62019CC0343
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 2. aprīlī (
1
)
Lieta C‑343/19
Verein für Konsumenteninformation
pret
Volkswagen AG
(Landesgericht Klagenfurt (Klāgenfurtes apgabaltiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – Jurisdikcija lietās par atbildību par neatļautu darbību vai kvazideliktu – Vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu – Automobiļu dzinēju izplūdes gāzu emisiju vērtību manipulācija
1.
1976. gadā Tiesa pirmo reizi saskārās ar jautājumu, ka likumdevējs bija atstājis atklātu Briseles konvencijas (
2
) 5. panta 3. punktu. Tai bija jāizlemj, vai, lai noteiktu jurisdikciju, “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu”, bija vieta, kurā bija radies šis kaitējums, vai arī vieta, kurā bija iestājies notikums, kas to izraisījis (
3
).
2.
Lai nodrošinātu lietderīgu interpretāciju starptautiskās jurisdikcijas starp dalībvalstīm sadales sistēmai, Tiesa paturēja iespēju izmantot abus piesaistes kritērijus. Šis risinājums (kas attiecīgajā lietā bija vissaprātīgākais) pārvērtās par paradigmu. Tīri teorētiski tam ir nozīme, ņemot vērā to, ka jebkurai ārpuslīgumiskai atbildībai ir nepieciešams notikums, zaudējums un cēloņsakarība starp tiem.
3.
Praksē risinājums nav tik skaidrs, izņemot vienkāršos gadījumos, kāds ir risināts, piemēram, spriedumā Bier. Vienkāršs gadījums nav it īpaši tāds gadījums, kad kaitējums pēc savas būtības neizpaužas materiāli: tā notiek ar kaitējumu, kas ietekmē nevis konkrētas personas vai lietas fizisko neaizskaramību, bet gan vispārēji ietekmē mantu.
4.
Tiesai, kas ir risinājusi šos jautājumus vairākkārt un no dažādiem skatpunktiem (
4
), tagad ir iespēja pilnveidot savu judikatūru par Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (
5
) 7. panta 2. punktu.
I. Atbilstošās tiesību normas. Regula Nr. 1215/2012
5.
Tās 16. apsvērumā ir noteikts:
“Papildus atbildētāja domicilam vajadzētu būt alternatīviem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatā ir cieša saistība starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu tiesvedības norisi. Ciešas saistības pastāvēšanai būtu jānodrošina juridiskā noteiktība un jānovērš iespējamība, ka prasību pret atbildētāju ceļ viņam saprātīgi neparedzamā dalībvalsts tiesā. Tas ir jo īpaši svarīgi strīdos par ārpuslīgumiskām saistībām, kas izriet no privātās dzīves un personas tiesību aizskārumiem, tostarp no goda aizskaršanas un neslavas celšanas.”
6.
II nodaļā (“Jurisdikcija”) ir ietverta iedaļa “Vispārīgi noteikumi” (4., 5. un 6. pants) un vēl viena iedaļa “Īpašā jurisdikcija” (7., 8. un 9. pants).
7.
Saskaņā ar 4. pantu:
“1.   Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt minētās dalībvalsts tiesā neatkarīgi no viņu pilsonības.
[..]”
8.
Saskaņā ar 7. pantu:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citā dalībvalstī:
[..]
2)
lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu;
[..].”
II. Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9.
Verein für Konsumenteninformation [Patērētāju informācijas apvienība] (turpmāk tekstā – “VKI”) ir patērētāju tiesību aizsardzības organizācija ar juridisko adresi Austrijā. Tās darbības mērķis tostarp ir vērsties tiesā ar prasībām patērētāju tiesību aizsardzībai, kuras tie šajā nolūkā ir tai cedējuši.
10.
2018. gada 6. septembrīVKI cēla prasību iesniedzējtiesā pret Volkswagen AG, kas ir saskaņā ar Vācijas tiesībām reģistrēta sabiedrība ar juridisko adresi Vācijā, kur tā ražo transportlīdzekļus.
11.
VKI savā prasībā īsteno 574 mehānisko transportlīdzekļu pircēju cedētās tiesības uz kompensāciju. Tā prasa arī atzīt Volkswagen atbildību par vēl nenosakāma apmēra zaudējumiem. Abi prasījumi ir saistīti ar pārveidošanas ierīces (manipulāciju programmatūra), kas izmēģinājuma testos noslēpa faktiskās izplūdes gāzu emisiju vērtības, uzstādīšanu neatbilstoši Savienības tiesību normām (
6
).
12.
VKI apgalvo, ka visi patērētāji, kas tai ir cedējuši savus prasījumus, Austrijā bija nopirkuši vai nu no transportlīdzekļu tirgotāja, vai no privāta pārdevēja transportlīdzekļus, kas bija aprīkoti ar Volkswagen izstrādātu motoru. Šie pirkumi notika, pirms 2015. gada 18. septembrī atklātībā nonāca informācija par ražotāja izplūdes gāzu manipulācijām.
13.
VKI uzskata – kaitējums transportlīdzekļu īpašniekiem esot tāds, ka tie, ja būtu bijuši informēti par apgalvoto manipulāciju, iespējams, vai nu nebūtu iegādājušies transportlīdzekļus vispār, vai būtu iegādājušies tos par zemāku pirkuma cenu. Summas starpība starp transportlīdzekļa, kam veikta manipulācija, cenu un faktiski samaksāto pirkuma cenu ir uzskatāma par uzticības zaudējumu, kas ir jākompensē. Pakārtoti – VKI pamato savu prasījumu ar to, ka gan jauno, gan lietoto automobiļu tirgū transportlīdzekļa vērtība, kam ir veikta manipulācija, salīdzinājumā ar transportlīdzekli, kuram nav veikta manipulācija, ir ievērojami zemāka.
14.
VKI apgalvo arī, ka pircējiem nodarīto kaitējumu ir pastiprinājis palielināts degvielas patēriņš, sliktāka šo transportlīdzekļu vai to dzinēju veiktspēja vai lielāks detaļu nodilums. Turklāt esot gaidāma turpmāka attiecīgo transportlīdzekļu tirgus vērtības samazināšanās, kam var sekot arī citi apgrūtinājumi, piemēram, attiecīgo transportlīdzekļu izmantošanas aizliegumi vai reģistrācijas izmantošanai satiksmē atsaukšana. Prasības celšanas brīdī dažu zaudējumu apmērs vēl neesot nosakāms vai tie vēl neesot radušies, tādēļ VKI prasība šajā aspektā ir tikai deklaratīva.
15.
Saistībā ar tiesas, kurā celta prasība, starptautisko jurisdikciju VKI atsaucas uz regulas 7. panta 2. punktu.
16.
Volkswagen lūdz noraidīt VKI prasījumus un apstrīd iesniedzējtiesas starptautisko jurisdikciju.
17.
Šādos apstākļos Landesgericht Klagenfurt (Klāgenfurtes apgabaltiesa, Austrija) ir uzdevusi šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā par “vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu”, var uzskatīt vietu dalībvalstī, kurā ir radies kaitējums, ja šo kaitējumu veido vienīgi finansiāli zaudējumi, kas tieši izriet no citā dalībvalstī veiktas prettiesiskas darbības?”
III. Analīze
A. Ievads
18.
Regulas 7. panta 2. punkts, kas piedāvā prasītājam vispārējai jurisdikcijai alternatīvu jurisdikciju (proti, atbildētāja domicilam dalībvalstī atbilstošu jurisdikciju, kas ir noteikta regulas 4. panta 1. punktā), vienmēr ir bijis izaicinājums interpretētājam (
7
).
19.
