Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. februārī (1)
Lieta C‑232/25 [Idziski] (i)
Z.R.,
Ś.
pret
U.,
Z.,
piedaloties
Prokurator Regionalny w Krakowie
(Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās – 5. panta 3. punkts – Īpašā jurisdikcija lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu – Vieta, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu – Fiziskas un juridiskas personas, kas apgalvo, ka ar seriāla
pārraidi televīzijā un internetā ir aizskartas to personības tiesības – Tās dalībvalsts starptautiskā jurisdikcija, kas nav dalībvalsts, kur ražots šis seriāls – Kaitējuma rašanās vieta – Šo personu interešu centrs – Personas kā indivīda identificēšana – Prasība atlīdzināt visu nodarīto morālo kaitējumu – Prasība izdot rīkojumu par atvainošanos un pirms jebkuras minētā seriāla sērijas pārraides sniegt atbilstošu paziņojumu
I.      Ievads
1.        Fiziska persona Z.R. un apvienība Ś. (turpmāk tekstā – “prasītāji”), kas reģistrēti Polijā, Polijas tiesā cēla prasību pret U. un Z.
(turpmāk tekstā – “atbildētāji”), kas reģistrēti Vācijā, un apgalvoja, ka ir pārkāptas to personības tiesības, jo televīzijā Polijā un citās valstīs, kā arī internetā ir pārraidīts seriāls, kas ir atbildētāju kopražojums. Prasītāji lūdza, pirmkārt, atlīdzināt morālo kaitējumu, kas radies šī seriāla pārraides visās šajās dalībvalstīs dēļ un, otrkārt, izdot rīkojumu atbildētājiem atvainoties visos attiecīgajos kanālos un interneta vietnēs, kā arī pirms katras šī seriāla sērijas pārraides neatkarīgi no tās vietas sniegt atbilstošu paziņojumu.
2.        Vai Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2) 5. panta 3. punkts, kurā noteikta īpašā jurisdikcija attiecībā uz neatļautu darbību un kvazideliktu, Polijas tiesām piešķir starptautisku jurisdikciju lemt ne tikai par personības tiesību aizskārumu, kas noticis Polijā, bet – par prasību kopumā? Tas būtībā ir galvenais iesniedzējtiesas Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) uzdotais jautājums.
3.        Šajā lietā Tiesai jāprecizē spriedumu Shevill (3) un eDate (4) piemērojamība saistībā ar satura – kas aizskar personības tiesības vēstures kontekstā, proti, saistībā ar Otro pasaules karu, un attiecībās starp Poliju un Vāciju – pārraidi vienlaikus televīzijā un internetā. Šie spriedumi ir izraisījuši daudzas diskusijas Tiesā (5) un doktrīnā (6).
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
1.      Regula Nr. 44/2001
4.        Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 2., 11., 12. un 15. apsvērumu:
“(2)      Dažas atšķirības to valstu tiesību aktu starpā, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi par tiesību aktu pretrunām civillietās un komerclietās apvienošanai un formalitāšu ātras un vienkāršas spriedumu atzīšanas un izpildes vienkāršošanai dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula.
[..]
(11)      Jurisdikcijas normām jābūt ļoti skaidri nosakāmām, un tām jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā parasti ir atbildētāja domicils un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesas prāvas [lietas] priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. Juridiskas personas domicils jānosaka autonomi, lai padarītu kopējās normas atklātākas un novērstu tiesību aktu pretrunas.
(12)      Papildus atbildētāja domicilam vajadzētu būt alternatīvam jurisdikcijas pamatojumam, kura pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu, lai veicinātu pareizu tiesvedību.
[..]
(15)      Saskaņotas tiesas spriešanas interesēs jāsamazina vienlaicīgas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs netaisa pretrunīgus spriedumus. Jābūt skaidram un iedarbīgam mehānismam, lai izšķirtu lis pendens lietas un saistītas darbības un novērstu problēmas, ko izraisa valstu atšķirības attiecībā uz laika noteikšanu, kad lieta tiek uzskatīta par izskatītu. Šajā regulā laiks būtu jānosaka patstāvīgi.”
5.        Šīs regulas I nodaļas “Darbības joma” 1. panta 1. punktā bija noteikts:
“Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas iestādes būtības. To, cita starpā, nepiemēro ieņēmumu, muitas vai ar administratīviem jautājumiem saistītās lietās.”
6.        Minētās regulas II nodaļa “Jurisdikcija” tostarp ietvēra 1. iedaļu “Vispārīgi noteikumi” un 2. iedaļu “Īpašā jurisdikcija”.
7.        Tās pašas regulas 2. panta 1. punktā, kas bija ietverts 1. iedaļā, bija paredzēts:
“Saskaņā ar šo regulu, personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā.”
8.        Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā, kas ietilpa šajā 2. iedaļā, bija noteikts:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
[..]
3.      lietās, kas attiecas uz kaitējumu vai neatļautu rīcību, tās vietas tiesā, kur kaitējums noticis vai varējis notikt;”.
2.      Regula (ES) Nr. 1215/2012
9.        Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (7) 7. panta 2. punkts, kas ietverts II nodaļā “Jurisdikcija” un šīs nodaļas 2. iedaļā “Īpašā jurisdikcija”, formulēts šādi:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citā dalībvalstī:
[..]
2)      lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu;”.
10.      Šīs regulas VI nodaļā “Pārejas noteikumi” ietvertā 66. panta 2. punktā noteikts:
“Neatkarīgi no 80. panta [Regulu Nr. 44/2001] turpina piemērot spriedumiem, kas pieņemti tiesvedībā, kura uzsākta, publiskiem aktiem, kas oficiāli sastādīti vai reģistrēti, un tiesas izlīgumiem, kuri apstiprināti vai noslēgti pirms 2015. gada 10. janvāra un kas ietilpst minētās regulas darbības jomā.”
11.      Regulas Nr. 1215/2012 VIII nodaļas “Nobeiguma noteikumi” 80. pantā paredzēts, ka Regulu Nr. 44/2001 atceļ.
B.      Polijas tiesības
1.      Civilkodekss
12.      1964. gada 23. aprīļa ustawa – Kodeks cywilny (Likums par civilkodeksu) (8), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilkodekss”), 23. pantā noteikts:
“Personas personības tiesības – kādas it īpaši ir veselība, brīvība, gods, apziņas brīvība, vārds vai pseidonīms, attēls, korespondences noslēpums, mājokļa neaizskaramība, zinātniskā, mākslinieciskā, izgudrojumu un racionalizācijas jaunrade – tiek aizsargātas ar civiltiesībām neatkarīgi no citos likumos paredzētās aizsardzības.”
13.      Civilkodeksa 24. panta 1. un 2. punkts formulēts šādi:
“1.      Persona, kuras personības tiesības apdraud citas personas rīcība, var prasīt šīs rīcības izbeigšanu, ja vien [šī izbeigšana] nav prettiesiska. Ja ir aizskartas tās personības tiesības, tā var arī prasīt, lai aizskāruma izdarītājs veiktu darbības, kas vajadzīgas, lai novērstu sekas, it īpaši, lai tas sniegtu atbilstoša satura un formas paziņojumu. Saskaņā ar šajā kodeksā paredzētajiem principiem personības tiesību subjekts var pieprasīt arī mantisku kompensāciju vai zināmas naudas summas samaksu par labu noteiktam sociālam mērķim.
2.      Ja personības tiesību aizskārums ir radījis mantiskus zaudējumus, cietusī persona var prasīt tos atlīdzināt saskaņā ar vispārējiem principiem.”
14.      Atbilstoši Civilkodeksa 43. pantam:
“Noteikumi par fizisku personu personības tiesību aizsardzību mutatis mutandis attiecas uz juridiskām personām.”
2.      Civilprocesa kodekss
15.      1964. gada 17. novembra Ustawa Kodeks postępowania cywilnego (Likums par Civilprocesa kodeksu) (9), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilprocesa kodekss”), 398,13 panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.      Augstākā tiesa izskata kasācijas sūdzību petitum un pamatu robežās; tomēr petitum ietvaros tā pēc savas ierosmes ņem vērā procesa spēkā neesību.
2.      Kasācijas tiesvedībā nav atļauts atsaukties uz jauniem faktiem un jauniem pierādījumiem, un Augstākajai tiesai ir saistoši faktu konstatējumi, kuri ir apstrīdētā nolēmuma pamatā.”
16.      Civilprocesa kodeksa 1099. pantā paredzēts:
“1.      Tiesa, kurā celta prasība, pēc savas ierosmes ņem vērā starptautiskās jurisdikcijas neesību jebkurā tiesvedības stadijā. Ja tiek konstatēts, ka valsts tiesām nav starptautiskās jurisdikcijas, tiesa, kurā celta prasība, noraida prasību vai pieteikumu [..].
2.      Starptautiskās jurisdikcijas neesība ir pamats procesa spēkā neesībai.”
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
17.      Z.R., ar dzīvesvietu Polijā, bija Polijas armijas kapteinis. Viņš 16 gadu vecumā tika izsūtīts uz Aušvicas‑Birkenavas nometni, pēc tam darbojās Związek Walki Zbrojnej (Bruņotās pretošanās savienība) un kā karavīrs dienēja militārajā formējumā [X] (turpmāk tekstā – “militārais formējums X”). Z.R.
piedalījās ebreju kopienai piederošo personu glābšanas vai slēpšanas operācijās un piedalījās kaujās Varšavas (Polija) sacelšanās laikā. Pēc Otrā pasaules kara Urząd Bezpieczeństwa (Drošības pārvalde) viņu apcietināja un notiesāja, piespriežot brīvības atņemšanas sodu uz divpadsmit gadiem par to, ka viņš bija izmitinājis kādu Polijas speciālo spēku locekli. Z.R.
nekad personīgi nav saskāries ar militārā formējuma X karavīru antisemītisku rīcību. Viņš ir saistīts ar šī formējuma karavīru piemiņas uzturēšanu, kā arī ar poļu ieguldījuma ebreju kopienas glābšanā atceri.
18.      Ś., kas reģistrēta Polijā, ir apvienība, kurai ir juridiskas personas statuss un kurā apvienojušies bijušie karavīri, kas ir bijuši militārā formējuma X locekļi, un kuras sociālais mērķis saskaņā ar tās statūtiem tostarp ir šī militārā formējuma, kā arī tā karavīru cieņas, reputācijas un piemiņas aizsardzība. Ś.
pašlaik ir aptuveni 5000 locekļu.
