62019CJ0069
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2020. gada 5. martā (
*1
)
Apelācija – Ekonomikas un monetārā savienība – Banku savienība – Kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošana un noregulējums – Kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību vienotais noregulējuma mehānisms (VNM) – Vienotā noregulējuma valde (VNV) – Vienotais noregulējuma fonds (VNF) – Ex ante iemaksas noteikšana par 2016. gadu – Prasība atcelt tiesību aktu – Termiņš prasības celšanai – Nokavējums – Iebilde par prettiesiskumu – Acīmredzama nepieņemamība
Lietā C‑69/19 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2019. gada 29. janvārī iesniedza
Credito Fondiario SpA
, Roma (Itālija), ko sākotnēji pārstāvēja F. Sciaudone, S. Frazzani, A. Neri un F. Iacovone, avvocati, vēlāk – F. Sciaudone, A. Neri un F. Iacovone, avvocati,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
pārējie lietas dalībnieki:
Vienotā noregulējuma valde
(VNV), H. Ehlers, pārstāve, kurai palīdz S. Ianc, B. Meyring, T. Klupsch un S. Schelo, Rechtsanwälte, kā arī M. Caccialanza un A. Villani, avvocati,
atbildētāja pirmajā instancē,
Itālijas Republika, ko pārstāv G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,
Eiropas Komisija, ko pārstāv V. Di Bucci un K.‑P. Wojcik, kā arī A. Steiblytė, pārstāvji,
personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja L. S. Rosi [L. S. Rossi], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] un N. Vāls [N. Wahl] (referents),
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Credito Fondiario SpA lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 19. novembra rīkojumu Credito Fondiario/VNV (T‑661/16, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2018:806), ar kuru Vispārējā tiesa ir noraidījusi Credito Fondiario SpA prasību, pirmkārt, atcelt Vienotās noregulējuma valdes (VNV) 2016. gada 15. aprīļa izpildsesijā pieņemto lēmumu par ex ante iemaksām Vienotajā noregulējuma fondā par 2016. gadu (SRB/ES/SRF/2016/06) (turpmāk tekstā – “pirmais strīdīgais lēmums”) un VNV 2016. gada 20. maija izpildsesijā pieņemto lēmumu par ex ante iemaksu VNF par 2016. gadu pielāgošanu (SRB/ES/SRF/2016/13), ar kuru tiek papildināts pirmais lēmums (turpmāk tekstā – “otrais strīdīgais lēmums” un abi kopā ar pirmo strīdīgo lēmumu – “strīdīgie lēmumi”), ciktāl tie attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, un, otrkārt, konstatēt Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2015/63 (2014. gada 21. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES papildina attiecībā uz ex ante iemaksām noregulējuma finansēšanas mehānismos (OV 2015, L 11, 44. lpp., un labojums – OV 2016, L 233, 1. lpp.), 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta, kā arī tās I pielikuma prettiesiskumu vai attiecīgajā gadījumā visas Deleģētas regulas prettiesiskumu.
Atbilstošās tiesību normas
2
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 225, 1. lpp.), 54. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Valde izpildsesijā:
a)
sagatavo visus lēmumus, kas Valdei jāpieņem plenārsesijā;
b)
pieņem visus lēmumus šīs regulas īstenošanai, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi.”
3
Regulas Nr. 806/2014 70. panta “Ex ante iemaksas” 2. punktā ir paredzēts:
“Katru gadu Valde pēc apspriešanās ar ECB vai valstu kompetentajām iestādēm un ciešā sadarbībā ar valstu noregulējuma iestādēm aprēķina atsevišķo iemaksu apmēru, lai nodrošinātu, ka iemaksas, kas jāveic visās iesaistītajās dalībvalstīs visām atļauju saņēmušām iestādēm, nepārsniedz 12,5 % no mērķapjoma.