Tā kā situācijas, ar kurām var pamatot prasību “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”, ir daudzveidīgas un neviendabīgas, Tiesai bija jāsaskaras ar normas interpretāciju ļoti dažādos apstākļos un laika gaitā arī apstākļos, kas atšķiras no tiem, kuri bija iedomājami tiesību akta pieņemšanas brīdī (
8
). Tai ir nācies to pielāgot un papildināt, ņemot vērā dalībvalstu iesniegtos prejudiciālos jautājumus (
9
).
20.
Tomēr pastāv vairākas nemainīgas vadlīnijas par normas interpretāciju: tajās noteikto principu galvenais uzdevums, proti, noteikumu paredzamība (pusēm) un kompetentās tiesas un strīda tuvums; interese saglabāt īpašās jurisdikcijas noteikuma lietderīgumu jurisdikcijas sadales sistēmas ietvaros, tomēr nepieļaujot plašu interpretāciju (
10
); un šī noteikuma neitralitāte attiecībā uz pusēm. Šī interpretācija katrā ziņā ir autonoma, neatkarīga no “notikuma” un “zaudējuma” definīcijas valstu tiesību sistēmās kā materiāltiesiskās normās, kas ir piemērojamas civiltiesiskajai atbildībai (
11
).
21.
Regulas 7. panta 2. punktā ir prasīta īpaši cieša saistība starp tiesu un strīdu. Šī saistība kalpo tam, lai garantētu tiesisko drošību un izvairītos no tā, ka persona būtu atbildētāja tādā dalībvalsts tiesā, ko nevarēja saprātīgi paredzēt. Turklāt tā nodrošina pareizu tiesvedību un procesa lietderīgu organizāciju (
12
).
22.
Ja prettiesiska darbība un tās sekas notiek dažādās dalībvalstīs, jurisdikcijas kritērijs sadalās, pieņemot, ka ārpuslīgumiskās atbildības jomā abas vietas sniedz būtisku saikni ar strīdu. Šajos apstākļos prasītājs var izvēlēties starp jurisdikcijām, ceļot savu prasību.
23.
Kritērijs, kas ir noteikts regulas 7. panta 2. punktā, tādējādi saglabā savu lietderīgo iedarbību, kas tiktu zaudēta, ja norma tiktu interpretēta tikai kā kaitējuma rašanās vieta, jo šī vieta mēdz sakrist ar atbildētāja domicilu (
13
). Divu jurisdikciju līdzāspastāvēšana nevienā gadījumā nav atmesta (
14
).
24.
Regulas 7. panta 2. punkts nav paredzēts kā jurisdikcija prasītāja aizsardzībai. Lai arī no sistemātiskuma skatpunkta to varētu uzskatīt par kompensāciju par actor sequitor rei (
15
) noteikumu, tas nenozīmē, ka tas sistemātiski būtu piemērojams par labu cietušās personas domicila valsts tiesām (forum actoris) (
16
). Šādu jurisdikciju tā ir pieņēmusi tikai, ja (un tādēļ ka) cietušās personas domicils ir arī kaitējuma materializēšanās vieta (
17
).
25.
Pamatojoties uz šiem faktoriem, kombinējot tos, Tiesa ir izstrādājusi regulas 7. panta 2. punkta interpretācijas vadlīnijas attiecībā uz “vietu, kur kaitējums ir materializējies”, dažkārt vispārējās un dažkārt īpašās jomās:
–
Vispārīgi un saistībā ar šo lietu Tiesa ir noraidījusi nebūtiskas kaitējumu kategorijas: šīs normas izpratnē būtisks ir tikai sākotnējais, nevis secīgais kaitējums (
18
); tikai kaitējums, ko ir cietusi tiešā cietusī persona, nevis persona, kas to cietusi “rikošetā” (
19
).
–
Attiecībā uz atsevišķām īpašām jomām (piemēram, atbildība par personas tiesību pārkāpumu internetā) Tiesa ir pieņēmusi aizskartās personas interešu centra kritēriju (
20
). Tiesa tādā veidā ir mēģinājusi atrast līdzsvaru par labu tiesību subjektam, kompensējot interneta globalitāti (
21
).
26.
Ja apgalvotais kaitējums ir tikai finansiāls, Tiesa ir noteikusi kritērijus, kurus es aplūkošu turpmāk.
B. Atbilde uz prejudiciālo jautājumu
27.
Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumu, kas ir līdzīgs jautājumam, kura rezultātā radās spriedums Universal, sākumā ir jānosaka apgalvotā kaitējuma veids: vai tas ir sākotnējs vai secīgs un vai tas ir materiāls vai tikai finansiāls (
22
). Ir arī jānosaka, vai personas, kas ir cedējušas savas prasības VKI kā personas, kas ir tiesīgas saņemt prasīto kompensāciju, ir tiešās vai netiešās cietušās personas.
28.
Pēc tam, ņemot vērā to, kā ir kvalificēts kaitējums, būs jāprecizē attiecīgā vieta jurisdikcijas noteikšanas nolūkā.
29.
Iesniedzējtiesa arī jautā, vai ir jākoriģē iznākums, kas tiek panākts iepriekš minētajā darbībā, ņemot vērā paredzamības un tuvuma apsvērumus. Es uzskatu – tagad ir svarīgi norādīt, ka apstiprinoša atbilde nozīmētu būtiskas izmaiņas līdz šim dominējošajā regulas 7. panta 2. punkta interpretācijā un piemērošanā.
30.
Personas, kas iestājušās lietā, savos apsvērumos ir paudušas citas šaubas par normas interpretāciju, bet, tā kā tās nav paustas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, es par to neizteikšu viedokli (
23
).
1.
Kaitējuma veids: sākotnējs vai secīgs, materiāls vai mantisks. Tiešās un netiešās cietušās personas
31.
Iesniedzējtiesa saista kaitējumu ar pašu programmatūru, kas pēc iekļaušanas transportlīdzeklī veido tā defektu. Tā uzskata to par sākotnēju kaitējumu, jo pircēju mantas samazinājums ir tikai secīgs kaitējums (
24
).
32.
Tā piemin arī personas, kas ir cietušas zaudējumu: vai tie ir VKI pārstāvētie patērētāji vai visi automobiļu pircēji, sākot no pirmajiem pircējiem un importētājiem. Otrajā gadījumā personas, kuru tiesības aizstāv VKI, kā pēdējie šajā ķēdē nebūtu tiešie cietušie.
33.
Izvērtējot kaitējuma veidu, ir lietderīgi nošķirt kaitējumu radījušo notikumu jomu no sekām (kaitējuma), ko tā izraisa:
–
Lietas ražošana ar vai bez trūkumiem ietilpst pirmajā jomā. Tā to ir uzskatījusi Tiesa spriedumā Zuid‑Chemie par atbildību par kaitējumu, kas radies produkta ar trūkumiem dēļ (
25
).
–
Zaudējumi (precīzāk – kaitējums) ir notikumu negatīvās sekas prasītāja ar likumu aizsargāto interešu jomā (
26
).
34.
Pamatojoties uz iepriekš minēto, šajā lietā kaitējumu radījušais notikums būtu programmatūras, kas maina transportlīdzekļa gāzu emisijas datus, instalēšana transportlīdzeklī tā ražošanas procesā.
35.
Kaitējums šī notikuma dēļ, manuprāt, ir sākotnējs un mantisks.
36.
Normālos apstākļos (ja nebūtu nekādu defektu) lietas iegāde iegulda mantā, kurā tā iekļaujas, vērtību, kas ir vismaz līdzvērtīga vērtībai, kas par to [no mantas] ir atdota (un kas pirkuma gadījumā ir cena, kas tiek samaksāta par lietu).
37.
