62011CC0367
ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA [PEDRO CRUZ VILLALÓN] SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 19. jūlijā (
1
)
Lieta C-367/11
Déborah Prete
pret
Office national de l’emploi
(Cour de cassation (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Darba ņēmēju brīva pārvietošanās — Pabalsti jauniešiem, kas meklē pirmo darbu — Darba meklētāju tiesības saņemt pabalstus — Pabalsta piešķiršanas pakārtošana nosacījumam par mācībām uzņemošajā dalībvalstī vismaz sešus gadus — Netieša diskriminācija — Samērīgums”
1.
Beļģijas Cour de cassation ir iesniegusi šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ierosinot Tiesai vēlreiz spriest par Beļģijas sociālā nodrošinājuma pabalstiem pirmajai iekļūšanai darba tirgū (turpmāk tekstā – “gaidīšanas pabalsti”) darba meklētājiem jauniešiem. Pēc spriedumiem lietās Deak  (
2
), Kziber  (
3
), Komisija/Beļģija (
4
), D’Hoop  (
5
) un Ioannidis  (
6
) Beļģijas tiesiskajā regulējumā ir veikti vairāki grozījumi, lai pakāpeniski to pielāgotu personu un darba ņēmēju brīvas pārvietošanās prasībām. Tomēr pēdējā reforma joprojām rada šaubas, jo tiek prasīts, lai minētā pabalsta pieprasītāji pirms tam būtu mācījušies kādā Beļģijas mācību iestādē vismaz sešus gadus. Šis nosacījums attiecas uz citu dalībvalstu pilsoņiem, kas ir mācījušies citās dalībvalstīs, nevis Beļģijā, kā tas ir gadījumā ar prasītāju pamatlietā.
2.
Šī lieta ļauj Tiesai attīstīt savu judikatūru attiecībā uz sociālajiem pabalstiem darba meklētāju kontekstā. Pēc sprieduma lietā Collins  (
7
) šajā jautājumā ir notikusi konstanta judikatūras un tiesiskā regulējuma attīstība, radot nepieciešamību pēc Tiesas skaidrojumiem, it īpaši attiecībā uz saiknes starp darba meklētāju un uzņemošo dalībvalsti esamību; tas ir sarežģīts jautājums, kas pamato nepieciešamību sniegt šos secinājumus.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesiskais regulējums
3.
Saskaņā ar EKL 18. pantu (LESD 21. pants) “ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un pastāvīgi uzturēties dalībvalstu teritorijā, ievērojot šajā Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus”.
4.
EKL 39. pantā (LESD 45. pants) attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos ir noteikts šādi:
“1.   Kopienā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
2.   Pārvietošanās brīvība nozīmē to, ka tiek atcelta jebkāda dalībvalstu darba ņēmēju diskriminācija pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.
3.   Tā nozīmē turpmāk norādītās tiesības, ko var ierobežot, vienīgi pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības apsvērumiem:
a)
tiesības pieņemt faktiskos darba piedāvājumus;
b)
tiesības šajā nolūkā brīvi pārvietoties dalībvalstu teritorijā;
[..].”
5.
Regulas Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (nesen atcelta ar Regulu Nr. 492/11) (
8
) 3. un 7. pantā bija paredzēts:
“3. pants
1.   Saskaņā ar šo regulu [dalībvalsts] normatīvos un administratīvos aktus, kā arī administratīvo praksi nepiemēro:
—
ja tā ierobežo tiesības pieteikties darbā vai piedāvāt darbu, ārvalstnieku tiesības pieņemt un strādāt algotu darbu vai arī izvirza viņiem nosacījumus, ko neattiecina uz saviem pilsoņiem, vai
—
ja to piemēro neatkarīgi no pilsonības, tomēr tās vienīgais vai galvenais mērķis ir neļaut citu dalībvalstu pilsoņiem pieņemt piedāvāto darbu.
[..]
7. pants
1.   Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.
2.   Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmēji.
[..]”
B – Valsts tiesiskais regulējums
6.
Saskaņā ar Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma 36. panta 1. punktu, lai iegūtu tiesības uz gaidīšanas pabalstiem, gados jaunam darba ņēmējam ir jāatbilst šādiem kritērijiem:
“1)
[pretendents] vairs nav obligātās izglītības vecumā;
2)
a)
[pretendents] ir ieguvis pilna laika vispārējo vidējo izglītību vai pabeidzis trešo gadu pilna laika trīs gadu vidējās tehniskās, mākslas vai profesionālās izglītības mācību iestādē, ko vada, atzīst vai subsidē kāda no kopienām; [..]
j)
vai arī [pretendents] ir ieguvis kādas no kopienām izdotu izglītību apliecinošu dokumentu, kuru atzīst par līdzvērtīgu b) apakšpunktā minētajam atestātam, vai izglītību apliecinošu dokumentu, kas ļauj turpināt mācības augstākajā mācību iestādē; šis apakšpunkts ir piemērojams tikai gadījumā, ja [pretendents] iepriekš vismaz sešus gadus ir mācījies kopienas vadītā, atzītā vai subsidētā izglītības iestādē.
