62004CC0403_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Съдържание
I –	Въведение
II –	Решението
III –	Производство пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
IV –	Производство пред Съда
V –	Жалбата на Sumitomo
А – Обхват на жалбата
Б – Първото правно основание: нарушаване на общностното право при установяването на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО относно преносните тръби „проект“
1.	Съждения на Първоинстанционния съд
2.	Доводи на жалбоподателя
а)	Изявлението на г‑н Becher
б)	Точка „Gruber + Weber“
в)	Изявленията на Vallourec
3.	Доводи на Комисията
а)	Предварителна бележка
б)	Доводи относно изявлението на г‑н Becher
в)	Доводи относно разместването на доказателствената тежест: точката „Gruber + Weber“
г)	Доводи относно изявленията на г‑н Verluca
4.	Съображения
а)	Предварителни бележки
б)	Изявленията на г‑н Verluca
в)	Изявлението на г‑н Becher
г)	Точка „Gruber + Weber“
В –	Второто правно основание — прекомерната продължителност на производството
1.	Доводи на жалбоподателя
2.	Доводи на Комисията
3.	Съображения
VI –	Жалбата на Nippon Steel
А –	Първото правно основание — Първоинстанционният съд допуска грешка при прилагане на правото, като използва неправилен стандарт за доказване, след като е установено, че твърденията на Комисията не съвпадат с търговските интереси на жалбоподателя и следователно са нелогични
1.	Релевантните пасажи от обжалваното съдебно решение
2.	Доводи на жалбоподателя
3.	Доводи на Комисията
4.	Съображения
Б –	Второто правно основание: Първоинстанционният съд допуска грешка при прилагане на правото, като използва неправилeн стандарт за доказване по дело, по което писмените доказателства са двусмислени и при положение че жалбоподателят представя правдоподобно алтернативно обяснение за спорното поведение
В –	Третото правно основание: Първоинстанционният съд допуска грешка при прилагане на правото, като прилага неправилен стандарт за степента на доказването, което трябва да бъде осъществено, за да бъдат потвърдени спорните изявления, които Комисията представя като основни доказателства, но които са слабо достоверни, напълно двусмислени и противоречат на другите доказателства
Г –	Четвъртото правно основание: Първоинстанционният съд допуска грешка при прилагане на правото, като основава на противоречиви и погрешни мотиви становището си, според което изявлението на г‑н Becher от 21 април 1997 г. потвърждава изявленията на г‑н Verluca относно твърдяното нарушение във връзка с преносните тръби „проект“
1.	Доводи на жалбоподателя
2.	Доводи на Комисията
3.	Съображения
VII –	Съдебните разноски
VIII –	Заключение
I – Въведение
1. Настоящото дело има за предмет жалбите, подадени от Sumitomo Metal Industries Ltd. (наричано по-нататък „Sumitomo“) и Nippon Steel Corp. (наричано по-нататък „Nippon Steel“) срещу Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 8 юли 2004 г. по дело JFE Engineering Corp. и др./Комисия (T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 и T‑78/00, Recueil, стр. ІІ‑2501), в частта, в която това решение се отнася до тях(2) .
2. С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд намалява глобите, наложени на страните с Решение 2003/382/ЕО на Комисията от 8 декември 1999 г., прието в процедура по прилагане на член 81 от Договора за ЕО (преписка IV/E‑1/35.860‑B — б езшевни стоманени тръби)(3) (наричано по-нататък „решението“), а в останалата част отхвърля жалбата за отмяна на това решение.
II – Решението
3. Адресатите на решението са осем производителя на безшевни тръби от въглеродна стомана. Измежду тези осем производителя има четири европейски предприятия (наричани по-нататък „производители от Общността“), а именно Mannesmannröhren-Werke AG (наричано по-нататък „Mannesmann“), Vallourec SA (наричано по-нататък „Vallourec“), Corus UK Ltd (с предишно наименование British Steel, наричано по-нататък „Corus“) и Dalmine SpA (наричано по-нататък „Dalmine“). Четирите други адресата на решението са японски предприятия (наричани по-нататък „японски производители“), а именно NKK Corp., Nippon Steel, Kawasaki Steel Corp. и Sumitomo.
4. Безшевните тръби от въглеродна стомана се използват в петролната и в газовата промишленост. Тези продукти включват две категории.
5. Първата категория продукти включва сондажните тръби, обикновено наричани „Oil Country Tubular Goods“ или „OCTG“. Тези тръби могат да се продават без резба („гладки тръби“) или с резба. Нарязването на резба е операция, целяща да направи възможно свързването на тръбите OCTG. Тя може да се извършва в съответствие със стандартите, създадени от American Petroleum Institute (API). Тръбите с направена по този метод резба се наричат по-нататък „тръби OCTG стандарт“. Направата на резба може да се извърши със специални техники, обикновено патентовани. В този случай се говори за резба или за връзки първо качество или „premium“. Нарязаните по този тръби се наричат по-нататък „тръби OCTG premium“.
6. Втората категория продукти се състои от безшевните преносни тръби за петрол или за газ („line pipe“) от въглеродна стомана, между които се разграничават, от една страна, произведените по определени стандарти, и от друга страна, произведените по поръчка, за осъществяването на специални проекти (наричани по-нататък „преносни тръби „проект“).
7. През м. ноември 1994 г. Комисията на Европейските общности решава да разследва антиконкурентни поведения, свързани с използваните в петролната индустрия тръби от въглеродна стомана. През м. декември 1994 г. тя прави проверки при различни производители, между които Sumitomo. Между м. септември 1996 г. и м. декември 1997 г. тя прави допълнителни проверки при Vallourec, Dalmine и Mannesmann.
При проверка, извършена във Vallourec на 17 септември 1996 г., председателят на управителния съвет на Vallourec Oil & Gas г‑н Verluca прави изявление (наричано по-нататък „изявление на г‑н Verluca“), което изиграва важна роля при взимане на решението.
При проверка в Mannesmann директорът на това дружество г‑н Becher отговаря на някои зададени от Комисията въпроси (наричано по-нататък „изявление на г‑н Becher“). Този отговор също представлява изрично посочено основание за взимане на решението.
8. Според решението осемте дружества, негови адресати, са сключили споразумение, което по-конкретно е включвало задължение за зачитане на техните съответни национални пазари (точки 62—67 от решението). Според това споразумение всяко дружество се задължава да се въздържа да продава тръби OCTG стандарт и преносни тръби „проект“ на националния пазар на друга страна по споразумението. Споразумението е сключено в рамките на така наречения „клуб Европа—Япония“. Принципът на зачитане на националните пазари се описва с израза „основни правила“ („Fundamentals“). Комисията отбелязва, че основните правила действително са били спазвани и при това положение споразумението е имало антиконкурентни последици в общия пазар.
9. Постигнатото споразумение се е състояло от три части, като първата са били основните правила за зачитане на националните пазари, представляващи нарушението, прието за извършено в член 1 от решението, втората е определянето на цени за участие в тръжни процедури и на минимални цени за „специалните пазари“, а третата е разпределянето на другите световни пазари, с изключение на Канада и Съединените американски щати, чрез ключове за разпределение („sharing keys“) (точка 61 от мотивите на решението).
10. За да докаже съществуването на основните правила, Комисията се основава на съвкупност от документни улики, изброени в точки 62—67 от мотивите на решението, както и на таблицата в точка 68 от тях. Според Комисията от тази таблица се установява, че делът на националния производител от доставките на тръби OCTG и на преносни тръби, осъществени от адресатите на решението, в Япония и на националния пазар на всеки от четирите производителя от Общността, е много висок. Въз основа на това Комисията прави извода, че като цяло зачитането на националните пазари действително е било спазвано от страните по споразумението. Що се отнася до другите части на разглежданото споразумение, Комисията описва доказателствата, които се отнасят до тях, в точки 70—77 от мотивите на решението.
11. Според Комисията (точки 59 и 60 от мотивите на решението) клубът Европа—Япония се събирал два пъти годишно между 1977 и 1994 г.
12. Комисията обаче приема съществуването на нарушение едва от 1990 г., като се вземат предвид споразуменията за самоограничаване на износа, сключени между Комисията и японското правителство между 1977 и 1990  г. (точка 108 от мотивите на решението). Според Комисията нарушението е преустановено през 1995 г. (точки 96 и 97 от мотивите на решението).
13. Доколкото е необходимо да се припомни за разглеждане на тези жалби, разпоредителната част на решението гласи следното:
„Член 1
1) […] Sumitomo Metal Industries Limited, [и] Nippon Steel Corporation [...]са нарушили разпоредбите на член 81, параграф 1 от Договора за ЕО, като са участвали по начина и в степента, посочени в мотивите на настоящото решение, в споразумение, предвиждащо, наред с останалото, зачитането на техните съответни национални пазари на стандартните тръби OCTG с резба и на безшевните [тръби] „linepipe project“.
2) Нарушението е продължило от 1990 г. до 1995 г. за […] Sumitomo Metal Industries Limited [и] Nippon Steel Corporation, […]
[…]
Член 4
На изброените в член 1 предприятия се налагат следните глоби за нарушението, установено в същия член:
[…]
5. Sumitomo Metal Industries Limited		13 500 000 EUR
6. Nippon Steel Corporation			13 500 000 EUR
[…]“
III – Производство пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
14. Със седем жалби, подадени в секретариата на Първоинстанционния съд между 28 февруари и 3 април 2000 г., седем от осемте санкционирани дружества, между които Sumitomo и Nippon Steel, обжалват решението. Всички те искат пълна или частична отмяна на решението и отмяна на глобата, която им е наложена, или, при условията на евентуалност, в случай на оставяне в сила на цялото решение или на част от него, намаляване на тази глоба.
15. С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд:
– отменя член 1, параграф 2 от решението в частта, в която е прието съществуването на твърдяното нарушение за периода преди 1 януари 1991 г. и след 30 юни 1994 г.,
– определя размера на наложената на всеки един от двамата жалбоподатели глоба на 10 935 000 eur,
– отхвърля жалбите в останалата част,
– осъжда всяка от страните да понесе направените от нея съдебни разноски.
IV – Производство пред Съда
16. Sumitomo иска от Съда:
– да отмени изцяло или отчасти обжалваното съдебно решение,
– да отмени изцяло или отчасти член 1 и членове 3—6 от решението на Комисията в частта, която се отнася до Sumitomo,
– да задължи, в случай че са налице условията за това, Комисията да го обезщети за прекомерната продължителност на производството пред Първоинстанционния съд, като му заплати сума в размер на не по-малко от 1 012 332 EUR,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, направени пред Първоинстанционния съд и пред Съда.
17. Nippon Steel иска от Съда:
– да отмени обжалваното съдебно решение,
– да отмени решението на Комисията в частта, която се отнася до Nippon Steel,
– при условията на евентуалност, в случай че жалбата бъде приета за основателна само в частта, в която се отнася до специалните преносни тръби, да намали с две трети наложената глоба,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, направени пред Първоинстанционния съд и пред Съда.
18. Комисията иска да бъдат отхвърлени двете жалби и жалбоподателите да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.
19. С определение на председателя на Съда от 15 март 2005 г. подадените от Sumitomo и от Nippon Steel жалби са съединени.
20. Пледоариите на страните са изслушани в съдебно заседание на 8 декември 2005 г.
V – Жалбата на Sumitomo
А – Обхват на жалбата
21. В жалбата си (точка 2.3) Sumitomo изтъква, че от съображения за икономия възприема изложените от Nippon Steel в неговата жалба доводи, които се отнасят едновременно до тръбите OCTG стандарт и до преносните тръби „проект“. Доводите, изложени от самото Sumitomo в това производство, се отнасят единствено до мотивите на Първоинстанционния съд, довели до извода, че то е участник в нарушение на член 81, параграф 1 EО за преносните тръби „проект“. Освен това Sumitomo иска да бъдат съединени двете дела.
22. Струва ми се, че този опит на Sumitomo да разшири обхвата на жалбата си, „като се качи на влака“ на жалбата на друга страна по делото, не може да се приеме.
23. По силата на член 112, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Съда жалбата трябва да съдържа изложените правни основания и доводи.
24. В трайна и голяма по обем съдебна практика Съдът е установил, че изложените правни основания трябва да се отнасят до решението на Първоинстанционния съд(4) и че под страх от недопустимост жалбата трябва да сочи точно точките от съдебното решение, в които Първоинстанционният съд е нарушил общностното право(5) . От това изискване за точност по-конкретно следва, че само абстрактното съобщаване на правното основание, без то да бъде развито, не отговаря на това изискване(6) .
25. Общо препращане в дадена жалба към правните основания и доводите, посочени от един от жалбоподателите във фазата на обжалването в рамките на аналогично производство, според мен не отговаря на това изискване за точност и яснота, дори ако изложените в аналогичната жалба доводи и правни основания сами по себе си са подробно развити.
26. Всъщност, дори ако съществува голямо сходство на съдържанието на две или повече жалби, което може да доведе до тяхното съединяване за нуждите на процедурата и произнасяне на решението, независимо от това всеки жалбоподател е длъжен по силата на член 112 от Процедурния правилник да посочи точно в жалбата си правните основания и доводите, на които се позовава, за да критикува определени пунктове от обжалваното съдебно решение, както и изводите, които според него трябва да бъдат направени въз основа на тях(7) .