Ja transportlīdzekļa vērtība jau pirkuma brīdī, jo to iegādājas jau ar sākotnēju defektu, ir zemāka nekā samaksātā cena, samaksātā cena neatbilst saņemtajai vērtībai. Starpība starp samaksāto cenu un pretī saņemtās materiālās lietas vērtību rada mantisku zaudējumu, kas rodas transportlīdzekļa iegādes brīdī (kas tomēr noskaidrosies tikai vēlāk).
38.
Vai transportlīdzekļa kā materiālas lietas pastāvēšana liedz kvalificēt kaitējumu kā mantisku? Es tā neuzskatu. Kad informācija par automobiļa patiesajām īpašībām kļuva publiski zināma, pircēji konstatēja nevis to, ka viņiem ir mazāk transportlīdzekļa vai ir cits transportlīdzeklis, bet gan to, ka ir transportlīdzeklis ar mazāku vērtību: faktiski mazāk mantas. Transportlīdzeklis kā fiziska lieta simbolizē mantisku samazinājumu un ļauj identificēt šī zaudējuma izcelsmi. Bet šajā gadījumā tas nemaina kaitējuma, ko programmatūras manipulācija ir nodarījusi pircējiem, nemateriālo būtību.
39.
Atkārtošu, ka šis mantiskais zaudējums ir sākotnējs, nevis secīgs: tas rodas tieši no notikuma, kas rada kaitējumu (dzinēja manipulācija), nevis no prasītāja iepriekš ciesta un tā paša notikuma izraisīta kaitējuma.
40.
Attiecībā uz cietušo personu veidu es uzskatu, ka personas, kas iegādājās automobiļus (un cedēja savas tiesības VKI to aizsardzībai tiesas ceļā), ir tiešie cietušie regulas 7. panta 2. punkta izpratnē. Viņu apgalvotais zaudējums nav sekas iepriekšējam zaudējumam, ko ir cietušas citas personas pirms šiem pircējiem.
41.
Faktiski transportlīdzekļu vērtības zudums neizpaudās līdz brīdim, kad dzinēju manipulācija kļuva zināma publiski. Dažos gadījumos prasītāji var būt tiešie lietotāji, kas ir saņēmuši transportlīdzekli no cita iepriekšēja lietotāja: bet iepriekšējais lietotājs nebija saskāries ar jebkādu kaitējumu, jo kaitējums tajā brīdī bija slēpts un neatklājās līdz vēlākam laikam, tad radot sekas īpašniekam. Šī iemesla dēļ nevar runāt par pirmo pircēju zaudējumu ietekmi uz nākamajiem pircējiem.
2.
Vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu
42.
Valsts tiesa jautā tikai par to, kā noteikt vietu, kur materializējies zaudējums, nevis par vietu, kur iestājies notikums, kas to radījis. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir skaidri pateikts, ka, valsts tiesas ieskatā, kaitējumu radījušais notikums iestājies tur, kur ražoti manipulētie transportlīdzekļi, proti, Vācijā.
43.
Tādējādi saskaņā ar vispārēju noteikumu uz transportlīdzekļu ražotāju kā personu, kuras domicils ir Vācijā, principā attiektos šīs dalībvalsts tiesu jurisdikcija. Bet, tā kā prasības pamats bija neatļauta darbība vai kvazidelikts, šī persona var būt arī atbildētāja citā dalībvalstī, konkrēti, tās vietas tiesās, kurā materializējies zaudējums.
3.
Vieta, kur ir materializējies zaudējums
a)
Vispārējā pieeja
1) Tikai finansiāla kaitējuma rašanās vieta Tiesas judikatūrā
44.
VKI prasības pamatā, kā jau norādīju, nav materiāls kaitējums personai vai lietai, bet gan tikai finansiāls kaitējums.
45.
Tiesas judikatūrā vieta, kur kaitējums ir materializējies, ir tā vieta, kurā notikuma kaitīgās sekas izpaužas konkrēti (
27
).
46.
Fiziska kaitējuma neesamība apgrūtina šādas vietas noteikšanu un rada nenoteiktību jau no tiesvedības sākuma. Vienlaikus šī pati neesamība rada šaubas par iespēju paturēt šo vietu kā jurisdikcijas noteikumu regulas 7. panta 2. punkta izpratnē. Nav pārsteidzoši, ka, ņemot vērā iepriekšējos prejudiciālos jautājumus, Tiesai ir ierosināts atteikties no izvēles starp vietu, kur ir iestājies notikums, kas ir radījis kaitējumu, un kaitējuma rašanās vietu tikai mantiska kaitējuma gadījumos (
28
).
47.
Tiešām pastāv argumenti par labu šādam ierosinājumam. Jurisdikcijas sadalīšanās nav nosacījums attiecīgās normas piemērošanai; tā ir pamatota, tādēļ ka un ja jurisdikcijas piešķiršana atbilst “[kādām] objektīvām vajadzībām [..] no pierādījumu [vai] tiesvedības organizācijas viedokļa” (
29
). Spriedumā Bier ietvertā interpretācija netiecās papildināt jurisdikcijas prasības par ārpuslīgumisko atbildību, bet gan drīzāk nenoraidīt atbilstošos piesaistes kritērijus prasību būtisko elementu – notikuma un kaitējuma – analīzē.
48.
Šajā nozīmē varbūt izvēli “kaitējuma materializēšanās vieta” nevajadzētu izmantot noteiktos gadījumos (
30
): a) ja šī zaudējuma veids neļauj noteikt, kur zaudējums ir noticis, piemērojot vienkāršu pārbaudi (
31
); b) ja vieta jānosaka, izmantojot fikciju (
32
); un c) ja tiesvedību ir plānots īstenot neparedzamā vietā vai vietā, ko var ietekmēt prasītājs (
33
).
49.
Šajā jautājumā atgādināšu, ka 2002. gada 19. februāra spriedumā Besix Tiesa izslēdza Briseles konvencijas 5. panta 1. punkta (tagad regulas 7. panta 1. punkts) piemērošanu saistībām, kam “nevar noteikt precīzu vietu un sasaistīt ar tiesu, kas būtu konkrēti piemērota izskatīt ar šīm saistībām saistīto strīdu” (
34
).
50.
Tā kā regulas 7. panta 1. un 2. punktam ir tādi paši tuvuma un paredzamības mērķi, risinājums, kas der 1. punktam, varētu derēt arī 2. punktam.
51.
Protams, Tiesa nav izslēgusi vietas, kur kaitējums ir materializējies, ja tas ir tikai mantisks (
35
), tiesu jurisdikciju. Tomēr, lai arī netiek noraidīta iecere saglabāt šo iespēju, dažkārt tiek izmantots šis risinājums. Šāda argumentācija nav unikāla, jo to piemēro lietās, kurās mantisks zaudējums ir konkurences tiesību pārkāpuma sekas (
36
), salīdzinājumā ar lietām, kuras izriet no neveiksmīgiem ieguldījumiem.
52.
Dažkārt Tiesa zaudējumu sasaista ar bezdarbību vai notikumu, kuru ir izraisījusi atbildētāja darbība pirms kaitējuma rašanās un kura piemērotība šķietami ir lielāka, lai arī tā nav absolūta, kā notiek, ja zaudējums ir sekas tam, ka kaut kas nenotiek.
–
Tā notika 2016. gada 21. decembra spriedumā Concurrence selektīvās izplatīšanas tīkla jomā: kaitējums, ko izplatītājs varēja lūgt atlīdzināt, bija pārdošanas apjoma samazināšanās un no tā izrietošais peļņas zudums (
37
).
–
Šajā jautājumā 2018. gada 5. jūlija spriedumā AB flyLAL‑Lithuanian Airlines finansiālie zaudējumi tika aplūkoti kopā ar uzņēmuma pārdošanas apjomu samazināšanos (
38
).
