62023CJ0063
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2024. gada 12. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Imigrācijas politika – Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos – Direktīva 2003/86/EK – 16. panta 3. punkts – Atteikums pagarināt apgādnieka uzturēšanās atļauju – Sekas – Atteikums pagarināt viņa ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju – No viņu gribas neatkarīgs iemesls – Nepilngadīgu bērnu klātbūtne – 15. panta 3. punkts – Patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanas nosacījumi – Jēdziens “īpaši sarežģīti apstākļi” – Tvērums – 17. pants – Individualizēta izskatīšana – Tiesības tikt uzklausītam
Lietā C‑63/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n.o 5 de Barcelona (Barselonas Administratīvā tiesa Nr. 5, Spānija) iesniegusi ar 2023. gada 9. janvāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 6. februārī, tiesvedībā
Sagrario,
Joaquín,
Prudencio
pret
Subdelegación del Gobierno en Barcelona,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Regans [E. Regan] (referents), tiesneši I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] un D. Gracijs [D. Gratsias],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretāre: L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 17. janvāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Sagrario un divu viņas nepilngadīgo bērnu vārdā – E. Leiva Vojkovic, abogado,
–
Spānijas valdības vārdā – I. Herranz Elizalde, pārstāvis,
–
Eiropas Komisijas vārdā – I. Galindo Martín un J. Hottiaux, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 7. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV 2003, L 251, 12. lpp.) 15. panta 3. punktu un 17. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. un 24. pantu, 33. panta 1. punktu un 47. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts ģimenes mātes un viņas divu nepilngadīgo bērnu, kuri visi ir trešās valsts valstspiederīgie, tiesvedībā pret Subdelegación del Gobierno en Barcelona (valdības apakšpārstāvniecība Barselonā, Spānija; turpmāk tekstā – “kompetentā valsts iestāde”) par atteikumu pagarināt viņu uzturēšanās atļaujas ģimenes atkalapvienošanās nolūkā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2003/86
3
Direktīvas 2003/86 2., 4., 6. un 15. apsvērumā noteikts:
“(2)
Pasākumi attiecībā uz ģimeņu atkalapvienošanos jānosaka saskaņā ar pienākumu aizsargāt ģimeni un ievērot ģimenes dzīves tiesības, kas paustas daudzos starptautisko tiesību aktos. Šī direktīva ievēro pamattiesības un ņem vērā principus, kurus jo īpaši atzīst [1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās] Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas [turpmāk tekstā – “ECPAK”] 8. pants un [Harta].
[..]
(4)
Ģimeņu atkalapvienošanās ir līdzeklis, lai padarītu iespējamu ģimenes dzīvi. Veicinot trešo valstu pilsoņu integrāciju dalībvalstī, ģimeņu atkalapvienošana palīdz radīt kultūrsociālo stabilitāti, kas veicina arī ekonomisko un sociālo kohēziju – [Eiropas] Kopienas pamatmērķi, kas noteikts līgumā.
[..]
(6)
Lai aizsargātu ģimeni un nodibinātu vai saglabātu ģimenes dzīvi, pamatojoties uz vienotiem kritērijiem, jānosaka materiālie nosacījumi ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai.
[..]
(15)
Jāveicina ģimenes locekļu integrācija. Šim nolūkam tiem piešķir no apgādnieka neatkarīgu statusu, jo īpaši laulības vai partnerības sabrukuma gadījumā, un pieeju izglītībai, nodarbinātībai un profesionālajām apmācībām ar tādiem pašiem nosacījumiem kā personām, ar kurām tās ir atkalapvienotas saskaņā ar atbilstošajiem nosacījumiem.”
4
Šīs direktīvas 1. pantā, kurš ietverts tās I nodaļā “Vispārīgi noteikumi”, paredzēts:
“Šīs direktīvas mērķis ir paredzēt nosacījumus ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā.”
5
Šīs direktīvas nodaļas 2. pantā noteikts:
“Šajā direktīvā ir šādas definīcijas:
[..]
c)
“apgādnieks” ir trešās valsts pilsonis, kas likumīgi uzturas dalībvalstī un iesniedz pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, vai kura ģimenes locekļi iesniedz pieteikumu par atkalapvienošanos ar viņu;
d)
“ģimenes atkalapvienošanās” ir trešās valsts pilsoņa, kas likumīgi uzturas dalībvalstī, ģimenes locekļu ieceļošana un uzturēšanās šajā dalībvalstī, lai saglabātu ģimeni, neatkarīgi no tā, vai ģimenes attiecības rodas pirms vai pēc iedzīvotāja [apgādnieka] ieceļošanas šajā valstī;
[..]”.
6
Direktīvas VI nodaļā “Ģimenes locekļu ieceļošana un uzturēšanās” iekļautais 15. pants formulēts šādi:
“1.   Ne vēlāk kā pēc piecu gadu uzturēšanās, un pie nosacījuma, ka ģimenes locekļiem nav piešķirta uzturēšanās atļauja citu iemeslu, nevis ģimenes atkalapvienošanās dēļ, laulātais vai neprecējies partneris un bērns, kurš sasniedzis pilngadību, nepieciešamības gadījumā, iesniedzot pieteikumu, ir tiesīgs saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kas nav saistīta ar apgādnieka uzturēšanās atļauju.
Dalībvalstis var ierobežot uzturēšanās atļauju piešķiršanu, kas noteiktas pirmajā daļā, laulātajam vai neprecētam partnerim ģimenes attiecību sabrukuma gadījumā.
2.   Dalībvalstis var izsniegt patstāvīgas uzturēšanās atļaujas pieaugušiem bērniem un radiniekiem taisnā augšupējā līnijā, uz kuriem attiecas 4. panta 2. punkts.
3.   Atraitnības, šķiršanās, nošķiršanās vai taisnā augšupējā vai lejupējā līnijā pirmās pakāpes radinieku nāves gadījumā var izsniegt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, pēc pieteikuma iesniegšanas, nepieciešamības gadījumā, personām, kas ieceļojušas ģimenes atkalapvienošanās dēļ. Dalībvalstis paredz noteikumus, kas nodrošina patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu īpaši sarežģītu apstākļu gadījumā.
4.   Noteikumus, kas attiecas uz patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu un derīguma termiņu, paredz attiecīgās valsts tiesību akti.”
7
Direktīvas 2003/86 VII nodaļā “Sodi un atlīdzināšana [tiesiskās aizsardzības līdzekļi]” iekļautā 16. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis var atsaukt vai atteikties atjaunot [pagarināt] uzturēšanās atļauju ģimenes loceklim, ja apgādnieka uzturēšanās laiks ir beidzies un ģimenes loceklim vēl nav piešķirta patstāvīga uzturēšanās atļauja [vēl nav tiesību uz patstāvīgu uzturēšanās atļauju] saskaņā ar 15. pantu.”
8
Šīs direktīvas nodaļas 17. pantā noteikts:
“Dalībvalstis pienācīgi ņem vērā personas ģimenes attiecību veidu un pastāvību, viņa uzturēšanās laiku dalībvalstī un par ģimenes, kultūras vai sociālo saišu esamību ar savu izcelsmes valsti, ja pieteikumu noraida, atsauc vai atsaka pagarināt uzturēšanās atļauju, vai lemj par apgādnieka un viņa ģimenes locekļu izraidīšanu no valsts.”
Direktīva 2004/38/EK
9
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.), 13. panta “Ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību saglabāšana šķiršanās, laulības atzīšanas par spēkā neesošu vai reģistrētu partnerattiecību izbeigšanas gadījumā” 2. punktā noteikts:
“Neskarot šā punkta otro daļu, Savienības pilsoņa šķiršanās, laulības atzīšanas par spēkā neesošu vai 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto reģistrēto attiecību izbeigšanas gadījumā Savienības pilsoņa ģimenes locekļi, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, nezaudē uzturēšanās tiesības:
[..]
c)
ja tas ir pamatots ar īpaši grūtiem apstākļiem, piemēram, persona ir ģimenē notikušas vardarbības upuris, ja vardarbība notikusi laulības vai reģistrēto partnerattiecību laikā; [..]
