de a întreține relații directe și personale cu fiecare dintre cei doi părinți(14) . În consecință, nu se poate deroga de la respectiva înapoiere decât dacă aceasta, prin natura sa, se dovedește a fi contrară interesului copilului.
83. Dreptul conferit copilului prin articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 are, așadar, ca obiect să îi permită participarea la procesul decizional menit să conducă la hotărârea definitivă cu privire la înapoierea sa, însă nici această participare nu trebuie să fie contrară propriului interes. Tensiunea dintre aceste drepturi și aceste interese permite, în opinia noastră, să se desprindă următoarele concluzii.
84. În primul rând, articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 consacră un drept de la care nu se poate deroga decât pentru motivul enunțat la această dispoziție, și anume atunci când ascultarea se dovedește a fi „necorespunzătoare” în conformitate cu vârsta sau gradul de maturitate al copilului. Este interesant de observat că textul utilizează termenul „necorespunzătoare” și nu privește o stare de incapacitate fizică obiectivă constatată din punct de vedere medical. Prin urmare, acest caracter necorespunzător face trimitere la o apreciere a instanței cu privire la aptitudinea copilului de a‑și exprima o opinie personală. Principiul care trebuie să ghideze această apreciere este cel conform căruia orice copil cu discernământ trebuie să fi fost în măsură să își exprime opinia. Cu toate acestea, nu apare nerezonabil să se prezume că, sub o anumită vârstă, un copil nu este capabil să își exprime opinia personală care trebuie luată în considerare(15) .
85. În prezenta cauză, nu există o divergență de apreciere între instanța din statul membru de executare și instanța din statul membru de origine cu privire la aptitudinea Andreei de a fi ascultată, întrucât această din urmă instanță o citase pentru a fi ascultată.
86. În continuare, articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 consacră dreptul unui copil de a fi avut posibilitatea să fie ascultat. Acesta nu prevede că respectivul copil trebuie să fi fost ascultat. Această formulare are, în opinia noastră, două consecințe. În primul rând, copilul care are suficient discernământ trebuie să fi fost informat că are dreptul de a‑și exprima liber opinia. În măsura în care, din punct de vedere material, ascultarea unui copil, în special cea a unui copil de vârstă fragedă, depinde de ajutorul părintelui care l‑a deplasat sau l‑a reținut în mod ilicit, statele membre trebuie să ofere instanței mijloacele pentru depășirea, dacă este cazul, a impedimentelor cu privire la ascultarea acestui copil pe care le poate opune respectivul părinte.
87. În al doilea rând, formularea menționată implică faptul că acest copil are de asemenea dreptul de a nu se pronunța. Copilul nu trebuie să fie obligat să aleagă între părintele care l‑a deplasat sau l‑a reținut în mod ilicit și celălalt părinte. Acesta nu trebuie nici să fie plasat în situația în care ar putea avea impresia că poartă singur răspunderea pentru hotărârea privind înapoierea sa și, în consecință, pentru suferința pe care această hotărâre, dacă este cazul, o poate cauza unuia dintre părinții săi. Condițiile în care mărturia copilului este admisă trebuie să fie adaptate împrejurărilor, precum și vârstei și gradului său de maturitate pentru a nu constitui pentru el o experiență traumatizată(16) . În opinia noastră, o instanță națională ar trebui să aibă astfel posibilitatea de a dispune ascultarea copilului de către o persoană competentă într‑un cadru corespunzător, atunci când apreciază inoportun să procedeze ea însăși la această ascultare. În mod similar, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao era de asemenea îndreptățită, în opinia noastră, să aprecieze că, în contextul prezentei cauze, ascultarea în cadrul unei videoconferințe a unui copil de vârstă fragedă, precum Andrea, era necorespunzătoare.
88. În raport cu aceste condiții, revine instanței din statul membru de origine, înainte de certificarea hotărârii sale în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003, sarcina de a verifica dacă acest copil a avut posibilitatea de a fi ascultat în sensul alineatului (2) litera (a) al acestui articol.
c) Opinia copilului nu este obligatorie pentru instanța din statul membru de origine
89. În sfârșit, opinia exprimată de copil în timpul ascultării sale nu este obligatorie pentru instanța din statul membru de origine, competentă să pronunțe o hotărâre în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003. În Convenția de la Haga, împotrivirea copilului la înapoierea sa este prevăzută în mod expres, la articolul 13 din aceasta, ca unul dintre motivele pe care se poate întemeia o hotărâre de neînapoiere(17), fără ca totuși instanța din statul membru de executare să fie ținută de această împotrivire. Regulamentul nr. 2201/2003 nu reia această dispoziție în textele care conferă instanței din statul membru de origine competența de a se pronunța ca urmare a unei asemenea hotărâri.