–
2019. gada 29. jūlija spriedumā Tibor‑Trans tika izvērtēts kaitējums, ko veidoja pārmērīgi lielās izmaksas, kas bija samaksātas, pērkot kravas automašīnas, ņemot vērā mākslīgi augsto cenu: Tiesa koncentrējās nevis uz to, kur tika samaksātas pārmērīgi lielās izmaksas, bet gan uz kravas automašīnas iegādi tirgū, ko ir skārusi pretkonkurences prakse (
39
).
53.
Mantiska zaudējuma rašanās attiecībā uz acīmredzamu darbību vai notikumu palīdz fiksēt to fiziski teritorijā vai tieši izvairās to darīt. Es neredzu iemeslu, kādēļ šo metodi nevarētu piemērot vispārēji (
40
), lai arī man šķiet atbilstoši brīdināt par tās riskiem: mantiskā zaudējuma attiecināšana uz tā tuvāko materiālo faktu var radīt pārmērīgas diskusijas par “sākotnējā” un “secīgā” zaudējuma kategorijām (
41
).
54.
Pats mantiskais zaudējums ir nonācis priekšplānā citos spriedumos, kuros Tiesa ir atzinusi, ka kaitējuma materializēšanās ir notikusi kontā, kurā paliek finansiālā kaitējuma saskaitāms atspoguļojums. Tā parasti notiek ieguldījumu jomā (
42
).
55.
Tomēr šajos gadījumos strīda un tiesas tuvuma vai pušu paredzamības pamatojumam ir nepieciešams, lai lietas elementi, kas nav kaitējuma materializēšanās vieta, izvērtējot kopumā, apstiprinātu šīs vietas piemērotību, nosakot jurisdikciju. Tas, kur ir radušies vai ir šie elementi, ļauj apstiprināt (vai, gluži pretēji, liek noraidīt) pārliecību par vietu, kas ir izvēlēta kā finansiāla zaudējuma vieta.
56.
Šajā (nesenajā) Tiesas judikatūrā, ko līdz šim veido tikai trīs spriedumi (
43
), argumentāciju saistībā ar regulas 7. panta 2. punktu veido divi posmi: noskaidrot, kur ir materializējies kaitējums, ir tikai viens no tiem. Kad šī vieta ir noteikta, tā automātiski nenozīmē prasīto tuvumu un paredzamību, bet gan ir atskaites punkts, kas ir jāapstiprina strīda citiem īpašajiem apstākļiem, izvērtējot kopumā (
44
).
57.
Lai gan šis pamatojums ir sarežģīts un atšķiras no citiem zaudējumu veidiem piemērotā pamatojuma, man nešķiet, ka Tiesas vērtējums būtu būtiski mainījies. Analīze neizvirza priekšplānā tuvumu vai paredzamību un nedod tiesības interpretētājam vienkārši izvērtēt lietas apstākļus, lai noteiktu vispiemērotāko tiesu, ņemot vērā šos parametrus. Šis aspekts ir radījis šaubas iesniedzējtiesai (
45
), tādēļ es tam pievērsīšos sīkāk turpinājumā.
2) “Īpašo apstākļu” kritērija tvērums
58.
Līdzšinējā judikatūrā Tiesa atsaucas uz lietas “īpašajiem apstākļiem”, lai precizētu jurisdikcijas kritēriju, kas attiecas uz “kaitējuma rašanās vietu”.
59.
Kā jau esmu paskaidrojis, šī precizēšana nozīmē pārbaudīt, vai pastāv informācija, kas nodrošina, ka vieta, kura noteikta kā kaitējuma rašanās vieta, ir tuva un paredzama saskaņā ar regulas standartiem. Tā tiek izpildītas abu pušu tiesību aizsardzības tiesā un procesa organizācijas prasības. Šādas pārbaudes nepieciešamība nav vispārēja, proti, tā neattiecas uz visu veidu zaudējumiem; tā pastāv vai var pastāvēt tikai mantisku zaudējumu gadījumā.
60.
Šo kritēriju neizmanto arī tam, lai tiesa, kura izskata lietu, salīdzinātu “kaitējumu radījušā notikuma vietu” un “kaitējuma rašanās vietu” un izvēlētos no tām vispiemērotāko.
61.
Es neapstrīdu, ka kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vietas un kaitējuma rašanās vietas līdzvērtība attiecībā uz tuvumu un paredzamību, kas ir noteikta spriedumā Bier, ir teorētiska vai ideāla. Šajā pašā spriedumā ir norādīts, ka nav atbilstoši izvēlēties vienu no tām un izslēgt otru, jo katra no tām var “atkarībā no apstākļiem” (
46
) sniegt derīgas norādes no pierādījumu un procesa organizācijas skatpunkta.
62.
Tomēr lietas apstākļu īpatnība nav derīgs kritērijs (un arī Tiesa to nav pieņēmusi), lai izšķirtos starp kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vietas un kaitējuma rašanās vietas tiesu jurisdikciju. Šāda izvēle ir apzināti atstāta prasītāja ziņā, un tas nozīmē pieņemt, ka tā galvenokārt atbildīs viņa interesēm.
63.
Tuvuma un tiesiskās drošības mērķu relatīvais raksturs turklāt ir regulas jurisdikcijas sadales sistēmas iezīme. Jebkura no tās 7. pantā noteiktajām tiesām atspoguļo likumdevēja īstenotu teorētisku paredzamības un tuvuma prasību ex ante izvērtēšanu.
64.
Šī izvērtējuma rezultāts pauž saprātīgu līdzsvaru starp abiem principiem, kas ir jāsaglabā, īstenojot šo noteikumu. Tā iepriekš Tiesa ir norādījusi, ka nav iespējams noraidīt regulas 7. pantā oficiāli noteiktā kritērija piemērošanas rezultātu, lai arī konkrētajā gadījumā tiktu noteikta tiesa, kurai nav saiknes ar strīdu. Atbildētājs var tikt iesūdzēts tās vietas tiesā, kas ir norādīta tiesību normā, tostarp, ja šādi noteiktā tiesa nav tiesa, kurai ir visciešākā saikne ar strīdu (
47
).
65.
Atsauce tekstā uz “tās tiesas jurisdikciju, kura objektīvi vislabāk var novērtēt, vai ir izpildīti personas, pret kuru ir celta prasība, atbildību veidojošie nosacījumi” (
48
), ne no metodes, ne rezultāta skatpunkta nenozīmē salīdzinājumu starp dažādām jurisdikcijām, kas varētu būt kompetentas kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vietā un kaitējuma rašanās vietā, meklējot katram gadījumam piemērotāko tiesu.
66.
Šis formulējums atspoguļo izvērtēšanu starp tiesisko drošību un strīda tuvumu, kas kristalizējas normā ietvertajā jurisdikcijas kritērijā. Citos spriedumos Tiesa izmanto atšķirīgus formulējumus, kā “īpaši cieša saikne” (
49
), kas neietver salīdzināšanas ideju. Tā kā tie nemaldina par tās iestādes uzdevumu, kura piemēro normu, šie pārējie formulējumi, manuprāt, ir vairāk piemēroti.
3) Precizējumi par “citiem īpašajiem apstākļiem”
67.
Kādi ir “citi īpašie apstākļi”, kam ir jāiestājas, lai pamatotu zaudējuma izpaušanās vietu, ja tas ir tikai finansiāls zaudējums, acīmredzami ir atkarīgs no katra strīda: šis formulējums liedz iespējamības ideju un liek aplūkot konkrēto gadījumu. Tomēr, manuprāt, vispārēji par citiem īpašajiem apstākļiem var uzskatīt:
–
pareizai tiesvedībai un procesa lietderīgai organizācijai noderīgus elementus un
–
faktorus, kas būtu varējuši tikt izmantoti, lai veidotu pušu pārliecību par to, kur celt prasību vai kur tās eventuāli varētu tikt iesūdzētas savas rīcības rezultātā (
50
).
