ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (трети състав)
12 февруари 2010 година(*)
„Жалба за отмяна — Общностна пенсионноосигурителна схема — Задължение на CdT да плати вноска за финансови години 1998—2005 — Акт, който не подлежи на обжалване — Акт, който не произвежда правно действие по отношение на трети лица — Явна недопустимост“
По дело T‑456/07
Европейска комисия, за която се явяват г‑н J.-F. Pasquier и г‑н D. Martin, в качеството на представители,
жалбоподател,
срещу
Център за преводи за органите на Европейския съюз (CdT), представляван първоначално от адв. G. Vandersanden, впоследствие от адв. L. Levi, avocats,
ответник,
с предмет искане за отмяна на отказа на CdT да плати в общия бюджет за финансови години 1998—2005 вноска, съответстваща на финансовото участие на работодателя в общностната пенсионноосигурителна схема,
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав),
състоящ се от: г-н J. Azizi, председател, г-жа E. Cremona и г‑н S. Frimodt Nielsen (докладчик), съдии,
секретар: г-н E. Coulon,
постанови настоящото
Определение
Правна уредба
Общностна пенсионноосигурителна схема
1        Член 83 от Правилника за длъжностните лица на Европейските общности както в редакцията му, приложима преди 1 май 2004 г. (наричан по-нататък „старият правилник“), така и в редакцията му след тази дата (наричан по-нататък „новият правилник“) гласи:
„1.      Плащанията, предвидени по настоящата пенсионноосигурителна схема, се извършват от бюджета на Общностите. Държавите членки съвместно гарантират изплащането на тези суми в съответствие с предвидения индекс за финансиране на този вид разходи.
[…]
2.      Длъжностните лица участват във финансирането на една трета от пенсионноосигурителната схема. […]“
2        Включеният в новия правилник член 83а, параграф 2 гласи следното:
„Агенциите, които не получават субсидии от общия бюджет на Европейския съюз, заплащат пълния размер на вноските, необходими за финансиране на схемата.“
Финансова правна уредба
3        Възможността за институциите да установят своите вземания е предвидена в член 72, параграф 2 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим за общия бюджет на Европейските общности (OВ L 248, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 198, наричан по-нататък „Финансовият регламент“), приложим от 1 май 2003 г. Тази разпоредба гласи:
„Институцията може официално да установи вземане по отношение на лица, различни от държавите, чрез решение, което представлява изпълнително основание по смисъла на член 256 […] ЕО.“
Разпоредби, приложими за CdT
Разпоредби, приложими през целия спорен период
4        Центърът за преводи за органите на Европейския съюз [Centre de traduction des organes de l’Union européenne (CdT)] е агенция, създадена с Регламент (ЕО) № 2965/94 на Съвета от 28 ноември 1994 година относно създаване на Център за преводи за органите на Европейския съюз (OВ L 314, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 142). CdT е юридическо лице (член 3 от Регламент № 2965/94) и разполага със самостоятелен бюджет. Центърът има за задача да предоставя преводачески услуги на посочените в член 2 от Регламент № 2965/94 органи, както и евентуално на институциите. Той участва и в Междуведомствения комитет по преводи. Неговото седалище е в Люксембург (Люксембург).
5        Член 9 от Регламент № 2965/94 гласи следното:
„1.      [CdT] се управлява от директор, назначен от управителния съвет по предложение на Комисията за срок от пет години; назначението може да се подновява.
2.      Директорът е законен представител на [CdT]. Той или тя са отговорни за:
–        надлежно изготвяне и изпълнение на работната програма и на решенията, взети от управителния съвет,
–        ежедневното управление,
–        изпълнение на задачите, определени на [CdT],
–        изпълнение на бюджета,
–        всички въпроси, свързани със служителите,
–        подготовка на заседанията на управителния съвет.
3.      Директорът отговаря пред управителния съвет.“
6        Член 17 от Регламент № 2965/94 предвижда, че за служителите на CdT се прилагат правилата и разпоредбите, приложими за длъжностните лица и другите служители на Европейските общности.
7        Регламент № 2965/94 е изменян два пъти. Първото от тези изменения, в сила от 17 ноември 1995 г., е направено с Регламент (ЕО) № 2610/95 на Съвета от 30 октомври 1995 година (OВ L 268, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 164). Второто изменение, в сила от 1 октомври 2003 г., е направено с Регламент (ЕО) № 1654/2003 на Съвета от 18 юни 2003 година (OВ L 245, стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 204).
Разпоредби, приложими за 1998—2002 г.
