62009CP0550_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Настоящото преюдициално запитване се отнася, от една страна, до валидността на включването в списъка на лицата, групите и образуванията, за които се прилага Регламент (ЕО) № 2580/2001 на Съвета от 27 декември 2001 година относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания(2), на организация, която не е обжалвала по съдебен ред отнасящите се до нея мерки за замразяване на средства, и от друга страна, до тълкуването на членове 2 и 3 от посочения регламент.
I – Правна рамка
А – Резолюция 1373 (2001) на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации
2. На 28 септември 2001 г. Съветът за сигурност на Организацията на обединените нации (наричан по-нататък „Съветът за сигурност“) приема Резолюция 1373 (2001), регламентираща стратегии за борба с тероризма с всички средства, и по-конкретно за борбата с финансирането на тероризма. Параграф 1, буква в) от тази резолюция по-специално предвижда, че всички държави замразяват незабавно средствата и другите финансови активи или икономически ресурси на лицата, които извършват или възнамеряват да извършат терористични действия, които подпомагат или участват в такива действия, образуванията, притежавани или контролирани от тях, и лицата и образуванията, действащи от името или под ръководството на такива лица и образувания.
Б – Общи позиции 2001/930/ОВППС и 2001/931/ОВППС
3. Считайки, че за изпълнението на Резолюция 1373 (2001) на Съвета за сигурност е необходимо действие на Европейската общност, на 27 декември 2001 г. Съветът на Европейския съюз приема съгласно членове 15 ЕС и 34 ЕС Обща позиция 2001/930/ОВППС за борба срещу тероризма(3) и Обща позиция 2001/931/ОВППС за прилагането на специални мерки за борба с тероризма(4) .
4. По смисъла на член 1, параграф 1 от Обща позиция 2001/931 тя се прилага „към лицата, групите и [образуванията], участващи в извършването на терористични действия, изброени в приложението“.
5. Член 1, параграфи 2 и 3 от Обща позиция 2001/931 съответно определя какво следва да се разбира под „лицата, групите и образувания, участващи в извършването на терористични действия“ и под „терористично действие“.
6. Съгласно член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931 списъкът в приложението се изготвя на базата на прецизна информация или материал в съответното дело, която обозначава, че е взето решение от компетентните органи по отношение на засегнатите лица, групи или образувания, независимо дали това засяга възбуждането на разследвания или преследване от прокурора на терористично действие, опит да се извърши, участва или подпомогне такова действие и която информация е основана на сериозни и достоверни доказателства или улики, или на присъда за такива намерения. „Компетентен орган“ означава „съдебен орган“, а там, където съдебните органи нямат компетентност в областта — компетентните в тази област органи.
7. Съгласно член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931 имената на лицата и образуванията в списъка от приложението се преглеждат през определени интервали от време и поне веднъж на всеки шест месеца, за да се гарантира, че съществуват основания да бъдат включени в списъка.
8. Съгласно членове 2 и 3 от Обща позиция 2001/931 Общността, като действа в рамките на предоставените ѝ от Договора за ЕО правомощия, разпорежда да се замразят средствата и другите финансови активи или икономически [ресурси] на лицата, групите и образуванията, изброени в приложението, и гарантира, че средствата, финансовите активи или икономическите [ресурси] или финансовите услуги няма да се предоставят, пряко или непряко на тяхно разположение.
В – Регламент № 2580/2001 и решенията за прилагане на член 2, параграф 3 от него
9. Считайки, че за изпълнение на общностно равнище на описаните в Обща позиция 2001/931 мерки е необходим регламент, на 27 декември 2001 г., въз основа на членове 60 ЕО, 301 ЕО и 308 ЕО Съветът приема Регламент № 2580/2001.
10. Член 2, параграф 1, буква a) от този регламент предвижда, че освен ако не е позволено в предвидените от него изключения, всички средства, държани от физическо или юридическо лице, група или образувание в списъка по смисъла на параграф 3 от същия член, се замразяват.
11. Освен това съгласно член 2, параграф 1, буква б) от този регламент „не се предоставят средствата, другите финансови активи и икономически [ресурси], пряко или непряко, на или в полза на физическо или юридическо лице, група или [образувание] в списъка, посочен в параграф 3“. Параграф 2 от същия член забранява предоставянето на финансовите услуги на или в полза на тези физически или юридически лица, групи или образувания.
12. Съгласно член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 Съветът, действащ единодушно, създава, преглежда и изменя списъка на лицата, групите или образуванията, към които се прилага настоящият регламент, в съответствие с разпоредбите на член 1, параграфи 4—6 от Обща позиция 2001/931/ОВППС.
13. Член 9 от Регламент № 2580/2001 предвижда, че всяка държава членка определя санкциите, които се налагат за нарушенията на настоящия регламент, и че тези санкции следва да бъдат ефективни, съразмерни и възпиращи.
14. Първоначалният списък на лицата, групите и образуванията, за които се прилага Регламент № 2580/2001, е установен в Решение 2001/927/ЕО на Съвета от 27 декември 2001 г. за установяване на списъка, предвиден в член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001(5) .
15. С Решение 2002/334/ЕО от 2 май 2002 г. за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 и за отмяна на Решение 2001/927(6) Съветът приема актуализиран списък на лицата, групите и образуванията, за които се прилага този регламент. В точка 10, рубрика 2 от този списък, озаглавена „Групи и образувания“, „Армия/Фронт/Народна революционна партия за освобождение (DHKP/C), [Devrimci Sol (Революционна левица), Dev Sol] [наричан по-нататък „DHKP‑C“]“.
16. Предвиденият в член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 списък редовно е актуализиран с редица последващи решения, сред които Решение 2006/379/ЕО на Съвета от 29 май 2006 г. за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 и за отмяна на Решение 2005/930/ЕО(7) . Тези актове запазват името на DHKP‑C в посочения списък.
17. От съображения 3—7 от Решение 2007/445/ЕО на Съвета от 28 юни 2007 г. за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 и за отмяна на решения 2006/379/EО и 2006/1008/EО(8) е видно, че на всички лица, групи и образувания, за които това е било практически възможно, Съветът е предоставил изложение на причините за включване в списъка, съдържащ се в Решение 2006/379. С Известие, публикувано в Официален вестник на Европейският съюз на 25 април 2007 г.(9), той ги информира за своето намерение да продължи присъствието им в този списък, както и за това, че имат възможност да отправят искане за достъп до изложението на мотивите. След изчерпателен преглед на този списък и вземайки предвид забележките и документите, представени му от определени засегнати лица, групи и образувания, той стига до извода, че изброените в приложението към Решение 2007/445 лица, групи и образувания са замесени в извършването на терористични действия по смисъла на член 1, параграфи 2 и 3 от Обща позиция 2001/931, че по отношение на тези лица е било взето решение от страна на компетентен орган по смисъла на член 1, параграф 4 от същата обща позиция, както и че те трябва да продължат да бъдат обект на предвидените в Регламент № 2580/2001специални ограничителни мерки.
18. В съдържащия се в приложението към Решение 2007/445 списък, който, както следва от членове 1 и 2 от посоченото решение, заменя по-специално този от Решение 2006/379, в точка 26 от рубрика 2, озаглавена „Групи и образувания“, фигурира DHKP/C.
Г – Национално право
19. Въз основа на член 9 от Регламент № 2580/2001 Федерална република Германия решава да предвиди наказателни санкции за нарушенията на изложените в същия регламент забрани.
20. В своята редакция, приложима до 7 април 2006 г., член 34, параграф 4 от Закона за външната търговия (Außenwirtschaftsgesetz, наричан по-нататък „AWG“) гласи следното:
„На всяко лице, което наруши разпоредба на настоящия закон или подзаконов акт, приет за неговото изпълнение, или правен акт на Европейските общности за ограничаване на външната търговия, публикуван в Bundesgesetzblatt или в Bundesanzeiger, който служи за привеждане в изпълнение на мярка за икономическа санкция, приета от Съвета за сигурност […] в изпълнение на глава VII от [У]става на Организацията на обединените нации, се налага наказание лишаване от свобода за повече от две години. При по-леки случаи наложеното наказание лишаване от свобода е от 3 месеца до 5 години.“
21. Понастоящем, след изменение на посочения закон, член 34, параграф 4, точка 2 от AWG гласи следното:
„Наказание лишаване от свобода от 6 месеца до 5 години се налага на всяко лице, което:
[…]
Параграф 4:
[…]
2. наруши публикувана в Bundesanzeiger
и пряко приложима забрана за износ, продажба, доставка, предоставяне на разположение, прехвърляне, доставка на услуги, извършване на инвестиции, подпомагане или заобикаляне на посочената забрана, предвидена в правен акт на Общностите [ …], който служи за привеждане в изпълнение на икономическа санкция, приета от Съвета […] в областта на външната политика и политиката за сигурност“.
22. Член 34, параграф 6, точка 4 от AWG предвижда, че се налага наказание лишаване от свобода за повече от две години на „всяко лице, което извърши предвидено в параграф 1, 2 или 4 деяние, по занятие или като член на престъпна група, която се е сдружила за да извършва такива деяния като продължавани нарушения, с участието на друг член на престъпната група“.
Д – Решения на Първоинстанционния съд на Европейските общности относно законосъобразността на решенията за включване в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001
23. С редица съдебни решения, произнесени между 2006 г. и 2008 г., Първоинстанционният съд (понастоящем Общият съд) уважава подадените от частноправни субекти или организации, включени в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, жалби за отмяна на актовете на Съвета, с които те са включени в посочения списък.
24. В първото от тези решения, произнесено на 12 декември 2006 г. по дело Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Съвет(10), Общият съд отменя Решение на Съвета, с което на организацията жалбоподател се налагат предвидените в Регламент № 2580/2001 мерки.