[..].”
Pamatnostādnes attiecībā uz Direktīvas 2003/86 piemērošanu
10
Komisijas [2014. gada 3. aprīļa] Paziņojuma Padomei un Eiropas Parlamentam par norādījumiem [pamatnostādnēm], kā piemērot Direktīvu 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (COM(2014) 210 final) 5.3. punkts “Piekļuve patstāvīgai uzturēšanās atļaujai” formulēts šādi:
“Direktīvas 15. panta 1. punktā ir noteikts, ka vēlākais pēc piecu gadu uzturēšanās un ja uzturēšanās atļauja nav piešķirta citu iemeslu dēļ, dalībvalstīm pēc pieteikuma saņemšanas laulātajam vai neprecētam partnerim un bērnam, kurš sasniedzis pilngadību, ir jāizsniedz patstāvīga uzturēšanās atļauja, kas nav saistīta ar apgādnieka uzturēšanās atļauju. Uzturēšanās būtu jāsaprot kā likumīga uzturēšanās, un [Eiropas] Komisija uzsver, ka dalībvalstis var piešķirt atļauju agrāk. Ja personu attiecības ir izirušas, laulātajam vai neprecētajam partnerim joprojām jāpiešķir tiesības uz patstāvīgu uzturēšanās atļauju, bet dalībvalstis ir tiesīgas izslēgt pieaugušu bērnu. Lai gan 15. panta 4. punktā ir norādīts, ka noteikumus paredz attiecīgās valsts tiesību akti, 15. panta 3. punktā ir teikts, ka attiecību zudums saprotams kā tāds, kas ietver atraitnību, nošķiršanos, šķiršanos, nāvi u.c.
Direktīvas 15. panta 2. punkts un 15. panta 3. punkta pirmais teikums atļauj dalībvalstīm jebkurā brīdī izsniegt patstāvīgu uzturēšanās atļauju pieaugušiem bērniem un tiem radiniekiem taisnā augšupējā līnijā, uz kuriem attiecas 4. panta 2. punkts, un atraitnības, šķiršanās, nošķiršanās vai lejupējā līnijā pirmās pakāpes radinieku nāves gadījumā pēc pieteikuma iesniegšanas jebkurām personām, kas ieceļojušas ģimenes atkalapvienošanās dēļ.
Saskaņā ar 15. panta 3. punkta otro teikumu īpaši sarežģītu apstākļu gadījumā dalībvalstīm patstāvīga uzturēšanās atļauja ir jāizsniedz jebkuriem ģimenes locekļiem, kas ir ieceļojuši ģimenes atkalapvienošanās dēļ. Šādā nolūkā dalībvalstīm savos tiesību aktos ir jāiekļauj noteikumi. Īpaši sarežģīti apstākļi var būt tādi, kurus izraisījusi ģimenes situācija vai attiecību iziršana, bet ne citu iemeslu radītas grūtības. Īpaši sarežģīti apstākļi, piemēram, var būt vardarbība ģimenē pret sievietēm un bērniem, atsevišķi piespiedu laulības gadījumi, sieviešu dzimumorgānu kropļošanas risks vai gadījumi, kad persona var nonākt īpaši sarežģītā ģimenes situācija, ja tai piespiedu kārtā ir jāatgriežas izcelsmes valstī.”
Spānijas tiesības
11
2000. gada 11. janvāraLey Orgánica 4/2000 sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social (Konstitutīvais likums 4/2000 par ārvalstnieku tiesībām un brīvībām Spānijā un viņu sociālo integrāciju; 2000. gada 12. janvāraBOE Nr. 10, 1139. lpp.), redakcijā, kas piemērojama strīdam pamatlietā, 19. pantā noteikts:
“1.   Uzturēšanās atļauja ģimenes atkalapvienošanās dēļ, kas piešķirta atkalapvienotajiem laulātajam un bērniem – kad viņi sasniedz darbspējas vecumu –, dod viņiem tiesības strādāt bez nepieciešamības veikt turpmākas administratīvās formalitātes.
2.   Laulātais, kas izmanto ģimenes atkalapvienošanos, var saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, ja viņam ir pietiekami finanšu līdzekļi, lai sevi uzturētu.
Gadījumos, kad laulātā, kas izmanto ģimenes atkalapvienošanos, ir ar dzimumu saistītā vardarbībā cietusī, viņa var saņemt uzturēšanās un pašnodarbinātā darba atļauju bez pienākuma izpildīt iepriekš minēto nosacījumu, ja viņas labā ir izdots aizsardzības rīkojums vai, ja tāda nav, – Ministerio Fiscal (Spānijas Prokuratūras) ziņojums, kurā ir norādīts, ka pastāv netieši pierādījumi par ar dzimumu saistītu vardarbību.
3.   Bērni, kas izmanto ģimenes atkalapvienošanos, var saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kad viņi sasniedz pilngadību un viņiem ir pietiekami finanšu līdzekļi, lai sevi uzturētu.
4.   To finanšu līdzekļu formu un apmēru, kurus uzskata par pietiekamiem, lai atkalapvienotās ģimenes locekļi varētu saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, nosaka ar normatīvajiem aktiem.
5.   Apgādnieka nāves gadījumā atkalapvienotās ģimenes locekļi var saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju ar nosacījumiem, kuri ir jāparedz.”
12
2011. gada 20. aprīļaReal Decreto 557/2011 por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000, tras su reforma por Ley Orgánica 2/2009 (Karaļa dekrēts 557/2011 par Konstitutīvā likuma 4/2000 noteikumu apstiprināšanu pēc tā grozīšanas ar Konstitutīvo likumu 2/2009; 2011. gada 30. aprīļaBOE Nr. 103, 43821. lpp.; turpmāk tekstā – “Karaļa dekrēts 557/2011”) 59. pantā “Atkalapvienoto ģimenes locekļu uzturēšanās, kas ir neatkarīga no apgādnieka uzturēšanās” paredzēts:
“1.   Laulātais vai partneris, kas izmanto ģimenes atkalapvienošanos, var saņemt uzturēšanās un pašnodarbinātā darba atļauju, ja viņš atbilst kādam no turpmāk minētajiem nosacījumiem un viņam nav parādu nodokļu iestādēm vai sociālās apdrošināšanas iestādēm:
a)
viņam ir pietiekami finanšu līdzekļi, lai viņam varētu piešķirt pagaidu uzturēšanās atļauju bez saimnieciskās darbības veikšanas;
b)
viņam no pieteikuma iesniegšanas brīža ir viens vai vairāki darba līgumi, kuros ir paredzēta atlīdzība, kas nav mazāka par minimālo mēneša starpprofesiju algu saistībā ar likumā noteikto darba dienu vai darba dienu, kas izriet no piemērojamā koplīguma;
c)
viņš atbilst pagaidu uzturēšanās atļaujas un pašnodarbinātā darba atļaujas piešķiršanas nosacījumiem.
[..]
2.   Turklāt laulātais vai partneris var saņemt uzturēšanās un pašnodarbinātā darba atļauju šādos gadījumos:
a)
Ja laulāto attiecības, kas ir bijušas uzturēšanās pamats, ir izjukušas laulāto nošķiršanās, laulības šķiršanas vai laulības reģistrācijas atzīšanas par spēkā neesošu vai pāra kopdzīves izbeigšanas dēļ ar nosacījumu, ka var pierādīt, ka viņi ir dzīvojuši kopā Spānijā ar apgādnieku laulāto vai partneri vismaz divus gadus.
b)
Ja sieviete ir ar dzimumu saistītā vardarbībā cietusī, tad no brīža, kad par labu viņai ir izdots tiesas aizsardzības rīkojums vai – ja tāda nav – ja ir saņemts prokurora ziņojums, kurā norādīts uz vardarbības, kas saistīta ar dzimumu, pazīmēm. Šis gadījums piemērojams arī tad, ja laulātais vai partneris ir cietušais noziedzīgā nodarījumā, ko izraisījusi vardarbīga uzvedība ģimenē, ja par labu cietušajam ir izdots tiesas aizsardzības rīkojums vai, ja tāda nav, prokurora ziņojums, kurā norādīts uz vardarbīgas uzvedības esamību ģimenē.