90. Articolul 42 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede pur și simplu că instanța din statul membru de origine care dispune înapoierea copilului într‑o astfel de situație trebuie să certifice că a pronunțat hotărârea ținând seama de motivele și de mijloacele de probă care au stat la baza hotărârii de neînapoiere pronunțate de instanța din statul membru de executare.
91. Cuprinsul Regulamentului nr. 2201/2003, într‑o măsură mai mare decât Convenția de la Haga din 1980, demonstrează, așadar, că opinia copilului constituie un element de apreciere de care instanța trebuie să țină seama, însă aceasta nu este ținută de respectivul element.
92. Atunci când, astfel cum este cazul în prezenta cauză, copilul a declarat că se împotrivește înapoierii sale cu ocazia ascultării de către instanța din statul membru de executare și când aceasta, în cadrul competenței suverane de apreciere, a apreciat că este necesar să pronunțe o hotărâre de neînapoiere, această opinie trebuie, desigur, să fie luată în considerare de către instanța din statul membru de origine în cadrul hotărârii definitive, însă nu este obligatorie pentru instanță.
93. De asemenea, opinia copilului nu obligă instanța să procedeze ea însăși la o nouă ascultare a copilului înainte de pronunțarea acestei hotărâri definitive, astfel cum vom arăta în continuare în a doua parte a analizei noastre, consacrată sistemului Regulamentului nr. 2201/2003.
2. Sistemul Regulamentului nr. 2201/2003
94. Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 nu prevede că instanța din statul membru de origine trebuie să procedeze ea însăși la ascultarea copilului. Acesta impune doar ca respectivul copil să fi avut posibilitatea de a fi ascultat. Această condiție poate fi, așadar, îndeplinită atunci când copilul a fost ascultat de către autoritățile judiciare ale unui alt stat membru, astfel cum se confirmă în considerentul (20) al acestui regulament, potrivit căruia ascultarea copilului într‑un alt stat membru se poate efectua în conformitate cu modalitățile prevăzute de Regulamentul nr. 1206/2001 privind cooperarea dintre instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială.
95. Atunci când copilul în cauză a fost ascultat de către autoritățile judiciare ale statului membru de executare, însă nu la cererea instanței din statul membru de origine, în temeiul Regulamentului nr. 1206/2001, ci în cadrul procedurii în urma căreia a fost pronunțată hotărârea de neînapoiere, nu considerăm, având în vedere sistemul prevăzut de Regulamentul nr. 2201/2003, că instanța din statul membru de origine este ținută, în temeiul articolului 42 alineatul (2) litera (a) din acest regulament, să procedeze în mod obligatoriu la o nouă ascultare.
96. Caracteristica principală a sistemului prevăzut de regulamentul menționat în cazul răpirii unui copil privește faptul că procedura în fața instanței din statul membru de executare în urma căreia a fost pronunțată o hotărâre de neînapoiere și cea în fața instanței din statul membru de origine chemate să pronunțe hotărârea definitivă cu privire la această înapoiere nu constituie proceduri separate, aflate în concurență una în raport cu cealaltă. Acestea reprezintă componentele complementare ale uneia și aceleiași proceduri, care privește situația unui copil ai cărui părinți își dispută încredințarea, în cadrul căreia două instanțe din state membre diferite au obligația imperioasă, în temeiul Regulamentului nr. 2201/2003, de a conlucra pentru a ajunge la soluția cea mai bună pentru apărarea interesului acestui copil.
97. În temeiul acestui sistem, atunci când părintele unui copil deplasat sau reținut în mod ilicit într‑un alt stat membru a solicitat înapoierea acestuia, instanța din statul membru de executare și instanța din statul membru de origine sunt sesizate în mod succesiv cu aceeași chestiune. Se pune problema dacă există un motiv legitim și imperios care se opune înapoierii acestui copil. Astfel cum a indicat Curtea în Hotărârea Povse, citată anterior, acest sistem presupune o dublă examinare a problemei înapoierii copilului, garantând astfel o mai bună motivare a hotărârii și o protecție crescută a intereselor copilului(18) .
98. Încrederea și recunoașterea reciproce care guvernează Regulamentul nr. 2201/2003 urmăresc astfel să creeze, în spațiul judiciar european, un sistem care să se apropie în măsura posibilului de situația care prevalează în cadrul unui singur stat membru atunci când un părinte refuză să se supună unor măsuri provizorii referitoare la încredințarea unui copil comun. Într‑un cadru strict intern, examinarea judiciară a unui asemenea refuz ia forma unui incident în cadrul procedurii principale de divorț.
