62004CC0463
ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,
sniegti 2006. gada 7. septembrī (
1
)
Apvienotās lietas C-463/04 un C-464/04
Federconsumatori u.c.
un
Associazione Azionariato Diffuso dell’AEM SpA u.c.
pret
Comune di Milano
“EKL 56. pants — Kapitāla brīva aprite — Ierobežojumi — Privatizētie uzņēmumi — Valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru akciju sabiedrības statūtos var paredzēt valstij vai publisko tiesību iestādei, kurai pieder šīs sabiedrības kapitāldaļas, tiesības tieši iecelt vienu vai vairākus valdes locekļus”
1.
Divās pret Comune di Milano (Milānas pašvaldība) ierosinātajās tiesvedībās Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardijas Administratīvā rajona tiesa, Itālija) ir uzdevusi Tiesai vairākus jautājumus par EKL 56. panta interpretāciju. Jautājumi, kuri abās lietās ir identiski, attiecas uz situāciju, kurā publisko tiesību subjekts – mazākuma akcionārs privatizētā sabiedrībā – šīs sabiedrības kontrolē saglabā priviliģētu stāvokli attiecībā pret citiem akcionāriem. Pamata prāvā iesaistītā sabiedrībā ir AEM, kurā pēc akciju vairākuma pārdošanas Comune di Milano ir saglabājusi dalību 33,4 %. Tomēr tā ir paturējusi tiesības iecelt lielāko daļu valdes locekļu. Prasītāji apgalvo, ka saskaņā ar Tiesas interpretāciju “īpašo akciju” (“golden shares”) judikatūrā šādas tiesības ir pretrunā EKL 56. pantam.
I – Fakti, valsts tiesību akti un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
2.
Comune di Milano izveidoja AEM 1996. gadā. Tā darbojas publisko pakalpojumu sektorā kā gāzes un elektrības piegādātājs. 1998. gadā, svārstoties AEM akcijām biržā, pilsēta pārdeva pirmo daļu akciju, saglabājot dalību sabiedrības kapitālā 51 % apmērā.
3.
Saskaņā ar 2004. gada 17. februāra Lēmumu Nr. 4/04 Comune di Milano nolēma vēlreiz samazināt tās dalību AEM kapitālā līdz 33,4 %. Tomēr tā arī nolēma, ka šis samazinājums ir pakļauts nosacījumam, ka pirms tam tiek grozīti sabiedrības statūti.
4.
Saskaņā ar 2004. gada 8. marta Lēmumu Nr. 5/04 Comune di Milano nolēma, ka ir jāgroza AEM statūti it īpaši attiecībā uz valdes locekļu iecelšanu, ievērojot Likumu Nr. 474/1994.
5.
1994. gada 31. maija Dekrēta-likuma Nr. 332, kas pēc grozījumu izdarīšanas kļuva par 1994. gada 30. jūlija Likumu Nr. 474 (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 474/1994”), konsolidētās versijas 2. pantā, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, ir paredzēts, ka:
“1.   Ministru padomes prezidents ar dekrētu [..] nosaka tās sabiedrības, kuras tieši vai netieši atrodas valsts kontrolē un darbojas aizsardzības, transporta, telekomunikāciju, energoresursu un citu publisko pakalpojumu sektoros, kuru statūtos ir jāparedz, ka pirms jebkādu uz kontroles zaudēšanu vērstu pasākumu veikšanas ar sabiedrības ārkārtas akcionāru sapulces lēmumu tajos jāiekļauj norma par vienas vai vairāku zemāk norādīto īpašo pilnvaru piešķiršanu ekonomikas un finanšu ministram, kas ir īstenojamas, konsultējoties ar ražošanas darbību ministru:
[..]
d)
valdes locekļa bez balsstiesībām iecelšana.
[..]
3.   Šī panta normas piemēro arī publisko tiesību iestāžu tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām [..], kas darbojas transporta un citos publisko pakalpojumu sektoros un kuras tā norāda saskaņā ar publiskās tiesību iestādes, kurai pieder šādas sabiedrības kapitāldaļas un kurai ir tiesības realizēt 1. punktā norādītās tiesības, lēmumu.”