Katru gadu, aprēķinot atsevišķu iestāžu iemaksu apmēru, par pamatu tiek izmantota:
a)
nemainīga iemaksa, kuras apmēru nosaka proporcionāli tam, kāds ir iestādes saistību apmērs, izņemot pašu kapitālu un segtos noguldījumus, attiecībā pret visu iestāžu, kurām ir piešķirta atļauja iesaistīto dalībvalstu teritorijā, kopējo saistību apmēru, izņemot pašu kapitālu un segtos noguldījumus, un
b)
riska līmenim pielāgota iemaksa, kuras apmēru aprēķina, pamatojoties uz Direktīvas 2014/59/ES 103. panta 7. punktā norādītajiem kritērijiem, ņemot vērā proporcionalitātes principu un neradot atšķirības starp dalībvalstu banku sektora struktūrām.
Nosakot nemainīgās iemaksas un riska līmenim pielāgotās iemaksas attiecību, tiek ņemts vērā līdzsvarots iemaksu sadalījums pa dažādu veidu bankām.
Jebkurā gadījumā visās iesaistītajās dalībvalstīs visu atļauju saņēmušo iestāžu atsevišķo iemaksu kopsumma, kas tiek aprēķināta saskaņā ar šā punkta a) un b) apakšpunktu, gadā nepārsniedz 12,5 % no mērķapjoma.”
4
Padomes Īstenošanas regulas (ES) 2015/81 (2014. gada 19. decembris), ar ko nosaka vienādus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 806/2014 piemērošanas nosacījumus attiecībā uz ex ante iemaksām vienotajā noregulējuma fondā (OV 2015, L 15, 1. lpp.), 5. pantā ir noteikts:
“1.   Valde attiecīgajām valstu noregulējuma iestādēm paziņo savus lēmumus par to iestāžu gada iemaksas aprēķināšanu, kurām piešķirta darbības atļauja to attiecīgajās teritorijās.
2.   Pēc tam, kad saņemts 1. punktā minētais paziņojums, katra valsts noregulējuma iestāde katrai iestādei, kam piešķirta darbības atļauja attiecīgajā dalībvalstī, paziņo Valdes lēmumu par tās gada iemaksas aprēķināšanu, kura jāveic minētajai iestādei.”
5
Saskaņā ar Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktu:
“Direktīvas 2014/59/ES 103. panta 2. punktā minētās iemaksas aprēķina, izslēdzot šādas saistības:
[..]
f)
attiecībā uz iestādēm, kuras nodarbojas ar attīstību veicinošiem aizdevumiem, – starpniekiestādes saistības pret iniciatorbanku vai citu attīstību veicinošu banku, vai citu starpniekiestādi un sākotnējās attīstību veicinošās bankas saistības pret tās finansētājiem, ja attiecīgās iestādes attīstību veicinošie aizdevumi sedz šo saistību summu.”
Tiesvedības priekšvēsture
6
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā rīkojuma 1.–10. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var apkopot šādi.
7
Ar pirmo strīdīgo lēmumu VNV 2016. gada 15. aprīļa izpildsesijā apstiprināja ex ante iemaksas par 2016. gadu VNF. Šis lēmums tika paziņots valsts noregulējuma iestādēm (turpmāk tekstā – “VNI”), kuras ir atbildīgas par atsevišķo iemaksu no attiecīgajām bankām, kas atradās to attiecīgajās teritorijās, iekasēšanas.
8
Šādā kontekstā Banca d’Italia (Itālijas Banka) kā valsts noregulējuma iestāde informēja prasītāju ar 2016. gada 3. maija paziņojumu Nr. 585762/16, kas tika saņemts šajā pašā dienā, ka VNV ir noteikusi tās ex ante iemaksas par 2016. gadu VNF, un norādīja to apmēru.
9
Ar otro strīdīgo lēmumu VNV 2016. gada 20. maija izpildsesijā pielāgoja ex ante iemaksas par 2016. gadu VNF un palielināja apelācijas sūdzības iesniedzējas iemaksas.
10
Šis otrais lēmums tika paziņots arī VNI, un Itālijas Banka ar 2016. gada 27. maija Paziņojumu Nr. 709489/16, kas tika saņemts 2016. gada 30. maijā, informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka ir nepieciešams samaksāt nolemto palielināto summu.
