62011CC0292
ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 16. maijā (
1
)
Lieta C‑292/11 P
Eiropas Komisija
pret
Portugāles Republiku
“Apelācija — LESD 258. pants — Tiesas sprieduma izpilde — Portugāles Republikas veiktu pasākumu, lai izpildītu spriedumu, ar kuru ir konstatēta pienākumu neizpilde, neesamība — LESD 260. pants — Tiesas spriedums, ar kuru Portugāles Republikai tika piespriests samaksāt kavējuma naudu — Komisijas dalībvalsts veikto pasākumu, lai nodrošinātu atbilstību Tiesas spriedumam, vērtējums — Komisijas kompetences saistībā ar atbilstoši LESD 260. pantam taisīta sprieduma izpildi”
1.
Šajā lietā Tiesai pirmo reizi ir uzdots jautājums par spriedumu, kas taisīti atbilstoši LESD 260. pantam, izpildes problemātiku. Galvenā problēma šajā lietā ir tā, ka LESD nav ietverta neviena speciāla tiesību norma, kas regulētu domstarpību starp dalībvalsti un Eiropas Komisiju par summu, kuras ir jāmaksā, izpildot šādu spriedumu, piedziņu gadījumā ievērojamo procedūru.
2.
Pamatlietā strīds bija par to, ka Portugāles Republika ir nepareizi transponējusi Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvu 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (
2
), kādēļ Komisija iesniedza pret minēto dalībvalsti prasību atbilstoši EKL 226. pantam (tagad – LESD 258. pants). Ar 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā Komisija/Portugāle (
3
) (turpmāk tekstā – “2004. gada spriedums”) Tiesa atzina, ka, neatceļot 1967. gada 21. novembra Dekrētlikumu Nr. 48 051, ar kuru zaudējumu atlīdzināšanai personām, kam zaudējumus radījis Kopienu publisko iepirkumu tiesību vai valsts tiesību normas, ar ko tās transponētas, pārkāpums, ir paredzēts nosacījums, ka ir jāpierāda vaina vai ļaunprātība (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 48 051”), Portugāles Republika nav izpildījusi minētajā direktīvā paredzētos pienākumus. Uzskatot, ka Portugāles Republika nav izpildījusi šo spriedumu, Komisija vēlāk cēla prasību atbilstoši EKL 228. panta 2. punktam (tagad – LESD 260. panta 2. punkts). Ar 2008. gada 10. janvāra spriedumu (
4
) (turpmāk tekstā – “2008. gada spriedums”) Tiesa kļūdaini atzina, ka nav izpildīts 2004. gada spriedums, un noteica Portugāles Republikai kavējuma sodu, kas jāmaksā līdz 2004. gada sprieduma pilnai izpildei.
3.
Saistībā ar minētā sprieduma izpildes uzraudzību un atbilstoši savai budžeta kompetencei atbilstoši EKL 274. pantam (tagad – LESD 317. pants) Komisija 2008. gada 25. novembrī pieņēma Lēmumu C(2008) 7419, galīgā redakcija, par prasību samaksāt kavējuma naudu, kas jāmaksā, izpildot Tiesas 2008. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-70/06 Komisija/Portugāle (Krājums, I-1. lpp.) (
5
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Portugāles Republikas un Komisijas domstarpību par 2004. gada sprieduma izpildei veiktajiem pasākumiem dēļ Portugāles Republika cēla Eiropas Kopienas Pirmās instances tiesā prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
4.
Ar savu apelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesai atcelt Vispārējās tiesas 2011. gada 29. marta spriedumu lietā Portugāle/Komisija (
6
) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir apmierinājusi Portugāles Republikas prasību un atcēlusi apstrīdēto lēmumu. Savā apelācijas sūdzībā Komisija ir izvirzījusi divus pamatus. Pirmā pamata pirmajā daļā Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepamatoti ierobežojot Komisijas un Vispārējās tiesas attiecīgās kompetences attiecībā uz Tiesas atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam taisīto spriedumu izpildi. Ar pirmā pamata otro daļu Komisija iebilst, ka Vispārēja tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot 2008. gada spriedumu daļēji un šauri. Visbeidzot, ar otro pamatu Komisija apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums neesot pietiekami pamatots un esot pretrunīgs.
5.
Tātad šī lieta attiecas uz iepriekš neizskatītu jautājumu par Komisijas rīcības brīvības attiecībā uz valsts iestāžu veikto pasākumu, lai izbeigtu valsts pienākumu neizpildi, apjomu un līdz ar to, lai vajadzības gadījumā varētu izlemt, ka ir beidzies pienākums maksāt kavējuma naudu. Tādējādi Tiesa tiek aicināta izlemt jautājumu par dalībvalsts izpildes pienākumu, kas pastāv, piemērojot atbilstoši LESD 258. pantam taisītā sprieduma rezolutīvo daļu, apjomu.
I – 2004. gada spriedums un 2008. gada spriedums, kā arī sekojošā procedūra
6.
2004. gada spriedumā Tiesa nosprieda, ka:
“Neatceļot [..] Dekrētu–likumu [Dekrētlikumu] Nr. 48 051, [..] Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar Direktīv[u] 89/665/EEK. [..]”
7.
2008. gada sprieduma 16. un 17. punktā Tiesa atzina, ka, ņemot vērā 2004. gada sprieduma rezolutīvās daļas tekstu, lai pārbaudītu, vai Portugāles Republika ir veikusi vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šo spriedumu, ir svarīgi noteikt, vai Dekrētlikums Nr. 48 051 ir ticis atcelts. Minētā sprieduma 19. punktā tādējādi tā atzina, ka datumā, kad beidzās 2005. gada 13. jūlijā argumentētajā atzinumā paredzētais termiņš, Portugāles Republika vēl nebija atcēlusi šo dekrētlikumu. Turklāt šī paša sprieduma 36. punktā Tiesa norādīja, kā to ir apstiprinājis Portugāles valdības pārstāvis 2007. gada 5. jūlija tiesas sēdē, ka minētais dekrētlikums šajā datumā vēl bija spēkā.
8.
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi:
“1)
neatceldama [..] Dekrētu–likumu [Dekrētlikumu] Nr. 48 051, [..] Portugāles Republika nav veikusi vajadzīgos pasākumus 2004. gada [..] sprieduma izpildei [..] un šī iemesla dēļ tā nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 228. panta 1. punktu;
2)
piespriest Portugāles Republikai samaksāt Eiropas Kopienu Komisijai [..] kavējuma naudu EUR 19 392 apmērā par katru nokavēto dienu, īstenojot vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu [2004. gada spriedumu], sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz [minētā 2004. gada sprieduma] izpildei.
[..]”
9.
2008. gada 28. janvāra sanāksmē ar Komisijas pārstāvjiem Portugāles iestādes apgalvoja, ka ar 2007. gada 31. decembra Likuma 67/2007, ar kuru ir atcelts Dekrētlikums Nr. 48 051, pieņemšanu Portugāles Republika ir veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu 2004. gada spriedumu. Līdz ar to minētajai dalībvalstij kavējuma nauda ir jāmaksā katrā ziņā tikai attiecībā uz laikposmu no 2008. gada sprieduma pasludināšanas datuma, tas ir, 2008. gada 10. janvāra līdz brīdim, kad stājas spēkā Likums 67/2007, tas ir, 2008. gada 30. janvārim. Savukārt, Komisija būtībā aizstāvēja tēzi, ka Likums 67/2007 nav atbilstošs un pilnīgs 2004. gada sprieduma izpildes pasākums.
10.
2008. gada 15. jūlijā Komisija nosūtīja vēstuli Portugāles iestādēm (
7
), kurā tā tām prasīja samaksāt summu EUR 2 753 664 apmērā, kas atbilst kavējuma naudai par laikposmu no 2008. gada 10. janvāra līdz 31. maijam, izpildot 2008. gada spriedumu par izpildi, ar pamatojumu, ka minētās iestādes vēl nav veikušas visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu 2004. gada spriedumu (
8
).
11.
Ar 2008. gada 4. augusta vēstuli Portugāles iestādes atbildēja uz Komisijas aicinājumu samaksāt. Tās atkārtoja savu nostāju, saskaņā ar kuru ar Likuma 67/2007 publicēšanu un stāšanos spēkā tās ir veikušas visus pasākumus, lai izpildītu 2004. gada spriedumu. Tās paziņoja, ka tās tomēr piekrīt grozīt Likumu 67/2007, un pieņēma 2008. gada 17. jūlija Likumu 31/2008, ar kuru ir izdarīts pirmais Likuma 67/2007 grozījums, lai izbeigtu strīdu un pārvarētu tās domstarpības ar Komisiju attiecībā uz Likuma 67/2007 interpretāciju. Turklāt tās norādīja, ka Likuma 31/2008 2. pantā ir paredzēta likuma piemērošana ar atpakaļejošu spēku no 2008. gada 30. janvāra. Rezultātā Portugāles tiesību sistēma esot atbilstoša 2004. gada spriedumam kopš 2008. gada 30. janvāra. Tādējādi Portugāles iestādes būtībā lūdza no jauna novērtēt kavējuma naudas apmēru, par atsauces datumu izmantojot 2008. gada 30. janvāri.
