62022CJ0162_RES
Дело C‑162/22
Производство, образувано по искане на A. G
(Преюдициално запитване, отправено от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Решение на Съда (първи състав) от 7 септември 2023 година
„Преюдициално запитване — Далекосъобщения — Обработване на лични данни в сектора на електронните съобщения — Директива 2002/58/ЕО — Приложно поле — Член 15, параграф 1 — Данни, съхранявани от доставчиците на електронни съобщителни услуги и предоставени на органите, провеждащи наказателно производство — Последващо използване на тези данни при разследване на нарушение на служебни задължения“
Сближаване на законодателствата — Сектор на далекосъобщенията — Обработка на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации — Директива 2002/58 — Възможност за държавите членки да ограничават обхвата на някои права и задължения — Национални мерки, налагащи на доставчиците на електронни съобщителни услуги задължение за общо и неизбирателно запазване на данни за трафик и за местонахождение — Данни, предоставени на разположение на компетентните органи за целите на борбата с тежката престъпност — Последващо използване на тези данни в рамките на разследване относно служебни нарушения, свързани с корупция — Недопустимост
(членове 7, 8, 11 и член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 15, параграф 1 от Директива 2002/58 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 30—43 и диспозитива)
Резюме
Lietuvos Respublikos Generalinė prokuratūra (Главна прокуратура на Република Литва) (наричана по-нататък „главната прокуратура“) образува административно разследване срещу жалбоподателя в главното производство, който към съответния момент е изпълнявал функциите на прокурор към литовска прокуратура, основано на наличието на улики, че в рамките на провеждано от него досъдебно производство той незаконно е предоставил на заподозрения и на неговия адвокат релевантна за това производство информация.
В доклада си за това разследване комисията към главната прокуратура констатира, че жалбоподателят в главното производство действително е допуснал служебно нарушение. Според посочения доклад това служебно нарушение се доказвало от събраните в хода на административното разследване доказателства. По-специално информацията, получена при използването на разузнавателни средства, и данните, събрани в рамките на две наказателни разследвания, потвърждавали наличието на телефонни разговори между жалбоподателя в главното производство и адвоката на заподозрения в рамките на провежданото срещу последния разследване, което жалбоподателят в главното производство ръководел. Въз основа на същия доклад главната прокуратура приема два декрета, с които санкционира жалбоподателя в главното производство и го освобождава от длъжност. Сезиран от последния с жалба за отмяна на тези два декрета, Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) отхвърля жалбата по-специално с мотива, че в случая използването на разузнавателни средства е законосъобразно и че информацията, събрана в съответствие с разпоредбите на Закона за разузнавателните средства (
1
), е била използвана законосъобразно, за да се прецени дали е налице служебно нарушение, евентуално извършено от жалбоподателя в главното производство.
Последният подава въззивна жалба до Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд на Литва), запитващата юрисдикция по настоящото дело, като твърди, че при използването на разузнавателни средства достъпът на разследващите органи до данните за трафик и до самото съдържание на електронните съобщения представлява нарушение на основните права с такава тежест, че предвид разпоредбите на Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации (
2
) и на Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) този достъп може да бъде предоставен само за целите на борбата с тежките престъпления. Според жалбоподателя в главното производство обаче Законът за разузнавателните средства (
3
) предвижда, че такива данни могат да се използват за разследване не само на тежки престъпления, но и на дисциплинарни нарушения или на служебни нарушения, които носят белезите на корупционни действия.
Според запитващата юрисдикция повдигнатите от жалбоподателя в главното производство въпроси се отнасят до два елемента, а именно, от една страна, достъпа до съхраняваните от доставчиците на електронни съобщителни услуги данни за цели, различни от борбата с тежките престъпления и предотвратяването на сериозни заплахи за обществената сигурност, и от друга страна, след като този достъп е получен, използването на тези данни за разследване на служебни нарушения, свързани с корупция.