11
Apelācijas sūdzības iesniedzēja pieprasīja Itālijas Bankai paskaidrojumus attiecībā uz aprēķināšanas noteikumiem un tās iemaksu summas pamatojumu.
12
2016. gada 15. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzēja informēja Itālijas Banku un VNV, ka tā ir cēlusi prasību Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) atcelt Itālijas Bankas paziņojumus Nr. 585762/16 un Nr. 709489/16 pēc pagaidu pasākumu noteikšanas. Šajā tiesvedībā Itālijas Banka pievienoja strīdīgos lēmumus 2016. gada 8. jūlijā iesniegtā iebildumu raksta pielikumā.
13
Ar 2016. gada 14. jūlija rīkojumu Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu.
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
14
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 19. septembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla šī sprieduma 1. punktā minēto prasību.
15
Savas prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza septiņus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz strīdīgo lēmumu nepaziņošanu, otrais uz šo lēmumu pamatojuma neesamību un sacīkstes principa pārkāpumu, trešais uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta f) apakšpunkta kļūdainu piemērošanu, ceturtais uz šīs deleģētās regulas 4. panta 1. un 6. punkta pārkāpumu, piektais uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. panta pārkāpumu, sestais uz samērīguma un tiesiskās drošības principu pārkāpumu un septītais uz Pamattiesību hartas 16. panta pārkāpumu.
16
Ar pārsūdzēto rīkojumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 126. pantu, Vispārējā tiesa, nelemjot par apelācijas sūdzības izvirzītajiem pamatiem, noraidīja prasību kā acīmredzami nepieņemamu un piesprieda tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
17
Apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto rīkojumu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējai tiesai;
–
piespriest VNV atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs un
–
pakārtoti atcelt pārsūdzēto rīkojumu, ciktāl Vispārējā tiesa tai piesprieda atlīdzināt VNV tiesāšanas izdevumus, un lemt taisnīgi par tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā pirmajā instancē.
18
VNV lūdz Tiesu:
–
atzīt apelācijas sūdzību par daļēji nepieņemamu un katrā ziņā par nepamatotu un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā.
19
Itālijas Republika lūdz Tiesu pieņemt apelācijas sūdzību un atcelt pārsūdzēto rīkojumu.
20
Eiropas Komisijas lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību, ciktāl tā attiecas uz pirmajā instancē celtās prasības par pirmo strīdīgo lēmumu pieņemamību;
–
pieņemt lēmumu attiecībā uz pirmajā instancē celtās prasības, kas attiecas uz otro strīdīgo lēmumu, pieņemamību;
–
gadījumā, ja apelācijas sūdzība tiek noraidīta, piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un pirmajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
21
Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz kļūdu to faktu juridiskajā kvalificēšanā, kas attiecas uz dienu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja uzzināja par strīdīgajiem lēmumiem, un to faktu juridiskajā kvalificēšanā, kas attiecas uz termiņa, kurā tā rīkojās, nesamērīguma vērtējumu. Otrais pamats izriet no kļūdas judikatūras, kas attiecas uz saprātīgu termiņu, kurā ieinteresētajai personai gadījumā, ja apstrīdētais tiesību akts netiek publicēts vai paziņots, ir jāpieprasa to izsniegt, interpretācijā un piemērošanā. Trešais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas Reglamenta 126. panta un apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Ceturtais pamats izriet no tiesību kļūdas prasības, kas balstīta uz LESD 277. pantu, vērtējumā. Visbeidzot piektā pamata, kas izvirzīts pakārtoti, mērķis ir gadījumā, ja Tiesa noraidītu apelācijas sūdzību, atcelt pārsūdzēto rīkojumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir piespriedusi apelācijas sūdzības iesniedzējai segt savus, kā arī atlīdzināt VNV tiesāšanās izdevumus.