25. В мотивите на това съдебно решение, на първо място, що се отнася до нарушаването на правото на защита на организацията жалбоподател, Общият съд напомня преди всичко, че зачитането на това право е основен принцип на общностното законодателство и че той изисква всяко лице, по отношение на което може да бъде наложена санкция, да има възможност надлежно да изложи своята гледна точка относно установените в негов ущърб обстоятелства за обосноваване на санкцията(11) .
26. След това Общият съд отхвърля довода на Съвета и на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, според който не може да се прави позоваване на такава гаранция в рамките на приемане на решение за замразяване на средствата на основание на Регламент № 2580/2001(12), като уточнява в това отношение, че макар да има нормативен характер и да произвежда действие erga omnes, обжалваното от OMPI решение засяга пряко и лично жалбоподателя, спрямо който то представлява акт, налагащ индивидуална мярка за икономическа и финансова санкция(13) .
27. Така той определя предмета на гаранцията на правото на защита в контекста на спора, като за тази цел разграничава, от една страна, първоначалното решение за замразяване на средствата по член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, и от друга страна, последващите решения, които оставят в сила мярката за замразяване на средствата след периодичното преразглеждане, посочено в член 1, параграф 6 от същата обща позиция. Според Общия съд в първия случай зачитането на правото на защита по принцип изисква, от една страна, Съветът да съобщи на заинтересованото лице точна информация или данни от преписката, които да показват, че по отношение на него компетентен орган на държава членка е взел решение, отговарящо на определението по член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, а от друга страна, да му е била дадена възможност надлежно да изложи становището си по тази информация или данни от преписката. Във втория случай зачитането на правото на защита изисква по същия начин, от една страна, на заинтересованото лице да се съобщи точната информация или данните от преписката, които според Съвета обосновават защо то продължава да бъде в спорните списъци, и от друга страна, да му е била дадена възможност надлежно да изложи становището си в това отношение(14) .
28. На второ място относно задължението за мотивиране Общият съд приема, че освен ако е недопустимо поради императивни съображения, свързани със сигурността или с осъществяването на международните отношения на Общността и на нейните държави членки, мотивите на първоначалното решение за замразяване на средства трябва поне да посочват специфично и конкретно всяко от обстоятелствата, обосноваващи неговото приемане, съгласно член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, както и евентуално новите обстоятелства, и да посочва причините, поради които при упражняване на своето право на самостоятелна преценка Съветът счита, че спрямо заинтересованото лице тази мярка трябва да продължи да се прилага. Той уточнява и че при същите условия мотивите на последващо решение за замразяване на средства трябва да посочват специфичните и конкретни причини, поради които след преразглеждане Съветът счита, че замразяването на средствата на заинтересованото лице продължава да е обосновано.
29. На трето място, що се отнася до правото на ефективна съдебна защита, Общият съд подчертава, че контролът за законосъобразност на решението за замразяване на средства, взето въз основа на член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, се простира до преценката на фактите и обстоятелствата, посочени като негова обосновка, както и до проверката на доказателствата и данните, на които се основава тази преценка. При този контрол трябва също да се провери дали са спазени правото на защита и изискването за мотивиране, както и, при необходимост, дали са обосновани императивните съображения, на които Съветът по изключение се позовава, за да наруши тези права(15) . Общият съд уточнява още, че този контрол „се оказва още по-необходим, тъй като представлява единствената процесуална гаранция, позволяваща да се осигури постигането на разумен баланс между изискванията на борбата с международния тероризъм и закрилата на основните права“(16) .
30. Като прилага в настоящия случай така изложените принципи, Общият съд първо отбелязва, че „релевантната правна уредба, а именно Регламент № 2580/2001 и Обща позиция 2001/931, към която той препраща, не предвижда изрично никаква процедура за съобщаване на заинтересованите лица за възприетите в техен ущърб обстоятелства и за тяхното изслушване, било то преди или едновременно с приемането на първоначално решение за замразяване на средствата им или, в контекста на приемане на последващите решения, за заличаване от спорния списък“(17) . След това той установява, че в нито един момент преди подаването на жалбата приетите в негов ущърб обстоятелства не са били съобщени на жалбоподателя. Същите съображения са счетени за приложими mutatis mutandis и към проверката дали е спазено задължението за мотивиране. Накрая Общият съд отбелязва, че след като в обжалваното решение не са посочени никакви специфични и конкретни мотиви, които да го обосновават, не може да упражни съдебен контрол относно законосъобразността на това решение. Следователно той заключава, че обжалваното решение не е мотивирано, че е прието в рамките на процедура, при която не е било спазено правото на защита на жалбоподателя, и че той не може да упражни съдебен контрол относно законосъобразността на това решение.
31. В резултат на това Общият съд отменя обжалваното решение „доколкото се отнася до жалбоподателя“.
32. В няколко последващи съдебни решения жалбите, подадени от организации(18) или от частноправни субекти(19), включени във въпросния списък, са уважени въз основа на мотиви, до голяма степен аналогични на изложените по-горе. Във всички тези случаи Общият съд отменя обжалваните решения само доколкото се отнасят до организацията или частноправния субект, подал(а) жалбата.
II – Главното производство и преюдициалните въпроси
33. Въз основа на обвинителен акт на Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof (Германия) (наричан по-нататък „Generalbundesanwalt“) от 6 октомври 2009 г., срещу E и F (наричани по-нататък „обвиняемите“) е образувано наказателно производство, в което те са обвинени, че от 30 август 2002 г. до 5 ноември 2008 г., датата на тяхното задържане под стража, са членували в DHKP/C, чиято цел според посочения обвинителен акт е да събори държавната власт в Турция чрез въоръжена борба. Това предполагаемо членство в терористична група в чужбина е в основата на задържането им под стража.
34. Все според посочения обвинителен акт през цялото време на тяхното членство в DHKP‑C обвиняемите, които отговаряли за управлението на географските подразделения („Bölge“) на тази организация в Германия, в рамките на основната им задача, състояща се в набавяне на средства за последната, организирали годишни кампании за събиране на дарения в нейна полза и прехвърляли събраните средства на своите висши органи. Освен това те играели решаваща роля в организацията и в развитието на събитията, както и в продажбата на партийни публикации, предназначени за събиране на средства за DHKP‑C, и ѝ прехвърляли събраното. Те знаели, че с така събраните пари поне отчасти се финансират терористичните действия на организацията.
35. Единият от двамата обвиняеми освен това подбирал подходящи куриери за транспорт на оръжие и експлозиви за Турция и се сдобил с напоените с мастило тампони и печатите, предназначени за фалшифициране на документи за самоличност на членовете на DHKP‑C.
36. През посочения в обвинителния акт период обвиняемите събрали и прехвърлили на организацията, единият— най-малко 215 809 EUR, а другият — най-малко 105 051 EUR.
37. При тези обстоятелства запитващата юрисдикция има съмнения относно Регламент № 2580/2001.
38. На първо място, тя посочва, че решенията на Общия съд, споменати в точки 23—32 от настоящото становище (наричани по-нататък „Решенията на Общия съд“), пораждат съмнения относно валидността на включването на DHKP‑C в списъка, предвиден в член 2, параграф 3 от този регламент.
39. Тя отбелязва обаче, че в обвинителния акт на Generalbundesanwalt се твърди, че от една страна, включването на DHKP‑C в списъка „произвежда последици“ от самото начало, тъй като неговата нищожност не е установена в рамките на съдебно производство, и от друга страна, че дори да се предположи, че това включване отначало не е извършено основателно, то е потвърдено с обратно действие благодарение на изменената процедура за изпълнение на член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, възприета за целите на приемане на Решение 2007/445.
40. Един от двамата обвиняеми поддържа обаче, че включването на DHKP‑C в списъка е нищожно, най-малкото що се отнася до периода преди изменението на разглежданата процедура, и че в резултат на това подобно включване не може да служи като основа на наказуемия характер на деянията, за които са обвинени, въпреки че засегнатата организация не е обжалвала пред съд своето включване в този списък.
41. На второ място, запитващата юрисдикция има съмнения относно приложимостта на Регламент № 2580/2001 спрямо лице, което е член на организация, включена в съставения в изпълнение на член 2, параграф 3 от посочения регламент списък, когато това лице снабдява организацията със средства, с други финансови активи и с икономически ресурси или участва в това снабдяване или в дейности, чиято цел е заобикаляне на член 2 от посочения регламент.
42. На трето място, дори да се предположи, че приложното поле ratione materiae на Регламент № 2580/2001 обхваща членовете на включена в списъка организация, запитващата юрисдикция има съмнения относно това дали получаването на средства от член, на когото е възложено събирането на дарения и последващото им прехвърляне от него на организацията, попадат в приложното поле ratione materiae на членове 2 и 3 от този регламент.
43. Предвид тези различни съмнения Oberlandesgericht Düsseldorf (Германия) решава да постави на Съда следните въпроси:
„1) Трябва ли — евентуално предвид изменената процедура в резултат на Решение [2007/445] — включването в списък въз основа на член 2 от Регламент […] № 2580/2001 […] на организация, която не е обжалвала засягащите я решения — да се счита за произвеждащо последици („wirksam“) от самото начало, дори когато включването в списъка е направено в нарушение на основни процесуални гаранции?
2) Трябва ли членове 2 и 3 Регламент […] № 2580/2001[…] да се тълкуват в смисъл, че може да бъде налице предоставяне на средства, финансови активи и икономически ресурси на юридическо лице, група или образувание, включено или включена в списъка по член 2, параграф 3 от същия регламент, или че има участие в действия, чиято цел е заобикалянето на тази разпоредба, и когато самото предоставящо ресурсите лице е член на въпросното юридическо лице, група или образувание?
3) Трябва ли членове 2 и 3 Регламент […] № […] да се тълкуват в смисъл, че може да бъде налице предоставяне на средства, финансови активи и икономически ресурси в полза на юридическо лице, група или образувание, включено или включена в списъка по член 2, параграф 3 от същия регламент, или че има участие в действия, чиято цел е заобикалянето на тази разпоредба, и когато финансовите активи, предназначени за въпросното юридическо лице, група или образувание, вече са (макар и непряко) достъпни за тях?“
III – Производство пред Съда
44. Преюдициалното запитване, с дата 21 декември 2009 г., постъпва в Съда на 29 декември 2009 г. В това запитване се прави позоваване на член 267, четвърта алинея от ДФЕС.