19.      2013. gada 19. novembrī (10) prasītāji cēla prasību Sąd Okręgowy w Krakowie (Krakovas apgabaltiesa, Polija) pret atbildētājiem, norādot uz to personības tiesību aizskārumu, kurš izriet no atsevišķām ainām, kas parādītas televīzijas seriālā (turpmāk tekstā – “televīzijas seriāls”), kurš ir atbildētāju kopražojums. Prasības pamatojumā prasītāji norādīja, ka šis seriāls tika pārraidīts Polijas televīzijā, tad vēlāk citos to prasībā minētajos televīzijas kanālos. Tie apgalvoja, ka minētais seriāls pilnībā vai pa daļām ir pieejams interneta vietnē. Prasītāju ieskatā militārā formējuma X karavīri seriālā ir attēloti kā antisemīti, nacionālisti, kuri sadarbojas ar vāciešiem holokaustā, un tas aizskar to personības tiesības, piemēram, tiesības uz nacionālo lepnumu, tiesības uz nacionālās identitātes izkopšanu, tiesības uz neviltotu vēsturi, tiesības uz cieņu un reputāciju, kā arī tiesības uz zīmi, ko veido simbols X.
20.      Šajā prasībā prasītāji lūdza, pirmkārt, uzdot atbildētājiem pārraidīt atbilstošu paziņojumu (atvainošanos) norādītajā kanālā Polijas televīzijā; atvainošanās tekstam jābūt izlasāmam ēterā; otrkārt, lai viņiem saskaņā ar Civilkodeksu tiktu atļauts pašiem publicēt atvainošanos, ja tā netiek pārraidīta noteiktajā termiņā; treškārt, uzdot atbildētājiem pārraidīt atbilstošu paziņojumu (atvainošanos) vācu valodā abās attiecīgajās interneta vietnēs; ceturtkārt, uzdot atbildētājiem izteikt atbilstošu paziņojumu (atvainošanos), izmantojot citus televīzijas kanālus, kuros tika pārraidīts televīzijas seriāls – proti, Vācijas, Īrijas, Spānijas, Nīderlandes, Austrijas un Norvēģijas televīzijā –, minētajos kanālos un attiecīgās valsts valodā; piektkārt, uzdot atbildētājiem izbeigt šajā seriālā rādīt simbolu X (apsēju ar grafisku elementu, kura centrā ir horizontāli novietotas nacionālās krāsas); sestkārt, uzdot atbildētājiem izbeigt aizskart viņu personības tiesības, izmantojot precīzu ievadtekstu, kas parādās pirms katras minētā seriāla pārraides, neatkarīgi no vietas, kurā notiek pārraidīšana; un, septītkārt, piespriest atbildētājiem solidāri samaksāt Z.R. 25 000 Polijas zlotu (PLN) (aptuveni 5750 EUR) kā atlīdzību par kaitējumu, kas izriet no viņa personības tiesību aizskāruma.
21.      Sąd Okręgowy w Krakowie (Krakovas apgabaltiesa) atbildētāji izvirzīja iebildi par Polijas tiesu jurisdikcijas neesību, apgalvodami, ka Vācijas tiesām ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt prasītāju pieteikumus. Ar 2016. gada 18. jūlija rīkojumu šī tiesa noraidīja iebildumu par Polijas tiesu jurisdikcijas neesību. Ar 2017. gada 16. maija rīkojumu Sąd Apelacyjny w Krakowie (Krakovas apelācijas tiesa, Polija) noraidīja apelācijas sūdzību par šo rīkojumu.
22.      Pēc būtības pēc pierādījumu iegūšanas
Sąd Okręgowy w Krakowie (Krakovas apgabaltiesa) ar 2018. gada 28. decembra spriedumu lielā mērā apmierināja prasītāju prasību – gan mantiskos, gan nemantiskos prasījumus. Pēc abu lietas dalībnieku apelācijas sūdzībām Sąd Apelacyjny w Krakowie (Krakovas apelācijas tiesa) ar 2021. gada 23. marta spriedumu grozīja šo spriedumu un lēma šādi. Šī tiesa, pirmkārt, uzdeva atbildētājiem izteikt atvainošanos, kuras saturs precizēts minētā sprieduma rezolutīvajā daļā, un visu tekstu parādīt norādītajā Polijas televīzijas kanālā poļu valodā un trijos minētajos Vācijas televīzijas kanālos vācu valodā, un precizēja šī paziņojuma tehniskos nosacījumus. Otrkārt, tā atļāva Ś., ja atvainošanās netiek publicēta noteiktajā termiņā un saskaņā ar iepriekš minētajiem nosacījumiem, pašai tos publicēt norādītajā Polijas televīzijas kanālā. Treškārt, tā uzdeva atbildētājiem publicēt iepriekš minēto paziņojumu vācu valodā savā interneta vietnē, precizējot šīs publikācijas tehniskos aspektus. Minētā tiesa noraidīja Ś. prasību pārējā daļā un Z.R. prasību pilnībā. Tā arī noraidīja atbildētāju iesniegto apelācijas sūdzību.
23.      Šajā ziņā šī pati tiesa uzskatīja, ka televīzijas seriāla sižets aizskar Z.R. personības tiesības, it īpaši viņa nacionālo identitāti. Tomēr šis aizskārums neesot bijis prettiesisks saskaņā ar Civilkodeksa 24. pantu, ņemot vērā zināšanas par vēsturi, kas ļāva atbildētājiem uztvert strīdīgās šī seriāla tēmas tādā veidā, kādā tie tās ir uztvēruši. Tātad minētā seriāla saturs ietilpstot mākslinieciskās izpausmes brīvības robežās. Savukārt Z.R. gods neesot aizskarts, jo viņš neesot individualizēts kā persona, uz kuru būtu norādīts šī seriāla godu aizskarošajās ainās. Attiecībā uz Ś.
Sąd Apelacyjny w Krakowie (Krakovas apelācijas tiesa) nosprieda, ka ir aizskartas tās personības tiesības, kas saistītas ar tās un bijušo ar šo organizāciju saistīto militārā formējuma X locekļu reputāciju. Šī tiesa uzsvēra, ka televīzijas seriāls šī formējuma locekļiem piedēvē skaidri antisemītiskas īpašības, ko neapliecina pašreizējās zināšanas
par vēsturi,
un tādējādi pārsniedz mākslinieciskās izpausmes brīvības robežas.
24.      Prasītāji un atbildētāji par Sąd Apelacyjny w Krakowie (Krakovas apelācijas tiesa) spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa. Papildus pārējiem kasācijas sūdzībā izvirzītajiem pamatiem atbildētāji norādīja uz procesa spēkā neesību tāpēc, ka lieta izskatīta, lai gan Polijas tiesām šajā ziņā nebija starptautiskās jurisdikcijas atbilstoši Civilprocesa kodeksa 1099. panta 2. punktam kopsakarā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu.
25.      Iesniedzējtiesa uzsver, ka šī lieta rada šaubas par jēdziena “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” minētā 5. panta 3. punkta izpratnē interpretāciju. Proti, rodoties jautājums, vai Tiesas judikatūra, kas izriet no sprieduma eDate(11), var tikt attiecināta uz situāciju, kurā iespējamais personības tiesību aizskārums izriet nevis no konkrēta satura ievietošanas tiešsaistē internetā, bet gan no tāda seriāla ražošanas, kurš tiek pārraidīts televīzijā dažādās valstīs. Atbilde uz šo jautājumu vēl neesot sniegta, jo Tiesas judikatūra par personības tiesību aizskārumiem attiecoties vienīgi uz saturu, kas tiek izplatīts vai nu drukātajā presē, vai internetā.
26.      Šajā ziņā, lai gan kinematogrāfijas darbs, ko pārraida tradicionālie plašsaziņas līdzekļi, piemēram, televīzija vai kino, atšķiras no pārraides internetā ar to, ka a priori nav tik vispārējas piekļuves pārraidītajam saturam, pirmām kārtām, straumēšanas tehnoloģijas, kā arī audiovizuālo mediju pakalpojumu pēc pieprasījuma attīstība iestājas pret diferenciāciju tiesu starptautiskās jurisdikcijas noteikšanā, kas balstīta uz pārraidīšanas veidiem. Proti, šis darbs esot vienlaikus vai pēc noteikta termiņa pieejams arī internetā. Turklāt filma, izmantojot tradicionālos kanālus, bieži tiek pārraidīta pirms reklāmas un informācijas kampaņas internetā vai kopā ar to. Otrām kārtām, pašlaik darba lokalizācija
internetā vairs neesot pilnībā izslēgta no raidorganizācijas kontroles, jo ar tādām tehnoloģijām kā ģeogrāfiskā bloķēšana vai ģeolokalizācija, pirmkārt, pārraidīšana var aprobežoties ar noteiktu teritoriju un, otrkārt, darba saturs var atšķirties atkarībā no skatīšanās vietas. Turklāt, ja tiktu atzīts, ka prasība par visa kaitējuma atlīdzināšanu dalībvalstī, kurā ir prasītāja interešu centrs, varētu tikt celta vienīgi saistībā ar seriāla iekļaušanu tiešsaistē internetā, tad vienlaicīgas pārraidīšanas tiešsaistē un bezsaistē gadījumā strīds tiktu
sadrumstalots, un tas nebūtu pārāk saderīgi ar pareizas tiesvedības prasībām.
27.      Šādos apstākļos nošķiršana – atkarībā no tā, vai filma pārraidīta, izmantojot tradicionālos televīzijas apraides līdzekļus, kas atņem dalībvalsts tiesai starptautisko jurisdikciju prasības par atbildību par visu nodarīto kaitējumu izskatīšanā, lai gan tai šāda jurisdikcija būtu bijusi, ja šī filma būtu bijusi pieejama tiešsaistē šajā valstī, – nebūtu pārliecinoša, un pārraidīšanas tehniskās formas kritērijam, uz kuru balstīts šis nošķīrums, neesot nedz pietiekama pamatojuma, nedz atbilstošas ticamības pakāpes. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka risinājums, kas sniegts spriedumā Shevill, kurā nostiprināta tā sauktā “mozaīkas” pieeja (12), tika izstrādāts īpašajā drukātās preses gadījumā vairāk nekā pirms 20 gadiem, proti, laikposmā, kad attālinātas pārraidīšanas tehniskās iespējas būtiski atšķīrās no pašlaik pieejamām iespējām.
28.      Šī tiesa norāda – pieņemot, ka principā šādos apstākļos Polijas tiesām var atzīt pilnu starptautisko jurisdikciju, ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā ir izpildīti spriedumā Mittelbayerischer Verlag (13) izklāstītie nosacījumi. Lai gan, ņemot vērā šo spriedumu, cietusī persona jāidentificē “kā indivīds”, televīzijas seriāla sižets neļaujot identificēt nevienu no prasītājiem, jo jautājums ir par daiļdarbu, kurā nedz tieši, nedz netieši nav norādīts uz reālām mūsdienu vai vēsturiskām personībām. Tas vēl jo mazāk ļaujot individuāli identificēt Ś., jo šī apvienība tika izveidota desmitiem gadu pēc Otrā pasaules kara beigām. Turklāt neesot izslēgts, ka tādu personu interešu centri, kuras ietilpst tādā grupā, kāda ir bijušo militārā formējuma X karavīru grupa, var atrasties jebkurā Eiropas Savienības dalībvalstī. Šajā ziņā apvienības, kuras statūtos noteiktais mērķis ir līdzīgs vai identisks prasītājas apvienības mērķim, juridiskā adrese arī varētu būt katrā no šīm valstīm. Tomēr atšķirībā no faktiem, kas bija pamatā spriedumam Mittelbayerischer Verlag, televīzijas seriālā esot atainota šaurākas un slēgtas personu grupas, proti, militārā formējuma X karavīru, rīcība un
šis formējums identificēts nepārprotamā un neapšaubāmā veidā, un Z.R. ir viens no šīs grupas dzīvajiem locekļiem. Līdz šim brīdim lielākā daļa šīs grupas varētu tikt individuāli identificēta, un tās [locekļu] skaits laika gaitā pakāpeniski samazinās.