27. Да се отграничи и изложи с подробности жалбата е съществено условие за редовността и съответствието с правилата на производство, въведено изключително с цел осъществяване на контрол по правните въпроси. Тази точност се изисква и в интерес на противната страна, която трябва да бъде информирана ясно за изложените срещу нея оплаквания и доводи.
28. Ето защо изводът, който правя, е, че жалбата на Sumitomo не е допустима, доколкото в нея се излагат оплаквания и доводи, развити от Nippon Steel в жалбата срещу решението.
Б – Първото правно основание: нарушаване на общностното право при установяването на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО относно преносните тръби „проект“
1. Съждения на Първоинстанционния съд
29. В обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд преценява по следния начин първото правно основание, изложено от жалбоподателите в първоинстанционното производство, състоящо се в това, че Комисията не е доказала в достатъчна степен нарушението, установено в член 1 от решението.
30. В точки 173—188 на обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд излага критериите, които Комисията трябва да спазва при събирането на доказателствата.
31. След това Първоинстанционният съд разглежда втората част на първото правно основание, която се състои в това, че представените доказателства нямат никаква доказателствена сила, и, при условията на евентуалност, първата част от същото правно основание, а именно че съществуването на твърдяното споразумение не се намира в съответствие с британския офшорен пазар и с преобладаващото на другите пазари положение (точки 189—337).
32. Първоинстанционният съд отдава особено значение на изявлението на г‑н Verluca от 17 септември 1996 г., така както е било допълнено с изявлението му от 14 октомври 1996 г. и с документа, озаглавен „Проверка във Vallourec“ (по-нататък наричани заедно „изявления на г‑н Verluca“). Значението на тези изявления се състои в това, че те са единствените доказателствени средства, които установяват всички елементи на нарушението, а именно неговата продължителност и продуктите, до които се отнася (т.е. тръбите OCTG стандарт и преносните тръби „проект“) (точка 189).
33. В точки 205—212 Първоинстанционният съд излага причините, поради които смята изявленията на г‑н Verluca за достоверни и поради това им придава особено значение.
34. В точки 219—221 Първоинстанционният съд завършва разглеждането на това правно основание, както следва:
„219. Следва да се припомни освен това, че според практиката на Първоинстанционния съд изявлението на предприятие, обвинено в участие в картел, чиято точност се оспорва от няколко други обвинени предприятия, не може да се разглежда като достатъчно доказателство за съществуването на извършено от тях нарушение [...]. Ето защо трябва да се приеме, че независимо от достоверния им характер, изявленията на г‑н Verluca трябва да бъдат потвърдени с други доказателства, за да бъде установено съществуването на нарушението, санкционирано в член 1 от спорното решение.
220. Следва да се приеме обаче, че поради достоверността на изявленията на г‑н Verluca необходимата в случая степен на потвърждение е по-ниска — от гледна точка както на точността, така и на интензивн остта — отколкото би трябвало да бъде, ако тези изявления не бяха особено правдоподобни. Затова следва да се смята, че ако може да се приеме за установено, че съвкупност от съвпадащи доказателства позволяват да бъде потвърдено съществуването и на някои специфични аспекти на споразумението за разпределяне на пазарите, споменато от г‑н Verluca и описано в член 1 от спорното решение, неговите изявления биха могли да бъдат достатъчни сами по себе си в тази хипотеза, за да докажат други аспекти на решението [...]. Освен това, доколкото дадено доказателство не е в явно противоречие с изявленията на г‑н Verluca относно съществуването или основното съдържание на споразумението за разпределяне на пазарите, достатъчно е то да установява значимите елементи на споразумението, което той е описал, за да има определена стойност като потвърждаващо доказателство в съвкупността от приетите в подкрепа на обвинението доказателства […].“
35. След това в точки 222—331 Първоинстанционният съд разглежда другите доказателства, приведени в решението на Комисията. В точки 294—302 Първоинстанционният съд придава особено значение на изявлението, направено от г‑н Becher от името на Mannesmann.
36. По повод достоверността на изявлението на г‑н Becher, оспорена в първоинстанционното производство, с мотива че това изявление не се основавало на пряка информация, Първоинстанционният съд заявява в точка 297: „[...] когато, както в конкретния случай относно Mannesmann, едно лице, което не е непосредствено запознато с обстоятелствата, имащи значение по делото, прави в качеството на представител на дружество изявление, с което признава съществуването на нарушение, извършено от това дружество, както и от други предприятия, то задължително се основава на сведения, предоставени от дружеството, и по-специално от неговите служители, които са непосредствено запознати с разглежданите практики [...]“.
37. В точка 302, когато става въпрос за достоверността на изявленията на г‑н Becher, Първоинстанционният съд отбелязва: „Вярно е, че обстоятелството, че г‑н Becher е отрекъл съществуването на вътрешноевропейска част на основните правила, в смисъл на задължение за взаимно зачитане на вътрешните пазари между европейските производители, в известна степен отнема от стойността на неговото изявление като доказателство, позволяващо да бъдат потвърдени изявленията на г‑н Verluca. Трябва да се отбележи обаче, че г‑н Becher по недвусмислен начин е потвърдил съществуването на споразумение за разпределяне на пазарите между европейските и японските производители за тръбите OCTG и преносните тръби „проект“ […]. Така неговото изявление съвпада с това на г‑н Verluca относно този аспект на нарушението, а следователно и относно факта, че японските жалбоподатели са били страни по споразумение за разпределяне на пазарите, според което те са приели да не търгуват на пазарите на Общността тръбите OCTG стандарт и преносните тръби „проект“[…]“.
38. След това Първоинстанционният съд завършва по следния начин преценката си на доказателствата, представени от Комисията в нейното решение:
„332. От по-голямата част от доказателствата, съставляващи тази съвкупност от улики, не се установява ясно какви са били безшевните стоманени тръби, предмет на това разпределяне, но се установява недвусмислено, че между визираните продукти са били тръбите OCTG стандарт. Всъщност специфичните позовавания на тези продукти в докладните записки „Стратегически наблюдения“ и „Наблюдения върху договора VAM“ в документа „ключ за разпределение“ и в отговора на Mannesmann, както и позоваванията на тръбите OCTG изобщо, без друго уточнение, в други посочени от Комисията документи адекватно и ясно потвърждават изявленията на г‑н Verluca относно факта, че основните правила се отнасят до тези продукти.
333. 	Що се отнася до преносните тръби „проект“, едно-единствено доказателство — отговорът на Mannesmann, изготвен от г‑н Becher — потвърждава недвусмислено твърдението на г‑н Verluca, според което незаконното споразумение се е отнасяло и до преносните тръби „проект“. Все пак, като се има предвид особено голямата доказателствена стойност на този отговор — обстоятелство, изтъкнато в точки 294—302 по-горе — трябва да се приеме, че той е достатъчен, за да потвърди изявленията на г‑н Verluca, които и сами по себе си са твърде достоверни […] относно тези продукти.
334. При всяко положение вече е било прието, че ако съвкупността от съвпадащи улики, на които се позовава Комисията, позволява да се установи съществуването на някои специфични аспекти на споразумението за разпределяне на пазарите, споменато от г‑н Verluca и прието за установено в член 1 от спорното решение, изявленията на последния сами по себе си биха били достатъчни при това положение, за да докажат други аспекти на спорното решение в съответствие с правилото, което е изведено от решението по дело Ciment […] (точка 1838) и на което се позовава Комисията […]. Вече беше установено по-горе в точки 330 и 332 обаче, че съвкупността от улики, посочена от Комисията, е достатъчна, за да потвърди изявленията на г‑н Verluca в няколко отношения, и по-специално що се отнася до тръбите OCTG стандарт.
335. При тези обстоятелства трябва да се приеме, че в изявленията си г‑н Verluca очевидно казва истината, а следователно и че тези изявления са достатъчни като доказателства, за да се установи, че споразумението за разпределяне на вътрешните пазари на членовете на клуба Европа—Япония се отнася не само до тръбите OCTG стандарт, както го потвърждават няколко други доказателства, но и до преносните тръби „проект“. Всъщност няма никаква причина да се смята, че г‑н Verluca, който е бил непосредствено запознат с фактите, е направил неточни изявления във връзка с преносните тръби, след като други доказателства потвърждават неговите твърдения относно съществуването на споразумението и неговото прилагане по отношение на тръбите OCTG стандарт.
336. 	Накрая, дори да се предположи, че японските жалбоподатели могат да събудят съмнение относно специфичните продукти, обхванати от споразумението, санкционирано в член 1 от спорното решение — обстоятелство, което не беше доказано — трябва да се отбележи, че ако решението в своята цялост показва, че приетото за извършено нарушение се отнася до определен вид продукти и посочва доказателствата в подкрепа на такъв извод, обстоятелството, че решението не съдържа точно и изчерпателно изброяване на всички видове продукти, обхванати от нарушението, не би било достатъчно само по себе си, за да обоснове неговата отмяна (вж. по аналогия в контекста на правно основание, състоящо се в липса на мотиви, Решение по дело Gruber + Weber/Комисия, точка 203 по-горе, точка 214). Ако това не беше така, едно предприятие би могло да избегне всякаква санкция, независимо от обстоятелството, че Комисията е установила със сигурност, че то е извършило нарушение, когато не е бил установен видът конкретни продукти, посочени като част от асортимент от сходни продукти, търгувани от съответното предприятие.“
2. Доводи на жалбоподателя
39. Доводите на жалбоподателя, с които се цели да се обоснове правното основание, изведено от нарушаване на общностното право от страна на Първоинстанционния съд и изразяващо се в неговата теза, че японските жалбоподатели са били участници в нарушение на член 81, параграф 1 ЕО във връзка с транспортните тръби „проект“, могат да бъдат разпределени в три категории:
а) доводи срещу извода на Първоинстанционния съд, според който изявлението на г‑н Becher потвърждава достатъчно убедително изявленията на г‑н Verluca;
б) доводи срещу разместване на доказателствената тежест, която произтичала от точка 33 от обжалваното съдебно решение (което се нарича точка „Gruber + Weber“);
в) доводи срещу извода на Първоинстанционния съд, потвърждаващ, че изявленията на г‑н Verluca следва да се квалифицират като достоверни.
40. По-долу разглеждам в следваната в жалбата поредност трите части на първото правно основание:
а)	Изявлението на г‑н Becher
41. По отношение на изявлението на г‑н Becher жалбоподателите изтъкват на първо място, че Първоинстанционният съд му придава неправилна доказателствена стойност, като приема, че това изявление потвърждава недвусмислено съществуването на споразумение за разпределяне на пазарите относно преносните тръби „проект“.
42. По-конкретно, Първоинстанционният съд трябвало да държи сметка за обстоятелството, че г‑н Becher е направил две уговорки в изявлението си, а именно че говори за факти, настъпили преди той да стане директор на Mannesmann, и че самите използвани от него изрази съдържали елемент на несигурност или на съмнение по повод на това, което му е казано за тези събития(8) . В точка 97 от обжалваното съдебно решение предположението на Първоинстанционния съд, според което изявлението на г‑н Becher се основава на сведения, предоставени от неговото дружество, и по-конкретно от негови служители, които са запознати непосредствено с въпросните практики, било в това отношение напълно спекулативно и представлявало също неправилна преценка на доказателствената стойност.
43. Втората грешка се състояла в това, че Първоинстанционният съд окачествява изявлението на г‑н Becher като достоверно доказателство, потвърждаващо първото изявление на г‑н Verluca, независимо от обстоятелството, че Първоинстанционният съд приема, че отричането от г‑н Becher на вътрешноевропейския аспект на основните правила е погрешно(9) .
44. Щом като Първоинстанционният съд установява, че в съдържанието на изявлението на г‑н Becher има съществена грешка, той не можел вече да отдели някои елементи от това изявление, за да ги използва като потвърждение на изявлението на г‑н Verluca.
45. В тази връзка жалбоподателите подчертават, че при всяко положение изявлението на г‑н Becher или някои елементи от него не могат повече да бъдат използвани, за да потвърдят изрично изявлението на г‑н Verluca (вж. довода, посочен по-горе на първо място), и че то няма никаква доказателствена стойност, за да потвърди „ключа за разпределение“ за преносните тръби „проект“, като се има предвид, че този ключ се отнася само до тръбите OCTG стандарт, както подчертава Първоинстанционният съд в точка 278 от обжалваното съдебно решение(10) .
46. Третата грешка се изразявала в противоречивите и недостатъчни доводи, изложени от Първоинстанционния съд в подкрепа на извода, че това изявление може да служи като потвърждение за нарушението, прието за извършено по отношение на преносните тръби „проект“.
47. Освен вече възпроизведените по-горе доводи срещу такъв извод, подходът на Първоинстанционния съд е сам по себе си противоречив, като се има предвид, че в точка 220 от обжалваното съдебно решение (по-горе точка 34) той изхожда от принципа, че въпросните документи могат да бъдат приети като потвърждаващи доказателства само доколкото не са в явно противоречие с изявленията на г‑н Verluca относно основните елементи на споразумението за разпределяне на пазарите.
48. Колкото до изявлението на г‑н Becher, Първоинстанционният съд го приема като потвърждаващо доказателство, независимо от обстоятелството, че това изявление противоречи в една съществена част на твърдението на г‑н Verluca, според което е имало междуевропейско споразумение. Първоинстанционният съд не прави никаква обосновка, която да може да оправдае толкова съществени различия при преценката на доказателствената стойност на документи и изявления.