След като припомня изводите, изведени от решение Privacy International (
4
) относно приложното поле на Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, и тези, изведени от решение Prokuratuur (Условия за достъп до данните за електронните съобщения) (
5
), що се отнася до обхвата на целта за превенция, разследване, разкриване и преследване на престъпления, запитващата юрисдикция отбелязва, че Съдът все още не се е произнасял по отражението на последващото използване на въпросните данни върху намесата в основните права. При тези обстоятелства запитващата юрисдикция иска да се установи дали такова последващо използване трябва също да се счита за толкова тежка намеса в основните права, закрепени в Хартата (
6
), че само борбата с тежката престъпност и предотвратяването на сериозни заплахи за обществената сигурност могат да го обосноват, което изключва възможността тези данни да се използват в разследвания на служебни нарушения, свързани с корупция.
С решението си Съдът уточнява обхвата на практиката си, установена с решения La Quadrature du Net и др. (
7
) и Commissioner of An Garda Síochána и др. (
8
), като постановява, че член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации във връзка с Хартата (
9
) не допуска свързани с електронни съобщения лични данни, съхранени от доставчиците на електронни съобщителни услуги въз основа на приета на основание на тази разпоредба законодателна мярка, които данни впоследствие са били предоставени на разположение на компетентните органи за целите на борбата с тежката престъпност в приложение на тази мярка, да бъдат използвани в рамките на разследване относно служебни нарушения, свързани с корупция.
Съображения на Съда
Що се отнася до условията, при които свързаните с такива съобщения данни за трафик и данни за местонахождение могат да бъдат използвани в хода на административно производство относно служебни нарушения, свързани с корупция, най-напред следва да се припомни, че достъп до посочените данни може да се предостави в приложение на мярка, приета на основание член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, само доколкото същите данни са били съхранени от доставчиците в съответствие с тази разпоредба. По-нататък, последващо използване на същите данни е възможно само при условие, от една страна, че съхраняването на посочените данни от доставчиците на електронни съобщителни услуги е в съответствие с член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации съгласно тълкуването му в практиката на Съда, и от друга страна, че предоставеният на компетентните органи достъп до тези данни също е в съответствие с тази разпоредба.
Що се отнася до целите, които могат да обосноват използването от публичните органи на данните, съхранявани от доставчиците на електронни съобщителни услуги в приложение на мярка, съответстваща на член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации във връзка с Хартата, Съдът припомня, че тази разпоредба позволява на държавите членки да въведат изключения от принципното задължение да гарантират поверителността на личните данни, установено в член 5, параграф 1 от посочената директива, както и от свързаните с него задължения, посочени по-специално в членове 6 и 9 от същата директива, когато такова ограничаване представлява необходима, подходяща и пропорционална мярка в рамките на демократично общество, за да гарантира националната сигурност, отбраната, обществената безопасност и да осигури превенцията, разследването, разкриването и преследването на престъпления или неразрешено използване на електронна съобщителна система. За тази цел държавите членки могат, наред с другото, да приемат законодателни мерки, предвиждащи съхраняването на данни за ограничен период, когато това е оправдано от някое от тези основания.
Съдът обаче уточнява, че член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации не може да обоснове допускането на изключение от принципното задължение да се гарантира поверителността на електронните съобщения и на свързаните с тях данни, и по-специално от предвидената в член 5 от тази директива забрана за съхраняване на тези данни, да се превърне в правило, без при това да се обезсмисли до голяма степен последната разпоредба.
Що се отнася до целите, които могат да обосноват ограничаване на правата и задълженията, предвидени по-специално в членове 5, 6 и 9 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, Съдът припомня, че тези цели са изчерпателно изброени в член 15, параграф 1, първо изречение от тази директива, поради което приетата въз основа на тази разпоредба законодателна мярка трябва действително и строго да преследва някоя от тях.
Що се отнася до целите от общ интерес, които биха могли да обосноват приемането на мярка по член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, Съдът припомня, че от неговата практика и в частност от решения La Quadrature du Net и др. и Commissioner of An Garda Síochána и др. следва, че съгласно принципа на пропорционалност съществува йерархия между тези цели в зависимост от съответното им значение, а значението на преследваната с такава мярка цел трябва да е съразмерно с тежестта на следващата от мярката намеса. В това отношение значението на целта за опазване на националната сигурност надхвърля това на другите цели, посочени в член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, по-специално на целите за борба с престъпността като цяло, дори и с тежката престъпност, както и за опазване на обществената сигурност. При условие че се спазват другите изисквания, предвидени в член 52, параграф 1 от Хартата, целта за опазване на националната сигурност може да обоснове мерки, включващи по-сериозна намеса в основните права от тези, които биха могли да обосноват останалите цели.