Par pirmo un otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
22
Ar pirmo un otro pamatu, kas jāaplūko kopā, apelācijas sūdzības iesniedzēja, kuru būtībā atbalsta Itālijas Republika, apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu judikatūras attiecībā uz saprātīgu termiņu, kurā ieinteresētajai personai gadījumā, ja apstrīdētais tiesību akts netiek publicēts vai paziņots, ir jāpieprasa to izsniegt, interpretācijā un piemērošanā, kā arī divas kļūdas faktu juridiskajā kvalificēšanā.
23
Pirmkārt, Vispārējā tiesa, balstoties uz kļūdainu informāciju, esot pieļāvusi kļūdu to faktu juridiskajā kvalificēšanā, kas attiecas uz dienu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja uzzināja par strīdīgajiem lēmumiem. Turklāt, tā kā Vispārējā tiesa nav norādījusi, kādēļ “ciešajai sadarbībai” starp VNV un VNI šajā ziņā nav nozīmes, pārsūdzētais rīkojums neesot pietiekami pamatots.
24
Otrkārt, Vispārējās tiesas minētajai judikatūrai attiecībā uz saprātīgo termiņu, kurā ieinteresētajai personai, gadījumā, ja apstrīdētais tiesību akts netiek publicēts vai paziņots, ir jāpieprasa to izsniegt, neesot nozīmes un Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalificēšanā, nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nerīkojās saprātīgā termiņā, lai pieprasītu strīdīgo lēmumu izsniegšanu.
25
VNV apgalvo, ka pirmie divi pamati ir nepieņemami, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzot tos pašus argumentus šo pamatu pamatojumam un apstrīdot Vispārējās tiesas faktu konstatējumus, nenorādīdama uz faktu vai pierādījumu sagrozīšanu.
26
VNV apgalvo, ka šie pamati katrā ziņā neesot pamatoti. Papildus tam, ka Vispārējā tiesa neesot pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja uzzināja par strīdīgajiem lēmumiem no Itālijas Bankas paziņojumiem Nr. 585762/16 un Nr. 709489/16, strīdīgais rīkojums šajā ziņā esot pietiekami pamatots, un apelācijas sūdzības iesniedzēja neesot apgalvojusi, ka tā būtu pieprasījusi paziņot šos lēmumus vai arī veikusi konkrētus pasākumus šajā ziņā.
27
Turklāt Vispārējā tiesa esot pareizi atgādinājusi judikatūru attiecībā uz saprātīgu termiņu, kurā ieinteresētajai personai ir jālūdz izsniegt apstrīdētais tiesību akts, taču tā minēto judikatūru šajā gadījumā neesot piemērojusi un tātad neesot pieļāvusi kļūdu šajā ziņā.
28
Komisija atbalsta VNV, bet atstāj Tiesas ziņā vērtējumu pēc būtības attiecībā uz otro strīdīgo lēmumu.
Tiesas vērtējums
29
Attiecībā uz pirmā un otrā pamata pieņemamību, pirmkārt, ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja norādītajam tiesību kļūdu pamatojumam izvirza autonomus argumentus. Otrkārt, tā neapstrīd Vispārējās tiesas faktu konstatējumus saistībā ar attiecīgajām dienām, bet gan būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa šīs dienas nevarēja uzskatīt par tādām, kurās apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu uzzinājusi par strīdīgajiem lēmumiem LESD 263. panta mērķiem. Līdz ar to tā atsaucas uz Vispārējās tiesas divām kļūdām juridisko faktu kvalificēšanā, kas ir tiesību jautājums, kurš var tikt izvirzīts šajā apelācijas tiesvedībā un ietilpst Tiesas pārbaudē (skat. spriedumus, 1994. gada 1. jūnijs, Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 49. punkts, kā arī 2017. gada 23. novembris, Bionorica un Diapharm/Komisija, C‑596/15 P un C‑597/15 P, EU:C:2017:886, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
No tā izriet, ka pirmais un otrais pamats ir pieņemams.
