62011CC0267
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА J. KOKOTT
представено на 31 януари 2013 година (
1
)
Дело C-267/11 P
Европейска комисия
срещу
Република Латвия
друг участник в производството:
Чешката република
„Обжалване — Директива 2003/87/ЕО — Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове — Национален план за разпределение на квоти за емисии за Латвия за периода 2008—2012 г. — Нов план — Мълчание на Комисията“
I – Въведение
1.
Съгласно редакцията на Директива 2003/87 за търговия с квоти за емисии на парникови газове (
2
), приложима към настоящото производство по обжалване, държавите членки са длъжни да разработят и представят на Комисията национален план за разпределение на квоти за емисии. В срок от три месеца Комисията може да отхвърли плана изцяло или отчасти. От постоянната практика на Общия съд следва, че планът е окончателен и се ползва от презумпция за законосъобразност, което позволява на държавата членка да го въведе в действие, когато Комисията не се е произнесла в рамките на срока (
3
).
2.
В настоящия случай Комисията най-напред отменя своевременно латвийския план за периода 2008—2012 г. След това Латвия уведомява за нов план, който между другото предвижда разпределянето на много повече квоти за емисии от разрешените от Комисията в първото ѝ решение.
3.
Този план не е отменен от Комисията в рамките на три месеца, а значително по-късно. По жалба на Латвия Общият съд приема, че с изтичането на тримесечния срок новият латвийски план е станал окончателен, и отменя второто решение за отмяна на Комисията (
4
).
4.
Комисията обжалва това решение. Следва да се изясни дали вторият проект за план става окончателен в рамките на три месеца след уведомяването за него, когато Комисията не го е оспорила.
II – Правна уредба
5.
Директива 2003/87 транспонира международни конвенции относно защитата на климата. Става въпрос за приетата на 9 май 1992 г. в Ню Йорк Рамкова конвенция на Организацията на обединените нации за изменение на климата, одобрена от името на Европейската общност с Решение 94/69/ЕО (
5
), и за приетия на 11 декември 1997 г. Протокол от Киото към Рамковата конвенция (Решение 1/CP.3 „Приемане на Протокола от Киото към Рамковата конвенция […]“), одобрен с Решение 2002/358/ЕО (
6
).
6.
Член 1 от Директива 2003/87 предвижда:
„С настоящата директива се въвежда схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността […], за да се стимулира намаляването на емисии на парникови газове по икономичен и икономически ефективен начин“.
7.
Член 9 от Директива 2003/87 гласи:
„1.   За всеки период, упоменат в член 11, параграфи 1 и 2, всяка държава членка разработва национален план, в който се посочва общото количество на квотите, които тя възнамерява да разпредели за този период, и как предлага да ги разпредели. Планът трябва да се основава на обективни и прозрачни критерии, включително тези, включени в приложение III, като се отчетат надлежно коментарите на обществеността. Най-късно до 31 декември 2003 г. Комисията, без да накърнява Договора, разработва указания за прилагане на критериите, включени в списъка в приложение III.
Планът за периода, упоменат в член 11, параграф 1, се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държави членки най-късно до 31 март 2004 г. Планът за следващите периоди се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държави членки най-малко 18 месеца преди началото на съответния период.
2. […]
3.   В срок от три месеца след уведомяването за национален план за разпределение от страна на държава членка съгласно параграф 1 Комисията може да отхвърли този план или някой аспект от него въз основа на това, че е несъвместим с критериите, изброени в приложение III или в член 10. Ако предложените изменения се приемат от Комисията, държавата членка взима решение единствено по член 11, параграф 1 или 2. Всяко решение за отхвърляне от Комисията се мотивира“.
8.
Съгласно разпоредбата на член 11, параграф 2 от Директива 2003/87:
„За петгодишния период, започващ на 1 януари 2008 г., и за всеки следващ петгодишен период всяка държава членка взима решение за общото количество квоти, които ще разпредели за този период, и полага началото на процес на отпускане на тези квоти на оператора на всяка инсталация. Това решение се взима най-малко 12 месеца преди началото на съответния период и се основава на националния план за разпределение на държавата членка, изготвен съгласно член 9 и в съответствие с член 10, като се отчитат бележките на обществеността“.
