62024CJ0080
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2025. gada 9. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 2008/48/EK – 22. panta 2. punkts – Šīs direktīvas imperatīvais raksturs – Patērētāja prasījuma pret banku cesija trešai personai – Direktīva 93/13/EEK – 6. panta 1. punkts – 7. panta 1. punkts – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Cesijas līguma noteikumu negodīguma, kas nav šajā tiesā izskatāmā strīda priekšmets, pārbaude, kuru valsts tiesa veic pēc savas ierosmes
Lietā C‑80/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Varšavas Centra rajona tiesa Varšavā, Polija) iesniegusi ar 2024. gada 22. janvāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 1. februārī, tiesvedībā
Zwrotybankowe.pl sp. z o.o.
pret
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda ceturtās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši M. Kondinanci [M. Condinanzi], N. Jēskinens [N. Jääskinen] un R. Frendo [R. Frendo] (referente),
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Zwrotybankowe.pl sp. z o.o. vārdā – A. Tomaszewska, radca prawny,
–
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. vārdā A. Kuzawińska, M. Malciak un W. J. Wandzel, adwokaci,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Kienapfel un U. Małecka, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 30. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.) 22. panta 2. punktu, kā arī Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp saskaņā ar Polijas tiesībām dibinātu sabiedrību ar ierobežotu atbildību Zwrotybankowe.pl sp. z o.o. un banku Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. (turpmāk tekstā – “PKO Bank Polski”) par patērētāja, kuras cesionāre ir prasītāja pamatlietā, saistībām pret šo banku.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 93/13
3
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums ar tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt [turpināt būt spēkā] bez negodīgajiem noteikumiem.”
4
Šīs direktīvas 7. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Direktīva 2008/48
5
Direktīvas 2008/48 22. panta “Saskaņošana un šīs direktīvas obligāta piemērošana” 2. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāji nevar atteikties no tiesībām, kas viņiem piešķirtas ar valstu tiesību aktiem, ar kuriem īsteno šo direktīvu vai kuri atbilst šai direktīvai.”
6
Saskaņā ar šīs direktīvas 23. pantu “Sankcijas”:
“Dalībvalstis pieņem noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par valsts noteikumu, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, pārkāpumiem, un veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu sankciju īstenošanu. Paredzētajām sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.”
Polijas tiesības
7
Ar 2011. gada 12. maijaustawa o kredycie konsumenckim (Likums par patēriņa kredītu; Dz. U. Nr. 126, 715. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums par patēriņa kredītu”), Polijas tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 2008/48.
8
Likuma par patēriņa kredītu 45. panta 1. punktā noteikts:
“Ja kreditors rīkojas pretrunā [šī likuma] 29. panta 1. punktam, 30. panta 1. punkta 1.–8., 10., 11. un 14.–17. apakšpunktam, 31.–33. pantam, 33.a pantam un 36.a–36.c pantam, patērētājs, pēc tam kad ir iesniedzis kreditoram rakstveida paziņojumu, līgumā noteiktajā termiņā un kārtībā atmaksā kredītu bez procentiem un citiem ar kredītu saistītiem maksājumiem, kuri pienākas kreditoram.”
9
1964. gada 23. aprīļaustawa Kodeks cywilny (Civilkodekss; 1964. gada Dz. U. Nr. 16, 93. pozīcija) 509. panta 1. punktā, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, noteikts:
“Kreditors bez parādnieka piekrišanas var cedēt parādu trešai personai (prasījumu tiesību nodošana), ja vien tas nav pretrunā likumam, līguma noteikumiem vai saistības būtībai.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
10
Ar prasību Zwrotybankowe.pl lūdza iesniedzējtiesu Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Varšavas Centra rajona tiesa Varšavā, Polija) piespriest PKO Bank Polski tai samaksāt 4537,45 Polijas zlotus (PLN) (aptuveni 1050 EUR), kā arī likumiskos nokavējuma procentus un tiesāšanās izdevumus.