Що се отнася по-специално до целта за превенция, разследване, разкриване и преследване на престъпления, Съдът приема, че в съответствие с принципа на пропорционалност единствено борбата с тежката престъпност и предотвратяването на сериозни заплахи за обществената сигурност могат да обосноват сериозна намеса в основните права, закрепени в членове 7 и 8 от Хартата, като намесата, която предполага запазването на данни за трафик и на данни за местонахождение. При това положение само когато намесата в посочените основни права не е сериозна, тя може да бъде обоснована от целта за превенция, разследване, разкриване и преследване общо на престъпления.
От тази съдебна практика следва, че борбата с тежката престъпност и предотвратяването на сериозни заплахи за обществената сигурност са от по-малко значение в йерархията на целите от общ интерес, отколкото опазването на националната сигурност, но тяхното значение все пак надхвърля това на борбата с престъпленията като цяло и на предотвратяването на не толкова сериозни заплахи за обществената сигурност. В този контекст Съдът обаче напомня, че възможността за държавите да обосноват ограничение на правата и задълженията, предвидени в членове 5, 6 и 9 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, трябва да се прецени, като се измери тежестта на намесата, до която води подобно ограничение, и като се провери дали значението на преследваната с това ограничение цел от общ интерес е съразмерно с тази тежест.
Освен това Съдът припомня, че достъпът до данни за трафик и до данни за местонахождение, съхранени от доставчиците в приложение на мярка, приета на основание член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, който трябва да се осъществява при пълно спазване на условията, произтичащи от съдебната практика по тълкуването на тази директива, по принцип може да бъде обоснован само с целта от общ интерес, за която тези доставчици са длъжни да ги съхраняват. Положението е различно само ако значението на целта, преследвана с достъпа, надхвърля това на целта, обосновала съхраняването.
Според Съда тези съображения се прилагат mutatis mutandis към последващото използване на данни за трафик и на данни за местонахождение, съхранявани от доставчици на електронни съобщителни услуги в приложение на мярка, приета на основание член 15, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации за целите на борбата с тежката престъпност. Всъщност, след като са били съхранени и предоставени на разположение на компетентните органи за целите на борбата с тежката престъпност, такива данни не могат да бъдат предавани на други органи и използвани за постигането на цели, които са от по-малко значение в йерархията на целите от общ интерес, отколкото борбата с тежката престъпност и предотвратяването на сериозни заплахи за обществената сигурност, а именно, в настоящия случай, борбата срещу служебните нарушения, свързани с корупция. При това положение предоставянето на достъп до съхранените данни и тяхното използване не би съответствало на припомнената по-горе йерархия на целите от общ интерес.
(
1
)	Lietuvos Respublikos kriminalinės žvalgybos įstatymas (Закон за разузнавателните средства на Република Литва) от 2 октомври 2012 г. (Žin., 2012 г., бр. 122—6093), в редакцията му, приложима към фактите по главното производство (наричан по-нататък „Законът за разузнавателните средства“).
(
2
)	По-специално член 15, параграф 1 от Директива 2002/58/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2002 година относно обработката на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации (Директива за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации) (ОВ L 201, 2002 г., стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 36, стр. 63), изменена с Директива 2009/136/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (ОВ L 337, 2009 г., стр. 11).
(
3
)	Член 19, параграф 3 от Закона за разузнавателните средства.
(
4
)	Решение от 6 октомври 2020 г., Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, т. 39).
(
5
)	Решение от 2 март 2021 г., Prokuratuur (Условия за достъп до данните за електронните съобщения) (C‑746/18, EU:C:2021:152, т. 33 и 35).
(
6
)	Членове 7 и 8 от Хартата.
(
7
)	Решение от 6 октомври 2020 г., La Quadrature du Net и др. (C‑511/18, C‑512/18 и C‑520/18, EU:C:2020:791).
(
8
)	Решение от 5 април 2022 г., Commissioner of An Garda Síochána и др. (C‑140/20, EU:C:2022:258).
(
9
)	Членове 7, 8, 11 и член 52, параграф 1 от Хартата.