6.
4. panta 1. punktā, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, ir paredzēts, ka:
“Sabiedrībām [kā AEM] [..], kuru statūti paredz akcionāru tiesību ierobežošanu, jāievieš statūtos īpaša norma, kuru nevar grozīt tik ilgi, kamēr šis ierobežojums ir spēkā, paredzot, ka valdes locekļus ieceļ saskaņā ar saraksta sistēmu [..]. Vismaz vienu piekto daļu no valdes locekļiem, kuri netiek iecelti saskaņā ar 2. panta 1. punkta d) apakšpunktu, jāieceļ no mazākuma sarakstiem, un gadījumā, ja skaits ir mazāks par veselu skaitli, šo skaitu noapaļo uz tuvāko veselo skaitli.”
7.
2004. gada 29. aprīļa ārkārtas akcionāru sapulcē AEM dalībnieki pieņēma lēmumus, lai grozītu statūtus. Saskaņā ar Likuma Nr. 474/1994 4. pantu jaunie statūti ietvēra normu par valdes locekļu ievēlēšanu saskaņā ar sarakstu. Būtībā daži akcionāri, ieskaitotComune di Milano, var iesniegt kandidātu sarakstus. Nākamajā akcionāru sapulcē visi akcionāri var attiecīgi balsot par kādu sarakstu. Saraksts, par kuru nodotas visvairāk balsu, nodrošinās sešas desmitdaļas no valdes locekļu skaita, savukārt saraksts, par kuru nodots nākamais lielākais balsu skaits, nodrošinās četras desmitdaļas no valdes locekļu skaita. Tādējādi ar 33,4 % dalību Comune di Milano, būdama lielākais mazākuma akcionārs, vienmēr var būt droša, ka tās ieteikto kandidātu saraksts piesaistīs vismaz tik daudz balsu, lai nodrošinātu četras desmitdaļas no valdes locekļu skaita.
8.
Turklāt jaunie statūti saskaņā ar Itālijas Civilkodeksa 2449. pantu piešķīra Comune di Milano tiesības tieši iecelt līdz vienai ceturtdaļai valdes locekļu.
9.
Itālijas Civilkodeksa 2449. panta virsraksts noteic, ka tas attiecas uz “sabiedrībām, kurās kā akcionāri piedalās valsts vai publisko tiesību iestādes”. Tajā ir paredzēts, ka:
“Ja valstij vai publisko tiesību iestādēm pieder kapitāldaļas kādā akciju sabiedrībā, statūtos tām var piešķirt tiesības iecelt vienu vai vairākus valdes locekļus vai revidentus, vai padomes locekļus.
Saskaņā ar iepriekšējo punktu ieceltos valdes locekļus un auditorus vai padomes locekļus var atcelt tikai tās institūcijas, kuras tos ir iecēlušas.
Tiem ir tādas pašas tiesības un pienākumi kā personām, kuras sabiedrība ir iecēlusi akcionāru sapulcē. Speciālo likumu normas prevalē.”
10.
Iesniedzējtiesa norāda, ka tiesību tieši iecelt līdz vienai ceturtdaļai valdes locekļu un tiesību piedalīties valdes locekļu ievēlēšanā, balsojot par sarakstiem, kopējo seku rezultātā Comune di Milano, neraugoties uz to, ka tā ir mazākuma akcionārs, var kontrolēt valdes locekļu absolūtā vairākuma iecelšanu amatā. AEM valdi veido 7, 8 vai 9 locekļi un tiktāl, ciktāl Comune di Milano saglabā dalību 33,4 % apmērā, tai ir tiesības iecelt: četrus no septiņiem valdes locekļiem (vienu ieceļot tieši); piecus no astoņiem valdes locekļiem (divus ieceļot tieši); vai piecus no deviņiem valdes locekļiem (divus ieceļot tieši). Turklāt šī ietekme uz sabiedrības faktisko kontroli būtībā ir pastāvīga. Pateicoties tās dalībai 33,4 % apmērā, Comune di Milano var praktiski bloķēt jebkādu priekšlikumu par statūtu grozījumiem attiecībā uz valdes locekļu iecelšanas procedūru.