45. С отделен акт от 5 февруари 2010 г., постъпил в секретариата на Съда на 11 февруари 2010 г., запитващата юрисдикция иска разглеждане на настоящото дело по реда на бързото производство. В подкрепа на своето искане тя посочва, че с акт от 25 януари 2010 г. е образувала наказателно производство срещу обвиняемите и е насрочила съдебните заседания за периода от 11 март до 31 август 2010 г. Тя изтъква, че с оглед на предвидимата продължителност на наказателното производство и предвид значението на преюдициалните въпроси за главното производство е необходимо изключително спешно произнасяне по тези въпроси.
46. С определение на председателя на Съда от 1 март 2010 г. е взето решение делото да се разгледа по реда на бързото производство.
47. Писмени становища представят Generalbundesanwalt, E, F, френското правителство, Съветът и Комисията. С изключение на френското правителство, заинтересованите страни освен това са изслушани в проведеното на 12 май 2010 г. съдебно заседание.
IV – По първия преюдициален въпрос
А – Встъпителни бележки
48. В самото начало трябва да бъдат отбелязани накратко някои съображения относно ролята на Регламент № 2580/2001 в главното наказателно производство и относно застъпването, на наказателноправните норми с нормите, които нямат наказателен характер, и на националните норми с общностните, характерно за нормативния контекст, в който се вписват обвиненията, отправени срещу обвиняемите лица. След това трябва да си зададем въпроса за обхвата на поставения от Съда преюдициален въпрос.
1. Относно ролята на Регламент № 2580/2001 в главното наказателно производство
49. Несъмнено е вярно, както подчертава Generalbundesanwalt, че нито разпоредбите на Регламент № 2580/2001, нито приетите от Съвета мерки за изпълнение на член 2, параграф 3 от този регламент имат наказателен характер(20) .
50. Посоченият регламент също не изисква, поне не формално, при неспазване на предписаните от него правила да бъдат налагани наказания на национално равнище. Всъщност член 9 от този регламент, който предвижда, че всяка държава членка определя санкциите, които се налагат за нарушаване на този регламент, само посочва, че тези санкции трябва да бъдат „ефективни, съразмерни и възпиращи“.
51. Посредством извършеното от германският законодател препращане обаче, разпоредбите на Регламент № 2580/2001, допълнени с решенията на Съвета, които установяват и обновяват списъка по член 2, параграф 3 от този регламент, дават възможност да се определи съдържанието на разпоредбата от наказателното право, на която се основава обвинителният акт срещу обвиняемите в главното производство. Този механизъм е онагледен от самия текст на тази разпоредба.
52. Както вече видяхме(21), член 34, параграф 4 от AWG, в различните си редакции, приложими ratione temporis към обстоятелствата по главното производство, се ограничава да предвиди само наказание лишаване от свобода (за повече от две години, в редакцията на този член, приложима до 7 април 2006 г., и от 6 месеца до 5 години, в приложимата впоследствие редакция) и да уточни, че това наказание се налага на „всяко лице, което наруши правен акт на Общностите […] за ограничаване на външната търговия, […] който служи за привеждане в изпълнение на мярка за икономическа санкция, приета от Съвета за сигурност […] в изпълнение на глава VII от [У]става на Организацията на обединените нации“ (в редакцията, приложма до 7 април 2006 г.) или на „всяко лице, което наруши […] забрана за износ, продажба, доставка, предоставяне на разположение, прехвърляне, доставка на услуги, извършване на инвестиции, подпомагане или заобикаляне на посочената забрана, предвидена в правен акт на Общностите […], който служи за привеждане в изпълнение на икономическа санкция, приета от Съвета […] в областта на външната политика и политиката за сигурност“ (в редакцията, приложима след 7 април 2006 г.).
53. Следователно в член 34, параграф 4 от AWG германският законодател е прибегнал до техниката за криминализиране чрез препращане. Следователно, както отбелязва Generalbundesanwalt в представеното пред Съда писмено становище, „в германското право наказуемият характер на разглежданите [в главното производство] деяния произтича от тази разпоредба и от актовете [на Съюза], към които тя препраща, с други думи, Регламент № 2580/2001, във връзка с различните решения на Съвета“, включили и оставили наименованието на DHKP‑C в списъка по член 2 от този регламент.
54. По-конкретно, с това препращане разглежданите актове на Съюза определят осъдителното поведение в неговата цялост, а не само елемент — правно или фактическо предположение — от последното. Както ще видим по-нататък, подобна констатация не е без значение за отговора, който следва да се даде на първия преюдициален въпрос.
2. Относно обхвата на поставения от Съда въпрос
55. От начина, по който е формулиран, изглежда, че с първия въпрос от Съда се иска да установи единствено, в светлината на решенията на Общия съд, дали „произвежда последици“ включването в списъка, предвиден в член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, на организация, която не е обжалвала решенията на Съвета, включили я в него. В този смисъл е тълкуването на френското правителство, което в писменото си становище пред Съда поддържа, че запитващата юрисдикция не е повдигнала какъвто и да било въпрос за валидността
на решенията за замразяване на средствата на DHKP‑C.
56. Подобно тълкуване, към което Съветът се присъединява по време на устните състезания, обаче не ми изглежда правилно, предвид всички развити в акта за преюдициално запитване съображения.
57. Първо, това, че във въпроса е употребен изразът „произвежда последици“ („wirksam“), а не „валидност“ („Gültigkeit“) на въпросните актове, изглежда основно се дължи на факта, че запитващата юрисдикция си задава в същото време въпроса относно последиците от изменението на процедурата за включване в списъка, предвиден в член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, по-специално, както е изяснено в мотивите на акта преюдициално запитване, относно възможността Решение 2007/445, въвеждащо такова изменение, да е узаконило с обратно действие посочените актове.
58. Второ, от акта за преюдициално запитване е видно, че въпросът за валидността и/или за съществуването на актовете за включване на DHKP‑C в посочения списък действително е бил повдигнат от обвиняемите в хода на главното производство.
59. Трето, в точка 40 от акта за преюдициално запитване се посочва, че „според настоящия състав фактът, че DHKP‑C не е поискала отмяната на взетите срещу нея в изпълнение на член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 решения, не води до недопустимост на преюдициалното запитване по член 267, първа алинея, буква б), [и] втора алинея от ДФЕС“. Това твърдение е следвано, между другото, при преценката на приложимостта в дадения случай на принципите, изведени от Съда в Решение по дело TWD Textilwerke Deggendorf(22), на което ще се върна отново. Подобно твърдение и следваната преценка нямаше да бъдат необходими, ако запитващата юрисдикция не бе имала намерение на постави на Съда въпрос относно законосъобразността на въпросните актове.
60. Така Съдът следва от всички предоставени от националната юрисдикция данни да изведе тези разпоредби от правото на Съюза, на които е необходимо да се направи преценка за валидност предвид предмета на спора(23) .
61. Следователно, въз основа на изложените тук обстоятелства, в рамките на първия въпрос трябва да се приеме, че Oberlandesgericht Düsseldorf по същество иска Съдът да се произнесе — в светлината на решенията на Общия съд — относно това дали произвеждат последици и дали са валидни актовете на Съвета, предхождащи Решение 2007/445, с които една организация, в случая DHKP‑C, която не е обжалвала по съдебен ред посочените актове, първо е включена, а впоследствие оставена в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, евентуално предвид изменението на реда и условията за включване в този списък, въведено с Решение 2007/445.
62. От друга страна, изобщо не е поставян въпрос за валидността на последното решение, въпреки това, което изглежда, че следва от писменото становище на F. Всъщност в никоя част от акта за преюдициално запитване не е изразено каквото и да било съмнение относно законосъобразността на този акт.
Б – Съображения
3. 1.	Относно това дали мерките за замразяване на средствата на DHKP‑C, приети преди влизането в сила на Решение 2007/445, произвеждат последици
63. Според постоянната съдебна практика актовете на институциите на Съюза се ползват от презумпция за валидност и произвеждат правно действие, докато не бъдат оттеглени, отменени в рамките на жалба за отмяна или обявени за невалидни вследствие на преюдициално запитване или на възражение за незаконосъобразност(24) .
64. В обстоятелствата по настоящия случай вече можем да си зададем въпроса дали тази презумпция се отнася и до актовете, по отношение на които е констатирано нарушение при пряко обжалване — какъвто е случаят с една част от решенията, включили DHKP‑C във въпросния списък — макар тази констатация да е довела до тяхната отмяна само доколкото нарушението, засягащо целия акт(25), се отнася до страната, подала жалбата(26) . Във всеки случай независимо от отговора, това не променя факта, че макар да е незаконосъобразен, един акт произвежда действие, ако е годен да направи това, дотогава докато не бъде отменен, оттеглен или изменен от органа, който го е издал, или не бъде отменен в рамките на съдебен контрол на неговата законосъобразност.
65. В случая е безспорно, че организацията, към която принадлежат обвиняемите, никога не е обжалвала отнасящите се до нея решения за замразяване на средствата.
66. От друга страна, решенията на Общия съд отменят контролираните от последния актове само доколкото те засягат жалбоподателите. Следователно тези съдебни решения не биха могли да окажат каквото и да било влияние върху актове, които засягат лица, различни от посочените страни, нито, в още по-голяма степен, върху други актове, дори те да са засегнати от същите или сходни на пороците, установени от Общия съд.