[..]”
7.
Pēdējā minētā j) daļa tika ieviesta ar Karaļa 2003. gada 11. februāra lēmumu Tiesas pieņemtā sprieduma lietā D’Hoop rezultātā.
II – Fakti
8.
D. Prete ir Francijas pilsone, kura dzimusi 1981. gadā un kopš 2001. gada ir precējusies ar Beļģijas pilsoni. Kopš laulības noslēgšanas D. Prete kopā ar savu vīru ir apmetusies uz dzīvi Beļģijā, un īsu laiku pēc tam, 2002. gada 1. februārī, viņa ir reģistrējusies kā darba meklētāja Beļģijas Nodarbinātības dienestā.
9.
No 2002. gada 3. līdz 8. jūnijam un 5. septembrī D. Prete strādāja saskaņā ar uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu.
10.
2003. gada 1. jūnijāD. Prete lūdza Beļģijas iestādēm gaidīšanas pabalstu, kas tiek piešķirts jauniešiem, kuri nesen pabeiguši mācības un cenšas atrast pirmo darbu. Lūgums ar 2003. gada 11. septembra lēmumu tika noraidīts, jo saskaņā ar Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmumu D. Prete vismaz sešus gadus neesot mācījusies Beļģijā.
11.
D. Prete ir mācījusies vidusskolā Francijā, kur ieguvusi profesionālās vidējās izglītības diplomu sekretāres specialitātē. Tādēļ viņa neatbilda vienam no būtiskajiem nosacījumiem, kas norādīti minētajā Karaļa lēmumā.
12.
D. Prete atteikumu pārsūdzēja Tribunal du travail de Tournai [Turnē Darba tiesā] pirmajā instancē, kura apmierināja prasību. Tomēr atbildētājs Office national de l’emploi [Valsts nodarbinātības dienests] iesniedza apelācijas sūdzību par spriedumu. Otrajā instancē Cour du travail de Mons tika apstiprināta noraidošā administratīvā lēmuma likumība; lēmums pamatoja D. Prete kasācijas sūdzības iesniegšanu Beļģijas Cour de cassation, kas ir iesniegusi šo lūgumu par prejudiciālu nolēmumu.
III – Prejudiciālais jautājums Tiesai
13.
2011. gada 11. jūlijā Tiesas kancelejā tika saņemts Beļģijas Cour de cassation lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā ir formulēti šādi divi jautājumi:
“1)
Vai Eiropas Kopienas dibināšanas līguma – versijā, kura konsolidēta Amsterdamā 1997. gada 2. oktobrī, – 12., 17., 18. un, attiecīgā gadījumā, 39. pantam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma kā Beļģijas Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma par bezdarba tiesisko regulējumu 36. panta 1. punkta 2) apakšpunkta j) daļa, kurā gaidīšanas pabalsta saņemšana jaunietei, kas ir Eiropas Savienības pilsone, kas nav darba ņēmēja Līguma 39. panta izpratnē, ir ieguvusi vidējo izglītību Eiropas Savienībā, taču ne mācību iestādē, kuru vada, atzīst vai subsidē kāda no Beļģijas kopienām, un kas ir saņēmusi vai nu vienas no Beļģijas kopienām izsniegtu dokumentu, ar ko vienas no šīm Kopienām kompetentā komisija atzīst minēto izglītību par līdzvērtīgu atestātam par izglītību, ko iegūst kādā no minētajām Beļģijas mācību iestādēm, vai arī izglītības dokumentu, kas ļauj turpināt mācības augstākajā mācību iestādē, ar nosacījumu, ka šī jauniete iepriekš ir ieguvusi sešu gadu ilgu izglītību kādā no mācību iestādēm, ko vada, atzīst vai subsidē kāda no Beļģijas kopienām, ja šāds nosacījums ir izslēdzošs un absolūts?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai apstākļi, kuri pirmajā jautājumā aprakstīti attiecībā uz jaunieti, kas nav ieguvusi sešu gadu ilgu izglītību kādā no Beļģijas mācību iestādēm, dzīvo Beļģijā ar savu laulāto, kas ir Beļģijas pilsonis, un ir reģistrējusies kā darba meklētāja Beļģijas Nodarbinātības dienestā, ir apstākļi, kuri ir jāņem vērā, lai noteiktu šīs jaunietes saikni ar Beļģijas darba tirgu atbilstoši Līguma 12., 17., 18. un, attiecīgā gadījumā, 39. pantam? Cik lielā mērā ir jāņem vērā uzturēšanās un laulības ilgums un laiks, kas pagājis, kopš šāda persona ir reģistrējusies kā darba meklētājs?”
14.