68.
Tā labāk tiek izskaidrota informācija, ko Tiesa ir uzskaitījusi spriedumā Löber (
51
), kas ir šīs jaunās kārtības modelis. Šāda informācija ietver maksājumu izcelsmi (personīgā bankas konta un mijieskaita norēķina konta atrašanās vieta); prospekta izplatīšanas un vērtspapīru tirdzniecības un iegādes tirgu; ieguldītājas tiešo pārstāvju atrašanās vietu un tostarp tās domicilu.
69.
Iespējams, šie elementi palīdz prettiesiskas darbības, zaudējumu un cēloņsakarības starp tiem abiem pierādīšanā. Turklāt tie ir apstākļi, kuros ņem vērā strīda pušu skatpunktu: H. Löber – prasītāja – norādīja, ka viņas ieguldījumam nebija pārrobežu rakstura (
52
), Barclays Bank – atbildētājai – bija jābrīdina par iespējamību, ka atsevišķās dalībvalstīs privātpersonas, kas nav pietiekami informētas, veic ieguldījumus, kuri rada zaudējumus.
b)
Pašlaik izskatāmā lieta
1) Kaitējuma materializēšanās vieta
70.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jābūt piesardzīgiem, ja ir vēlme attiecināt uz jebkuru prasību par tikai mantiskiem zaudējumiem modus operandi, ka, piemērojot regulas 7. panta 2. punktu, vispirms ir jānosaka kaitējuma materializēšanās vieta un pēc tam jāapstiprina (vai jānoraida) tās piemērotība kā jurisdikcijas kritērijam, vispārēji izvērtējot šī gadījuma īpašos apstākļus.
71.
Attiecībā uz šo strīdu es uzskatu, ka pastāv paralēles ar lietām, kas bija pamatā spriedumiem Kolassa, Universal vai Löber. Es arī uzskatu, ka elements, kas varētu pamatot tās pašas metodes izmantošanu, nav transportlīdzeklis.
72.
Ja mantisko zaudējumu simbolizē konkrēts fizisks priekšmets, varētu domāt, ka tas un tā atrašanās vieta tiek izmantoti kā atskaites punkts, lai noteiktu jurisdikciju regulas 7. panta 2. punkta kontekstā (
53
). Tomēr tas, kur fiziski atrodas lieta laikā, kad rodas zaudējumi (
54
), kā bankas konta gadījumā, nav pietiekami: vēl jo vairāk, ja tas attiecas uz kustamu lietu.
73.
Transportlīdzekļa atrašanās vieta no atbildētāja skatpunkta ir neparedzama. Attiecībā uz tiesas un strīda tuvumu automašīnai ir mazāka nozīme nekā pierādījumiem par tās īpašumtiesībām un brīdi, kurā tā tika nopirkta, konkrētāk, ja, kā ir norādīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, nav nepieciešams izvērtēt katru atsevišķo transportlīdzekli, lai novērtētu kaitējumu (tas visiem cietušajiem ir noteikts vienādā procentuālajā izteiksmē no cenas) (
55
).
74.
Pareizais atskaites punkts savukārt ir darbība, saskaņā ar kuru lieta kļuva par cietušās personas mantas daļu un radīja kaitējumu. Kaitējuma materializēšanās vieta ir vieta, kur šāds darījums tika noslēgts; šīs vietas tiesām ir (starptautiska un teritoriāla) jurisdikcija, ja citi lietas īpašie apstākļi vienlīdz apstiprina jurisdikcijas piešķiršanu šīm tiesām.
75.
Starp šiem apstākļiem, kas ir jānosaka un jāizvērtē iesniedzējtiesai, vajadzētu būt ne tikai apstākļiem, kas ir saistīti ar cietušo personu (
56
), bet arī jebkādiem apstākļiem, kas norāda uz atbildētāja nodomu pārdot savus transportlīdzekļus dalībvalstī, kuras jurisdikcija tiek apspriesta (
57
) (un, ja iespējams, noteiktos šīs valsts apgabalos) (
58
).
2) “Citi īpašie apstākļi” un Austrijas tiesu jurisdikcija
76.
Es jau esmu norādījis, ka nav viegli abstrakti noteikt, kādi ir apstākļi, kam ir jāiestājas, lai pamatotu “kaitējuma rašanās” vietas tiesu jurisdikciju, vai vadlīnijas, lai veiktu visa kopuma analīzi. Bet noteiktības trūkums par vieniem un otriem apstākļiem rada regulas 7. panta 2. punkta nevienveidīgas piemērošanas risku un tostarp rada neskaidrības par metodi. Tā tas ir uzsvērts lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu noslēguma apsvērumos.
77.
Faktiski iesniedzējtiesa šaubās par to, ka transportlīdzekļu pirkšana un nodošana Austrijā ir pietiekama, lai pamatotu Austrijas tiesu jurisdikciju. Tā uzskata, ka cita informācija, kas attiecas uz faktiem, runā par labu kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vietas tiesām (Vācijas). Tās būtu “no efektīvas procesa vadīšanas viedokļa, it īpaši attiecībā uz tuvumu tiesvedības priekšmetam un pierādījumu iesniegšanas vienkāršību, [..] objektīvi labāk piemērotas noskaidrot, vai ir konstatējama atbildība par apgalvotajiem kaitējumiem” (
59
).
78.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Tiesas spriedumi tikai finansiālu zaudējumu jomā, kas paredz, ka regulas 7. panta 2. punkta izpratnē ir jāņem vērā konteksts un lietas īpašie apstākļi, tai ļautu noliekt svaru kausus uz citas valsts (Vācijas) tiesu pusi. Papildus tā norāda, ka transportlīdzekļu iegādes un nodošanas vietas ņemšana vērā atbildētājam apdraud tiesas paredzamību, it īpaši tādēļ, ka šajā gadījumā dažas automašīnas tika nopirktas lietotas.
79.
Es piekrītu Landesgericht Klagenfurt (Klāgenfurtes apgabaltiesa) viedoklim, ka saskaņā ar regulas 7. panta 2. punktu nepietiek ar to, ka Austrija ir bijusi teritorija, kur tika iegādāti un nodoti šie automobiļi, ja Volkswagen nevarēja saprātīgi pieņemt, ka šis pirkums varēja notikt šajā dalībvalstī.
80.
Savukārt es nepiekrītu minētās tiesas šīs lietas “īpašo apstākļu” analīzes pieejai:
–
No vienas puses, transportlīdzekļu ražotājs, kā Volkswagen, var viegli paredzēt, ka tā transportlīdzekļus tirgos Austrijā (
60
).
–
No otras puses, minēto apstākļu kopuma pārbaudes vienīgajam mērķim ir jābūt apstiprināt (vai noraidīt) kaitējuma rašanās vietas tiesas jurisdikciju, nosakot to tā, kā es esmu norādījis iepriekš. Savukārt šī pārbaude nav jāizmanto, lai izvēlētos, kurai tiesai (iesniedzējtiesai vai tās vietas tiesai, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu) būtu jāizskata lieta pēc būtības, jo tā ir vistuvākā un visparedzamākā.
IV. Secinājumi
81.
Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku atbildēt Landesgericht Klagenfurt (Klāgenfurtes apgabaltiesa, Austrija) šādi:
1.