12.
Ar apstrīdēto lēmumu, kas Portugāles Republikai ir paziņots ar ģenerālsekretariāta 2008. gada 26. novembra vēstuli, Komisija būtībā norādīja, ka, pēc tās domām, ar Likumu 67/2007 nav atbilstoši izpildīts 2004. gada spriedums, ka, savukārt, ar Likumu 31/2008 Portugāles iestādes ir izpildījušas šo spriedumu un ka, tā kā šis likums stājās spēkā 2008. gada 18. jūlijā, datums, kurā valsts pienākumu neizpilde beidzās, ir 2008. gada 18. jūlijs. Tādējādi tā ir apstiprinājusi kavējuma naudas samaksas prasību, kas ir izteikta Iekšējā tirgus un pakalpojumu ģenerāldirekcijas 2008. gada 15. jūlija vēstulē. Turklāt Komisija prasīja papildu summu EUR 911 424, kas atbilst laikposmam no 2008. gada 1. jūnija līdz 17. jūlijam.
II – Vispārējās tiesas spriedums un tiesvedība Tiesā šajā lietā
13.
Ar 2009. gada 26. janvārī iesniegtu prasības pieteikumu Vispārējā tiesā Portugāles Republika cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
14.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa vispirms atzina savu kompetenci izskatīt šādu prasību atbilstoši EKL 225. panta 1. punkta pirmajai daļai (tagad – LESD 256. panta pirmā daļa). Tomēr Vispārējā tiesa precizēja pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punktā, ka, īstenojot šo kompetenci, Vispārējā tiesa nevar piesavināties ekskluzīvo kompetenci, kas EKL 226. un 228. pantā ir noteikta Tiesai, un tātad lemt par jautājumu par to, ka dalībvalsts nav izpildījusi tai EK līgumā paredzētos pienākumus, ko Tiesa nav iepriekš izskatījusi.
15.
Pēc būtības Vispārējā tiesa, pirmkārt, nosprieda pārsūdzētā sprieduma 68.–70. punktā, ka, pamatojoties uz 2008. gada sprieduma rezolutīvo daļu, aplūkotu, ņemot vērā Tiesas motivāciju šī sprieduma 16.–19. punktā, lai izpildītu 2004. gada spriedumu, Portugāles Republikai pietiek atcelt Dekrētlikumu Nr. 48 051 un ka kavējuma nauda ir jāmaksā līdz šai atcelšanai. Pārsūdzētā sprieduma 71. un 72. punktā tā secināja, ka Komisija nav izpildījusi 2008. gada sprieduma rezolutīvo daļu, jo, pirmkārt, Likuma 67/2007 pieņemšana, ar kuru ir atcelts minētais dekrētlikums, nav atbilstoša 2004. gada sprieduma izpilde un, otrkārt, Portugāles Republika ir izpildījusi šo spriedumu tikai no 2008. gada 18. jūlija, datuma, kad stājās spēkā Likums 31/2008. Šī iemesla dēļ Vispārējā tiesa nosprieda, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
16.
Otrkārt, Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 80. un nākamajos punktos noraidīja Komisijas argumentu, ka ar 2004. gada spriedumu un 2008. gada spriedumu Tiesa nedrīkstēja prasīt Portugāles Republikai vienīgi atcelt Dekrētlikumu Nr. 48 051, bet tai bija arī jāprasa saskaņot valsts tiesisko regulējumu ar Direktīvas 89/665 prasībām, lai izbeigtu minēto valsts pienākumu neizpildi.
17.
Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 90. punktā secināja, ka, ja Komisijai tiktu piešķirta plašāka rīcības brīvība attiecībā uz atbilstoši EKL 228. panta 2. punktam taisīta sprieduma izpildi, sekas būtu tādas, ka, ja dalībvalsts Vispārējā tiesā apstrīdētu Komisijas vērtējumu, kas pārsniedz Tiesas sprieduma rezolutīvās daļas tekstu, tas nenovēršami liktu lemt par valsts likumdošanas aktu atbilstību Savienības tiesībām. Šāds vērtējums ir ekskluzīvā Tiesas, nevis Vispārējās tiesas kompetencē.
18.
Ņemot vērā minētos apsvērumus, Vispārējā tiesa apmierināja Portugāles Republikas prasību un atcēla apstrīdēto lēmumu.
19.
2011. gada 9. jūnijā Komisija iesniedza šo apelācijas sūdzību, kuras pamatojumam izvirzīja divus šo secinājumu 4. punktā aprakstītos pamatus. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 27. oktobra rīkojumu Čehijas Republikai, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Nīderlandes Karalistei, Polijas Republikai un Zviedrijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Portugāles Republikas prasījumu atbalstam.
20.
Tiesas sēdē, kas notika 2013. gada 5. martā, tika uzklausītas Čehijas Republikas, Grieķijas, Spānijas, Francijas un Zviedrijas valdības, kā arī Portugāles Republika un Komisija.
III – Par pirmā apelācijas pamata otro daļu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, šauri interpretējot Tiesas sprieduma rezolutīvo daļu
21.
Ņemot vērā Komisijas pirmā pamata otrajā daļā izvirzītās problemātikas jūtīgumu, es piedāvāju analizēt Komisijas izvirzīto pirmo pamatu, sākot ar šo otro daļu. Es uzskatu, ka atbilde uz otro daļu būtiski ietekmētu atbildi, kāda ir jāsniedz uz pirmā pamata pirmo daļu.
A – Lietas dalībnieku argumenti
22.
Ar pirmā pamata otro daļu Komisija pārmet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, daļēji un formāli interpretējot 2008. gada sprieduma rezolutīvo daļu un tādējādi nepamatoti ierobežojot Tiesas 2004. gada spriedumā un 2008. gada spriedumā atzīto valsts pienākumu neizpildes priekšmetu. Vispārējā tiesa esot nepamatoti nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 69. punktā, ka saskaņā ar minēto rezolutīvo daļu, lai izpildītu 2004. gada spriedumu, pietika ar to, ka Portugāles Republika atcēla Likumu Nr. 48 051 un ka kavējuma nauda bija jāmaksā līdz šai atcelšanai.
23.
Turpretim Komisija uzskata, ka 2004. gada sprieduma rezolutīvajā daļā skaidri ir prasīts Portugāles Republikai īstenot pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu minēto spriedumu. Tas bija jāpārbauda Vispārējai tiesai, un nevis vienīgi jākonstatē, ka minētais dekrētlikums ir vienkārši atcelts, kā rezultātā Portugāles tiesībās radās likumu robs.
24.
Komisija uzskata, ka tā ir pamatoti analizējusi Likuma 67/2007 saderību ar Direktīvu 89/665, lai pārbaudītu, vai Portugāles Republika ir izpildījusi 2004. gada spriedumu, kas ir apstiprināts ar 2008. gada spriedumu, un ka, tā kā tā konstatēja, ka Portugāles tiesiskajā regulējumā zaudējumu atlīdzības piešķiršana turpina būt atkarīga no vainas vai ļaunprātības pierādīšanas, tā secināja valsts pienākumu neizpildes turpināšanos (
9
).
25.
Savukārt Portugāles Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi interpretējusi minēto Tiesas spriedumu apjomu. Nosakot Portugāles Republikai pienākumus, kas tai nav jāpilda, un nelemjot par jauno jautājumu par Likuma 67/2007 saderību ar Savienības tiesībām, Komisija esot pārsniegusi savas kompetences robežas minētās izpildes procedūras ietvaros.
B – Vērtējums
26.
Vispirms man šķiet, ka ir jāprecizē konteksts, kādā ietilpst kontrole, kas ir jāveic Komisijai pēc tam, kad Tiesa ir pasludinājusi spriedumus atbilstoši LESD 258. un 260. pantam.
27.
Kā to ir formulējis ģenerāladvokāts K. Rēmers [K. Roemer] prasībā par valsts pienākumu neizpildi, “nav runas ne par vainu, ne morāli, bet vienkārši par juridiskas situācijas noregulēšanu” (
10
). Tomēr ir ļoti skaidrs, ka gadu gaitā valsts pienākumu neizpildes procedūra ir būtiski mainījusies un attālinājusies no uzdevuma veikt normatīvo aktu un objektīvu kontroli (
11
). Tā vairāk un vairāk ir veids, kā apstrīdēt ne tikai trūkumus normatīvajos aktos, bet arī valsts iestāžu rīcību un praksi. Šo attīstību simboliski raksturo divi piemēri: pārkāpums administratīvās prakses veidā (
12
) vai strukturālas un vispārīgas pienākumu neizpildes jēdziens (
13
). Tātad ir skaidrs, ka atbilstoši LESD 258. pantam taisīta sprieduma rezolutīvā daļa var attiekties uz ļoti dažādām juridiskām vai faktiskām parādībām, kas veido Savienības tiesību pārkāpumus, un pārsniedz to nesaderības ar kādu valsts tiesību normu vienkāršu apstiprinājumu. Līdz ar to Tiesa var noteikt valsts pienākumu neizpildi dažādos veidos.