11
Zwrotybankowe.pl šo prasību cēla, pamatojoties uz cesijas līgumu, kas noslēgts ar patērētāju (turpmāk tekstā – “cesijas līgums”); ar šo cesijas līgumu patērētājs tai bija cedējis jebkādas finansiāla prasījuma tiesības, ko tas varētu piedzīt no PKO Bank Polski. Pamatlietā aplūkotais prasījums izrietot no tādas sankcijas piemērošanas, kas paredzēta Likuma par patēriņa kredītu 45. panta 1. punktā, ar ko ievieš Direktīvas 2008/48 23. pantu, jo šī banka ir pārkāpusi informēšanas pienākumu, kas tai ir saistošs saskaņā ar šo likumu. Cesijas līgumā noteikts, ka apmaiņā pret attiecīgo cesiju šim patērētājam pienākas 50 % no prasījuma pamatsummas, kas atgūta no minētās bankas.
12
PKO Bank Polski lūdz noraidīt minēto prasību, apgalvojot, ka Zwrotybankowe.pl attiecībā uz viņu nav tiesību celt prasību, jo prasījuma, ko lūgts atgūt, raksturs ir pretrunā tam, ka tas varētu tikt cedēts trešajām personām. Pēc būtības šī banka apgalvo, ka jebkurā gadījumā tā nav pārkāpusi informēšanas pienākumus saistībā ar kredītlīgumu, kas noslēgts ar minēto patērētāju.
13
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa, pirmām kārtām, vēlas noskaidrot, kā interpretējams Direktīvas 2008/48 22. panta 2. punktā paredzētais aizliegums, saskaņā ar kuru patērētājs nevar atteikties no tiesībām, kas tam piešķirtas ar attiecīgajām valsts tiesību normām. Šī tiesa arī vaicā, vai šis aizliegums piemērojams arī valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajai iespējai, ka patērētājs savas tiesības cedē trešai personai, kas tās īstenos savā vārdā un kas pēc tam no iegūtajām summām iekasēs tostarp atlīdzību 50 % un atlikušos 50 % atmaksās patērētājam.
14
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka Direktīvas 2008/48/EK 22. panta 2. punktā minētais vārds “atteikties” būtu jāinterpretē plaši, attiecinot to arī uz šādu situāciju. Proti, šīs direktīvas galvenais mērķis esot aizsargāt attiecīgo patērētāju pret negodīgiem noteikumiem patērētāju kredītlīgumos, nevis radīt peļņas avotu trešām personām, kuras nav noslēgtā kredītlīguma puses.
15
Otrām kārtām, gadījumā, ja šāda plaša interpretācija netiktu atbalstīta, iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai saistībā ar tās pienākumu pēc savas ierosmes izvērtēt līguma noteikuma negodīgumu ir arī pēc savas ierosmes jāizvērtē starp patērētāju cedentu un viņa cesionāru noslēgtā cesijas līguma noteikumi, ja šis līgums ir juridisks pamats prasībai, ar kuru šis cesionārs no kreditora piedzen patērētāja prasījumus.
16
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka konkrētajā gadījumā cesijas līguma noteikumu negodīguma konstatēšana varētu izraisīt tā spēkā neesību, kālab Zwrotybankowe.pl nebūtu tiesību celt prasību un līdz ar to prasība pamatlietā būtu jānoraida.
17
Šī tiesa uzsver negatīvās sekas, kas rastos attiecīgajam patērētājam, kurš šādos apstākļos nesaņemtu pat to no kreditora piedzīto prasījuma daļu, kāda noteikta cesijas līgumā. Turklāt cesijas līguma noteikuma negodīguma pārbaude notiktu bez patērētāja klātbūtnes un ar valsts procesuālajiem noteikumiem saistītu iemeslu dēļ nevarētu viņam nodrošināt iespēju piedalīties procesā un izteikt viedokli par šo jautājumu.
18
Šādos apstākļos Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Varšavas Centra rajona tiesa Varšavā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2008/48] 22. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru patērētājam tiesības, kas viņam piešķirtas ar valsts tiesību aktiem, ar kuriem īstenota šī direktīva, ir atļauts nodot trešai personai, kas nav patērētājs?
2)
Vai [Direktīvas 93/13] 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiesas pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt līguma noteikuma negodīgumu attiecas arī uz noteikumu, kas ietverts prasījuma cesijas līgumā, kurš noslēgts starp patērētāju un trešo personu, ja tiesvedībā tiesā trešā persona ar šo līgumu pamato savas tiesības celt prasību pret pārdevēju vai piegādātāju, kas ir patērētāja sākotnējais darījuma partneris?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
19
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2008/48 22. panta 2. punktam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas patērētājam ļauj cedēt trešai personai, kura nav patērētājs, prasījumu, kas saistīts ar tādu tiesību pārkāpumu, ko tam piešķir valsts tiesiskais regulējums, ar kuru transponē šo direktīvu.
