62004CJ0036_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑36/04
par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
ko 2004. gada 29. janvārī cēla
Spānijas Karaliste, ko pārstāv N. Diasa Abada [ N. Díaz Abad ], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv Dž. Monteiro [ J. Monteiro ], un F. Florindo Gižons [ F. Florindo Gijón ], pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta:
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv T. van Reins [ T. van Rijn ] un S. Pardo Kvintijana [ S. Pardo Quintillán ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
persona, kas iestājusies lietā.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], tiesneši J. Makarčiks [ J. Makarczyk ], R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], P. Kūris [ P. Kūris ] (referents) un Dž. Arestis [ G. Arestis ],
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 29. septembrī,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 19. janvārī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savā prasības pieteikumā Spānijas Karaliste lūdz atcelt 3., 4. un 6. pantu Padomes 2003. gada 4. novembra Regulā (EK) Nr. 1954/2003, kura attiecas uz zvejas intensitātes pārvaldību saistībā ar dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un resursiem un ar kuru groza Regulu (EEK) Nr. 2847/93 un atceļ Regulas (EK) Nr. 685/95 un (EK) Nr. 2027/95 (OV L 289, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
Atbilstošās tiesību normas
2. Apstrīdētās regulas 3. pantā ir noteikts:
“1. Izņemot apgabalā, kas noteikts 6. panta 1. punktā, dalībvalstis:
a) novērtē to kuģu zvejas intensitātes līmeņus, kuru kopējais garums ir 15 metri vai vairāk, nosakot tos kā gada vidējo rādītāju laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam katrā ICES apgabalā un CECAF rajonā, kas minēts 1. pantā, attiecībā uz bentālo zivju sugu zivsaimniecību, izņemot to bentālo zivju sugu zivsaimniecību, uz kuru attiecas Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 2347/2002, ar ko ievieš īpašas pieejamības prasības un saistītos noteikumus, kuri piemērojami zvejai dziļjūras krājumos, un ķemmīšgliemeņu, krabju un zirnekļkrabju zivsaimniecību, kā noteikts šīs regulas pielikumā. Zvejas intensitātes aprēķināšanas nolūkā kuģa zvejas jaudu izmēra kā uzstādīto jaudu, kas izteikta kilovatos (kW);
b) nosaka katras a) apakšpunktā minētās zivsaimniecības zvejas intensitātes līmeni, kas novērtēts atbilstoši a) apakšpunktam, katrā ICES apgabalā vai CECAF rajonā.
[..]”
3. Šīs regulas 4. pantā ir noteikts:
“1. To kuģu zvejas intensitāti, kuru kopējais garums ir 15 metri vai mazāk, novērtē vispārīgi katrai zivsaimniecībai un apgabalam vai rajonam, kas minēts 3. panta 1. punktā, laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam.
2. To kuģu zvejas intensitāti, kuru kopējais garums ir 10 metri vai mazāk, novērtē vispārīgi katrai zivsaimniecībai un apgabalam vai rajonam, kas minēti 6. panta 1. punktā, laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam.
3. Dalībvalstis nodrošina to, lai šo kuģu zvejas intensitāte tiktu ierobežota, ievērojot atbilstoši 1. un 2. punktam novērtētās zvejas intensitātes līmeni.”
4. Ar minētās regulas 6. pantu tiek ieviests īpašs zvejas intensitātes pārvaldības režīms bioloģiski jutīgā zonā, ko ietver Īrijas krasts un kurā “dalībvalstis novērtē to kuģu zvejas intensitātes līmeņus, kuru kopējais garums ir 10 metri vai vairāk, nosakot tos kā gada vidējo rādītāju laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam, attiecībā uz bentālo zivju sugu zivsaimniecību, izņemot bentālo zivju sugu zivsaimniecību, uz kuru attiecas Regula (EK) Nr. 2347/2002, un ķemmīšgliemeņu, krabju un zirnekļkrabju zivsaimniecību, un piešķir tādējādi novērtēto zvejas intensitātes līmeni katrai minētajai zivsaimniecībai”.
Lietas dalībnieku prasījumi
5. Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt apstrīdētās regulas 3., 4. un 6. pantu (turpmāk tekstā – “apstrīdētie noteikumi”);
– piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
6. Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
– prasību noraidīt;
– piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
7. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 19. maija rīkojumu Eiropas Kopienu Komisijai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam. Tā lūdz Tiesu prasību noraidīt un piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā arī lūdz gadījumā, ja prasība tiks apmierināta, saglabāt kā saistošas apstrīdēto noteikumu sekas laikā, piemērojot EKL 231. panta otro daļu.
Par prasību
8. Spānijas Karaliste savas prasības atbalstam būtībā norāda uz diviem pamatiem. Pirmais ir balstīts uz nediskriminācijas principa pārkāpumu. Minētā dalībvalsts uzskata, ka Padome nav ņēmusi vērā īpašo Spānijas flotes situāciju, kas izriet no pievienošanās līguma normām, jo tajā noteikts pārskata periods, lai aprēķinātu zvejas intensitāti, un piemērots īpašs zvejas intensitātes pārvaldības režīms apgabalā Īrijas dienvidrietumos. Otrais pamats ir balstīts uz Padomes pilnvaru nepareizu izmantošanu, pieņemot apstrīdētās regulas 6. pantu, jo bioloģiski jutīgās zonas noteikšanas faktiskais mērķis bija nevis heku mazuļu aizsardzība, bet to ierobežojumu pagarināšana, kas jau attiecas uz Spānijas floti.