28.
Manuprāt, Komisijai, īstenojot savu kontroles kompetenci pēc atbilstoši LESD 260. pantam taisītā sprieduma pasludināšanas ir jāvadās pēc pamatprincipa, saskaņā ar kuru ir efektīvi jāizpilda pirmais spriedums, kas taisīts, pamatojoties uz LESD 258. pantu. Līdz ar to Komisija nevar pārsniegt valsts pienākumu izpildes ietvarus, ko Tiesa ir noteikusi savā pirmajā spriedumā.
29.
Tas nozīmē, ka Komisijas kompetences apjoms obligāti izriet no atbilstoši LESD 258. pantam taisītā sprieduma teksta, pēc tam – no atbilstoši LESD 260. pantam taisītā sprieduma teksta. Tas neliedz vajadzības gadījumā rezolutīvo daļu interpretēt, ievērojot sprieduma motīvu daļu. Interpretācija tomēr nevar paplašināt minētās rezolutīvās daļas apjomu, jo Tiesas sprieduma res judicata spēka principa objektīvais spēks nevar pārsniegt rezolutīvajā daļā noteikto (
14
). Sprieduma par valsts pienākumu neizpildi rezolutīvā daļa ir jāinterpretē, galvenokārt atsaucoties uz Komisijas prasības pieteikumu un veidu, kādā Tiesa uz to ir atbildējusi.
30.
Savukārt, pretēji tam, kas tika apgalvots tiesas sēdē, it īpaši, kā apgalvoja Francijas un Zviedrijas valdības, manuprāt, nav jāizmanto papildu kritēriji, kā, piemēram, par Tiesas sprieduma rezolutīvās daļas acīmredzamu neizpildi vai šauru interpretāciju. Runa ir tikai un vienīgi par dalībvalsts pienākuma rīkoties, pieņemot normatīvos aktus, vai faktiski, ko ir noteikusi Tiesa atbilstoši LESD 258. pantam taisītā spriedumā, ar kuru ir atzīta dalībvalsts pienākumu neizpilde, interpretāciju.
31.
Tātad attiecībā it īpaši uz valsts tā dēvēto “leģislatīvo” pienākumu neizpildi ir jānošķir, manuprāt, divi dažādi gadījumi. [Pirmkārt,] ja Tiesa uzskata, ka Savienības tiesību pārkāpums ir tajā, ka ir paturēta spēkā esoša tiesību norma, kas ir pretrunā Savienības tiesībām, tad, neatceļot minēto tiesību normu, dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, kas tai ir paredzēti Savienības tiesībās.
32.
[Otrkārt,] valsts pienākumu neizpilde var izrietēt no nepareizas Savienības tiesību akta transpozīcijas, vai nu valsts transpozīcijas tiesību normas neesamības gadījumā, vai arī nepilnīgas transpozīcijas gadījumā. Tiesa nosaka šajā ziņā atbilstošās valsts tiesību normas. Lai likvidētu tādējādi konstatēto pārkāpumu, dalībvalstij ir jāveic pasākumi, kuru mērķis ir gan atcelt attiecīgo tiesību normu, gan pieņemt jaunu tiesību aktu, kas ir saderīgs ar Savienības tiesībām.
33.
Nereti šie divi valsts pienākumu neizpildes veidi saplūst, piemēram, ja dalībvalsts atstāj spēkā valsts tiesisko regulējumu, kas ir pretējs direktīvai, un atturas no vajadzīgo tiesību normu pieņemšanas, lai to transponētu.
34.
Vispārīgāk, tāds pienākums, kāds ir noteikts Tiesas sprieduma rezolutīvajā daļā, var nozīmēt pienākumu attiecībā uz rezultātu gan normatīvo aktu līmenī, tas ir, atcelt un/vai pieņemt leģislatīvas, regulējošas vai administratīvas tiesību normas (
15
), gan faktiskās rīcības līmenī (
16
). No tā izriet, pirmkārt, ka Komisija ir tiesīga pārbaudīt, vai no jauna veiktie valsts pasākumi ir tādi, kādi vajadzīgi, lai pilnībā transponētu attiecīgo Savienības tiesību normu. No tā izriet, otrkārt, ka Komisijai ir atļauts pārbaudīt faktus, kuri bieži ir vides jomā.
35.
Turklāt tāda pienākuma rīkoties, kāds ir noteikts Tiesas spriedumā, izpilde nemazina Komisijas kompetenci šajā ziņā, kā pamatoti uzsver Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 81. punktā. Komisijai ir jānodrošina, ka attiecīgajai dalībvalstij netiek liegts veikt pasākumus, kam faktiski ir tāds pats saturs kā tiem, par kuriem ir taisīts Tiesas spriedums. Tādējādi minētās dalībvalsts veikti “kosmētiski” grozījumi acīmredzami nevar izvairīties no Komisijas kontroles.
36.
Šajā pašā ziņā es uzskatu, ka ar sprieduma, ar kuru ir atzīta valsts pienākumu neizpilde, neatceļot identificētās valsts tiesību normas, pareizu izpildi nepietiek, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pareizu transpozīciju. Citiem vārdiem sakot, Savienības tiesību normas, par ko ir bijusi LESD 258. pantā paredzētā procedūra, pilnīgai un pareizai transpozīcijai var būt nepieciešami pasākumi, kas neizpaužas vienīgi kā attiecīgo tiesību normu atcelšana. Turklāt šis pēdējais apsvērums nevar paplašināt sprieduma pa valsts pienākumu neizpildi objektīvo apjomu, jo izpildes pienākuma apjoms obligāti ir atkarīgs no veida, kādā Tiesa ir noteikusi apgalvoto valsts pienākumu neizpildi.
37.
Man šķiet, ka vienīgi šāda pieeja var nodrošināt juridisko drošību, kā arī Tiesas spriedumu autoritāti. Tiesiskās drošības prasība ir vēl saistošāka, ja, kā šajā lietā, ir runa par dalībvalstīm noteiktajiem finanšu pienākumiem.
38.
Šajā lietā 2004. gada spriedumā Tiesa skaidri ir noteikusi, ka ar Savienības tiesībām nav saderīgs tas, ka Portugāles tiesību sistēmā paliek spēkā Dekrētlikums Nr. 48 051, ar kuru pretēji Direktīvas 89/665 normām zaudējumu atlīdzināšanai personām, kam zaudējumus radījis Kopienu publisko iepirkumu tiesību vai valsts tiesību normas, ar ko tās transponētas, pārkāpums, ir paredzēts nosacījums, ka ir jāpierāda vaina vai ļaunprātība.
39.
Ir taisnība, ka prasījums Komisijas prasības pieteikumā tika formulēts plašāk, lūdzot Tiesai konstatēt, ka, “pareizi un pilnīgi netransponējot Direktīvu 89/665 [..], Portugāles Republika nav izpildījusi tai Kopienas tiesībās paredzētos pienākumus”.
40.
Tomēr no 2004. gada sprieduma 18. punkta acīmredzami izriet, ka pamatlietas ietvari tika skaidri ierobežoti pirmstiesas procedūrā. Beidzoties motivētajā atzinumā noteiktajam termiņam, Komisija apgalvoja, ka “valsts pienākumu neizpilde attiecas tikai uz to, ka nav atcelts Dekrētlikums Nr. 48 051”. Turklāt minētā sprieduma 20. punktā Tiesa ir norādījusi, ka “Komisija apgalvo, ka Portugāles Republikai bija jāatceļ” minētā dekrētlikuma teksts, lai transponētu Direktīvu 89/665.
41.
Tātad 2004. gada spriedumā Tiesa nolēma, ka, “neatceļot Dekrētlikumu Nr. 48 051, [..] Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 89/665[/EEK] 1. panta 1. punktu un 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu”.
42.
Tātad tāda ir Komisijas pamatnostāja, iesniedzot prasības pieteikumu atbilstoši agrākajam EKL 228. pantam pret Portugāles Republiku. Komisija tiešām uzskatīja, ka, “tā kā Portugāles Republika nebija atcēlusi Dekrētu–likumu [Dekrētlikumu] Nr. 48 051, tā nebija veikusi vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu [2004. gada sprieduma] izpildi” (
17
). Man šķiet, ka Komisija jau ir ierosinājusi debates par Direktīvas 89/665 transpozīcijas kvalitāti saistībā ar prasību atbilstoši LESD 260. pantam (
18
).