Rakstveida apsvērumus ir iesniegušas D. Prete, Beļģijas Karalistes un Čehijas Republikas valdības, kā arī Komisija.
IV – Par Cour de cassation uzdotajiem jautājumiem
15.
Vispirms ir jāuzsver, ka abi iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi būtībā attiecas uz vienu un to pašu jautājumu: iespējamu vienas vai vairāku pārvietošanās brīvību pārkāpumu. Kamēr pirmajā jautājumā ir atsauce uz esošu ierobežojumu, otrajā jautājumā, pieņemot, ka Beļģijas tiesiskais regulējums ietver ierobežojumu, tiek jautāts par iespējamajiem attaisnojumiem.
16.
Tomēr iesniedzējtiesai ir šaubas arī saistībā ar šajā gadījumā piemērojamo brīvību. Pirmajā tās jautājumā ir atsauce uz EKL 12., 17., 18. un 39. pantu, un tas turklāt tiek darīts alternatīvi, tādējādi liekot saprast, ka tiek lūgta palīdzība atbilstošās normas noteikšanā.
17.
Šajā gadījumā runa ir par darba meklētāju francūzieti, kura dzīvo Beļģijā, kur viņa ir stājusies laulībā ar Beļģijas pilsoni, un kura lūdz gaidīšanas pabalstu, kas paredzēts tādām personām, kuras ir beigušas mācības un cenšas iekļūt Beļģijas darba tirgū. Tā šeit krustojas dažādi profili (studente, darba meklētāja, darba ņēmēja un, visbeidzot, dalībvalsts pilsoņa laulātā draudzene), kas var pamatot vienlaicīgu atšķirīgu brīvību piemērošanu.
18.
Šādi saredzot interpretācijas problēmu, par ko vaicā iesniedzējtiesa, sākšu ar šai lietā piemērojamo normu darbību laikā un darbības jomu. Pēc tam aplūkošu skartās brīvības iespējamo aizskārumu divos posmos: pirmkārt, jautājumu par to, vai sastopamies ar brīvības ierobežojumu, un, otrkārt, Beļģijas Karalistes norādītā attaisnojuma, kas pamatots ar to, ka nepastāv saikne starp prasītāju un uzņemošo valsti, vērtējumu.
V – Analīze
A – Šai lietai piemērojamo tiesību normu darbība laikā un darbības joma
19.
Vispirms ir jānosaka, vai situāciju, kādā ir D. Prete, regulē spēkā esošās Līguma par Eiropas Savienības darbību normas, kas piemērojamas pēc to stāšanās spēkā 2009. gada 1. decembrī, vai jau atceltajā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā esošās normas.
20.
Ir konstatēts, ka D. Prete pieprasīja gaidīšanas pabalstu 2003. gada 1. jūnijā. Tā paša gada 11. septembrī Beļģijas iestādes viņas lūgumu noraidīja. Tādējādi D. Prete sūdzībai piemērojamās tiesību normas bija tās, kuras bija spēkā 2003. gadā, šajā gadījumā – Eiropas Kopienas dibināšanas līgums. Tādējādi šī teksta normas ir tās, kas interpretējamas šajā prejudiciālajā tiesvedībā.
21.
Nekavējoties rodas jautājums par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma pantiem, kas ir piemērojami šajā lietā. No vienas puses, D. Prete lūdz palīdzību, kas ir vērsta uz to, lai atvieglotu jauniešiem iekļūt darba tirgū, kādēļ viņas situācija var tikt kvalificēta kā darba meklētāja situācija. No otras puses, lietā ir skaidrs, ka D. Prete pirms lūguma par pabalstu ir strādājusi, lai arī īsu un ierobežotu laiku. Papildus tam ir apstāklis, ka D. Prete ir precējusies ar Beļģijas pilsoni un lūdz pabalstu, attiecībā uz kuru ir jāizpilda nosacījums par mācībām mācību iestādē, un tas nevar pamatot EKL 18. panta piemērošanu.
22.
Šī nav pirmā reize, kad Tiesai ir iespēja spriest par Beļģijas gaidīšanas pabalstu nosacījumiem atbilstoši pamatbrīvībām. Jau astoņdesmitajos gados Tiesas judikatūrā tika analizēti šie pabalsti, kas kvalificējami kā “sociālās priekšrocības” Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta izpratnē (
9
). Spriedums lietā D’Hoop apstiprina, ka uz šiem pabalstiem attiecas ne tikai Regula Nr. 1612/68, bet arī nediskriminācijas pilsonības dēļ princips, kas paredzēts EKL 12. pantā (
10
). Vēlāk spriedumā lietā Collins Tiesa atzina, ka piekļuves darba tirgum pabalsta atteikums darba meklētājam, kas ir citas dalībvalsts pilsonis, var tikt izvērtēts saskaņā ar EKL 39. pantu saistībā ar darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (
11
). Tādējādi un īpašajā Beļģijas gaidīšanas pabalsta gadījumā Tiesa spriedumā lietā Ioannidis atzina, ka “nav iespējams, ka EKL 39. panta 2. punkts nebūtu attiecināms uz finansiālu pabalstu, kura nolūks ir atvieglot pieeju [piekļuvi] darbam dalībvalsts darba tirgū” (
12
). Tādējādi un ciktāl D. Prete lūdz pabalstu kā darba meklētāja, prima facie atbilstīgā norma ir EKL 39. panta 2. punkts.