11.
Federconsumatori u.c. (lieta C-463/04, turpmāk tekstā – “Federconsumatori”) un Associazione Azionariato Diffuso dell’AEM (lieta C-464/04, turpmāk tekstā – “ASAD-AEM”) ir uzsākušas tiesvedības pret Comune di Milano, kurās tās Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia apstrīd Comune di Milano Lēmumus Nr. 4/04 un Nr. 5/04.
12.
2004. gada 10. jūnijā iesniedzējtiesa, uzskatot, ka šī valdes locekļu iecelšanas sistēma varētu būt pretrunā Tiesas judikatūrai par īpašajām akcijām, kā pagaidu noregulējumu pieņēma lēmumu apturēt Comune di Milano Lēmuma Nr. 5/04 stāšanos spēkā. 2004. gada 10. augustāConsiglio di Stato (Valsts padome) apelācijas ietvaros noraidīja šo apturējumu, pamatojoties uz to, ka Tiesas judikatūrā izmantotais “akcijas” jēdziens būtiski atšķiras no apskatītajām īpašajām tiesībām, kas ir piešķirtas saskaņā ar civiltiesībām.
13.
Iesniedzējtiesa tomēr šaubījās par to, vai Itālijas Civilkodeksa 2449. panta un Likuma Nr. 474/1994 4. panta kopīgā piemērošana atbilst EKL 56. pantam. Ar savu 2004. gada 29. septembra lēmumu tā abos gadījumos uzdeva Tiesai šādus jautājumus:
“1)
Vai Civilkodeksa 2449. pants, piemērojot to šajā lietā, ir uzskatāms par saderīgu ar EKL 56. pantu, kā to ir interpretējusi Tiesa savā 2000. gada 23. maija spriedumā lietā C-58/99 Komisija/Itālija, 2002. gada 4. jūnija spriedumos lietā C-503/99 Komisija/Beļģija un lietā C-483/99 Komisija/Francija un 2003. gada 13. maija spriedumos lietā C-98/01 Komisija/Apvienotā Karaliste un lietā C-463/00 Komisija/Spānija, ja uz to atsaucas publisko tiesību iestāde, kura, lai arī tā ir zaudējusi kontroli pār akciju sabiedrību, saglabā tajā būtisku dalību (33,4 %) kā akcionāre, kurai pieder relatīvais akciju vairākums, tādējādi iegūstot nesamērīgas kontroles tiesības?
2)
Vai Civilkodeksa 2449. pants, piemērojot to kopā ar 1994. gada 31. maija Dekrēta-likuma Nr. 332 – kas kļuva par 1994. gada 30. jūlija Likumu Nr. 474 – 4. pantu, ir uzskatāms par saderīgu ar EKL 56. pantu, kā to ir interpretējusi Tiesa savā 2000. gada 23. maija spriedumā lietā C-58/99 Komisija/Itālija, 2002. gada 4. jūnija spriedumos lietā C-503/99 Komisija/Beļģija un lietā C-483/99 Komisija/Francija un 2003. gada 13. maija spriedumos lietā C-98/01 Komisija/Apvienotā Karaliste un lietā C-463/00 Komisija/Spānija, ja uz to atsaucas publisko tiesību iestāde, kura, lai arī tā ir zaudējusi kontroli pār akciju sabiedrību, saglabā tajā būtisku dalību (33,4 %) kā akcionāre, kurai pieder relatīvais akciju vairākums, tādējādi iegūstot nesamērīgas kontroles tiesības?
3)
Vai Civilkodeksa 2449. pants ir uzskatāms par saderīgu ar EKL 56. pantu, kā to ir interpretējusi Tiesa savā 2000. gada 23. maija spriedumā lietā C-58/99 Komisija/Itālija, 2002. gada 4. jūnija spriedumos lietā C-503/99 Komisija/Beļģija un lietā C-483/99 Komisija/Francija un 2003. gada 13. maija spriedumos lietā C-98/01 Komisija/Apvienotā Karaliste un lietā C-463/00 Komisija/Spānija, tiktāl, ciktāl, piemērojot to atsevišķiem gadījumiem, tas rada sekas, kas ir pretrunā cita valsts tiesību akta normai [proti, 1994. gada 31. maija Dekrēta-likuma Nr. 332, kas kļuva par 1994. gada 30. jūlija Likumu Nr. 474, 2. panta 1. punkta d) apakšpunktam), kura pati par sevi atbilst EKL 56. pantam un līdz ar to attiecībā uz nosacījumiem, ar kuriem tiek īstenotas īpašās tiesības, un prasībām, kādām tām jāatbilst, atspoguļo iepriekš minētajos Tiesas spriedumos šajā sakarā nodibinātos principus?”