31
Attiecībā uz būtību ir jāatgādina, ka, lai konstatētu prasības, kas balstīta uz LESD 263. pantu un ar ko tiek lūgts atcelt strīdīgos lēmumus, acīmredzamu nepieņemamību, Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka šie lēmumi nebija nedz publicēti, nedz paziņoti apelācijas sūdzības iesniedzējai, kura nebija šo lēmumu adresāte, norādīja, ka šādā gadījumā saskaņā ar judikatūru termiņš prasības celšanai sākas no brīža, kad attiecīgajai personai ir precīzas zināšanas par attiecīgā tiesību akta saturu un pamatojumu, ar nosacījumu, ka tā pieprasa pilnu tekstu saprātīgā termiņā. Šajā ziņā Vispārējā tiesa konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja attiecīgi 2016. gada 3. un 30. maijā uzzināja par strīdīgajiem lēmumiem no Itālijas Bankas paziņojumiem Nr. 585762/16 un Nr. 709489/16 un ka tā nebija pieprasījusi, lai tai šie lēmumi tiktu izsniegti, turklāt vēl jo vairāk nedarot to saprātīgā termiņā. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja neatsaucās nedz uz neparedzētiem apstākļiem, nedz nepārvaramu varu, kas ļautu atkāpties no termiņa prasības celšanai, Vispārējā tiesa uzskata, ka prasība, kas tika celta 2016. gada 19. septembrī, pamatojoties uz LESD 263. pantu, ir acīmredzami novēlota un ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama.
32
Pirmām kārtām, lai noteiktu, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu faktu attiecībā uz datumiem, kuros apelācijas sūdzības iesniedzēja uzzināja par strīdīgajiem lēmumiem, juridiskajā kvalificēšanā, ir jāatgādina, ka tā pārsūdzētā rīkojuma 38. un 39. punktā balstījās uz diviem elementiem.
33
Tādējādi, pirmkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka dokumentos un anketās, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija saņēmusi, lai tā iesniegtu informāciju, kas ļautu aprēķināt tās atsevišķās iemaksas VNF, bija minēti arī piemērojamie juridiskie pamati un tā bija informēta, ka VNV ir aprēķinājusi šādas iemaksas. Otrkārt, Vispārējā tiesa atsaucās uz Itālijas Bankas paziņojumiem Nr. 585762/16 un Nr. 709489/16, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai tika darīti zināmi attiecīgi 2016. gada 3. un 30. maijā, kuros bija norādīts, ka iemaksas, ko tai bija aprēķinājusi VNV, bija paredzētas VNF.
34
Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu, no šiem paziņojumiem, kas bija nosūtīti apelācijas sūdzības iesniedzējai, un tā kā tā jau bija saņēmusi un aizpildījusi dokumentus un anketas, kas nepieciešamas VNV atsevišķo iemaksu aprēķinam, varēja juridiski secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja par strīdīgajiem lēmumiem uzzināja attiecīgi 2016. gada 3. un 30. maijā.
35
Apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti neatspēko šo vērtējumu.
36
Pirmkārt, apstāklis, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ar strīdīgo lēmumu pamatojumu pilnībā esot iepazinusies tikai 2016. gada 8. jūlijā, proti, kad Itālijas Banka tiesvedībā, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja bija uzsākusi Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa), iesniedza iebildumu rakstu, kura pielikumā tie bija pievienoti, nekādi neliecina par to, ka tā par šo lēmumu esamību nezināja pirms šīs dienas.
37
Otrkārt, nav nozīmes tam, ka Itālijas Banka paziņojumos Nr. 585762/16 un Nr. 709489/16 nav precīzi norādījusi nedz strīdīgo lēmumu pieņemšanas datumus, nedz minējusi piemērojamo Savienības tiesisko regulējumu un precīzus juridiskos pamatus. Ne tikai šie apstākļi neattiecas uz to, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja zināja par strīdīgo lēmumu esamību, bet arī it īpaši tie nekavē to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja uzzināt par šo lēmumu esamību no informācijas, ko Vispārējā tiesa minējusi pārsūdzētā rīkojuma 38. un 39. punktā.