99. În opinia noastră, acesta este motivul pentru care, prin faptul că a prevăzut, atât la articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2201/2003, cât și la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din același regulament, că un copil trebuie să fi avut posibilitatea de a fi ascultat, legiuitorul comunitar nu a intenționat ca ascultarea copilului să constituie o cerință formală care s‑ar impune în mod obligatoriu în fiecare stadiu al procedurii referitoare la înapoierea sa. Legiuitorul a urmărit ca un copil vizat de o asemenea procedură să fi avut efectiv posibilitatea de a se exprima în cadrul global al acesteia, încă din stadiul inițiat în statul membru solicitat. Acesta nu a impus ca respectivul copil să fie în mod sistematic ascultat din nou de instanța din statul membru de origine chemată să pronunțe o hotărâre în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003.
100. Această instanță trebuie să aibă posibilitatea să se întemeieze pe ascultarea efectuată de instanța din statul membru de executare, întrucât aceasta conține elementele necesare pentru pronunțarea propriei hotărâri.
101. Ne întemeiem analiza, pe de o parte, pe articolul 11 alineatul (6) din Regulamentul nr. 2201/2003, potrivit căruia toate elementele reținute de instanța din statul membru de executare pe baza cărora această instanță a decis să pronunțe o hotărâre de neînapoiere și în special procesele‑verbale ale ședințelor trebuie să fie comunicate instanței din statul membru de origine, competentă să pronunțe o hotărâre definitivă cu privire la această înapoiere(19) .
102. Pe de altă parte, analiza noastră se sprijină pe faptul că, în temeiul articolului 42 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 2201/2003, instanța din statul membru de origine trebuie să țină seama de motivele și mijloacele de probă pe baza cărora instanța din statul membru solicitat pronunțase hotărârea de neînapoiere.
103. Procesul‑verbal al ascultării copilului, pe care instanța din statul membru de executare era obligată să o efectueze în cadrul procedurii în urma căreia a fost pronunțată o hotărâre de neînapoiere, face, așadar, parte integrantă din elementele care trebuie să fie comunicate instanței din statul membru de origine competent din punct de vedere teritorial și pe care aceasta are obligația de a le lua în considerare.
104. În sfârșit, analiza noastră pare confirmată de cerința de celeritate care guvernează această procedură. Înapoierea unui copil deplasat sau reținut în mod ilicit implică, în general, ca acest copil să nu fi avut încă timp să se integreze complet în noul său mediu. Este motivul pentru care Regulamentul nr. 2201/2003 impune instanțelor sesizate cu o cerere de înapoiere să se pronunțe de îndată, prin utilizarea procedurilor celor mai rapide prevăzute de dreptul național și în termen de cel mult șase săptămâni de la sesizare(20) . Această cerință de celeritate se impune în mod logic și instanței din statul membru de origine chemate să pronunțe o hotărâre definitivă cu privire la înapoiere.
105. Desigur, această instanță poate aprecia ca fiind util sau oportun să asculte din nou copilul înainte de pronunțarea hotărârii definitive. Observăm că, în cadrul prezentei cauze, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao, ca urmare a hotărârii de neînapoiere pronunțate de Amtsgericht – Familiengericht – Celle, a citat copilul și pe mama acestuia pentru a‑i asculta în Spania.
106. Totuși, faptul că, în urma neprezentării Andreei și a mamei sale, instanța a pronunțat o hotărâre definitivă prin care prevedea înapoierea copilului fără a fi procedat la ascultarea acesteia din urmă în cadrul unei videoconferințe și fără a fi încercat să organizeze ascultarea în Germania, deplasându‑se acolo ea însăși sau împuternicind în acest sens autoritățile judiciare germane, face obiectul competenței sale suverane de apreciere și nu poate fi analizat ca o încălcare a dreptului fundamental al copilului de a fi avut posibilitatea de a fi ascultat.
107. Nu credem nici că ar justifica o altă concluzie faptul că, în cadrul hotărârii din 16 decembrie 2009, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao nu doar a dispus înapoierea Andreei, ci s‑a pronunțat asupra încredințării acesteia și a încredințat‑o tatălui.
108. Regulamentul nr. 2201/2003, astfel cum a arătat Curtea în Hotărârea Povse, citată anterior, permite instanței din statul membru de origine să dispună înapoierea copilului ulterior unei hotărâri de neînapoiere fără a trebui să se pronunțe în prealabil asupra încredințării definitive a acestuia(21) . Totuși, regulamentul îi permite în egală măsură să unească cele două aspecte pronunțându‑se asupra încredințării definitive a copilului, după cum reiese în mod clar din articolul 11 alineatul (7), astfel încât hotărârea cu privire la înapoierea copilului apare astfel drept consecința acestei încredințări.