14.
Federconsumatori, ASAD-AEM, Comune di Milano, Itālijas valdība, Polijas valdība un Komisija ir iesniegušas Tiesai rakstveida apsvērumus. 2006. gada 29. jūnijā Tiesa uzklausīja Federconsumatori, ASAD-AEM, Comune di Milano, AEM un Komisijas mutvārdu paskaidrojumus.
II – Izvērtējums
15.
Iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesai pārbaudīt valsts tiesību aktu noteikumus, lai noteiktu to atbilstību EKL 56. pantam. Tomēr saskaņā ar EKL 234. pantu ierosinātajās tiesvedībās Tiesas kompetencē nav izvērtēt, vai valsts tiesību akti ir saderīgi ar Kopienu tiesību normām. Tiesas kompetence ir ierobežota ar Kopienas tiesību normu interpretāciju, lai valsts tiesas varētu veikt šādu izvērtējumu (
2
). Tāpēc es ierosinu pārfrāzēt valsts tiesas uzdotos jautājumus. Manuprāt, Tiesa varētu sniegt noderīgu atbildi iesniedzējtiesai, ja jautājums tiktu formulēts šādi:
“Vai ar EKL 56. pantu netiek pieļauti valsts tiesību akti, kuri ļauj publisko tiesību iestādei – privatizētas sabiedrības mazākuma (33,4 %) akcionāram – saglabāt tiesības iecelt valdes locekļu absolūto vairākumu?”
16.
Comune di Milano uzskata, ka EKL 56. pants nav piemērojams, jo AEM valdes locekļu iecelšanas sistēma izriet no sabiedrības statūtu noteikumiem, kas tika pieņemti, piemērojot privāto sabiedrību tiesības. Comune di Milano apgalvo, ka tiesības iecelt [valdes locekļus] neizriet nedz no normatīva akta, nedz arī no jebkādas citas valsts varas īstenošanas. Šajā sakarā Comune di Milano uzsver, ka Itālijas Civilkodeksa 2449. panta piemērošana nav obligāta, tā izriet no akcionāru sapulces brīvprātīga lēmuma, kurā attiecīgā publisko tiesību iestāde piedalās kā parasts akcionārs. Tādējādi īpašu tiesību ieviešana statūtos nav ius imperii izmantošana.
17.
Līdzīgi Itālijas valdība apgalvo, ka “īpašo akciju” jēdziens attiecas uz situācijām, kurās iepriekš valstij piederošo sabiedrību privatizācijas rezultātā valsts vai publisko tiesību iestāde ar normatīva akta vai līdzvērtīga administratīva akta palīdzību iegūst īpašas tiesības, kas ir plašākas nekā tās, kuras saskaņā ar likumu vispārīgi tiek piešķirtas akcionāriem. Saskaņā ar Itālijas valdības viedokli Itālijas Civilkodeksa 2449. pants atbilst Itālijas sabiedrību tiesību vispārējiem noteikumiem. Saskaņā ar šiem noteikumiem vairākuma valdes locekļu iecelšana no mazākuma akcionāra puses nekādā gadījumā nav nepieņemama. Itālijas sabiedrību tiesības neuzliek principiālu pienākumu paredzēt, ka akcionāra tiesības iecelt valdes locekļus ir proporcionālas tā dalības akciju kapitālā relatīvajam apjomam.
18.