38
Treškārt, tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 30. punktā noteica, ka strīdīgo lēmumu autore bija VNV, neizdarot no tā nekādus secinājumus attiecībā uz dienu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja uzzināja par šiem lēmumiem, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajai pamatojuma neesamībai nav nozīmes attiecībā uz faktu juridisko kvalificēšanu.
39
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pareizi izdarījusi secinājumus no saviem pašas faktu konstatējumiem un nav pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalificēšanā, uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja 2016. gada 3. un 30. maijā uzzināja par strīdīgo lēmumu esamību.
40
Otrām kārtām apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, pirmkārt, tiesību kļūdu, jo tā kļūdaini interpretēja un piemēroja judikatūru attiecībā uz saprātīgu termiņu, kurā ieinteresētajai personai gadījumā, ja apstrīdētais akts netiek publicēts vai paziņots, ir jāpieprasa to izsniegt, un, otrkārt, kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nepieprasīja izsniegt strīdīgos lēmumus saprātīgā termiņā.
41
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamību nepamatoja attiecībā uz apstākli, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pieprasīja izsniegt strīdīgos lēmumus ārpus saprātīga termiņa, un tātad nepiemēroja šo judikatūru. Pārsūdzēta rīkojuma 47. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzēja bija uzzinājusi par šiem lēmumiem, tā nepieprasīja, lai tie tai tiktu izsniegti.
42
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ņemot vērā minēto judikatūru.
43
Šādos apstākļos pirmais un otrais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu
Lietas dalībniekus argumenti
44
Ar trešo pamatu, kas attiecas uz Vispārējās tiesas Reglamenta 126. panta un tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd tās prasības pirmajā instancē acīmredzamo nepieņemamību un piebilst, ka prasība esot tikusi noraidīta, apelācijas sūdzības iesniedzējai nepastāvot iespējai izteikties par nepieņemamību, uz ko turklāt VNV nenorādīja.
45
VNV šaubās par šī pamata pieņemamību un uzskata, ka tas katrā ziņā nav pamatots. Komisija apgalvo, ka šis pirmais pamats nav iedarbīgs.
Tiesas vērtējums
46
Attiecībā uz trešā pamata pieņemamību ir jānorāda, ka, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi detalizētus argumentus attiecībā uz to, ka tās prasība pirmajā instancē nav acīmredzami nepieņemama un attiecībā uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, un, otrkārt, ka jautājums par to, vai Vispārējā tiesa ir pārkāpusi sava reglamenta 126. pantu, ir tiesību jautājums, kas pakļauts Tiesas pārbaudei (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1999. gada 1. jūlijs, Alexopoulou/Komisija, C‑155/98 P, EU:C:1999:345, 9.–15. punkts; šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. jūnijs, Apcoa Parking Holdings/EUIPO, C‑32/17 P, nav publicēts, EU:C:2018:396, 21.–24. punkts).
47
No tā izriet, ka šis pamats ir pieņemams.
48
Pēc būtības attiecībā uz, pirmkārt, apgalvoto Vispārējās tiesas Reglamenta 126. panta pārkāpumu ir jānorāda – ja Vispārējā tiesa uzskata, ka ir guvusi pietiekamu informāciju no lietas materiāliem, tā jebkurā brīdī var pieņemt lēmumu izdot motivētu rīkojumu, kas pamatots ar šo tiesību normu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 29. oktobris, Ripa di Meana/Parlaments, C‑360/02 P, EU:C:2004:690, 35. punkts).
49
Ir arī jānorāda, ka acīmredzama nepieņemamība Vispārējās tiesas Reglamenta 126. panta piemērošanas ietvaros var būt nepārprotama ne tikai tādā izpratnē, ja tā tiek atklāta tiesvedības it īpaši attiecībā uz dokumenta par lietas ierosināšanu agrīnā posmā, bet arī tādā izpratnē, ja attiecībā uz to, it īpaši ņemot vērā Tiesas pastāvīgo judikatūru, nav šaubu.