8        В редакцията си, приложима за финансови години 1998—2002, член 10 от Регламент № 2965/94, изменен с Регламент № 2610/95, гласи следното:
„1.      За всяка финансова година се изготвя оценка на всички приходи и разходи на [CdT] и се включва в бюджета на [CdT], като всяка финансова година съответства на календарната година.
2. а) Приходите и разходите, посочени в бюджета на [CdT], са балансирани.
б)      [При спазване на] разпоредбите, постановени в буква в) по отношение първоначалния период, приходите постъпват от плащанията, извършени от агенциите и службите, обслуж[ва]ни от [CdT], […] в замяна на извършена от [него] работа.
в)      През първоначалния период, които не надхвърля три финансови години:
–        службите и агенциите, институциите и органите, обслужвани от [CdT], правят в началото на финансовата година вноска от своите бюджети, която се базира на най-добрата възможна информация и която се коригира в съответствие с действително извършената работа,
–        от общия бюджет на Европейските общности може да се направи вноска за осигуряване дейността на [CdT].
3.      Разходите на [CdT] включват възнаграждения за служителите, административни и инфраструктурни разходи и оперативни разходи.“
9        Правилата относно одобряването и изпълнението на бюджета на CdT, приложими от 1998 г. до 2000 г., са определени в членове 13—15 от Регламент № 2965/94 в редакцията му съгласно Регламент № 2610/95. От тези разпоредби следва, че директорът на CdT е компетентен да подготви и изпълни бюджета, докато одобряването на бюджета и освобождаването от отговорност е правомощие на управителния съвет.
Разпоредби, приложими за 2003—2005 г.
10      В редакцията си, приложима за финансови години 2003—2005, член 10 от Регламент № 2610/95, изменен с Регламент № 1645/2003, гласи следното:
„1.      За всяка финансова година се изготвя оценка на всички приходи и разходи на [CdT] и се включва в бюджета на [CdT], като всяка финансова година съответства на календарната година.
2. а)  Приходите и разходите, посочени в бюджета на центъра, са балансирани.
б)      Приходите на [CdT] включват плащанията от страна на органите, за които [CdT] работи, и [от страна на институциите и органите, с които е договорено сътрудничество, като възнаграждение] за извършените услуги, включително [за] дейности с междуинституционален характер, както и субсидия на Общността.
3.      Разходите на [CdT] включват възнаграждения за служителите, административни и инфраструктурни разходи и оперативни разходи.“
11      Правилата относно одобряването и изпълнението на бюджета на CdT, приложими от 2003 г. до 2005 г., са определени в членове 13—15 от Регламент № 2965/94 в редакцията му съгласно Регламент № 1645/2003. Последните разпоредби не засягат правомощията на директора. За сметка на това те предвиждат участието на Европейския парламент и на Съвета на Европейския съюз при определянето на размера на общностната субсидия, предвидена в член 10, параграф 2 от изменения Регламент № 2965/94, и при освобождаването на директора от отговорност за изпълнението на бюджета на CdT. Като се изключи това, правомощията на управителния съвет остават непроменени.
Обстоятелства в основата на спора
Искания за плащане в общия бюджет на вноска по общностната пенсионноосигурителна схема за финансови години 1998—2005
12      С докладна записка от 1 юли 1998 г. на генералния директор на генерална дирекция (ГД) „Персонал и администрация“ (наричана по-нататък „докладната записка от 1 юли 1998 г.“) Комисията на Европейските общности иска от Европейската агенция за оценка на лекарствените продукти (EMEA), Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП), както и от Службата на Общността за сортовете растения (CPVO) да платят в общностния бюджет вноска, съответстваща на финансовото участие на работодателя в общностната пенсионноосигурителна схема.
13      В докладната записка от 1 юли 1998 г. се посочва следното:
„Децентрализираните органи плащат ежемесечно на Комисията вноските на своя персонал по общностната пенсионноосигурителна схема. Някои от тези органи, сред които и вашата служба, частично или изцяло се самофинансират. Следователно за да се запази бюджетното равновесие и да се спази логиката на пенсионноосигурителната схема […] е уместно тези органи да плащат по пенсионноосигурителната схема вноска „работодател“, представляваща двойния размер на вноската на персонала, коригирана с приложимия за съответния орган процент на самофинансиране.
Тази практика е имплицитно заложена в регламентите за създаване на агенциите […].