Saskaņā ar šo punktu iesniegto pieteikumu izskatīšana ir prioritāra, un uzturēšanās un pašnodarbinātā darba atļaujas derīguma termiņš ir pieci gadi.
c)
Apgādnieka nāves gadījumā.
3.   Iepriekšējā punktā paredzētajos gadījumos, ja papildus laulātajam vai partnerim ģimenes atkalapvienošanos ir izmantojuši arī citi ģimenes locekļi, šie ģimenes locekļi saglabā piešķirto uzturēšanās atļauju un – attiecībā uz uzturēšanās atļaujas ģimenes atkalapvienošanās dēļ pagarināšanu – ir atkarīgi no ģimenes locekļa, ar kuru viņi dzīvo kopā.
4.   Bērni un nepilngadīgie, kuriem apgādnieks ir likumīgais pārstāvis, saņem patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kad viņi sasniedz pilngadību un var pierādīt, ka viņi atrodas kādā no šī panta 1. punktā aprakstītajām situācijām, vai kad viņi ir sasnieguši pilngadību un ir nodzīvojuši Spānijā piecus gadus.
[..]”
13
Karaļa dekrēta 557/2011 61. panta “Uzturēšanās atļauju pagarināšana ģimenes atkalapvienošanās dēļ” 3. punktā noteikts:
“Lai pagarinātu uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās dēļ jāizpilda šādi nosacījumi:
a)
Attiecībā uz personu, kas izmanto ģimenes atkalapvienošanos:
1)
tai jābūt spēkā esošai uzturēšanās atļaujai ģimenes atkalapvienošanās dēļ vai arī nedrīkst būt beidzies deviņdesmit kalendāro dienu termiņš pēc šīs atļaujas derīguma termiņa beigām;
2)
jāsaglabā ģimenes vai radniecības attiecības vai jāturpina pastāvēt faktiskajai savienībai, pamatojoties uz kuru ir atļauts pagarināt uzturēšanās atļauju.
[..]
b)
Attiecībā uz apgādnieku:
1)
viņam jābūt spēkā esošai uzturēšanās atļaujai vai arī nedrīkst būt beidzies deviņdesmit kalendāro dienu termiņš pēc šīs atļaujas derīguma termiņa beigām.
[..]”
14
Karaļa dekrēta 557/2011 pirmā papildu noteikuma 4. punktā noteikts:
“Ja to pamato ekonomiskie, sociālie vai profesionālie apstākļi un nereglamentētos gadījumos, kad pastāv īpaša interese, pēc Secretaría de Estado de Inmigración y Emigración (Valsts Imigrācijas un Emigrācijas sekretariāts, Spānija) vadītāja priekšlikuma, ņemot vērā Secretaría de Estado de Seguridad (Valsts Drošības sekretariāts, Spānija) vadītāja un attiecīgā gadījumā – Subsecretarías de Asuntos Exteriores y de Cooperación y de Política Territorial y Administración Pública (Ārlietu, Sadarbības un Teritoriālās politikas un valsts pārvaldes apakšsekretariāti, Spānija) vadītāju ziņojumu, Consejo de Ministros (Ministru padome, Spānija) pēc informēšanas un apspriešanās ar Comisión Laboral Tripartita de Inmigración (Trīspusējā darba komisija imigrācijas jomā, Spānija), var izdot norādījumus tādu pagaidu uzturēšanās un/vai darba atļauju, kura var būt saistīta ar laikposmu, nodarbinātību vai vietu atbilstoši minēto norādījumu noteikumiem vai uzturēšanās atļauju piešķiršanai [..]. Tāpat Valsts Imigrācijas un emigrācijas sekretariāta vadītājs, pamatojoties uz Valsts Drošības sekretariāta vadītāja ziņojumu, var piešķirt individuālas pagaidu uzturēšanās atļaujas, ja pastāv ārkārtas apstākļi, kas nav paredzēti šajos noteikumos.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
15
Trijiem prasītājiem pamatlietā – mātei un viņas diviem nepilngadīgajiem bērniem – bija uzturēšanās atļauja ģimenes atkalapvienošanās dēļ, un apgādnieks bija šīs mātes vīrs un abu bērnu tēvs.
16
2021. gada 22. aprīlī šie četri ģimenes locekļi iesniedza ilgtermiņa uzturēšanās atļaujas pieteikumu.
17
Ar 2021. gada 27. maija lēmumu kompetentā valsts iestāde noraidīja apgādnieka pieteikumu iepriekšējas kriminālsodāmības dēļ.
18
Ar 2021. gada 22. jūnija lēmumu šī valsts iestāde noraidīja arī prasītāju pamatlietā pieteikumus par ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties uz to, ka, pretēji Karaļa dekrēta 557/2011 61. panta 3. punkta b) apakšpunkta 1. punktā paredzētajam nosacījumam, apgādniekam nav darba un/vai uzturēšanās atļaujas.
19
Iesniedzējtiesa Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n.o 5 de Barcelona (Barselonas Administratīvā tiesa Nr. 5, Spānija), kurā celta prasītāju pamatlietā prasība atcelt šo lēmumu, norāda, ka minētais lēmums pieņemts bez kompetentās valsts iestādes saskaņā ar Direktīvas 2003/86 17. pantu veikta novērtējuma par attiecīgo personu ģimenes attiecību veidu un pastāvību, viņu uzturēšanās laiku un ģimenes, kultūras un sociālo saišu esamību ar valsti, kurā viņi uzturas, un ar viņu izcelsmes valsti.
20
Kā norāda šī tiesa, tā kā Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punktā nav precizēti “īpaši sarežģītu apstākļu” gadījumi, kas attaisno patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu apgādnieka ģimenes locekļiem, nevar izslēgt, ka šāds jēdziens aptver situāciju, kāda rodas, ja ģimenes locekļi, kuri izmanto ģimenes atkalapvienošanos, zaudē uzturēšanās atļauju no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ, it īpaši attiecībā uz nepilngadīgiem bērniem un personām, kas savā izcelsmes valstī atrodas strukturālas diskriminācijas situācijā, piemēram, attiecībā uz sievietēm no dažām trešām valstīm, kurās sievietēm nav nekādas aizsardzības.
21
Tomēr, pirmkārt, minētā tiesa norāda, ka Spānijas tiesību aktos neesot paredzēta procedūra, kas ļautu ieinteresētajām personām atsaukties uz individuāliem apstākļiem vai ļautu rīkot nepilngadīgo iepriekšēju uzklausīšanu, un tādējādi kompetentās valsts iestādes lemjot, neņemdamas vērā ģimenes locekļu, kas izmanto ģimenes atkalapvienošanos, personiskos apstākļus. Tādējādi minētie ģimenes locekļi pēkšņi nonākot prettiesiskā situācijā. Taču no Tiesas judikatūras, kā, piemēram, tās, kuras pamatā ir 2006. gada 27. jūnija spriedums Parlaments/Padome (C‑540/03, EU:C:2006:429, 62.–64. punkts), kā arī no 2019. gada 14. marta spriedums Y. Z. u.c. (Krāpšana ģimenes atkalapvienošanās jomā) (C‑557/17, EU:C:2019:203, 51.–55. punkts), izrietot, ka šīm iestādēm pirms lēmuma par ģimenes atkalapvienošanos pieņemšanas jāizvērtē visi konkrētās lietas īpašie apstākļi un jebkādi automātiski lēmumi ir izslēgti.