29.      Tāda interpretācija, saskaņā ar kuru esot prasīta konkrētu personu individuāla identifikācija, lai varētu celt prasību par visa kaitējuma atlīdzināšanu, dotu nepamatotas priekšrocības pret grupu vērstu aizvainojošu, nepamatoti vispārinošu un stigmatizējošu vēstījumu autoriem. Šīs personas varētu tikt iesūdzētas par visa kaitējuma atlīdzināšanu tikai tajā vietā, kur noticis notikums, kas rada kaitējumu, un tā parasti sakrīt ar aizskāruma nodarītāja dzīvesvietu. Šāda interpretācija varētu liegt forum delicti commissi būt par reālu alternatīvu vispārējai valsts jurisdikcijai, kura izriet no Regulas Nr. 44/2001 2. panta 1. punkta.
30.      Turklāt “mozaīkas” pieejas piemērošana radītu sistēmisku risku, ka starp vieniem un tiem pašiem lietas dalībniekiem varētu savairoties paralēlas tiesvedības vairākās dalībvalstīs, un tas attiecīgi palielinātu atšķirīgu tiesu nolēmumu risku un netiktu ievērots
Regulas Nr. 44/2001 15. apsvērums. Šis risks būtu vēl izteiktāks personības tiesību aizskāruma jomā, tāpēc ka šajā nozarē nav saskaņotu tiesību normu kolīzijas noteikumu (14) un ņemot vērā arī nepieciešamību līdzsvarot tādas kolizējošas pamatvērtības kā gods, reputācija, privātā dzīve un vārda brīvība, kuru iznākums var ievērojami atšķirties atkarībā no piemērojamām materiālajām tiesībām un dažādu dalībvalstu tiesu iejūtības.
31.      Iesniedzējtiesa arī norāda, ka prasībai, lai prasītājs vismaz netieši būtu identificēts individuāli, ir strukturāls trūkums, jo šis vērtējums bieži vien izrādās delikāts un it īpaši ir cieši saistīts ar lietas pamatotības pārbaudi. Šī tiesa apgalvo, ka šajā tiesvedības stadijā tā nevar pēc būtības papildus izskatīt jautājumus, kas saistīti ar prasītāju iespēju atsaukties uz savām personības tiesībām, it īpaši “nacionālo identitāti”, kuras esība joprojām tiek plaši apspriesta Polijas civiltiesību doktrīnā un līdz šim nav nostiprināta tās judikatūrā.
32.      Minētā tiesa uzskata, ka, tā kā konkrētas personas nav identificētas individuāli, būtu atbilstoši par norādi uz starptautiskās jurisdikcijas paredzamību uzskatīt nevis vienīgi attiecīgo personu interešu centra atrašanās vietu, bet gan arī vēstījuma, kas var aizskart personības tiesības, saturu un stāvokli, no kura šis vēstījums kļūst “objektīvi nozīmīgs”. Tādējādi esot jāveic visaptverošs vērtējums, lai noteiktu vietu, kurā vēstījumam, kas attiecas uz konkrētu grupu – tostarp ņemot vērā atbilstošo ģeogrāfisko, vēstures, kultūras un sociālo kontekstu –, pirmkārt, ir objektīvi būtiska nozīme, otrkārt,
tas var izraisīt visspēcīgāko reakciju, tostarp negatīvu reakciju, un, treškārt, tas ir ārkārtīgi jūtīgs un var tikt visplašāk apspriests publiskajās debatēs. Šajā ziņā noteicošais esot nevis apgalvotā notikuma, kas rada kaitējumu, izdarītāja nodoms, bet gan jautājums, vai, ņemot vērā objektīvās norādes, kuras izriet no šiem dažādajiem kontekstiem, atbildētājs varēja saprātīgi paredzēt, ka prasība tiks celta noteiktā vietā, lai tiktu atlīdzināts viss iespējamais kaitējums, ko radījis strīdīgais vēstījums.
33.      Minētā tiesa uzsver, ka, ņemot vērā faktisko situāciju, par kuru ir panākta vēsturiska vienprātība, – Otrā pasaules kara sākumu, Vācijas veikto Polijas zemju okupāciju, šī kara norisi un raksturu, tajā cietušo cilvēku skaitu Polijā un traģiskās demogrāfiskās, sociālās un politiskās sekas, kādas tas radījis Polijai un tās iedzīvotājiem –, šķiet, nav nekādu šaubu, ka televīzijas seriālā iezīmētais sižets un it īpaši tā “poļu” pavediens, ņemot vērā izvēlēto vācu perspektīvu un šī seriāla retrospektīvo raksturu, Polijā un tās sabiedrībai ir objektīvi nozīmīgs. Šādos apstākļos Polijas tiesu starptautiskā jurisdikcija, ņemot vērā to, ka minētais seriāls formējuma X karavīriem piedēvē noteiktu rīcību un īpašības, šķietot saderīga ar paredzamības principu un atbilstot tiesas un lietas tuvuma kritērijam.
34.      Iesniedzējtiesa piebilst, ka vēlas noskaidrot, vai uz dažiem prasītāju nemantiskajiem prasījumiem varētu attiekties Polijas tiesu starptautiskā jurisdikcija saistībā ar “mozaīkas” pieeju. Proti, šajā gadījumā prasītāji neprasa, lai televīzijas seriāls tiktu dzēsts no interneta vai lai tas netiktu pārraidīts televīzijā, bet gan vēlas, pirmkārt, ar norādi par precīzu informāciju, kura jāsniedz pirms šī seriāla sēriju pārraidīšanas, novērst jaunu savu personības tiesību aizskārumu un, otrkārt, novērst nodarītā aizskāruma sekas ar atbilstoša paziņojuma publicēšanu ne tikai attiecīgajās interneta vietnēs, bet arī Polijas un Vācijas televīzijas kanālos, kuros minētais seriāls ir pārraidīts. Lai gan tas, ka atbildētājiem tiek uzdots attiecīgajās interneta vietnēs publicēt paziņojumu ar atvainošanos – neatkarīgi no atvainošanās satura – vai tiek izdots rīkojums, lai pirms katras televīzijas seriāla sērijas pārraidīšanas – neatkarīgi no pārraidīšanas vietas – tiktu minēta konkrēta informācija, pārsniegtu Polijas tiesu jurisdikcijas robežas, kādas nosaka “mozaīkas” pieeja, tas pats ne vienmēr attiektos, piemēram, uz pieteikumu par to, lai
atvainošanās tiktu izvietota Polijas sabiedriskās raidorganizācijas televīzijas kanālos vai lai pirms katras šī televīzijas seriāla sērijas pārraidīšanas tiktu minēta konkrēta informācija ar nosacījumu, ka jautājums ir par pārraidīšanu Polijā.
35.      Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar autonomo nozīmi notikums, kas rada kaitējumu, aplūkotajā konfigurācijā ir ne tikai televīzijas seriāla ražošana, bet arī tā pārraidīšana konkrētā dalībvalstī. Šajā saistībā tās dalībvalsts tiesām, kurā šis seriāls ir ticis pārraidīts, varētu būt starptautiska jurisdikcija, kas balstīta galvenokārt uz konstatējumu, ka notikums, kas rada kaitējumu, iestājies šajā valstī, un tikai pakārtoti – uz to, ka šis kaitējums ir materializējies minētajā valstī. Tomēr šaubas par šādas argumentācijas piemērojamību šajā lietā esot izskaidrojamas ar to, ka minētais seriāls ir ražots Vācijā un ka vienīgie atbildētāji Polijas tiesā ir šī seriāla producenti, lai gan Polijā šo pašu seriālu pārraidīja Polijas sabiedriskā raidorganizācija, kas nav lietas dalībniece pamattiesvedībā.
36.      Šajā gadījumā turklāt rodoties jautājums, vai tas, ka atbildētāji trešai personai ir izsnieguši pilnīgu licenci televīzijas seriāla izmantošanas tiesību izplatīšanai – tādējādi netieši piekrizdami, ka to var pārraidīt arī citās dalībvalstīs, tostarp Polijā –, varētu pamatot to, ka šāda rīcība tiek pielīdzināta viņu rīcībai jebkurā dalībvalstī, kurā šis seriāls ir ticis pārraidīts ar viņu piekrišanu. Ja tas tā būtu, tad būtu jāpārbauda, vai no tā izrietošā Polijas tiesu starptautiskā jurisdikcija varētu attiekties arī uz kaitējumu, kas izriet no minētā seriāla pārraidīšanas citās dalībvalstīs.
