62023TJ0551
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (десети състав)
4 юни 2025 година (
*1
)
„Икономическа и парична политика — Пруденциален надзор над кредитните институции — Конкретни надзорни задачи на ЕЦБ — Решение за отнемане на лиценза на кредитна институция — Нарушение на националното законодателство в областта на борбата с изпирането на пари и финансирането на тероризма — Член 83, параграф 2 от Регламент № 468/2014 и член 4, параграф 3 от Регламент (ЕС) № 1024/2013 — Обхват на оценката от страна на ЕЦБ на обстоятелствата, обосноваващи отнемането — Компетентност на компетентните национални органи и ЕЦБ в рамките на единния надзорен механизъм (ЕНМ) — Условия за отнемането — Задължение за мотивиране — Право на добра администрация“
По дело T‑551/23
Baltic International Bank SE, установена в Рига (Латвия), представлявана от M. Supe и V. Supe, avocats,
жалбоподател,
срещу
Европейска централна банка (ЕЦБ), представлявана от E. Yoo, J. Poscia, K. Drēviņa и M. Puidokas, в качеството на представители,
ответник,
ОБЩИЯТ СЪД (десети състав),
състоящ се от: O. Porchia (докладчик), председател, M. Jaeger и P. Nihoul, съдии,
секретар: I. Kurme, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид изложеното в съдебното заседание от 3 декември 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателят Baltic International Bank SE иска да бъде отменено приетото спрямо него решение на Европейската централна банка (ЕЦБ) от 3 юли 2023 г. за отнемане на лиценза на поднадзорна кредитна институция (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Обстоятелствата по спора
2
Жалбоподателят е установена в Латвия по-малко значима кредитна институция под прекия пруденциален надзор на Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Комисия за финансовите и капиталовите пазари, Латвия) (наричана по-нататък „КФКП“), която е част от Latvijas Banka (Банка на Латвия).
3
Тъй като преценява, че от 2012 г. жалбоподателят извършва нарушения на банковите си задължения, КФКП приема няколко решения спрямо него.
4
По-конкретно, на 9 март 2016 г. КФКП приема lēmums № 61 par sankciju piemērošanu AS „Baltic International Bank“ (решение № 61 за налагане на санкции на AS „Baltic International Bank“) (наричано по-нататък „решение № 61“), което не е оспорено от жалбоподателя. На 29 ноември 2019 г. КФКП приема lēmums № 191 par sankciju un pasākumu noteikšanu AS „Baltic International Bank“ (решение № 191 за налагане на санкции и мерки на AS „Baltic International Bank“) (наричано по-нататък „решение № 191“), което жалбоподателят оспорва. На 22 декември 2022 г. КФКП потвърждава това решение с lēmums № 255 par Finanšu un kapitāla tirgus komisijas padomes 29.11.2019. lēmums № 191 atstāšanu par negrozītu (решение № 255 за оставане в сила на [решение № 191]). Жалбоподателят обжалва последното решение пред Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд, Латвия).
5
От друга страна, на 12 декември 2022 г. КФКП приема lēmums № 215 par noregulējuma darbības nepiemērošanu Baltic International Bank SE (решение № 215 за неприлагане на мярка за преструктуриране по отношение на [жалбоподателя]) (наричано по-нататък „решение № 215“) и lēmums № 216 par finanšu pakalpojumu sniegšanas apturēšanu un pilnvarnieku iecelšanu Baltic International Bank SE (решение № 216 за временно преустановяване на предоставянето на финансови услуги и определянето на квестор за [жалбоподателя]) (наричано по-нататък „решение № 216“).
6
На 30 декември 2022 г. КФКП представя на ЕЦБ проект на решение, озаглавено „за отнемане на лиценза на поднадзорна кредитна институция“, по отношение на жалбоподателя (наричано по-нататък „проектът на решение“).
7
На 10 март 2023 г. ЕЦБ приема решение ECB-SSM-2023-LV-1 WHD-2022—0014 за отнемане на лиценза на поднадзорна кредитна институция (наричано по-нататък „първоначалното решение“) във връзка с отнемане на лиценза, издаден на жалбоподателя като кредитна институция.