Следователно ще Ви бъда признателен, ако съгласно предвидената за плащането на вноските на персонала процедура платите на Комисията сумата, която съответства на вноската „работодател“, дължима от Вас по пенсионноосигурителната схема, и чието предназначение Комисията ще определи съгласно съответните разпоредби.
Тези плащания с подходящ лихвен процент трябва да бъдат извършени със задна дата, считано от годината, в която вашата служба е започнала да получава собствени средства.“
14      С факс от 6 август 1998 г. началникът на отдел „Пенсии и отношения с бивши служители“ в ГД „Персонал и администрация“ на Комисията изпраща на директора на CdT докладната записка от 1 юли 1998 г. Във факса се уточнява, че докладната записка от 1 юли 1998 г. в действителност е адресирана и до CdT с „молба същият да се съобрази с нея“.
15      На 19 август 1998 г. директорът на CdT отговаря на началника на отдел „Пенсии и отношения с бивши служители“ в ГД „Персонал и администрация“ на Комисията, че е готов да разгледа това искане и моли Комисията да му посочи „правното основание на предлаганата на [CdT] практика“.
16      На 9 февруари 2000 г. CdT иска от Комисията да вземе становище по неговата позиция, а именно че вноската за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема трябва да бъде поета от общия бюджет на Общностите.
17      С докладна записка от 16 март 2000 г. началникът на отдел „Пенсии и отношения с бивши служители“ в ГД „Персонал и администрация“ на Комисията уточнява, че още от създаването му CdT трябва да се разглежда като самофинансиращ се орган и че следователно от този момент трябва да плаща в общия бюджет вноската за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема.
18      С докладна записка от 11 април 2000 г. началникът на дирекция „Обща администрация, финанси и персонал“ на CdT уведомява Комисията, че според управителния съвет на CdT изразената в докладна записка от 16 март 2000 г. позиция се основава на несъгласувани и непълни доводи и е лишена от правно основание. Комисията отново е приканена да уточни правното основание на своето искане, за да може управителният съвет да се съобрази с него.
19      С докладна записка от 16 май 2000 г. началникът на отдел „Пенсии и отношения с бивши служители“ в ГД „Персонал и администрация“ на Комисията потвърждава изложената по-рано позиция, според която CdT дължи две трети от вноската по общностната пенсионноосигурителна схема. Комисията счита, че CdT „очевидно се самофинансира“, тъй като за предоставяните от него услуги получава възнаграждение като насрещна престация, и посочва, че е възможно да се обсъди въпросът дали CdT има задължение да заплаща „частта на работодателя“ през първоначалния период по член 10, параграф 2, буква в) от Регламент № 2965/94 в редакцията му в сила към този момент (вж. точка 8 по-горе).
20      С докладна записка от 21 юни 2000 г. началникът на дирекция „Обща администрация, финанси и персонал“ на CdT отново посочва, че може да плати „частта на работодателя“ само ако Комисията посочи правното основание на искането си. В тази докладна записка също така се посочва, че искането на Комисията изглежда е в противоречие с член 83, параграф 1 от стария правилник, съгласно който „[п]лащанията, предвидени по […] пенсионноосигурителна[та] схема, се извършват от бюджета на Общностите“. Следователно посочването на ясно правно основание изглежда необходимо, „за да се избегне възможността за оспорване от страна на органите за финансов контрол на [CdT] и от страна на Сметната палата [на Европейските общности]“.
21      На 27 октомври 2000 г. управителният съвет на CdT решава да задели в бюджета на агенцията резерв в размер на вноската, искана от Комисията от 1998 г. Преди да плати съответната сума обаче, той отново иска от Комисията да уточни на какво правно основание претендира това плащане.
22      В докладна записка от 24 октомври 2000 г., която е изготвена с оглед на провеждането на междуведомствено събрание и е изпратена за информация на CdT, генералният директор на ГД „Персонал и администрация“ на Комисията посочва следното:
„Първоначално [старият] правилник предвижда в полза на персонала, за който се прилага Правилникът, пенсионноосигурителна схема, във връзка с която работодателят получава средства изключително от бюджета на [Общностите].
[Старият] правилник […] не предвижда изрично, че във финансирането на пенсионноосигурителната схема участва работодател, който не е финансиран от бюджета на [Общностите]. Следователно с основание може да се постави въпросът дали бюджетът [на Общностите] трябва да финансира част от разходите за персонала — в конкретния случай пенсиите — на такъв орган.
От своя страна регламентът за създаване на CdT не предвижда изрично плащането на тази вноска по пенсионноосигурителната схема, но предвижда, че CdT може да получава субсидия от бюджета [на Общностите] само през първите три години от своето съществуване, като следователно имплицитно установява последващо самофинансиране.