50
Ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa šajā lietā, lai atzītu prasību par acīmredzami nepieņemamu, pārsūdzētā rīkojuma 36. un 51. punktā pamatojās uz pastāvīgo judikatūru.
51
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka prasības pirmajā instancē nepieņemamība, jo tā bija novēlota, nebija acīmredzama, ciktāl tā izrietēja nevis no divu mēnešu termiņa prasības celšanai pārkāpuma, bet no saprātīgā termiņa, kurā ieinteresētībai personai jāpieprasa izsniegt apstrīdētais tiesību akts, novērtējuma, nevar tikt atbalstīts.
52
No pārsūdzētā rīkojuma 47. punkta skaidri izriet, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nepieprasīja izsniegt strīdīgos lēmumus, Vispārējā tiesa neizvērtēja termiņa šajā lietā saprātīgo raksturu.
53
Turklāt, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam, tas, ka lietu izskatīja Vispārējā tiesa, ka tā apmierināja pieteikumus par iestāšanos lietā un ka tā izmantoja organizatoriskos un pierādījumu savākšanas pasākumus, netraucēja tai pieņemt rīkojumu par acīmredzami nepieņemamu prasību, pamatojoties uz tās Reglamenta 126. pantu. It īpaši šādu pasākumu, kas tostarp paredzēti lietu sagatavošanai un tiesvedības norisei, izmantošana pati par sevi nevar radīt šķērsli rīkojuma pieņemšanai, balstoties uz šādu pamatojumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 19. janvāris, AIT/Komisija, C‑547/03 P, EU:C:2006:46, 28.–30. punkts).
54
Visbeidzot, tā kā prasības pieņemamība ir absolūts pamats, kas Vispārējai tiesai jāizvirza pēc savas ierosmes, rīkojuma, pamatojoties uz Vispārējas tiesas Reglamenta 126. pantu, pieņemšana nav pakļauta tam, ka atbildētājs apstrīd prasības pieņemamību. Tādējādi šajā lietā, lai novērtētu acīmredzamo nepieņemamību, nav nozīmes tam, ka VNV, atbildētāja tiesvedībā Vispārējā tiesā, neiebilda pret novēlotu prasības celšanu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2014. gada 17. jūlijs, Melkveebedrijf Overenk u.c./Komisija, C‑643/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:2118, 38. punkts).
55
Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka prasība bija acīmredzami nepieņemama tās Reglamenta 126. panta izpratnē.
56
Otrkārt, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvoto tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējās tiesas 126. pantā paredzētās procedūras piemērošana pati par sevi neaizskar tiesības uz lietas taisnīgu un efektīvu izskatīšanu, jo šī tiesību norma ir piemērojama tikai lietās, kurās Vispārēja tiesā celtā prasība ir acīmredzami noraidāma (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 19. februāris, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments, C‑308/07 P, EU:C:2009:103, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
No šī sprieduma 43. un 55. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, secinot, ka prasība ir acīmredzami nepieņemama. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka, pirmkārt, ar rīkojuma, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 126. pantu, pieņemšanu ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību, un, otrkārt, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 129. pants esot piemērotāks juridiskais pamats šajā lietā, jo tajā ir garantētas tiesības uz aizstāvību, nevar tikt atbalstīts.
58
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībniekus argumenti
59
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nospriežot, ka prasība, kas bija pamatota ar LESD 277. pantu, ir nepieņemama, jo ka prasība, kas bija pamatota uz LESD 263. pantu, bija acīmredzami nepieņemama, esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
60
VNV, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šī pamata pieņemamību.
Tiesas vērtējums
61
Pēc tam, kad Vispārējā tiesa atgādināja, ka LESD 277. pantā paredzētā iespēja atsaukties uz vispārpiemērojama tiesību akta prettiesiskumu nav uzskatāma par patstāvīgām tiesībām celt prasību un tās nevar tikt izmantotas, ja nepastāv tiesības iesniegt prasību pamatlietā, tā atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība konstatēt Deleģētās regulas 2015/63 daļēju vai pilnīgu prettiesiskumu ir acīmredzami nepieņemama, jo nepastāv pastāvīgas tiesības atsaukties uz vispārpiemērojama akta prettiesiskumu.