43.
Tomēr Tiesa 2008. gada sprieduma 17. punktā ir nolēmusi, ka, “lai noteiktu, vai Portugāles Republika ir veikusi pasākumus, kas vajadzīgi [2004. gada sprieduma] izpildei, šajā prasībā par [tiesvedībā saistībā ar valsts] pienākumu neizpildi” ir jānosaka, vai Dekrētlikums Nr. 48 051 ir atcelts, Tiesa ir arī noraidījusi Portugāles iestāžu argumentu par to, ka transpozīcija esot jau nodrošināta ar citām valsts tiesību normām. 2008. gada sprieduma 23. punktā Tiesa ir norādījusi, ka apgalvotā valsts pienākumu neizpilde izpaužas tā, ka valsts tiesību sistēmā turpināja pastāvēt Dekrētlikums Nr. 48 051.
44.
Līdz ar to ir jāatzīst, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir pareizi izpildījusi savu kontroles pienākumu.
45.
Vispārējā tiesa ir pareizi secinājusi pārsūdzētā sprieduma 67. punktā, ka saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu tā nevar lemt par jautājumu par to, ka dalībvalsts neatzīst pienākumus, kas tai ir uzlikti atbilstoši EK līgumam, ko Tiesa nav iepriekš izskatījusi. Nav jāpierāda, ka jautājuma par Likuma 67/2007 saderību ar Savienības tiesībām izlemšana Vispārējai tiesai liek piesavināties ekskluzīvu Tiesas kompetenci atbilstoši LESD 258. pantam.
46.
Pārsūdzētā sprieduma 81. punktā Vispārējā tiesa ir pamatoti atgādinājusi, ka “Tiesas sprieduma, ar kuru dalībvalstij ir noteikta soda [kavējuma] nauda, izpildes ietvaros Komisijai ir jāvar novērtēt dalībvalsts Tiesas sprieduma izpildei veiktie pasākumi, lai it īpaši novērstu, ka dalībvalsts, kura nav izpildījusi savus pienākumus, aprobežojas ar tādu pasākumu veikšanu, kam faktiski ir tāds pats saturs kā tiem, par kuriem ir taisīts Tiesas spriedums”. Tomēr tā piebilst minētā sprieduma 82. punktā, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, ka “šīs rīcības brīvības īstenošana nevar ietekmēt ne dalībvalstu tiesības – it īpaši procesuālās tiesības –, kas tām ir EKL 226. pantā paredzētajā procedūrā, ne arī Tiesas ekskluzīvo kompetenci lemt par valsts likumdošanas aktu atbilstību Kopienu tiesībām”.
47.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es tātad piedāvāju noraidīt Komisijas pirmā pamata otro daļu kā nepamatotu.
IV – Par apelācijas pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz attiecīgo Komisijas un Vispārējās tiesas kompetenču pārmērīgu ierobežošanu
A – Lietas dalībnieku argumenti
48.
Ar pirmā pamata pirmo daļu Komisija būtībā apstrīdēja Vispārējās tiesas izdarīto interpretāciju par tās kompetenču apjomu, kontrolējot, kā dalībvalsts izpilda atbilstoši LESD 260. pantam taisītu Tiesas spriedumu. Komisija iebilst, ka Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka jaunā dalībvalsts pieņemtā tiesiskā regulējuma, lai izpildītu šajā ziņā taisīto spriedumu, saturs katrā ziņā ietilpst Tiesas ekskluzīvajā kompetencē un domstarpību starp Komisiju un minēto dalībvalsti gadījumā tas var būt jaunas tiesvedības atbilstoši LESD 258. pantam priekšmets.
49.
Pirmkārt, pēc Komisijas uzskata Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 87.–89. punktā bija nepareizi samazinājusi Komisijas kompetences līdz tikai “vienkāršai formālai kontrolei” nolūkā noteikt, vai Dekrētlikums Nr. 48 051 tika vai netika atcelts, atņemot tai iespēju novērtēt Likuma 67/2007 saturu, lai pārbaudītu, vai Portugāles Republika ir izpildījusi 2004. gada spriedumu un tādējādi izbeigusi valsts pienākumu neizpildi.
50.
Turklāt valsts pienākumu neizpildes procedūras efektivitāte, it īpaši kavējuma nauda, būtu apdraudēta, ja domstarpību starp Komisiju un dalībvalsti attiecībā uz to, ka pēdējās pieņemtais tiesiskais regulējums tai ļauj saskaņot savus tiesību aktus atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam taisītam spriedumam, Komisijai būtu liegts, kā to secina Vispārējā tiesa, celt Tiesā jaunu prasību atbilstoši LESD 258. pantam, lai tā kontrolētu jaunās tiesību normas.
51.
Otrkārt, Komisija pārmet, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi ierobežojusi pati savu kompetenci, pārbaudot apstrīdētā lēmuma likumību. It īpaši Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda Komisijas izdarītā jaunā Portugāles Republikas pieņemtā tiesiskā regulējuma vērtējuma apjoms, lai pareizi pārbaudītu, vai ar apstrīdēto lēmumu tā tiešām ir palikusi valsts pienākumu neizpildes ietvaros un nav pieļāvusi kļūdas, vērtējot valsts pienākumu neizpildes turpināšanos.
52.
Portugāles Republika apstrīd Komisijas argumentāciju un apgalvo, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu un lemjot par Likuma 67/2007 saderību ar Savienības tiesībām, Komisija ir paplašinājusi strīdus priekšmetu un pārsniegusi savas pilnvaras saistībā ar 2008. gada sprieduma izpildi. Dodot priekšroku lēmuma pieņemšanai prasības saskaņā ar LESD celšanas vietā, Komisija esot arī pārkāpusi Portugāles Republikas tiesības uz aizstāvību, jo šai dalībvalstij esot tikusi atņemta iespēja aizstāvēties pirmstiesas procedūrā, kas ir paredzēta LESD 258. pantā. Turklāt attiecībā uz apgalvoto nepamatoto Vispārējās tiesas kompetenču ierobežojumu Portugāles Republika norāda, ka iespējamais pirmās instances tiesas Likuma 67/2007 saderības vērtējums neatbilst LESD 260. panta 2. punktā paredzētās procedūras izpildu raksturam.
B – Vērtējums
1) Ievada apsvērumi
53.
Ņemot vērā, ka šajā apelācijā izvirzītās problēmas ir jaunas un par spīti procesuālajiem ierobežojumiem, kas ir noteikti šai apelācijai, es uzskatu, ka Tiesai vispirms ir jāaplūko jautājums par Komisijai piešķirto pilnvaru saistībā ar atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam taisīto spriedumu izpildi raksturu. Kaut arī Komisijas kompetenci saistībā ar šāda Tiesas sprieduma izpildes prasīšanu, pamatojoties uz tās budžeta pilnvarām, kas paredzētas LESD 317. pantā (
19
), principā neapstrīdēja neviens lietas dalībnieks, šīs pieejas ietekme uz kompetenču sadali starp Vispārējo tiesu un Tiesu ir jāaplūko padziļināti. Šajā lietā šis jautājums ir cieši saistīts ar Komisijas pilnvaru apjoma problemātiku, kas ir šīs lietas pamatjautājums.
54.
Ir skaidrs, ka nelabvēlīga tiesību akta autora nekompetence ir absolūts šķērslis, lai Tiesa varētu darboties pēc savas iniciatīvas (
20
). “Attiecībā uz atzinumu, kas skar Komisijas kompetenci, [kompetences neesamība] tiesai ir jānorāda pēc savas iniciatīvas, kaut arī neviens lietas dalībnieks tai nelūdz to darīt” (
21
).
55.
Visbeidzot, gan no rakstveida apsvērumiem, gan no tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem skaidri izriet, ka, tā kā līgumos nekas nav teikts, dalībvalstis ir norūpējušās par Tiesas atbildes sekām šajā lietā attiecībā uz to tiesībām uz aizstāvību, attiecīgajām finansiālajām interesēm un to procesuālās pozīcijas vājumu pēc tam, kad Tiesa ir pasludinājusi spriedumu atbilstoši LESD 260. pantam, ar kuru tām ir noteikta kavējuma nauda.
56.
Šajā ziņā man šķiet nepieciešams sniegt precīzas norādes, lai noteiktu robežas Tiesas spriedumu, kas taisīti, pamatojoties uz LESD 258. un 260. pantu, izpildes kontroles apjomu un precizētu Komisijas pilnvaru šajā ziņā robežas.
57.