9. Tiesa uzaicināja lietas dalībniekus iesniegt apsvērumus jautājumā par prasības pieņemamību, ievērojot judikatūru, atbilstoši kurai tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja no pārējās akta daļas ir iespējams nodalīt noteikumus, kurus prasa atcelt (skat. it īpaši 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑29/99 Komisija/Padome, Recueil, I‑11221. lpp., 45. un 46. punkts; 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑378/00 Komisija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑937. lpp., 30. punkts; 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑239/01 Vācija/Komisija, Recueil, I‑10333. lpp., 33. punkts, un 2005. gada 24. maija spriedumu lietā C‑244/03 Francija/Parlaments un Padome, Krājums, I‑4021. lpp., 12. punkts).
10. Tiesas sēdes laikā Padome norādīja, ka, kaut arī apstrīdētie noteikumi ir viens no otra savstarpēji nodalāmi, tos nevar nodalīt no citiem apstrīdētās regulas noteikumiem un ka tādēļ šiem citiem regulas noteikumiem zustu jēga, ja atceltu apstrīdētos noteikumus. Šādas atcelšanas sekas būtu it īpaši sarežģītas, ievērojot minētās regulas 15. pantu, ar ko atceļ Padomes 1995. gada 27. marta Regulu (EK) Nr. 685/95 par zvejas intensitātes vadību attiecībā uz dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un resursiem (OV L 71, 5. lpp.) un Padomes 1995. gada 15. jūnija Regulu (EK) Nr. 2027/95, ar ko izveido zvejas intensitātes vadības sistēmu saistībā ar noteiktiem zvejas apgabaliem un resursiem (OV L 199, 1. lpp.). Līdz ar to prasības pieņemamība ir apšaubāma.
11. Komisija piekrīt Padomes argumentiem, saskaņā ar kuriem apstrīdētie noteikumi veido jaunā zvejas intensitātes pārvaldības režīma būtību un ka to atcelšanas gadījumā uz ūdens resursiem rietumos vairs neattiektos neviens zvejas intensitātes pārvaldības režīms.
12. Kā tika atgādināts šī sprieduma 9. punktā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja no pārējās akta daļas ir iespējams nodalīt noteikumus, kurus prasa atcelt.
13. Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka šī nodalīšanas prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļēja atcelšana groza šī akta būtību (1998. gada 31. marta spriedums apvienotajās lietās C‑68/94 un C‑30/95 Francija u.c./Komisija, Recueil, I‑1375. lpp., 257. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Padome, 46. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 34. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Francija/Parlaments un Padome, 13. punkts).
14. Turklāt Tiesa arī ir nospriedusi, ka atbilde uz jautājumu – vai daļēja atcelšana, kas groza apstrīdētā akta būtību, ir objektīvs nevis subjektīvs kritērijs – ir atkarīga no apstrīdētā akta izdevējas iestādes politiskās gribas (iepriekš minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 37. punkts).
15. Šajā lietā ir jāpārbauda, vai apstrīdēto noteikumu atcelšana, citiem apstrīdētās regulas noteikumiem paliekot spēkā, objektīvi groza šīs regulas būtību.
16. Taču apstrīdētie noteikumi veido apstrīdētās regulas būtību.
17. No apstrīdētās regulas ceturtā apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir ieviest jaunu zvejas intensitātes pārvaldības režīmu konkrētās zonās, lai “pašreizējais zvejas intensitātes vispārējais līmenis nepieaugtu”.
18. Turklāt apstrīdētie noteikumi ir ietverti apstrīdētās regulas II nodaļā, kas attiecas uz zvejas intensitātes pārvaldības režīmu. Tādējādi šīs regulas 3. pantā ir definēti pasākumi attiecībā uz bentālo zivju sugu, kā arī dažu gliemju un vēžveidīgo zveju, minētās regulas 4. pantā ir noteikta zvejas intensitāte, ko piemēro zvejas kuģiem, kuru garums ir 15 metri vai mazāk, un šīs pašas regulas 6. pants nosaka šīs intensitātes pārvaldības nosacījumus bioloģiski jutīgās zonās.
19. Līdz ar to apstrīdētie noteikumi nosaka noteicošos zvejas intensitātes pārvaldības elementus, bet citiem apstrīdētās regulas II nodaļas noteikumiem ir tikai tehnisks raksturs, jo to piemērošana ir saistīta ar šīs regulas 3., 4. un 6. pantu. Minētās regulas III nodaļa ievieš zvejas intensitātes pārvaldības ievērošanas kontroles režīmu, un tādēļ tai ir jēga tikai tad, ja jau pastāv apstrīdētie noteikumi.
20. Visbeidzot, apstrīdētās regulas 15. pants atceļ Regulu Nr. 685/95 un Regulu Nr. 2027/95 vēlākais no 2004. gada 1. augusta. Šīs divas regulas definēja un ieviesa zvejas intensitātes vadības režīmu attiecībā uz dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un resursiem. Apstrīdēto noteikumu atcelšanas rezultātā var rasties tiesiska regulējuma robs, jo pēc šādas atcelšanas vairs nebūtu spēkā esoša tiesiska regulējuma attiecībā uz zvejas intensitātes pārvaldību.
21. No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētie noteikumi nav nodalāmi no pārējās apstrīdētās regulas daļas. No tā izriet, ka Spānijas Karalistes iesniegtie prasījumi daļēji atcelt minēto regulu nav pieņemami un ka līdz ar to prasība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
22. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Spānijas Karalistei spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši šī paša panta 4. punktam Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1) prasību noraidīt;
2) Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3) Eiropas Kopienu Komisija sedz savus izdevumus pati.