20
Vispirms jānorāda, ka apstāklis, ka strīds pamatā ir tikai starp pārdevējiem vai piegādātājiem, nav šķērslis ne Direktīvas 2008/48, ne Direktīvas 93/13 piemērošanai, jo šo direktīvu piemērošanas joma ir atkarīga nevis no šī strīda pušu identitātes, bet gan no pamatlietā aplūkotā kredītlīguma pušu statusa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 11. septembris, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, 20. punkts, un 2020. gada 18. novembris, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 53. un 54. punkts).
21
Konkrētajā gadījumā pamatlietā aplūkotais prasījums ir radies no kredītlīguma, kas noslēgts starp patērētāju un PKO Bank Polski, un to saskaņā ar cesijas līgumu ieguva Zwrotybankowe.pl, tādēļ pamatlietas strīdā piemērojamas šīs abas direktīvas.
22
Turklāt jāatgādina, ka Direktīva 2008/48 ir pieņemta ar divkāršu mērķi – nodrošināt visiem Eiropas Savienības patērētājiem augstu un līdzvērtīgu viņu interešu aizsardzības līmeni un sekmēt labi funkcionējoša patēriņa kredīta iekšējā tirgus izveidi (spriedumi, 2019. gada 5. septembris, Pohotovosť, C‑331/18, EU:C:2019:665, 41. punkts, kā arī 2020. gada 26. marts, Mikrokasa un Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, 44. punkts un tajā minētā judikatūra). It īpaši šīs direktīvas 22. panta 2. punkts garantē augstu patērētāju aizsardzības līmeni, aizliedzot tiem atteikties no tiesībām, kuras tiem piešķirtas ar minēto direktīvu.
23
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā tiesību normā ietvertais vārds “atteikties” jāinterpretē plaši, iekļaujot cesijas tiesības, kas attiecīgajam patērētājam ir paredzētas Direktīvā 2008/48, un tādējādi varētu nepieļaut šādu cesiju, pat ja tā ir atļauta valsts tiesībās.
24
Vispirms jānorāda, ka Direktīvas 2008/48 22. panta 2. punkta formulējums neprecizē, kas jāsaprot ar atteikšanos no tiesībām, kuras patērētājiem piešķirtas ar valsts tiesībām, ar ko īsteno šo direktīvu. Tātad šī tiesību norma jāanalizē, ņemot vērā kontekstu, kādā tā tiek lietota, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķus, kādi atgādināti šā sprieduma 22. punktā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 26. aprīlis, Landespolizeidirektion Steiermark (Robežkontroles pie iekšējām robežām maksimālais ilgums), C‑368/20 un C‑369/20, EU:C:2022:298, 56. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
25
Šajā ziņā Tiesai jau ir bijusi iespēja interpretēt Savienības tiesību normu, kuras mērķis ir nodrošināt augsta līmeņa aizsardzību vājai līguma pusei šīs puses tiesību cesijas komercsabiedrībai gadījumā. Proti, lietā, kurā pasludināts 2024. gada 29. februāra spriedums Eventmedia Soluciones (C‑11/23, EU:C:2024:194), Tiesa būtībā pārbaudīja, vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.), 15. pants ļauj līgumā paredzēt noteikumu, ar kuru aizliegta tādu tiesību cesija, kuras piemīt pasažierim attiecībā uz faktisku aviopārvadātāju, tostarp tiesības uz kompensāciju. 15. panta “Atteikšanās no saistību izpildes izslēgšana” 1. punktā noteikts, ka šajā regulā noteiktās aviopārvadātāju saistības attiecībā uz pasažieriem nedrīkst ierobežot vai atcelt, jo īpaši paredzot atkāpi vai ierobežojošu noteikumu pārvadājumu līgumā.
26
Tiesa ir nospriedusi, ka, ņemot vērā mērķi nodrošināt aviopasažieru augsta līmeņa aizsardzību un nodrošināt aviopasažieru tiesību uz kompensāciju efektivitāti, par nepieņemamām minētā 15. panta izpratnē jāuzskata ne tikai atkāpes vai ierobežojumi, kas tieši attiecas uz šīm tiesībām, bet arī tie, kuri par sliktu šiem pasažieriem ierobežo minēto tiesību īstenošanas nosacījumus salīdzinājumā ar piemērojamajām tiesību normām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. februāris, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, 43. punkts).