Следователно би било нелогично самофинансиращият се орган да се нуждае от субсидия от бюджета на [Общностите] за част от своите разходи за персонала, а именно за пенсии, докато останалата част от разходите му за персонала е за сметка на неговия бюджет.
В резултат на това и макар да няма изрично посочване нито в [стария] правилник, нито в Регламент [№ 2965/94], изглежда логично CdT като работодател да плаща вноска в бюджета на [Общностите], за да изпълни своята част от задължения в областта на пенсионното осигуряване и да ги прехвърли върху бюджета на [Общностите].
Без съмнение случаят е еднакъв с този на двата самофинансиращи се органа (СХВП и CPVO), които внасят в бюджета на [Общностите] вноската за сметка на работодателя (двойна на тази на работниците) по пенсионноосигурителната схема, за да поеме тази схема — своевременно —съответните разходи за пенсии.
Проблемът произтича от факта, че според CdT настоящото правно основание няма обвързваща сила. Правната служба на Комисията потвърждава, че от чисто юридическа гледна точка трябва да се заключи, че липсва разпоредба, която изрично да задължава агенциите да плащат в общия бюджет своята вноска „работодател“, и че е недостатъчно само да се направи отбелязване в раздела относно бюджетните приходи.
Следователно при обсъждането би трябвало да се установи подходящото правно основание за подобно задължение, като в това отношение е възможно позоваване само на самия правилник и/или на регламента за създаване на CdT.
Без съмнение старият правилник би могъл да бъде изменен, и то в рамките на поредица от подготвителни мерки […]. Изменянето на Регламент [№ 2965/94] обаче е също много желателно и би било достатъчно потвърждение, че този орган изцяло се самофинансира, включително във връзка с разходите си за персонала, което би предоставило на CdT изрично правно основание за плащането на вноската в бюджета на [Общностите].“
23      С докладна записка от 16 март 2001 г. директорът на CdT уведомява генералния директор на ГД „Персонал и администрация“ на Комисията, че споделя изложените в докладна записка от 24 октомври 2000 г. резерви относно съществуването на правно основание, което може да обоснове искането на Комисията, и предлага Комисията да изготви проект на споразумение.
24      С докладна записка от 11 октомври 2001 г. генералният директор на ГД „Персонал и администрация“ на Комисията изпраща на CdT проект на споразумение. Член 1 от този проект на споразумение предвижда, че Комисията осигурява плащането на дължимите на длъжностните лица и на другите служители на CdT пенсии. Член 2 по-специално постановява, че считано от 1 януари 1998 г. CdT трябва ежемесечно да заплаща в бюджета на Европейския съюз вноска, представляваща цялата сума за покриване на актюерския размер на пенсионните права, придобити от неговия персонал.
25      На 26 октомври 2001 г. управителният съвет на CdT решава да не приеме този проект на споразумение.
26      С докладна записка от 17 май 2005 г. генералният директор на ГД „Персонал и администрация“ на Комисията иска от CdT на основание член 83а, параграф 2 от новия правилник (вж. точка 2 по-горе) да плати сумата, съответстваща на вноската за сметка на работодателите по общностната пенсионноосигурителна схема за 2005 г., а именно сумата от 1,52 милиона евро. Освен това за финансови години 1998—2004 CdT е поканен да плати вече заделените суми, а именно сумата от 6 милиона евро преди актуализиране. Вследствие на това CdT е уведомен за предстоящото издаване на платежни нареждания от службите на Комисията, отговарящи за управлението и плащането по индивидуалните права.
27      С докладна записка от 26 август 2005 г. временно изпълняващият длъжността директор на CdT оспорва, че последният е самофинансиращ се орган. В това отношение CdT изтъква, че съгласно член 10, параграф 2, буква б) от Регламент № 2965/94 в редакцията му, приложима от 2003 г., има право на общностна субсидия (вж. точка 10 по-горе) и че за него се прилагат финансовите разпоредби, приложими за финансираните от общия бюджет агенции. Освен това CdT напомня, че не може да уважи искането на Комисията за финансови години 1998—2004, тъй като самата Комисия е признала, че същото не почива на никакво правно основание. В резултат на това Комисията е поканена да прекрати всички процедури по събиране на оспорваните вземания.