23.
Fakts, ka pabalsta nosacījums ir mācības vai fakts, ka D. Prete ir Beļģijas pilsoņa laulātā, neattaisno šīs lietas izvērtēšanu saskaņā ar personu brīvu pārvietošanos. Atbilstoši tam, kā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ciktāl pastāv apstāklis, kas pārvērš prasītāju par tādu personu, kam ir tiesības uz tādu ekonomisku brīvību kā darba ņēmēju brīva pārvietošanās, drīzāk ir piemērojama pēdējā minētā nekā EKL 18. pantā paredzētā personu brīva pārvietošanās.
24.
Tomēr ir arī jānoskaidro arī otra iespēja. D. Prete, lai gan ļoti īsu laiku – vienu nedēļu un vienu dienu –, ir veikusi dažādus darbus pirms lūguma par pabalstu. Tādējādi ir jājautā, vai šis apstāklis pārvērš D. Prete“darba ņēmējā”, nevis “darba meklētājā”; tas ir jautājums, kas pamatotu atšķirīgu šajā lietā piemērojamo normu interpretāciju.
25.
Šajā ziņā Tiesa, kas ir vairākkārt uzsvērusi “darba ņēmēja” jēdziena autonomo raksturu, no tā izslēdz darbības, kas ir “maznozīmīgas darbības un papilddarbības” (
13
). Lietā Raulin Tiesa atzina, ka ir jāņem vērā saskaņā ar uz laiku noslēgto darba līgumu reāli sniegto pakalpojumu neregularitāte un ierobežotais ilgums (
14
). Lai gan iesniedzējtiesai saskaņā ar lietā norādītajiem faktiem ir jānovērtē, vai runa ir tikai par gadījuma darbību, šajā prejudiciālā nolēmuma lietā sniegtie pierādījumi ir pietiekami, lai sniegtu atbildi iesniedzējtiesai un izslēgtu pieņēmumu, ka D. Prete ir “darba ņēmēja” šaurā EKL izpratnē.
26.
Šajos apstākļos un ņemot vērā 2002. gadā D. Prete veiktās darbības gadījuma un tādējādi maznozīmīgas darbības un palīgdarbības raksturu, uzskatu, ka pret viņu īpaši ir jāattiecas kā pret darba meklētāju ar no tā izrietošajām sekām.
B – Par darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojuma esamību darba meklētāja gadījumā
27.
Tagad ir jāpārbauda, vai valsts tiesību norma, kurā gaidīšanas pabalsta piešķiršana ir pakārtota prasībai par mācīšanos Beļģijā vismaz sešus gadus, iegūstot pamatizglītību vai vidusskolas izglītību, ir darba ņēmēju, šajā gadījumā – darba meklētāja, brīvas pārvietošanās ierobežojums.
28.
Nonākot pie šī punkta, fakts, ka D. Prete ir darba meklētāja, nevis darba ņēmēja, mudina veikt īpašu analīzi saskaņā ar šīs kategorijas personām piemērojamajām normām un judikatūru.
29.
Tāpat ir jājautā, vai šo tiesvedību jebkādi ietekmē Regula Nr. 1612/68, konkrētāk, tās 3. un 7. pants, un uz to jāatbild noraidoši. Minētais teksts garantē darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu nediskriminācijas principu attiecībā uz piekļuvi “sociālajiem pabalstiem” (
15
). Tomēr šīs garantijas pamats darba meklētāju gadījumā nav rodams minētajā regulā, bet gan tieši Līgumā. Pirms sprieduma lietā Collins Tiesa izslēdza šo personu kategoriju no piekļuves sociālajiem pabalstiem. Turklāt, lai arī minētajā spriedumā tā grozīja šo nostāju atbilstoši Līguma noteikumiem par pilsonību, tā nav spriedusi tieši par šo normu ietekmi uz Regulu Nr. 1612/68 (
16
). Tādējādi D. Prete prasītājas tiesības tieši sakņojas EKL 39. pantā, interpretējot to saskaņā ar Savienības pilsonības normām.
30.
