62022CJ0593
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
6 юли 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 93/13/ЕИО — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Приложно поле — Член 1, параграф 2 — Изключване на договорни клаузи, които отразяват императивни законови или подзаконови разпоредби — Договор за кредит, сключен в чуждестранна валута — Клаузи относно валутния риск — Презумпция за знание на закона“
По дело C‑593/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunalul Specializat Cluj (Специализиран съд Клуж, Румъния) с акт от 23 май 2022 г., постъпил в Съда на 12 септември 2022 г., в рамките на производство по дело
FS,
WU
срещу
First Bank SA,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: M. Safjan, председател на състава, N. Piçarra и N. Jääskinen (докладчик),
генерален адвокат: G. Pitruzzella,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за First Bank SA, от D. Barbu и R. Muraru, avocaţi,
–
за румънското правителство, от M. Chicu, E. Gane и O.‑C. Ichim, в качеството на представители,
–
за португалското правителство, от P. Barros da Costa, A. Cunha, I. Gameiro и L. Medeiros, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от A. Boitos и N. Ruiz García, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 2 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между FS и WU, от една страна, и First Bank SA, от друга страна, по повод на констатацията на неравноправния характер на договорна клауза.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Тринадесето съображение от Директива 93/13 гласи:
„като има предвид, че законовите и подзаконовите разпоредби на държавите членки, определящи пряко или непряко условията в потребителски договори, се предполага да не съдържат неравноправни клаузи; като има предвид, че следователно не е необходимо да се включват [в приложното поле на настоящата директива клаузи], които отразяват [императивни] нормативни или административни разпоредби, както и принципите или разпоредбите на международни конвенции, по които държавите членки или Общността са страна; като има предвид, че в този смисъл изразът „[императивни] законови или подзаконови разпоредби“ в член 1, параграф 2 също включва правила, които според правните норми при отсъствие на други уговорки, се прилагат между договарящи се страни“.
4
Член 1, параграф 2 от тази директива предвижда:
„Договорни [клаузи], които отразяват [императивни] законови или подзаконови разпоредби, или принципи на международни конвенции, по които държавите членки или [ЕС] са страна, по-специално в областта на транспорта, не са предмет на разпоредбите на настоящата директива“.
Румънското право
5
Член 970 от Codul civil (Граждански кодекс), в приложимата му към спора по главното производство редакция (наричан по-нататък „старият граждански кодекс“), е гласял:
„Договорите се изпълняват добросъвестно.
Те са задължителни не само по отношение на изрично предвиденото в тях, но и с оглед на всички произтичащи от тяхното естество последици в съответствие със справедливостта, обичая или закона“.
6
Член 1578 от стария граждански кодекс е предвиждал:
„Задължението по договор за паричен заем е само за същата по размер сума, посочена в договора.
Ако преди падежа стойността на валутите се увеличи или намали, длъжникът трябва да върне взетата назаем сума, като е длъжен да я върне във валутата, която е в обращение към момента на плащането“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
7
На 17 август 2007 г. жалбоподателите в главното производство сключват, в качеството на потребители, договор за кредит в размер на 78180,00 швейцарски франка (CHF) (около 78500 евро) с Piraeus Bank Romania SA, впоследствие First Bank.
8
Съгласно клаузата, съдържаща се в член 6.3, първо изречение от договора за кредит жалбоподателите в главното производство били длъжни да внесат най-късно на датата на падежа необходимата сума за погасяване на кредита по разплащателна сметка, открита във First Bank, във валутата, посочена в погасителния план.
9
С иск, предявен пред Judecătoria Cluj-Napoca (Първоинстанционен съд Клуж-Напока, Румъния), жалбоподателите в главното производство, целят, от една страна, да се обявят за неравноправни и недействителни клаузите на договора за кредит, по силата на които те трябвало да поемат валутния риск. От друга страна, за възстановяване на договорното равновесие те искат First Bank да се задължи да начисли и събира вноските, лихвите и комисионите по обменния курс швейцарски франк/румънска лея, публикуван от Banca Națională a României (Национална банка на Румъния) към датата на сключване на договора, както със задна дата, така и за в бъдеще, до погасяване на кредита, както и връщане на надвзетите суми.