37.      Šādos apstākļos Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas [Nr. 44/2001] 5. panta 3. punkts kopsakarā ar 11. un 12. apsvērumu jāinterpretē tādējādi, ka lietās par personības tiesību aizskārumu kinematogrāfiska darba satura dēļ tās valsts tiesām, kurā filma pārraidīta un kura nav filmas ražošanas valsts, ir valsts [starptautiska] jurisdikcija izskatīt prasību par:
a)      nemantisku atlīdzinājumu, kura mērķis ir novērst personības tiesību aizskāruma sekas, tostarp uzlikt pienākumu iesniegt paziņojumu, kas ietvertu atvainošanos, televīzijas kanālos, kuros filma ir pārraidīta – neatkarīgi no pārraidīšanas vietas –, un tīmekļvietnēs, kā arī uzliekot pienākumu pirms katras filmas pārraides – neatkarīgi no pārraidīšanas vietas – izvietot atbilstoša satura paziņojumu; vai
b)      mantisku atlīdzinājumu (kompensāciju), kura mērķis ir atlīdzināt visu morālo kaitējumu, kas nodarīts personības tiesību aizskāruma dēļ, tostarp saistībā ar filmas izplatīšanu (pārraidi) citās dalībvalstīs;
ņemot vērā, ka:
–        prasītāju interešu centrs un dzīvesvieta (juridiskā adrese) ir šajā [pārraidīšanas] dalībvalstī;
–        prasītāji savu personības tiesību aizskārumu saista ar veidu, kādā šīs dalībvalsts [militārā formējuma X] karavīri ir attēloti filmā, ņemot vērā, ka viens no prasītājiem ir bijušais šī militārā formējuma karavīrs un otrs – šī militārā formējuma bijušo karavīru apvienība, kuras statūtos noteiktais mērķis ir it īpaši aizsargāt šī formējuma reputāciju [piemiņu], vēsturisko patiesību un
cieņu;
–        filmas saturs, tostarp veids, kādā attēloti [..] militārā formējuma [X] [..] karavīri, šajā [pārraidīšanas] dalībvalstī ir objektīvi nozīmīgs, ņemot vērā vēsturisko, kulturālo un sociālo kontekstu?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša – vai [..] Regulas [Nr. 44/2001] 5. panta 3. punkts kopsakarā ar 11. un 12. apsvērumu jāinterpretē tādējādi, ka lietā par personības tiesību aizskārumu kinematogrāfiska darba satura dēļ tās dalībvalsts tiesām, kurā filma ir pārraidīta un kura nav filmas ražošanas valsts, ir starptautiska jurisdikcija izskatīt prasību par:
a)      nemantisku atlīdzinājumu, kura mērķis ir novērst personības tiesību aizskārumu saistībā ar filmas pārraidi tās dalībvalsts teritorijā, kurā celta prasība, tostarp uzlikt pienākumu atvainoties šajā dalībvalstī, kā arī uzlikt pienākumu izvietot atbilstoša satura paziņojumu pirms katras filmas pārraides šajā dalībvalstī; vai
b)      mantisku atlīdzinājumu (kompensāciju), kura mērķis ir atlīdzināt morālo kaitējumu, kas nodarīts personības tiesību aizskāruma dēļ saistībā ar filmas izplatīšanu (pārraidi) dalībvalstī, kurā celta prasība;
vajadzības gadījumā ņemot vērā pirmā jautājuma pirmajā, otrajā un trešajā ievilkumā minētos apstākļus?”
38.      Iesniedzējtiesa ir lūgusi šai lietai piemērot Tiesas Reglamenta 107. pantā paredzēto steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību. Ar 2025. gada 10. aprīļa lēmumu Tiesas otrā palāta pēc tiesneša referenta priekšlikuma, uzklausījusi ģenerāladvokātu, nolēma šo lūgumu neapmierināt.
39.      Iesniedzējtiesa ir arī lūgusi Tiesu piemērot šai lietai Tiesas Reglamenta 105. pantā paredzēto paātrināto tiesvedību. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2025. gada 22. maija rīkojumu (15) šis lūgums ir noraidīts. Ar šo pašu nolēmumu Tiesas priekšsēdētājs, ņemot vērā šīs lietas raksturu un tajā uzdoto jautājumu svarīgumu, noteica tai prioritāru izskatīšanu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 53. panta 3. punktu.
40.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza Z.R.
un Ś., U. un Z., Polijas valdība, kā arī Eiropas Komisija.
IV.    Juridiskā analīze
A.      Par pirmo prejudiciālo jautājumu
41.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā seriāls, kas var aizskart fiziskas un juridiskas personas personības tiesības, ir pārraidīts televīzijā un internetā un kura nav tā dalībvalsts, kur šis seriāls ražots, ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt
kopumā prasību, pirmkārt, par nemantisku atlīdzinājumu, kura mērķis ir novērst visas personības tiesību aizskāruma sekas, tostarp izdot rīkojumu sniegt paziņojumu ar atvainošanos, izmantojot televīzijas kanālus, kuros minētais seriāls ir pārraidīts dažādās attiecīgajās dalībvalstīs, un publicēt atvainošanos minētajās interneta vietnēs, kā arī pirms katras šī seriāla sērijas pārraidīšanas – neatkarīgi no pārraidīšanas vietas – izvietot atbilstoša satura paziņojumu, un, otrkārt, mantisku atlīdzinājumu, kura mērķis ir panākt, ka tiek atlīdzināts viss morālais kaitējums, kas nodarīts ar to, ka personības tiesības ir aizskartas, tostarp tāpēc, ka šis seriāls ir pārraidīts citās dalībvalstīs.
42.      Vispirms jāatgādina, ka prasītāji prasību Sąd Okręgowy w Krakowie (Krakovas apgabaltiesa) cēla 2013. gada 19. novembrī. Tāpēc, kā norādījusi iesniedzējtiesa, Regula Nr. 44/2001 pamatlietā joprojām ir piemērojama. Proti, lai gan šī regula tika atcelta ar Regulu Nr. 1215/2012 – saskaņā ar tās 80. pantu –,
pēdējās minētās regulas 66. panta 2. punktā ir precizēts, ka Regulu Nr. 44/2001 tostarp turpina piemērot spriedumiem, kuri pieņemti tiesvedībā, kas uzsākta pirms 2015. gada 10. janvāra, un kuri ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā.
43.      Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no Regulas Nr. 44/2001 2. un 11. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir vienādot jurisdikcijas civillietās un komerclietās kolīziju normas ar ļoti skaidri paredzamu jurisdikcijas noteikumu palīdzību. Tādējādi šīs regulas mērķis ir tiesiskās drošības nodrošināšana, kas izpaužas kā Eiropas Savienībā reģistrētu personu tiesiskās aizsardzības pastiprināšana, vienlaikus ļaujot prasītājam viegli noteikt tiesu, kurā tas var vērsties, un atbildētājam – saprātīgi paredzēt tiesu, kurā tas var tikt iesūdzēts (16).
44.      Šajā nozīmē minētās regulas II nodaļā paredzētā vispārējās jurisdikcijas noteikšanas sistēma ir balstīta uz 2. panta 1. punktā paredzēto vispārīgo noteikumu, ka personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt attiecīgās valsts tiesās neatkarīgi no lietas dalībnieku pilsonības. Šīs pašas regulas II nodaļas 2. iedaļā paredzētie vairāki īpašie noteikumi par jurisdikciju, kuru vidū ir arī Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā ietvertais noteikums, ir tikai atkāpe no vispārīgā noteikuma par atbildētāja domicila tiesas jurisdikciju (17). Saskaņā ar šo tiesību normu personu, kuras domicils ir citā dalībvalstī, lietās, kas attiecas uz kaitējumu vai neatļautu rīcību [lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu], var iesūdzēt tās vietas tiesā, kur kaitējums noticis vai būtu varējis notikt.
45.      Turklāt no Regulas Nr. 1215/2012 34. apsvēruma (18) izriet, ka, tā kā ar šo regulu ir atcelta un aizstāta Regula Nr. 44/2001, ar kuru savukārt ir aizstāta Briseles konvencija, Tiesas sniegtā interpretācija attiecībā uz viena no šiem juridiskajiem instrumentiem regulējumu ir spēkā arī attiecībā uz citu tiesību aktu normām, ja šīs normas var kvalificēt kā “līdzvērtīgas”. Šāda līdzvērtība pastāv starp Briseles konvencijas 5. panta 3. punktu, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu un Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu (19). Tātad Tiesas judikatūra, kas attiecas uz vienu no šīm tiesību normām, tādā pašā veidā attiecas uz pārējām tiesību normām.
1.      Par Tiesas judikatūru par Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta interpretāciju
46.      No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā paredzētais īpašais noteikums par jurisdikciju jāinterpretē autonomi un šauri. Šis īpašais noteikums par jurisdikciju ir balstīts uz īpaši ciešu saikni starp strīdu un tās vietas tiesām, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, kurš pamato jurisdikcijas piešķiršanu šīm tiesām tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar pareizu tiesvedību un efektīvu procesa norisi (20). Turklāt prasībai par šādas saiknes esību jānodrošina tiesiskā noteiktība un jānovērš iespējamība, ka prasību pret atbildētāju ceļ dalībvalsts tiesā, ko viņš saprātīgi nevar paredzēt, un šis aspekts ir jo īpaši svarīgs lietās par ārpuslīgumiskām saistībām, kas izriet no privātās dzīves un personības tiesību aizskārumiem, tostarp no neslavas celšanas (21). Lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, tās vietas tiesa, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu, parasti ir piemērotāka lietas izskatīšanai, it īpaši lietas priekšmeta tuvuma un pierādījumu iegūšanas viegluma dēļ (22).
47.      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” vienlaikus attiecas gan uz vietu, kur radies kaitējums, gan vietu, kur iestājies šo kaitējumu radījušais notikums, tātad atbildētājs pēc prasītāja izvēles var tikt iesūdzēts vienas vai otras no šīm vietām tiesā. Abas šīs vietas var veidot nozīmīgu saikni tiesu jurisdikcijas aspektā, jo katra no tām atkarībā no apstākļiem var sniegt īpaši lietderīgu norādi attiecībā uz pierādījumiem un procesa organizāciju (23).
48.      Šī lieta it īpaši attiecas uz noteikumiem par personības tiesībām, kas sākotnēji bija noteikti spriedumā Shevill un pēc tam pielāgoti īpašajai interneta situācijai spriedumā eDate, un galu galā ir precizēti vēlākajos spriedumos.
49.      Spriedumā Shevill Tiesa nosprieda, ka neslavas celšanas gadījumā ar laikraksta rakstu, kas izplatīts vairākās dalībvalstīs, kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vieta var būt tikai strīdīgās publikācijas redaktora reģistrācijas vieta, jo tā ir vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, un ka tādējādi šīs reģistrācijas vietas tiesai jābūt jurisdikcijai izskatīt prasību par visa tā kaitējuma atlīdzināšanu, kas radīts ar neatļauto darbību (24). Turklāt jāatzīst iespēja prasītājam celt prasību arī vietā, kur kaitējums ir materializējies (25). Tādējādi, ja
presē celta starptautiska mēroga neslava, fiziskas vai juridiskas personas goda un cieņas aizskārums, kura iemesls ir apmelojoša publikācija, izpaužas vietās, kur publikācija ir tikusi izplatīta, ja cietušais tajā ir pazīstams, un no tā izriet – katras tās dalībvalsts tiesām, kurā izplatīta aizskaroša publikācija un kurā, kā apgalvo cietušais, ir aizskarta viņa reputācija, ir jurisdikcija šajā valstī nodarītā kaitējuma izskatīšanā (26). Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka, lai gan spriešana par dažādiem vienas lietas aspektiem, kas notiek dažādās tiesās, tiešām rada neērtības, prasītājam tomēr vienmēr ir iespēja prasību kopumā celt vai nu atbildētāja domicila tiesā, vai arī aizskarošās publikācijas redaktora reģistrācijas vietas tiesā (27). Lai gan Tiesa vispirms nospriedusi, ka jāizvairās no jurisdikcijas piešķiršanas vairākām tiesām, jo tas palielinātu nesavienojamu nolēmumu risku (28), pēc tam spriedumā
Shevill tā pielāgojusi savu judikatūru atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 loģikai (29).