Turklāt nedrīkst aizmirst, ka, ja Tiesa ir nospriedusi, ka Komisijai nebija kompetences, kas tai ļautu pieņemt dalībvalstīm nelabvēlīgus lēmumus, izpildot spriedumus atbilstoši LESD 260. pantam, Komisijas apelācijas sūdzība būtu pilnībā jānoraida kā neefektīva. Lai Vispārējai tiesai varētu pārmest, ka tā ir pārāk šauri interpretējusi Komisijas kompetenci, šai kompetencei bija jāpastāv.
2) Par Komisijas un Vispārējās tiesas kompetences apjomu
a) Par Vispārējās tiesas pieeju pārsūdzētajā spriedumā
58.
Analizējot pārsūdzēto spriedumu, es vispirms konstatēju, ka Vispārējā tiesa nav vispārīgi lēmusi par Komisijas kompetences apjomu, izpildot atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam taisīto spriedumu, bet tikai skrupulozi pārbaudījusi aplūkojamo gadījumu. Līdz ar to es pievienojos viedoklim, ko pārstāv it īpaši Portugāles, Čehijas Republikas, Spānijas un Zviedrijas valdības, ka Komisijas apelācijas sūdzība esot balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju, jo tās iebilst, ka Vispārējā tiesa ir vispārīgi ierobežojusi Komisijas pilnvaras.
59.
Vispārējā tiesa izvairījās no vispārīgas teorijas formulēšanas attiecībā uz Komisijas kompetences apjomu šajā jautājumā. Turpretim tā pareizi analizēja, ievērojot kompetences piešķiršanas principu, Portugāles Republikas pienākumu apjomu attiecībā uz atbilstoši LESD 258. pantam taisītā 2004. gada sprieduma, kas ir apstiprināts ar atbilstoši LESD 260. pantam taisīto 2008. gada spriedumu, rezolutīvo daļu.
60.
Līdz ar to Vispārējā tiesa tātad nav ierobežojusi Komisijas kompetenci līdz tikai “vienkāršai formālai kontrolei”, kā tā apgalvo, bet ir nolēmusi, ka šajā lietā tās kompetence ir jāierobežo tikai līdz valsts leģislatīvo aktu atcelšanas pārbaudei, nekontrolējot valsts tiesību atbilstību Direktīvai 89/665.
b) Par diviem Komisijas kompetences aspektiem saistībā ar atbilstoši LESD 260. pantam taisīto spriedumu izpildi un par sekām attiecībā uz attiecīgo kompetenču sadali starp Vispārējo tiesu un Tiesu
61.
Apelācijas sūdzībā Komisija pievēršas jautājumam par tās kompetences apjomu saistībā ar Tiesas sprieduma, ar kuru ir atzīta valsts pienākumu neizpilde un noteikts samaksāt kavējuma naudu, izpildes kontroli.
62.
Šajā ziņā ir jānošķir divi aspekti, kas tomēr ir saistīti, proti, pirmkārt, Komisijas kompetences piedzīt Savienības budžetā iemaksājamās summas, izpildot atbilstoši LESD 260. pantam taisītu spriedumu, esamība un, otrkārt, Komisijas kompetences pieņemt dalībvalstīm nelabvēlīgus lēmumus par pasākumu, ko minētās dalībvalstis veikušas, izpildot Tiesas atbilstoši LESD 258. un 260. pantam taisītu spriedumu rezolutīvo daļu, veikšanu.
63.
Atbildē uz apelācijas sūdzību Portugāles Republika ierosina, ka lieta starp to un Komisiju Vispārējā tiesā neattiecas uz Tiesas sprieduma izpildi, bet uz jaunu jautājumu par valsts tiesību atbilstību Savienības tiesībām. Līdz ar to Portugāles Republika uzskata, ka Komisija ir izvēlējusies nepareizu tiesību aizsardzības līdzekli šajā ziņā un ka tai bija jāizmanto LESD 258. pantā paredzētā tiesvedība.
64.
Tātad, manuprāt, šīs tiesvedības centrālais jautājums ir par to, ko aptver Tiesas sprieduma, ar kuru ir atzīta dalībvalsts pienākumu neizpilde, izpildes jēdziens. Tas prasa vispirms analizēt šajā ziņā dalībvalsts rīcībā esošos instrumentus un to pienākumus pēc sprieduma atbilstoši LESD 258. pantam pasludināšanas. Otrkārt, ir jādefinē izpilde saistībā ar procedūru pēc tam, kad Tiesa ir pasludinājusi spriedumu atbilstoši LESD 260. pantam, un jānosaka šajā ziņā kompetentā iestāde.
65.
Vispirms ir jānorāda, ka atbilstoši LESD 280. un 299. pantam Tiesas spriedumi ir izpildāmi. Šīs tiesību normas tomēr ir piemērojamas tikai personām, “kas nav valstis”. Tādējādi gadījumā, ja nav samaksāta finansiāla sankcija vai ja ir domstarpības par Tiesas sprieduma, kas taisīts atbilstoši LESD 258. vai 260. pantam, izpildi, piespiedu izpilde attiecībā uz dalībvalsti nav iespējama gan ievērojot LESD 299. panta tekstu, gan valstu suverenitātes un imunitātes pret tiesu kontroli dēļ.
66.
Ir jāatgādina arī, ka LESD 260. panta 2. punktā paredzētā procedūra ir īpaša Tiesas spriedumu izpildes tiesvedība (
22
). Atšķirībā no deklaratīva sprieduma, kas taisīts atbilstoši LESD 258. pantam, ar kuru tiek atzīts attiecīgās dalībvalsts pārkāpums un prasīts to izbeigt, ar LESD 260. pantā paredzēto procedūru pienākumus nepildošā dalībvalsts tiek aicināta izpildīt pirmo spriedumu par valsts pienākumu neizpildi, piemērojot vajadzības gadījumā šajā ziņā atbilstošas sankcijas (
23
).
67.
Runājot vispirms par pirmo aspektu, proti, par maksājamo summu piedziņu, Komisijas kompetence šajā ziņā nerada neskaidrības. Tā loģiski ietilpst tai LESD 317. pantā uzticētajā uzdevumā, atbilstoši kuram Komisija izpilda Savienības budžetu (
24
). Tāpat kā visiem lietas dalībniekiem, par labu kuriem ir lēmusi Tiesa, Eiropas Savienībai, ko pārstāv iestāde, kas izpilda budžetu, ir jāsaņem samaksa, kas tai pienākas, tostarp kavējuma nauda.
68.
Tātad Komisija ir tiesīga nosūtīt dalībvalstij “rēķinu” saskaņā ar atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam taisītā sprieduma rezolutīvo daļu. Šajā ziņā nav izšķirošas nozīmes, ka minētā rēķina redakcija paredz aprēķinu vai citas tamlīdzīgas darbības. Lai pareizi izpildītu spriedumu, bieži ir jāveic šādas darbības, piemēram, attiecībā uz procentu vai precīzas maksājamās summas aprēķinu, ja izpildāmais spriedums ir izteikts abstraktākā veidā.
69.
Šajā gadījumā 2008. gada spriedumā Tiesa ir piespriedusi Portugāles Republikai samaksāt Komisijai kavējuma naudu, iemaksājot to “Eiropas Kopienas pašu resursu” rēķinā. Pati Tiesa ir noteikusi, ka Komisija ir kompetentā iestāde, lai saņemtu kavējuma naudas samaksu. Līdz ar to šī iestāde ir tiesīga ne tikai atzīt pienākuma samaksāt noteiktu kavējuma naudu pastāvēšanu, kas jāmaksā tādēļ, ka nav izpildīts 2008. gada spriedums, bet arī prasīt attiecīgajai dalībvalstij to samaksāt.
70.
Pieļaujot šādas Komisijas kompetences pastāvēšanu, manuprāt, tiek apmierināta prasība pēc dalībvalstu tiesiskās aizsardzības, jo Komisijas lēmums acīmredzot ir pakļauts Vispārējās tiesas kontrolei.
71.
Savukārt attiecībā uz otro aspektu, proti, Komisijas kompetenci analizēt pasākumus, kas veikti, lai izpildītu Tiesas spriedumu, kā es jau norādīju, minētajai analīzei ir jāatbilst valsts pienākumu neizpildes jomai, kas izriet no atbilstoši LESD 258. pantam taisītā Tiesas sprieduma rezolutīvās daļas, vajadzības gadījumā interpretētas, ievērojot minētā sprieduma motīvu daļu.
72.