109. Această manieră de a proceda prezintă avantajul evitării unui du‑te‑vino al copilului între statele în cauză în cazul în care instanța din statul membru de origine urmează să aprecieze că drepturile privind încredințarea trebuie să fie recunoscute în cele din urmă părintelui care l‑a deplasat sau care l‑a reținut în mod ilicit. Totuși, aceasta presupune că respectiva instanță dispune de elemente suficiente pentru a se pronunța asupra încredințării, inclusiv de ascultarea copilului atunci când acesta are suficient discernământ.
110. În mod contrar guvernului german și Comisiei, nu considerăm că, în acest caz, ascultarea copilului efectuată de instanța din statul membru de executare în cadrul procedurii în urma căreia a fost pronunțată o hotărâre de neînapoiere ar fi în mod necesar insuficientă pentru a permite să se considere că dreptul copilului de a fi ascultat a fost respectat, întrucât aceasta ar avea un obiect mult mai restrâns, limitat la înapoiere.
111. Problema înapoierii și cea a încredințării definitive nu sunt străine una în raport cu cealaltă. Acest fapt este valabil cu atât mai mult în prezenta cauză, având în vedere că Andrea a declarat că se împotrivește înapoierii sale în Spania, ceea ce implică, a fortiori, împotrivirea sa ca drepturile privind încredințarea să fie recunoscute tatălui. Posibilitatea instanței din statul membru de origine de a considera că acest copil a avut posibilitatea de a fi ascultat cu privire la încredințarea sa depinde, așadar, de împrejurările și de conținutul ascultării acestui copil efectuate în statul membru de executare. În opinia noastră, este important să se lase instanței naționale, în această materie, competența de a aprecia dacă identifică în această ascultare elemente suficiente pentru a se pronunța cu privire la încredințarea definitivă a copilului în cadrul hotărârii pronunțate în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003.
112. Trebuie să se mai adauge că, astfel cum a indicat guvernul spaniol în timpul ședinței, o hotărâre cu privire la încredințarea unui copil, precum hotărârea pronunțată de Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao din 16 decembrie 2009, nu este considerată „definitivă” decât pentru a o distinge de măsurile provizorii luate pe parcursul procedurii de divorț și că, în principiu, o asemenea hotărâre face întotdeauna obiectul unei noi aprecieri, fie în cazul unui acord între părinți, fie în cazul unor elemente noi.
113. În sfârșit, Comisia susține că, în prezenta cauză, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao nu putea să aprecieze în mod valabil că era îndeplinită condiția prevăzută la articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 din cauza termenului scurs de la ascultarea copilului în Germania, de aproape nouă luni.
114. Desigur, un astfel de termen poate părea lung în cadrul unei proceduri de înapoiere, însă, încă o dată, nu se întrevede prea bine ce ar fi putut aduce o nouă ascultare a copilului începând cu momentul în care aceasta declarase că se împotrivește înapoierii sale în Spania.
115. În lumina tuturor acestor considerații, propunem, așadar, Curții să declare că articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că este îndeplinită condiția prevăzută de această dispoziție atunci când copilul a fost ascultat de autoritățile judiciare ale statului membru de executare în cadrul procedurii în urma căreia a fost pronunțată o hotărâre de neînapoiere, iar instanța statului membru competent a luat în considerare această ascultare în cadrul hotărârii prin care a dispus îna poierea, pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din același regulament.
B – Examinarea întrebărilor preliminare
116. Ținând seama de poziția noastră în ceea ce privește premisa pe care se întemeiază întrebările preliminare adresate de Oberlandesgericht Celle, examinăm aceste întrebări numai cu titlu subsidiar.
117. Prin intermediul întrebărilor menționate, care propunem să fie examinate împreună, această instanță solicită să se stabilească, în esență, dacă Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că instanța din statul membru solicitat se poate opune executării unei hotărâri certificate, prin care se dispune înapoierea unui copil ulterior unei hotărâri de neînapoiere, atunci când rezultă că respectivul copil, în mod contrar mențiunilor prevăzute în cuprinsul certificatului eliberat în temeiul articolului 42 din regulamentul menționat, nu a avut posibilitatea de a fi ascultat, cu încălcarea dispozițiilor acestui articol și a dreptului fundamental enunțat la articolul 24 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale.
118. Prin urmare, trebuie să se procedeze la analiza acestei întrebări, considerându‑se ca dat faptul că respectivul copil vizat de hotărârea pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003 nu a avut posibilitatea de a fi ascultat, în mod contrar indicațiilor care figurează în cuprinsul certificatului care însoțește această hotărâre.
119. Considerăm, la fel ca și Comisia și în mod contrar guvernului german, că, chiar și într‑o astfel de situație, instanța din statul membru de executare nu ar avea dreptul să se opună executării hotărârii în cauză. Ne întemeiem punctul de vedere pe sistemul prevăzut de Regulamentul nr. 2201/2003, astfel cum a fost interpretat de jurisprudență.