9.
Приложение III към Директива 2003/87 изброява дванадесет критерия, приложими за националните планове за разпределение. Критерии 1—3 от приложение III предвиждат следното:
„1.
Общото количество на квотите, които следва да се разпределят за съответния период, трябва да съответства на задължението на държавата членка за ограничаване на нейните емисии съгласно Решение 2002/358/ЕО и Протокола от Киото, като се вземе предвид, от една страна, делът на общото количество емисии, които тези квоти представляват, в сравнение с емисиите от източници, които не влизат в приложното поле на настоящата директива, и от друга страна, националните енергийни политики, и трябва да е в съответствие с националната програма във връзка с изменението на климата. Общото количество на квотите, които следва да се разпределят, не бива да превишава количеството, което вероятно ще е необходимо за стриктното прилагане на критериите от настоящото приложение. Преди 2008 г. количеството следва да съответства на етапа от пътя към изпълнението или преизпълнението на плановия показател за всяка държава членка съгласно Решение 2002/358/ЕО и Протокола от Киото.
2.
Общото количество на квотите, които следва да се разпределят, трябва да съответства на оценките на действителния и прогнозен напредък към осъществяване на приноса на държавите членки към ангажиментите на Общността, поети съгласно Решение 93/389/ЕИО.
3.
Количествата на квотите, които следва да се разпределят, трябва да съответстват на потенциала, включително технологичния потенциал на дейностите, обхванати от настоящата схема за намаляване на емисиите. Държавите членки могат да извършат разпределението на своите квоти въз основа на средното количество емисии на парникови газове на един продукт от всяка дейност и на постижимия напредък във всяка дейност“.
III – Предистория на правния спор
10.
С писмо от 16 август 2006 г. Република Латвия уведомява в съответствие с член 9, параграф 1 от Директива 2003/87 Комисията на Европейските общности за своя национален план за разпределение за периода от 2008 г. до 2012 г. (наричан по-нататък „НПР“). Съгласно НПР Република Латвия е възнамерявала да разпредели на националната си промишленост, която е предмет на приложение I към Директива 2003/87, обща средна годишна стойност от 7,763883 милиона тона еквивалент на въглероден диоксид (MteCO2).
11.
На 29 ноември 2006 г. Комисията отменя този план. Тя изисква общото количество на квотите, които следва да се разпределят в рамките на схемата на Общността, да се намали с 4,480580 MteCO2 на 3,283303 MteCO2.
12.
С писмо от 29 декември 2006 г. Република Латвия уведомява Комисията за ревизиран НРП, който предвижда разпределянето на средногодишно 6,253146 MteCO2.
13.
С писмо от 30 март 2007 г., съставено на английски език, Комисията констатира, че съдържащата се в ревизирания НПР информация е непълна, и иска от Република Латвия да отговори на няколко въпроса и да ѝ предостави допълнителна информация. След латвийския отговор на 13 юли 2007 г. Комисията приема Решение C(2007) 3409 на Комисията относно изменение на националния план за разпределение на квоти за емисии на парникови газове, за който Република Латвия е направила уведомление в съответствие с Директива 2003/87 (наричано по-нататък „обжалваното решение“). В него се посочва, че предвиденото в плана разпределяне на квоти надвишава разрешеното общо количество с 2,825030 MteCO2.
IV – Производство пред Общия съд и искания на страните
14.
Латвия оспорва обжалваното решение, като в нейна подкрепа встъпват Литва и Словакия. Обединеното кралство встъпва в подкрепа на Комисията.
15.
Общият съд разглежда само едно от четирите основания, а именно твърдението, че Комисията не е приела решение в срок. Той приема, че с изтичането на три месеца, след като е направено уведомление за новия латвийски НПР, той става окончателен, тъй като Комисията не го е оспорила своевременно. Ето защо с Решение от 22 март 2011 г. по дело Латвия/Комисия (T-369/07) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“) Общият съд отменя обжалваното решение.