Tādējādi saskaņā ar ekskluzīvu Līguma parametru ir jāatceras, ka minētajā EKL 39. panta 2. punktā ir noteikts, ka tiek likvidēta jebkāda dalībvalstu darba ņēmēju diskriminācija pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem. Kā zināms, šis aizliegums attiecas arī uz darba meklētājiem, kā arī gan uz tiešu, gan netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ (
17
). Kopš sprieduma lietā Collins, kurā Tiesa atkāpās no iepriekšējās judikatūras, ar šo normu ir aizliegta arī jebkāda veida diskriminācija attiecībā uz piekļuvi darba tirgū iekļūšanas pabalstiem.
31.
Šajā lietā Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma 36. panta 1. punkta 2) apakšpunktā, konkrētāk, tā j) daļā, ir paredzēts, ka, lai gūtu piekļuvi gaidīšanas pabalstiem, ir nepieciešams, lai persona pirms tam vismaz sešus gadus būtu mācījusies kopienas vadītā, atzītā vai subsidētā mācību iestādē. Šī prasība attiecas arī uz tiem darba meklētājiem, kuri ir mācījušies citās dalībvalstīs un kuru diploms ticis atzīts Beļģijā – kā D. Prete gadījumā.
32.
Jau spriedumā lietā D’Hoop attiecībā uz Beļģijas pilsoni, kura bija mācījusies Francijā, Tiesa atzina, ka prasība par mācībām Beļģijas izglītības iestādē “nodara kaitējumu noteiktiem pilsoņiem tikai tādēļ, ka tie ir izmantojuši savu pārvietošanās brīvību ar mērķi mācīties citā dalībvalstī” (
18
). Nedaudz vēlāk spriedumā lietā Ioannidis, šoreiz attiecībā uz citas dalībvalsts pilsoni, kurš lūdza gaidīšanas pabalstu, lai piekļūtu Beļģijas darba tirgum, Tiesa atzina, ka prasība par mācībām Beļģijas mācību iestādē “var nostādīt nelabvēlīgā situācijā galvenokārt citu dalībvalstu pilsoņus” (
19
). Tiesa minētajā spriedumā turpināja šo pamatojumu un nonāca pie secinājuma, ka “šo nosacījumu [par mācībām Beļģijas iestādē] vieglāk ir izpildīt valsts pilsoņiem” (
20
).
33.
Beļģijas Karaliste savu tiesisko regulējumu pēc spriedumiem lietā D’Hoop un lietā Ioannidis grozīja, bet ieviesa norādīto prasību par sešu gadu mācībām Beļģijas mācību iestādē, ar kuru Beļģijas pilsoņi joprojām tiek nostādīti izdevīgākā stāvoklī nekā citu dalībvalstu pilsoņi. Gan pats nosacījums, gan tā pārmērīgais ilgums attur citu dalībvalstu pilsoņus, kuri cenšas īstenot pārvietošanās brīvību.
34.
Tādējādi un saskaņā ar izklāstītajiem argumentiem uzskatu, ka Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma 36. panta 1. punkta 2) apakšpunkts, konkrētāk, tā j) daļa, ja tas tiek piemērots darba meklētājai, kura lūdz gaidīšanas pabalstu, ir EKL 39. pantā atzītās darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojums.
35.
Tagad atliek noskaidrot, vai Beļģijas tiesiskajā regulējumā noteiktais ierobežojums ir attaisnojams saskaņā ar EKL; tas ir jautājums, par kuru ir Cour de cassation otrais uzdotais jautājums.
C – Ierobežojuma attaisnojums
36.
Otrā un pēdējā jautājuma formā iesniedzējtiesa jautā, vai tādi fakti kā D. Prete Beļģijā nodzīvotie laikposmi, viņas laulība ar Beļģijas pilsoni un viņas pieteikšanās kā darba meklētājai Beļģijas iestādēs ir pietiekami elementi, lai parādītu, ka darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojums nav attaisnojams. Tā jautā Tiesai, kādam ir jābūt integrācijas līmenim uzņemošajā dalībvalstī, lai tiktu nodrošinātas tiesības saņemt gaidīšanas pabalstu.
37.
Kā to pareizi norādījusi Komisija, Tiesa vairākkārt ir norādījusi uz prasību par personas, kas īsteno brīvu pārvietošanos Savienības teritorijā, integrāciju, lai nodrošinātu tās tiesības uz sociālajiem pabalstiem, tomēr ir jānošķir Tiesas katrā īpašajā jomā pasludinātā judikatūra. Tādējādi Tiesas judikatūras doktrīna attiecībā uz studentiem, kas ir pausta tādos spriedumos kā Bidar  (
21
), Förster  (
22
), Morgan un Busher  (
23
) un Komisija/Nīderlande (
24
), norāda uz integrāciju, kāda tiek prasīta tiem, kas īsteno brīvu pārvietošanos, lai studētu citā dalībvalstī. Loģiski, ka kritērijs, ko Tiesa ir attīstījusi šajos apstākļos, nav automātiski attiecināms arī uz darba meklētājiem, kuru vēlmes ir tikai ekonomiskas un saistītas ar tādas pārvietošanās brīvības mērķiem, kas ir nošķirami no studentiem piemērojamās pārvietošanās brīvības mērķiem. Tādējādi ir jānosaka Tiesas judikatūras apjoms un integrācijas kritēriji, kas tieši piemērojami darba meklētājiem, kuri prasa gaidīšanas pabalstu.