50.      Vēlāk spriedumā eDate apstiprināta Shevill judikatūra, precizējot, ka apsvērumus, kas ietverti minētajā spriedumā un atgādināti šo secinājumu iepriekšējā punktā, var piemērot attiecībā uz citiem plašsaziņas līdzekļiem un saziņas līdzekļiem un tie var attiekties uz visdažādākajiem personības tiesību pārkāpumiem, kas ir zināmi dažādās tiesību sistēmās (30). Tiesa it īpaši piebildusi, ka satura ievietošana tiešsaistē interneta vietnē atšķiras no šāda iespiesta plašsaziņas līdzekļa teritoriālas izplatīšanas, jo tā principā nozīmē šī satura pieejamību visur; ar to nekavējoties var iepazīties neierobežots skaits interneta lietotāju visā pasaulē neatkarīgi no jebkāda izplatītāja nodoma ļaut iepazīties ar to ārpus dalībvalsts, kurā tas ir reģistrēts, un bez tā kontroles, un ka tātad piesaistes kritēriji jāpielāgo tādējādi, lai no internetā izdarīta personības tiesību aizskāruma cietušais atkarībā no Eiropas Savienībā ar šo aizskārumu izraisīta kaitējuma materializēšanās vietas varētu vērsties vienā tiesā par visu šo kaitējumu. Tā kā tiešsaistē ievietotas informācijas ietekmi uz personas personības tiesībām vislabāk var novērtēt tiesa vietā, kur ir iespējamā cietušā interešu centrs, jurisdikcijas piešķiršana šai tiesai atbilst pareizas tiesvedības mērķim (31). Vieta, kur ir personas interešu centrs, lielākoties atbilst viņas parastajai dzīvesvietai (32). Tādējādi no minētā sprieduma izriet, ka personai, kas uzskata, ka tā ir cietusi, ir iespēja ar prasību par atbildību par visu nodarīto kaitējumu vērsties vai nu šī satura izplatītāja reģistrācijas vietas dalībvalsts tiesās, vai arī tās dalībvalsts tiesās, kurā ir tās interešu centrs. Šī persona var celt prasību arī katras tās dalībvalsts tiesās, kuras teritorijā tiešsaistē ievietotais saturs ir pieejams vai ir bijis pieejams, jo šo tiesu jurisdikcijā ir lemt tikai par kaitējumu, kas nodarīts tās dalībvalsts teritorijā, kuras tiesā ir celta prasība (33).
2.      Par Tiesas judikatūras atziņām saistībā ar pamatlietu
51.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa, pirmām kārtām, vēlas noskaidrot, vai eDate judikatūra, kas attiecas uz internetu un ir balstīta uz attiecīgās personas interešu centru, var tikt attiecināta uz situāciju, kurā iespējamais personības tiesību aizskārums izriet no seriāla pārraidīšanas televīzijā vairākās dalībvalstīs. Tādējādi šī tiesa apsver, vai pamatlieta jāizskata, ņemot vērā vienīgi eDate judikatūru vai ņemot vērā arī Shevill judikatūru.
52.      Šajā ziņā minētā tiesa izvirza vairākus argumentus tam, lai uzskatītu, ka ir piemērojama tikai eDate judikatūra un ka tās rezultātā jāatzīst Polijas tiesu starptautiskā jurisdikcija attiecībā uz prasību par prasītāju atbildību par visu kaitējumu. Tādējādi tā apgalvo, ka spriedumā Shevill pieņemtais risinājums attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta interpretāciju izstrādāts saistībā ar drukāto presi vairāk nekā pirms 20 gadiem, proti, laikā, kad attālinātas pārraides tehniskās iespējas būtiski atšķīrās no pašlaik pieejamām
iespējām, un ka straumēšanas tehnoloģijas, kā arī audiovizuālo mediju pakalpojumu pēc pieprasījuma attīstība iestājas pret diferenciāciju, kas balstīta uz pārraidīšanas veidiem, lai noteiktu tiesu starptautisko jurisdikciju. Turklāt ar tādām tehnoloģijām kā ģeogrāfiskā bloķēšana vai ģeolokalizācija, pirmkārt, pārraidīšana var aprobežoties ar noteiktu teritoriju un, otrkārt, darba saturs var atšķirties atkarībā no skatīšanās vietas. Bez tam prasības par visa kaitējuma atlīdzināšanu ierobežošana ar valsti, kurā ir prasītāja interešu centrs, vienīgi saistībā ar filmas ievietošanu tiešsaistē internetā izraisītu grūti pieņemamu lietas sadrumstalotību, ja strīdīgais saturs vienlaikus tiktu izplatīts tiešsaistē un bezsaistē.
53.      Šajā ziņā atgādināšu, ka Tiesa ir pastāvīgi apstiprinājusi Shevill judikatūru, tostarp nesenajos spriedumos (34).  Tādēļ, lai noteiktu, vai attiecībā uz pamatlietu Polijas tiesām ir starptautiskā jurisdikcija lemt par visu kaitējumu, jāņem vērā nevis vienīgi eDate judikatūra, bet arī šī judikatūra. Turklāt Savienības tiesību interpretācija jāattiecina uz pamatlietas faktu rašanās dienu, proti, pirms 2015. gada. Tātad vēlāk notikusī tehnoloģiju attīstība
šajā lietā nav jāņem vērā.
54.      Kā izriet no sprieduma eDate, satura ievietošana tiešsaistē interneta vietnē no plašsaziņas līdzekļa teritoriālas izplatīšanas atšķiras ar to, ka tā principā tiecas uz šī satura, kam var piekļūt visur pasaulē,
vispārpieejamību bez izplatītāja kontroles (35). Jākonstatē, ka seriāla pārraidīšana televīzijā neatbilst nevienam no abiem šiem nosacījumiem (36). Pirmkārt, šī pārraide neatkarīgi no izmantotajiem līdzekļiem, kā, piemēram, virszemes digitālā televīzija (TNT), kabeļi vai satelīts, principā ir teritoriāla, proti, tā ir ierobežota ar televīzijas signāla uztveres ģeogrāfisko teritoriju, tas ir, principā ar valsti (vietējais, reģionālais vai valsts kanāls). Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka televīzijas seriāls tika pārraidīts dažādās valstīs, izmantojot “valsts” televīzijas kanālus, šajā gadījumā Polijas, Vācijas, Īrijas, Spānijas, Nīderlandes, Austrijas un Norvēģijas televīzijas kanālus. Otrkārt, minētā pārraidīšana nav ārpus vienīgi autortiesību īpašnieku, proti, producentu, kontroles, kuri var noteikt sava darba pārraidīšanas robežas, it īpaši ģeogrāfiskās robežas. Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka atbildētāji ir vienīgie televīzijas seriāla autortiesību īpašnieki un ka tiesības šo seriālu izmantot noteiktās teritorijās tie daļēji ir nodevuši B., turklāt viņam uz 12 gadiem piešķīruši ekskluzīvu licenci šī seriāla izmantošanas tiesību izplatīšanai citās teritorijās.
55.      Tātad uz seriāla pārraidīšanu televīzijā nevar attiekties vienīgi eDate judikatūra. Šajā nozīmē minētajā spriedumā ir noteikts, ka spriedumā Shevill ietvertos apsvērumus par laikraksta rakstu var piemērot attiecībā uz citiem plašsaziņas līdzekļiem un saziņas līdzekļiem (37). Šajā ziņā sprieduma eDate 44. punktā Tiesa atsaukusies uz secinājumiem, ko sniedzis ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons (38), kurš norādījis, ka Shevill judikatūra ir plaša un ka tā neattiecas tikai uz drukātajiem laikrakstiem vien, jo tās piemērošanas joma aptver arī citus saziņas līdzekļus, piemēram, informāciju televīzijā un radio.
56.      Tas vien, ka seriāls vienlaikus tiek pārraidīts televīzijas kanālā un internetā, šo interpretāciju nemaina. Proti, saskaņā ar Tiesas judikatūru Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā paredzētais īpašais noteikums par jurisdikciju jāinterpretē autonomi un šauri (39). Tā kā apraide internetā nepārprotami atšķiras no pārraidīšanas televīzijā, risinājums, kas attiecas uz internetu, nav jāattiecina arī uz televīziju, ja nav izpildīti spriedumā eDate izvirzītie nosacījumi. Turklāt šāda pieeja radītu neskaidru situāciju, jo atkarībā no producentu izvēles nevar pieņemt, ka jebkuru satura pārraidi televīzijā noteikti papildinātu
šī satura pieejamība internetā, un tas nozīmētu, ka katrā atsevišķajā gadījumā jāveic pārbaude, lai izvērtētu šī satura pārraides nosacījumus, kas arī laika gaitā var attīstīties.
57.      Saistībā ar ģeogrāfisko bloķēšanu vai ģeolokalizāciju apraides internetā ietvaros – tās varētu likt uzskatīt, ka nav izpildīts spriedumā eDate izvirzītais nosacījums par satura vispārpieejamību – un tādējādi šādā gadījumā būtu jāpiemēro Shevill judikatūra –, nevis ka pēdējā minētā judikatūra nav piemērojama televīzijas seriālam.
58.      Attiecībā uz lietas sadrumstalotību šis arguments ir ņemts vērā spriedumā Shevill. Proti, Tiesa precizējusi, ka, lai gan spriešana par dažādiem vienas lietas aspektiem, kas notiek dažādās tiesās, tiešām rada neērtības, prasītājam tomēr vienmēr ir iespēja visu savu prasību celt vai nu atbildētāja domicila tiesā, vai arī aizskarošās publikācijas redaktora reģistrācijas vietas tiesā (40). Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 2. panta 1. punktā paredzēto vispārīgo noteikumu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt attiecīgās valsts tiesās. Šīs regulas 5. panta 3. punktā paredzētajam īpašajam noteikumam par jurisdikciju ir vienīgi atkāpes raksturs, kas nevar kļūt par vispārīgu noteikumu, bet vienīgi apšaubīt noteikumus, kas definēti
minētajā regulā.
59.      Tādēļ saistībā ar pamatlietu jānošķir seriāla pārraidīšana televīzijā, uz kuru attiecas Shevill judikatūra, un seriāla apraide internetā, kurai ir piemērojama eDate judikatūra, kas ļauj attiecīgajai personai prasību par atbildību par visu nodarīto kaitējumu celt tās dalībvalsts tiesās, kurā ir tās interešu centrs.
60.      Otrām kārtām, attiecībā uz eDate judikatūru iesniedzējtiesa apsver, vai šajā gadījumā ir izpildīti spriedumā Mittelbayerischer Verlag (41) izvirzītie nosacījumi. Minētajā spriedumā Tiesa precizēja – vienkārši tas, ka persona pieder pie lielas identificējamas grupas, neļauj sasniegt šos jurisdikcijas noteikumu paredzamības un tiesiskās drošības mērķus, jo šādas grupas locekļu interešu centri, iespējams, var būt jebkurā Savienības dalībvalstī (42).