67. Също от постоянната съдебна практика обаче следва, че по изключение от принципа на презумцията за валидност актовете, засегнати от пороци, които явно са толкова сериозни, че не могат да бъде допуснати от общностния правен ред, трябва да се считат за непроизвеждащи никакво правно действие, дори временно, т.е. да се разглеждат като правно несъществуващи. Това изключение би имало за цел да запази равновесието между две основни, но понякога противоположни изисквания, на които трябва да отговаря даден правен ред, а именно стабилността на правоотношенията и спазването на законността(27) . Съгласно същата съдебна практика тежестта на последиците, свързани с констатацията, че даден акт на общностните институции е несъществуващ, води до това, че от съображения за правна сигурност към такава констатация следва да се прибягва само в съвсем изключителни случаи(28) .
68. Като се основават на тази съдебна практика, обвиняемите поддържат в писмените си становища пред Съда, че решението на Съвета за включване на DHKP‑C в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, както и последващите актове, които запазват наименованието на тази организация в посочения списък, поне до влизането в сила на Решение 2007/445 трябва да се разглеждат като правно несъществуващи.
69. Не споделям тази гледна точка.
70. Всъщност въпреки обективната сериозност на процесуалните и формалните пороци, установени в решенията на Общия съд — като първите засягат основното право на защита, а вторите са свързани с липсата на мотиви, поради която актът не може да контролиран по съдебен ред, — в настоящия случай не ми изглеждат изпълнени особено строгите условия, определени от гореспоменатата съдебна практика. Общият съд впрочем се е произнесъл в този смисъл в рамките на втората подадена от жалбоподателя жалба за отмяна, по която е постановено Решение по дело OMPI I(29) .
71. От гореизложеното произтича, че актовете на Съвета, предхождащи Решение 2007/445, които първо включват, а после оставят DHKP‑C в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, произвеждат действие, считано от влизането им в сила и до тяхната отмяна от органа, който ги е издал, като налагат замразяването на средствата на тази организация непрекъснато, от 3 май 2002 г., датата на влизане в сила на Решение 2002/334, до 29 юни 2007 г., деня на публикуване на Решение 2007/445, което отменя Решение 2006/379.
72. От това следва, че тези актове произвеждат правно действие през част от времето, през което е извършено продължаваното нарушение, предмет на възбуденото срещу обвиняемите наказателно преследване.
73. В писменото си становище френското правителство и Съветът, в устната фаза на производството, по същество призовават Съда в рамките на своя отговор на първия въпрос да се придържа към тази констатация.
74. От своя страна, аз не мисля, че подобно разрешение трябва да бъде възприето, доколкото то не дава възможност за изчерпателен отговор на въпросите на запитващата юрисдикция, които, както видяхме в точки 56—60 от настоящото становище, се отнасят не само до това дали мерките за замразяване на средствата на DHKP C произвеждат последици, но и дали са законосъобразни.
75. При това положение следва да се разгледа въпросът за законосъобразността.
2.	Относно валидността на мерките за замразяване на средствата на DHKP‑C, приети преди Решение 2007/445
76. В своите становища Generalbundesanwalt и Комисията считат, че причини, свързани главно с правната сигурност и с окончателния характер на необжалваните актове, пречат на Съда да се произнесе, в рамките на настоящото производство за постановяване на преюдициално заключение, относно валидността на разглежданите мерки.
77. Следователно, преди да разгледам засягащите тези мерки пороци (дял в) по-нататък), първо трябва да разгледам основателността на отделните доводи (дял a) по-нататък).
78. Второ, следва да се запитаме какви са последиците от влизането в сила на Решение 2007/445 върху валидността на предходните мерки за замразяване на средства (дял б) по-нататък).
а)	Относно обстоятелствата, които в случая биха попречили на Съда да пристъпи към преценка на валидността
i)	Относно обстоятелството, че обвиняемите не са обжалвали въпросните мерки за замразяване на средствата
79. Макар жалбата за отмяна на основание на член 263 ДФЕС и преюдициалното запитване за преценка на валидността въз основа на член 267 ДФЕС да предвиждат самостоятелни способи за защита, за които се прилагат характерни за всеки от тях условия за допустимост, практиката на Съда все пак допуска изключения от това правило.
80. Така в Решение по дело TWD Textilwerke Deggendorf(30), като напомня съдебната практика, според която държава членка, която в определените срокове не е обжалвала решение, чийто адресат е тя, не би могла да поставя под въпрос неговата валидност в рамките на иск за установяване на неизпълнение на задължения, Съдът изключва възможността получател на помощ, предмет на решение на Комисията, прието въз основа на член 108 от ДФЕС, който е могъл да обжалва това решение и е пропуснал срока за това, да оспори неговата законосъобразност пред националните юрисдикции в рамките на иск срещу националните мерки за изпълнение на това решение. Според Съда такова преклудиращо действие има за цел да защити правната сигурност, като избегне неограничено във времето обжалване на общностните актове, които пораждат правни последици. Да се приеме, че при такива обстоятелства заинтересованото лице може да се противопоставя пред националната юрисдикция на изпълнението на решение, като се основава на неговата незаконосъобразност, би означавало на това лице се признае възможността да заобикаля окончателния характер, който решението е придобило спрямо посоченото лице след изтичането на сроковете за неговото обжалване.
81. Според тази съдебна практика не само за адресата на дадено решение, но и за всяко физическо и юридическо лице, което, макар да не е адресат на дадено решение, е пряко и лично засегнато от него по смисъла на член 263 ДФЕС, може да се преклудира възможността да възрази срещу законосъобразността на това решение чрез преюдициално запитване за преценка на валидността. Според Съда същото се отнася и за частноправен субект, който не е обжалвал в срок даден регламент, който по отношение на него трябва да се разглежда като индивидуално решение(31) .
82. За да може обаче такова преклудиращо действие да се противопостави конкретно на физическо или юридическо лице, което възразява срещу законосъобразността на даден акт на Съюза пред национална юрисдикция, това лице трябва без никакво съмнение
да е могло да иска отмяната на такъв акт по силата на член 263 ДФЕС(32), като следователно трябва ясно да личи, че такава жалба е допустима.
83. Подобно условие произтича от общия принцип, изведен от Съда от член 277 ДФЕС, който гарантира, че всяко лице има или е имало възможност да оспори общностен акт, послужил за основание на постановено срещу него решение(33) .
84. В конкретния случай не ми изглежда, че преклудиращото действие, потвърдено от съдебната практика, която води началото си от посоченото по-горе Решение по дело TWD Textilwerke Deggendorf, може основателно да бъде противопоставено на обвиняемите.
85. На първо място и като цяло може да се зададе въпроса дали такова преклудиране е приложимо, когато то ограничава възможностите на подсъдим да се защити от повдигнати срещу него обвинения в наказателно дело, още повече в случай като разглеждания, когато подсъдимият възразява срещу законосъобразността на актове на Съюза, които, посредством механизма за криминализиране чрез препращане, изложен в точки 49—53 от настоящото заключение, дават възможност да се определи съдържанието на приложената наказателна норма.
86. Както подчертава генералният адвокат Jacobs в своето заключение в производството, по което е постановено посоченото по-горе Решение по дело TWD Textilwerke Deggendorf, правната сигурност не е изискване с абсолютен характер(34) . Не ми изглежда, че то има примат над правото да не бъдеш обвинен въз основа на актове, които не съответстват на правния ред, от който произхождат, още повече когато такова несъответствие засяга спазването на основните права и на съществените процесуални изисквания.
87. На второ място и във всеки случай не мисля, че в конкретния казус са изпълнени изискваните от гореспоменатата съдебна практика условия. Всъщност не е явно, че за обвиняемите е било допустимо да подадат жалба по член 263 ДФЕС срещу приетите от Съвета решения за замразяване на средствата на DHKP‑C.
88. Преди всичко е безспорно, че техните имена никога не са фигурирали в установения и обновен от тези актове списък.
89. След това далеч не е явно, че би било допустимо те да подадат от свое име жалба срещу такива актове, като основат своята процесуална легитимация единствено на качеството си на членове на тази организация(35) .
90. Накрая, може да има съмнения относно допустимостта на жалба, която те биха могли да представят от името на DHKP‑C, като представители на тази организация. В това отношение следва да се напомни, че в своето Решение по дело PKK и KNK/Съвет Съдът е потвърдил, че за да се допусне подаването на жалба от името на ор ганизация, включена в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 „е необходимо да се докаже, че засегнатата организация действително е имала намерение да подаде съответната жалба и че адвокатите, които твърдят, че я представляват, действително са упълномощени за тази цел“(36) . В това решение, като подчертава изискването да се избягва прекален формализъм при прилагането на процесуалните правила, уреждащи допустимостта на жалби за отмяна, подадени от организации, които нямат правосубектност, Съдът все пак отбелязва, че в случая съмнение дали подалият жалбата г-н Osman Ocalan притежава валидна представителната власт по отношение на организацията жалбоподател поражда фактът, че „в даденото от него адвокатско пълномощно той се представя като бивш член на PKK, без да прилага други документи, от които да е видно, че я представлява“. Подобно съмнение е могло да бъде разсеяно само от изявленията на един от упълномощените адвокати, според които ръководителят на PKK, както и „редица други високопоставени представители на PKK и на нейния правоприемник KADEK“, са му възложили да продължи производството, образувано по подадената пред Общия съд жалба.
91. Макар обаче подсъдимите в главното производство да са обвинени, че са членували в DHKP‑C и дори че са в местни подразделения на тази организация, от акта за преюдициално запитване обаче изобщо не следва, че те са играли основна роля в рамките на тази организация, което да позволи да се приеме, че те биха могли да действат от нейно име при обжалване пред Общия съд. Напротив, от този акт следва, че тяхната роля е сведена основно до това да намират средства за финансиране на дейностите на тази организация.