28      С докладна записка от 7 март 2006 г. генералният директор на ГД „Писмени преводи“, в качеството си на председател на управителния съвет на CdT, излага своето становище по направеното от CdT предложение спорът да бъде отнесен до независим експерт. От тази докладна записка, която е изпратена на временно изпълняващия длъжността директор на CdT, е видно, че службите на Комисията не възразяват CdT да получи независимо правно становище, но считат, че такова становище не би могло да обвърже Комисията, тъй като ако спорът все още съществува, той може да бъде отнесен само пред общностните юрисдикции.
Обжалваният акт
29      На 21 март 2006 г. генералният директор на ГД „Персонал и администрация“ изпраща на временно изпълняващия длъжността директор на CdT докладна записка. В тази докладна записка Комисията потвърждава искането си за плащане в общия бюджет на вноската за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема за 1998—2005 г. и иска от CdT в едномесечен срок да ѝ представи своята мотивирана позиция по този въпрос.
30      С докладна записка от 7 април 2006 г. (наричана по-нататък „обжалваният акт“) временно изпълняващият длъжността директор на CdT изпраща на генералния директор на ГД „Персонал и администрация“ становище, прието на 22 март 2006 г. от управителния съвет на CdT (наричано по-нататък „становището от 22 март 2006 г.“).
31      В това становище управителният съвет на CdT посочва, че предвид обобщаващ документ, изготвен на 10 януари 2006 г. от генералния директор на ГД „Писмени преводи“ на Комисията, съставено на 7 март 2006 г. от началника на отдел „Правни въпроси“ на CdT становище, както и изготвени от професор по право бележки, не е длъжен да плаща „вноски работодател“ по общностната пенсионноосигурителна схема. За да се намери обаче окончателно разрешение на този въпрос, той приканва Комисията да се съгласи спорът да бъде разрешен чрез арбитраж.
Производство и искания на страните
32      На 15 юни 2006 г. Комисията подава настоящата жалба в секретариата на Съда.
33      С определение от 11 декември 2007 г. Съдът препраща делото на Общия съд.
34      Комисията моли Общия съд:
–        да отмени обжалвания акт,
–        да осъди CdT да заплати съдебните разноски.
35      CdT моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбата като недопустима, а при условията на евентуалност да отхвърли жалбата като неоснователна,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
От правна страна
36      Съгласно член 111 от неговия процедурен правилник, когато един иск или жалба са явно недопустими, Общият съд може, без да дава ход на делото, да се произнесе с мотивирано определение.
37      В конкретния случай Общият съд счита, че разполага с достатъчно данни от материалите по преписката, за да се произнесе, без да дава ход на делото.
38      На първо място CdT твърди, че липсват две процесуални предпоставки за разглеждането на настоящата жалба. Първото възражение за липса на процесуална предпоставка е изведено от обстоятелството, че обжалваният акт не е мярка, произвеждаща задължително правно действие, което може да засегне интересите на Комисията, като измени съществено правното ѝ положение. Второто възражение на CdT за липса на процесуална предпоставка е изведено от обстоятелството, че този орган не е сред изброените в член 230 ЕО институции, чиито актове подлежат на контрол за законосъобразност от страна на Общия съд.
39      На първо място следва да се разгледа първото възражение за липса на процесуална предпоставка.
Доводи на страните
40      CdT твърди, че обжалваният акт, а именно актът, с който се изпраща становището от 22 март 2006 г., не подлежи на обжалване, тъй като член 230 ЕО изрично изключва становищата от обхвата на предвидения в него контрол за законосъобразност.
41      Освен това CdT се позовава на съдебната практика, според която, първо, актове, които подлежат на обжалване, по смисъла на член 230 ЕО са само мерките, произвеждащи задължително правно действие, което може да засегне интересите на жалбоподателите, като измени съществено правното им положение, и второ, за да се определи дали даден акт произвежда такова действие, следва да се изхожда от неговата същност.
42      CdT твърди, че обжалваният акт не е решение и не произвежда задължително правно действие. В становището от 22 март 2006 г. се съдържала преценка по въпроса дали CdT представлява субсидиран орган, както и покана към Комисията да спре процедурите по събиране на оспорваните вземания и да се съгласи спорът да бъде разрешен чрез арбитраж — което Комисията официално не отказала в нито едно от адресираните до CdT писма. Следователно ставало въпрос просто за изложена позиция, която няма характер на решение и е придружена с покана за последващи преговори с оглед на намирането на приемливо за двете страни разрешение. Впрочем в нито един момент CdT не се противопоставило официално на искането на Комисията, а само поискало разяснения от страна на тази институция.