61.      Šajā gadījumā iesniedzējtiesa it īpaši norāda, ka televīzijas seriāla sižets neļauj identificēt nevienu no prasītājiem, jo jautājums ir par daiļdarbu, kurā nedz tieši, nedz netieši nav norādīts uz reālām mūsdienu vai vēsturiskām personībām. Tas vēl jo mazāk ļaujot individuāli identificēt Ś., jo šī apvienība izveidota desmitiem gadu pēc Otrā pasaules kara beigām. Tomēr šī tiesa uzskata, ka šis televīzijas seriāls attiecas uz šauras un slēgtas personu grupas – proti, militārā formējuma X karavīru –
rīcību un identificē šo formējumu nepārprotamā un neapšaubāmā veidā un ka Z.R. ir viens no dzīvajiem šīs grupas locekļiem.
62.      Tomēr, tāpat kā Komisija, es uzskatu, ka attiecībā uz Z.R.
kritērijs personas “kā indivīda” netiešai identificēšanai nozīmē, ka personu var atpazīt atsevišķu personisku īpašību dēļ, kuras skaidri norāda uz konkrētu personu (43). Šī interpretācija turklāt atkārto Shevill judikatūru, saskaņā ar kuru cietušajam jābūt zināmam (44). Šajā ziņā Tiesa atzinusi individualizāciju situācijās, kad personas, kas, iespējams, cietušas no personības tiesību pārkāpuma, ir tieši minētas tiešsaistē internetā ievietotajā saturā, jo tās ir nosauktas vārdā (45). Šajā gadījumā televīzijas seriālā ir attēloti izdomāti personāži, un tas nozīmē, ka Z.R. ir identificēts nevis kā indivīds, bet netieši. Turklāt, kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, Ś. pašlaik ir aptuveni 5000 locekļu, un tā, manuprāt, ir liela grupa, tāpēc vienkārša personas piederība pie šīs grupas neļauj sasniegt jurisdikcijas noteikumu paredzamības un tiesiskās drošības mērķus (46). Katrā ziņā jāatgādina, ka jāņem vērā situācija pamatlietas faktu norises laikā, proti, laikposmā, kad militārā formējuma X pārdzīvojušo personu varēja būt vairāk, nekā to ir šobrīd.
63.      Vispārīgāk – ja individualizācijas kritērijs tiktu interpretēts plaši, vēstījuma, kas aizskar personības tiesības, izplatītājs nevarētu zināt personu, uz kurām tas attiecas, interešu centrus, kuri var būt dažādās dalībvalstīs (47). Turklāt šāda interpretācija varētu izraisīt dažādu dalībvalstu tiesu, kurās celta prasība, pretrunīgus nolēmumus. Minētā interpretācija izraisītu tādu pašu kritiku, kādu iesniedzējtiesa pauž par “mozaīkas” pieeju, jo tā radītu sistēmisku risku, ka starp vieniem un tiem pašiem lietas dalībniekiem savairotos paralēlas tiesvedības vairākās dalībvalstīs.
64.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka tad, ja nebūtu individualizācijas, forum delicti commissi būtu liegts tā reālās alternatīvas raksturs attiecībā pret vispārējo starptautisko jurisdikciju, kura izriet no Regulas Nr. 44/2001 2. panta 1. punkta. Tādējādi šķiet, ka šī tiesa balstās uz pieņēmumu, ka starptautiskās jurisdikcijas noteikumiem jābūt labvēlīgiem prasītājam. Tomēr, pirmkārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru personas iespēja celt prasību par atbildību par visu nodarīto kaitējumu tās vietas tiesā, kur ir tās interešu centrs, ir pamatota pareizas tiesvedības interesēs un nevis lai konkrēti aizsargātu prasītāju (48). Otrkārt, saskaņā ar Shevill judikatūru prasītājam vienmēr ir iespēja visu savu prasību celt vienā tiesā, proti, televīzijas seriāla producentu juridiskās adreses tiesā, kas ir Vācijā.
65.      Attiecībā uz Ś. no Tiesas judikatūras izriet – tas, ka prasītājs ir fiziska vai juridiska persona, nav noteicošais (49). Tādēļ juridiska persona, kura apgalvo, ka tās personības tiesības ir aizskārusi nepatiesas informācijas par šo personu publicēšana internetā un attiecīgo komentāru nedzēšana, var celt prasību labot šo informāciju, dzēst komentārus un atlīdzināt visu nodarīto kaitējumu tās dalībvalsts tiesā, kurā ir tās interešu centrs (50). Tomēr šajā gadījumā, kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, tā kā šī apvienība tika izveidota desmitiem gadu pēc Otrā pasaules kara beigām, televīzijas seriālā nav ietverta nekāda informācija par šo apvienību un [seriāls] neļauj to identificēt nedz tieši, nedz netieši. Apstāklis, ka minētās apvienības sociālais mērķis tostarp ir šī militārā formējuma, kā arī tā karavīru cieņas, reputācijas un piemiņas aizsardzība, viens pats nevar būt pietiekams, lai to individualizētu Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta izpratnē (51). Turklāt, kā norādījusi iesniedzējtiesa, apvienības, kuras statūtos noteiktais mērķis ir līdzīgs vai identisks Ś. mērķim, juridiskā adrese var būt jebkurā Savienības dalībvalstī, un tas radītu tādas pašas neērtības kā tās, kas izriet no Shevill judikatūras.
66.      Trešām kārtām, iesniedzējtiesa paskaidro, ka prasība, lai prasītājs vismaz netieši būtu identificēts individuāli, ir strukturāls trūkums, jo šis vērtējums bieži vien izrādās delikāts un it īpaši ir cieši saistīts ar lietas pamatotības pārbaudi. Tomēr Tiesa nospriedusi, ka starptautiskās jurisdikcijas pārbaudes stadijā tiesa, kurā celta prasība, nevērtē nedz prasības pieņemamību, nedz pamatotību saskaņā ar valsts tiesību normām, bet vienīgi identificē sasaistes ar tiesas valsti faktorus, kas pamato tās jurisdikciju atbilstoši šai tiesību normai. Kaut arī tiesiskās drošības mērķis prasa, lai valsts tiesa varētu droši lemt pati par savu jurisdikciju bez pienākuma izskatīt lietu pēc būtības, pienākums jau šajā tiesvedības stadijā detalizēti pārbaudīt pierādījumus attiecībā uz faktiskajiem elementiem gan par jurisdikciju, gan pēc būtības varētu ietekmēt lietas pamatotības pārbaudi. Tiesa arī precizējusi, ka gan pareizas tiesvedības, gan tiesnešu autonomijas, tiem pildot savus pienākumus, ievērošanas mērķis prasa, lai tiesa, kas izskata lietu, varētu pārbaudīt savu starptautisko jurisdikciju, ievērojot visu tās rīcībā esošo informāciju, tostarp attiecīgā gadījumā to informāciju, ko sniedzis atbildētājs (52).
67.      Tādēļ iesniedzējtiesai jālemj, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem elementiem. Gadījumos, kad no šiem elementiem skaidri neizriet, ka prasītājus var identificēt “kā indivīdus”, šī tiesa nevar lemt par visu kaitējumu, kas nodarīts ar televīzijas seriāla pārraidīšanu internetā. Šajā gadījumā, ņemot vērā minētās tiesas sniegto informāciju, no Tiesas judikatūras izriet, ka televīzijas seriāls neļauj identificēt prasītājus nedz tieši, nedz netieši. Turklāt attiecībā uz šīs pašas tiesas apsvērumu, ka starptautiskās jurisdikcijas noteikumi nevar iepriekš paredzēt turpmāko nolēmumu lietā pēc būtības, jautājuma, vai ir iespējams identificēt prasītājus kā indivīdus, izskatīšana nekādi neliek izskatīt lietu pēc būtības, proti, noteikt, vai personas tiesību aizskārums ir izdarīts.
68.      Ceturtām kārtām, saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli, ja saturs, kas var aizskart personības tiesības, neļauj individuāli identificēt konkrētas personas, par norādi uz starptautiskās jurisdikcijas paredzamību jāuzskata ne tikai attiecīgo personu interešu centra atrašanās vieta, bet nozīme jāpiešķir arī vēstījuma saturam, kurš var aizskart personības tiesības, un stāvoklim, no kura šim vēstījumam vēstures, kultūras un sociālā kontekstā ir “objektīvi būtiska nozīme”
pārraidīšanas dalībvalsts teritorijā. Šī tiesa uzskata, ka šāda pieeja, kurā tiek dota priekšroka lietas priekšmetam un tā nozīmei konkrētajā vietā, nevis personai, kuras, iespējams, var rīkoties prasītāja statusā, un šo personu interešu centra atrašanās vietai, šķiet, vairāk atbilst labai starptautiskās jurisdikcijas paredzamības principa izpratnei.
69.      Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru jēdziens “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta izpratnē var attiekties uz vietu, kur radies kaitējums; šo jēdzienu nevar saprast tādējādi, ka tas apzīmētu vietu, kurā kaitējumu radījušais notikums, kura dēļ rodas atbildība par neatļautu darbību vai kvazideliktu, radījis nepastarpinātas sekas personai, kas ir tiešā cietusī (53). Tādēļ šādā gadījumā tiesas starptautiskā jurisdikcija prasa pārbaudīt vietu, kurā kaitējums ir materializējies, it īpaši attiecībā uz prasītāju, fizisku vai juridisku personu, kuras personības tiesību pārkāpums tiek apgalvots. Pieņemot iesniedzējtiesas ieteikto pieeju, valstu tiesām tiktu radīta jauna jurisdikcijas joma, kas nebūtu saistīta ar personu, kura ir apgalvotais cietušais, un kas tai varētu nebūt labvēlīga. Kā apgalvo Komisija, ja piekristu šai pieejai, agrākais karavīrs, kura interešu centrs ir Polijā, varētu celt prasību Polijas tiesās par visu nodarīto kaitējumu, ņemot vērā televīzijas seriāla objektīvi lielo nozīmi Polijā, bet karavīrs, kura interešu centrs ir citā dalībvalstī, to nevarētu darīt šajā valstī (54).