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 7. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tad, ja dalībvalstī izdarīta nelikumīga darbība ir produkta manipulācija, kas tiek slēpta un izpaužas tikai tad, kad tas tiek iegādāts citā dalībvalstī par cenu, kas ir augstāka par tā faktisko vērtību:
–
persona, kas iegādājas šo produktu un kas to patur savā īpašumā, kad publiski kļūst zināms par trūkumu, ir tiešā cietusī persona;
–
vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, ir vieta, kurā iestājies notikums, kas ir bojājis pašu produktu; un
–
kaitējums ir materializējies vietā, kas atrodas dalībvalstī, kur cietusī persona ir iegādājusies produktu no trešās personas, ja vien citi apstākļi apstiprina jurisdikcijas piešķiršanu minētās valsts tiesām. Katrā ziņā starp šiem apstākļiem ir jābūt kādam vai kādiem apstākļiem, kas ļautu atbildētājam saprātīgi paredzēt, ka prasību pret to par civiltiesisko atbildību par tā darbībām var celt nākamie pircēji, kas nopērk produktu šajā vietā.
2.
Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas neļauj tās vietas tiesai, kur ir materializējies kaitējums, noteikt vai noraidīt savu jurisdikciju, izvērtējot pārējos lietas apstākļus ar mērķi noteikt, kura tiesa – iesniedzējtiesa vai kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vietas tiesa – ir vairāk piemērota tuvuma un paredzamības izpratnē, lai izšķirtu strīdu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	1968. gada Briseles Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.).
(
3
)	Spriedums, 1976. gada 30. novembris, Bier (21/76, EU:C:1976:166; turpmāk tekstā – “spriedums Bier”).
(
4
)	Tostarp spriedumos, 1990. gada 11. janvāris, Dumez France un Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8; turpmāk tekstā – “spriedums Dumez”); 1995. gada 19. septembris, Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289; turpmāk tekstā – “spriedums Marinari”); 2004. gada 10. jūnijs, Kronhofer (C‑168/02, EU:C:2004:364; turpmāk tekstā – “spriedums Kronhofer”). Nesenākos spriedumos, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335; turpmāk tekstā – “spriedums CDC”); 2015. gada 28. janvāris, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37; turpmāk tekstā – “spriedums Kolassa”); 2016. gada 16. jūnijs, Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449; turpmāk tekstā – “spriedums Universal”); 2018. gada 12. septembris, Löber (C‑304/17, EU:C:2018:701; turpmāk tekstā – “spriedums Löber”).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “regula”).
(
6
)	VKI uzskata, ka dzinējiem bija uzstādīta neatbilstoša pārveidošanas ierīce Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 715/2007 (2007. gada 20. jūnijs) par tipa apstiprinājumu mehāniskiem transportlīdzekļiem attiecībā uz emisijām no vieglajiem pasažieru un komerciālajiem transportlīdzekļiem (“Euro 5” un “Euro 6”) un par piekļuvi transportlīdzekļa remonta un tehniskās apkopes informācijai (OV 2007, L 171, 1. lpp.) izpratnē, kas nodrošināja, lai izmēģinājumu stendā tiktu emitētas “tīras izplūdes gāzes”, proti, izplūdes gāzes, kas atbilstu noteiktajām robežvērtībām. Savukārt transportlīdzekļu izmantošanas laikā uz autoceļiem piesārņojošo gāzu emisijas esot pārsniegušas noteiktās robežvērtības.
(
7
)	Tāda situācija kā ar šo regulu bija arī ar 1968. gada konvenciju un ar to aizstājošo Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2000, L 12, 1. lpp.). Attiecībā uz saistību starp šiem dokumentiem regulas 34. apsvērumā ir atgādināta interpretācijas nepārtrauktības vajadzība, kas ļauj vienmēr attiecināt uz tās 7. panta 2. punktu Tiesas judikatūru par 1968. gada konvencijas un Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu.
(
8
)	Ženāra (Jenard) ziņojumā par 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu civillietās un komerclietās (OV 1979, C 59, 1. lpp.) ir skaidrots (26. lpp.), ka tajā brīdī modelis bija satiksmes negadījumi. Tad kā prettiesiskas darbības īstenošanas vide vai vieta, kurā saskaras ar kaitējumu, nebija iedomājama virtuālā vide.
(
9
)	Vienīgais tekstuālais grozījums kopš dokumenta pieņemšanas ir nepārprotama atsauces uz vietu, kur “var iestāties” notikums, kas rada kaitējumu, iekļaušana, precizējot tiesību akta mērķi piemērot to preventīvo pasākumu prasībām.
(
10
)	Spriedums, 2014. gada 5. jūnijs, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318; turpmāk tekstā – “spriedums Coty Germany”), 45. punkts; spriedums Universal, 25. punkts. Interpretācijai nav jābūt ierobežojošai, bet gan šaurai.
(
11
)	Šajā ziņā skat. spriedumu Marinari, 19. punkts; tad tostarp spriedumu, 1998. gada 27. oktobris, Réunion européenne u.c. (C‑51/97, EU:C:1998:509), 15. punkts, un spriedumu Coty Germany, 43. punkts.
(
12
)	Spriedums Bier, 11. un 17. punkts; spriedums, 2015. gada 22. janvāris, Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28), 19. punkts; un spriedums, 2017. gada 17. oktobris, Bolagsupplysningen un Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766), 26. punkts.
(
13
)	Spriedums Bier, 20. un 23. punkts; un spriedums, 2009. gada 16. jūlijs, Zuid‑Chemie (C‑189/08, EU:C:2009:475; turpmāk tekstā – “spriedums Zuid‑Chemie”), 31. punkts.
(
14
)	Arī tikai finansiālu zaudējumu jomā. Skat. turpmāk 28. zemsvītras piezīmi.
(
15
)	Kas ir noteikts regulas 4. panta 1. punktā.
(
16
)	Spriedumi, 2012. gada 25. oktobris, Folien Fischer un Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664), 46. punkts; un 2014. gada 16. janvāris, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7), 31. punkts.
(
17
)	Spriedums Kolassa, 50. punkts. Spriedumā Löber, 32. punkts, bankas konta (kurā bija radies mantisks zaudējums) īpašnieka domicils Austrijā tika pieņemts, lai piešķirtu jurisdikciju Austrijas tiesām kā “kaitējuma rašanās vietas” tiesai, tam esot vēl vienam elementam šādas jurisdikcijas apstiprināšanai.
(
18
)	Spriedums Marinari, 14. un 15. punkts. Faktiski kaitējums var būt “secīgs” divās nozīmēs: a) ja tas ir cēlies no cita iepriekšēja kaitējuma (notikums ir izraisījis kaitējumu, kas faktiski ir iestājies citā vietā: spriedums Marinari, 14. un 15. punkts; “papildus sākotnējam kaitējumam, kas iestājies un ko cietis tiešais cietušais” – ģenerāladvokāta F. Ležē [F. Léger] vārdiem secinājumos, 2004. gada 14. janvāris, Kronhofer, C‑168/02, EU:C:2004:24, 45. punkts); un b) kā kaitējums, ko cietušais ir cietis “rikošetā”, proti, netiešais cietušais (spriedums Dumez, 14. un 22. punkts). Šajos secinājumos jēdziens tika lietots pirmajā nozīmē.
(
19
)	Spriedums Dumez, 14. un 22. punkts. Izteiksmīgais jēdziens “rikošetā” laiku pa laikam parādās Tiesas judikatūrā, lai varētu nošķirt personas, kuras ir tiesīgas saņemt kompensāciju par personisku kaitējumu, un citas personas, kuras nav “tiešais cietušais” un kuras “var saņemt atlīdzinājumu par kaitējumu, kas t[ām] – š[iem] cietušaj[iem] nodarītā kaitējuma rezultātā – nodarīts “rikošetā””. Šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 10. decembris, Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:802), 27. punkts.