38.
Atsauces spriedums šajā jautājumā, kā jau norādīju, ir spriedums lietā Collins  (
25
). Minētajā gadījumā Tiesa mainīja savu iepriekšējo judikatūru un sakarā ar Savienības pilsonības [normu] stāšanos spēkā nonāca pie secinājuma, ka pabalsts piekļuvei darba tirgum pieder pie valsts pasākumiem, kas pakārtoti darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, kura piemērojama darba meklētājiem. Spriedumā lietā Collins ir norādīts, ka pilsonības prasība, lai piekļūtu šiem pabalstiem, ir darba ņēmēju brīvas pārvietošanās šķērslis, tomēr turpinājumā ir papildināts, ka runa ir par attaisnojamu pasākumu, “ja tas ir pamatots [..] ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no skarto personu pilsonības un ir samērīgi ar valsts tiesībās izvirzīto leģitīmo mērķi” (
26
).
39.
Starp leģitīmiem dalībvalstu mērķiem Tiesa minētajā spriedumā likusi uzsvaru uz to, ka pastāv “saikne starp personām, kuras lūdz šī pabalsta piešķiršanu, un [uzņemošās valsts] darba tirgu” (
27
). Tādējādi judikatūrā ir atzīts, ka uzņemošā dalībvalsts darba meklētājiem no citām dalībvalstīm prasa pierādīt integrācijas pakāpi. Šī integrācija var attiekties uz esošu integrāciju starp darba meklētāju un darba tirgu, bet var arī attiekties uz saikni starp darba meklētāju un uzņemošās dalībvalsts sabiedrību – vai nu ar ģimenes vai emocionālu saišu ar uzņemošās valsts pilsoņiem esamību, vai ar ilgstošu uzturēšanos.
40.
Piemērojot šos kritērijus šajā lietā, redzam, pirmkārt, ka apstrīdētais pasākums – prasība par vismaz sešu gadu mācībām Beļģijas mācību iestādē – ir “objektīvs” un “no skartās personas pilsonības neatkarīgs” pasākums. Runa ir par regulētu nosacījumu, ar kuru turklāt pašu par sevi netiek ieviests nošķīrums starp Beļģijas pilsoņiem un personām, kas tādas nav, tādējādi atbilstot pirmajai judikatūrā noteiktajai prasībai.
41.
Tomēr problēma, kas rada visvairāk jautājumu, ir par apstrīdētā pasākuma samērīgumu, kas šobrīd analizējams saskaņā ar bagātīgo Tiesas judikatūru.
42.
Prasība par vismaz sešu gadu mācībām Beļģijas mācību iestādē darbojas kā objektīva prasība, kuras mērķis ir nodrošināt, lai gaidīšanas pabalsta pieprasītājam būtu pietiekama saikne ar Beļģijas valsti. Tomēr, lai pasākums būtu samērīgs ar iecerētajiem mērķiem, ir nepieciešams, lai tas būtu adekvāts, nepieciešams un samērīgs šaurā nozīmē. Lai gan tikko teicu, ka pasākums objektīvi kalpo integrācijas nodrošināšanai (un tādējādi atbilst adekvātuma testam), lielākas šaubas rada tā nepieciešamība un samērīgums.
43.
Jau spriedumā lietā D’Hoop saistībā ar to pašu šīs lietas pabalstu Tiesa noraidīja piekļuves prasību, kas pamatota ar mācību iestādes, kurā iegūts vidējās izglītības diploms, atrašanās vietu. Tiesa uzskatīja, ka šādam pasākumam ir “pārāk vispārīgs un ekskluzīvs” raksturs, ciktāl ar to “kļūdaini tiek pārspīlēts kāds faktors, kas varētu neparādīt patieso un faktisko saiknes starp gaidīšanas pabalsta pieprasītāju un ģeogrāfisko darba tirgu pakāpi, izslēdzot jebkādu citu reprezentatīvu faktoru”.
44.
Raugoties no šīs perspektīvas, prasība par mācību ilgumu Beļģijā de facto ir līdzvērtīga prasībai par uzturēšanos, lai gan ir skaidrs, ka nepilngadīgais mācās tajā dalībvalstī, kurā dzīvo. Citiem vārdiem runājot, prasība ir arī līdzīga prasībām, kuras Tiesai jau ir bijusi izdevība izskatīt (un nosodīt) minētajos spriedumos lietā D’Hoop un lietā Ioannidis, jo sešu gadu mācību laikposms ir pietiekami garš, lai dotu labumu lielākajai daļai studentu, kuri pabeiguši savas mācības Beļģijas izglītības iestādēs. Tādējādi runa ir par vēl ierobežojošāku pasākumu nekā tie, kurus Tiesa agrāk ir nosodījusi, jo ar to ir noteikta ne tikai de facto saiknes ar Beļģijas mācību iestādi esamība, bet arī laika ziņā tā ir pagarināta līdz visādā ziņā pārmērīgam laikposmam.