б)	Точка „Gruber + Weber“
49. В точка 336 от обжалваното съдебно решение (цитирана в точка 38 по-горе) се съдържала недопустимо разместване на доказателствената тежест.
50. Според съжденията, съдържащи се в тази точка, Комисията може да установи нарушение относно продукта Х, дори ако не е в състояние с точност да представи това нарушение, стига да може да докаже нарушение във връзка със сходни продукти, търгувани от съответното предприятие. Следвайки тази логика в подкрепа на становището си, че Комисията е доказала нарушение във връзка с преносните тръби „проект“, Първоинстанционният съд прави разместване на доказателствената тежест.
51. По този начин Първоинстанционният съд тълкува неправилно собствената си съдебна практика по делото Gruber + Weber/Комисия(11), като приема, че това съдебно решение е приложимо по отношение на настоящото дело, независимо че в случая въпросът не е дали определен продукт е част от категорията продукти, по повод на които е установено нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, а по-скоро дали в решението си Комисията успява да докаже такова нарушение по отношение на един точно определен продукт, а именно преносните тръби „проект“.
52. Освен това не може да се приеме, че тръбите OCTG стандарт и преносните тръби „проект“ спадат към една и съща категория продукти. Става въпрос за две много различни категории продукти, чиито приложения и географско предназначение не могат да бъдат сравнявани и които в решението си Mannesmann/Vallourec(12) Комисията с основание третирала като два различни продуктови пазара.
в)	Изявленията на Vallourec
53. Третата част на първото правно основание е насочена по-конкретно срещу извода на Първоинстанционния съд, направен в точки 219 и 220 от обжалваното съдебно решение (цитирани в точка 34 по-горе), доколкото от него следвало, че само въз основа на изявленията на г‑н Verluca можело да се твърди, че действията, за които са упреквани японските производители, се отнасяли и до преносните тръби „проект“.
54. На първо място, Първоинстанционният съд не можел да се позове на точка 1838 от Решение по дело Ciment(13) в подкрепа на становищата си. За разлика от това дело — където става въпрос за доказателствената сила на документ, съставен непосредствено след срещата, за която той дава отчет — изявленията на г‑н Verluca са направени много след събитията, до които се отнасят. Логиката на Първоинстанционния съд в това отношение била в противоречие с неговата предходна позиция, обявена в точка 91 от Решение по дело Enso-Gutzeit/Комисия(14), според която изявленията на едно-единствено предприятие не могат, ако не бъдат потвърдени от други доказателства, да се считат за достатъчно доказателство за участието на други предприятия в твърдяното нарушение.
55. В това отношение изводът, направен от Първоинстанционния съд в точка 220 от неговото решение (посочен в точка 34 по-горе) по повод възможността да бъде дадена вяра на изявленията на г‑н Verluca, също бил спорен. Първоинстанционният съд изрично констатира, че по два пункта изявленията на г‑н Verluca съдържат грешки (в точки 281—284 от обжалваното съдебно решение) или неточности (в точка 349 от обжалваното съдебно решение).
56. По същия начин, благодарение на приложения от него метод на тълкуване, Първоинстанционният съд прикрива един елемент от изявлението на г‑н Verluca от 18 декември 1997 г., от който би могло да бъде направен изводът, че изявленията на последния относно прилагането на споразуменията по отношение на преносните тръби „проект“ не са точни.
57. С оглед на обстоятелството, че Първоинстанционният съд установява, че съобщенията на г‑н Verluca не са достоверни по два пункта, не било редно да се възприеме друг подход по отношение на третия пункт, за който също можело да има сериозно съмнение. Това важи в още по-голяма степен, ако се припомни, че по силата на документа „ключ за разпределение“ споразуменията за разпределяне на пазарите се прилагат само по отношение на тръбите OCTG стандарт и че според свидетелските показания на служител на Dalmine, г‑н Jachia, „мълчаливото“ споразумение се отнася само до тръбите OCTG стандарт.
58. Според жалбоподателя този подход представлява нарушение на общностното право в няколко отношения:
– на първо място, Първоинстанционният съд неправилно оценява доказателствената стойност на докладната записка относно срещата с JF,
– той пренебрегва доказателствата, съдържащи се в документа „ключ за разпределение“ и в изявлението на г‑н Jachia, според които въпросните споразумения не се отнасят до преносните тръби „проект“,
– мотивите са недостатъчни и съдържат вътрешни противоречия,
– Първоинстанционният съд използва неправилни методи при тълкуването си на изявлението на г‑н Verluca от 18 декември 1997 г., което размества доказателствената тежест във вреда на жалбоподателя.
59. В заключение жалбоподателят изтъква, че Първоинстанционният съд нарушава правото, като приема наличието на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО във връзка с преносните тръби „проект“, при положение че въз основа на наличните доказателства той не е бил в състояние да посочи датата на началото и на края на това нарушение.
3. Доводи на Комисията
а)	Предварителна бележка
60. Що се отнася до доводите на жалбоподателя относно доказателствената стойност на изявленията на г‑н Becher като потвърждение на изявленията на г‑н Verluca, Комисията отбелязва като начало, че Първоинстанционният съд по-скоро подценява, отколкото да надценява положителните данни, които потвърждават изявлението на г‑н Verluca относно преносните тръби „проект“ в точка 333 (цитирана по-горе в точка 38) от обжалваното съдебно решение.
61. По-конкретно, Първоинстанционният съд решава да не разглежда като потвърждаващо изявленията на г‑н Verluca доказателство обстоятелството, че няколко участника в картела признават действията, предмет на решението, включително и свързаните с преносните тръби „проект“. В тази връзка Комисията говори за изрично или мълчаливо признаване от Vallourec, Dalmine и Corus на фактите, установени в решението.
б)	Доводи относно изявлението на г‑н Becher
62. Комисията счита, че трите довода на жалбоподателя, целящи да подкрепят неговата теза, основана на обстоятелството, че Първоинстанционният съд неправилно придавал определена доказателствена стойност на изявлението на г‑н Becher, за да потвърди изявленията на г‑н Verluca относно прилагането на споразумението/споразуменията за разпределяне на пазарите по отношение на преносните тръби „проект“, представляват едва прикрит опит Съдът да бъде подтикнат да преразгледа фактите във фазата на обжалването. Поради това трябвало да се приеме, че те са недопустими.
63. В случай че бъдат приети за допустими, те трябвало да бъдат отхвърлени като явно неоснователни.
64. Първият довод предлага друго тълкуване на резервата, определена като „доколкото ми е известно“ (в оригинала „nach meiner Kenntnis“), което не можело да бъде обосновано от контекста. В случая г‑н Becher коментира тълкуване на фактите, различно от неговото, което се съдържа в документ, който му е бил представен. Този пасаж не съдържа каквато и да било резерва относно достоверността на собствените му изявления.
65. Независимо че г‑н Becher основава изявлението си на сведения, които са му съобщени от работници в неговото предприятие Mannesmann, които от своя страна са били непосредствено запознати с разглежданите действия, това не засяга по никакъв начин достоверността на неговите изявления. По този въпрос Комисията препраща към точка 205 от обжалваното съдебно решение, в която Първоинстанционният съд установява, без това да бъде оспорено, че: „[…] отговорите, дадени от името на едно предприятие като такова, разполагат с достоверност, надхвърляща тази, която би могъл да има отговорът, даден от член на неговия персонал, независимо от личния му опит или мнение […]“.
66. Вторият довод не е по-смислен според Комисията. Независимо от обстоятелството, че изявлението на г‑н Becher скрива, че споразумението за разпределяне на пазарите се отнася и до отношенията между европейските участници, това изявление е достоверно, доколкото се отнася до преносните тръби „проект“. Всъщност тази част от изявлението със сигурност не била съвместима с интересите на Mannesmann — предприятието, част от което е бил г‑н Becher. Дори дадено изявление да не уличава автора си толкова, колкото би могло да го уличи, това не означава, че признанията, които се правят в него, са лишени от всякаква достоверност.
67. Впрочем обстоятелството, че г‑н Becher отрича съществуването на споразумение за разпределяне на пазарите между европейските производители, само по себе си не е несъвместимо с документа „ключ за разпределение“. Този документ се отнася само до споразуменията, сключени между, от една страна, европейските производители и, от друга страна, японските производители. То запазва мълчание относно съществуването на междуевропейски споразумения.
68. Третият довод е напълно незащитим. За да обоснове гледището си, че Първоинстанционният съд приел въз основа на недостатъчни и противоречиви съждения, че изявлението на г‑н Becher потвърждава изявленията на г‑н Verluca, жалбоподателят препраща към първия и втория довод, също толкова незащитими.
в)	Доводи относно разместването на доказателствената тежест: точката „Gruber + Weber“
69. Становището на жалбоподателя, според което тръбите OCTG стандарт и преносните тръби „проект“ не могат да се разглеждат като част от асортимент сравними продукти по смисъла на решението по дело Gruber + Weber/Комисия(15), е фактическо твърдение. Запознаването с това твърдение и неговото разглеждане е от компетентността на Първоинстанционния съд. Ето защо то не е допустимо в рамките на настоящото производство по обжалване.
70. Този аргумент впрочем не е свързан с недопустимо разместване на доказателствената тежест, както твърди жалбоподателят, а с разлика в разбиранията на жалбоподателя и на Първоинстанционния съд относно оценката на доказателствата. Тази разлика във вижданията относно фактите не е от компетентност на Съда.
г)	Доводи относно изявленията на г‑н Verluca
71. Комисията изтъква, че тази част от първото правно основание е недопустима, тъй като е насочена срещу точка 220 от обжалваното съдебно решение — точка, в която Първоинстанционният съд установява, че „ако трябва да се приеме, че съвкупност от съвпадащи данни позволява да бъде потвърдено съществуването и някои специфични аспекти на споразумението за разпределяне на пазарите, споменато от г‑н Verluca и посочено в член 1 от спорното решение, неговите изявления биха могли да бъдат достатъчни сами по себи си в тази хипотеза, за да докажат други аспекти на решението […]“.
72. Тази част трябвало да се отнася до точка 335 от съдебното решение, в което Първоинстанционният съд приема с основание по повод на преносните тръби „проект“, че „[…] трябва да се приеме, че г‑н Verluca в изявленията си очевидно е казал истината, а следователно и че тези изявления са достатъчни като доказателства, за да се установи, че споразумението за разпределяне на вътрешните пазари на членовете на клуба Европа—Япония се е отнасяло не само до тръбите OCTG стандарт, както го потвърждават няколко други доказателства, а и до преносните тръби „проект“.
73. Тъй като жалбоподателят пропуска да посочи достатъчно точно частите от решението, срещу които е насочена тази част на първото правно основание, както и правните доводи, развити в тази насока, трябва да се приеме, че те са недопустими(16) .
74. Ако Съдът не възприеме становището на Комисията по този въпрос, тя смята, че при всяко положение тази част, както и доводите, предназначени да я обосноват, не са допустими.
75. Целта на жалбоподателя била да оспорва законосъобразността на решението на Първоинстанционния съд, като се основава главно на изявленията на г‑н Verluca, за да поддържа след това при условията на евентуалност, че във всеки случай те не са достатъчно достоверни, за д а се докаже нарушение на член 81, параграф 1 ЕО по отношение на преносните тръби „проект“.
76. Първият етап от този подход бил обречен на неуспех, тъй като подкрепяното от жалбоподателите прилагане на съдебната практика, установена с решението по дело Enso Gutzeit/Комисия(17), зависи именно от фактическата преценка за това дали съществуват други доказателства, подкрепящи изявлението на едно-единствено лице.
77. Вторият етап на пръв поглед също трябвало да доведе до извод за недопустимост, тъй като по необходимост предполага преразглеждане от Съда на факти, вече обсъдени от Първоинстанционния съд в първоинстанционното производство. Това се отнася както до оценката на изявлението на г‑н Jachia, така и до посоченото противоречие между изявленията на г‑н Verluca и това на г‑н Becher, и до разминаването между документа „ключ за разпределение“ на пазара и изявленията на г‑н Verluca.
78. Жалбоподателят сочи най-малко четири нарушения на правото при оценяването на доказателствената стойност на изявленията на г‑н Verluca, но не съумява да опише естеството на тези нарушения, освен като оспорва фактическите констатации на Първоинстанционния съд.
79. При условията на евентуалност, в случай че Съдът приемел за допустими доводите на Sumitomo, Комисията изтъква, че в нито един от петте посочени от жалбоподателя случая Първоинстанционният съд не преценява неправилно доказателствената стойност на изявленията и не ги приема неправилно като доказателства.
80. На първо място, Първоинстанционният съд не прави грешни изводи от привидното противоречие между изявленията на г‑н Verluca и документа „ключ за разпределение“:
– независимо че Първоинстанционният съд установява в точка 278 от съдебното решение(18), че документът „ключ за разпределение“ не се отнася до тръбите OCTG, от това не следва задължително, че няма никакво нарушение по отношение на преносните тръби „проект“;
– макар и да изглежда, че съществува известно противоречие между документа „ключ за разпределение“ и изявленията на г‑н Verluca по повод участието на южноамериканските производители, това противоречие е само привидно, тъй като този документ се отнася преди всичко до споразуменията за разпределяне на разположените извън Европа пазари с южноамериканските производители, докато г‑н Verluca се тревожи преди всичко за европейските пазари, по отношение на които споразуменията за разпределяне на пазарите, сключени с тези производители, не действат;
– поради това в точки 283 и 284 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд прави извода, който се налага от това привидно противоречие, като приема, че то всъщност по никакъв начин не променя достоверността на изявлението на г‑н Verluca(19) .