70.      Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ierosinu uz pirmo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā seriāls, kas aizskar fiziskas un juridiskas personas personības tiesības, pārraidīts televīzijā un internetā un kura nav tā dalībvalsts, kur šis seriāls ražots,
attiecībā uz televīziju nav starptautiskās jurisdikcijas izskatīt kopumā tādu prasību, kuras priekšmets ir, pirmkārt, nemantisks atlīdzinājums, kura mērķis ir novērst visas personības tiesību aizskāruma sekas, tostarp izdot rīkojumu sniegt paziņojumu ar atvainošanos, izmantojot televīzijas kanālus, kuros minētais seriāls pārraidīts dažādās attiecīgajās dalībvalstīs, kā arī pirms katras šī seriāla sērijas pārraidīšanas – neatkarīgi no pārraidīšanas vietas – izvietot atbilstoša satura paziņojumu, un, otrkārt, mantisks atlīdzinājums, kura mērķis ir atlīdzināt visu morālo kaitējumu, kas nodarīts ar personības tiesību aizskārumu, tostarp tāpēc, ka televīzijas seriāls pārraidīts citās dalībvalstīs. Attiecībā uz internetu tās dalībvalsts tiesai, kurā ir tādas fiziskās vai juridiskās personas interešu centrs, jurisdikcija izskatīt šādu prasību kopumā ir tikai tad, ja strīdīgais saturs ietver objektīvus un pārbaudāmus elementus, kas ļauj tieši vai netieši identificēt šo personu kā indivīdu.
B.      Par otro prejudiciālo jautājumu
71.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tad, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā
seriāls, kas aizskar personības tiesības, pārraidīts
televīzijā un
kura nav tā dalībvalsts, kur šis seriāls ražots un kur ir producentu domicils, ir starptautiskā jurisdikcija tādas prasības pret šo producentu izskatīšanā, kuras priekšmets ir, pirmkārt, nemantisks atlīdzinājums – kura mērķis ir novērst personības tiesību aizskāruma sekas, kas izriet no minētā seriāla pārraidīšanas tās dalībvalsts teritorijā, kurā celta prasība –, tostarp rīkojums atvainoties televīzijas kanālos, kuros minētais seriāls pārraidīts, kā arī rīkojums pirms katras šī seriāla sērijas pārraidīšanas šajā dalībvalstī izvietot atbilstoša satura paziņojumu, un, otrkārt, mantiska atlīdzība, lai atlīdzinātu morālo kaitējumu, kas nodarīts, pārraidot televīzijas seriālu minētajā dalībvalstī.
72.      No Tiesas judikatūras, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, izriet, ka, ņemot vērā interneta vietnē tiešsaistē ievietoto datu un satura vispārpieejamību un to, ka to izplatīšanas apjoms principā ir universāls, prasība par internetā publicēta satura labošanu vai dzēšanu ir vienota un nedalāma un tāpēc var tikt celta tikai tiesā, kuras jurisdikcijā ir izskatīt pilnībā visu prasību par kaitējuma atlīdzināšanu, nevis tiesā, kurai nav šādas jurisdikcijas (55).
73.      Iesniedzējtiesa norāda, ka prasītāji neprasa nedz to, lai televīzijas seriāls tiktu dzēsts no interneta, nedz lai tas netiktu pārraidīts televīzijā, bet gan vēlas, pirmkārt, ar norādi par precīzu informāciju, kura jāsniedz pirms šī seriāla sēriju pārraidīšanas, novērst jaunu to personības tiesību aizskārumu, un, otrkārt, novērst nodarītā aizskāruma sekas ar atbilstoša paziņojuma publicēšanu ne tikai attiecīgajās interneta vietnēs, bet arī Polijas un Vācijas televīzijas kanālos, kuros minētais seriāls pārraidīts. Šīs tiesas ieskatā prasība dzēst noteiktu interneta saturu esot nedalāma, ja prasītājs vēlas panākt satura, kas aizskar personības tiesības, pilnīgu dzēšanu.
74.      Kā norādīts atbildē uz pirmo prejudiciālo jautājumu, eDate judikatūra, kurā ietilpst šo secinājumu 72. punktā minētā judikatūra, neattiecas uz televīzijas satura pārraidīšanu, kurai ir piemērojama Shevill judikatūra. No pēdējās minētās judikatūras izriet, ka atbilstoši mozaīkas pieejai
tās dalībvalsts, kurā ir aizskartas personības tiesības, tiesai ir jurisdikcija lemt par kaitējumu, kas nodarīts šajā valstī. Ja to atļauj valsts tiesiskais regulējums, šī tiesa var izdot
rīkojumu atbildētājam pirms seriāla sērijas pārraidīšanas
pārraidīt konkrētu informāciju, ja šī publicēšana notiek vienīgi valsts teritorijā. Šajā lietā iesniedzējtiesa uzsver, ka atbilstoši Civilkodeksa 24. pantam nemantiskas prasības var tikt izskatītas tādējādi, ka pārbaude attiecas uz tiesas jurisdikciju, kas aprobežojas ar aizskāruma, kurš noticis tiesas atrašanās valsts teritorijā, seku novērtējumu.
75.      Attiecībā uz izplatīšanu internetā piekrītu iesniedzējtiesas argumentācijai, ka tad, ja šī pārraidīšana ir saistīta ar Shevill judikatūru un prasītāji nav individualizēti, tiesa, kas izskata lietu, arī ciktāl valsts tiesiskais regulējums to atļauj, varētu izdot rīkojumu atbildētājam publicēt konkrētu informāciju par strīdīgo saturu citā medijā, kura ietekmes zona aprobežojas ar attiecīgās dalībvalsts teritoriju, kā rakstveida presē vai valsts televīzijā, vai arī –
lai šī informācija attiektos vienīgi uz personības tiesību aizskāruma sekām šīs valsts teritorijā.
76.      Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka notikums, kas rada kaitējumu, nav vienīgi filmas ražošana, bet tajā ietilpst arī tās pārraidīšana konkrētā dalībvalstī. Šāda pieeja nozīmētu, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā filma ir tikusi pārraidīta, varētu atzīt
starptautisko jurisdikciju, galvenokārt tāpēc, ka notikums, kas rada kaitējumu, ir iestājies tās teritorijā, un tikai pakārtoti – tāpēc, ka kaitējums ir materializējies šajā valstī.
Tomēr jāatgādina, ka spriedumā Shevill Tiesa nospriedusi, ka saistībā ar prasību, kas vērsta pret preses laikraksta redaktoriem, vieta, kur iestājies kaitējumu radījušais notikums, var būt tikai vieta, kur ir reģistrēts attiecīgā laikraksta izdevējs, jo tā ir vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu (56).
77.      Šajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda, ka televīzijas seriāls ir ražots Vācijā un ka vienīgie atbildētāji Polijas tiesā ir šī seriāla – kuru Polijā pārraidījusi Polijas valsts raidorganizācija, kas nav lietas dalībniece, – producenti. Šādos apstākļos par minētā seriāla producentu
reģistrācijas vietu jāuzskata notikuma, kas rada šo kaitējumu, vieta. Bez tam, kā norādījusi iesniedzējtiesa, atbilstoši judikatūrai situācijā, kad tikai viena no vairākām personām, kura, kā apgalvots, nodarījusi kaitējumu, ir atbildētāja tiesā, kuras jurisdikcijā tā nav rīkojusies, nevar uzskatīt, ka kaitējumu radošais notikums ir noticis šīs tiesas jurisdikcijā Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta izpratnē (57).
78.      Turklāt no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka atbildētājiem ir ekskluzīvas autortiesības uz televīzijas seriālu un ka licenci tā izmantošanai citās teritorijās tie daļēji nodevuši B. un piešķīruši viņam ekskluzīvu licenci šī seriāla izmantošanas tiesību izplatīšanai citās teritorijās (58). Šāds līgums, attiecībā uz kuru iesniedzējtiesas lēmumā nav norādīts, ka tas būtu noslēgts Polijā, nevar radīt izmaiņas attiecībā uz vietu, kur iestājies kaitējumu radījušais notikums, jo to nevar pielīdzināt atbildētāju rīcībai
visā valstī, kurā minētais seriāls ir pārraidīts ar to piekrišanu. Tādējādi saskaņā ar minētā 5. panta 3. punktu Polijas tiesām nav starptautiskās jurisdikcijas, lai izskatītu prasītāju celto prasību kopumā, tikai tāpēc, ka šis pats seriāls ir pārraidīts Polijā.
79.      Šādos apstākļos ierosinu uz otro jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā seriāls, kas aizskar personības tiesības, pārraidīts televīzijā un kura nav tā dalībvalsts, kur šis seriāls ražots, ir starptautiskā jurisdikcija tādas prasības pret producentu izskatīšanā, kuras priekšmets ir, pirmkārt, nemantisks atlīdzinājums – kura mērķis ir novērst personības tiesību aizskāruma sekas, kas izriet no minētā seriāla pārraidīšanas tās dalībvalsts teritorijā, kurā celta prasība –, tostarp rīkojums atvainoties ar to televīzijas kanālu starpniecību, kuros minētais seriāls pārraidīts, kā arī rīkojums pirms katras šī televīzijas seriāla sērijas pārraidīšanas šajā dalībvalstī izvietot atbilstoša satura paziņojumu, ciktāl valsts tiesiskais regulējums to atļauj, un, otrkārt, morālais kaitējums, lai saņemtu atlīdzību par personības tiesību aizskārumu, kas nodarīts, pārraidot televīzijas seriālu minētajā dalībvalstī.
80.      Vēlos piebilst, ka, tāpat kā iesniedzējtiesa, arī es uzskatu, ka “mozaīkas” pieeja rada neērtības
tām fiziskajām vai juridiskajām personām, kas apgalvo, ka ir aizskartas to personības tiesības (59). Šajā ziņā šīs tiesas izvirzītajiem argumentiem attiecībā uz lietas sadrumstalotības risku, kas var izraisīt dažādu dalībvalstu tiesu, kurās celta prasība, pretrunīgus nolēmumus, ir nozīme. Tomēr Tiesas pašreizējā judikatūra ir ļoti konsekventa, un atkāpes normas – proti, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta – plaša interpretācija varētu radīt vairāk problēmu par tām problēmām, kuras ar to paredzēts atrisināt. Tātad es uzskatu, ka izskatāmajā lietā šī judikatūra nav jāapšauba.
V.      Secinājumi
81.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tās dalībvalsts tiesām, kurā seriāls, kas aizskar fiziskas un juridiskas personas personības tiesības,
pārraidīts televīzijā un internetā un kura nav tā dalībvalsts, kur šis seriāls ražots, attiecībā uz televīziju nav starptautiskās jurisdikcijas izskatīt kopumā tādu prasību, kuras priekšmets ir, pirmkārt, nemantisks atlīdzinājums, kura mērķis ir novērst visas personības tiesību aizskāruma sekas, tostarp izdot rīkojumu sniegt paziņojumu ar atvainošanos, izmantojot televīzijas kanālus, kuros minētais seriāls pārraidīts dažādās attiecīgajās dalībvalstīs, kā arī pirms katras šī seriāla sērijas pārraidīšanas – neatkarīgi no pārraidīšanas vietas – izvietot atbilstoša satura paziņojumu, ciktāl valsts tiesiskais regulējums to atļauj, un, otrkārt, mantisks atlīdzinājums, kura mērķis ir atlīdzināt visu morālo kaitējumu, kas nodarīts ar personības tiesību aizskārumu, tostarp tāpēc, ka televīzijas seriāls pārraidīts citās dalībvalstīs. Attiecībā uz internetu tās dalībvalsts tiesai, kurā ir tādas fiziskās vai juridiskās personas interešu centrs, jurisdikcija izskatīt šādu prasību kopumā ir tikai tad, ja strīdīgais saturs ietver objektīvus un pārbaudāmus elementus, kas ļauj tieši vai netieši identificēt šo personu kā indivīdu.