22
Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka, pirmkārt, Karaļa dekrēta 557/2011 59. pantā, neraugoties uz Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta formulējuma imperatīvo raksturu, neesot minēti šajā pēdējā minētajā tiesību normā norādītie “īpaši sarežģītu apstākļu” gadījumi. Turklāt saskaņā ar šo judikatūru, lai gan šī karaļa dekrēta pirmā papildu noteikuma 4. punktā esot paredzēta uzturēšanās atļaujas piešķiršana ārkārtas gadījumos, kuri nav paredzēti regulējumā, nešķiet, ka šī tiesību norma atbilstu Direktīvai 2003/86. Šī tiesa norāda, ka kompetence izsniegt šādu uzturēšanās atļauju ir piešķirta nevis perifērajām valsts pārvaldes iestādēm, kuru kompetencē ir uzturēšanās atļauju piešķiršana, bet gan centrālajai valsts pārvaldes iestādei, un ka šāda piešķiršana ietilpst pēdējās minētās iestādes rīcības brīvībā, kas neliedzot lēmumus par uzturēšanās atļaujām pieņemt automātiski.
23
Šajā kontekstā Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n.o 5 de Barcelona (Barselonas Administratīvā tiesa Nr. 5) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2003/86] 15. panta 3. punkta [otrais teikums] un 17. pants, kuros minēti “īpaši sarežģīti apstākļi”, jāsaprot tādējādi, ka tie automātiski ietver visus apstākļus, kuros skartas nepilngadīgas personas, un/vai apstākļus, kas ir [analoģiski] 15. pantā paredzētajiem apstākļiem?
2)
Vai valsts tiesiskais regulējums, kas neparedz patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, lai nodrošinātu, ka atkalapvienotās ģimenes locekļi nepaliek administratīvi prettiesiskā situācijā, ja rodas šādi īpaši sarežģīti apstākļi, atbilst [Direktīvas 2003/86] 15. panta 3. punkta [otrā teikuma] un 17. panta noteikumiem?
3)
Vai [Direktīvas 2003/86] 15. panta 3. punktu [otro teikumu] un 17. pantu var interpretēt tādējādi, ka tiesības uz patstāvīgu atļauju tiek iegūtas, ja atkalapvienotajai ģimenei uzturēšanās atļaujas nav no tās neatkarīgu iemeslu dēļ?
4)
Vai [Direktīvas 2003/86] 15. panta 3. punktam un 17. pantam atbilst tas, ka valsts tiesiskajā regulējumā pirms atteikuma pagarināt uzturēšanās atļauju ģimenes locekļiem, kuri ir atkalapvienojušies, nav paredzēts veikt [Direktīvas 2003/86] 17. pantā paredzēto apstākļu nepieciešamu un obligātu novērtējumu?
5)
Vai valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēta tāda īpaša procedūra pirms atkalapvienoto personu uzturēšanās atļaujas vai tās pagarināšanas atteikuma, kas būtu paredzēta nepilngadīgo uzklausīšanai, ja apgādniekam atteikta uzturēšanās atļauja vai tās pagarināšana, ir saderīgs ar [Direktīvas 2003/86] 15. panta 3. punktu un 17. pantu, kā arī ar [ECPAK] 6. panta 1. punktu un 8. panta 1. un 2. punktu un [Hartas] 47., 24. un 7. pantu, kā arī ar 33. panta 1. punktu?
6)
Vai [Direktīvas 2003/86] 15. panta 3. punktam un 17. pantam, kā arī [ECPAK] 6. panta 1. punktam, 8. panta 1. un 2. punktam un [Hartas] 47., 24. un 7. pantam, kā arī 33. panta 1. punktam atbilst valsts tiesiskais regulējums, kurā pirms atteikuma piešķirt vai pagarināt uzturēšanās atļauju atkalapvienotajam laulātajam, ja apgādniekam ir atteikts piešķirt vai pagarināt uzturēšanās atļauju, nav paredzēta procedūra, kurā ieinteresētā persona var atsaukties uz [Direktīvas 2003/86] 17. pantā paredzētajiem apstākļiem, lai pieprasītu, lai tai tiktu piešķirta iespēja turpināt uzturēšanos bez pārtraukuma attiecībā pret tās iepriekšējo uzturēšanās statusu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo līdz trešo jautājumu
24
Ar pirmo līdz trešo jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrais teikums jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēts, ka kompetentajai valsts iestādei ir pienākums, pamatojoties uz “īpaši sarežģītu apstākļu” šīs tiesību normas izpratnē pastāvēšanu, apgādnieka ģimenes locekļiem izsniegt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, ja viņi ir zaudējuši savu uzturēšanās atļauju no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vai ja tajā ietilpst nepilngadīgi bērni.
25
Lai izvērtētu šos jautājumus, vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar šīs direktīvas 16. panta 3. punktu dalībvalstis var atsaukt vai atteikties pagarināt apgādnieka ģimenes locekļa uzturēšanās atļauju, ja apgādnieka uzturēšanās laiks ir beidzies un attiecīgajam ģimenes loceklim saskaņā ar minētās direktīvas 15. pantu vēl nav tiesību uz patstāvīgu uzturēšanās atļauju.
26
Šajā ziņā vispirms no Direktīvas 2003/86 15. panta 1. punkta pirmās daļas izriet, ka apgādnieka laulātajam vai neprecētam partnerim un pilngadību sasniegušajam bērnam ir tiesības saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kas nav saistīta ar apgādnieka uzturēšanās atļauju, ne vēlāk kā pēc piecu gadu uzturēšanās, ja vien viņi nav saņēmuši uzturēšanās atļauju citu iemeslu dēļ, kas nav ģimenes atkalapvienošanās, tomēr dalībvalstis saskaņā ar šīs tiesību normas otro daļu ģimenes attiecību sabrukuma gadījumā var ierobežot šādas patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu laulātajam vai neprecētam partnerim. Saskaņā ar šī 15. panta 2. punktu dalībvalstis var piešķirt patstāvīgas uzturēšanās atļaujas arī pilngadīgiem bērniem un apgādnieka tiešajiem augšupējiem radiniekiem.
27
Turpinot – saskaņā ar šīs direktīvas 15. panta 3. punkta pirmo teikumu personām, kas ieceļojušas ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, atraitnības, šķiršanās, nošķiršanās vai pirmās pakāpes augšupējo vai lejupējo radinieku taisnā līnijā nāves gadījumā patstāvīgu uzturēšanās atļauju var izsniegt pat pirms šī 15. panta 1. punktā paredzētā piecu gadu uzturēšanās termiņa beigām. Šī 15. panta 3. punkta otrajā teikumā savukārt ir paredzēts, ka dalībvalstis paredz noteikumus, kas nodrošina patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu “īpaši sarežģītu apstākļu” gadījumā.
28
Visbeidzot, saskaņā ar šīs direktīvas 15. panta 4. punktu noteikumus, kas attiecas uz patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu un derīguma termiņu, paredz attiecīgās valsts tiesību akti.
29
Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrā teikuma, kas ir pirmo trīs jautājumu priekšmets, tvērums jāprecizē, ņemot vērā šos ievada apsvērumus.
30
Vispirms jākonstatē, ka ne šajā tiesību normā, ne kādā citā šīs direktīvas tiesību normā nav definēts jēdziens “īpaši sarežģīti apstākļi” vai sniegts šādas situācijas piemērs.
31
Tomēr pretēji tam, ko tiesas sēdē apgalvoja Spānijas valdība, no tā neizriet, ka dalībvalstis varētu vienpusēji noteikt šī jēdziena tvērumu un tādējādi tām būtu neierobežota rīcības brīvība tā definēšanā savās iekšējās tiesībās.
32
Jākonstatē, kā ģenerāladvokāts to darījis secinājumu 40. punktā, ka Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrajā teikumā atzītas šajā tiesību normā paredzēto ģimenes locekļu tiesības, pieprasot dalībvalstīm pieņemt noteikumus, kas garantē patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu “īpaši sarežģītu apstākļu” gadījumā, un šajā ziņā paredzēts būtisks pamatnosacījums šādas uzturēšanās atļaujas piešķiršanai, nekādi neatsaucoties uz dalībvalstu tiesībām.