43      Обжалван бил всъщност актът, с който е изпратено становището от 22 март 2006 г., като в него не се съдържала никаква преценка на правното му действие.
44      Обстоятелството, че обжалваният акт представлява отговор на искането, съдържащо се в отправената до временно изпълняващия длъжността директор на CdT докладна записка от 21 март 2006 г. на генералния директор на ГД „Персонал и администрация“, само по себе си не било достатъчно, за да се квалифицира този акт като подлежащо на обжалване решение съгласно член 230 ЕО.
45      Освен това, след като Комисията признава, че не може да се позове на обвързващо правно основание, което да обоснове задължението на CdT да плати вноската за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема, CdT счита, че отговорът, даден на отправената от Комисията покана за плащане, не представлява решение. Всъщност въпросът дали изразеното от дадена институция мнение представлява подлежащо на обжалване решение зависел от въпроса дали авторът на оспорвания акт е действал въз основа на правна разпоредба, която го оправомощава да взема решения, и дали съответният акт може да произведе правно действие.
46      Освен това посочването, че CdT е частично субсидиран орган, само по себе си не можело да засегне интересите на Комисията, като измени съществено правното ѝ положение.
47      Накрая, CdT счита, че действията на Комисията, а именно събирането на оспорваните вземания чрез прихващане и подаването на жалба за отмяна, могат да засегнат интересите му, като изменят съществено правното му положение. Според него вместо да подава жалба за отмяна на лишен от правно действие акт, Комисията е трябвало да приеме решение със задължително правно действие, чиято законосъобразност той да може да оспори.
48      Комисията посочва, че за да се определи дали дадени актове подлежат на обжалване съгласно член 230 ЕО, следва да се изхожда от тяхната същност, както и от намерението на техния автор. Всъщност според постоянната съдебна практика формата на даден акт по принцип била без значение за възможността да се обжалва този акт.
49      Обжалваният акт обаче бил отговор на искането на генералния директор на ГД „Персонал и администрация“ „да получи от страна на управителния съвет на [CdT] официална и мотивирана позиция по задължението на [CdT] за плащане в общия бюджет, считано от 1998 г., на частта на работодателя от пенсионноосигурителната вноска“. Следователно трябвало да се приеме, че предвид своята същност и предназначение този акт изразява позицията на CdT по плащането в общия бюджет на вноската за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема.
50      Комисията поддържа, че става въпрос за ясна позиция и че изпратената от временно изпълняващия длъжността генерален директор на CdT докладна записка, съдържаща това становище, представлява обжалваем акт съгласно член 230 ЕО.
51      Според Комисията обжалваният акт представлява решение и предвид контекста, в който същият е приет. За разлика от СХВП и CPVO, от 2000 г. нататък CdT всъщност постоянно отказвал да плати вноската за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема. Освен това в докладна записка от 7 март 2006 г. (точка 28 по-горе) Комисията отказала да участва в каквото и да било арбитражно производство. При тези условия твърденията на CdT, според които обжалваният акт съдържал покана за последващо обсъждане и предложение за арбитраж, били произволни.
Съображения на Общия съд
52      Съгласно постоянната съдебна практика само мерките, които произвеждат задължително правно действие, което може да засегне интересите на трети лица, като измени съществено правното им положение, представляват актове, които подлежат на обжалване (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 17 април 2008 г. по дело Cestas/Комисия, T‑260/04, Сборник, стр. II‑701, точка 67 и цитираната съдебна практика).
53      Освен това за да се определи дали мярката, чиято отмяна се иска, подлежи на обжалване, следва да се изхожда от нейната същност, тъй като по принцип формата, в която е взета тази мярка, е без значение в това отношение (вж. Решение по дело Cestas/Комисия, точка 52 по-горе, точка 68 и цитираната съдебна практика).
54      Само актът, с който неговият автор определя позицията си недвусмислено и окончателно във форма, която позволява да се установи неговото естество, представлява подлежащо на обжалване решение, при условие обаче че това решение не представлява потвърждение на по-ранен акт (вж. в този смисъл Решение на Съда от 26 май 1982 г. по дело Германия и Bundesanstalt für Arbeit/Комисия, 44/81, Recueil, стр. 1855, точка 12). В случай че обжалваният акт е чисто потвърдителен акт, жалбата е допустима само при условие че потвърденият акт е обжалван в срок (вж. Решение на Общия съд от 10 юли 1997 г. по дело AssiDomän Kraft Products и др./Комисия, T‑227/95, Recueil, стр. II‑1185, точка 29 и цитираната съдебна практика). Така когато жалбоподателят пропусне срока, за да предприеме действия срещу решение, с което недвусмислено е приета мярка, която има правно действие, засягащо неговите интереси, и която е задължителна за него, той не може да възобнови този срок, като поиска от автора на съответния акт да преразгледа решението си и като подаде жалба срещу решението за отказ, с което се потвърждава по-рано приетото решение (вж. Решение на Общия съд от 15 март 1995 г. по дело Cobrecaf и др./Комисия, T‑514/93, Recueil, стр. II‑621, точка 44 и цитираната съдебна практика).