(
20
)	Spriedums, 2011. gada 25. oktobris, eDate Advertising un Martínez (C‑509/09 un C‑161/10, EU:C:2011:685; turpmāk tekstā – “spriedums eDate”).
(
21
)	Spriedums eDate, 47. punkts.
(
22
)	Jautājums ir formulēts tādējādi, it kā Austrijas tiesai šis aspekts neradītu šaubas. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu satura tomēr izriet pretējais.
(
23
)	Runa ir par vietu, kurā ir iestājies notikums, kas radīja kaitējumu, un izvēli starp šo vietu un kaitējuma materializēšanās/rašanās vietu, ja prasītāji ir nevis pašas cietušās personas, bet gan asociācija, kas ir pārņēmusi to tiesības.
(
24
)	Austrijas tiesas šaubas neattiecas uz prasījumu atzīt atbildību par nākotnes un vēl nenosakāmiem zaudējumiem, ko VKI attiecina uz programmatūras atjaunināšanu pēc datuma, kurā kļuva zināms par sākotnējo dzinēju manipulāciju. Tā kā prejudiciālais jautājums uz tiem neattiecas, es atturēšos sniegt savus komentārus par to. Tomēr nevaru nenorādīt, ka Austrijas tiesu jurisdikcija, balstoties uz kaitējuma materializēšanās vietu, pamatojoties uz regulas 7. panta 2. punktu, vairāku iemeslu dēļ būtu apstrīdama.
(
25
)	Spriedums Zuid‑Chemie, 27. punkts: “Kaitējuma rašanās vietu nedrīkst jaukt ar vietu, kur ir iestājies notikums, kura dēļ ticis sabojāts pats produkts, jo šī vieta faktiski ir tā, kur ir iestājies notikums, kas ir kaitējuma cēlonis.”
(
26
)	Vācijā ir notikušas spraigas diskusijas par to, vai transportlīdzekļu ar manipulētajiem dzinējiem īpašnieki var celt prasību par ārpuslīgumisko atbildību pret ražotāju (proti: par to, vai tie ir vai nav šādu likumisku interešu aizsargāti tiesību subjekti). Tā tas ir uzsvērts atšķirīgos tiesu nolēmumos: apstiprinošos – Landgericht Stuttgart (Štutgartes apgabaltiesa, Vācija) spriedums, 2019. gada 17. janvāris (23 O 180/18); Landgericht Frankfurt (Frankfurtes apgabaltiesa, Vācija) spriedums, 2019. gada 29. aprīlis (2‑07 O 350/18); un Oberlandesgericht Koblenz (Federālās zemes Augstākā tiesa Koblencā, Vācija) spriedums, 2019. gada 12. jūnijs (Az.: 5 U 1318/18), kas pašlaik pārsūdzēts, un to izskata Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija); noraidošos – Landgericht Braunschweig (Braunšveigas apgabaltiesa, Vācija) spriedums, 2016. gada 29. decembris (1 O 2084/15).
(
27
)	Spriedums Zuid‑Chemie, 27. punkts; un spriedums CDC, 52. punkts, kā arī vairāki citi spriedumi.
(
28
)	Ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumi lietā Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:161), 38. punkts: “Dažās situācijās jēdzieni “Handlungsort” un “Erfolgsort” nevar tikt nodalīti.” Šis viedoklis ir atbalstīts arī doktrīnā: Hartley, T. H. C., “Jurisdiction in Tort Claims for Non‑Physical Harm under Brussels 2012, Article 7(2)”. ICLQ, 67. sēj., 987.–1003. lpp.; un Oberhammer, P., “Deliktsgerichsstand am Erfolgsort reiner Vermögensschäden”. JBl 2018, 750.–768. lpp.
(
29
)	Spriedums Kronhofer, 18. punkts.
(
30
)	Savos secinājumos lietā CDC (C‑352/13, EU:C:2014:2443), 47. punkts, ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen] apgalvoja, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts nav piemērojams, ja norādītos zaudējumus cietušās personas ir izkliedētas daudzās dalībvalstīs, jo tas izraisītu paralēlu tiesvedību skaita palielināšanos ar pretrunīgu spriedumu risku, kas būtu pretrunā regulas vispārējam mērķim. Tiesa nepieņēma šo priekšlikumu (kas varēja būt nozīmīgs arī šajā lietā, ņemot vērā cietušo personu skaitu, to, ka to tiesību cesija nemaina jurisdikcijas noteikšanu, un to, ka regulas 7. panta 2. punktā ir noteikta teritoriālā jurisdikcija papildus starptautiskajai jurisdikcijai). Kritērijam par izvairīšanos no tiesvedību skaita palielināšanās nevajadzētu būt pārākam par normas piemērošanu, nosakot preventīvu strīdam tuvu tiesu, ko puses var paredzēt un kas ir tiesīgas izskatīt lietu saskaņā ar tiesību aktu, izslēgšanu. Ja pastāv vairākas vienlaicīgas tiesvedības, tas būtu jākoriģē ar lis pendens vai saistīto prasību mehānismiem, kas arī ir noteikti regulā (vai valsts mehānismiem, ja vienlaicīgas tiesvedības pastāv pašā valstī).
(
31
)	Spriedumā Universal Tiesa vadījās pēc apsvērumiem, kas principā noteica zaudējuma rašanās vietu tur, kur prasītājs uzņēmās līgumsaistības, kas neatgriezeniski apgrūtināja viņa mantu (31. un 32. punkts). Manuprāt, pievēršanās “vietai, kurā uzņemas saistības”, īpaši nepalīdz noteikt kaitējuma vietu, ja to saprot tādējādi, ka ir nepieciešams to saskaņot ar piemērojamajiem tiesību aktiem. Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.), teorētiski nodrošina vienādus nolēmumus visās dalībvalstīs, bet nevar izslēgt novirzes, lai arī tās būtu tikai tādēļ, ka pastāv atšķirīga pieeja ārvalstu tiesību pierādīšanas līdzekļiem katrā valstī un alternatīvs risinājums pierādījumu neesamības gadījumā. Tomēr tās ir zināmas un pieņemtas grūtības, piemērojot citus regulas un iepriekšējo tiesību aktu jurisdikcijas kritērijus.
(
32
)	Kā “cietušā mantisko attiecību centrs”, kas atbilst idejai par kaitējuma vienlaicīgu iespaidu uz visu prasītāja mantas kopumu. Šī piesaiste tika noraidīta spriedumā Kronhofer.
(
33
)	Piemēram, gadījumos ar prasītāja bankas kontiem, no kuriem tas var izvēlēties pēc saistības, ar ko ir saistīts mantiskais zaudējums, rašanās: skat. spriedumu Universal, 38. punkts. Tiesa piekrīt, ka vieta, kur atrodas šis konts, kurā paliek darījuma saskaitāms atspoguļojums, ir vieta, kurā ir materializējies tiešais mantiskais kaitējums, bet, kā izskaidrošu, uzskata, ka tas nav pietiekami, lai pamatotu regulas 7. panta 2. punkta izvēli.
(
34
)	Spriedums lietā C‑256/00, EU:C:2002:99, 49. punkts. Šī lieta attiecās uz pienākumu nedarīt bez ģeogrāfiska ierobežojuma.