Par Vispārējās tiesas kompetences apjomu šajā ziņā es tikai norādīšu, ka tai var tikt uzticēta kompetence interpretēt (
25
) Tiesas atbilstoši LESD 258. un 260. pantam taisītos spriedumus. Vispārējai tiesai tātad var tikt atzītas suverēnas novērtēšanas pilnvaras attiecībā uz faktu, kas ir atzinuma par valsts pienākumu neizpildi pamatā, konstatēšanu, ko agrāk izdarīja Tiesa. Tā kā valsts pienākumu neizpildes būtiska daļa ir saistīta ar faktiskajiem apstākļiem, Tiesai ir jāņem vērā, ka faktu jautājumi var neietilpt tās kompetencē apelācijas sūdzības, kas vērsta pret Vispārējās tiesas spriedumu par Komisijas lēmumu par Tiesas sprieduma izpildi, kā arī samaksāt kavējuma naudu, ietvaros.
c) Par tiesību aizsardzības līdzekļiem, ja lieta ir atbilstoši LESD 260. pantam taisīta Tiesas sprieduma izpildes stadijā – jaunas prasības atbilstoši LESD 258. pantam celšana
73.
Ir taisnība, ka Tiesa varēja uzskatīt, ka, ja ir domstarpības par atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam taisīta Tiesas sprieduma, ar kuru ir noteikta kavējuma nauda, izpildi, Komisijai ir jāceļ jauna prasība par valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu. Tomēr, manuprāt, šī pieeja, lai gan tā ir precīza un juridiski pamatota, ir laikietilpīgākā iespēja un zināmā mērā tā ir nepatīkama. Ar to arī, iespējams, tiktu samazināta finansiālo sankciju ietekme, kā arī pašas Tiesas spriedumu autoritāte un tā būtu apšaubāma, ievērojot res judicata principa spēku.
74.
Tomēr citādāk būtu, ja Komisijai būtu jāceļ jauna prasība par valsts pienākumu neizpildi, ja strīds ar dalībvalsti atbilstoši LESD 260. pantam taisīta sprieduma izpildes stadijā attiektos uz pasākumiem, kas, lai gan ir saistīti ar Tiesas konstatēto valsts pienākumu neizpildi, pārsniedz to objektīvo saturu, kas izriet no pirmā sprieduma par valsts pienākumu neizpildi rezolutīvās daļas.
75.
Tā tas, manuprāt, ir šajā gadījumā.
76.
Šajā tiesvedībā uz iespēju celt jaunu prasību atbilstoši LESD 258. pantam norādīja Vācijas valdība, lai pārbaudītu jaunā Portugāles atbildības režīma, kas noteikts Likumā 31/2008, atbilstību Direktīvai 89/665. Šādu pieeju iesaka arī Portugāles valdība.
77.
Manuprāt, ir noskaidrots, ka Tiesa nav pārbaudījusi Portugāles tiesību sistēmā ieviesto jauno atbildības režīmu, lai pārbaudītu tā atbilstību Savienības tiesībām. Es uzskatu, ka Komisijai ir jāceļ jauna prasība par valsts pienākumu neizpildi, pamatojoties uz LESD 258. pantu, jo strīds starp Komisiju un dalībvalsti pārsniedz tos ietvarus, kas ir noteikti atbilstoši LESD 258. pantam taisītā Tiesas sprieduma rezolutīvajā daļā.
78.
Tas man šķiet nepieciešams, lai nodrošinātu dalībvalstu tiesības uz aizstāvību. Kā pareizi norāda Vācijas valdība, saistībā ar prasību par valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam jauna tiesvedība ir jāuzsāk, ja par tiesvedībā veiktajiem pasākumiem ir iesniegti jauni iebildumi, lai novērstu Komisijas celtos iebildumus (
26
).
79.
Turklāt Čehijas Republikas valdības apsvērumos ir skaidri parādīta Komisijas kompetences šajā ziņā apjoma problēma. Šī valdība uzskata, ka Portugāles tiesiskais regulējums, ko tā turpināja uzturēt pēc 2008. gada sprieduma pasludināšanas, bija tāds, kas paredzēja nosacījumu iespējai saņemt zaudējumu atlīdzību par vainas vai ļaunprātības pierādījumu. Problēma, ko Tiesa konstatēja 2004. gada spriedumā, attiecās uz pierādīšanas pienākumu, un nevis uz pašu vainas esamības prasību. Pieņemot Likumu 67/2007, Portugāles tiesību sistēmā tika ieviests atbildības režīms, kas balstīts uz vainas prezumpciju. Līdz ar to Komisijas iebildumi par pašu vainas prasības atbilstību Savienības tiesībām noteikti pārsniedz Tiesas pirmajā spriedumā par valsts pienākumu neizpildi noteiktos valsts pienākumu neizpildes ietvarus. Katrā ziņā vēlāka Tiesas judikatūra, ar kuru ir apstiprināta vainas prasības neatbilstība Savienības tiesībām, nevar atcelt šo secinājumu (
27
). Manuprāt, nav šaubu, ka Vispārējā tiesa nav tiesīga lemt par šāda veida problēmām, kontrolējot Komisijas budžeta pilnvaru īstenošanu.
80.
Tātad ir pamatoti, ka, ņemot vērā lietas priekšmeta maiņu, Vispārējā tiesa atturējās lemt par jauno valsts tiesisko regulējumu. Pretējā gadījumā tā piesavinātos Tiesas ekskluzīvo kompetenci atbilstoši LESD 258. pantam.
d) Par tiesību aizsardzības līdzekļiem, ja lieta atrodas atbilstoši LESD 260. pantam taisīta Tiesas sprieduma izpildes stadijā – jaunas prasības celšana atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam
81.
Grieķijas valdība uzskata, ka Komisijas un parādnieces dalībvalsts domstarpību par sprieduma izpildi gadījumā ir jāuzsāk jauna tiesvedība saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu kā paātrināta procedūra. Minētā valdība uzskata, ka tieši Tiesai ir jālemj šādā gadījumā (
28
). Tiesas sēdē Zviedrijas valdības pārstāvis arī izteicās par labu iespējai šādā gadījumā celt prasību atbilstoši LESD 260. pantam.
82.
Šajā ziņā es atgādinu, ka procedūra, kas dēvēta par “valsts pienākumu neizpildi valsts pienākumu neizpildes gadījumā”, ir piemērojama, ja “dalībvalsts nav veikusi pasākumus, lai izpildītu Tiesas spriedumu”, tomēr neierobežojot spriedumus, kas taisīti atbilstoši LESD 258. pantam. LESD 260. panta 1. punktā savukārt ir atsauce uz visu veidu spriedumiem, ar kuriem Tiesa ir atzinusi, ka “dalībvalsts nav izpildījusi savus līgumos paredzētos pienākumus”, un līdz ar to šis pants var tikt piemērots citām tiesību normām, kā, piemēram, LESD 108. panta 2. punktam, kā arī LESD 348. pantam. Tādējādi man nešķiet, ka jau sākotnēji ir izslēgts, ka LESD 260. pantā paredzētā procedūra ir paredzēta kā iespēja ar mērķi panākt sprieduma, kas taisīts atbilstoši šim pašam pantam, izpildi. Tomēr šajā ziņā ir jāaplūko šādi divi aspekti.
83.
Pirmkārt, es norādīšu, ka LESD 260. pantā paredzēto sodanaudu un kavējuma naudu Tiesa ir uzskatījusi par sankciju, kurai princips ne bis in idem lielākoties ir piemērojams (
29
). Neraugoties uz šo viedokli, ģenerāladvokāte J. Kokote savos secinājumos lietā Komisija/Luksemburga (
30
) ir izteikusies par labu atkārtotai minēto piespiedu līdzekļu piemērošanai. Ņemot vērā, ka LESD 260. panta 2. punktā paredzētā procedūra ir izpildes veids, paredzētās sankcijas teorētiski var tikt piemērotas vairāk nekā vienu reizi.
84.
Manuprāt, Tiesa otrajā spriedumā, kas taisīts atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam, varēja, nepārkāpjot non bis in idem principu, palielināt summu par kavējuma naudu vai sodanaudu par laikposmu no pirmā sprieduma pasludināšanas atbilstoši šai tiesību normai līdz otrā sprieduma pasludināšanas datumam. Es tomēr piekrītu ģenerāladvokātes J. Kokotes viedoklim, ka “sankcijas saistībā ar sprieduma piespiedu izpildi ir citas dabas nekā represīvas sankcijas. Piespiedu izpildi gan nevar veikt divas reizes, bet, ja tas ir vajadzīgs, lai izpildītu attiecīgu nolēmumu, piespiedu pasākumus var atkārtot” (
31
).
85.
No minētā izriet, ka datumā (datums Y) pēc pirmā sprieduma, kas taisīts atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam, pasludināšanas (datums X) soda naudas summa var tikt samazināta vai palielināta, sākot no datuma Y, ievērojot res judicata spēku un principu “non bis in idem”. Man šķiet, ka diezgan bieži piespiedu pasākumu jomā tiek paredzēta iespēja grozīt sodanaudu ar ex nunc iedarbību atbilstoši tiesas vai administrācijas nolēmumā norādītā pienākuma izpildes pakāpei.
86.