16.
Комисията обжалва това решение и иска от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение и
—
да се осъди Република Латвия да заплати съдебните разноски.
17.
Република Литва иска от Съда да отхвърли жалбата.
18.
Исканията на Латвия се поддържат от Чешката република, която с определение на председателя на Съда от 29 септември 2011 г. встъпва в нейна подкрепа.
19.
Страните са разменили доводите си в писмената фаза на производството, а с изключение на Чешката република — и в устната на 16 януари 2013 г.
V – От правна страна
А – По производството по обжалване
20.
Съгласно редакцията на Директива 2003/87, приложима в главното производство, държавите членки разработват за определен период от време, в случая от 2008 г. до 2012 г., планове за разпределение на права на емисии, т.нар. НПР. Те уведомяват за тях Комисията, която съгласно член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 в рамките на три месеца може да ги отмени, когато не отговорят на определени критерии. Доколкото Комисията не ги е отхвърлила, те съставляват основата за разпределяне на права на емисии на обхванатите от Директивата предприятия.
21.
Настоящото производство по обжалване се отнася до втория проект за НПР, за който Латвия уведомява, след като Комисията е отхвърлила първия. По-специално Комисията оспорва факта, че Общият съд е разгледал обжалваното решение за втория НПР съгласно същите критерии като приложимите към решението за първия план. Поради тази причина най-напред ще представя практиката на Общия съд във връзка с решението за първия проект за план съгласно член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87, а след това ще разгледам дали тя може да се приложи и спрямо решението за втори проект за план.
1. По решението за първи проект за план
22.
Член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 не урежда изрично последиците от хипотезата, в която Комисията не се е произнесла в рамките на три месеца по план, за който е била уведомена.
23.
Във връзка обаче с първия план, за който е направено уведомление, в точка 47 от обжалваното съдебно решение Общият съд установява, въз основа на постоянната си практика, че при липса на решение за отхвърлянето му от страна на Комисията в рамките на този срок същият става окончателен и се ползва от презумпция за законосъобразност, което позволява на държавата членка да го въведе в действие.
24.
На пръв поглед този извод буди изненада. В правото на Съюза подобни разпоредби са предвидени единствено по изключение — в областта на правото на държавните помощи и на контрола върху сливанията. Там изрично се посочва, че мярка, за която е съобщено, т.е. държавна помощ или концентрация на предприятия, се счита за разрешена, когато в рамките на предвидения срок Комисията не се е произнесла (
7
). За разлика от това член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не съдържа подобна изрична разпоредба. Фикцията за съгласие при предварителното разглеждане на държавните помощи от страна на Комисията обаче почива изначално не на изрична разпоредба, а на практиката на Съда, който се позовава на неотложността на това разглеждане (
8
).
25.
Практиката на Общия съд по член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 се основава на ограниченото контролно правомощие на Комисията във връзка с НПР (
9
), както и на неотложността във времето, на която се подчинява този контрол на Комисията (
10
).
26.
Тесните граници на контролните правомощия на Комисията съгласно член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 се изразяват по-специално в това, че текстът на тази разпоредба единствено разрешава в рамките на тримесечния срок даден план да бъде отхвърлен, при това само въз основа на определени критерии. Освен това съгласно член 9, параграф 3, трето изречение решението за отхвърляне трябва да се мотивира. За разлика от това одобрение на плана не е необходимо.
27.
Необходимостта на срока следва от подчертания от Латвия и от Чешката република времеви план на Директива 2003/87. Според него Комисията се уведомява за плановете поне 18 месеца преди началото на съответния период (
11
), а най-късно 12 месеца преди началото на периода те са въведени в действие чрез разпределяне на права на емисии (
12
).
28.