8
Първоначалното решение се основава на три основания, изведени:
–
първото — от това, че жалбоподателят извършил сериозни нарушения през продължителен период от време и към датата на първоначалното решение все още извършвал сериозни нарушения на основните разпоредби на Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likums (Закон за борба с изпирането на пари, финансирането на тероризма и разпространението на оръжия за масово поразяване) от 13 юни 2019 г. (Latvijas Vēstnesis, 2008 г., бр. 116), които установяват поотделно и заедно основания за отнемане на лиценза,
–
второто — от това, че жалбоподателят нарушил за продължителен период от време задължението си да въведе ефективни системи за вътрешен контрол, предвидено в член 341, параграф 1 от Kredītiestāžu likums (Закон за кредитните институции) от 5 октомври 1995 г. (Latvijas Vēstnesis, 1995 г., бр. 163),
–
третото — от това, че жалбоподателят нарушил задължението си да определи и приложи предпазлива стратегия, предпазливи политики и процедури, позволяващи му да управлява рисковете си, включително своевременно установяване, оценка, анализ и наблюдение на рисковете му, посочени в член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции.
9
С решение от 24 март 2023 г. Ekonomisko lietu tiesa (Търговски съд, Латвия) обявява жалбоподателя в ликвидация.
10
На 6 април 2023 г. жалбоподателят подава искане за преглеждане на първоначалното решение до Административния съвет за преглед на ЕЦБ.
11
На 3 юли 2023 г. Управителният съвет на ЕЦБ заменя първоначалното решение с обжалваното решение, което е с идентично съдържание и влиза в сила в деня след уведомлението за първоначалното решение.
Искания на страните
12
Жалбоподателите иска от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди ЕЦБ да заплати съдебните разноски.
13
ЕЦБ иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като неоснователна,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По допустимостта на жалбата
14
ЕЦБ изразява съмнение относно допустимостта на жалбата, като поставя под въпрос валидността на пълномощното на адвокатите на жалбоподателя. Тя подчертава по-специално, че предишният управителен съвет на жалбоподателя е упълномощил тези адвокати с пълномощно ad litem от 5 септември 2005 г. и споразумение за представителство от 23 март 2023 г., но ликвидаторът на жалбоподателя оттегля, считано от 6 април 2023 г., всички пълномощни, издадени от посочения управителен съвет, като по този начин обезсилва пълномощното, по силата на което адвокатите на жалбоподателя го представляват по настоящото дело.
15
В отговор на процесуално-организационно действие, отправено от Общия съд, на 23 октомври 2024 г. жалбоподателят представя допълнителни документи, сред които писмо от неговия синдик, за да обоснове пълномощното на адвокатите си. Той се позовава и на решение от 5 ноември 2019 г., ЕЦБ и др./Trasta Komercbanka и др. (C‑663/17 P, C‑665/17 P и C‑669/17 P, EU:C:2019:923), за да поддържа, че пълномощните на неговите адвокати не могат да бъдат обявени за недействителни, както постановил Съдът в посоченото решение. Жалбоподателят твърди, че на 23 март 2023 г. неговият предишен управителен съвет е бил оправомощен да сключи споразумение за представителство с адвокатите му. Добавя, че макар впоследствие ликвидаторът му да е оттеглил всички пълномощни, издадени от посочения управителен съвет, това оттегляне не може да се вземе предвид, що се отнася до пълномощните, издадени на адвокатите му по настоящото дело, тъй като съществува риск ликвидаторът да не оспори приетия от КФКП или с нейна подкрепа акт, довел до откриване на производството по ликвидация спрямо него, което противоречало на принципа на ефективна съдебна защита. Действията на ликвидатора можело да накърнят правото на жалбоподателя, в качеството му на частноправно юридическо лице, на справедлив съдебен процес. Жалбоподателят представя същото писмо от своя синдик като официален документ, за да обоснове пълномощните на адвокатите си.
16
В това отношение следва да се припомни, че по силата на член 19 от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим спрямо Общия съд съгласно член 53, първа алинея от този статут, за да могат да предприемат действия пред юрисдикциите на Съюза, юридически лица като жалбоподателя трябва да бъдат представлявани от адвокат, който има право да практикува пред съд на държава членка или на друга държава, страна по Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП) (вж. в този смисъл решение от 8 февруари 2024 г., Pilatus Bank/ЕЦБ, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, т. 35).
17
С оглед на необходимостта юридическите лица да бъдат представлявани от адвокат, който има право да практикува пред съд на държава членка или на друга държава, страна по Споразумението за Европейското икономическо пространство, за да е допустима жалбата, е необходимо да се докаже, че засегнатото лице действително е взело решение да подаде съответната жалба и че адвокатите, които твърдят, че го представляват, действително са упълномощени за тази цел (вж. в този смисъл решение от 8 февруари 2024 г., Pilatus Bank/ЕЦБ, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, т. 57 и цитираната съдебна практика).
18
Именно за да се гарантира, че това е така, член 51, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд изисква адвокатите, представляващи страна, която е частноправно юридическо лице, да представят в секретариата на Общия съд пълномощно от това лице, като в съответствие с параграф 4 от същия член непредставянето му може да доведе до формална недопустимост на исковата молба или жалбата (вж. решение от 8 февруари 2024 г., Pilatus Bank/ЕЦБ, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, т. 58 и цитираната съдебна практика).