27
Proti, lai nodrošinātu aviopasažieru augsta līmeņa aizsardzību un ļautu tiem efektīvi īstenot to tiesības, jānodrošina, ka aviopasažieris, uz kuru attiecas lidojuma atcelšana, var brīvi izvēlēties visefektīvāko veidu, kā aizstāvēt savas tiesības, tostarp ļaujot viņam izlemt vērsties tieši pie apkalpojošā aviopārvadātāja, vērsties kompetentajās tiesās vai, ja tas paredzēts attiecīgajos valsts tiesību aktos, nodot savu prasījumu trešai personai, lai izvairītos no grūtībām un izmaksām, kas viņu personīgi var atturēt no vēršanās pret šo pārvadātāju ierobežotas finansiālas rocības dēļ (spriedums, 2024. gada 29. februāris, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, 44. punkts).
28
Tātad Tiesa ir secinājusi, ka mērķim nodrošināt aviopasažieru augsta līmeņa aizsardzību ir pretrunā tas, ka pārvadājuma līgumā tiek iekļauts noteikums, kas aviopasažieriem aizliedz nodot tiesības, kuras tiem izriet no Regulas Nr. 261/2004 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. februāris, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, 46. punkts).
29
No tā pēc analoģijas izriet, ka mērķim nodrošināt patērētājiem augsta līmeņa aizsardzību ir pretrunā Direktīvas 2008/48 22. panta 2. punktā iekļautā vārda “atteikties” plaša interpretācija, kādu atbalsta iesniedzējtiesa, jo tas izraisītu aizliegumu šiem patērētājiem cedēt arī tiesības, kuras tiem izriet no šīs direktīvas. Proti, šāda cesija ir viena no tiesiskajām iespējām, kas, iespējams, paredzētas attiecīgajās valsts tiesību sistēmās, lai patērētājiem ļautu aizstāvēt viņu tiesības, aiztaupot sev grūtības un izdevumus, kas var tos atturēt no personīgas vēršanās pret attiecīgo pārdevēju vai piegādātāju.
30
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2008/48 22. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru patērētājam ir atļauts trešai personai, kas nav patērētājs, cedēt prasījumu saistībā ar tādu tiesību pārkāpumu, kas viņam piešķirtas ar valsts tiesisko regulējumu, ar kuru transponēta šī direktīva.
Par otro jautājumu
31
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa var vai pat tai ir pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt patērētāja noslēgta prasījuma cesijas līguma noteikuma negodīgumu, ja tajā izskatāmais strīds starp sabiedrību cesionāri un pārdevēju vai piegādātāju ir nevis par šo cesijas līgumu, bet gan par patērētāja prasījumu attiecībā uz šo pārdevēju vai piegādātāju.
32
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlieta attiecas uz prasījumu, kurš izriet no kredītlīguma, kas noslēgts starp PKO Bank Polski un patērētāju, kura cesionāre ir Zwrotybankowe.pl. Tātad cesijas līgums nav šī strīda priekšmets un minētais patērētājs nav puse Zwrotybankowe.pl sāktajā procesā.
33
Tādējādi, uzzinājusi par cesijas līgumu, no kura Zwrotybankowe.pl guvusi tiesības celt prasību, iesniedzējtiesa norāda, ka, lai pamatotu otro prejudiciālo jautājumu, Tiesas judikatūrā ir noteikts pienākums valsts tiesai, tiklīdz tās rīcībā ir šajā ziņā vajadzīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, pēc savas ierosmes pārbaudīt līguma noteikuma iespējamo negodīgumu.
34
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesai, ja tās rīcībā ir šajā ziņā vajadzīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ir pienākums pēc savas ierosmes izvērtēt tāda līguma noteikuma negodīgumu, kas ietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, un tādējādi novērst spēku samēra līdzsvara trūkumu starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 26. punkts).