33
Protams, ņemot vērā, ka šīs direktīvas 15. panta 4. punktā precizēts, ka nosacījumi, kas piemērojami šīs patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanai un derīguma termiņam, ir noteikti valsts tiesībās, Tiesa ir nospriedusi, ka dalībvalstīm minētajā direktīvā atzītā rīcības brīvība jāuzskata par plašu attiecībā uz nosacījumiem, ar kādiem, pamatojoties uz šīs pašas direktīvas 15. panta 3. punkta otro teikumu, tiek piešķirta patstāvīga uzturēšanās atļauja trešās valsts valstspiederīgajam, kas ieceļojis attiecīgās dalībvalsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, ja viņam ir “īpaši sarežģīti apstākļi” šīs pēdējās minētās tiesību normas izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 85. un 86. punkts).
34
Tādējādi, Direktīvas 2003/86 15. panta 4. punktā paredzot atsauci uz valsts tiesībām, Savienības likumdevējs norādījis, ka tas ir vēlējies katras dalībvalsts ziņā atstāt izvēli noteikt, ar kādiem nosacījumiem patstāvīga uzturēšanās atļauja būtu jāizsniedz trešās valsts valstspiederīgajam, kurš tās teritorijā ieceļojis ģimenes atkalapvienošanās ietvaros un kuram ir šādi apstākļi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 87. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm atzīto rīcības brīvību tās nedrīkst izmantot tādā veidā, kas apdraudētu šīs direktīvas lietderīgo iedarbību vai mērķi vai pārkāptu samērīguma principu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 88. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi dalībvalsts nevar noteikt tik stingrus nosacījumus, ka tie būtu grūti pārvarams šķērslis, kas praktiski liedz piešķirt patstāvīgu uzturēšanās atļauju. (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. novembris, C un A, C‑257/17, EU:C:2018:876, 52. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
36
No tā izriet, ka, lai neapdraudētu Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzētā pienākuma paredzēt noteikumus, ar kuriem attiecīgajam ģimenes loceklim tiek garantētas tiesības saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju “īpaši sarežģītu apstākļu” gadījumā, lietderīgo iedarbību vai mērķi, dalībvalstīm nevar būt neierobežota rīcības brīvība definēt apstākļus, kas ietilpst šādā situācijā.
37
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā tās teksts, konteksts, kādā tā iekļaujas, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2024. gada 18. aprīlis, Girelli Alcool, C‑509/22, EU:C:2024:341, 77. punkts). Tiesību normas izstrādāšanas vēsture arī var sniegt tās interpretācijai nozīmīgu informāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. septembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Uzturēšanās tiesību saskaņā ar LESD 20. pantu raksturs) (C‑624/20, EU:C:2022:639, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Pirmām kārtām, attiecībā uz Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrā teikuma formulējumu jākonstatē, ka, ņemot vērā tās nozīmi ikdienas valodā, frāze “īpaši sarežģīti apstākļi” nozīmē, kā ģenerāladvokāts to norādījis secinājumu 49. punktā, ka pastāv apstākļi, kuri attiecīgajam ģimenes loceklim pēc sava rakstura ir ļoti smagi vai grūti vai kuri viņu pakļauj augstam nestabilitātes vai neaizsargātības līmenim, kas pārsniedz parastos draudus normālai ģimenes dzīvei.
39
Otrām kārtām, šī interpretācija atbilst šīs tiesību normas, kā arī Savienības tiesiskā regulējuma, kurā tā ietilpst, mērķim.
40
Proti, jāatgādina, ka Direktīvas 2003/86 mērķis, kā tas izriet no tās 2., 4. un 6. apsvēruma, vispārīgi ir nodrošināt ģimenes aizsardzību, kā arī atvieglot trešo valstu valstspiederīgo integrāciju dalībvalstīs, padarot iespējamu ģimenes dzīvi un palīdzot radīt kultūrsociālo stabilitāti, izmantojot ģimenes atkalapvienošanos (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2016. gada 21. aprīlis, Khachab, C‑558/14, EU:C:2016:285, 26. punkts; 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā), C‑930/19, EU:C:2021:657, 83. punkts, kā arī 2022. gada 1. augusts, Bundesrepublik Deutschland (Ģimenes atkalapvienošanās ar nepilngadīgu bēgli), C‑273/20 un C‑355/20, EU:C:2022:617, 58. punkts).
41
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar ģimenes atkalapvienošanos saistītajiem pasākumiem jāatbilst pamattiesībām, – it īpaši tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kas garantētas Hartas 7. pantā un 24. panta 2. un 3. punktā, – saskaņā ar kuriem dalībvalstīm pieteikumi par ģimenes atkalapvienošanos jāizskata attiecīgo bērnu interesēs un rūpējoties par ģimenes dzīves sekmēšanu (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2019. gada 13. marts, E., C‑635/17, EU:C:2019:192, 56. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 1. augusts, Bundesrepublik Deutschland (Ģimenes atkalapvienošanās ar nepilngadīgu bēgli), C‑273/20 un C‑355/20, EU:C:2022:617, 59. punkts).
42
Direktīvas 2003/86 15. pants, kā tas izriet no tās 15. apsvēruma, pilnībā atbilst šim ģimenes aizsardzības mērķim, ļaujot apgādnieka ģimenes locekļiem, kas saņēmuši uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, iegūt no apgādnieka neatkarīgu statusu, lai veicinātu viņu integrāciju, atvieglojot viņu piekļuvi izglītībai, nodarbinātībai un profesionālajai apmācībai.
43
Šajā kontekstā šīs direktīvas 15. panta 3. punkta otrajam teikumam ir īpašs mērķis aizsargāt apgādnieka ģimenes locekļus, piešķirot tiem no apgādnieka neatkarīgu statusu pat pirms piecu gadu uzturēšanās termiņa beigām, kas dod automātisku piekļuvi šim statusam saskaņā ar šī 15. panta 1. punkta pirmo daļu, nodrošinot šiem ģimenes locekļiem tādas uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī, kuras neizrietētu no viņu atkarības no pēdējā minētā, ja šī atkarība izraisa īpašas grūtības, ko izraisa ģimenes stāvoklis, radīdams viņiem, kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 46. punktā, reālu vajadzību pēc aizsardzības, piešķirot patstāvīgu uzturēšanās atļauju.
44
Šajā aspektā jānorāda, ka pretēji Spānijas valdības apgalvotajam nav nozīmes tam, ka patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanas attiecīgajiem ģimenes locekļiem saskaņā ar minētās direktīvas 15. panta 3. punkta otro teikumu sekas varētu būt šīs ģimenes nošķiršana, ciktāl apgādniekam uzturēšanās atļaujas uzņēmējā dalībvalstī zaudēšanas dēļ varētu būt pienākums atgriezties savā trešajā izcelsmes valstī, savukārt šie ģimenes locekļi varētu turpināt uzturēties šajā dalībvalstī.
45
Proti, kā izriet no šī sprieduma 40.–42. punkta, Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrajā teikumā izvirzītais mērķis ne vienmēr sakrīt ar šīs direktīvas plašāko mērķi. Lai gan tās mērķis kopumā ir aizsargāt ģimeni, veicot atkalapvienošanos, šīs direktīvas 15. panta 3. punkta otrā teikuma mērķis savukārt ir aizsargāt ģimeni, saistībā ar iepriekšēju ģimenes atkalapvienošanos piešķirot tās attiecīgajiem ģimenes locekļiem neatkarīgu statusu, kas noteiktos gadījumos var atvieglot viņu nodalīšanos no apgādnieka un līdz ar to izraisīt atsevišķu ģimenes locekļu nošķiršanos.
46
Tādējādi Tiesa ir norādījusi, ka Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrā teikuma mērķis, piešķirot patstāvīgu uzturēšanās atļauju, ir aizsargāt trešās valsts valstspiederīgo, kas ieceļojis uzņēmējas dalībvalsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās nolūkā un bijis tādas ģimenē notikušas vardarbības upuris, ko laulības laikā veicis apgādnieks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 69., 70., 85. un 89. punkts).