62
Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka, tā kā šādas prasības mērķis bija netieši taču obligāti panākt prettiesiskuma konstatēšanu prasības atcelt strīdīgos lēmumus kontekstā, prasības atcelt tiesību aktu, ciktāl tā bija vērsta pret šiem lēmumiem, acīmredzama nepieņemamība izraisīja iebildes par prettiesiskumu nepieņemamību.
63
Ceturtajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja, atsaucoties uz argumentiem, kas tika izvirzīti tās divu pirmo pamatu pamatojumam, tikai norāda, ka Vispārējā tiesa kļūdaini secināja prasības, kas pamatota ar LESD 263. pantu, nepieņemamību. Apelācijas sūdzības iesniedzēja no tā secināja, ka Vispārējā tiesa pamatojās uz kļūdainu pieņēmumu, lai prasību, kas pamatota ar LESD 277. pantu un ar ko tiek lūgts konstatēt Deleģētās regulas 2015/63 daļēju vai pilnīgu prettiesiskumu, noraidītu kā acīmredzami nepieņemamu.
64
Tomēr no pirmo trīs apelācijas pamatu noraidīšanas izriet – Vispārējās tiesas secinājums, ka prasība, kas pamatota ar 263. pantu, ir acīmredzami nepieņemama, nav apšaubīts. Tādējādi Vispārējā tiesa saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatoti uzskatīja, ka pamatprasības noraidīšana izraisīja iebildes par prettiesiskumu, kas pamatota ar LESD 277. pantu, noraidīšanu (skat. rīkojumus, 1993. gada 28. jūnijs_Donatab u.c./Komisija, C‑64/93, EU:C:1993:266, 19. un 20. punkts, kā arī 2006. gada 8. decembris, Polyelectrolyte Producers Group/Komisija un Padome, C‑368/05 P, nav publicēts, EU:C:2006:771, 72. punkts).
65
Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida.
Par piekto pamatu
Lietas dalībniekus argumenti
66
Pakārtoti un gadījumā, ja Tiesa apelācijas sūdzību noraidītu, apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz atcelt pārsūdzēto rīkojumu, ciktāl Vispārējā tiesa tai piespriedusi segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt VNV tiesāšanās izdevumus. Tā kā VNV rīcība esot paildzinājusi lietas izskatīšanu Vispārējā tiesā un palielinājusi tiesāšanās izdevumus, Vispārējai tiesai esot bijis jāizmanto tās Reglamenta 135. pantā paredzētās iespējas.
67
VNV un Komisija apgalvo, ka šis pamats nav pieņemams. VNV piebilst, ka tas katrā ziņā neesot pamatots.
Tiesas vērtējums
68
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja visi citi apelācijas sūdzības pamati ir noraidīti, prasījumi saistībā ar apgalvoto Vispārējās tiesas lēmuma par tiesāšanās izdevumiem prettiesiskumu ir jānoraida kā nepieņemami atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta otrajai daļai, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzību nevar iesniegt tikai par izdevumu apjomu vai pusi, kurai jāsedz šie izdevumi (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, České dráhy/Komisija, C‑538/18 P un C‑539/18 P, nav publicēts, EU:C:2020:53, 85. un 86. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
69
Tā kā šajā lietā pirmie četri apelācijas sūdzības pamati ir noraidīti, piektais un pēdējais pamats attiecībā uz tiesāšanās izdevumu sadalījumu līdz ar to ir jāatzīst par nepieņemamu.
70
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
71
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam nolēmums ir labvēlīgs.
72
Tā kā VNV ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt pašai savus, kā arī atlīdzināt VNV tiesāšanās izdevumus.
73
Atbilstoši tā paša reglamenta 140. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas, Itālijas Republika un Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Orders Credito Fondiario SpA sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Vienotās noregulējuma valdes tiesāšanās izdevumus.
3)
Itālijas Republika un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.