Šie argumenti būtībā izvirza trīs pamatjautājumus. Pirmais jautājums ir par to, vai ir svarīgi, ka apskatītās iecelšanas tiesības vismaz daļēji izriet no privāttiesībām. Otrais jautājums ir par to, vai EKL 56. pants publisko tiesību iestādēm tiek piemērots ratione personae, ja tās neīsteno savu publisko tiesību varu. Trešais jautājums ir par to, kuras tiesības, ja tās pieder publisko tiesību iestādei, kas ir sabiedrības akcionārs, “var atturēt citu dalībvalstu investorus no ieguldījumu veikšanas šajā sabiedrībā” (
3
). Es pēc kārtas apskatīšu katru no šiem jautājumiem.
19.
Manuprāt, fakts, ka Comune di Milano iecelšanas tiesības pamatojas uz privāttiesību normu, neliedz piemērot EKL 56. pantu. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka, lai noteiktu kapitāla brīvas aprites ierobežojumu pastāvēšanu gadījumā, ja valstij uzņēmumā ir īpašas tiesības, nav svarīgi, kā šīs tiesības tiek piešķirtas vai kādā juridiskā formā tās pastāv. Fakts, ka dalībvalsts darbojas saskaņā ar tās sabiedrību tiesībām, nenozīmē to, ka tās īpašās tiesības nevar radīt ierobežojumu EKL 56. panta izpratnē (
4
). Pretējā gadījumā dalībvalstis, izmantojot to saistošā akcionāra stāvokli, viegli varētu izvairīties no EKL 56. panta piemērošanas, lai savu civiltiesību ietvaros panāktu to, ko pretējā gadījumā varētu sasniegt, izmantojot savu regulatora varu.
20.
Šī lieta to ilustrē. Lietas materiālos ir redzams, ka sākotnēji Comune di Milano saskaņā ar Likuma Nr. 474/1994 2. panta d) apakšpunktu ierosināja statūtos tai piešķirt īpašas tiesības tieši iecelt vienu ceturtdaļu valdes locekļu. Sākotnēji šī norma bija juridiskais pamats īpašo tiesību piešķiršanai publisko tiesību iestādēm iecelt vismaz vienu vai vairākus valdes locekļus. Likuma Nr. 474/1994 2. pants tā sākotnējā redakcijā tika apskatīts 2000. gada 23. maija spriedumā lietā C-58/99 Komisija/Itālija (
5
). Tiesa nosprieda, ka ar šīs normas pieņemšanu Itālija ir pārkāpusi EKL 56. pantu. Līdz ar to likums tika grozīts, īpaši attiecībā uz 2. pantā paredzētajām īpašajām tiesībām. Tomēr savā 2004. gada 8. marta Lēmumā Nr. 5/04 Comune di Milano ieviesa būtībā tās pašas iecelšanas tiesības, kaut gan pamatojās uz Itālijas Civilkodeksa 2449. pantu. Neraugoties uz iespējamiem Comune di Milano motīviem tās izvēlētā juridiskā pamatojuma grozīšanai, ir skaidrs, ka dalībvalstīm nebūs grūti izvairīties no EKL 56. pantā paredzētajiem ierobežojumiem, ja šī norma tiek uzskatīta par tādu, kas neattiecas uz privāttiesībās regulētiem gadījumiem.
21.
Otrs jautājums ir par to, vai EKL 56. pants publisko tiesību iestādei tiek piemērots ratione personae gadījumā, ja neatkarīgi no juridiskās formas tās darbības pēc to rakstura ir privātas un tādējādi netiek veiktas, īstenojot valsts varu. Izsakoties vispārīgāk: vai dalībvalstīm ir pienākums ievērot Līguma noteikumus par preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvu apriti, kad tās neīsteno savu valsts varu?
22.
Manuprāt, tām ir šāds pienākums. Dalībvalstīm ir pienākums ievērot brīvas aprites noteikumus, kas nepārprotami uz tām attiecas nevis kā uz publisko tiesību iestādēm, bet kā Līguma pusi (
6
). Tā rezultātā brīvas aprites normas uzliek dalībvalstu iestādēm pienākumus neatkarīgi no tā, vai šīs iestādes darbojas kā publisko tiesību iestādes vai privāts veidojums. Patiešām, jebkuram veidojumam, kurā valsts darbojas, tiek piemērotas ratione personae brīvas aprites normas (
7
). Tāpēc principā tāda publisko tiesību iestāde kā Comune di Milano, lai izvairītos no Līgumā paredzēto brīvas aprites noteikumu piemērošanas, nevar atsaukties uz argumentu, ka tās darbībai būtībā ir privāts raksturs.