55      От друга страна, писмено изразеното мнение или декларацията за намерение не може да представлява решение, което подлежи на обжалване, тъй като не може или няма за цел да произведе правно действие (вж. в този смисъл Решение на Съда от 27 март 1980 г. по дело Sucrimex и Westzucker/Комисия, 133/79, Recueil, стр. 1299, точки 15—19 и Решение на Съда от 27 септември 1988 г. по дело Обединено кралство/Комисия, 114/86, Recueil, стр. 5289, точки 12—15).
56      Освен това що се отнася до подадените от частноправни субекти жалби за отмяна, се приема, че не всяко писмо, изпратено в отговор на направено от неговия адресат искане, представлява решение, което предоставя на този адресат право на обжалване (вж. в този смисъл Определение на Съда от 27 януари 1993 г. по дело Miethke/Парламент, C‑25/92, Recueil, стр. I‑473, точка 10).
57      С оглед на тези принципи следва да се прецени дали обжалваният акт подлежи на обжалване, което CdT оспорва с довода, че този акт не е решение и не произвежда задължително правно действие.
58      На първо място, от съдебната практика (вж. точка 53 по-горе) следва, че по принцип от значение е само същността на обжалвания акт, а не формата му. Всъщност формата, в която е приет даден акт, не може да промени естеството му (вж. Решение на Общия съд от 24 март 1994 г. по дело Air France/Комисия, T‑3/93, Recueil, стр. II‑121, точка 57 и цитираната съдебна практика) и следователно няма определящ характер. При все това нейното значение не може да се изключи, доколкото Общият съд взема предвид формата, в която са приети актовете, чиято отмяна се иска, тъй като тя може да допринесе за установяването на неговото естество (вж. в този смисъл Решение по дело Германия и Bundesanstalt für Arbeit/Комисия, точка 54 по-горе, точка 12).
59      Следователно като начало е уместно да се провери дали, първо, обжалваният акт по своята същност може да произведе правно действие поради компетентността на своя автор (вж. в този смисъл Определение по дело Miethke/Парламент, точка 56 по-горе, точки 15 и 16), и второ, дали действително поражда такова действие.
60      Първо, от разпределението на правомощията между директора на CdT и управителния съвет на този орган, установено в членове 9 и 13—15 от Регламент № 2965/94 (вж. точки 5, 9 и 11 по-горе), следва, че по принцип решението да се изплати вноската на CdT по общностната пенсионноосигурителна схема е от компетентността на посочения управителен съвет. Следователно както правилно поддържа Комисията, управителният съвет може да приеме решение, което да засяга правното положение на трети лица, а именно финансовите интереси на Общността.
61      Второ, обжалваният акт всъщност представлява придружително писмо към становището от 22 март 2006 г. Макар да е отговор на отправена от Комисията покана CdT да вземе позиция по задължението си да плаща вноска по общностната пенсионноосигурителна схема, както твърди Комисията, това писмо само по себе си е лишено от правно действие. Възможно е обаче изпратеният акт от своя страна да засегне интересите на Общността, като измени правното ѝ положение. Следователно трябва да се разгледа същността на становището от 22 март 2006 г.
62      В това отношение следва да се отбележи, че този документ е озаглавен „становище“, което — както посочва CdT — предполага по принцип, че такъв акт не подлежи на контрол за законосъобразност. При все това, след като трябва да се изхожда от същността на акта, а не от неговата форма (вж. точки 53 и 58 по-горе), обстоятелството, че същият е озаглавен „становище“, само по себе си не е достатъчно, за да се приеме жалбата за недопустима. За сметка на това за да се прецени дали актът има характер на решение, при тълкуването на съдържанието на този акт следва да се вземе предвид неговото заглавие, без обаче на същото да се придава определящо значение.