45.
Iepriekšējas sešu gadu saiknes esamība tiem, kas meklē darbu, ir ļoti ilgs laikposms, ilgāks nekā tas, kas tiek prasīts ekonomiski neaktīvām personām, kurš, kā zināms, ir pieci gadi (
28
). Tiesa ir apstiprinājusi šo laika saikni studentu gadījumā, bet ir arī uzsvērusi, ka runa ir par kritēriju, kas ir piemērojams tikai personām, kuras neveic ekonomisku darbību (
29
).
46.
Darba meklētāju gadījums ir atšķirīgs. Lai gan ir skaidrs, ka tie nav ekonomiski aktīvi indivīdi šaurā nozīmē, tomēr ir neapstrīdami, ka ar Līgumiem tikai tāpēc, ka viņi meklē darbu, šiem subjektiem ir piešķirts līdzīgs statuss kā tiem, kuri pārvietojas, pamatojoties uz ekonomiskiem kritērijiem. Kā jau esmu norādījis šo secinājumu 30. punktā, sākot ar spriedumu lietā Collins, Tiesa aizsardzību, kāda ir darba meklētājiem, ir paplašinājusi ar pabalstu jomu, nodrošinot, lai šādas personas netiktu diskriminētas attiecībā uz piekļuvi pabalstiem, kuri ir vērsti uz to, lai veicinātu viņu ienākšanu darba tirgū.
47.
Šeit redzama pārāk vispārīga un ar citām mazāk apgrūtinošām prasībām viegli aizstājama prasība, kas man liek secināt, ka runa ir par nesamērīgumu. Šo vērtējumu apstiprina šīs konkrētās lietas apstākļi.
48.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas rīkojumā ietvertajiem faktiem D. Prete dzīvo Beļģijā kopš 2001. gada – gada, kad viņa stājās laulībā ar kādu Beļģijas pilsoni. Pēc diviem gadiem, pieteikusies atbilstošajā nodarbinātības dienesta birojā, viņa lūdza gaidīšanas pabalstu. Vai, neraugoties uz to, ka viņai ir prasītā kvalifikācija, ka viņa desmit gadus ir likumīgi dzīvojusi Beļģijā, ka viņai ir laulības saites ar kādu Beļģijas pilsoni un ka viņa ir pieteikusies nodarbinātības dienestā, varētu tikt norādīts, ka prasītājai nav pietiekami raksturīgas saiknes ar uzņemošās dalībvalsts darba tirgu un sabiedrību? Ja tādos apstākļos kā šajā lietā Beļģijas tiesiskajā regulējumā tiek uzskatīts, ka runa ir par nepietiekamas integrācijas gadījumu, ņemot vērā tā pamatojumu, šķiet saprātīgi secināt, ka runa ir par sistēmu, kas ir pretrunā samērīguma principam.
49.
Turklāt fakts, ka D. Prete ir precējusies ar kādu Beļģijas pilsoni, kā pareizi norādīja Komisija, ievieš papildelementu. Valsts pasākums, ar kuru piekļuve gaidīšanas pabalstam tiek liegta personām, kuras pēc apprecēšanās ar Beļģijas pilsoni likumīgi dzīvo Beļģijā, ir pasākums, kurā netiek ņemts vērā darba meklētāja ģimenes stāvoklis. Šie apstākļi liecina par iespējamām izveidotām saiknēm uzņemošajā valstī, un, lai gan atsevišķos gadījumos tās aprobežojas, piemēram, tikai ar personiskas saiknes esamību, citos, ja tās netiek pienācīgi aplūkotas, tas var būt fakts, kas rada pamattiesību uz privāto dzīvi pārkāpumu, kuras šī Tiesa ir atzinusi tieši personu brīvas pārvietošanās kontekstā (
30
). Ir acīmredzams, ka šajā tiesvedībā apstrīdētā prasība neļauj ne Beļģijas iestādēm, ne tiesām ņemt vērā šos apstākļus. Tādējādi un saskaņā ar neiespējamību izvērtēt tādus personiskos apstākļus, kādi ir norādīti iepriekš, uzskatu, ka Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma 36. panta 1. punkta 2) apakšpunkta j) daļā paredzētais nosacījums ir pretrunā samērīguma principam un tādējādi neattaisno darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumu.