23.
Tomēr jautājums par to, vai publisko tiesību iestāde ir tādā pašā situācijā un darbojas tāpat kā privāts akcionārs, ir būtisks, nosakot EKL 56. panta piemērošanas jomu ratione materiae. Tas ir faktors, lai noteiktu, kādas publisko tiesību iestādei kā sabiedrības akcionāram piederošas tiesības var atturēt ieguldījumus no citām dalībvalstīm.
24.
Tāpat kā arī citām brīvībām, kapitāla brīvas aprites principa mērķis ir veicināt valsts tirgu atvēršanu ar investoriem piešķirtām iespējam un ar uzņēmumiem, kam nepieciešams kapitāls, lai gūtu labumu no Kopienas iekšējā tirgus. Lai šo mērķi sasniegtu, dalībvalstīm ir jāņem vērā to darbību sekas attiecībā uz citās dalībvalstīs esošiem investoriem, kuri vēlas realizēt savas kapitāla brīvas aprites tiesības. Šajā kontekstā EKL 56. pants aizliedz diskrimināciju ne tikai pilsonības dēļ, bet arī tādu diskrimināciju, kura attiecībā uz darbību starpvalstu līmenī citā dalībvalstī esošiem investoriem rada papildu izdevumus vai liek šķēršļus piekļuvei valsts tirgum vai nu tāpēc, ka tā rezultātā tiek aizsargāti tirgū jau esoši noteikti uzņēmumi, vai tāpēc, ka tā padara tirdzniecību Kopienā sarežģītāku nekā tirdzniecību valsts iekšienē (
8
). Jebkādi valsts pasākumi, kuru rezultātā starpvalstu situācijas tiek risinātas nelabvēlīgāk kā valsts situācijas, rada brīvas aprites ierobežojumu. Ievērojot šo nosacījumu, dalībvalstīm ir tiesības brīvi regulēt saimniecisko darbību savā teritorijā un piedalīties valsts tirgū (
9
).
25.
Pats fakts, ka publisko tiesību iestādei pieder sabiedrības akcijas, nesamazina pārrobežu investīciju pievilcību šajā sabiedrībā, ciktāl citu dalībvalstu investori var būt pārliecināti, ka attiecīgā publisko tiesību iestāde ar mērķi maksimizēt tās investīciju atdevi ievēros parastos tirgus darbības noteikumus. Tomēr, tā kā publisko tiesību iestādēm ir jāievēro pašvaldības vai valsts politiskās atbildības mehānismi, tās dabiski sliecas piemērot to rīcību šajos mehānismos pārstāvētajām interesēm. Tāpēc, ja publisko tiesību iestādei pieder akcijas, kas attiecīgās sabiedrības kontrolē tai dod priekšrocības attiecībā pret citiem akcionāriem, pastāv reāls risks, ka šīs tiesības tiks izmantotas, lai piešķirtu selektīvu un potenciāli diskriminējošu piekļuvi valsts tirgum. Tas, manuprāt, izskaidro judikatūru attiecībā uz īpašām akcijām un valstij kā tirgus dalībniekam piemērotos ierobežojumus.
26.
Manuprāt, šī judikatūra uzliek pienākumu dalībvalstīm ievērot konsekvenci. Līgums ļauj dalībvalstīm saglabāt valsts dalību noteiktās sabiedrībās. Tomēr, tiklīdz dalībvalsts nolemj atvērt noteiktu tirgus sektoru, tai ir jādarbojas šim lēmumam atbilstošā veidā un pilnībā jāievēro Kopienas iekšējā tirgus regulējušos noteikumos ietvertos atvērtības un nediskriminācijas principi. Citiem vārdiem sakot, valstīm nav tiesību selektīvā veidā samazināt tirgus dalībniekiem piekļuvi šim tirgus sektoram. Šī prasība ir īpaši svarīga iepriekš valstij piederējušu sabiedrību privatizācijas gadījumā. Ja valstij būtu tiesības saglabāt īpašas tirgus kontroles formas privatizētajās sabiedrībās, tas viegli sagrautu brīvas aprites noteikumu piemērošanu, piešķirot selektīvu un iespējami diskriminējošu piekļuvi būtiskām valsts tirgus daļām. Tādējādi šādas kontroles formas var atturēt investīcijas no citām dalībvalstīm.