Когато Комисията просрочи срока за вземане на решението си, възникват опасения, че съответната държава членка няма да може да спази срока, с който е обвързана за въвеждането на плана в действие. В случай че развитието на плана — както в настоящия случай — значително се забави, може да възникнат опасения, че периодът за разпределяне ще започне, преди да е налице окончателен план. В тази хипотеза Директива 2003/87 не предвижда изрично правило. При определени обстоятелства тя би могла да се разбира в смисъл, че съответните промишлени сектори на държава членка няма да могат да отделят никакви парникови газове до приемането и въвеждането в действие на план.
29.
Ето защо възприетата в практиката на Общия съд фикция за съгласие с първия представен план след изтичане на срока е логична. Дали обаче може да се подкрепи, в настоящия случай не е необходимо да се разглежда. Освен това самата Комисия не я поставя под въпрос.
2. По правното основание на решението за втори проект за план
30.
Комисията критикува най-вече твърденията на Общия съд в точки 52—57 от обжалваното съдебно решение, че Латвия е представила нов план, който Комисията отново, подобно на първия план, за който е била уведомена, съгласно член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 трябва да прегледа.
31.
Общият съд, подкрепен от Латвия и Чешката република, изхожда от факта, че уведомяването за втори, преработен план не се различава съществено от уведомяването за първи план. Ето защо срокът по член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 трябвало да важи в еднаква степен при уведомяването за двата плана.
32.
За разлика от това Комисията поддържа, че е приела решение съгласно член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87, което не е обвързано със срок.
33.
Съдържанието на тази разпоредба не е еднозначно. Тя предвижда, че държавата членка взима решение единствено по член 11, параграф 1 или 2, ако Комисията приеме предложените изменения. При въпросните решения на държавата членка става въпрос за прилагането на плана.
34.
Въз основа на текста на член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87, разгледан самостоятелно, би могъл да се направи изводът, че даден план може да бъде приложен единствено когато, първо, са предложени изменения, и второ, Комисията ги приеме. Това тълкуване обаче би било безсмислено. Защо трябва всеки план задължително и със съгласието на Комисията да се променя, за да се приложи? План, който не се нуждае от изменения, може напълно естествено да се приложи директно.
35.
Значението на тази разпоредба става ясно много повече от контекста ѝ, по-специално от връзката ѝ с член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87. По смисъла на тази разпоредба може да става въпрос единствено за изменение на планове. В този смисъл са възможни две хипотези, а именно изменение на планове, което Комисията отхвърля, и изменение на планове, което тя не отхвърля.
36.
Последната хипотеза е най-лесната. Оказва се, че планове на държави членки, които Комисията не е отхвърлила, не могат да бъдат изменяни без участието на Комисията. В противен случай член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 би могъл да бъде заобиколен. Следователно изменения могат да се приложат единствено след като Комисията ги е приела.
37.
В този случай липсата на срок в член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87 е относително безпроблемна, тъй като Комисията и държавата членка принципно вече са постигнали съгласие за даден план. При необходимост държавата членка най-напред може да го въведе в действие, а по-късно със съгласието на Комисията да вземе предвид евентуалните изменения допълнително. Следователно би трябвало да е достатъчно Комисията да води производството без ненужно забавяне.
38.
Изменението на даден план, който Комисията е отхвърлила, е от друго естество. То е необходимо, за да се преодолеят възраженията на Комисията. Налице е обаче съществена, нарастваща неотложност спрямо решението за първоначалния проект за план: първоначалния план Комисията вече е отхвърлила. Следователно е изключено той да бъде временно въведен в действие. Оставащото време до началото на прилагането на плана освен това е значително по-малко от това при уведомяването за първия план.
39.
Ето защо в точки 52—57 от обжалваното съдебно решение Общият съд прилага срока по член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 и правните последици от неспазването му върху решението по член 9, параграф 3, второ изречение: след всяко уведомяване, било на проект за план, било на изменения, започва да тече срокът. Когато Комисията не се е произнесла в срока, измененията стават окончателни.
40.
В точки 52 и 53 от обжалваното съдебно решение обаче Общият съд не приема, че според текста на двете първи изречения на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 уведомяването за планове и уведомяването за изменения имат различни правни последици. Даден план Комисията може единствено да отхвърли, докато с изменение трябва да се съгласи, преди то да може да бъде изпълнено.