81. На второ място, преценката от Първоинстанционния съд на изявленията, направени пред прокуратурата в Бергамо, не показва никакво правонарушение:
– всъщност гледището на жалбоподателя, изведено от факта, че Първоинстанционният съд пропуска да вземе предвид изявлението на г‑н Jachia, означава, че той не е съгласен с преценката на доказателствата, направена от Първоинстанционния съд, но той не подкрепя с други доказателства съставните елементи на това твърдяно правонарушение. Това само по себе си е достатъчно, за да бъде отхвърлен този довод или да бъде обявен за явно неоснователен,
– освен това самият жалбоподател заявява още в първоинстанционното производство, че не е необходимо да се взема предвид изявлението на г‑н Jachia, тъй като Комисията не се позовава на него,
– Първоинстанционният съд можел да смята изявлението на г‑н Biasizzo за значимо, тъй като последният бил непосредствено запознат с проблемите; всъщност той е отговарял за съответния отдел на Dalmine и с оглед на неговите признания относно подкупите, плащани на работниците на Agip, той може да се смята за достоверен свидетел (сравни точки 311 и 312 от обжалваното съдебно решение).
82. На трето място, коментарът на г‑н Verluca относно изготвените по повод на срещата с JF докладни записки не накърнява достоверността на неговите изявления относно преносните тръби „проект“:
– всъщност в отговора си на първия въпрос, който му е поставен през м. декември 1997 г., г‑н Verluca потвърждава другите си съобщения,
– в коментара си относно изготвените по повод на среща с JF през 1994 г. докладни записки той обяснява, че в общата структура на клуба Европа—Япония е съществувал „ключ за разпределение“ относно международните тръжни процедури за стандартни продукти, а именно за тръбите OCTG стандарт,
– това обаче не доказва, че не е съществувало никакво нарушение във връзка с преносните тръби „проект“. Всъщност документ, представляващ улика за дадено нарушение, не може автоматично да докаже, че не съществува друго нарушение,
– освен това, ако в решението изявлението на г‑н Verluca било изтълкувано неправилно, Vallourec щяло да подаде жалба за отмяна в тази част, доколкото решението се отнася до преносните тръби „проект“.
83. На четвърто място, явно е, че Първоинстанционният съд не прилага по отношение на Комисията принципа, съгласно който съмнението се тълкува в нейна полза, нито размества доказателствената тежест:
– обяснителната забележка, която Първоинстанционният съд неправилно включил в точка 217 от обжалваното съдебно решение, не е допълнително обоснована(20) . Всъщност Първоинстанционният съд се задоволява да потвърди, което не е оспорено, че този пасаж от изявленията на г‑н Verluca е бил свързан с отчета за срещата с JF — отчет, който се отнасял единствено до тръбите OCTG стандарт и от който той прави извода, че въпросният пасаж се отнася само до тези продукти,
– твърдението, че Първоинстанционният съд размества доказателствената тежест в този пасаж, като оценява по начин, различен от този на жалбоподателите, изявленията на г‑н Verluca, всъщност е приканване на Съда да даде нова оценка на фактите под прикритието на правен въпрос.
84. На пето място, Комисията поддържа, че обстоятелството, че изявленията на г‑н Verluca са неясни относно момента на преустановяване на нарушението, не може да бъде аргумент срещу достоверността на тези изявления. В точка 349 от обжалваното съдебно решение(21) Първоинстанционният съд прави правилните изводи от тази липса на точност: разглежданите изявления са много неясни в това отношение и не са достатъчни сами по себе си. Освен това, дори ако се приеме, че свързано с преносните тръби „проект“ нарушение е установено в рамките на клуба Европа—Япония, от това трябва да се направи изводът, че периодът, през който тази групировка е действаща, определя продължителността на нарушението за този продукт. В това отношение Комисията смята, че мотивите на обжалваното съдебно решение са необорими.
4. Съображения
а)	Предварителни бележки
85. От точки 333—336 от обжалваното съдебно решение, възпроизведени по-горе в точка 38 от настоящото заключение, е видно, че Първоинстанционният съд основава участието на жалбоподателите в нарушение на член 81, параграф 1 EО за преносните тръби „проект“ на три елемента, представени като алтернативни:
– изявленията на г‑н Verluca сами по себе си представляват достатъчно доказателство (точки 334 и 335),
– изявленията на г‑н Verluca във всеки случай са потвърдени от отговора, даден от г‑н Becher от името на Mannesmann (точка 333),
– липсата на по-конкретно доказателство по отношение на конкретен продукт, а именно преносните тръби „проект“, не засяга по никакъв начин установяването на нарушение относно този продукт, ако са представени достатъчно доказателства относно категорията, към която спада този продукт („точка Gruber + Weber“, точка 336).
86. Ще разгледам в тази последователност различните елементи на изложеното правно основание.
87. Общото между частите на това правно основание, които се отнасят по-специално до изявленията на г‑н Verluca и на г‑н Becher, е че се прави опит да се постави под съмнение доказателствената стойност, призната от Първоинстанционния съд на тези изявления, с аргументи, целящи да покажат, че те не са достоверни, или поне са по-малко достоверни, отколкото Първоинстанционният съд е преценил.
88. При внимателна преценка проличава, че тук жалбопо дателят се опитва да докаже, като тълкува по различен начин изявленията на г‑н Verluca и на г‑н Becher, че Първоинстанционният съд прави въз основа на тях неправилни изводи и по този начин допуска грешка при прилагане на правото, като оценява неправилно тяхната доказателствена стойност.
89. За да бъдат изтъкнати доводите на жалбоподателя, е необходимо те да бъдат възпроизведени точно (точки 39—59 по-горе).
90. Уместно е тук да се наблегне на едно друго принципно възражение, а именно че ако приеме този подход, Съдът ще трябва отчасти да започне отначало разглеждането и оценката на фактите. Такова преразглеждане на фактите обаче е изрично забранено от член 225 EО и от член 58 от Статута на Съда.
91. Ето защо трябва да се разглеждат критично правните основания и доводите, които са насочени срещу признатата от Първоинстанционния съд доказателствена стойност на представените доказателства, за да се избегне те да бъдат използвани като прикрито средство за постигане на преразглеждане на фактите от Съда.
92. Само ако и в степента, в която доводите, изведени от жалбоподателя от фактите и доказателствата в подкрепа на посоченото правно основание, биха могли да породят известно съмнение относно преценката, която Първоинстанционният съд им прави, тези доводи биха могли да се приемат за допустими и да бъдат разгледани.
93. Въз основа на този критерий, изведен от съдебната практика на Съда(22), ще преценя допустимостта на различните части на това правно основание.
б)	Изявленията на г‑н Verluca
94. Тази част от правното основание е насочена срещу направената от Първоинстанционния съд преценка на доказателствената стойност на изявленията на г‑н Verluca (точки 219 и 220 от обжалваното съдебно решение(23) ).
95. Не споделям гледната точка на Комисията, според която жалбоподателят трябвало да насочи оплакванията си срещу точка 335 от обжалваното съдебно решение, и следователно правното основание не може да бъде уважено в цялост, тъй като изводът на Първоинстанционния съд по този въпрос не е оспорен.
96. Всъщност в точки 219 и 220 Първоинстанционният съд определя предпоставките, въз основа на които, след като е изследвал другите доказателствени средства, е могъл да направи извода, че по отношение на преносните тръби „проект“ изявленията на г‑н Verluca сами по себе си са достатъчни, за да се докаже нарушението на член 81, параграф 1 EО.
97. Частите от посоченото правно основание са насочени срещу тази предпоставка, а именно че изявленията на г‑н Verluca са достоверни в такава степен, че едно допълнително доказателство е достатъчно, за да се смята за доказано нарушението като такова, а следователно и едно нарушение, свързано с определен продукт, дори ако не съществува никакво допълнително доказателство в тази насока. Ако тази предпоставка не е защитима, основата не само на заключението, направено в точка 335, но и на тези в точки 333 и 336, изчезва.
98. Различните доводи, които жалбоподателят сочи срещу тази предпоставка, според мен са отчасти неоснователни и отчасти недопустими.
99. Според мен доводът, според който Първоинстанционният съд погрешно тълкува и прилага „правилото“, съдържащо се в точка 1838 от решението по дело Ciment(24), не е основателен.
100. По силата на това „правило“ Комисията може да използва доказателство, за да установи нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, доколкото доказателствената стойност на последното не буди никакво съмнение и то потвърждава недвусмислено съществуването на разглежданото нарушение.
101. По принцип Първоинстанционният съд е този, който проверява доказателствената стойност на документ или на изявление и въз основа на това ги квалифицира.
102. Това правило, както е формулирано в точка 1838 от посоченото по-горе решение, не може да обоснове схващането, че то било приложимо само по отношение на изявленията и документите, които са направени или съставени непосредствено след събитията, за които се отнасят. Единствено липсата на каквото и да е двусмислие по отношение на тяхната доказателствена стойност, т.е. пълната липса на най-малко съмнение, е определяща.
103. Опитът на жалбоподателя да се позове на обстоятелството, че изявленията на г‑н Verluca са направени след разглежданите действия, за да твърди, че тези изявления не отговарят на правилото, определено в решението по делото Ciment, е според мен от фактическо естество и следователно не е допустим.
104. Следователно като приема, че може да квалифицира като достоверни изявленията на г‑н Verluca, Първоинстанционният съд е бил в състояние в съответствие с решението по дело Enso Gutzeit/Комисия(25), да приеме и че тези изявления са достатъчни, за да докажат нарушението, доколкото са подкрепени с други доказателства и доколкото при тази хипотеза същите изявления са достатъчни, за да може да се направи изводът за съществуването на нарушение, свързано с определен продукт, спадащ към категорията на разглежданите продукти.
105. Не са допустими според мен доводите, с които жалбоподателят се опитва да докаже, че Първоинстанционният съд неправилно квалифицира като достоверни изявленията на г‑н Verluca, доколкото са свързани с преносните тръби „проект“. Тук става въпрос за доводите, които жалбоподателят извежда от преценката на Първоинстанционния съд на твърдените противоречия между изявленията на г‑н Verluca и документа „ключ за разпределение“, поради това че не са взети предвид изявленията на г‑н Jachia и твърдените противоречия между изявленията на г‑н Verluca и изявлението на г‑н Becher.
106. Нито един изложен от жалбоподателя фактически довод не подкрепя дори в незначителна степен съмнението, че Първоинстанционният съд е допуснал такива грешки при изследване на посочените изявления и документи, които довели до неправилна преценка от негова страна на доказателствената им стойност.
107. С тези доводи жалбоподателят противопоставя преценката на разглежданите изявления и документи, каквато би искал да бъде, с доказателствената стойност, която Първоинстанционният съд признава на тези изявления. От разликата между неговата собствена оценка и тази на Първоинстанционния съд той заключава, че последният направил неправилна преценка на доказателствата и по този начин жалбоподателят се опитва да постигне преразглеждане на фактите във фазата на обжалването, до което би довела допустимостта на тези доводи.
108. Както вече отбелязах в точки 90—93 по-горе, такъв резултат би бил в противоречие с принципа, според който жалбата трябва да се ограничи до контрол на прилагането на правото.
109. Смятам също, че доводът, според който в точка 217 Първоинстанционният съд давал неприемливо обяснение на изявлението на г‑н Verluca и следователно размествал доказателствената тежест, не е допустим.
110. Тук също жалбоподателят сравнява своята преценка с тази на Първоинстанционния съд, за да направи въз основа на това извода, че имало разместване на доказателствената тежест, и въз основа на това да поиска от Съда да пристъпи към преразглеждане на фактите. Такава маневра е недопустима(26) .
111. Не разбирам освен това защо съдържащата се в точка 217 от обжалваното съдебно решение фактическа констатация, уточняваща, че „[…] като прави това твърдение, г‑н Verluca е отговорил на конкретно на въпрос, който се е отнасял до отчета за разговора с JF. […]“, предполагала разместване на доказателствената тежест. Същото важи и за констатацията, според която срещата с JF се е отнасяла само до тръбите OCTG и за заключението, което следва от това, а именно че това изявление на г‑н Verluca е можело да се отнася само до този продукт. В случай че тези констатации и това заключение подкрепят достоверността на изявленията на г‑н Verluca, става въпрос за чиста преценка на фактите от Първоинстанционния съд — преценка, която не може да бъде оспорвана във фазата на обжалването.
112. Ще бъда много кратък и по повод на петия елемент от тази част на разглежданото правно основание. Дори ако е допустим, във всеки случай този довод е неоснователен.
113. Фактът, че в точка 349 Първоинстанционният съд установява, че изявлението на г‑н Verluca не е достатъчно точно по въпроса за датата на преустановяване на нарушението, не засяга по никакъв начин достоверността на съдържанието на тази декларация — достоверност, установена в обжалваното съдебно решение и подкрепена с други доказателства.