27.
Ja valsts privatizē kādu sabiedrību, kapitāla brīvas aprites noteikumi prasa aizsargāt sabiedrības saimniecisko neatkarību, ja vien nav jāaizsargā Kopienu tiesību normās paredzētās fundamentālas sabiedrības intereses. Šādā veidā jebkādai ārpus parastiem tirgus mehānismiem pastāvošai valsts kontrolei pār privatizēto sabiedrību ir jābūt saistītai ar vispārējo saimniecisko interešu darbību veikšanu, kas tiek asociēta ar šo sabiedrību.
28.
Comune di Milano, AEM un Itālijas valdība būtībā uzskata, ka saskaņā ar Itālijas sabiedrību tiesību vispārējiem noteikumiem privāti akcionāri principā var iegūt tādas pašas īpašās tiesības sabiedrībā, kādas Comune di Milano ir AEM. Tomēr, lai izlemtu, vai valsts kontrole sabiedrībā atbilst parastiem tirgus mehānismiem, nepietiek ar to, ka vienkārši tiek noteikts, vai privāti akcionāri teorētiski varētu iegūt līdzīgas kontroles formas, neņemot vērā ekonomisko praksi.
29.
Turklāt šīs lietas kontekstā ir jāņem vērā, ka, kā to pareizi ir uzsvērusi Polijas valdība, Comune di Milano īpašās tiesības izriet no valsts tiesību normu piemērošanas, kuras valsts vai publisko tiesību iestāžu interesēs privatizētās sabiedrības statūtos ļauj ieviest īpašas tiesības. Tomēr konsekvences prasība tiek pārkāpta gadījumā, ja dalībvalsts pieņem tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz privatizētās sabiedrības kontroli ļauj valstij vai tās iestādēm ieņemt priviliģētu stāvokli salīdzinājumā ar citiem sabiedrības akcionāriem.
30.
Tā rezultātā valsts tiesību normas, kas paredz, ka tikai valsts un publisko tiesību iestādes var iegūt īpašas tiesības, jau pēc definīcijas rada kapitāla brīvas aprites ierobežojumu EKL 56. panta izpratnē. Tas tā ir ne tikai attiecībā uz normatīvajiem aktiem, kas valstij tieši piešķir īpašas tiesības (
10
), bet arī valsts tiesību aktiem, kuri ar mērķi piešķirt valstij īpašas priekšrocības pieļauj, ka šādas tiesības tiek ietvertas sabiedrības statūtos (
11
). Šāda veida valsts tiesību aktu piemērošana ir atkāpe no “parastās sabiedrību tiesību prakses” (
12
), jo tādējādi valsts salīdzinājumā ar pārējiem akcionāriem atrodas priviliģētākā stāvoklī. Šādā gadījumā arguments, ka privātais akcionārs teorētiski varētu iegūt līdzvērtīgas priekšrocības saskaņā ar vispārējām sabiedrību tiesību normām, nav būtisks (
13
).
31.
Publisko tiesību iestāde, kurai pieder 33,4 % akciju privatizētā sabiedrībā, bet kura saglabā tiesības iecelt valdes locekļu absolūto vairākumu, neapšaubāmi salīdzinājumā ar pārējiem akcionāriem atrodas priviliģētākā stāvoklī. Faktiski, kā to pareizi norāda iesniedzējtiesa, tās tiesības ir pat tālejošākas nekā tās, kas ir piešķirtas ar dekrētu-likumu, kas lietā C-58/99 Komisija/Itālija (
14
) tika atzīts par esošu pretrunā EKL 56. pantam.
32.