10
С решение от 31 януари 2018 г. този съд отхвърля иска. След като отбелязва, че жалбоподателите в главното производство оспорват липсата на клауза, която да ги защитава от валутния риск, този съд подчертава, че задължението за връщане на кредита във валутата, в която същият е бил отпуснат, отразява принципа на паричен номинализъм, закрепен в член 1578 от стария граждански кодекс, поради което жалбоподателите в главното производство не могат да се позовават на незнанието за последиците от това задължение, тъй като то произтича от самия закон.
11
Жалбоподателите в главното производство подават въззивна жалба срещу това решение пред Tribunalul Specializat Cluj (Специализиран съд Клуж, Румъния), който е запитващата юрисдикция, като изтъкват, че първоинстанционният съд е приложил неправилно закрепения в член 1578 от стария граждански кодекс принцип на паричен номинализъм и че First Bank не е изпълнила задължението си за информиране, що се отнася до валутния риск.
12
От своя страна First Bank поддържа, че разглежданата в главното производство клауза отразява член 1578 от стария граждански кодекс, който представлява, в съответствие с член 970, втора алинея от този кодекс, императивна разпоредба на румънското право. Така, след като тази клауза не попада в приложното поле на Директива 93/13, напълно правилно първоинстанционният съд не е извършил проверка на нейния евентуално неравноправен характер, в съответствие с националната разпоредба за транспониране на член 1, параграф 2 от тази директива.
13
Запитващата юрисдикция иска да се установи какво тълкуване следва да се даде на израза „договорни [клаузи], които отразяват [императивни] законови или подзаконови разпоредби“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13, по-специално на посочения в него глагол „отразявам“.
14
Тя се пита дали в случая обстоятелството, че разглежданата в главното производство клауза не съдържа никакво позоваване, нито препращане към член 1578 от стария граждански кодекс или на принципа на паричен номинализъм и не възпроизвежда нито дословно, нито чрез перифразиране съдържанието на този член, е пречка тази клауза да се счита за „отразяваща“ посочения член.
15
В това отношение тя иска по-специално да се установи дали потребителят трябва да е в състояние да схване, въз основа на разглежданата договорна клауза или във връзка с други договорни клаузи, последиците, на които се излага, без да е необходимо да се запознава с национални законодателни актове, които не са изрично или имплицитно посочени в сключения с продавача или доставчика договор.
16
Накрая, запитващата юрисдикция подчертава, че практиката на Съда не позволява да се отговори на този въпрос. Всъщност по делата, по които са постановени решение от 9 юли 2020 г., Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532), и определение от 14 октомври 2021 г., NSV и NM (C‑87/21, непубликувано, EU:C:2021:860), където също се разглежда член 1578 от стария граждански кодекс, запитващите юрисдикции и Съдът се основават на предпоставката, че договорната клауза, за която се твърди, че е неравноправна, отразява диспозитивна разпоредба на националното право. Що се отнася до решение от 21 декември 2021 г., Trapeza Peiraios (C‑243/20, EU:C:2021:1045), то се отнася до дело, в което оспорваната от потребителя клауза парафразира член 291 от гръцкия Граждански кодекс.
17
При тези обстоятелства Tribunalul Specializat Cluj (Специализиран съд Клуж) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 1, параграф 2 от Директива [93/13] и да се тълкува в смисъл, че:
a)
„договорни [клаузи], които отразяват [императивни] законови или подзаконови разпоредби“, трябва да възпроизвеждат изцяло или отчасти съответстващата правна норма във въпросната законова разпоредба
или
б)
„договорни [клаузи], които отразяват [императивни] законови или подзаконови разпоредби“, трябва да съдържат изрично позоваване на съответстващата правна норма във въпросната законова разпоредба,
или, напротив,
в)
за да се приеме изключването от обхвата на анализа на неравноправния характер на договорна клауза, предвидена в член 1, параграф 2 от Директива 93/13/ЕИО, е достатъчно да се приложи общото правило на гражданското право, според което договорите се допълват от закона, при липса на конкретно позоваване или препратка към съответстващата правна норма във въпросната законова разпоредба?