50.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uzskatu, ka prasība par sešu gadu mācībām Beļģijas mācību iestādē ir nesamērīgs ierobežojums, kura vispārīgums liedz ņemt vērā katras lietas īpašos apstākļus, vienlaicīgi izslēdzot citas mazāk ierobežojošas alternatīvas, kas vienlīdz ļautu sasniegt Beļģijas iestāžu iecerētos mērķus.
VI – Secinājumi
51.
Ņemot vērā izklāstītos argumentus, ierosinu Tiesai uz Cour de cassation prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
EKL 39. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds nosacījums, kāds ir paredzēts Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma 36. panta 1. punkta 2) apakšpunkta j) daļā, ar kuru gaidīšanas pabalsta piešķiršana darba meklētājam, citas dalībvalsts pilsonim, bez nosacījumiem tiek pakārtota tam, ka viņš ir vismaz sešus gadus mācījies Beļģijas kopienas vadītā, atzītā vai subsidētā mācību iestādē.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	1985. gada 20. jūnija spriedums lietā C-94/84 Deak u.c. (Recueil, I-1873. lpp.).
(
3
)	1991. gada 31. janvāra spriedums lietā C-18/90 Kziber (Recueil, I-199. lpp.).
(
4
)	1996. gada 12. septembra spriedums lietā C-278/94 Komisija/Beļģija (Recueil, I-4307. lpp.).
(
5
)	2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C-224/98 D’Hoop (Recueil, I-6191. lpp.).
(
6
)	2005. gada 15. septembra spriedums lietā C-258/04 Ioannidis (Krājums, I-8275. lpp.).
(
7
)	2004. gada 23. marta spriedums lietā C-138/02 Collins (Recueil, I-2703. lpp.).
(
8
)	Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 (OV L 257, 19.10.1968., 2. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā – 5. nodaļa, 1. sējums, 15.–26. lpp.).
(
9
)	Skat. spriedumu lietā Deak (minēts iepriekš, 24. punkts).
(
10
)	Skat. spriedumu lietā D’Hoop (minēts iepriekš, 27. un nākamie punkti).
(
11
)	Spriedums lietā Collins (minēts iepriekš, 63. punkts).
(
12
)	Spriedums lietā Ioannidis (minēts iepriekš, 22. punkts).
(
13
)	Cita starpā skat. 1982. gada 23. marta spriedumu lietā 53/81 Levin (Recueil, 1035. lpp., 17. punkts), 1986. gada 3. jūlija spriedumu lietā 66/85 Lawrie-Blum (Recueil, 2121. lpp., 21. punkts) un 2005. gada 17. marta spriedumu lietā C-109/04 Kranemann (Krājums, I-2421. lpp., 12. punkts). Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumus, kas sniegti apvienotajās lietās C-22/08 un C-23/08 Vatsouras un Koupatantze (Krājums, I-4585. lpp., 23.–29. punkts).
(
14
)	1992. gada 26. februāra spriedums lietā C-357/89 Raulin (Recueil, I-1027. lpp., 14. punkts).
(
15
)	Skat. spriedumu lietā Deak (minēts iepriekš, 24. punkts).
(
16
)	Spriedums lietā Collins (minēts iepriekš, 60. un 61. punkts). Tā rezolutīvās daļas 3) punkts arī parāda tā plašumu, jo tajā skaidri ierobežota tiesību pamatošana tikai ar EKL 39. pantu.
(
17
)	Tostarp skat. 1974. gada 12. februāra spriedumu lietā 152/73 Sotgiu (Recueil, 153. lpp., 11. punkts), 2005. gada 15. marta spriedumu lietā C-209/03 Bidar (Krājums, I-2119. lpp., 51. punkts) un spriedumu lietā Ionannidis (minēts iepriekš, 26. punkts).
(
18
)	Spriedums lietā D’Hoop (minēts iepriekš, 34. punkts).
(
19
)	Spriedums lietā Ioannidis (minēts iepriekš, 28. punkts).
(
20
)	Turpat.
(
21
)	Spriedums lietā Bidar (minēts iepriekš).
(
22
)	2008. gada 18. novembra spriedums lietā C-158/07 (Krājums, I-8507. lpp.).
(
23
)	2007. gada 23. oktobra spriedums apvienotajās lietās C-11/06 un C-12/06 (Krājums, I-9161. lpp.).
(
24
)	2012. gada 14. jūnija spriedums lietā C-542/09.
(
25
)	Spriedums lietā Collins (minēts iepriekš).
(
26
)	Spriedums lietā Collins (minēts iepriekš, 66. punkts).
(
27
)	Spriedums lietā Collins (minēts iepriekš, 71. punkts).
(
28
)	Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 30.4.2004., 77. lpp.), 24. pantu, kā arī spriedumu lietā Förster (minēts iepriekš).
(
29
)	Spriedums apvienotajās lietās Komisija/Nīderlande (minēts iepriekš, 60. un 61. punkts).
(
30
)	Cita starpā skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-60/00 Carpenter (Recueil, I-6279. lpp., 41. un 42. punkts).