120. Astfel cum am observat, acest regulament, ca și Convenția de la Haga din 1980, pleacă de la ipoteza conform căruia deplasarea sau reținerea ilicită a unui copil cu încălcarea unei hotărâri judecătorești aduce o atingere gravă intereselor acestui copil, astfel încât trebuie să se procedeze la înapoierea sa la locul reședinței inițiale în cel mai scurt timp.
121. Am observat de asemenea că valoarea adăugată a regulamentului menționat în raport cu această convenție este de a fi instituit un sistem în temeiul căruia, în cazul unei divergențe de apreciere între instanța de la reședința obișnuită a copilului și cea de la locul în care se află acesta în mod ilicit, prima rămâne competentă și are, într‑o oarecare măsură, ultimul cuvânt pentru a decide dacă acest copil trebuie sau nu trebuie să se înapoieze efectiv la locul în care se află reședința sa inițială.
122. Această competență a instanței din statul membru de origine se întemeiază pe principiul că această instanță este cea mai în măsură pentru a pronunța hotărârea definitivă cu privire la înapoiere, întrucât aceasta poate obține de la persoanele din anturajul copilului și de la toate persoanele cu care acest copil era în contact toate elementele care să îi permită să aprecieze dacă există un motiv legitim de a se împotrivi înapoierii sale.
123. Economia și finalitatea acestui sistem au fost explicate foarte clar de Curte în Hotărârea Povse, citată anterior, ca răspuns la problema dacă o hotărâre prin care se dispune cu titlu provizoriu cu privire la încredințare, pronunțată ulterior de o instanță judecătorească din statul membru de executare și considerată executorie potrivit dreptului din acest stat, se opunea executării unei hotărâri anterioare, prin care se dispune înapoierea copilului, pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003 și certificată în conformitate cu articolul 42 din același regulament.
124. Curtea a arătat după cum urmează:
„73 Din dispozițiile [articolului 42 alineatul (1) și ale articolului 43 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 2201/2003], care stabilesc o împărțire clară a competențelor între instanțele judecătorești din statul membru de origine și din statul membru de executare și care urmăresc înapoierea rapidă a copilului, rezultă că un certificat eliberat în temeiul articolului 42 [din acest] regulament, care acordă hotărârii astfel certificate o forță executorie specifică, nu este supus niciunei căi de atac. Instanța solicitată nu poate decât să constate forța executorie a unei asemenea hotărâri, singurele mijloace care pot fi invocate în ceea ce privește certificatul fiind o acțiune în rectificare sau îndoieli privind autenticitatea sa, în conformitate cu normele de drept din statul membru de origine (a se vedea în acest sens Hotărârea Rinau, citată anterior, punctele 85, 88 și 89). Singurele norme de drept ale statului membru solicitat care sunt aplicabile sunt cele care reglementează aspectele de procedură.
74. În schimb, aspectele privind temeinicia hotărârii ca atare, în special problema dacă condițiile impuse pentru a permite instanței competente să pronunțe această hotărâre sunt reunite, inclusiv contestațiile posibile privind competența, trebuie invocate în fața instanțelor din statul membru de origine, în conformitate cu normele din ordinea sa juridică. De asemenea, o cerere de suspendare a executării unei hotărâri judecătorești certificate nu poate fi formulată decât în fața instanței competente din statul membru de origine, în conformitate cu normele din ordinea sa juridică.
75. Astfel, niciun motiv nu poate fi invocat în fața instanțelor judecătorești din statul membru de deplasare împotriva executării unei asemenea hotărâri, normele juridice ale acestui stat reglementând numai aspectele de procedură, potrivit articolului 47 alineatul (1) din regulamentul [menționat], și anume procedura de executare a hotărârii. Or, o procedură precum cea care constituie obiectul prezentei întrebări preliminare nu privește nici cerințe de formă, nici aspecte de procedură, ci soluționează probleme de fond.
76. Prin urmare, caracterul ireconciliabil, potrivit articolului 47 alineatul (2) al doilea paragraf din regulamentul [nr. 2201/2003], al unei hotărâri judecătorești certificate cu o hotărâre executorie ulterioară nu trebuie verificat în raport cu posibilele hotărâri pronunțate ulterior de instanțele competente din statul membru de origine.”
125. Pe scurt, instanța din statul membru de executare nu poate, așadar, să se opună executării unei hotărâri certificate, pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003.
126. Considerăm că această interpretare a regulamentului menționat trebuie să se aplice în egală măsură în cazul în care, în mod excepțional, certificatul ar fi fost întocmit în mod greșit, în sensul că acest copil nu ar fi avut posibilitatea de a fi ascultat.