114. Струва ми се освен това безспорен изводът, направен въз основа на неточността на датата на преустановяване на нарушението, а именно че в тази насока изявлението на г‑н Verluca е твърде слабо достоверно и следователно не е достатъчно, за да бъде установена тази дата по надлежния ред.
в)	Изявлението на г‑н Becher
115. Изложените от жалбоподателя доводи срещу достоверността на изявлението на г‑н Becher, а по този начин и срещу направената от Първоинстанционния съд преценка на това изявление като потвърждаващо изявленията на г‑н Verluca доказателство, са според мен отчасти недопустими и отчасти неоснователни.
116. Неоснователен е първият довод, изведен от факта, че Първоинстанционният съд, като пропуска да вземе предвид двете резерви, направени от г‑н Becher в неговото изявление, преценява погрешно неговата доказателствена стойност.
117. Липсата на непосредствено познаване от страна на г‑н Becher на твърдяното нарушение сама по себе си прави разбираема резервата „nach meiner Kenntnis“, още повече че той препраща към източниците на неговото „Kenntnis“, а именно предходните отчети, с които се е запознал, когато от него е поискано да се произнесе по представен му документ. Тази резерва, ограничена до специфичния контекст на определена част от неговото изявление, не може да се разглежда като обща резерва, поставяща под съмнение цялото това изявление.
118. Достоверността на тези изявления не е засегната и поради факта, че те се основават на сведения, които са му предоставени от работещите в предприятието, на което е директор. Както Първоинстанционният съд заявява в точка 205 от обжалваното съдебно решение, препращайки към предходната съдебна практика(27), без това да бъде оспорено, дадените от името на едно предприятие отговори притежават по-голяма достоверност, отколкото би могъл да има отговорът, даден от член на неговия персонал.
119. Ето защо не е спекулативен изводът, че когато едно лице, което не познава непосредствено разглежданите обстоятелства, направи като представител на дружество изявление, с което признава съществуването на нарушение, извършено от това дружество, както и от други предприятия, то по необходимост се основава на сведения, предоставени от неговото дружество, и по-конкретно от негови служители, самите те непосредствено запознати с разглежданите практики. С оглед на значителните правни и икономически рискове, до които води такова изявление, би било наистина изключително рисковано то да бъде направено, без лицето да разполага с тази информация.
120. Този довод, дори и да е допу стим, не засяга по никакъв начин доказателствената стойност, която Първоинстанционният съд е придал на изявлението на г‑н Becher.
121. С втория довод жалбоподателят отново дава свое собствено тълкуване на достоверността, а следователно и на доказателствената стойност на изявлението на г‑н Becher, което той съпоставя впоследствие с тълкуването на Първоинстанционния съд и от което заключава, че последният оценява неправилно тази доказателствена сила.
122. Тук трудно може да се види друго, освен прикрит опит Съдът да бъде подтикнат да преразгледа фактите във фазата на обжалването. Този довод следователно трябва да бъде приет за недопустим въз основа на съображенията, изложени в точки 91—93(28) .
123. От съображения за изчерпателност тук добавям, че възраженията по същество, повдигнати с този довод, дори на пръв поглед да изглеждат състоятелни, изобщо не са достатъчни, за да наведат на извода, като начало на доказателство, че Първоинстанционният съд допуснал грешка при оценяването на доказателствената стойност на изявлението на г‑н Becher. Това се отнася както до последиците, с които Първоинстанционният съд свързва твърдяното противоречие между изявлението на г‑н Becher и документа „ключ за разпределение“, така и до следваната от Първоинстанционния съд логика във връзка с последиците от укриването на междуевропейския характер на нарушението върху достоверността на другите елементи от това изявление.
124. Третият довод има за цел да подкрепи становището, основано на обстоятелството, че изводът на Първоинстанционния съд, според който изявлението на г‑н Becher потвърждава това на г‑н Verluca относно преносните тръби „проект“, се основава на непълни и противоречиви мотиви относно това, което жалбоподателят излага, за да обоснове първото и второто правно основание.
125. Доколкото тук се използват отново фактически доводи, посочени този път като съставляващи липса на мотиви, те са явно недопустими.
126. Същото се отнася и до довода, представен като допълнителен и основан на това, че Първоинстанционният съд погрешно придава на изявлението на г‑н Becher доказателствена стойност, различна от тази, която самият Първоинстанционен съд смятал за допустима (точка 220 от обжалваното съдебно решение).
127. По този начин отново се поставя под съмнение преценката на Първоинстанционния съд за въздействието на отричането от г‑н Becher на междуевропейския характер върху достоверността на другите части от изявленията на последния.
128. Въз основа на това правя извода, че тази част от първото правно основание не може да бъде уважена и че следователно не е оборен изводът в точка 333 от обжалваното съдебно решение, а именно че изявленията на г‑н Verluca се отнасят и до преносните тръби „проект“.
г)	Точка „Gruber + Weber“
129. Третата част на първото правно основание е насочена срещу логиката, следвана от Първоинстанционния съд, основана на прилагане по аналогия на точка 214 от решението по дело Gruber + Weber/Комисия(29) и стигаща до извода, че дори жалбоподателите да са успели да събудят известно съмнение в първоинстанционното производство относно продуктите, до които се отнася споразумението, санкционирано с решението, последното не би трябвало да бъде отменяно поради това.
130. От начина, по който е формулирано началото на тази точка, „[…] дори да предположим […], което не беше доказано, […]“, ясно личи, че става въпрос за хипотетични разсъждения, които не добавят нищо към изводите, които Първоинстанционният съд прави в точки 333 и 335.
131. Като се има предвид, че според мен двете първи части на това правно основание, които се отнасят последователно до изводите в точки 333 и 335, не могат да бъдат уважени, третата част, отнасяща се до точка 336, губи смисъл, т.е. дори да бъде уважена, тя не би повлияла на диспозитива на обжалваното съдебно решение.
132. Според постоянната съдебна практика такива оплаквания, направени срещу правните мотиви, изложени само по съображения за изчерпателност, не могат да произведат желания ефект(30) .
133. Ето защо смятам, че третата част на първото правно основание не трябва да бъде разглеждана, тъй като тя не може да произведе желания ефект.
В –	Второто правно основание — прекомерната продължителност на производството
1.	Доводи на жалбоподателя
134. Според жалбоподателя продължителността на производството пред Първоинстанционния съд е била прекомерна — четири години и три месеца. По-конкретно, периодът от две години между края на писмената фаза на производството и решението за откриване на устната фаза на производството, както и шестнадесетте месеца между приключването на устната фаза на производството и обявяването на съдебното решение, били несъразмерни.
135. По този начин Първоинстанционният съд нарушил член 6, параграф 1 от Европейската конвенция за защита правата на човека и на основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“).
136. В сравнение с делото Baustahlgewebe/Комисия(31), по което Съдът на Европейските общности приема, че продължителност от пет години и шест месеца на първоинстанционното производство представлява нарушение на принципа на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ, целящ да гарантира ефективен достъп до съд в разумен срок, настоящото дело, в което участват осем предприятия, от които седем са подали жалби за отмяна, с три езика на производството, било по-малко сложно от делото Baustahlgewebe/Комисия, по което имало единадесет жалби.
137. Във всеки случай периодът от две години между приключването на писмената фаза на производството и откриването на устната фаза на производството по настоящите дела трябва да бъде окачествен като прекомерно дълъг, още повече че за процесуално-организационните действия са били необходими само два месеца.
138. В сравнение със средната продължителност на производствата, образувани пред Първоинстанционния съд по категории сходни дела, разглеждането на настоящото дело има несъразмерна продължителност(32) .
139. Жалбоподателят твърди, че поради продължителността на производството е претърпял финансови щети под формата на допълнителни лихви, дължими поради забавяне на плащането на наложените глоби, и допълнителни разходи за изискуемата банкова гаранция — разходи, които според неговите изчисления възлизат на 827 332 ЕUR.
140. Жалбоподателят смята освен това, че обезщетение в размер на 175 000 ЕUR е подходящо, с оглед на приложеното от Съда намаляване на глобите.
2.	Доводи на Комисията
141. Комисията обръща внимание на факта, че при упражняването на правомощията си за пълен съдебен контрол Съдът може да намали дадена глоба, за да предостави разумно обезщетение за нарушаването на правния принцип за независим съдебен контрол в разумен срок.
142. Ако обаче се приеме хипотетично, че Съдът отмени изцяло наложената глоба, повече не би съществувала основа, от която да може да се приспадне претърпяната от жалбоподателя вреда. Като се вземе предвид, че производството по обжалването в никакъв случай не може да се използва, за да бъде предявен самостоятелен иск за вреди и пропуснати ползи, жалбоподателят би трябвало при това положение да започне производство по реда на член 235 ЕО. Впрочем, както отбелязва Комисията, при такава хипотеза би било неподходящо тя да бъде осъдена да заплати обезщетение, като се отчете обстоятелството, че продължителността на производството не може да ѝ бъде вменена във вина.
143. С оглед на обстоятелствата, а именно броя на страните, встъпването на Надзорния орган на ЕАСТ, броя на езиците на производството, както и обхвата и сложността на преписката, приключила с решението, продължителността на производството не е прекомерна, дори ако се сравни с продължителността на сравнимите производства, образувани пред Първоинстанционния съд през разглеждания период, т.е. между 2000 г. и 2004 г.
144. Освен това Комисията оспорва гледището, според което поради тази твърдяна прекомерна продължителност на производството жалбоподателят понесъл финансови щети:
– жалбоподателят не отчел доходите, получени от размера на глобата, с която той продължил да разполага по време на производството,
– жалбоподателят пропуснал да вземе необходимите мерки, за да ограничи, доколкото е възможно, свързаните с наложената глоба разходи.
145. Накрая, жалбоподателят основавал допълнителното си искане за обезщетение от 175 000 ЕUR, като разумно обезщетение за нарушаването на принципа за подходящия съдебен контрол, на погрешно тълкуване на съответните пасажи от решението по дело Baustahlgewebe/Комисия. От точка 31 от това съдебно решение е видно, че Съдът наистина отчита вредата, претърпяна от жалбоподателя в резултат на плащането на ненужни лихви.
3.	Съображения
146. В решението по дело Baustahlgewebe/Комисия Съдът използва следните критерии, за да обоснове прекомерната продължителност на първоинстанционното производство(33) :
– абсолютната продължителност на производството,
– значението на процеса за заинтересуваните страни,
– броя на жалбите и броя на езиците на производството,
– обема на документите и сложността на повдигнатите правни и фактически въпроси,
– поведението на жалбоподателите и на компетентните органи, които евентуално са допринесли за продължителността на производството,
– пери ода между приключването на писмената фаза на производството и решението за откриване на устната фаза на производството,
– евентуално взетите привременни мерки за организиране на производството и мерките за събиране на доказателствата,
– периода между приключването на устната фаза на производството и обявяването на решението по делото.
147. При съпоставка с делото Baustahlgewebe/Комисия, продължителността на настоящото производство пред първата инстанция е чувствително по-малка, а именно четири години и три месеца, в сравнение с пет години и шест месеца.
148. Когато става въпрос за интереса на жалбоподателя, положението не се различава съществено от това по делото Baustahlgewebe/Комисия. Ако продължителността на производството по никакъв начин не засяга продължаването на съществуването на предприятието на жалбоподателя, тя може да увреди неговите финансови интереси. Тази констатация не се променя по никакъв начин от обстоятелството, че имало различие между мненията на жалбоподателя и на Комисията по повод размера на разходите, до които довела прекомерната продължителност на производството.
149. Броят на подадените жалби (седем) е очевидно по-малък от този по делото Baustahlgewebe/Комисия (единадесет); броят на езиците на производството е еднакъв (три).
150. Едно сравнение на сложността на фактическите и правните въпроси, както и на количеството на документите по преписката, би било рисковано. След като разгледах постановените в първоинстанционното производство решения, изкушавам се все пак да оценя сложността на фактическите и правни въпроси, повдигнати в настоящото дело, като по-голяма от сложността на същите въпроси по делото Baustahlgewebe/Комисия.
151. Почти всички факти, на които се основава решението на Комисията, са оспорени в първоинстанционното производство и следователно е трябвало да бъдат проверени. Доказателствената стойност на изявленията и документите по този въпрос, които са на разположение, е трябвало да бъде оценена.
152. Освен това настоящото производство се характеризира с много разнообразни сложни правни въпроси, като по-специално участието на Надзорния орган на ЕАСТ или статута на офшорните пазари на Общността и на Обединеното кралство. Не всички тези правни въпроси са нови, но отговорът, който следва да им бъде даден в контекста на фактите по настоящото производство, изисква предварителен задълбочен анализ.
153. В преписката по първоинстанционното производство не се съдържат никакви данни жалбоподателят да е предприел някакви действия или да е поискал такива от Първоинстанционния съд, което би могло да допринесе за удължаване на времетраенето на производството.
154. Между приключването на писмената фаза на производството на 1 февруари 2001 г. и откриването на устната фаза на производството на 4 февруари 2003 г. са изминали две години.
155. Първоинстанционният съд приема процесуално-организационни действия на 18 юни, на 11 юли и на 31 юли 2002 г.
156. Между приключването на устната фаза на производството на 21 март 2003 г. и обявяването на съдебното решение на 8 юли 2004 г. са изминали почти петнадесет месеца и половина.