No tā izriet, ka valsts tiesību akti, kas ļauj publisko tiesību iestādei saglabāt tiesības iecelt valdes locekļu absolūto vairākumu sabiedrībā, kurā šai publisko tiesību iestādei pieder mazākuma dalība 33,4 % apmērā, ierobežo kapitāla brīvu apriti EKL 56. panta izpratnē.
III – Secinājumi
33.
Ņemot vērā augstāk minēto, es uzskatu, ka uz Tribunale amministrativo per la Lombardia uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
EKL 56. pants nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, kas ļauj publisko tiesību iestādei saglabāt tiesības iecelt valdes locekļu absolūto vairākumu privatizētā sabiedrībā, kurā šai publisko tiesību iestādei pieder mazākuma dalība 33,4 % apmērā.
(
1
)	Oriģinālvaloda — portugāļu.
(
2
)	Skat., piemēram, 1986. gada 30. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no 209/84 līdz 213/84 Asjes u.c. (Recueil, 1425. lpp., 12. punkts) un 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C-151/02 Jaeger (Recueil, I-8389. lpp., 43. punkts).
(
3
)	2003. gada 13. maija spriedums lietā C-98/01 Komisija/Apvienotā Karaliste (Recueil, I-4641. lpp., 47. punkts) un 2003. gada 13. maija spriedums lietā C-463/00 Komisija/Spānija (Recueil, I-4581. lpp., 61. punkts).
(
4
)	Skat. šajā sakarā ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumus lietā C-463/00 Komisija/Spānija un lietā C-98/01 Komisija/Apvienotā Karaliste, 48. punkts. Skat. arī manus secinājumus apvienotajās lietās C-282/04 un C-283/04 Komisija/Nīderlande (atrodas izskatīšanā Tiesā, 23. punkts).
(
5
)	Recueil, I-3811. lpp.
(
6
)	Skat. pēc analoģijas 1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 152/84 Marshall (Recueil, 723. lpp., 49. punkts) un 1990. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-188/89 Foster u.c. (Recueil, I-3313. lpp., 17. punkts).
(
7
)	Šajā sakarā skat. 1983. gada 13. decembra spriedumu lietā 222/82 Apple & Pear Development Council (Recueil, 4083. lpp., 17. punkts). Ja privāts veidojums veic sabiedrisku funkciju, no tā var secināt, ka valsts darbojas ar šī veidojuma starpniecību un tā rezultātā tai ir jāievēro brīvas aprites noteikumi: skat., piemēram, 1989. gada 18. maija spriedumu apvienotajās lietās 266/87 un 267/87 Association of Pharmaceutical Importers (Recueil, 1295. lpp., 13.–16. punkts); 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C-16/94 Dubois (Recueil, I-2421. lpp., 20. punkts); 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C-157/02 Rieser Internationale Transporte (Recueil, I-1477. lpp., 24. punkts) un ģenerāladvokātes Kokotes [Kokott] secinājumus lietā C-470/03 AGM-COS.MET (2007. gada 17. aprīļa spriedums, Krājums, I-2749. lpp., 87. punkts).
(
8
)	Skat. arī manus secinājumus apvienotajās lietās C-282/04 un C-283/04 Komisija/Nīderlande, 24. punkts, un manus secinājumus apvienotajās lietās C-158/04 un C-159/04 Alfa Vita Vassilopoulos (2006. gada 14. septembra spriedums, Krājums, I-8135. lpp., 40. un 41. punkts).
(
9
)	Skat. arī manus secinājumus apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c. (2006. gada 5. decembra spriedums, Krājums, I-11421. lpp., 58. punkts).
(
10
)	2002. gada 4. jūnija spriedums lietā C-367/98 Komisija/Portugāle (Recueil, I-4731. lpp.); 2002. gada 4. jūnija spriedums lietā C-483/99 Komisija/Francija (Recueil, I-4781. lpp.); 2002. gada 4. jūnija spriedums lietā C-503/99 Komisija/Beļģija (Recueil, I-4809. lpp.) un 3. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Spānija.
(
11
)	3. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Apvienotā Karaliste.
(
12
)	Turpat, 48. punkts.
(
13
)	Turpat.
(
14
)	Minēts 5. zemsvītras piezīmē.