63      В разглежданото становище управителният съвет на CdT по-специално посочва следното:
„Управителният съвет на [CdT] взе предвид различните документи, изпратени му във връзка с правилата, приложими за вноските „работодател“ по общностната пенсионноосигурителна схема за служителите на [CdT] […]
От [две] становища е видно, че [CdT], който има за задача и да участва в Междуведомствения комитет по писмени и устни преводи и който получава на това основание субсидия от общия бюджет на [Съюза], действително е субсидирана агенция, въпреки че Комисията не споделя това становище. Вследствие на това управителният съвет на [CdT] приема, че [CdT] не е длъжен да плаща вноската за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема.“
64      При обстоятелствата в настоящия случай последното изречение от възпроизведения в точка 63 по-горе цитат не означава, че е взета окончателна позиция, която има характер на решение по смисъла на посочената в точка 54 по-горе съдебна практика.
65      Всъщност макар Комисията да е могла на основание член 72, параграф 2 от Регламент № 1605/2002 да приеме решение, задължаващо CdT да плати дължимите според нея суми, службите на тази институция само поканват няколко пъти CdT да плати доброволно вноската по общностната пенсионноосигурителна схема за финансови години 1998—2005. В отговор на тези покани CdT многократно поставя на службите на Комисията въпроса за съществуването на правно основание, което може да обоснове плащането на разглежданата вноска (вж. точки 15, 18, 20, 23 и 27 по-горе).
66      В този контекст следва да се приеме, че в становището от 22 март 2006 г. управителният съвет на CdT само уведомява Комисията, че според него тя не дава задоволителен отговор на многократните му искания за уточняване на правното основание, за да претендира това плащане. Освен това следва да се отбележи, че становището от 22 март 2006 г. завършва с покана обсъждането да продължи и с предложение за започване на производство за уреждането на спора. При тези условия взетата от управителния съвет на CdT позиция няма окончателен характер и не може да породи задължително правно действие, което да засегне интересите на трети лица, като измени съществено правното им положение.
67      Освен това следва да се отбележи, че дори да се предположи, че позицията, съдържаща се в становището от 22 март 2006 г., напротив, може да се разглежда като пораждаща такова правно действие, още на 11 април 2000 г. (вж. точка 18 по-горе), след това на 27 октомври 2000 г. (вж. точка 21 по-горе) и на 26 октомври 2001 г. (вж. точка 25 по-горе) управителният съвет на CdT по сходен и недвусмислен начин възразява срещу плащането на вноска за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема. При тези условия становището от 22 март 2006 г. има чисто потвърдителен характер по отношение на по-ранните позиции на управителния съвет на CdT. Тъй като последните обаче не са оспорени в предвидения за подаването на жалба за отмяна срок, настоящата жалба е недопустима съгласно посочената в точка 54 по-горе съдебна практика.
68      На второ място, с нито един от изтъкнатите от Комисията доводи не може да установи допустимостта на жалбата.
69      От една страна, вярно е, че обжалваният акт представлява отговор на отправената от генералния директор на ГД „Персонал и администрация“ (вж. точка 29 по-горе) покана управителният съвет на CdT да му предостави „официална и мотивирана позиция“ относно плащането на вноската за сметка на работодателя по общностната пенсионноосигурителна схема за финансови години 1998—2005. Все пак не всяко съобщение, изпратено от общностен орган в отговор на направено от неговия адресат искане, представлява решение, което подлежи на обжалване (вж. в този смисъл Определение по дело Miethke/Парламент, точка 56 по-горе, точка 10).
70      От друга страна, обстоятелството, че в контекста, в който е отправена, поканата за продължаване на преговорите с Комисията и за уговаряне на арбитраж, съдържаща се в становището от 22 март 2006 г., според Комисията има произволен характер, не позволява това предложение да се приеме като напълно дилаторно. Всъщност както е отбелязано в точка 65 по-горе, Комисията има право да вземе решение, задължаващо CdT да плати дължимите според нея вноски. В този случай въпросният орган щеше да бъде адресат на изменящо правното му положение решение, срещу което той щеше да може да подаде жалба за отмяна, ако считаше, че има основание за това.
71      От изложеното по-горе следва, че първото възражение на CdT за липса на процесуална предпоставка трябва да бъде уважено. Следователно без да е необходимо да се разглежда второто възражение на CdT за липса на процесуална предпоставка, настоящата жалба трябва да се отхвърли като явно недопустима.
По съдебните разноски
72      Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Комисията е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на CdT.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав)
определи:
1)      Отхвърля жалбата като явно недопустима.
2)      Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски.
Съставено в Люксембург на 12 февруари 2010 година.
Секретар
Председател
E. Coulon
J. Azizi
* Език на производството: френски.