2)
Трябва ли разпоредбата на член 1, параграф 2 от Директива 93/13 да се тълкува в смисъл, че в рамките на специалния правен режим за защита на правата на потребителите е прекомерно да се приеме, че потребителят е длъжен да познава съдържанието на всички правни норми в законовите разпоредби, които допълват договора, въпреки че продавачът или доставчикът не го е информирал предварително за това?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
18
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 1, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че за да попадне в предвиденото в тази разпоредба изключване от приложното поле на тази директива, клаузата в сключен между потребител и продавач или доставчик договор за кредит трябва да отразява изцяло или отчасти съответстващата императивна законова или подзаконова разпоредба на националното право или най-малкото да съдържа изрично позоваване на такава разпоредба.
19
В самото начало е важно да се подчертае, че член 1, параграф 2 от Директива 93/13 изключва от нейното приложно поле клаузите, които „отразяват“ по-конкретно императивни законови или подзаконови разпоредби.
20
Освен това с оглед на преследваната от посочената директива цел за защита на потребителите въведеното с член 1, параграф 2 изключване трябва да се тълкува стриктно (решение от 21 декември 2021 г., Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, т. 37).
21
Що се отнася, от една страна, до израза „[императивни] законови или подзаконови разпоредби“, от постоянната съдебна практика следва, че с оглед на тринадесето съображение от същата директива този израз обхваща не само разпоредбите на националното право, които се прилагат в отношенията между договарящите страни независимо от волята им, но и разпоредбите, които имат диспозитивен характер, тоест са приложими по подразбиране, когато в това отношение между страните не е уговорено друго (решение от 21 декември 2021 г., Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, т. 30 и цитираната съдебна практика).
22
Що се отнася, от друга страна, до въпроса дали дадена договорна клауза отразява по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13 такава императивна законова или подзаконова разпоредба на националното право, следва да се припомни, че изключването на действието на режима по тази директива, което следва от член 1, параграф 2, се обосновава с факта, че може с основание да се предполага, че националният законодател е постигнал равновесие между всички права и задължения на страните по някои договори, равновесие, което законодателят на Съюза изрично е искал да запази. Освен това обстоятелството, че е установен такъв баланс, представлява не условие за прилагане на изключването по посочения член 1, параграф 2, а обосновка за това изключване (решение от 21 декември 2021 г., Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, т. 35 и цитираната съдебна практика).
23
В този контекст договорна клауза, която отразява императивна законова или подзаконова разпоредба на националното право, която не е приложима към разглеждания договор, сключен от страните, или която само съдържа общо позоваване на законовите разпоредби, приложими независимо от такава клауза, не може да се счита за отразяваща такава задължителна разпоредба по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13 (вж. в този смисъл решения от 21 март 2013 г., RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, т. 30, и от 3 април 2019 г., Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, т. 35—38).
24
Обратно, за целите на приложимостта на въведеното с член 1, параграф 2 от Директива 93/13 изключване не би могло да се изисква въпросната договорна клауза да съответства напълно от формална гледна точка на императивната законова или подзаконова разпоредба на националното право, която тази клауза се счита, че отразява. Подобно тълкуване в крайна сметка би поставило под въпрос полезното действие на това изключване.
25
Следователно, за да може дадена договорна клауза да „отразява“ императивна законова или подзаконова разпоредба по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13, тази клауза трябва да възпроизвежда нормативното съдържание на императивна разпоредба, приложима към съответния договор, така че да може да се счита, че тя изразява по конкретен начин същата правна норма като посочената в тази императивна разпоредба. Това е така не само когато договорната клауза буквално съответства на императивната разпоредба или съдържа изрично препращане към нея, но и когато тази клауза, макар и изразена с различни думи, от материалноправна гледна точка е равностойна на тази императивна разпоредба.