47
Šādu jēdziena “īpaši sarežģīti apstākļi” Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē interpretāciju apstiprina pamatojuma priekšlikumam Padomes direktīvai par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, ko Komisija iesniedza 1999. gada 1. decembrī (COM(1999) 638, galīgā redakcija, 22. lpp.)izklāsts, saskaņā ar kuru šīs tiesību normas mērķis tostarp ir aizsargāt sievietes, kas cietušas no vardarbības savās ģimenēs un nevar tikt sodītas ar uzturēšanās atļaujas atsaukšanu, ja viņas nolemj atstāt savu mājsaimniecību, kā arī tādu sieviešu, atraitņu, šķirtu vai atraidītu sieviešu situāciju, kuras nokļūtu īpaši smagā situācijā, ja viņām būtu jāatgriežas savā izcelsmes valstī.
48
Turklāt šie piemēri pārklājas ar tiem, kuri minēti Pamatnostādņu Direktīvas 2003/86 piemērošanai 5.3. punktā un kuros kā piemēri “īpaši sarežģītiem apstākļiem” Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē ir minēti ne tikai vardarbības ģimenē pret sievietēm un bērniem gadījumi, kā arī gadījumi, kad attiecīgā persona būtu īpaši sarežgītā ģimenes situācijā, ja tā būtu spiesta atgriezties savā izcelsmes valstī, bet arī noteikti piespiedu laulību gadījumi vai sieviešu dzimumorgānu kropļošanas risks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 64. punkts).
49
Trešām kārtām, iepriekš minēto interpretāciju apstiprina konteksts, kādā iekļaujas Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkts un kāds tas izriet, pirmkārt, no šo tiesību normu veidojošo divu teikumu kopuma.
50
Proti, saskaņā ar Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta pirmo teikumu atraitnības, šķiršanās, nošķiršanās vai taisnā augšupējā vai lejupējā līnijā pirmās pakāpes radinieku nāves gadījumā valstij, kā izriet no vārda “var”, vienkārši ir iespēja izsniegt patstāvīgu uzturēšanās atļauju personām, kas ieceļojušas ģimenes atkalapvienošanās dēļ, šajā ziņā īstenojot savu rīcības brīvību, lai gan šādas situācijas jau pašas par sevi var tikt uzskatītas par situācijām, kas attiecīgajām personām rada būtiskas grūtības.
51
Savukārt, kā norādīts šā sprieduma 32. un 36. punktā, minētā 15. panta 3. punkta otrais teikums dalībvalstīm uzliek pienākumu paredzēt noteikumus, kas nodrošina šādas patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu ”īpaši sarežģītu apstākļu” gadījumā šīs tiesību normas izpratnē.
52
No šādas gradācijas šī 15. panta 3. punkta sistēmā izriet, ka tā otrais teikums attiecas uz ģimenes situācijām, kam smaguma pakāpe ir vēl lielāka nekā tām, uz kurām jau attiecas tā pirmais teikums saistībā ar attiecīgā ģimenes locekļa nestabilitāti vai neaizsargātību, un tādējādi šīm situācijām jāpārsniedz normālas ģimenes dzīves parastā neparedzamība.
53
Tomēr pretēji Spānijas valdības apgalvotajam no tā nevar secināt, ka pastāvētu saikne starp minētā 3. punkta diviem teikumiem tādā ziņā, ka “īpaši sarežģītos apstākļus”, uz kuriem attiecas šīs tiesību normas otrais teikums, katrā ziņā būtu jāizraisa laulības saišu pārtraukšanai, kas izriet no, piemēram, nāves, laulības šķiršanas vai nošķiršanās, kuras minētas minētās tiesību normas pirmajā teikumā.
54
Proti, lai neatņemtu Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrajam teikumam jebkādu lietderīgo iedarbību un neapdraudētu šīs tiesību normas mērķi – piešķirt attiecīgajiem ģimenes locekļiem no apgādnieka statusa neatkarīgu statusu –, situācijas, uz kurām attiecas šī norma, nevar tikt reducētas tikai uz grūtībām, kas izriet no laulības saišu saraušanas, jo grūtību, ar kurām var saskarties apgādnieka ģimenes loceklis, smagums var nebūt saistīts ar šādu saišu saraušanu un gluži pretēji, var izrietēt no laulības saišu saglabāšanas, it īpaši vardarbības ģimenē, piespiedu laulību vai sieviešu dzimumorgānu kropļošanas riska gadījumā, sevišķi tad, ja uzturēšanās tiesību zaudēšanas gadījumā apgādniekam varētu būt jāatgriežas savā izcelsmes valstī.
55
Tādējādi no tā izriet, kā to pamatoti norāda Komisija, ka Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrajā teikumā minētajiem “īpaši sarežģītajiem apstākļiem” jāizriet no attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo ģimenes situācijas plašā nozīmē, un nav nozīmes tam, vai šī situācija ir vai nav saistīta ar laulības saišu saraušanu.
56
Otrkārt, šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2004/38 13. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts, kuram attiecībā uz Savienības pilsoņu ģimenes locekļiem ir tāds pats mērķis kā Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrajam teikumam, proti, nodrošināt aizsardzību ģimenes locekļiem, kuri ir vardarbības ģimenē upuri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 70. un 89. punkts).
57
Arī Direktīvas 2004/38 13. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā paredzēts, ka laulības šķiršana, laulības atzīšana par spēkā neesošu vai reģistrētu partnerattiecību izbeigšana neizraisa Savienības pilsoņu ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību zaudēšanu, ja tas ir pamatots ar īpaši grūtiem apstākļiem, skaidri kā piemēru šādām situācijām minot faktu, ka persona ir ģimenē notikušas vardarbības upuris “laulības vai reģistrēto partnerattiecību laikā”, un tādējādi no tā skaidri izriet, ka šādas situācijas var rasties, ja laulības saites netiek sarautas.
58
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka “īpaši sarežģītu apstākļu” Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē pastāvēšanai jākonstatē, ka trešās valsts valstspiederīgais, kurš uzturas uzņemošās dalībvalsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās dēļ, ģimenes apstākļu dēļ saskaras ar apstākļiem, kuri pēc būtības ir ļoti nopietni jeb smagi vai kas rada viņam lielu trauslumu jeb neaizsargātību, radot viņam patiesu vajadzību pēc aizsardzības, ko nodrošina patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršana, neatkarīgi no tā, vai laulības saites ir vai nav sarautas.
59
No tā izriet, ka ar to vien, ka apgādnieka ģimenes locekļi ir nepilngadīgi bērni, vai ar to, ka pēdējo minēto uzturēšanās atļaujas zaudēšana ir sekas apgādniekam raksturīgajiem apstākļiem, piemēram, tam, ka viņš ir izdarījis noziedzīgu nodarījumu, nepietiek, lai pamatotu patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, pamatojoties uz “īpaši sarežģītu apstākļu” esamību Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē.
60
It īpaši attiecībā uz šo otro apstākli jāuzsver, ka ģimenes locekļu uzturēšanās atļaujas zaudēšana no viņu gribas neatkarīgu apstākļu dēļ atspoguļo principu, saskaņā ar kuru atbilstoši Direktīvā 2003/86 izvirzītajiem mērķiem, kas atgādināti šī sprieduma 40. un 41. punktā, kamēr attiecīgie ģimenes locekļi nav ieguvuši patstāvīgas uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz šīs direktīvas 15. pantu, viņu uzturēšanās tiesības ir atvasinātas no attiecīgā apgādnieka uzturēšanās tiesībām, kuru mērķis ir veicināt pēdējā minētā integrāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Y. Z. u.c. (Krāpšana ģimenes atkalapvienošanās jomā) (C‑557/17, EU:C:2019:203, 47. punkts).