41.
Тези правни различия се основават на съществено разграничение между първото уведомяване за даден план и уведомяването за измененията. Това разграничение намира проявление в решението на Комисията за първия проект за план.
42.
В мотивите към това решение Комисията вече е изложила становището си. По-специално в настоящия случай тя е поискала общото количество на квотите, които следва да се разпределят за целите на общностната система, да се намали от обявените в първия проект за план 7,763883 MteCO2 годишно с 4,480580 MteCO2 и средното общо количество квоти, които следва да се разпределят годишно, да се ограничи до 3,283303 MteCO2.
43.
В член 2 и член 3, параграф 2 от първото си решение Комисията вече е съобщила, че няма да отхвърли съответни изменения. Във връзка с други предложения за изменения обаче в член 3, параграф 3 тя напомня, че ще е необходимо съгласието ѝ.
44.
Преработеният план предвижда почти двойно толкова квоти, които да се разпределят, спрямо разрешеното от Комисията, а именно средно 6,253146 MteCO2 годишно. Ето защо много малко вероятно е да се приеме, че Комисията би се съгласила безусловно с този план.
45.
За разлика от приетото от Общия съд в точки 54 и 55 от обжалваното съдебно решение, идеята за правна сигурност не води до друг резултат. Правната сигурност изисква по-скоро да се съобразят констатациите от първото решение на Комисията, което не е било оспорено от Латвия.
46.
Фикцията за съгласие, която би била в противоречие с по-ранно решение, също не би могла да се обоснове с неотложността на решение за втория план. Безспорно в точки 54 и 55 от обжалваното съдебно решение Общият съд подчертава интереса на държавите членки от бързо решение на Комисията. Когато обаче държава членка се откаже да оспори първото отхвърлено решение и в крайна сметка предложи нов проект за план, който очевидно също не съответства на това решение, същата не може да очаква добросъвестно, че Комисията ще се съгласи с този проект без възражения.
47.
Освен това при определени обстоятелства срокът от три месеца може да се окаже твърде недостатъчен. Когато държавата членка и Комисията не могат да постигнат съгласие през дълъг период от време, може да се окаже необходимо да се реагира в рамките на значително по-къси срокове.
48.
Много съмнително изглежда в настоящия случай Комисията да е действала с препоръчителната бързина. Последицата от това обаче не може да бъде да се допусне съгласие в противоречие с по-ранното ѝ решение. По-скоро Латвия можеше да използва иска за установяване на неправомерно бездействие по член 265 ДФЕС, а при определени обстоятелства да поиска постановяване на обезпечителни мерки.
49.
Следователно решението на Общия съд е опорочено от грешка, доколкото в точка 60 се установява, че вторият от плановете, за който Латвия е направила уведомление, е станал окончателен след изтичането на срока от три месеца.
50.
Ето защо Общият съд не е трябвало да уважава това основание на Латвия, а обжалваното съдебно решение следва да се отмени.
Б – По жалбата пред Общия съд
51.
Съгласно член 61, първа алинея, второ изречение от Статута на Съда при отмяна на решението на Общия съд Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
52.
Безспорно такъв би бил случаят, ако в жалбата си Латвия се беше позовала на превишаване на правомощията на Комисията съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. Съдът вече е приел по отношение на Естония и Полша, че Комисията няма правомощията, както в настоящия случай, въз основа на собствени примерни изчисления да установява максимални количества емисии (
13
). Тъй като обаче Латвия е пропуснала да предяви това възражение, в това отношение тя се намира в същото положение като на останалите 24 държави членки, които не са поставили под съмнение решенията на Комисията за техните НПР за периода 2008—2012 г., въпреки че е възможно тези решения да са опорочени от същите пороци.
53.
В подкрепа на жалбата си пред Общия съд Република Латвия изтъква по-скоро четири правни основания, изведени, на първо място, от нарушение на правомощията, определени в Договора за ЕО в областта на енергийната политика, на второ място, от нарушение на принципа за недопускане на дискриминация, на трето място, от нарушение на задълженията, произтичащи от Протокола от Киото, и на четвърто място, от неспазването на тримесечния срок, предвиден в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
54.