157. От изложените по-горе съображения правя извода, че от гледна точка на обема на работата тези производства като цяло представляват общо взето същия обем работа за Първоинстанционния съд, както и групата дела, към които спада делото Baustahlgewebe/Комисия, но общата продължителност на първоинстанционното производство е значително по-кратка в случая, а именно с една година и три месеца.
158. Според мен не следва да се придава решаващо значение на факта, че е изтекъл период от две години между формалното откриване на устната фаза на производството и приключването на писмената фаза. Разглеждането на обемисти преписки по производството и на писмени доказателства, както и тяхното обобщаване в подробен доклад за заседанието — 135 страници, които е трябвало да бъдат преведени от работния език на Първоинстанционния съд на трите езика на производството —налагат подготвителните действия да започнат, много преди решението за откриване на устната фаза на производството да може да бъде взето.
159. Различните мерки, които Първоинстанционният съд приема, считано от средата на м. юни 2002 г., за да организира производствата, предполагат предварителен анализ на преписките по производството, или поне на някои части от тези преписки.
160. Периодът от шестнадесет месеца между заседанието и обявяването на решението е дълъг, но бих се поколебал да го определя като прекомерно дълъг, като имам предвид обстоятелството, че заседанията са продължили два дни и половина, както и самите решения, чиято дължина и структура отразяват правната и фактическата сложност на тези дела.
161. Към това се добавя още едно изтъкнато от Комисията обстоятелство, което се нуждае от по-задълбочен анализ.
162. По време на периода, през който разглежданите дела са били висящи пред Първоинстанционния съд — от 2000 г. до 2004 г. — натовареността на Първоинстанционния съд се увеличава приблизително два пъти като брой висящи дела, от 520 на 1012. Това увеличение показва, че през този период изискванията към Първоинстанционния съд явно надхвърлят наличните възможности.
163. Успоредно с увеличаването на натрупаната работа на една съдебна инстанция се увеличава средната продължителност на производствата. Статистическите сведения на Първоинстанционния съд отразяват това явление. Средната продължителност на категорията производства, към които спадат делата по правото на конкуренцията, прогресивно се увеличава между 2001 г. и 2005 г. от 30 месеца на повече от 35 месеца(34) .
164. Това явление, което води до намаляване на скоростта на придвижване на делата пред инстанция, чиято натовареност надхвърля възможностите ѝ, произтича от „ефекта на чакалнята“, който се проявява особено след приключване на писмената фаза на производството и след приключване на устната фаза на производството. Именно в тези моменти съдебният състав трябва първо да подготви предходните дела за устната фаза на производството или да ги приключи, като се произнесе с решение, преди да може да се заеме със следващите дела. При тази обстановка обстоятелството, че придвижването на разглежданите дела отнема значително по-малко време, отколкото това на делата, приключили със съдебното решение по дело Baustahlgewebe/Комисия(35), сочи, че Първоинстанционният съд е действал с цялото възможно старание.
165. При тези обстоятелства продължителност от четири години и три месеца за придвижване на тези обемисти и сложни дела не може да бъде окачествена като прекомерно голяма.
166. Предвид гореизложеното, правя извода, че това правно основание не може да бъде уважено.
167. От съображения за изчерпателност подчертавам, че ако заведените дела пред съдебна инстанция на Общността надвишават възможността за поемане на работа на тази инстанция и не е възможно повече да се приемат вътрешни мерки за увеличаване на производителността, без да бъдат нарушени изискванията за качество, които съдебната практика на тази инстанция трябва да продължи да спазва, законодателят на Общността носи отговорност за поддържането на необходимите условия, за да може Съдът на Европейските общности да продължи да изпълнява мисията, която му е възложена от член 220 ЕО.
168. Договорът от Ница(36) потвърждава, че законодателят на Общността признава тази отговорност, тъй като взема различни мерки относно Първоинстанционния съд, за да поддържа неговите възможности пропорционални на това, което се очаква от него. Тук имам предвид по-специално предвидената в член 224 ЕО възможност за назначаване на повече от един съдия от държава-членка и предвидените в член 225 А правомощията на Съвета за създаване на първоинстанционни съдебни състави.
VI – Жалбата на Nippon Steel
А –	Първото правно основание — Първоинстанционният съд допуска грешка при прилагане на правото, като използва неправилен стандарт за доказване, след като е установено, че твърденията на Комисията не съвпадат с търговските интереси на жалбоподателя и следователно са нелогични
1. Релевантните пасажи от обжалваното съдебно решение
169. Това правно основание се отнася до точки 173—188 от обжалваното съдебно решение, в които Първоинстанционният съд при своя анализ на доводите, наведени от японските производители, излага принципите относно доказателствената тежест, както и използвания за това стандарт.
170. Що се отнася до юридическия стандарт, приложим по отношение на доказателството, което трябва да се представи за установяване на нарушение на член 81, параграф 1 EО, Първоинстанционният съд заявява в точки 179 и 180:
„179.	Както с основание припомнят японските жалбоподатели, необходимо е Комисията да представи точни и взаимно подкрепящи се доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че нарушението е извършено (вж. в този смисъл Решение по дело CRAM и Rheinzink/Комисия, точка 57 по-горе, точка 20 и р ешение по дело Pâte de bois II, точка 56 по-горе, точка 127; р ешение по дело SIV и др./Комисия, точка 57 по-горе, точки 193—195, 198—202, 205—210, 220—232, 249—250 и 322—328 и р ешение по дело Volkswagen/Комисия, точка 57 по-горе, точки 43 и 72)“(37) .
„180.	Важно е обаче да се подчертае, че не трябва всяко от представените от Комисията доказателства непременно да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент от нарушението. Достатъчно е съвкупността от сочени от институцията улики, преценени общо, да отговарят на това изискване (вж. в този смисъл р ешение по дело PVC II, точка 61 по-горе, точки 768—778, особено точка 777, потвърдена по съществения въпрос от Съда, в производство по обжалване, в неговото Решение от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, C–238/99 P, C–244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P, Recueil, стp. I‑8375, точки 513—523)“.
171. По-нататък, правното основание е насочено срещу основните елементи, които според Първоинстанционния съд трябва да бъдат доказани, за да може да се приеме съществуването на нарушение по член 81, параграф 1 ЕО. В това отношение жалбоподателят подчертава следните пасажи от точки 181 и 185 от обжалваното съдебно решение:
„181 […] от самия текст на член 81, параграф 1 EО следва, че споразуменията между предприятия са забранени, независимо какви са последиците им, щом като имат антиконкурентен предмет […]“.
„185 […] без значение [е] относно съществуването на нарушението дали сключването на споразумението с антиконкурентна цел, прието от Комисията за установено в член 1 от решението, представлява или не търговски интерес за японските жалбоподатели, ако въз основа на намиращите се в преписката на Комисията доказателства е установено, че те действително са сключили това споразумение“.
2. Доводи на жалбоподателя
172. Жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд допуска грешка, като не прави правилните правни изводи въз основа на факта, че японските производители не са имали никакъв търговски интерес от извършване на твърдяното нарушение. По-конкретно, грешката се изразявала в това, че Първоинстанционният съд не приспособил юридическия стандарт, който трябва да се спазва при доказване на нарушение на член 81, параграф 1 EО, към очевидната липса на икономически интерес. Първоинстанционният съд просто приел, че липсата на икономически интерес няма никакво особено значение, ако може въз основа на намиращите се в преписката на Комисията доказателства да се установи, че спорното споразумение действително е сключено.
173. Обратно, жалбоподателят смята, че:
1) липсата на икономически мотиви за жалбоподателя за сключването на споразумението би трябвало да има за последица изискването на по-убедителни доказателства за съществуването на това споразумение, отколкото когато това не е така;
2) липсата на икономически мотиви би трябвало да повлияе на изводите, които могат да бъдат направени въз основа на двусмислените доказателства, представени от Комисията, относно съществуването на споразумението. Във всеки случай наличието на друго обяснение за спорното поведение на жалбоподателя на пазара не би трябвало да позволи да се направи извод за наличие на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО;
3) липсата на икономически мотиви би трябвало да има последици по отношение на допустимостта като доказателство на изявленията, направени от името на страна, за която се твърди, че участва в нарушението, за обосноваване на тезите на Комисията. Такова доказателство би трябвало да се приеме само ако всички основни аспекти на споразумението (като участниците, продължителността, съответните продукти и естеството на нарушението) са вече установени въз основа на доказателства, независими от изявленията. В тази насока жалбоподателят препраща към точка 91 от решението по дело Enso-Gutzeit/Комисия(38) .
3. Доводи на Комисията
174. Комисията смята, че това правно основание е недопустимо и при всички положения неоснователно.
175. Комисията сочи главно два аргумента срещу допустимостта на това правно основание:
1) правното основание не може да бъде уважено без задълбочено изследване на фактическата преценка на Първоинстанционния съд, на точността и на доказателствената стойност на изявленията, отчетите и другите представени документи (според Комисията този аргумент подкрепя и недопустимостта на второто и третото правно основание);
2) правното основание разширява предмета на жалбата извън рамките на посочените пред първата инстанция правни основания, тъй като по този повод жалбоподателят развива доводи относно липсата на търговски интерес от износа на тръбите OCTG и на преносните тръби „проект“ в Европа по начин, напълно независим от оценката на доказателствената стойност на доказателствата, представени от Комисията.
176. Комисията смятa, че това правно основание не е основателно по следните съображения:
1) Доводите на жалбоподателя се отнасят до последиците, а по-общо и до релевантността на търговските интереси на засегнатите предприятия за установяването на нарушението. В точка 184 от обжалваното решение Първоинстанционният съд в съответствие с утвърдената съдебна практика(39) преценява, че споразуменията, които имат за предмет ограничаване на конкуренцията и са изрично забранени с член 81, параграф 1 EО, не могат да бъдат оправдани чрез анализ на икономическия контекст, доколкото предметът на тези споразумения, представляващ ограничение на конкуренцията, е установен по безспорен начин въз основа на писмените доказателства(40) .
2) Дори без да се отбелязва фактът, че становището на жалбоподателя, според което той нямал никакъв търговски интерес от спорното споразумение, е оспорено в първоинстанционното производство, Първоинстанционният съд, изправен пред преписка, съдържаща преки доказателства за тайното поведение на жалбоподателя, е можел да се задоволи с разглеждане на доказателствата и на тази основа да установи, че забраната на член 81, параграф 1 ЕО е била нарушена.
3) Доводите, които жалбоподателят черпи от решението по дело Enso-Gutzeit/Комисия, посочено по-горе, са погрешни, що се отнася до допустимостта на изявления като доказателства в подкрепа на обвинението. В случая не става въпрос за допустимостта на доказателствата, а за тяхната достоверност при прилагането на принципа на свободната преценка на доказателствата(41) .
4. Съображения
177. Доводите, които Комисията навежда срещу това правно основание, не са убедителни. Въпросът дали Първоинстанционният съд прилага точния юридически стандарт при изследване на посочените в подкрепа на разглежданото нарушение доказателства е типично правен въпрос.
178. Впрочем начинът, по който жалбоподателят представя и обосновава това правно основание, а именно взаимствайки някои доводи от фактическата преценка на Първоинстанционния съд по отношение на представените доказателства, може да създаде впечатлението, че той цели преди всичко преразглеждането на тези доказателства от Съда във фазата на обжалването. Тази несръчност според мен не би трябвало да доведе до недопустимост.
179. Не по-убедителен е доводът, според който жалбоподателят разширява обхвата на изложените в първоинстанционното производство правни основания, като твърди, че Първоинстанционният съд трябвало при преценката си на доказателствата да държи сметка за обстоятелството, че жалбоподателят не е имал никакъв търговски интерес от спорното споразумение. Жалбоподателят несъмнено е трябвало да посочи отделно този довод в първоинстанционното производство, но при прилагане на принципа на свободната преценка на доказателствата именно такива елементи от контекста трябва по принцип да бъдат взети предвид.
180. При преценката на това правно основание по същество ще се огранича до въпроса дали твърдяната липса на търговски интереси от извършване на нарушението на член 81, параграф 1 ЕО, установена в решението на Комисията, би трябвало да накара Първоинстанционния съд да оцени доказателствата по начин, различен от възприетия от него в обжалваното съдебно решение.
181. В тази връзка е уместно да се провери дали логиката, следвана от Първоинстанционния съд в точки 179—188 от обжалваното съдебно решение, може да бъде одобрена, а именно дали е правилно решението да се оценят първо доказателствата, представени от Комисията, и само субсидиарно да се прецени дали съществуването на твърдяното споразумение е съвместимо с положението на съответните пазари.
182. Струва ми се, че подходът на Първоинстанционния съд е ясен и безупречен в светлината на утвърдената съдебна практика.
183. В точка 179 Първоинстанционният съд първо припомня принципа, който произтича от съдебната практика, станала впоследствие обемиста(42), и според който Комисията трябва да събере достатъчно точни и взаимно подкрепящи се доказателства, за да обоснове убеждението, че нарушението е извършено. След това Първоинстанционният съд подчертава в точка 180, като се основава отново на постоянната съдебна практика(43), че е достатъчно съвкупността от посочените от Комисията доказателства да отговаря като цяло на това изискване. В точка 181 Първоинстанционният съд довършва първата част от съжденията си, като припомня постоянната съдебна практика(44), според която от самия текст на член 81, параграф 1 ЕО следва, че споразуменията между предприятия са забранени, независимо какви са последиците им, щом като имат антиконкурентен предмет. В случая Комисията се основава преди всичко на ограничаващия конкуренцията предмет на споразумението, чието съществуване и обхват тя се стреми да докаже въз основа на многобройни писмени доказателства.