26
В случая запитващата юрисдикция следва да направи необходимите преценки, като вземе предвид по-специално естеството, общата структура и разпоредбите на разглеждания в главното производство договор за кредит, както и правния и фактически контекст, в който се вписва този договор, за да определи дали разглежданата в главното производство договорна клауза отразява, по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 93/13, член 1578 от стария граждански кодекс.
27
При положение че, както бе уточнено в точка 24 от настоящото решение, приложимостта на член 1, параграф 2 от тази директива не предполага формално съответствие между разглежданата в главното производство клауза и член 1578 от стария граждански кодекс, в смисъл че тя трябва да цитира буквално тази разпоредба или да съдържа изрично препращане към нея, запитващата юрисдикция трябва да провери по-специално дали тази клауза и посоченият член 1578 са равностойни от материалноправна гледна точка в смисъл, че прилагането на посочената клауза би довело за жалбоподателите в главното производство до задължение за плащане, идентично на задължението, произтичащо от прякото прилагане на посочения член 1578 в контекста на разглеждания в главното производство договор.
28
С оглед на гореизложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че за да спада към предвиденото в тази разпоредба изключване от приложното поле на тази директива, не е необходимо клаузата в договор за кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, да цитира буквално съответстващата императивна законова или подзаконова разпоредба на националното право или изрично да препраща към нея, а е достатъчно тя да е равностойна от материалноправна гледна точка на тази императивна разпоредба, тоест да има същото нормативно съдържание.
По втория въпрос
29
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 1, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се определи дали клауза, включена в договор за кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, попада в обхвата на предвиденото в тази разпоредба изключване от приложното поле на тази директива, е релевантно обстоятелство това, че потребителят не е знаел, че тази клауза отразява императивна законова или подзаконова разпоредба на националното право.
30
Прилагането на това изключване, въведено с член 1, параграф 2 от Директива 93/13, предполага наличието на две условия, тоест съответната договорна клауза да отразява законова или подзаконова разпоредба и тази разпоредба да е императивна (вж. в този смисъл определение от 14 октомври 2021 г., NSV и NM, C‑87/21, непубликувано, EU:C:2021:860, т. 25 и цитираната съдебна практика).
31
Така, както отбелязва Европейската комисия в писменото си становище, прилагането на член 1, параграф 2 от Директива 93/13 е обективно и следователно не зависи от информацията, предоставена на потребителя от продавача или доставчика, нито от познаването на приложимите правни разпоредби от потребителя.
32
Освен това при тълкуването на член 1, параграф 2 Съдът вече е постановил, че предвиденото в тази разпоредба изключване от приложното поле на тази директива е приложимо дори ако продавачът или доставчикът не е изпълнил задължението си за предоставяне на информация и за прозрачност (вж. в този смисъл определение от 14 октомври 2021 г., NSV и NM, C‑87/21, непубликувано, EU:C:2021:860, т. 42).
33
С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се определи дали клауза в договор за кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, попада в обхвата на предвиденото в тази разпоредба изключване от приложното поле на тази директива, не е релевантно обстоятелство това, че потребителят не е знаел, че тази клауза отразява императивна законова или подзаконова разпоредба на националното право.
По съдебните разноски
34
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
1)
Член 1, параграф 2 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори
трябва да се тълкува в смисъл, че
за да спада към предвиденото в тази разпоредба изключване от приложното поле на тази директива, не е необходимо клаузата в договор за кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, да цитира буквално съответстващата императивна законова или подзаконова разпоредба на националното право или изрично да препраща към нея, а е достатъчно тя да е равностойна от материалноправна гледна точка на тази императивна разпоредба, тоест да има същото нормативно съдържание.
2)
Член 1, параграф 2 от Директива 93/13/ЕИО предвижда:
трябва да се тълкува в смисъл, че
за да се определи дали клауза в договор за кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, попада в обхвата на предвиденото в тази разпоредба изключване от приложното поле на тази директива, не е релевантно обстоятелство това, че потребителят не е знаел, че тази клауза отразява императивна законова или подзаконова разпоредба на националното право.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.