Предвид предходните съображения четвъртото основание не може да се приеме. Другите основания не са обсъждани нито от Общия съд, нито от Съда. Според мен третото основание може се отхвърли, но за първите две етапът на производството не позволява Съдът да реши спора. По-точно става дума за следното.
1. По първото основание
55.
С първото основание Латвия твърди, че решението на Комисията се намесва в правомощията, които съгласно член 175, параграф 2, буква в) от Договора за ЕО (понастоящем член 192, параграф 2, буква в) ДФЕС) са предоставени на държавите членки в областта на енергийната политика. Съгласно тази разпоредба мерки, които съществено влияят върху избора на държавите членки между различни енергоизточници и общата структура на тяхното енергоснабдяване, се нуждаят от решение на Съвета, взето с единодушие след консултация с Парламента. За разлика от това, правното основание на Директива 2003/87, член 175, параграф 1 от Договора за ЕО (понастоящем член 192, параграф 1 ДФЕС), предвижда процедурата за съвместно вземане на решения, настоящата обикновена законодателна процедура.
56.
Комисията оспорва този довод, посочвайки правилно, че решението ѝ се основава единствено на Директива 2003/87. Доводът на Латвия обаче трябва да се разбира в смисъл, че Комисията е разтълкувала и приложила Директивата както ако тя имаше друго правно основание, а именно член 192, параграф 2, буква в) ДФЕС.
57.
Съгласно постоянната съдебна практика изборът на правното основание на даден акт на Съюза трябва да се основава на обективни критерии, които да могат да бъдат предмет на съдебен контрол, сред които са целта и съдържанието на акта. Ако дадена мярка има двойна цел или е съставена от две части, като едната от целите или едната от съставните части може да бъде определена като основна, докато другата е само акцесорна, актът трябва да има едно-единствено правно основание, а именно правното основание, което съответства на основната или преобладаващата цел или съставна част (
14
).
58.
Следователно, приемайки обжалваното решение, Комисията не би могла да тълкува или прилага Директива 2003/87 по начин, че в основната си част тя съществено да влияе върху избора на държавите членки между различни енергоизточници и общата структура на тяхното енергоснабдяване. Правното ѝ основание обаче също не би било поставено под въпрос, когато подобно влияние, било то съществено, засяга само второстепенна съставна част или цел, т.е. в известен смисъл би представлявало вторично действие на Директивата.
59.
Дали, като е приела обжалваното решение, Комисията се е позовала на тълкуване на Директива 2003/87, което не съответства на правното ѝ основание, не може да се прецени, без да се разгледа второто твърдение в защита на Комисията. Всъщност Комисията поддържа, че обжалваното решение не влияе съществено върху избора на Латвия между различни енергоизточници и общата структура на нейното енергоснабдяване.
60.
За да обсъди този довод, Съдът трябва да разгледа фактическите твърдения на страните. Това е задължение на Съда, но етапът на производството не позволява той да реши спора (
15
).
2. По второто основание
61.
С второто основание Латвия поддържа, че методът за оценяване на Комисията ощетява държавите членки с ниски количества на емисиите. Комисията оспорва този довод.
62.
Това основание отново изисква да се обсъдят фактическите твърдения на страните, но етапът на производството не позволява Съдът да реши спора.
3. По третото основание
63.
Накрая Латвия поддържа, че е изпълнила задълженията си от Протокола от Киото. Комисията изисквала по-нататъшно ограничаване на емисиите на парникови газове. Това не съответствало на точка 1 от приложение III към Директива 2003/87, съгласно която НПР трябва да отговаря на задълженията, произтичащи от Протокола.
64.
Комисията правилно възразява, че приложение III към Директива 2003/87 съдържа изисквания към НПР, които надхвърлят тези от Протокола. По-специално точки 2 и 3 от приложение III изискват постигнатият напредък при намаляване на емисиите да съставлява основата за разпределението. Следователно намаляването не се ограничава от задълженията, произтичащи от Протокола от Киото.