127. Astfel, în cadrul regulamentului menționat, legiuitorul comunitar a desprins concluzii cu privire la insuficiențele sistemului Convenției de la Haga din 1980, în care divergențele de apreciere dintre instanțele din statele contractante în ceea ce privește interesul superior al copilului, atunci când acest interes este măsurat în raport cu ordinea publică proprie fiecărui stat, conduceau la legalizarea răpirii copilului.
128. Prin urmare, s‑a prevăzut, pe de o parte, că, în cadrul articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003, aceste drepturi fundamentale trebuiau să aibă un conținut autonom, uniform în totalitatea statelor membre, și anume cel al Cartei drepturilor fundamentale. Pe de altă parte, s‑a apreciat că nivelul de încredere reciprocă a statelor membre în capacitatea instanțelor altor state membre de a asigura o protecție reală a drepturilor în cauză permitea să se continue acest demers și să se confere hotărârii definitive pronunțate de instanța competentă din punct de vedere teritorial o forță executorie specifică, care nu poate fi contestată în celelalte state membre.
129. În această privință, este suficient să se compare modul de redactare a dispozițiilor prevăzute de secțiunea 4 din capitolul III din Regulamentul nr. 2201/2003, care prevede această forță executorie specifică, cu modul de redactare a articolelor Deciziei‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului(22) privind mandatul european de arestare. Această decizie‑cadru prevede în mod explicit că predarea persoanei vizate de un mandat european de arestare trebuie să se realizeze în urma unei hotărâri a unei instanțe din statul membru de executare și aceasta enumeră motivele pentru care respectiva instanță poate sau trebuie să se opună predării(23) . În decizia‑cadru, legiuitorul Uniunii a intenționat, așadar, ca respectarea drepturilor fundamentale să facă obiectul unui dublu control, exercitat de către instanțele statului membru solicitant și de cele ale statului membru solicitat.
130. În schimb, în Regulamentul nr. 2201/2003, legiuitorul comunitar a mai făcut un pas în favoarea recunoașterii reciproce, întrucât nu a prevăzut acest dublu control. Totuși, acest pas suplimentar nu trebuie să aibă drept consecință o protecție mai redusă a drepturilor fundamentale ale copilului. Am observat că, în considerentul (33) al acestui regulament, legiuitorul comunitar a amintit întreaga importanță a respectării acestor drepturi. Totuși, acesta a apreciat că drepturile în cauză puteau fi protejate de instanțele din statul membru de origine.
131. Prin urmare, revine părintelui care apreciază că hotărârea prin care se dispune înapoierea copilului a fost pronunțată fără ca acest copil să fi avut posibilitatea de a fi ascultat, cu încălcarea dreptului fundamental al acestuia, și, în consecință, că certificatul era eronat obligația de a contesta această hotărâre în fața instanței competente din statul membru de origine, fără ca totuși exercitarea unei asemenea căi de atac să poată, prin natura sa, justifica suspendarea executării hotărârii menționate în statul membru de executare.
132. Guvernul german solicită Curții să își extindă raționamentul pentru a avea în vedere ipoteza în care instanțele competente din statul membru de origine nu și‑ar fi îndeplinit obligațiile și nu ar fi modificat o hotărâre viciată de o încălcare vădită a drepturilor fundamentale.
133. Acest guvern susține astfel că instanța din statul membru solicitat ar trebui să aibă posibilitatea de a se opune executării unei asemenea hotărâri atunci când calea de atac în fața instanțelor din statul membru de origine nu a fost admisă în condițiile în care dreptul fundamental al copilului a fost încălcat în mod vădit. Guvernul menționat subliniază că, într‑o astfel de situație, Regulamentul nr. 2201/2003 nu poate impune executarea unei hotărâri care încalcă în mod vădit drepturile fundamentale. Acesta își întemeiază argumentația pe faptul că, în prezenta cauză, calea de atac introdusă în Spania de mama Andreei împotriva hotărârii din 16 decembrie 2009 s‑ar fi dovedit fără rezultate.
134. Considerăm că prezenta cauză nu se pretează unei luări de poziție cu privire la o astfel de ipoteză. Astfel, pe de o parte, în cazul în care Curtea urmează analiza noastră cu privire la premisa care stă la baza întrebărilor preliminare, dreptul fundamental al copilului de a fi ascultat nu a făcut obiectul unei încălcări vădite. Acest drept a fost respectat. Pe de altă parte, guvernul spaniol a contestat în timpul ședinței afirmația conform căreia mama copilului ar fi epuizat căile de atac aflate la dispoziția sa în Spania. În plus, acest guvern a arătat că există, în cadrul ordinii sale juridice interne, o cale de atac prevăzută în special atunci când o parte pretinde o încălcare a drepturilor sale fundamentale.