92. Следователно, предвид гореизложеното мисля, че в приложение на принципите, изведени в посоченото по-горе Решение по дело TWD Textilwerke Deggendorf, не трябва да се счита, че за обвиняемите е преклудирана възможността да възразят пред национален съд срещу законосъобразността на мерките за замразяване на средствата на DHKP‑C в рамките на наказателно производство, в което са обвинени в нарушаването на такива мерки.
ii)	Относно позоваването на обвиняемите на нарушение на процесуалните права на DHKP‑C
93. Generalbundesanwalt и Комисията оспорват правото на обвиняемите, в подкрепа на своето възражение за незаконосъобразност, да се позовават на нарушение на процесуалните права на DHKP‑C. В частност Комисията твърди, че по причини, свързани с правната сигурност, член 277 от ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че трети лица като обвиняемите не могат да се осланят на правни основания, на които само лицето, засегнато пряко и лично, в случая DHKP‑C, би могло да се позове в рамките на пряка жалба за отмяна на основание на член 263 ДФЕС.
94. Тези доводи не ми изглеждат убедителни.
95. В самото начало отбелязвам, че посочването на член 277 от ДФЕС не изглежда релевантно. Всъщност, според постоянната съдебна практика, дадената от тази разпоредба възможност за позоваване на неприложимостта на даден регламент „може да се използва само инцидентно в производство пред Съда, самото то образувано въз основа на друга разпоредба на Договора“(37) . От това следва, че тъй като член 277 ДФЕС не може да бъде изтъкван пред Съда при липса на основна жалба, с която да е сезиран, тази разпоредба не би могла сама по себе си да бъде приложена в рамките на преюдициалното запитване, предвидено в член 267 от ДФЕС. Както отбелязва Съдът, самият последен член „предвижда производство, което дава възможност да се реши въпрос относно валидността на общностен акт, когато такъв въпрос се поставя инцидентно при спор пред национална юрисдикция“(38) .
96. Изтъкнатата от Комисията теза изглежда противоречи на обхвата, който Съдът признава на собствената си компетентност, когато съгласно член 267 от ДФЕС национална юрисдикция поиска от него да се произнесе по валидността на актовете, приети от институциите на Съюза. Всъщност според Съда подобна компетентност не съдържа никакви ограничения, що се отнася до основанията, на които може да се оспорва валидността на тези актове
и следователно обхваща всички основания за невалидност, които могат да опорочат посочените актове(39) .
97. Освен това при обстоятелствата на конкретния случай, що се отнася до изискванията на правната сигурност, такава теза всъщност противоречи на правото, което имат обвиняемите в наказателното производство да се защитят от отправените им обвинения, като възразят чрез всяко правно основание срещу законосъобразност на актовете, на които се основават тези обвинения. В конкретния случай, след като, както вече видяхме, няма пречка обвиняемите да възразят срещу законосъобразността на мерките за замразяване на средствата на DHKP‑C, според мен последните трябва да имат възможност да изтъкнат в подкрепа на такова възражение всяко правно основание, с което може да се докаже подобна незаконосъобразност. Освен това всеки порок, макар и чисто формален, които нарушава редовността на мерките на замразяване на средствата на DHKP‑C, очевидно засяга E и F, тъй като от такива мерки зависи квалифицирането на тяхното поведение като наказуемо деяние(40) .
98. Впрочем изтъкнатата от Комисията теза не отчита също, че правото на Съда да се зададе въпрос относно валидността на даден акт принадлежи на националната юрисдикция. Макар в производството, по което е постановено Решение по дело TWD Textilwerke Deggendorf, посочено по-горе, Съдът по същество да е признал, че това право е ограничено, когато страната, която се ползва от обявяването на невалидността на акта не го е обжалвала пряко, макар несъмнено да е имала такова право(41), това изобщо не е така в случая с обвиняемите, както вече посочих по-горе.
99. Освен това не следва да се забравя, че Решенията на Общия съд показват и липса на мотиви в обжалваните актове. Дори да се допусне обаче, че мотиви липсват и при мерките за замразяване на средствата на DHKP‑C, от това би трябвало да се заключи, че тъй като не са знаели какви са причините, накарали Съвета да включи тази организация в списъка, обвиняемите трудно биха могли да оспорят основателността на такова включване, като изтъкнат например, че Съветът е допуснал грешки в преценката(42) .
100. Комисията поддържа още, че както е установил Общият съд по отношение на организациите жалбоподатели — но не като цяло — нарушението на задължението за мотивиране, също както твърдените нарушения на правото на защита на DHKP‑C, били налице само по отношение на тази организация.
101. Първо, подобно твърдение все пак само по себе си ми изглежда спорно предвид мотивите на Решенията на Общия съд(43) .
102. Второ, дори да е възможно да се твърди, че такъв порок, ако е установен в случая, е налице само по отношение на DHKP/C, това не променя факта, че в случая обвиняемите са тези, които при липса на всякакви мотиви за включването на тази организация в списъка, фактически са ограничени във възможността си да оспорят основателността на такова включване(44) и следователно, да се защитят от повдигнатите им обвинения.
103. Накрая, дори да се предположи, както твърди Комисията, че обвиняемите не са имали право в рамките на своето възражение за незаконосъобразност, да изтъкват липсата на мотиви на решенията за замразяване на средствата на DHKP/C, и че дори запитващата юрисдикция не е имала такова право, от друга страна нищо не би попречило Съдът за повдигне и да установи служебно такъв порок в рамките на преценката на валидността, възложена му с настоящото преюдициално запитване(45) .
iii)	Относно обстоятелството, че въпросните мерки за замразяване на средствата са отменени
104. Макар никоя от заинтересованите страни, взели участие в разискванията, да не е засегнала изрично този въпрос, не мога все пак да не си задам въпроса дали обстоятелството, че актовете, за които става дума, вече не са в сила, тъй като междувременно са отменени и заменени с други актове, до влизането в сила на Решение 2007/445, има някакво значение за компетентността на Съда на основание на член 267, първа алинея буква б) от ДФЕС да се произнася относно валидност на такива актове.
105. Според мен отговорът на този въпрос е отрицателен. В това отношение е достатъчно да се отбележи, че отмяната на един акт от органа, който го е издал, не е равнозначна на неговата отмяна от съд или на обявяването му за невалиден в резултат на преюдициално запитване, тъй като с нея не се признава неговата незаконосъобразност и той по принцип произвежда действие ex nunc, макар отмяната от съд или обявяването на невалидността да произвеждат действие ex tunc. Само в определени случаи един акт се счита за недействителен по смисъла на член 264 от ДФЕС.
106. Освен това обстоятелството, че подлежащите на съдебен контрол актове са отменени не е пречка за Съда и Общия съд да се произнесат по тяхната законосъобразност в рамките на жалба за отмяна, след като се подчертае, че въпреки тяхната отмяна от органа, който ги е издал, такива актове са произвели обвързващо правно действие, засягащо интересите на жалбоподателите и са променили правното им положение, така че следователно последните продължават да имат интерес от констатиране на незаконосъобразността(46) .
107. Фактът, че в случая Съдът е сезиран на основание на член 267, първа алинея, буква б) от ДФЕС, а не на основание на член 263 от ДФЕС, не изисква различно разрешение. От друга страна, в случая съдебният контрол е още по-необходим, тъй като въпросните актове, въпреки отмяната им от органа, който ги е издал, продължават да произвеждат действие, както е видно от възбуденото срещу обвиняемите наказателно преследване, и последните са възразили срещу тяхната законосъобразност, за да се защитят срещу отправените им обвинения.
б)	Относно последиците от изменението на процедурата по включване в списъка, въведено с Решение 2007/445
108. Както вече видяхм е, за да спази Решенията на Общия съд, считано от Решение 2007/445 Съветът изменя процедурата за включване в списъка по член член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001.
109. Generalbundesanwalt, Съветът и Комисията считат, че това решение узаконява с обратно действие
предходните решения за замразяване на средствата.
110. Не споделям тази гледна точка.
111. Дори да се предположи, че пороци като установените от Общия съд могат да бъдат узаконени с обратно действие, от съображенията на Решение 2007/445 следва, че такова узаконяване би могло да се отнася най-много до Решение 2006/379/ЕО и Решение 2006/1008/ЕО, за които Съветът, a posteriori, действително предоставя на заинтересованите лица, групи и образувания изложение на мотивите за включването им в списъка(47) .
112. Що се отнася до останалите, от Известието, публикувано в Официален вестник на Европейският съюз
на 25 април 2007 г.(48) е видно, че дадената на засегнатите групи или образувания възможност да отправят до Съвета искане за достъп до изложението на мотивите за включването им в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, цели да им позволи да представят своето становище относно намерението на Съвета да „продължи присъствието“ в този списък. По същия начин, възможността да поискат „преразглеждане на решението, с което са били включени във въпросния списък“ не изглежда, че дава на заинтересованите лица правото да оспорват всички последващи решения, с които са включени в списъка или тяхното присъствие в него е продължено.
113. При това положение все пак следва да си зададем въпроса дали Решение 2007/445, макар само да санира
а posteriori пороците, засегнали предходните решения, въпреки това няма обратна сила.
114. Подобна възможност не е отхвърлена от Общия съд(49), който, като преценява съответствието на Решение 2007/445 с Решение по дело OMPI I, приема, че по аналогия е приложима съдебната практика, според която когато един акт бъде отменен поради формални или процесуални пороци, съответната институция има право да приеме отново идентичен акт, като този път спази въпросните формални и процесуални правила, и дори може да придаде на акта обратно действие, ако това е необходимо за постигане на преследвана цел от общ интерес, и когато оправданите правни очаквания на заинтересованите лица са надлежно зачетени(50) .
115. Дори да се предположи обаче, че Решение 2007/445 има такова действие, което, впрочем изобщо не е видно от неговите съображения, според мен то не би могло да се изтъкне срещу обвиняемите в рамките на главното производство.
116. Всъщност принципът, според който наказателният закон няма обратна сила — който е следствие от принципа за законоустановеност на нарушенията и наказанията, закрепен в член 7 от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи и в член 49 от Хартата на основните права на Европейския съюз — не допуска такъв резултат.