Otrkārt, ir jāatgādina šajā ziņā res judicata, kura piemērojamību ir apstiprinājusi Tiesa saistībā ar atbilstoši LESD 258. pantam celto prasību (
32
), apjoms un jānosaka, vai šis res judicata spēks var liegt Komisijai celt otru prasību atbilstoši LESD 260. pantam tādēļ, ka atbilstoši šim pašam pantam jau ir taisīts spriedums.
87.
Es uzskatu, ka, tā kā sprieduma atbilstoši LESD 260. pantam rezolutīvā daļa nerada nekādas saprātīgas šaubas, Komisijai vispirms ir jānosūta dalībvalstij lēmums, kurā norādīta sodanaudas summa par pirmo laikposmu pēc atbilstoši LESD 260. pantam taisītā Tiesa sprieduma. Tātad var uzskatīt, ka, ja pārmestais pārkāpums tiek turpināts, Komisija var no jauna celt prasību atbilstoši LESD 260. pantam un otrreiz lūgt noteikt lielāku sodanaudu. Šai pieejai ir tāda priekšrocība, ka tā ir īsāka un efektīvāka, jo, stājoties spēkā Lisabonas līgumam, pirmstiesas procedūrā atbilstoši LESD 260. pantam notiek tikai brīdinājuma nosūtīšana.
88.
Iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Luksemburga transponēšana mutatis mutandis man liek tomēr uzskatīt, ka otrā prasība, kas iesniegta saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu, ir jāuzskata par nepieņemamu, it īpaši tādēļ, ka fakti un tiesības ir identiskas agrākam spriedumam, kas taisīts atbilstoši LESD 260. pantam, citiem vārdiem sakot, otrā prasība atbilstoši LESD 260. pantam ir vienkāršs konstatējuma, ka nav izpildīts atbilstoši LESD 258. pantam taisīts spriedums par valsts pienākumu neizpildi, atkārtojums. Tā kā agrāks atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam taisīts spriedums ir izpildes procesā, šāds spriedums pats par sevi nevar liegt taisīt jaunu spriedumu, pamatojoties uz to pašu pantu, iepriekš minētajās robežās.
89.
Tātad es neizslēdzu otrās procedūras atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam iespējamību, ja strīdus ietvari acīmredzami ir mainījušies, jo dalībvalsts ir veikusi pasākumus, kas izrādās pilnīgi nepietiekami, lai izpildītu atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam taisītu spriedumu. Tas tā ir arī gadījumā, ja sprieduma, ar kuru ir atzīta faktiska kompleksa valsts pienākumu neizpilde, izpilde ir pavirzījusies uz priekšu tiktāl, lai pamatotu sodanaudas samazināšanu nākotnē, ja vien šis pasākums netiek atcelts. Piemērojot lojālas sadarbības principu, kas atbilstoši judikatūrai attiecas arī uz iestādēm, šķiet, priekšroka būtu dodama tam, lai šajā ziņā Tiesa lemtu, un nevis Komisija, pārdroši interpretēdama savas budžeta pilnvaras.
90.
Ņemot vērā visus apsvērumus un pašreizējā Savienības tiesību stāvoklī, es uzskatu, ka ir pamatoti, ka Vispārējā tiesa ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu, jo tajā Komisija ir pārbaudījusi valsts pasākumu, uz kuriem neattiecās 2004. gada sprieduma rezolutīvā daļa, atbilstību Savienības tiesībām, bet tai šajā jautājumā bija jāuzsāk jauna procedūra atbilstoši LESD 258. pantam.
91.
Turklāt es atgādinu, ka saskaņā ar judikatūru lietā Meroni/Augstā iestāde (
33
), Savienības institucionālo arhitektūru regulē kompetenču piešķiršanas princips. Tātad ir pamatoti, ka Vispārējā tiesa savu kompetenci ir ierobežojusi, nospriežot, ka tā nevar lemt par jautājumiem, ko vēl nav pārbaudījusi Tiesa, un prasības par valsts pienākumu neizpildi ietvaros tā ir tiesīga lemt vienīgi par attiecībām starp valsts pasākumiem un Savienības tiesībām.
92.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, es ierosinu noraidīt Komisijas pirmā pamata pirmo daļu kā nepamatotu.
V – Par trešo apelācijas pamatu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma nepietiekamu un pretrunīgu pamatojumu
A – Lietas dalībnieku argumenti
93.
Ar otro apelācijas pamatu Komisija apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir kļūdas tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz nepietiekamu un pretrunīgu pamatojumu.
94.
Runājot par nepietiekamu pamatojumu, Komisija uzskata, ka, lai atceltu apstrīdēto lēmumu, Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz vienu vienīgu apstākli, kas norādīts pārsūdzētā sprieduma 85. punktā, ka Likums 67/2007, iespējams, atvieglo zaudējumu atlīdzības saņemšanu pretendentiem, kam ir kaitējusi līgumslēdzējas iestādes nelikumīga rīcība. Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 86. un nākamie punkti neietver pamatojumu kā tādu, jo Vispārējā tiesa tajos apraksta savu Komisijas kompetences šauro interpretāciju.
95.
Runājot par pamatojuma pretrunīgumu, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 81. punktā apgalvojot, ka Komisijai ir jāvar novērtēt dalībvalsts veiktie pasākumi, lai izpildītu Tiesas spriedumu, nolūkā novērst to, ka tā vienīgi veic pasākumus ar tādu pašu saturu, kāds bija tiem, par kuriem ir taisīts minētais spriedums, pēc tam pārsūdzētā sprieduma 87. punktā ierobežoja Komisijas kompetenci līdz tikai vienkāršai formālai kontrolei, kas vērsta vienīgi uz to, lai noteiktu, vai Dekrētlikums Nr. 48 051 ir vai nav jāatceļ.
96.
Portugāles Republika attiecībā uz apgalvoto pamatojuma nepietiekamību iebilst, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68.–91. punktā ir plaši pamatojusi apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Attiecībā uz pamatojuma pretrunīgumu Portugāles Republika apgalvo, ka ir taisnība, ka pārsūdzētā sprieduma 81. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi Komisijas pilnvaras novērtēt dalībvalsts veiktos pasākumus, lai izpildītu Tiesas spriedumu. Tomēr Vispārējā tiesa atgādināja šī paša sprieduma nākamajā punktā šo pilnvaru robežas, proti, ka minētais vērtējums nevar ietekmēt lietas dalībnieku procesuālās tiesības un Tiesas kompetenci.
B – Vērtējums
97.
Vispirms norādīšu, ka Komisijas otrais pamats par pārsūdzētā sprieduma skaidro un pamatoto pamatojumu nevar tikt pieņemts. Manuprāt, tā kā Komisija nepamatoti piešķir pārāk plašu nozīmi pārsūdzētajam spriedumam, iebildumi par minētā sprieduma nepietiekamo un pretrunīgo pamatojumu tādējādi ir uzskatāmi par nepareizas interpretācijas sekām.
98.
Ir jāatgādina, ka apelācijas tiesvedībā Tiesas veiktās kontroles mērķis ir tostarp pārbaudīt, vai Vispārējā tiesa ir no tiesību viedokļa atbilstoši ņēmusi vērā visus prasītāja izvirzītos argumentus (
34
). Līdz ar to Vispārējās tiesas pamatojums var tikt netieši izteikts ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām zināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa nav pieņēmusi to argumentus, un ļauj Tiesai uzskatīt, ka tās rīcībā ir pietiekama informācija pārbaudes veikšanai (
35
).
99.
Šajā ziņā, manuprāt, pārsūdzētā sprieduma 57.–91. punktā Vispārējā tiesa ir atbildējusi uz pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem. Vispārējās tiesas sniegtās atbildes ir skaidras un nav pretrunīgas un ļauj saprast elementus, ar kuriem ir pamatots tās vērtējums. Tas, ka Vispārējā tiesa attiecībā uz lietas būtību ir izdarījusi secinājumu, kas būtiski atšķiras no Komisijas viedokļa, pats par sevi nevar norādīt, ka pārsūdzētajā spriedumā nav norādīts pamatojums (
36
).
100.
Runājot par Komisijas argumentu, ka Vispārējā tiesa ir nonākusi pretrunās pārsūdzētā sprieduma 81., 84. un 87. punktā, piešķirot Komisijai pilnvaras, lai to apjomu pēc tam ierobežotu, ir jākonstatē, ka šis apgalvojums ir radies pārsūdzētā sprieduma acīmredzami kļūdainas interpretācijas dēļ. Nenonākot pretrunās, šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 80. punktā noraidīja Komisijas izvirzīto tēzi, ka tai, iespējams, ir kompetence, lai pārbaudītu Likumu 67/2007. Lai pamatotu savu analīzi, Vispārējā tiesa vēlāk ir precizējusi Komisijas pilnvaru robežas, ievērojot 2004. gada sprieduma un 2008. gada sprieduma apjomu, kuros Tiesa nav lēmusi par Likuma 67/2007 saderību ar Direktīvu 89/665. Tā kā dalībvalstu tiesību un pienākumu noteikšana un to uzvedības novērtēšana var notikt tikai Tiesas taisītā spriedumā atbilstoši LESD 258.–260. pantam, Vispārējā tiesa ir pamatoti nolēmusi, ka Komisijai bija jāuzsāk jauna procedūra atbilstoši LESD 258. pantam.