135. În această privință, considerăm că existența, în cadrul ordinii juridice din statul membru de origine, a unor căi de atac (prezente în speță) destinate să permită părților interesate să conteste temeinicia unei hotărâri certificate în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003 și, în consecință, respectarea drepturilor fundamentale de către instanța care a pronunțat această hotărâre reprezintă contraponderea indispensabilă a lipsei oricărei posibilități de contestare a unei asemenea hotărâri în statul membru de executare.
136. În orice caz și în principiu, nici situația avută în vedere de guvernul german nu ar trebui să se realizeze. Revine instanțelor naționale sarcina de a aplica dreptul Uniunii în conformitate cu drepturile fundamentale și, în cazul unei îndoieli cu privire la domeniul de aplicare al acestora din urmă, de a adresa întrebarea lor Curții în cadrul unei trimiteri preliminare. De asemenea, revine statelor membre sarcina de a prevedea, în cadrul ordinii lor juridice, căile de atac suficiente în scopul de a asigura că aceste drepturi sunt efectiv respectate. În sfârșit, respectarea acestor obligații face obiectul controlului Comisiei, care poate, printre altele, să urmărească un stat membru pentru neîndeplinirea obligațiilor dacă instanțele sale și în special instanța sa supremă le‑au încălcat(24) .
137. Prezenta cauză nu justifică rezerva cu privire la capacitatea ordinii juridice din fiecare stat membru de a asigura o aplicare a Regulamentului nr. 2201/2003 care să respecte drepturile fundamentale ale copilului.
138. Dimpotrivă, aceasta demonstrează că recunoașterea unui drept de opoziție instanțelor din statul membru de executare ar fi de natură să recreeze posibilitatea de blocaje sau de amânări nejustificate pentru executarea hotărârilor prin care se dispune înapoierea unui copil, pronunțate în temeiul articolului 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 2201/2003. Astfel cum am indicat deja, în domeniul special și foarte dureros al răpirilor de copii, fiecare lună de întârziere în executarea unei hotărâri de înapoiere face ca aceasta să fie mai dificilă și agravează astfel situația. Efectul util al Regulamentului nr. 2201/2003 ar fi, așadar, compromis în mod grav dacă executarea unei asemenea hotărâri ar putea fi contestată într‑o manieră sau alta în fața autorităților judiciare din statul membru de executare și ar putea depinde astfel de rezultatul unei proceduri în fața acestor instanțe.
139. În lumina acestor considerații, propunem Curții să completeze răspunsul anterior, adăugând că, chiar presupunând că acest copil nu a avut posibilitatea de a fi ascultat, în mod contrar mențiunilor care figurează în cuprinsul certificatului eliberat în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003 și cu încălcarea dispozițiilor acestui articol, precum și a dreptului fundamental enunțat la articolul 24 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale, acest regulament trebuie interpretat în sensul că instanța din statul membru solicitat nu se poate opune executării unei hotărâri certificate prin care se dispune înapoierea unui copil, pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din regulamentul menționat.
IV – Concluzie
140. Având în vedere considerațiile precedente, propunem să se răspundă în modul următor la întrebările preliminare adresate de Oberlandesgericht Celle:
„Articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000, trebuie interpretat în sensul că este îndeplinită condiția prevăzută de această dispoziție atunci când copilul a fost ascultat de autoritățile judiciare din statul membru de executare în cadrul procedurii în urma căreia a fost pronunțată o hotărâre de neînapoiere, iar instanța din statul membru competent a luat în considerare această ascultare în cadrul hotărârii prin care a dispus înapoierea, pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din același regulament.
Chiar presupunând că acest copil nu a avut posibilitatea de a fi ascultat, în mod contrar mențiunilor care figurează în cuprinsul unui certificat eliberat în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 2201/2003 și cu încălcarea dispozițiilor acestui articol, precum și a dreptului fundamental enunțat la articolul 24 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, acest regulament trebuie interpretat în sensul că instanța din statul membru solicitat nu se poate opune executării unei hotărâri certificate prin care se dispune înapoierea unui copil, pronunțată în temeiul articolului 11 alineatul (8) din regulamentul menționat.”
(1) .
(2)
–	Convenția asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”).
(3)
–	Regulamentul din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 06, p. 183).
(4)
–	A se vedea Hotărârea din 11 iulie 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, Rep., p. I‑5271), și Hotărârea din 1 iulie 2010, Povse (C‑211/10 PPU, nepublicată încă în Repertoriu).
(5)
–	Hotărârea Povse, citată anterior (punctele 73-75).
(6)
–	Articolele 60 și 62 din regulamentul menționat.
(7)
–	JO L 174, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 03, p. 138.
(8)
–	Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, Rep., p. I‑2805, punctul 34).