184. В точка 182 въз основа на тази първа част от съжденията си Първоинстанционният съд стига до извода, че всички тези елементи потенциално имат важни последици по отношение на първата част от първото правно основание, изведено по същество от липсата на антиконкурентни последици от нарушението, санкционирано в член 1 от решението.
185. Втората част от съжденията на Първоинстанционния съд започва с констатацията, че ако бъдат приети за основателни доводите на жалбоподателя, свързани с липсата на антиконкурентни последици на разглежданото споразумение, сами по себе си те не могат по принцип да доведат до отмяна на член 1 от решението (точка 183)(45) .
186. По-специално, що се отнася до споразуменията, които, подобно на приетото от Комисията за осъществено в настоящия случай споразумение, имат за цел зачитането на националните пазари, в решението си по дело Ciment Първоинстанционният съд вече е приел, че сами по себе си те имат за предмет ограничаване на конкуренцията и попадат в категорията споразумения, изрично забранена с член 81, параграф 1 ЕО, и че този предмет, чието съществуване е било доказано по безспорен начин от писмените доказателства в решението по дело Ciment, не може да бъде оправдан чрез анализ на икономическия контекст, в който се вписва разглежданото антиконкурентно поведение (точка 184).
187. Следователно в това отношение е без значение, що се отнася до съществуването на нарушението, дали сключването на спорното споразумение представлява търговски интерес за жалбоподателите, ако въз основа на доказателствата, намиращи се в преписката на Комисията, бъде установено, че те действително са сключили това споразумение (точка 185).
188. В конкретния случай доводите, основани на това, че жалбоподателите доказват съществуването на обстоятелства, разкриващи в различна светлина установените от Комисията факти и позволяващи по този начин да бъде дадено друго правдоподобно обяснение, са без значение. Съдебната практика, на която се основават тези доводи, се отнася до положение, при което Комисията се основава единствено на поведението на разследваните предприятия на пазара, за да направи извода за съществуването на нарушение(46) (точка 186).
189. В конкретния случай Комисията сочи писмени доказателства в подкрепа на извода си за съществуването на антиконкурентно споразумение. От това следва, че посочената от жалбоподателя съдебна практика би била относима към случая само ако Комисията не беше успяла да установи съществуването на нарушението въз основа на писмените доказателства, които тя сочи. Следователно за жалбоподателя не е достатъчно да представи правдоподобна алтернатива на становището на Комисията, а трябва да обоснове липсата на достатъчно доказателства, приети с цел установяване съществуването на нарушението (точка 187).
190. Следваната от Първоинстанционния съд логика е съобразена изцяло с практиката на Първоинстанционния съд и на Съда на Европейските общности. Доводите на жалбоподателя, основани на това, че съществуването на правдоподобно обяснение на разглежданите поведения, а именно липсата на всякакъв търговски интерес, водели до поставяне на по-строги изи сквания относно доказателствата, които следва да бъдат представени, биха довели до съществени изменения в съдебната практика.
191. Смятам, че няма никаква причина за промяна на съдебната практика. Както Съдът наскоро е приел отново в решението по дело Aalborg Portland и др./Комисия(47) (точки 55—57), по свързаните с конкуренцията дела доказването може да се окаже изключително трудно, като се има предвид, че страните съзнават напълно забраната на антиконкурентните поведения и опасността да им бъдат наложени глоби. Ето защо в повечето случаи съществуването на антиконкурентна практика или споразумение трябва да бъде изведено от определен брой съвпадения и улики, които, разгледани в тяхната цялост, могат при липсата на друго разумно обяснение да представляват доказателство за нарушаване на правилата на конкуренцията.
192. Когато, както в разглеждания случай, Комисията успее да събере голям брой писмени доказателства в подкрепа на твърдяното нарушение, очевидно е, че съдът трябва на първо място да прецени тези доказателства. Само ако те се окажат недостатъчни, ще бъде необходимо да се изследва дали съществуването на това нарушение може да бъде изведено от съвпадения и улики, тясно свързани с поведението на пазара.
193. Жалбоподателят описва положението си чрез метафора, взаимствана от едно решение на House of Lords(48) : по-вероятно е голямо кафяво животно, видяно в Regent’s Park, да е овчарско куче, отколкото лъв, и следователно твърдението, че действително става въпрос за лъв, трябва да бъде доказано по специален начин.
194. Тази метафора не е подходяща в случая, тъй като тук не става въпрос за преценка на две вероятности, едната от които в дадения контекст е по-възможна от другата, а за установяването на една-единствена вероятност въз основа на събраните доказателства.
195. В случай че тези доказателства се окажат достатъчни, за да бъде установено съществуването на нарушението, за което е отправено обвинение, те отговарят на изискването за убедителни доказателства.
196. Иначе казано, ако е установено въз основа на фактически характеристики, че една птица е патица, действително ще става въпрос за патица, е не за врана, дори ако няма вода в околността.
197. Ето защо приемам, че първото правно основание на жалбоподателя не може да бъде уважено.
Б –	Второто правно основание: Първоинстанционният съд допуска грешка при прилагане на правото, като използва неправилeн стандарт за доказване по дело, по което писмените доказателства са двусмислени и при положение че жалбоподателят представя правдоподобно алтернативно обяснение за спорното поведение
В –	Третото правно основание: Първоинстанционният съд допуска грешка при прилагане на правото, като прилага неправилен стандарт за степента на доказването, което трябва да бъде осъществено, за да бъдат потвърдени спорните изявления, които Комисията представя като основни доказателства, но които са слабо достоверни, напълно двусмислени и противоречат на другите доказателства
198. Няма да възпроизвеждам доводите на жалбоподателя в подкрепа на тези две правни основания.
199. С тези две правни основания жалбоподателят като начало твърди, че Първоинстанционният съд прилага неправилен стандарт за доказване, като поставя много ниски изисквания при преценката си на доказателствата, т.е. на изявленията и документите, които Комисията сочи като доказателство за разглежданото нарушение.
200. При разглеждането на първото правно основание вече установих, че възприетият от Първоинстанционния съд метод за преценка на това дали Комисията представя достатъчно доказателства относно съществуването на нарушението е правилен: въз основа на утвърдената съдебна практика Първоинстанционният съд е можел да постъпи по този начин.
201. С тези две правни основания жалбоподателят се опитва въз основа на направената от Първоинстанционния съд преценка на доказателствената стойност на доказателствата да наложи извода, че Първоинстанционният съд приложил много нисък стандарт за доказване.
202. Според мен този опит да бъде подтикнат Съдът да пристъпи към проверка на преценката на фактите, направена от Първоинстанционния съд, не може да бъде приет, като се има предвид, че той излиза извън рамките на обжалването, ограничено до преглед на правните въпроси.
203. Ето защо смятам, че тези две правни основания са явно недопустими.
Г –	Четвъртото правно основание: Първоинстанционният съд допуска грешка при прилагане на правото, като основава на противоречиви и погрешни мотиви становището си, според което изявлението на г‑н Becher от 21 април 1997 г. потвърждава изявленията на г‑н Verluca относно твърдяното нарушение във връзка с преносните тръби „проект“
1.	Доводи на жалбоподателя
204. Жалбоподателят препраща към точка 220 от обжалваното съдебно решение, в която Първоинстанционният съд твърди: „[…] Освен това, доколкото дадено доказателство не е в явно противоречие с изявленията на г‑н Verluca относно съществуването или основното съдържание на споразумението за разпределяне на пазарите, достатъчно е то да установява значимите елементи от споразумението, което той е описал, за да има определена стойност като потвърждаващо доказателство в съвкупността от приетите в подкрепа на обвинението доказателства […]“.
205. При преценката си на значението на изявлението на г‑н Becher от гледна точка на възможността да бъдат потвърдени изявленията на г‑н Verluca Първоинстанционният съд се отклонил от правилото, което самият той е формулирал в точка 220 от обжалваното съдебно решение. Като поддържа, че не съществува никакво споразумение за разпределяне на пазара между европейските производители, г‑н Becher изпада в противоречие с изявленията на г‑н Verluca по един основен въпрос. Първоинстанционният съд очевидно пропуска да разгледа този въпрос, след като твърди в точка 302, че това противоречие засяга достоверността на изявлението на г‑н Becher. Първоинстанционният съд обаче приема, че това изявление потвърждава изявлението на г‑н Verluca във връзка с прилагането на споразумението за разпределяне на пазарите по отношение на преносните тръби „проект“.
206. Всъщност Първоинстанционният съд приема противоречиви доказателства относно изявлението на г‑н Becher, след като според неговия собствен стандарт той вероятно би отхвърлил тези толкова противоречиви изявления, ако те се съдържаха в документи. Първоинстанционният съд следователно създава произволна разлика между изявленията и доказателствата, съдържащи се в документи.
207. Чрез тази произволна разлика Първоинстанционният съд допускал грешка при преценката на доказателствената стойност на изявлението на г‑н Becher. Това изявление следователно не може да бъде използвано, за да потвърди съществуването на споразумение за разпределяне на пазарите относно преносните тръби „проект“.
2.	Доводи на Комисията
208. Комисията отбелязва, че това правно основание не е допустимо, тъй като се отнася само до едно от трите самостоятелни заключения на Първоинстанционния съд (точки 333, 334, 335 и 336), сред които разглежданото нарушение по повод на преносните тръби „проект“.
209. При условията на евентуалност Комисията поддържа, че правното основание е неоснователно, тъй като Първоинстанционният съд е можел по надлежния ред да направи разграничение между изявленията, направени впоследствие по повод на твърдените нарушения и на създадените по време на извършване на нарушението писмени доказателства.
210. Документите, съставени в периода, през който нарушенията са осъществени и преди започване на разследванията, по принцип имат същата доказателствена стойност от гледна точка на всички аспекти, до които се отнасят. На този етап обаче е по-малко вероятно тяхното съдържание да бъде повлияно от тактически съображения с оглед на дадено разследване. Ако съдържанието на такива документи ясно противоречи на направените впоследствие изявления, има разумно основание за съмнение относно достоверността на тези изявления. В този случай не може да се направи извод, че тези доказателства са последователни.
211. Различно е положението на изявленията, които са направени впоследствие, по време на разследванията. Някои факти в тях могат да бъдат признати, а други отречени, тъй като заинтересуваното лице може да предполага по време на разследването на Комисията, че тя вече е уведомена за някои факти и обстоятелства. Обстоятелствата, приети в такова изявление, които уличават и заинтересуваното лице, наистина имат сигурна доказателствена стойност.
212. Становището на жалбоподателя означава да се иска от Съда да установи, че едно изявление, което е уличаващо и за този, който го прави, вече не може да има никаква доказателствена стойност, тъй като е непълно или омаловажено от частично отрицание. Такова твърдение е несъвместимо с неоспореното становище на Първоинстанционния съд, изложено в точки 211 и 297 от обжалваното съдебно решение, където се установява, че насочените срещу интересите на техния автор изявления трябва по принцип да се разглеждат като особено достоверни доказателства.
3.	Съображения
213. От начина, по който е формулирано първото изречение от точка 334(49), „При всяко положение вече е прието, че ако […] изявленията на [г‑н Verluca] сами по себе си бяха достатъчни при това положение, за да докажат други аспекти на спорното решение, […]“, може да се направи изводът, че направеното в точка 333 заключение, което се основава на изявлението на г‑н Becher, за да потвърди изявленията на г‑н Verluca във връзка с преносните тръби „проект“, има субсидиарен характер по отношение на направения в точки 334 и 335 извод, според който изявленията на г‑н Verluca биха били достатъчни, за да докажат, че спорното нарушение се отнася и до тези продукти.
214. Като се отчете обстоятелството, че правните основания на жалбоподателя не са насочени изрично срещу направения в точки 334 и 335 извод, може да се заключи, че това правно основание, дори и да бъде уважено, не би могло да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение и следователно не трябва да бъде разглеждано, тъй като не може да произведе желания ефект(50) .
215. Ето защо го изследвам в подробности само от съображения за изчерпателност.
216. Жалбоподателят всъщност упреква Първоинстанционния съд в това, че използва два различни еталона за оценяване, като придава на доказателствата, съдържащи се в документи и оспорени от изявленията на г‑н Verluca, по-голяма доказателствена стойност от тази, която придава на изявленията, които се отклоняват отчасти от тези изявления.
217. Присъединявам се към становището на Комисията, според което изявленията, направени от името на предприятия по време на процедура по разследване след извършването на нарушението, не могат да се разглеждат по същия начин, от гледна точка на преценката на доказателствата, като писмените документи, изготвени по време на нарушението, преди началото на разследванията.
218. От само себе си се разбира, че лицата, които правят такива изявления, ще се опитат да прикрият фактите, които според тях трябва да останат скрити. Тези изявления следователно често ще изглеждат непълни, а понякога — прикрити. Все пак, доколкото съдържат сведения, уличаващи този, който ги прави, те могат да бъдат определени като достоверни, както Първоинстанционният съд с основание отбелязва в точки 211 и 297 от обжалваното съдебно решение.
219. А fortiori това е така, когато разминаващите се елементи от тези различни изявления са явно самостоятелни по отношение на елементите, с които те се потвърждават или подкрепят взаимно.