(
35
)	Skat. 4. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru. Jautājums, vai par “vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu”, var uzskatīt vietu, kurā ir radies kaitējums, kas tikai līdz šim ir mantisks, tika uzdots Tiesai spriedumā Zuid‑Chemie par atbildību par produktiem ar trūkumiem. Tā kā šajā lietā bija radies finansiāls kaitējums, Tiesa uzskatīja, ka jautājums ir hipotētisks, tādēļ uz to neatbildēja. No šīs atbildes nesniegšanas nav jāsecina, ka gadījumā, kad pastāv mantisks kaitējums un cits fizisks (secīgs un nesecīgs) kaitējums, fiziskā kaitējuma vieta aizvietotu mantiskā kaitējuma vietu starptautiskās jurisdikcijas noteikšanā.
(
36
)	Šajos apstākļos spriedums CDC ir kā atsevišķs gadījums. Ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen] savos secinājumos (EU:C:2014:2443), 50. punkts, kā vienu no kaitējuma rašanās vietām no ekonomiskā viedokļa bija norādījis to vietu, kurā tika izpildīti līgumi, kuru saturs bija izkropļots ar aizliegto vienošanos. Tiesas beidzot izvēlētā vieta – katras cietušās personas juridiskā adrese, kas bija ģenerāladvokāta otrā izteiktā iespēja, – vēlākajos spriedumos netiek pārņemta.
(
37
)	Spriedums lietā C‑618/15, EU:C:2016:976, 33. punkts: “[..] Ja, izmantojot internetu, tiek pārkāpti selektīvas izplatīšanas tīkla nosacījumi, kaitējums, ko izplatītājs var apgalvot, ir tā pārdošanas apjoma samazināšanās to pārdošanu dēļ, kuras īstenotas, pārkāpjot tīkla nosacījumus, un no tā izrietošais peļņas zudums.”
(
38
)	Spriedums lietā C‑27/17 (EU:C:2018:533; turpmāk tekstā – “spriedums flyLAL”), 35. un 36. punkts.
(
39
)	Spriedums lietā C‑451/18, EU:C:2019:635; turpmāk tekstā – “spriedums Tibor‑Trans”), 30., 32. un 33. punkts.
(
40
)	Spriedumā Universal, 31. un 32. punkts, arī parādās šis atspoguļojums, ar ko tiecas rast pamatojumu vairāk vai mazāk pamanāmās darbībās (tad noslēdzot izlīgumu Čehijas Republikā tur notikušā šķīrējtiesas procesā).
(
41
)	Savos 2018. gada 28. februāra secinājumos lietā flyLAL (EU:C:2018:136), 70. punkts, ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek] vērsa uzmanību uz to, ka pārdošanas apjomu samazināšanās un tam sekojoši ieņēmumu zaudējumi var neiestāties tajā pašā vietā. Pirmo viņš kvalificēja kā “sākotnējo kaitējumu” un otro kā “secīgo”. Tiesa nepieņēma šo viedokli, vismaz ne nepārprotamā veidā.
(
42
)	Ne tikai: skat. spriedumu Universal, kurā notikums, kas rada kaitējumu, bija advokāta, kurš bija izstrādājis klientam saistošu līgumu, nolaidība.
(
43
)	Spriedumi Kolassa, Universal un it īpaši Löber.
(
44
)	Spriedums Löber, 31. un 36. punkts, kā arī rezolutīvā daļa.
(
45
)	Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 9. un 10. lpp.
(
46
)	17. punkts (mans slīpinājums).
(
47
)	Spriedums, 1994. gada 29. jūnijs, Custom Made Commercial (C‑288/92, EU:C:1994:268), 17. punkts (kopā ar 16. punktu) un 21. punkts. Spriedums attiecas uz īpašu jurisdikciju līgumsaistību jautājumos, bet punktā par prasībām par ārpuslīgumisko atbildību princips ir tāds pats. Šajā ziņā par atbildību par neatļautu darbību skat. spriedumu, 1998. gada 27. oktobris, Réunion européenne u.c. (C‑51/97, EU:C:1998:509), 34. un 35. punkts.
(
48
)	Piemēram, spriedumā, 2014. gada 16. janvāris, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7), 24. punkts.
(
49
)	Spriedums flyLAL, 27. punkts.
(
50
)	Vienu vai otru izvēlēšanās atšķiras atkarībā vismaz no pārkāpuma un tiesvedības veida. Gadījums, kurā pārkāpums ir konstatēts iepriekšējā instancē un strīda priekšmets ir noskaidrot, vai un kā tas ir skāris konkrēto prasītāju, loģiski atšķiras no gadījuma, kurā pati konstatācija vēl nav pārbaudīta. Turklāt personu ieceres attiecībā uz to rīcības tiesiskajām sekām nosaka atbilstoši to veidam un regulējumam tiesību sistēmā.
(
51
)	Spriedums Löber, 32. un 33. punkts.
(
52
)	Savā judikatūrā par regulas 7. panta 2. punktu Tiesa saista Savienībā reģistrētu personu tiesisko aizsardzību ar diviem mērķiem: lai prasītājs var viegli identificēt tiesu, kurā tas var vērsties, un lai atbildētājs var saprātīgi paredzēt, kurā tiesā viņš var tikt iesūdzēts (skat., piemēram, spriedumus, Kolassa, 56. punkts, un Löber, 35. punkts). Varētu šķist, ka tas, kurš tiesvedībā ieņem aktīvu pozīciju, ir aizsargāts tikai ex post facto un ka savukārt atbildētājam atskaites punkts būtu iepriekšējais. Faktiski tā nav: jebkurai personai ir jāspēj (saprātīgi) paredzēt savas rīcības sekas pirms tās īstenošanas; tiesiskās aizsardzības jomu nevar ierobežot, ņemot vērā vienu īpašību – būt prasītājam vai, tieši pretēji, atbildētājam –, kas nav zināms brīdī, kad tiek īstenota darbība vai bezdarbība. No tā izriet, ka spriedumā Löber vairāki no “īpašajiem apstākļiem” ir vērsti uz H. Löber (prasītāju) un viņas darbībām pirms zaudējuma izpaušanās.
(
53
)	VKI, Komisijas vai Apvienotās Karalistes apsvērumi, kas kvalificē to kā “hibrīdu” zaudējumu (pretstatā vienkārši mantiskajam zaudējumam), šķiet, ir solis šajā virzienā, lai arī nav skaidrs, kādas ir šādas kvalifikācijas sekas starptautiskās jurisdikcijas noteikšanā.
(
54
)	Tas attiecas uz brīdi, kad transportlīdzekli iegādājās persona, kas bija tā īpašnieks tad, kad dzinēja defekts kļuva zināms publiski.
(
55
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 9. lpp.
(
56
)	No cietušās personas skatpunkta, ņemot vērā spriedumu Löber, būtiski apstākļi varētu būt tostarp tas, ka pirkuma vienošanās sarunas tika veiktas tajā pašā vietā, kā arī tas, ka arī transportlīdzekļa nodošanas vieta bija (kā bija noteikts spriedumā Löber) pircēja domicila vieta.
(
57
)	No atbildētāja skatpunkta būtiski apstākļi varētu būt tostarp tas, ka transportlīdzekļus tas ir ievedis (tieši vai ar saistīta galvenā importētāja starpniecību) valstī, kurā ir celta prasība; transportlīdzekļus šajā valstī tirgo oficiālie tirgotāji vai izplatītāji; tirdzniecības veicināšanu īsteno atbildētājs pats vai [cita persona] atbildētāja vārdā ar reklāmu šajā valstī; vai atbilstības sertifikātu izdošana, ko tas ir tulkojis šīs valsts valodā.
(
58
)	Atkārtoju, ka regulas 7. panta 2. punkts ir izstrādāts, lai piešķirtu starptautisko, kā arī teritoriālo jurisdikciju konkrētai tiesai atbilstoši [normā] noteiktajai jurisdikcijai.
(
59
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 9. un 10. lpp.
(
60
)	Šajā ziņā skat. 57. zemsvītras piezīmi.