61
Šajā ziņā jāatgādina, ka, ņemot vērā apgādnieka centrālo nozīmi ar Direktīvu 2003/86 izveidotajā sistēmā, šīs direktīvas mērķiem un tās pamatā esošajai loģikai atbilst tas, ka apgādnieka uzturēšanās atļaujas zaudēšana vai tās nepagarināšana viņam raksturīgu iemeslu dēļ principā var ietekmēt ģimenes atkalapvienošanās procesu un it īpaši šī apgādnieka ģimenes locekļiem piešķirtās uzturēšanās atļaujas (pēc analoģijas” skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Y. Z. u.c. (Krāpšana ģimenes atkalapvienošanās jomā) (C‑557/17, EU:C:2019:203, 46. punkts).
62
Tāpat, tā kā Direktīvas 2003/86 mērķis saskaņā ar tās 1. pantu ir paredzēt nosacījumus ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā, šīs tiesības ir rezervētas šādiem valstspiederīgajiem, un to apstiprina šīs direktīvas 2. panta c) un d) punktā ietvertā jēdzienu “apgādnieks” un “ģimenes atkalapvienošanās” definīcija. Tomēr apgādnieks, kuram ir atņemta uzturēšanās atļauja, vairs nevar tikt uzskatīts par tādu, kas likumīgi dzīvo dalībvalsts teritorijā. Tātad a priori ir pamatoti, ka uzturēšanās atļaujas, kas ir piešķirtas viņa ģimenes locekļiem, pamatojoties uz Direktīvu 2003/86, arī var tikt atsauktas vai nepagarinātas, nepastāvot iespējai šiem pēdējiem atsaukties uz “īpaši sarežģītiem apstākļiem” šīs direktīvas 15. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē tikai tādēļ vien, ka atsaukšanas iemesls ir neatkarīgs no viņu gribas (pēc analoģijas” skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Y. Z. u.c. (Krāpšana ģimenes atkalapvienošanās jomā) (C‑557/17, EU:C:2019:203, 48. punkts).
63
Tādējādi uz pirmo līdz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otrais teikums jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēts, ka kompetentajai valsts iestādei ir pienākums, pamatojoties uz “īpaši sarežģītu apstākļu” šīs tiesību normas izpratnē pastāvēšanu, apgādnieka ģimenes locekļiem izsniegt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, ja viņi ir zaudējuši savu uzturēšanās atļauju no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vai ja tajā ietilpst nepilngadīgi bērni.
Par ceturto līdz sesto jautājumu
Par pieņemamību
64
Spānijas valdība apgalvo, ka piektais jautājums nav pieņemams, jo tas neattiecas uz Savienības tiesību interpretāciju. Ne Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punktā, ne 17. pantā neesot paredzēti noteikumi par citu personu kā tikai pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniedzēja uzklausīšanu, un Savienības tiesībās neesot nevienas tiesību normas par nepilngadīgo bērnu rīcībspēju administratīvajā procesā.
65
Turklāt šis jautājums šķietot hipotētisks, jo iesniedzējtiesas nolēmumā, pirmkārt, neesot sniegta neviena norāde par pamatlietā aplūkoto nepilngadīgo bērnu vecumu un, otrkārt, tajā esot minēts, ka visi attiecīgie ģimenes locekļi ir iesnieguši pieteikumu par ilgtermiņa uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, no kā izrietot, ka visi šie ģimenes locekļi kopīgi esot piedalījušies administratīvajā procesā. Turklāt minētais jautājums esot balstīts uz “neizpildāmu premisu”, saskaņā ar kuru nepilngadīgie bērni varētu atsaukties uz uzturēšanās tiesībām ārpus ģimenes. Katrā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma neizrietot, ka šo bērnu māte būtu lūgusi, lai šie bērni tiktu uzklausīti, un neesot nekādu norāžu par viņu interešu konflikta situāciju.
66
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa ir uzdevusi saistībā ar pašas noteikto tiesisko regulējumu un faktiskajiem apstākļiem un kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saiknes ar faktisko situāciju pamatlietā vai pamatlietas priekšmetu vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
Šajā gadījumā, pirmām kārtām, jākonstatē, ka jautājums par to, vai nepilngadīgiem bērniem saskaņā ar Savienības tiesībām ir tiesības tikt uzklausītiem pirms tiek pieņemts lēmums par atteikumu pagarināt viņu uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās dēļ, attiecas uz uzdotā jautājuma būtību, nevis uz tā pieņemamību.
68
Otrām kārtām, šo jautājumu nevar uzskatīt par hipotētisku, jo pamatlieta saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmuma skaidro formulējumu attiecas uz tāda lēmuma likumību, ar kuru kompetentā valsts iestāde ir atteikusi abiem nepilngadīgajiem bērniem pamatlietā, kuriem bija uzturēšanās atļauja ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, pagarināt šo atļauju pēc tam, kad apgādnieks bija zaudējis savu uzturēšanās atļauju.
69
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka iesniedzējtiesas nolēmumā nav norādīts precīzs šo abu nepilngadīgo bērnu vecums. Šādas norādes neesamība attiecībā uz pamatlietas faktiem, kuru noteikšana ir vienīgi iesniedzējtiesas kompetencē, nekādi neietekmē uzdotā jautājuma pieņemamību, jo tas neliedz Tiesai sniegt iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi uz šo jautājumu, veicot lūgto Savienības tiesību interpretāciju.
70
Tāpat, runājot par Spānijas valdības apgalvotajiem apstākļiem, saskaņā ar kuriem šajā gadījumā abi nepilngadīgie bērni esot iesnieguši pieteikumu kopā ar citiem ģimenes locekļiem, viņu māte neesot lūgusi, lai viņi tiktu uzklausīti, un neesot izteikti nekādi apgalvojumu par norādēm uz interešu konfliktu, jākonstatē, ka tie attiecas arī uz faktiem, kuru vērtējums ir vienīgi iesniedzējtiesas kompetencē pamatlietas izspriešanas nolūkā. Līdz ar to šie apstākļi neietekmē piektā jautājuma pieņemamību.
71
Tādēļ šis jautājums ir jāuzskata par pieņemamu.
Par lietas būtību
72
Ar ceturto līdz sesto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/86 17. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas ļauj kompetentajai valsts iestādei pieņemt lēmumu par atteikumu pagarināt apgādnieka ģimenes locekļiem izsniegto uzturēšanās atļauju, iepriekš neveicot individuālu viņu situācijas pārbaudi un neuzklausot viņus, un, ja tas tā ir, vai tad, ja šis lēmums attiecas uz nepilngadīgu bērnu, ir jāuzklausa arī šis bērns.
73
Pirmkārt, attiecībā uz valsts kompetentajai iestādei veicamās pārbaudes apjomu jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/86 17. panta skaidro formulējumu dalībvalstīm pieteikuma noraidīšanas vai uzturēšanās atļaujas atsaukšanas vai nepagarināšanas gadījumā ir pienācīgi jāņem vērā attiecīgās personas ģimenes attiecību veids un pastāvība, tās uzturēšanās laiks uzņēmējā dalībvalstī, kā arī ģimenes, kultūras vai sociālo saišu esamība ar savu izcelsmes valsti.
74
Līdz ar to kompetentajai valsts iestādei, īstenojot Direktīvu 2003/86, it īpaši ir jāveic attiecīgā ģimenes locekļa situācijas individuāls izvērtējums, kurā tiek ņemti vērā visi atbilstošie lietas apstākļi un kurā attiecīgajā gadījumā īpaša uzmanība tiek pievērsta attiecīgo bērna interesēm un ģimenes dzīves veicināšanai. Konkrēti, tādi apstākļi kā attiecīgo bērnu vecums, to situācija viņu izcelsmes valstī un atkarības pakāpe no vecākiem var ietekmēt nepieciešamās pārbaudes apjomu un intensitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 13. marts, E., C‑635/17, EU:C:2019:192, 58. un 59. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
75
Šī izvērtēšana jāveic, ņemot vērā šajā direktīvā izvirzītos mērķus (spriedums, 2022. gada 1. augusts, Bundesrepublik Deutschland (Ģimenes atkalapvienošanās ar nepilngadīgu bēgli), C‑273/20 un C‑355/20, EU:C:2022:617, 61. punkts) un veicot līdzsvarotu un saprātīgu visu iesaistīto interešu izvērtējumu (spriedums, 2016. gada 21. aprīlis, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
76
Līdz ar to uzturēšanās atļaujas atteikums nevar notikt automātiski (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Y. Z. u.c. (Krāpšana ģimenes atkalapvienošanās jomā), C‑557/17, EU:C:2019:203, 51. punkts, kā arī 2019. gada 12. decembris, G.S. un V.G. (Sabiedriskās kārtības apdraudējums), C‑381/18 un C‑382/18, EU:C:2019:1072, 65. punkts).