117. Този принцип се прилага и към законовите разпоредби, които, без да имат наказателен характер, както е в случая, дават възможност на Регламент № 2580/2001 и решенията на Съвета за замразяване на средствата на DHKP‑C, да определят съдържанието на криминализираното деяние.
118. Освен това Съдът се позовава на този принцип в сходен контекст, за да изключи възможността обратната сила на разпоредба на общностен регламент да обоснове a posteriori налагането на наказателни санкции въз основа на национален акт, който е невалиден поради несъвместимостта си с общностното право(51) . Освен това в Решение по делото Fedesa и др. Съдът също потвърждава, че обратната сила на разпоредбите на директива, приета след отмяната на предходна директива „не би могла служи като основа за наказателно преследване, образувано на основание на разпоредби на националното право, които са били взети в изпълнение на отменена директива, и чието единствено основание е била тази директива“(52) .
в)	Относно наличието на пороци, засягащи валидността на мерките за замразяване на средствата на DHKP‑C, приети преди влизането в сила на Решение 2007/445
119. Безспорно е, че до влизането в сила на Решение 2007/445 процедурата за изготвяне на списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 не е предвиждала никакво предварително съобщаване на засегнатите частноправни субекти и образувания на приетите срещу тях факти, които обосновават включването им в този списък(53) . Подобно съобщаване освен това не е било предвидено и след включването в списъка.
120. В съдебното заседание Съветът потвърждава тези обстоятелства що се отнася до мерките за замразяване на средствата на DHKP‑C, предхождащи Решение 2007/445.
121. Безспорно е също, че никое от решенията за замразяване на средства, приети в съответствие с Регламент № 2580/2001, преди влизането в сила на Решение 2007/445 не е мотивирано, а съображенията на посочените решения съдържат само общи и стандартни формулировки и че, както установява Общият съд в Решение по дело OMPI I, подобна липса препятства всякакъв съдебен контрол по същество на тези актове.
122. Както отбелязах обаче, в посоченото съдебно решение Общият съд установява, че такива пороци засягат законосъобразността на контролираните от него актове. В рамките на преценката за законосъобразност на решенията за замразяване на средства, приети от Съвета в съответствие с Регламент №881/2002(54), Съдът впрочем достигна до сходен извод, основан на нарушението на правото на защита и на принципа на ефективната съдебна защита(55) .
123. От това следва, че във всички решения на Съвета за замразяване на средствата на DHKP‑C до влизането в сила на Решение 2007/445 са налице пороци, засягащи тяхната валидност.
4. Отговор на първия преюдициален въпрос
124. Що се отнася до последиците, които следва да се изведат от констатирането на незаконосъобразността на мерките за замразяване на средствата на DHKP‑C, приети преди влизането в сила на Решение 2007/445, следва да се напомни, че също както в рамките на съдебно решение за отмяна на основание на член 264, втора линея от ДФЕС, приложим по аналогия в рамките на преюдициално запитване относно преценка на валидността, Съдът разполага с право на преценка, за да посочи във всеки конкретен случай последиците от разглеждания акт, които трябва да се считат за окончателни(56) и по-общо, да определи последиците от обявяването на невалидността(57) .
125. В случая, предвид по-специално на контекста, в който се вмества главното производство, считам, че последиците от констатирането на незаконосъобразността на разглежданите мерки би трябвало да се ограничат само до наказателните последици от тяхното прилагане, във връзка с предвидените в Регламент № 2580/2001 забрани.
126. Подобен подход би отговорил отчасти на изтъкнатите от Съвета и Комисията изисквания за правна сигурност, като се избегне поставянето под въпрос на окончателния характер, който посочените мерки имат по отношение на DHKP‑C поради това, че тази организация не е използвала правото си да ги оспорва по съдебен ред.
127. Въз основа на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на първия въпрос в смисъл, че нарушението на разпоредбите на Регламент № 2580/2001 не може да доведе до наказателно преследване, когато това нарушение се отнася до мерки за замразяване на средствата на организация, в каквато са членували подсъдимите по главното производство, която е била включена в списъка по член 2, параграф 3 от посочения регламент — и където е продължила да бъде до влизането в сила на Решение 2007/445 — без да е спазено правото на защита на тази организация и в нарушение на възложеното на общностните институции задължение за мотивиране. Това е така въпреки факта, че:
– засегнатата организация не е обжалвала въпросните мерки за замразяване на средствата,
– тъй като не са били отменени в рамките на жалба за отмяна или обявени за невалидни в рамките на преюдициално запитване, тези мерки са произвеждали действие спрямо тази организация до съответната дата на тяхната отмяна от органа, който ги е издал,
– процедурата за включване в посочения списък е изменена с Решение 2007/445 и засегнатата организация е продължила да фигурира в него в приложение на новата процедура.
V – По втория и третия преюдициални въпроси
128. С втория и третия преюдициални въпроси, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да установи, от една страна, дали предвидените в членове 2 и 3 от Регламент № 2580/2001 забрани за предоставяне на средства, финансови активи или икономически ресурси на юридическо лице, група или образувание, включени в списъка по член 2, параграф 3 от този регламент или за участие в действия, чиято цел е заобикалянето на посочения член 2, се прилагат и към членуващите в засегнатото юридическо лице, група или образувание и, от друга страна, дали такива забрани се прилагат и когато съответното юридическо лице, група или образувание вече имат, макар и само непряко, достъп до въпросните средства, финансови активи или икономически ресурси.
129. Преди всичко следва се отбележи, че текстът на член 2, параграф 1, буква б) и на член 2 от Регламент № 2580/2001, както и този на член 3, параграф 1 от посочения регламент изобщо не дават възможност за тълкуване, което ограничава тяхното приложно поле ratione personae. Напротив, самата формулировка на тези разпоредби и по-специално, употребата на глаголни форми в страдателен залог и безлични конструкции, като например „средствата […] не се предоставят […] на“(58), „ забранява се предоставянето на финансови услуги “(59), „ забранява се участието […] в действия, чиято цел или ефект е […] заобикаляне на член 2“(60), подкрепят общото прилагане на предвидените с тях забрани, като се оставят настрана отношенията, съществуващи между лицето, което върши описаните в тези разпоредби деяния и юридическото лице, групата или образуванието, които се ползват от това.
130. Освен това такова ограничаване ratione personae не е обосновано и в светлината на член 2 и член 3 от Обща позиция 2001/931 и на точка 1 от Резолюция 1373 (2001) на Съвета за сигурност.
131. След това трябва да се отбележи, че нищо в текста на член 2, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2580/2001 не позволява да се предполага, че той не се отнася до получаването на средства от юридическо лице, група или образувание, включени в списъка по член 2, параграф 3 от този регламент при обстоятелства като тези по главното производство, а именно когато тези средства се получават от трансфер на постъпления, идващи от дейността по събиране на дарения и продажба на публикации, извършвана от някой от техните членове.
132. Напротив, забраната в член 2 е формулирана особено широко, както показва употребата на думите „пряко или непряко“. По същия начин, изразът „предоставяне […] на“ разкрива широко значение, обхващащо не само всяко действие, чието извършване е според приложимото национално право, необходимо за да позволи на дадено лице действително да получи правото да се разпорежда изцяло със съответните средства или ресурси — както Съдът вече е потвърдил, що се отнася до Регламент № 881/2002(61) — но и всеки трансфер, макар и вътре в рамките на това юридическо лице, група или образувание, който му позволява да предназначи тези средства или ресурси конкретно за целите, което преследва.
133. Освен това, подобно на потвърденото от Съда що се отнася до Регламент № 881/2002, следва да се приеме, че целта на Регламент № 2580/2001 е да бъде отнета възможността на физическите или юридическите, групи или образувания, включени в списъка по член 2, параграф 3 от същия регламент, да разполагат с каквито и да е финансови и икономически ресурси, за да се възпрепятства финансирането на терористични дейности(62) . Тази цел е изведена изрично в съображение 2 от посочения регламент, което напомня, че борбата с финансирането на тероризма е решаваща част от борбата с тероризма и следва от съображения 2 и 3 от Обща позиция 2001/931, които напомнят решимостта на Съюза да атакува източниците, които финансират тероризма.
134. Би било обаче в явно противоречие с тази цел от приложното поле на предвидените в член 2 от Регламент № 2580/2001 забрани да се изключи предоставянето на юридическо лице, на група или на образувание, включени в списъка по параграф 3 от този член на финансови активи или икономически ресурси само поради факта, че това предоставяне се извършва от лице, което има качеството на член на бенефициера. По същия начин не би било в съответствие с тази цел ако се изключи прехвърлянето на активи или ресурси от страна на член в полза на ръководния състав на такова лице, група или образувание с мотива, че тези субекти вече фактически имат достъп до посочените активи или ресурси. Всъщност доколкото предназначението на тези трансфери е да позволят или улеснят крайната употреба на въпросните ресурси за да се постигнат преследваните от организацията цели, те участват в дейността по финансиране на тероризма, която Регламент № 2580/2001 атакува и при това положение трябва да се считат за действия по „предоставяне на“ по смисъла на член 2 от този регламент.
135. Накрая, дори ако трябва да се приеме, че тези действия, а именно предоставянето на средства от страна на член на дадена организация и вътрешните трансфери в рамките на тази организация, не са посочени в член 2 от Регламент № 2580/2001, това обаче не би означавало, че те остават извън приложното поле на Регламент № 2580/2001, тъй като във всички случаи са обхванати от член 3 от посочения регламент, който забранява „участието с пряк или евентуален умисъл в действия, чиято цел или ефект е прякото или непрякото заобикаляне на член 2“. Всъщност на практика тези действия биха довели до заобикаляне на предвиденото в член 2, параграф 1, буква a) от Регламент № 2580/2001 замразяване на средства, що се отнася до „принадлежащите на или притежавани, или държани от […] физическо или юридическо лице, група или образувание в списъка по смисъла на параграф 3“ средства, доколкото такива действия дават възможност на тези субекти да мобилизират посочените средства и да ги използват за целите, които преследват.