(9)
–	Hotărârea din 27 noiembrie 2007, C (C‑435/06, Rep., p. I‑10141, punctul 46).
(10)
–	Hotărârea A, citată anterior (punctele 35-37).
(11)
–	Hotărârile citate anterior Rinau (punctul 63) și Povse (punctul 56).
(12)
–	Hotărârea Rinau, citată anterior (punctul 68).
(13)
–	Astfel, Convenția internațională cu privire la drepturile copilului, adoptată de Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite la 20 noiembrie 1989, prevede la articolul 12:
„1.	Statele părți vor garanta copilului capabil de discernământ dreptul de a-și exprima liber opinia asupra oricărei probleme care îl privește […]
2.	În acest scop copilului i se va da, în special, posibilitatea de a fi ascultat în orice procedură judiciară sau administrativă care îl privește, fie direct, fie printr‑un reprezentant sau un organism competent, în conformitate cu regulile de procedură din legislația națională”.
Convenția europeană privind exercitarea drepturilor copiilor din 25 ianuarie 1996, la articolul 3, și Convenția europeană asupra relațiilor personale care privesc copiii din 15 mai 2003, la articolul 6, prevăd dreptul copilului de a fi informat, consultat și de a‑și exprima opinia în cadrul procedurilor. A se vedea printre altele Gouttenoire, A., „L’audition de l’enfant dans le règlement ‘Bruxelles II bis’”, în Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale,
Dalloz, 2005, p. 201 și urm.
(14)
–	Hotărârea din 23 decembrie 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, Rep., p. I‑12193, punctul 54). A se vedea de asemenea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Iglesias Gil și A. U. I. împotriva Spaniei din 29 aprilie 2003, Recueil des arrêts et décisions
2003‑V.
(15)
–	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Pini, Bertani, Manera și Atripaldi împotriva României din 22 iunie 2004, Recueil des arrêts et décisions
2004‑IV, în cadrul căreia Curtea Europeană a Drepturilor Omului a apreciat că autoritățile naționale nu își depășiseră marja de apreciere stabilind că vârsta de la care consimțământul copilului la adopție trebuia considerat valabil este de 10 ani.
(16)
–	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Sahin împotriva Germaniei din 8 iulie 2003, Recueil des arrêts et décisions
2003‑VIII, în care Curtea Europeană a Drepturilor Omului a apreciat că, în cadrul unei proceduri care are ca obiect dreptul de vizită al unui părinte căruia nu i‑a fost încredințat copilul, instanța nu poate fi ținută să asculte copilul în mod sistematic în ședință, însă ar trebui să dispună de o marjă de apreciere cu privire la condițiile acestei ascultări în funcție de împrejurările specifice cauzei, precum vârsta și gradul de maturitate al copilului în cauză (§ 73).
(17)
–	Articolul 13 al doilea paragraf din Convenția de la Haga din 1980 prevede:
„Autoritatea judiciară sau administrativă poate, de asemenea, să refuze a dispune înapoierea copilului, dacă constată că acesta se împotrivește la înapoierea sa și că a atins o vârstă sau o maturitate care face necesar să se țină seama de opinia sa.”
(18)
–	Punctul 60.
(19)
–	Amintim că articolul 11 alineatul (6) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede:
„În cazul în care o instanță judecătorească a pronunțat o hotărâre de neînapoiere în temeiul articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980, instanța trebuie să transmită de îndată, fie direct, fie prin intermediul autorității sale centrale, o copie a hotărârii judecătorești de neînapoiere și a documentelor pertinente, în special un proces‑verbal al ședințelor
[sublinierea noastră] instanței competente sau autorității centrale din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau reținerii sale ilicite, în conformitate cu dreptul intern. Instanța trebuie să primească toate documentele menționate în termen de o lună de la data hotărârii de neînapoiere.”
(20)
–	A se vedea articolul 11 alineatele (3) și (6) din Regulamentul nr. 2201/2003.
(21)
–	Punctul 54 din această hotărâre are următorul cuprins:
„De asemenea, articolul 40 și articolele 42-47 din Regulamentul [nr. 2201/2003] nu condiționează în niciun mod executarea unei hotărâri pronunțate în temeiul articolului 11 alineatul (8) și însoțite de certificatul menționat la articolul 42 alineatul (1) din [acest] regulament de pronunțarea prealabilă a unei hotărâri judecătorești în materie de încredințare.”
(22)
–	Decizia‑cadru din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 06, p. 3, denumită în continuare „decizia‑cadru”).
(23)
–	A se vedea articolele 3 și 4 din decizia‑cadru.
(24)
–	Hotărârea din 9 decembrie 2003, Comisia/Italia (C‑129/00, Rec., p. I‑14637, punctul 32).