65.
Ето защо това основание не може да се приеме и следва да се отхвърли.
4. Заключение
66.
Поради тези причини делото следва да се върне на Общия съд, който да се произнесе по първите две основания на Латвия.
VI – По съдебните разноски
67.
Тъй като делото се връща на Общия съд за ново разглеждане, Съдът не следва да се произнася по съдебните разноски, свързани с настоящото производство по обжалване (
16
).
VII – Заключение
68.
Поради изложеното по-горе предлагам на Съда да постанови следното решение:
„1.
Отменя Решение на Общия съд на Европейския съюз от 22 март 2011 г. по дело Латвия/Комисия (T-369/07).
2.
Връща делото на Общия съд на Европейския съюз, който да се произнесе по първите две основания на Латвия.
3.
Не се произнася по съдебните разноски“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (ОВ L 275, стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78) в редакцията ѝ след изменение с Директива 2004/101/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 27 октомври 2004 година (ОВ L 338, стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 12, стр. 61). Директива 2009/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 година за изменение на Директива 2003/87/ЕО с оглед подобряване и разширяване на схемата за търговия с квоти за емисии на парникови газове на Общността (ОВ L 140, стр. 63) отменя разглежданото в настоящия случай производство и предоставя на Комисията по-широки правомощия.
(
3
)	Решение на Общия съд от 23 ноември 2005 г. по дело Обединено кралство/Комисия (T-178/05, Recueil, стр. II-4807, точка 55) и Решение на Общия съд от 22 март 2011 г. по дело Латвия/Комисия (T-369/07, Сборник, стр. II-1039, точка 47), както и Определение на Общия съд от 30 април 2007 г. по дело EnBW Energie Baden-Württemberg/Комисия (T-387/04, Сборник, стр. II-1195, точка 115).
(
4
)	Решение по дело Латвия/Комисия, посочено в бележка под линия 3.
(
5
)	Решение на Съвета от 15 декември 1993 г. за сключване на Рамковата конвенция на Обединените нации по изменение на климата (ОВ L 33, стр. 11; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 8, стр. 132).
(
6
)	Решение на Съвета от 25 април 2002 г. за одобрение от името на Европейската общност на Протокола от Киото към Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации за промените на климата и съвместното изпълнение на ангажиментите, произтичащи от нея (ОВ L 130, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 27, стр. 220).
(
7
)	Вж. член 4, параграф 6 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) и член 10, параграф 6 от Регламент (ЕО) № 139/2004 на Съвета от 20 януари 2004 година относно контрола върху концентрациите между предприятия (ОВ L 24, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 201).
(
8
)	Решение от 11 декември 1973 г. по дело Lorenz (120/73, Recueil, стр. 1471, точка 4).
(
9
)	По принцип установените от Общия съд предели на контролното правомощие на Комисията са потвърдени в Решение на Съда от 29 март 2012 г. по дело Комисия/Полша (C-504/09 P) и по дело Комисия/Естония (C-505/09 P).
(
10
)	Точка 54 от обжалваното съдебно решение.
(
11
)	Член 9, параграф 1 от Директива 2003/87.
(
12
)	Член 11, параграф 2 от Директива 2003/87.
(
13
)	Вж. посочените в бележка под линия 9 Решение по дело Комисия/Полша, точка 76 и сл. и Решение по дело Комисия/Естония, точка 78 и сл.
(
14
)	Решение на Съда от 30 януари 2001 г. по дело Испания/Съвет (C-36/98, Recueil, стр. I-779, точка 58 и сл.) и Решение на Съда от 19 юли 2012 г. по дело Парламент/Съвет (C-130/10, точка 42 и сл.).
(
15
)	Решение на Съда от 24 май 2012 г. по дело Formula One Licensing/СХВП (C-196/11 P, точка 57).
(
16
)	Решение от 13 октомври 2011 г. по дело Deutsche Post/Комисия (C-463/10 P и C-475/10 P, Сборник, стр. I-9639, точка 83).