136. Предвид горепосоченото считам, че предвидените в член 2 и член 3 от Регламент № 2580/2001 забрани се прилагат и когато самото предоставящо тези ресурси лице е член на това юридическо лице, група или образувание, за което те са предназначени и когато такова лице, група или образувание вече фактически има достъп до тези ресурси, предвид факта, че ги държи един от неговите членове.
137. Следователно, когато членове на дадена организация, включена в списъка по член 2 от Регламент № 2580/2001, предоставят на нейния ръководен състав даренията или другите активи, събрани от трети лица, е налице нарушение на тези разпоредби.
138. Според мен този извод не е поставен под въпрос от довода, съдържащ се в становището на European Center for Constitutional and Human Rights (ECCHR), приложено към становището на F, според който фактът, че нито Обща позиция 2001/931, нито Регламент № 2580/2001 предвиждат изрично събирането на средства в полза на организации, включени в списъците, съставени в изпълнение на такива актове, обратно на предвиденото в точка 1, буква б) от Резолюция 1373 (2001) на Съвета за сигурност(63), разкривал намерението на законодателя на Съюза да изключи такива деяния от тяхното приложното поле.
139. Всъщност дори да се предположи, че е правилно, от такова тълкуване не може да се направи извод, че предоставянето на юридическо лице, на група или на образувание, включени в списъка по член 2 от Регламент № 2580/2001 на така събраните средства, като действие, различно от дейността по събиране, попада в обхвата на приложното поле на забраните по член 2 от този регламент и това е така независимо дали предоставящото тези ресурси лице членува в засегнатото юридическо лице, група или образувание.
140. Въз основа на всички гореизложени съображения, предлагам на Съда да отговори на втория въпрос, че член 2 и член 3 от Регламент № 2580/2001 трябва да се тълкуват в смисъл, че може да е налице предоставяне на юридическите лица, групите или образуванията, включени в списъка по член 2, параграф 3 от същия регламент, на средства, финансови активи и икономически ресурси, или участие в действия, чиято цел е заобикалянето на тази разпоредба, и когато самото предоставящо тези ресурси лице е член на въпросното юридическо лице, група или образувание.
141. По същия начин предлагам на Съда да отговори на третия въпрос, че член 2 и член 3 от Регламент № 2580/2001 трябва да се тълкуват в смисъл, че може да е налице предоставяне на юридическите лица, групите или образуванията, включени в списъка по член 2, параграф 3 от същия регламент, на средства, финансови активи и икономически ресурси, или участие в действия, чиято цел е заобикалянето на тази разпоредба, и когато юридическото лице, групата или образуванието вече имат, макар и непряко, достъп до предназначените за тях финансови активи.
VI – Заключение
142. Предвид всички гореизложени съображения, предлагам следния отговор на поставените от Oberlandesgericht Düsseldorf преюдициални въпроси:
„1) Нарушението на Регламент (ЕО) № 2580/2001 на Съвета от 27 декември 2001 година относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания, не може да доведе до наказателно преследване, когато това нарушение се отнася до мерки за замразяване на средствата на организация, в каквато са членували подсъдимите по главното производство, която е била включена в списъка по член 2, параграф 3 от посочения регламент — и където е продължила да бъде до влизането в сила на Решение 2007/445/ЕО на Съвета от 28 юни 2007 г. за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 и за отмяна на решения 2006/379/EО и 2006/1008/EО — без да е спазено правото на защита на тази организация и в нарушение на възложеното на общностните институции задължение за мотивиране. Това е така въпреки факта, че:
– засегнатата организация не е обжалвала въпросните мерки за замразяване на средствата;
– тъй като не са били отменени в рамките на жалба за отмяна или обявени за невалидни в рамките на преюдициално запитване, тези мерки са произвеждали действие спрямо тази организация до съответната дата на тяхната отмяна от органа, който ги е издал;
– процедурата за включване в посочения списък е изменена с Решение 2007/445 и засегнатата организация е продължила да фигурира в него в приложение на новата процедура.
2) Член 2 и член 3 от Регламент № 2580/2001 трябва да се тълкуват в смисъл, че може да е налице предоставяне на юридическите лица, групите или образуванията, включени в списъка по член 2, параграф 3 от същия регламент, на средства, финансови активи и икономически ресурси, или участие в действия, чиято цел е заобикалянето на тази разпоредба, и когато самото предоставящо тези ресурси лице е член на въпросното юридическо лице, група или образувание.
3) Член 2 и член 3 от Регламент № 2580/2001 трябва да се тълкуват в смисъл, че може да е налице предоставяне на юридическите лица, групите или образуванията, включени в списъка по член 2, параграф 3 от същия регламент, на средства, финансови активи и икономически ресурси, или участие в действия, чиято цел е заобикалянето на тази разпоредба, и когато юридическото лице, групата или образуванието вече имат, макар и непряко, достъп до предназначените за тях финансови активи“.
(1) .
(2)  –	OВ L 344, стp. 70, Специално издание на български език, глава 18, том 1, стр. 169
(3)  –	OВ L 344, стp. 90, Специално издание на български език, 2007, г., глава 18 том 1, стр. 175
(4)  –	ОВ L 344, стp. 93; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 1, стр. 179.
(5)  –	ОВ L 344, стр. 83.
(6)  –	OВ L 116, стp. 33.
(7)  –	OВ L 144, стp. 21, Специално издание н български език, глава 18 том 5, стр. 97.
(8)  –	OВ L 169, стp. 58.
(9)  –	2007/C 90/01.
(10)  –	T‑228/02, Recueil, стp. II‑4665, наричано по-нататък „Решение по дело OMPI I“.
(11)  –	Точка 91.
(12)  –	Съветът и Комисията на Европейските общности изтъкват, че нито Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., нито общите принципи на общностното право предоставят на частноправните субекти каквото и да било право на изслушване преди приемане на нормативен акт.
(13)  –	Точки 96—98.
(14)  –	Точка 126. Общият съд след това посочва, че така установените в ущърб на заинтересованото лице обстоятелства, освен ако съобщаването на определени обстоятелства е недопустимо поради императивни съображения, свързани със сигурността или с осъществяването на международните отношения на Общността и на нейните държави членки, трябва да се съобщават на това лице, доколкото е възможно, било едновременно, било във възможно най-кратък срок след приемането на първоначалното решение за замразяване на средствата. При същите условия всяко последващо решение за замразяване на средствата трябва по принцип да бъде предшествано от съобщаване на новите обстоятелства в ущърб на заинтересованото лице и от изслушване. От друга страна, според Общия съд зачитането на правото на защита не изисква нито преди приемането на първоначалната мярка за замразяване на средствата на заинтересованото лице да бъдат съобщавани обстоятелствата в негов ущърб, нито при такова положение впоследствие това лице да бъде изслушано служебно (точка 137).
(15)  –	Точка 154.
(16)  –	Според Общият съд „тъй като наложените от Съвета ограничения на правото на защита на заинтересованите лица трябва да имат за противовес строг съдебен контрол, който е независим и безпристрастен […], общностният съд трябва да може да контролира законосъобразността и обосноваността на мерките за замразяване на средства, без на това да може да се противопостави тайната или поверителността на използваните от Съвета доказателства и информация“ (точка 155).
(17)  –	Точка 160.
(18)  –	Решение на Общия съд от 11 юли 2007 г. по дело Al-Aqsa/Съвет (T‑327/03); Решение на Общия съд от 3 април 2008 г. по дело PKK/Съвет (T‑229/02), както и Решение на Общия съд от 3 април 2008 г. по дело Kongra-Gel и др./Съвет (T‑253/04). Във всички тези решения отмяната се основава само на липсата на мотиви, единственото разгледано от Общият съд правно основание.
(19)  –	Решение на Общия съд от 11 юли 2007 г. по дело, Sison/Съветът (T‑47/03).
(20)  –	Общият съд впрочем изрично се е произнесъл в този смисъл в своето Решение по дело Sison/Съвет, посочено в бележка под линия 19, в което той потвърждава, че установените с Регламент № 2580/2001 ограничителни мерки, доколкото не предвиждат конфискация на активите на заинтересованите лица като придобити чрез престъпление, а тяхното замразяване като временна мярка, не представляват наказателна санкция, нито пък предполагат наличието на обвинение от подобен характер (точка 101).
(21)  –	Точки 20 и 21 от настоящото становище.
(22)  –	Решение от 9 март 1994 г. (C‑188/92, Recueil, стp. I‑833).
(23)  –	Решение от 15 октомври 1980 г. по дело Roquette Frères (145/79, Recueil, стp. 2917, точка 7).
(24)  –	Вж. В този смисъл Решение от 1 април 1982 г. по дело Dürbeck/Комисия (11/81, Recueil, стp. 1251, точка 17); Решение от 26 февруари 1987 г. по дело Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Комисия (15/85, Recueil, стp. 1005, точка 10); Решение от 15 юни 1994 г. по дело Комисия/BASF и др.. (C‑137/92 P, Recueil, стp. I‑2555, точка 48); Решение от 8 юли 1999 г. по дело Chemie Linz/Комисия (C‑245/92 P, Recueil, стp. I‑4643, точка 93), както и Решение от 5 октомври 2004 г. по дело Комисия/Гърция (C‑475/01, Recueil, стp. I‑8923, точка 18).
(25)  –	Така е поне що се отнася до липсата на мотиви, макар Общият съд, като подчертава нормативния характер на контролираните от него актове, по същество да ги анализира като набор от решения, засягащи лично лицата, включени във въпросния списък.
(26)  –	В своето Решени е от 23 октомври 2008 г. по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет (T‑256/07, Сборник, стp. II‑3019), Общият съд обаче потвърждава, че такава презумпция се отнася също и до административното решение, прието след приключване на устната фаза на производството, по което е постановено Решение по дело OMPI I, като Общият съд не е отменил административното решение (точка 55).