101.
No minētā izriet, ka Komisijas otrais pamats ir acīmredzami pilnībā nepamatots.
VI – Secinājumi
102.
Noslēgumā es ierosinu Tiesai nospriest šādi:
—
apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
—
dalībvalstis, kuras ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	(OV L 395, 33. lpp.).
(
3
)	C‑275/03.
(
4
)	C-70/06 (Krājums, I-1. lpp.).
(
5
)	Šis lēmums nav publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā vēstnesī.
(
6
)	T-33/09 (Krājums, II-1429. lpp.).
(
7
)	2008. gada 15. jūlija vēstule MARKT/C 2/PMS/bmgF/(2008) 13692.
(
8
)	Portugāles Republikas prasība par minēto Komisijas 2008. gada 15. jūlija vēstuli, kas ir reģistrēta Vispārējās tiesas kancelejā 2008. gada 15. septembrī lietā T‑378/08, ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2009. gada 5. marta rīkojumu tika izslēgta no reģistra.
(
9
)	Šajā ziņā Komisija balstās uz ģenerāladvokāta J. Mazaka [J. Mazak] secinājumiem lietā, kurā ir taisīts spriedums lietā Komisija/Portugāle (minēts iepriekš), it īpaši to 54. punktu.
(
10
)	Ģenerāladvokāta K. Rēmera [K. Roemer] secinājumi lietā, kurā ir taisīts 1971. gada 14. decembra spriedums 7/71 Komisija/Francija (Recueil, 1003., 1035. lpp.).
(
11
)	Puissochet, J.‑P. L’action en manquement peut‑elle encore se parer de ses justes vertus? Une communauté de droit: Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias. 2003, 569.–580. lpp.
(
12
)	Skat. it īpaši 1985. gada 9. maija spriedumu lietā 21/84 Komisija/Francija (Recueil, 1355. lpp.), 2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-212/99 Komisija/Itālija (Recueil, I-4923. lpp.), 2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C-441/02 Komisija/Vācija (Krājums, I-3449. lpp.), 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C-342/05 Komisija/Somija (Krājums, I-4713. lpp.) un 2009. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑150/07 Komisija/Portugāle.
(
13
)	Skat. šajā ziņā it īpaši secinājumus lietā, kurā ir taisīts 2005. gada 12. jūlija spriedums lietā C-304/02 Komisija/Francija (Krājums, I-6263. lpp.). Skat. arī Wenneras, P., “A New Dawn for Commission Enforcement under Articles 226 and 228 EC”, CMLRev. 2006, vol. 43.
(
14
)	Kā ir norādījusi ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott] savu secinājumu 38. punktā lietā, kurā ir taisīts 2010. gada 29. jūnija spriedums lietā C-526/08 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-6151. lpp.), “sprieduma likumīgais spēks jaunu prasību nepieļauj tad, ja pastāv draudi, ka ar jaunu nolēmumu Tiesa nonāks pretrunā agrāka sprieduma faktu un tiesību konstatējumiem. Šajā sakarā nozīme ir ne tikai sprieduma rezolutīvajai daļai, bet arī pamatojumam, uz kuru rezolutīvā daļa ir balstīta uz kurš tāpēc no tās nav nošķirams”.
(
15
)	Skat. it īpaši 2012. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑387/11 Komisija/Beļģija un 2012. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑286/12 Komisija/Ungārija.
(
16
)	Skat. 1998. gada 12. februāra spriedumu lietā C-92/96 Komisija/Spānija (Recueil, I-505. lpp.) par peldētavu ūdens kvalitāti, kā arī 2003. gada 25. novembra spriedumu lietā C-278/01 Komisija/Spānija (Recueil, I-14141. lpp.). Skat. vēl jaunāku 2013. gada 7. februāra spriedumu lietā C‑517/11 Komisija/Grieķija.
(
17
)	Skat. 2008. gada spriedumu (12. punkts).
(
18
)	Turpat.
(
19
)	Skat. šajā ziņā iebildumus par Komisijas kompetenci, kas izvirzīti lietā, kurā ir taisīts Vispārējās tiesas 2011. gada 19. oktobra spriedums lietā T-139/06 Francija/Komisija (Krājums, II-7315. lpp.). Tomēr apelācijas sūdzība par minēto spriedumu vēl nav iesniegta.
(
20
)	Skat. [Tiesas] 1959. gada 17. decembra spriedumu lietā 14/59 Société des fonderies de Pont à Mousson/Augstā iestāde (Recueil, 445., 473. lpp.) un 1982. gada 30. septembra spriedumu lietā 108/81 Amylum/Padome (Recueil, 3107. lpp., 28. punkts). Skat. arī Vispārējās tiesas 1996. gada 24. septembra spriedumu lietā T-182/94 Marx Esser un Del Amo Martinez/Parlaments (Recueil FP, I-A-411. un II-1197. lpp., 44. punkts), kā arī 2005. gada 21. septembra spriedumu lietā T-315/01 Kadi/Padome un Komisija (Recueil, II-3649. lpp., 61. un nākamie punkti).
(
21
)	2000. gada 13. jūlija spriedums lietā C-210/98 P Salzgitter/Komisija (Recueil, I-5843. lpp., 56. punkts).
(
22
)	2005. gada 12. jūlija spriedums lietā Komisija/Francija (minēts iepriekš, 92. punkts).
(
23
)	Skat. šajā ziņā 2010. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-514/07 P, C-528/07 P un C-532/07 P Zviedrija u.c./API un Komisija (Krājums, I-8533. lpp., 119. punkts).
(
24
)	Skat. šajā ziņā spriedumu lietā Komisija/Francija (minēts iepriekš).
(
25
)	Tomēr es atgādinu, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai “Tiesas sprieduma pareizas izpildes jautājums neattiecas uz tā interpretāciju [Eiropas Savienības Tiesas statūtu] 43. panta izpratnē”. Šajā ziņā skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-503/04 Komisija/Vācija (Krājums, I-6153. lpp., 15. punkts), kā arī ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumu lietā, kurā ir taisīts 2006. gada 14. marta spriedums lietā C-177/04 Komisija/Francija (Krājums, I-2461. lpp.), 43. punktu.
(
26
)	2005. gada 22. septembra spriedums lietā C-221/03 Komisija/Beļģija (Krājums, I-8307. lpp., 41. punkts).
(
27
)	2010. gada 30. septembra spriedums lietā C-314/09 Strabag u.c. (Krājums, I-8769. lpp.).
(
28
)	Grieķijas valdība šajā ziņā atsaucas uz spriedumu lietā Francija/Komisija (minēts iepriekš) par Francijas Republikas prasību par Komisijas Lēmumu C(2006) 659, galīgā redakcija, par kavējuma naudas, kas jāmaksā, izpildot atbilstoši LESD 260. pantam taisītu Tiesas spriedumu, samaksu.
(
29
)	Skat. 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑304/02 Komisija/Francija (minēts iepriekš, 84. punkts).
(
30
)	Lieta Komisija/Luksemburga (minēts iepriekš).
(
31
)	Ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumu lietā Komisija/Luksemburga (minēts iepriekš) 33. punkts.
(
32
)	Lieta Komisija/Luksemburga (minēts iepriekš).
(
33
)	Institucionālā līdzsvara principu Tiesa ir noteikusi spriedumos, kas taisīti saistībā ar, EOTK līgumu (1957. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās 7/56 un no 3/57 līdz 7/57 Algera u.c./Kopējā asambleja (Recueil, 81. lpp.), kā arī 1958. gada 13. jūnija spriedumu lietā 9/56 Meroni/Augstā iestāde (Recueil, 9. lpp.). Minētais princips tiek uzskatīts par “līgumu radītu” (1990. gada 22. maija spriedums lietā C-70/88 Parlaments/Padome, Recueil, I-2041. lpp., 21. punkts).
(
34
)	Skat. arī 2011. gada 31. marta spriedumu lietā C‑367/10 P EMC Development/Komisija (46. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
35
)	Skat. 2012. gada 15. jūnija rīkojumu lietā C‑493/11 P United Technologies/Komisija (48. punkts) un 2012. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑593/11 P un C‑654/11 P Alliance One International/Komisija.
(
36
)	Skat. pēc analoģijas 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-362/05 P Wunenburger/Komisija (Krājums, I-4333. lpp., 80. punkts).