77
No tā izriet, ka lēmums par atteikumu pagarināt apgādnieka ģimenes locekļiem piešķirtu uzturēšanās atļauju var tikt pieņemts tikai pēc individuālas pārbaudes, kurā tiek ņemti vērā visi atbilstošie apstākļi saistībā ar šo ģimenes locekļu situāciju, it īpaši apstākļi, kas ļauj kompetentajai valsts iestādei izvērtēt, vai attiecībā uz viņiem pastāv iemesli, kuri pamato patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu saskaņā ar Direktīvas 2003/86 15. panta 3. punkta otro teikumu tādēļ, ka pastāv “īpaši sarežģīti apstākļi” šīs tiesību normas izpratnē.
78
Šajā ziņā, protams, tas, ka attiecīgie ģimenes locekļi uzturēšanās atļauju ir zaudējuši no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vai ka starp viņiem ir nepilngadīgi bērni, pats par sevi – kā izriet no šī sprieduma 59.–63. punkta – nevar pierādīt šādus “īpaši sarežģītus apstākļus”. Tomēr nevar izslēgt, ka kopā ar citiem attiecīgo personu ģimenes dzīves apstākļiem, kuri, šķiet, pamatlietā nav pieminēti, šie elementi varētu palīdzēt pamatot patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu saskaņā ar šo 15. panta 3. punkta otro teikumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Y. Z. u.c. (Krāpšana ģimenes atkalapvienošanās jomā) (C‑557/17, EU:C:2019:203, 54. un 55. punkts).
79
Otrkārt, attiecībā uz tiesībām tikt uzklausītam jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šīs pamattiesības, kuras jāievēro pat tad, ja piemērojamajā tiesiskajā regulējumā tas nav skaidri paredzēts (skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 11. decembris, Boudjlida, C 249/13, EU:C:2014:2431, 39. punkts un tajā minētā judikatūra), garantē ikvienai personai iespēju administratīvajā procesā un pirms ikviena lēmuma, kas var nelabvēlīgi ietekmēt tās intereses, pieņemšanas lietderīgi un efektīvi izteikt savu viedokli (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2022. gada 12. maijs, Boshab/Padome, C‑242/21 P, EU:C:2022:375, 57. un 58. punkts, kā arī 2022. gada 29. septembris, HIM/Komisija, C‑500/21 P, EU:C:2022:741, 42. un 43. punkts), ar precizējumu, ka šīs tiesības katrā ziņā neietver pienākumu sniegt šai personai tiesības izteikties mutiski (rīkojums, 2019. gada 21. maijs, Le Pen/Parlaments, C‑525/18 P, EU:C:2019:435, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
80
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka tiesības tikt uzklausītam nozīmē arī to, ka kompetentajai valsts iestādei jāvelta visa nepieciešamā uzmanība apsvērumiem, kurus iesniegusi attiecīgā persona, rūpīgi un objektīvi izvērtējot visus atbilstošos elementus konkrētajā gadījumā un detalizēti pamatojot savu lēmumu, un no principa ievērot tiesības uz aizstāvību izriet pienākums pietiekami precīzi un konkrēti pamatot lēmumu, lai tādējādi ļautu ieinteresētajai personai saprast tās pieteikuma noraidīšanas iemeslus (spriedums, 2014. gada 11. decembris, Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
81
Šajā gadījumā jākonstatē, tāpat kā to dara Komisija, ka lēmums atteikt pagarināt apgādnieka ģimenes locekļiem piešķirtu uzturēšanās atļauju acīmredzami var nelabvēlīgi ietekmēt šo personu intereses, līdz ar to pirms šāda lēmuma pieņemšanas kompetentajai valsts iestādei viņi ir jāuzklausa.
82
Attiecībā uz jautājumu par to, vai tai jāuzklausa arī nepilngadīgie bērni, jāatgādina, ka Hartas 24. panta 1. punktā prasīts, lai bērni varētu brīvi paust savu viedokli un lai šis viedoklis atbilstīgi bērnu vecumam un briedumam tiktu ņemts vērā jautājumos, kas viņus skar.
83
Turklāt Hartas 24. panta 2. punktā arī ir noteikts, ka kompetentajai valsts iestādei jāņem vērā bērna intereses.
84
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šī pēdējā minētā tiesību norma nozīmē, ka visās darbībās, ko dalībvalstis veic, piemērojot Direktīvu 2003/86 attiecībā uz bērniem, prioritāri ir jāņem vērā bērna intereses (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 1. augusts, Bundesrepublik Deutschland (Ģimenes atkalapvienošanās ar nepilngadīgu bēgli), C‑273/20 un C‑355/20, EU:C:2022:617, 42. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
85
Tādējādi uzklausīšanas – ko bērna interešu prioritāte obligāti neprasa – lietderīgums jāizvērtē, katrā atsevišķā gadījumā ņemot vērā prasības, kas saistītas ar šīm prioritārajām interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, AguirreZarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, 63. un 64. punkts).
86
No tā izriet, ka Hartas 24. panta noteikumos paredzēta nevis bērna uzklausīšana kā tāda, bet gan bērna iespēja tikt uzklausītam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, AguirreZarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, 62. punkts).
87
No tā izriet, ka bērna tiesības tikt uzklausītam neparedz, ka obligāti jānotiek uzklausīšanai, bet prasa, lai šim bērnam būtu pieejamas likumiskas procedūras un nosacījumi, kas viņam ļauj brīvi paust savu viedokli, un lai šis viedoklis tiktu noskaidrots.
88
Tādējādi, ja atteikums pagarināt uzturēšanas atļauju attiecas uz nepilngadīgu bērnu, dalībvalstīm ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai šim bērnam nodrošinātu reālu un faktisku iespēju tikt uzklausītam atbilstīgi viņa vecumam vai brieduma pakāpei.
89
Līdz ar to uz ceturto līdz sesto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2003/86 17. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā kompetentajai valsts iestādei ir ļauts pieņemt lēmumu atteikt apgādnieka ģimenes locekļiem izsniegtās uzturēšanās atļaujas pagarināšanu, iepriekš individuāli neizvērtējot viņu situāciju un neuzklausot viņus. Ja šis lēmums attiecas uz nepilngadīgu bērnu, dalībvalstīm ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai šim bērnam nodrošinātu reālu un faktisku iespēju tikt uzklausītam atbilstīgi viņa vecumam vai brieduma pakāpei.
Par tiesāšanās izdevumiem
90
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos 15. panta 3. punkta otrais teikums
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēts, ka kompetentajai valsts iestādei ir pienākums, pamatojoties uz “īpaši sarežģītu apstākļu” šīs tiesību normas izpratnē pastāvēšanu, apgādnieka ģimenes locekļiem izsniegt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, ja viņi ir zaudējuši savu uzturēšanās atļauju no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vai ja tajā ietilpst nepilngadīgi bērni.
2)
Direktīvas 2003/86 17. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā kompetentajai valsts iestādei ir ļauts pieņemt lēmumu atteikt apgādnieka ģimenes locekļiem izsniegtās uzturēšanās atļaujas pagarināšanu, iepriekš individuāli neizvērtējot viņu situāciju un neuzklausot viņus. Ja šis lēmums attiecas uz nepilngadīgu bērnu, dalībvalstīm ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai šim bērnam nodrošinātu reālu un faktisku iespēju tikt uzklausītam atbilstīgi viņa vecumam vai brieduma pakāpei.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.