35
Līdz ar to – vispirms – Tiesa ir uzsvērusi arī, ka pārbaude pēc savas ierosmes, kas valsts tiesai, kurā celta prasība, noteikti jāveic saskaņā ar Direktīvu 93/13, attiecas tikai uz līguma noteikumiem, kuru negodīgums var tikt konstatēts, pamatojoties uz valsts tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos ietvertajiem tiesiskajiem vai faktiskajiem apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 27. punkts).
36
Turpinot – tā ir precizējusi, ka minētajai valsts tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes veikt pierādījumu vākšanas pasākumus, ja minētajos lietas materiālos jau ietvertie tiesiskie un faktiskie apstākļi raisa nopietnas šaubas par dažu to noteikumu negodīgumu, kuri, lai arī patērētājs tos nav apstrīdējis, ir saistīti ar strīda priekšmetu, un ka līdz ar to pārbaudes pēc savas ierosmes īstenošana, kas jāveic šai tiesai, prasa veikt šādus pierādījumu vākšanas pasākumus (spriedums, 2020. gada 11. marts, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 38. punkts). Proti, bez efektīvas kontroles pār iespējami negodīgiem attiecīgā līguma noteikumiem netiktu nodrošināta ar Direktīvu 93/13 piešķirto tiesību ievērošana (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Profi Credit Polska, C‑419/18 un C‑483/18, EU:C:2019:930, 66. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
37
Visbeidzot – Tiesa tomēr ir nospriedusi, ka valsts tiesai – tās izskatīšanā esošā strīda priekšmeta robežās – saistībā ar aizsardzību, kāda saskaņā ar Direktīvu 93/13 piešķirama patērētājiem, pēc savas ierosmes jāizvērtē līguma noteikums, lai novērstu, ka patērētāja iebildumi attiecīgā gadījumā tiek noraidīti ar likumīgā spēkā stājušos nolēmumu, lai gan šos iebildumus būtu bijis iespējams apmierināt, ja patērētājs nezināšanas dēļ nebūtu palaidis garām izdevību atsaukties uz šī noteikuma negodīgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 32. punkts).
38
No šā sprieduma 34.–37. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka valsts tiesas pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt līguma noteikumu attiecas uz tādiem līguma noteikumiem, kuri, lai arī attiecīgais patērētājs tos nav apstrīdējis, ietverti līgumā, kas ir strīda priekšmets, un ka šo pārbaudi attaisno prasība par aizsardzību, kas saskaņā ar Direktīvu 93/13 piešķirama šim patērētājam.
39
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Zwrotybankowe.pl lūdz, lai PKO Bank Polski tiktu piespriests samaksāt prasījumu, kas izriet no kredītlīguma, ko patērētājs noslēdzis ar šo banku, kā sekas tam, ka, noslēdzot šo līgumu, neesot ievērots Direktīvā 2008/48 paredzētais informēšanas pienākums. PKO Bank Polski aizstāvībai tostarp apgalvo, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/48 22. panta 2. punktu šāds prasījums, kuru prasītāja pamatlietā guvusi no tiesībām celt prasību, nevar būt cesijas līguma priekšmets.
40
No tā izriet, ka līguma noteikums, ko iesniedzējtiesa norāda prejudiciālajā jautājumā, neietilpst tajā izskatāmā strīda priekšmeta robežās – līdz ar to šai tiesai pēc savas ierosmes atbilstoši šā sprieduma 37. punktā minētajai judikatūrai nav jāizvērtē aizsardzība, kas piešķirama šim patērētājam saskaņā ar Direktīvu 93/13.
41
Savukārt par prasību, ko patērētāja prasījuma cesionāre komercsabiedrība ir cēlusi pret pārdevēju vai piegādātāju, kurš noslēdzis līgumu ar šo patērētāju, jākonstatē – kā ģenerāladvokāte norāda secinājumu 32. punktā –, ka prasībai starp diviem pārdevējiem vai piegādātājiem nav raksturīgs tāds pats spēku samēra trūkums, kāds pastāv tiesvedībā starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju, kurš ir otra līgumslēdzēja puse (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. aprīlis, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, 38. punkts un tajā minētā judikatūra.
42
Proti, kā norādīts šā sprieduma 34. punktā, Tiesa jau ir uzsvērusi, ka nevienlīdzības spēku samērā starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju dēļ valsts tiesai pēc savas ierosmes jāizvērtē Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā ietilpstoša līguma noteikuma negodīgums un, to darot, jānovērš šāds spēku samēra trūkums.