2)      Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tās dalībvalsts tiesām, kurā seriāls, kas aizskar personības tiesības, pārraidīts televīzijā un kura nav tā dalībvalsts, kur šis seriāls ražots, ir starptautiskā jurisdikcija tādas prasības pret producentu izskatīšanā, kuras priekšmets ir, pirmkārt, nemantisks atlīdzinājums – kura mērķis ir novērst personības tiesību aizskāruma sekas, kas izriet no minētā seriāla pārraidīšanas tās dalībvalsts teritorijā, kurā celta prasība –, tostarp rīkojums atvainoties ar to televīzijas kanālu starpniecību, kuros minētais seriāls pārraidīts, kā arī rīkojums pirms katras šī televīzijas seriāla sērijas pārraidīšanas šajā dalībvalstī izvietot atbilstoša satura paziņojumu,
un, otrkārt, morālais kaitējums, lai saņemtu atlīdzību par personības tiesību aizskārumu, kas nodarīts, pārraidot televīzijas seriālu minētajā dalībvalstī.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka īstajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
3      Spriedums, 1995. gada 7. marts, Shevill u.c. (C‑68/93, turpmāk tekstā – “spriedums Shevill” vai “Shevill judikatūra”, EU:C:1995:61).
4      Spriedums, 2011. gada 25. oktobris, eDate Advertising u.c. (C‑509/09 un C‑161/10, turpmāk tekstā – “spriedums eDate” vai “eDate judikatūra”, EU:C:2011:685).
5      Par Shevill judikatūras saglabāšanu skat. ģenerāladvokāta P. Krusa
Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus apvienotajās lietās eDate Advertising u.c. (C‑509/09 un C‑161/10, EU:C:2011:192, 33.–41. punkts) un ģenerāladvokāta Dž. Hogana [G. Hogan] secinājumus lietā Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:745, 42.–94. punkts). Pretējā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā Bolagsupplysningen un Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:554, 73.–90. punkts).
6      It īpaši skat. Lutzi, T., “Shevill is dead, long live Shevill!”, Law Quarterly Review, 2018, 134. sēj., 208.–213. lpp.
7      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.).
8      1964. gada Dz. U., Nr. 16, 93. pozīcija.
9      1964. gada Dz. U., Nr. 43, 296. pozīcija.
10      Lai gan iesniedzējtiesas nolēmumā minētais datums ir 2023. gada 19. novembris, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka prasība faktiski tika celta 2013. gada 19. novembrī.
11      Saskaņā ar šo judikatūru, ja ar interneta vietnē publicētu saturu tiek apgalvots personības tiesību pārkāpums, personai, kura uzskata, ka tai nodarīts kaitējums, ir iespēja celt prasību par atbildību par visu nodarīto kaitējumu tās dalībvalsts tiesā, kurā ir šīs personas interešu centrs.
12      Saskaņā ar šo pieeju katras dalībvalsts, kurā izplatīta aizskaroša publikācija un kurā, kā apgalvo cietušais, ir aizskarta viņa reputācija, tiesām ir jurisdikcija šajā valstī nodarītā kaitējuma izskatīšanā. Precīzāk skat. šo secinājumu 49. punktu.
13      Spriedums, 2021. gada 17. jūnijs (C‑800/19, turpmāk tekstā – “spriedums Mittelbayerischer Verlag”, EU:C:2021:489, 46. punkts),
kurā Tiesa atzīst, ka tās vietas tiesai, kur ir tādas personas interešu centrs, kura apgalvo, ka tās personības tiesības ir pārkāptas ar tiešsaistē interneta vietnē ievietotu saturu, ir jurisdikcija izskatīt šīs personas celtu prasību par atbildību tikai tad, ja šis saturs ietver objektīvus un pārbaudāmus elementus, kas ļauj tieši vai netieši identificēt minēto personu kā indivīdu.
14      Iesniedzējtiesa šajā ziņā atsaucas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II) (OV 2007, L 199, 40. lpp.), 1. panta 2. punkta g) apakšpunktu.
15      Rīkojums Idziski (C‑232/25, EU:C:2025:389).
16      Spriedums, 2021. gada 9. decembris, HRVATSKE ŠUME (C‑242/20, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūlijs, Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Saskaņā ar šo apsvērumu “būtu jānodrošina nepārtrauktība starp [1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”)], [Regulu Nr. 44/2001] un šo regulu, un tālab būtu jānosaka pārejas noteikumi. Šī pati nepārtrauktības vajadzība attiecas uz [Briseles konvencijas] un regulu, kas to aizstāj, interpretāciju Eiropas Savienības Tiesā”.
19      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 18. jūlijs, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, 29. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2025. gada 10. jūlijs, Chmieka (C‑99/24, EU:C:2025:563, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 2. decembris, Stichting Right to Consumer Justice un Stichting App Stores Claims (C‑34/24, turpmāk tekstā – “spriedums Stichting Right to Consumer Justice”, EU:C:2025:936, 44. un 45. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
21      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris,
Gtflix Tv (C‑251/20, turpmāk tekstā – “spriedums Gtflix”, EU:C:2021:1036,
25. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Šajā nozīmē skat. spriedumu Stichting Right to Consumer Justice (46. punkts un tajā minētā judikatūra).
23      Šajā nozīmē skat. spriedumu Stichting Right to Consumer Justice (47. punkts un tajā minētā judikatūra).
24      Skat. spriedumu Shevill (24. un 25. punkts).
25      Skat. spriedumu Shevill (27. punkts).
26      Skat. spriedumu Shevill (29. un 30. punkts).
27      Skat. spriedumu Shevill (32. punkts).
28      Skat. spriedumu, 1990. gada 11. janvāris, Dumez France un
Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, 18. punkts).
29      Secinājumos apvienotajās lietās eDate Advertising u.c. (C‑509/09 un C‑161/10, EU:C:2011:192, 38. punkts),
ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons uzsvēris, ka spriedumā Shevill izdarītais secinājums ļauj izvairīties no Regulas (EK) Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā noteiktās īpašās jurisdikcijas pārvēršanas vispārējā jurisdikcijā, kura par svarīgāko izvirza atbildētāja domicilu, vienlaikus izvairoties arī no forum actoris.
30      Skat. spriedumu eDate (44. punkts).
31      Skat. spriedumu eDate (45. un 48. punkts).
32      Skat. spriedumu eDate (49. punkts).
33      Skat. spriedumu eDate (52. punkts).
34      Skat. it īpaši Tiesas virspalātas spriedumu, 2017. gada 17. oktobris, Bolagsupplysningen un Ilsjan (C‑194/16, turpmāk tekstā – “spriedums Bolagsupplysningen un Ilsjan”, EU:C:2017:766, 31. punkts), kā arī spriedumu Gtflix (29. punkts).
35      Skat. šo secinājumu 50. punktu.
36      Atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/13/ES (2010. gada 10. marts), par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (OV 2010, L 95, 1. lpp.), 1. panta 1. punkta e) apakšpunktam “šajā direktīvā [..] “televīzijas apraide” (t.i., lineārs audiovizuālo mediju pakalpojums) ir audiovizuālo mediju pakalpojums, ko sniedz mediju pakalpojumu sniedzējs raidījumu vienlaicīgai skatīšanai, pamatojoties uz raidījumu programmu”.
37      Skat. šo secinājumu 50. punktu.
38      Secinājumi apvienotajās lietās eDate Advertising u.c. (C‑509/09 un C‑161/10, EU:C:2011:192, 39. punkts).
39      Skat. šo secinājumu 46. punktu.
40      Skat. šo secinājumu 49. punktu.
41      Par šiem nosacījumiem skat. šo secinājumu 28. punktu.
42      Skat. spriedumu Mittelbayerischer Verlag (43. punkts).
43      Secinājumos lietā Mittelbayerischer Verlag (C‑800/19, EU:C:2021:124, 51.–57. punkts) ģenerāladvokāts M. Bobeks piedāvāja Tiesai pieņemt plašāku pieeju, tomēr šajā lietā taisītajā spriedumā tā netika pārņemta.
44      Spriedums Shevill (29. punkts).
45      Skat. spriedumu Mittelbayerischer Verlag (35. punkts).
46      Skat. šo secinājumu 60. punktā minēto judikatūru.
47      Šajā nozīmē skat. spriedumu Mittelbayerischer Verlag (34. punkts un tajā minētā judikatūra).
48      Skat. spriedumu Mittelbayerischer Verlag (32. punkts un tajā minētā judikatūra).
49      Skat. spriedumu Bolagsupplysningen un Ilsjan (38. punkts).
50      Šajā nozīmē skat. spriedumu Bolagsupplysningen un Ilsjan (44. punkts).
51      No stingrās prasības par personas, kas apgalvo savu personības tiesību pārkāpumu, individualizāciju izriet, ka judikatūru konkurences tiesību jomā – saskaņā ar kuru apvienība, kurai uzdots aizstāvēt noteiktu uzņēmumu kolektīvās intereses, celt prasību par atcelšanu saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu principā ir tiesīga tikai tad, ja tā var pierādīt personisku interesi vai ja uzņēmumiem, kurus tā pārstāv, vai dažiem no tiem ir tiesības rīkoties individuāli (skat. spriedumu,
2023. gada 21. septembris, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 80. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), – nevar piemērot pēc analoģijas.
52      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 13. februāris, Athenian Brewery un Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, 41.–43. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
53      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 11. janvāris, Dumez France un Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, 20. punkts).
54      Jāpiebilst, ka lieta, kurā taisīts spriedums Mittelbayerischer Verlag attiecas uz formulējuma “Treblinkas poļu iznīcināšanas nometnē”
lietošanu, kas Polijas vēstures, kultūras un sociālajā kontekstā ir objektīvi nozīmīgs. Tomēr Tiesa nosprieda, ka prasītājs jāidentificē kā indivīds, un tas tā nebija izdarīts. Tāpēc objektīvs lietas nozīmīgums konkrētā dalībvalstī nav pietiekams elements, lai šīs dalībvalsts tiesām piešķirtu starptautisko jurisdikciju attiecībā uz visu kaitējumu.
55      Skat. spriedumus Bolagsupplysningen un
Ilsjan (48. punkts), kā arī
Gtflix (32. punkts).
56      Skat. šo secinājumu 49. punktu.
57      Skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Hi Hotel HCF (C‑387/12, EU:C:2014:215, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
58      Skat. šo secinājumu 54. punktu.
59      Attiecībā uz šīm neērtībām skat. M. Bobeka secinājumus lietā Bolagsupplysningen un Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:554).