220. В конкретния случай изявленията на г‑н Verluca и това на г‑н Becher се разминават относно териториалното приложно поле на нарушението, те съвпадат относно материалното приложно поле на нарушението.
221. Обстоятелството, че с изявлението си г‑н Becher потвърждава, че неговото предприятие е замесено в споразумение за разпределяне на пазари, което се отнася и до преносните тръби „проект“, и че го уличава, е можело следователно да представлява достатъчно основание за Първоинстанционния съд, за да приеме за достоверни тези изявления, доколкото се отнасят до преносните тръби „проект“.
222. Въз основа на изложеното правя извода, че това четвърто правно основание на жалбоподателя, независимо дали може да произведе желания ефект или не, във всеки случай е неоснователно.
VII – Съдебните разноски
223. Въз основа на изложените по-горе съображения правя извода, че жалбите на Sumitomo и на Nippon са изцяло неоснователни.
224. Тъй като Комисията е направила искане жалбоподателите да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски, те следователно трябва да бъдат осъдени в съответствие с член 122, първа алинея от Процедурния правилник на Съда.
VIII – Заключение
225. Въз основа на изложените по-горе мотиви предлагам на Съда:
А – По дело C‑403/04 P:
1. да обяви жалбата за неоснователна;
2. да осъди Sumitomo Metal Industries Ltd да заплати съдебните разноски за производството по обжалването.
Б – По дело C‑405/04 Р:
1. да обяви жалбата за неоснователна;
2 да осъди Nippon Steel Corp. да заплати съдебните разноски за производството по обжалването.
(1) .
(2) –	По-нататък „обжалваното съдебно решение“.
(3) –	ОВ L 140, 2003 г., стр. 1.
(4)
–	Недопустими са правни основания, които всъщност се отнасят до действията или бездействията на институцията. Простото възпроизвеждане на посочените правни основания би означавало, че става въпрос за „обикновена“ жалба. Вж. по-специално Решение от 7 май 1998 г. по дело Somaco/Комисия (C‑401/96 Р, Recueil, стр. I‑2587, точка 49) и Решение от 22 април 1999 г. по дело Kernkraftwerke Lippe-Ems/Комисия (C‑161/97Р, Recueil, стр. I‑2057, точки 76 и 77).
(5)
–	Вж. по-специално Решение от 10 декември 1998 г. по дело Schröder и др./Комисия (C‑221/97 Р, Recueil, стр. I‑8255, точки 35 и 38—42) и Решение от 9 септември 1999 г. по дело Lucaccioni/Комисия (C‑257/98 Р, Recueil, стр. I‑5251, точки 61 и 62).
(6)
–	Решение от 8 юли 1999 г. по дело Hercules Chemicals/Комисия (C‑51/92 Р, Recueil, стр. І‑4235, точка 113).
(7)
–	По исковете в първоинстанционните производства Съдът и Първоинстанционният съд също са били рестриктивни по отношение разширяването на обхвата на един иск чрез общи препращания. Вж. специално Решение от 20 март 2002 г. по дело ABB Asea Brown Boveri/Комисия (T‑31/99, Recueil, стр. II‑1881, точка 113 и цитираната съдебна практика), както и принципите, изброени от Съда в Решение от 14 септември 1999 г. по дело Комисия/Assidomen Kraft Products и др. (C‑310/97 P, Recueil, стр. I‑5365, точки 52—63). Първоинстанционният съд неотдавна е изложил отново тези принципи в Решение от 14 декември 2005 г. по дело Honeywell International/Комисия (T‑209/01, Recueil, стр. ІІ‑5523, точки 53—68).
(8) –	Въпросният пасаж от изявлението на г‑н Becher, преведен на български език, има следното съдържание: „Единственото, което знам за израза „основни правила“, е резултат от предходното поведение на европейските и японските производители (т.е. преди да стана директор на Mannesmann на 1 април 1995 г.). Доколкото ми е известно, въз основа на предходни доклади, отнасящи се до „основните правила“, […]“.
(9)
–	Според жалбоподателите релевантният пасаж от изявлението на г‑н Becher е следният: „В документа на Dalmine, който ми беше представен, изразът „основни правила“ се използва, за да означи дейностите на фабриките за безшевни продукти в Европа. Доколкото ми е известно, използването на този термин е неправилно […]“.
(10)
–	Пасажът от тази точка, който има значение, гласи следното: „В тази насока трябва първо да се отбележи, че противно на това, което твърди Комисията, документът „ключ за разпределение“ се отнася само до безшевните тръби OCTG, а не до преносните тръби […]“.
(11)
–	Решение от 14 май 1998 г. (T‑310/94, Recueil, стр. II‑1043, точка 214).
(12)
–	Решение на Комисията от 3 юни 1997 г., с което е обявена съвместимостта с общия пазар на една концентрация (преписка № IV/M.906 — MANNESMANN/VALLOUREC) въз основа на Регламент (ЕИО) № 4064/89 на Съвета (ОВ С 238, 1997 г., стр. 15).
(13)
–	Решение от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др. (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95—T‑32/95, T‑34/95—T‑39/95, T‑42/95—T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95—T‑65/95, Т‑68/95—T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 и T‑104/95, Recueil, стр. ІІ‑491).
(14)
–	Решение от 14 май 1998 г. (T‑337/94, Recueil, стр. ІІ–1571).
(15)
–	Посочено в бележка под линия 11.
(16)
–	В тази връзка Комисията се позовава на Решение от 17 април 1997 г. по дело Campo Ebro Industrial и др./Съвет (C‑138/95 Р, Recueil, стр. I‑2027, точки 60 и 61).
(17)
–	Посочено по-горе в бележка под линия 14.
(18)
–	Съответният пасаж от точка 278 гласи: „В това отношение е уместно да се отбележи, […] че […] документът „ключ за разпределение“ се отнася единствено до безшевните тръби OCTG, а не до преносните тръби“.
(19)
–	Доколкото е релевантно тук, точки 283 и 284 имат следното съдържание:
„283	[…] Ако противоречието, посочено в точка 281 по-горе, със сигурност намалява доказателствената стойност на документа „ключ за разпределение“, както и в известна степен тази на изявленията на г‑н Verluca, неговото значение е много относително […]. Всъщност дори ако се предположи, че латиноамериканските производители приемат да прилагат един „ключ за разпределение“ на други пазари, различни от европейския пазар, трябва да се отбележи, че преговорите с тези производители по същество са се провалили от европейска гледна точка, така че отрицателната преценка на г‑н Verluca относно техния изход действително отговаря на документа „ключ за разпределение“ по този основен въпрос.
284.	Трябва да се направи изводът, че противоречието между твърденията на г‑н Verluca в едно от тези изявления и документа „ключ за разпределение“, посочено от самата Комисия в съображение 86 от оспорваното решение, не намалява съществено достоверността на тези две доказателства.“
(20)
–	Точка 217 гласи: „Що се отнася до доводите на Sumitomo, основани на посочването в документа „Проверка във Vallourec“ на обстоятелството, че ключът за разпределение се прилага по отношение „само на стандартните продукти“, така че преносните тръби, нестандартни продукти, не са били засегнати от него, важно е да се отбележи, че като прави това твърдение, г‑н Verluca е отговорил конкретно на въпрос, който се е отнасял до отчета за разговора с JF. При прочита на този отчет обаче се установява, че той се отнася единствено до тръбите OCTG, а не до преносните тръби, което позволява да се направи предположение, че обясненията на г‑н Verluca се отнасят единствено до тръбите OCTG.“
(21)
–	Релевантният пасаж от точка  349 е следният: „[…] макар и истинността на това, което твърди г‑н Verluca във връзка с продължителността на нарушението, да не буди съмнение, от неясния характер на неговото указание относно края на това нарушение следва, че изявлението му само по себе си не е достатъчно, за да се установи по удовлетворителен правен начин тази дата.“
(22)
–	Вж. по-специално р ешение от 6 януари 2004 г. по дело BAI и Комисия/Bayer (C‑2/01 P и C‑3/01 P, Recueil, стр. I‑26, точки 47 и 48) и р ешение от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 Р и С‑219/00 Р, Recueil, стр. І‑135, точки 48—51).
(23)
–	Посочени по-горе в точка 34.
(24)
–	Посочено по-горе в бележка под линия 13.
(25)
–	Посочено по-горе в бележка под линия 14.
(26)
–	Вж. Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия (посочено в бележка под линия 22, точка 132).
(27)
–	Решение от 20 март 2002 г. по дело LR AF/Комисия (T‑33/99, Recueil, стр. II‑1705, точка 45).
(28)
–	Генералният адвокат Tizzano следва същата логика в заключението си по дело BAI и Комисия/Bayer (точка 36), посочено по-горе в бележка под линия 22.
(29)
–	Посочено по-горе в бележка под линия 11.
(30)
–	От съдебната практика, станала обширна, препращам към Решение от 18 март 1993 г. по дело Парламент/Frederiksen (C‑35/92 P, Recueil, стр. I‑991, точка 31); р ешение от 16 септември 1997 г. по дело Blackspur DIY и др./Съвет и Комисия (C‑362/95 P, Recueil, стр. I‑4775, точки 18—23) и о пределение от 13 септември 2001 г. по дело Комитет по персонала на ЕЦБ и др./ЕЦБ (C‑476/00 Р, Recueil, стр. I‑6041, точки 34—36).
(31)
–	Решение от 17 декември 1998 г. (C‑185/95 P, Recueil, стр. I‑8417, точки 26—49).
(32) –	Тук жалбоподателят препраща към данните в Годишния доклад — Аналитична таблица за работата на Съда на Европейските общности и на Първоинстанционния съд на Европейските общности (2003), приложение 12.
(33) –	Посочено по-горе в бележка под линия 31, точки 28—45.
(34)
–	Не съм отчел 2000 г., тъй като статистическите сведения, отнасящи се за тази година, са изкривени от много обемистите дела Ciment (посочени по-горе в бележка под линия 13). Обработването на тези дела продължава около пет години. Те приключват с решение от 1265 страници.
(35)
–	Посочено по-горе в бележка под линия 31.
(36)
–	ОВ C 80, 2001, стр. 1.
(37)
– Решение на Съда от 28 март 1984 г. по дело CRAM и Rheinzink/Комисия (29/83 и 38/83, Recueil, стр. 1679); р ешение на Съда от 31 март 1993 г. по дело Ahlström Osakeytiö и др./Комисия (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 и C‑125/85—С-129/85, Recueil, стр. І‑1307, І‑1445, точка 127), както и р ешение на Първоинстанционния съд от 10 март 1992 г. по дело Siv и др./Комисия (T‑68/89, T‑77/89 и T‑78/89, Recueil, стр. ІІ‑1403) и Решение на Първоинстанционния съд от 6 юли 2000 г. по дело Volkswagen/Комисия (T‑62/98, Recueil, стр. II‑2707).
(38)
– Посочено по-горе в бележка под линия 14.
(39)
– В същия контекст Комисията се позовава и на Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 22, точки 55—57).
(40)
– Точка 184 от обжалваното съдебно решение има следното съдържание: „Що се отнася до конкретния случай на споразуменията, които като приетото за установено от Комисията в настоящия случай целят зачитането на вътрешните пазари, Първоинстанционният съд в решението си по дело Сiment, точка 66 по-горе (точки 1085—1088), приема, от една страна, че те имат сами по себе си ограничаващ конкуренцията предмет и спадат към категория споразумения, изрично забранена с член 81 параграф 1 ЕО и, от друга страна, че този предмет, чиято реалност в разглеждания случай е била установена по безспорен начин от писмените доказателства, не може да бъде оправдан чрез анализ на икономическия контекст, в който се вписва антиконкурентното поведение“.
(41) – В тази насока Комисията се позовава на Заключение на генералния адвокат Vesterdorf по дело Rhône-Poulenc/Комисия (Решение на Първоинстанционния съд от 24 октомври 1991 г., T‑1/89, Recueil, стр. II‑867, раздел E, точка 2).
(42)
–	Посочена по-горе в бележка под линия 37.
(43)
–	Посочена вече по-горе в точка 170, в която е възпроизведена точка 180 от обжалваното съдебно решение.
(44)
–	Вж. по-специално р ешение от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni (C‑49/92 Р, Recueil, стр.І ‑4125, точка 123).
(45)
–	В подкрепа на този довод Първоинстанционният съд се позовава на Решение на Съда от 11 януари 1990 г. по дело Sandoz prodotti farmaceutici/Комисия (C‑277/87, Recueil, стр. I‑45) и на Решение на Първоинстанционния съд от 6 април 1995 г. по дело Ferriere Nord/Комисия (T‑143/89, Recueil, стр. II‑917, точка  30).
(46)
–	Тук Първоинстанционният съд се позовава по-конкретно на Решение от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, наричано „PVC II“ (T‑305/94—T‑307/94, T‑313/94—T316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 и T‑335/94, Recueil, стр. II‑931, точки 727 и 728).
(47) –	Посочено по-горе в бележка под линия 22.
(48) –	Secretary of State for the Home Department/Rehman [2001] UKHL47, приложение D.4, точка 5 (Lord Hoffman).
(49)
–	Цитирана в цялост в точка 38 от настоящото заключение.
(50)
–	Вж. съдебната практика, посочена в бележка под линия 30.