43
No tā izriet – atšķirībā no šā sprieduma 34. punktā minētajā judikatūrā aplūkotās hipotēzes –, ka, lai nodrošinātu Direktīvā 93/13 iecerētās patērētāja aizsardzības sistēmas efektivitāti, valsts tiesai, kura izskata strīdu starp diviem pārdevējiem vai piegādātājiem, piemēram, komercsabiedrību, kas ir patērētāja tiesību cesionāre, un pārdevēju vai piegādātāju, kas noslēdzis līgumu ar šo patērētāju, nav pēc savas ierosmes jāpārbauda ar patērētāju noslēgtā līgumā ietverta noteikuma iespējamais negodīgums (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, 39. punkts).
44
Turklāt, kā norāda iesniedzējtiesa, šajā lietā viena vai vairāku cesijas līgumā ietvertu noteikumu negodīguma konstatējuma gadījumā, ja līgums nevarētu turpināt būt spēkā bez šiem noteikumiem, iespējamās sekas ir attiecīgā cesionāra, proti, Zwrotybankowe.pl, tiesību celt prasību tiesā neesība un tātad jebkādas kompensācijas par labu patērētājam cedentam saistībā ar šajā tiesā izskatāmo lieto neesība. Šāda situācija varētu kaitēt patērētāja efektīvai aizsardzībai, jo tam – vismaz tuvākajā laikā – tiktu liegta daļa no prasījuma, kuru viņš vēlas saņemt, izmantojot cesijas līgumu, pat nepastāvot iespējai šajā ziņā tikt uzklausītam, jo viņš nav tiesvedības puse.
45
No tā izriet, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts neprasa valsts tiesai pēc savas ierosmes izvērtēt tādā prasījuma cesijas līgumā ietverta noteikuma iespējamo negodīgumu, kas noslēgts starp patērētāju un šī patērētāja tiesību cesionāru, ja valsts tiesā izskatāmais strīds attiecas nevis uz šo cesijas līgumu, bet šī patērētāja prasījumu attiecībā uz banku, kura ar to bija noslēgusi kredītlīgumu.
46
Šādos apstākļos tikai valsts tiesa var izvērtēt, vai un kādā mērā šīs valsts tiesības tai atļauj vai pat nosaka pienākumu pārbaudīt Zwrotybankowe.pl tiesību celt prasību pastāvēšanu, it īpaši, izvērtējot tāda līguma saturu, kas, iespējams, tai piešķir tiesības celt prasību, bet kas nav tajā izskatāmā strīda priekšmets. Savienības tiesību efektivitātes principa ievērošana tomēr nevar sniegties tiktāl, ka valsts procesuālās tiesību normas piemērošana padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina tostarp ar Direktīvu 93/13 piešķirto tiesību piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 17. maijs, SPV Project 1503 u.c., C‑693/19 un C‑831/19, EU:C:2022:395, 60. punkts). Tātad šai valsts tiesai jāraugās, lai šī tiesību norma neradītu attiecīgajam patērētājam nelabvēlīgas sekas, nepastāvot iespējai izvirzīt savus argumentus uz sacīkstes principu balstītas debatēs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. aprīlis, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, 44. punkts).
47
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai pēc savas ierosmes nav jāpārbauda patērētāja noslēgta prasījuma cesijas līguma noteikuma negodīgums, ja tajā izskatāmais strīds starp komercsabiedrību cesionāri un pārdevēju vai piegādātāju attiecas nevis uz šo cesijas līgumu, bet gan uz šī patērētāja prasījumu pret šo pārdevēju vai piegādātāju.
Par tiesāšanās izdevumiem
48
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 87/102/EEK 22. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru patērētājam ir atļauts trešai personai, kas nav patērētājs, cedēt prasījumu saistībā ar tādu tiesību pārkāpumu, kas viņam piešķirtas ar valsts tiesisko regulējumu, ar kuru transponēta šī direktīva.
2)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesai pēc savas ierosmes nav jāpārbauda patērētāja noslēgta prasījuma cesijas līguma noteikuma negodīgums, ja tajā izskatāmais strīds starp komercsabiedrību cesionāri un pārdevēju vai piegādātāju attiecas nevis uz šo cesijas līgumu, bet gan uz šī patērētāja prasījumu pret šo pārdevēju vai piegādātāju.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.