(27)  –	Вж. Решение по дело Комисия/BASF и др., посочено по-горе в бележка под линия 24 (точка 49); Решение по дело Chemie Linz/Комисия, посочено по-горе в бележка под линия 24, (точка 94), както и Решение по дело Комисия/Гърция, посочено по-горе в бележка под линия 24 (точка 19).
(28)  –	Вж. Решение, посочено в бележка под линия 24 по дело Комисия/BASF и др. (точка 50); Решение по дело Chemie Linz/Комисия, посочено в бележка под линия 24 (точка 95), както и Решение по дело Комисия/Гърция, посочено по-горе в бележка под линия 24 (точка 20).
(29)  –	Вж. Решение по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет, посочено по-горе, бележка под линия 26, (точка 58).
(30)  –	Посочено по-горе, бележка под линия 22 (точки 16 и 17).
(31)  –	Решение от 15 февруари 2001 г. по дело Nachi Europe (C‑239/99, Recueil, стp. I‑1197, точка 35) и Решение от 8 март 2007 г. по дело Roquette Frères (C‑441/05, Сборник, стp. I‑1993, точка 39).
(32)  –	Вж. по-специално, Решение по дело TWD Textilwerke Deggendorf, посочено по-горе в бележка под линия 22 (точка 24); Решение от 12 декември 1996 г. по дело Accrington Beef и др., (C‑241/95, Recueil, стp. I‑6699, точки 15 и 16); Решение от 11 ноември 1997 г. по дело Eurotunnel и др., (C‑408/95, Recueil, стp. I‑6315, точка 28), както и Решение по дело Nachi Europe, посочено по-горе в предходната бележка под линия (точка 37).
(33)  –	Решение от 27 септември 1983 г. по дело Universität Hamburg (216/82, Recueil, стp. 2771, точки 10 и 12), както и Решение по дело Nachi Europe, посочено по-горе в бележка под линия 31, (точка 35).
(34)  –	Точка 18.
(35) –	Въпросът е конкретно поставен в производството, по което е постановено Решение по дело Kongra-Gel и др./Съвет, посочено по-горе в бележка под линия 18, но Общият съд не дава отговор на това питане.
(36)  –	Решение от 18 януари 2007 г. (C‑229/05 P, Сборник, стp. I‑439, точка 113).
(37)  –	Решение от 14 декември 1962 г. по дело Wöhrmann и Lütticke/Комисия (31/62 et 33/62, Recueil, стp. 965, 979); Решение от 16 юли 1981 г. по дело Albini/Съвет и Комисия (33/80, Recueil, стp. 2141, точка 17); Решение от 11 юли 1985 г. по дело Salerno и др./Комисия и Съвет (87/77, 130/77, 22/83, 9/84 et 10/84, Recueil, стp. 2523, точка 36); Определение от 28 юни 1993 г. по дело Donatab и др./Комисия (C‑64/93, Recueil, стp. I‑3595, точка 19), както и Решение по дело Nachi Europe, посочено по-горе в бележка под линия 31 (точка 33).
(38)  –	Решение по дело Nachi Europe, посочено по-горе, бележка под линия 31 (точка 34).
(39)  –	Решение от 12 декември 1972 г. по дело International Fruit Company и др. (21/72— 24/72, Recueil, стp. 1219, точки 5 и 6), както и Решение от 16 юни 1998 г. по дело Racke (C‑162/96, Recueil, стp. I‑3655, точки 26 и 27).
(40)  –	Освен това последиците от нарушение на правото на защита, като установеното в Решенията на Общия съд, не се изчерпват единствено с неспазването на процесуалните права на засегнатото лице, тъй като такова нарушение фактически пречи на това лице ефективно да изложи обстоятелства, които евентуално биха довели до неприемането на мерките, засягащи неговото правно положение.
(41)  –	Вж. обаче Решение от 10 януари 2006 г. по дело Cassa di Risparmio di Firenze и др. (C‑222/04, Recueil, стp. I‑289, точки 72—74), където Съдът изглежда приема, че е неприложима съдебната практика по делото TWD Textilwerke Deggendorf, когато въпросът за валидността е повдигнат служебно от запитващата юрисдикция.
(42)  –	Каквото право те несъмнено са имали, предвид преклудиращото действие, предвидено в съдебната практика от Решението по делото TWD Textilwerke Deggendorf, посочено по-горе.
(43)  –	Констатациите на Общия съд в точки 160 и 164 от Решение по дело OMPI I, относно спазването както на правото на защита, така и на задължението за мотивиране имат общ обхват и не се отнасят само до положението на организацията жалбоподател.
(44)  –	Поне що се отнася до периода преди Решение 2007/445. Очевидно е, че основателността на решение за включване на физическо или юридическо лице, на група или образувание в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 трябва да се преценява въз основа на обстоятелствата, обосновали подобно включване и че когато става дума за лице, за група или за образувание, наименованието на което фигурира в този списък през определен период, тези обстоятелства могат да варират през времето, както показва случаят с Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran, която е била включена в този списък въз основа на факти, представени на Съвета от властите в Обединеното кралство и която, след определена дата, продължава да е в този списък въз основа на нови факти, представени от френските власти (вж. Решение на Общия съд от 4 декември 2008 г. по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет, T‑284/08, Сборник, стp. II‑3487).
(45)  –	Вж. Решение от 18 февруари 1964 г. по дело Rotterdam и Putterskoek (73/63 и 74/63, Recueil, стp. 1).
(46)  –	Вж. в този смисъл Решение от 23 април 1956 г. по дело Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises/Върховен орган (7/54 и 9/54, Recueil, стp. 53), както и Решение от 12 февруари 1960 г. по дело Geitling и др./Върховен орган (16/59—18/59, Recueil, стp. 45); вж. също по-специално Определение на Общия съд от 14 март 1997 г. по дело Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen и Hapag-Lloyd/Комисия (T‑25/96, Recueil, стp. II‑363).
(47)  –	Вж. съображение 3.
(48)  –	Вж. точка 17 от настоящото становище.
(49)  –	Решение на Общия съд от 23 октомври 2008 г. по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет, посочено по-горе (точки 65 и сл.).
(50)  –	Решение от 30 септември 1982 г. по дело Amylum/Съвет (108/81, Recueil, стp. 3107, точки 4—17); Решение от 13 ноември 1990 г. по дело Fedesa и др. (C‑331/88, Recueil, стp. I‑4023, точки 45—47), както и Решение на Общия съд от 17 октомври 1991 г. по дело de Compte/Парламент (T‑26/89, Recueil, стp. II‑781, точка 66). Според Общия съд вследствие на Решение OMPI I Съветът е имал право да остави в сила акта, отменил или заменил отменения акт, след приключване на устната фаза на това дело, през времето, което му е било строго необходимо за да приеме нов акт, като се съобрази със съответните формални и процесуални правила. Общият съд след това обяснява, че в действителност, в този много специфичен случай, „би било в очевидно противоречие с постигането на преследвана цел от общ интерес ако първоначално Съветът се задължи да оттегли несъответстващия на тези правила акт, след това той да бъде овластен да придаде обратно действие на новия акт, приет съобразво посочените правила“ (точка 66).
(51)  –	Решение от 10 юли 1984 г. по дело Kirk (63/83, Recueil, стp. 2689, точки 21 и 22).
(52)  –	Решение, посочено по-горе (точка 43).
(53)  –	Вж. Решение по дело OMPI I (точка 160).
(54)  –	Регламент (ЕО) № № 881/2002 на Съвета от 27 май 2002 година за налагане на някои специфични ограничителни мерки, насочени срещу определени физически лица и образувания, свързани с Осама бен Ладен, мрежата на Ал Кайда и талибаните, и за отмяна на Регламент (ЕО) № № 467/2001 на Съвета за забрана на износа на някои стоки и услуги за Афганистан, за засилване на забраната на полети и удължаване на замразяването на средства и други финансови ресурси по отношение на талибаните в Афганистан (OВ L 139, стp. 9, Специално издание 	на български език, глава 18, том 1, стр. 189).
(55)  –	Вж по-специално Решение от 3 септември 2008 г. по дело Kadi et Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия (C‑402/05 P и C‑415/05 P, Сборник, стp. I‑6351).
(56)  –	Решение от 29 юни 1988 г. по дело Van Landschoot (300/86, Recueil, стp. 3443, точка 24) и Решение от 22 декември 2008 г. по дело Régie Networks (C‑333/07, Сборник, стp. I‑10807, точка 121).
(57)  –	Решение по дело Van Landschoot, посочено в предходната бележка под линия (точка 24).
(58)  –	Член 2, параграф 1, буква б). Курсивът е мой. На немски: „werden [nicht] Gelder […] bereitgestellt“.
(59)  –	Член 2, параграф 2. Курсивът е мой. На немски: „[…] ist die Erbringung von Finanzdienstleistungen untersagt“.
(60)  –	Член 3, параграф 1. Курсивът е мой. На немски: „Die […] Beteiligung an Maßnahmen, deren Ziel oder Folge […] die Umgehung des Artikels 2 ist, ist untersagt“.
(61)  –	Вж. Решение на Съда от 11 октомври 2007 г. по дело Möllendorf и Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, Сборник, стp. I‑8361, точки 49 и 50).
(62)  –	Вж. Решение от 29 април 2010 г. по дело M и др. (C‑340/08, оше непубликувано в Сборника, точка 52); Решение по дело Möllendorf и Möllendorf-Niehuus, посочено в предходната бележка под линия (точка 63), както и Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе, бележка под линия (точка 169).
(63)  –	Тази разпоредба предвижда, че държавите „въздигат в престъпление умишленото доставяне или събиране от техни граждани или на тяхна територия, независимо по какъв начин, пряко или непряко, на средства, за които се предвижда да бъдат използвани, или за които се знае, че ще бъдат използвани за извършване на терористични действия“. Изпълнението на такава разпоредба на нивото на Съюза е предвидено в член 1 от Обща позиция 2001/930.