19
В случая е безспорно, че предишният управителен съвет на жалбоподателя е бил валидно оправомощен да издаде пълномощното ad litem на 5 септември 2005 г. и да сключи на 23 март 2023 г. споразумението за представителство с адвокатите на жалбоподателя по настоящото дело.
20
В писмото си от 10 октомври 2024 г., изпратено от жалбоподателя на 23 октомври 2024 г. в отговор на процесуално-организационно действие на Общия съд, както и като пълномощно за адвокатите на жалбоподателя, синдикът му поддържа, че оттеглянията на пълномощни, за които е взето решение от ликвидатора и които са публикувани на 11 април 2023 г. и 29 януари 2024 г., не засягат валидността на пълномощните, предоставени от предходния управителен съвет на адвокатите на жалбоподателя по настоящото дело. Синдикът добавя, че адвокатите на жалбоподателя са оправомощени да го представляват въз основа на посочените пълномощни.
21
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че макар че КФКП не е нито автор на обжалваното решение, нито ответник пред Общия съд, тъй като ЕЦБ обединява тези две качества, това не променя факта, че КФКП е участвала в приемането на обжалваното решение, тъй като то е прието по нейно предложение. С оглед на възложената му задача за ликвидация съгласно латвийското право ликвидаторът се намира в положение на конфликт на интереси, тъй като, в резултат от оспорването пред Общия съд на отнемането на лиценза на юридическото лице, представлявано от него, би могло да се окаже, че в разрез с неговата задача е лишил изцяло производството по ликвидация на това лице от правно основание (вж. в този смисъл решение от 5 ноември 2019 г., ЕЦБ и др./Trasta Komercbanka и др., C‑663/17 P, C‑665/17 P и C‑669/17 P, EU:C:2019:923, т. 74).
22
Следователно, що се отнася до представителството на адвокатите на жалбоподателя по настоящото дело, не може да се вземе предвид оттеглянето на пълномощните им, за което е взето решение от ликвидатора, тъй като това би нарушило правото на жалбоподателя на ефективна съдебна защита, закрепено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) (вж. в този смисъл решение от 5 ноември 2019 г., ЕЦБ и др./Trasta Komercbanka и др., C‑663/17 P, C‑665/17 P и C‑669/17 P, EU:C:2019:923, т. 78).
23
При тези условия следва да се приеме, че адвокатите на жалбоподателя са надлежно упълномощени да го представляват.
24
Важно е да се добави, че синдикът не оспорва пълномощните, които първоначално са били издадени на адвокатите на жалбоподателя.
25
Освен това ЕЦБ не оспорва пълномощното, което жалбоподателят е представил последно като официален документ.
26
Поради тези причини жалбата е допустима.
По допустимостта на документите, представени от жалбоподателя на 2 декември 2024 г.
27
С акт, подаден в секретариата на Общия съд на 2 декември 2024 г., жалбоподателят прави нови доказателствени искания от 21 юли 2023 г., както и от 5 и 6 септември 2023 г., следователно първото е направено преди подаването на жалбата, а останалите — преди подаването на репликата. В съдебното заседание ЕЦБ изразява съмнения относно допустимостта на тези документи.
28
Следва да се припомни, че според член 85, параграф 3 от Процедурния правилник по изключение главните страни могат да представят доказателства и да правят доказателствени искания преди приключване на устната фаза на производството или преди решението на Общия съд да се произнесе, без да провежда устна фаза на производството, при условие че късното им представяне и поискване бъде мотивирано.
29
В това отношение жалбоподателят е поканен в съдебното заседание да реагира на евентуалната недопустимост на представените документи и да изложи причините, поради които предоставянето на тези документи е могло да бъде направено едва в навечерието на съдебното заседание. Той само посочва, че тези документи са му били предадени от ликвидатора, без да посочи на коя дата се е състояло това предаване, нито да обясни защо му е било невъзможно да получи от ликвидатора предоставянето на посочените документи по-рано.
30
При тези условия документите, представени на 2 декември 2024 г., следва да се обявят за недопустими.
По същество
31
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква четири основания. Първото основание е изведено от грешка в преценката на ЕЦБ, доколкото тя не взела предвид факта, че КФКП не е изпълнила задължението си да приеме на национално равнище подзаконови актове за определяне на критериите, приложими за сериозните нарушения на подзаконовите актове в областта на борбата с изпирането на пари, финансирането на тероризма и разпространението на оръжия за масово поразяване (наричана по-нататък „БИП/БФТ“). Второто основание по същество е изведено от нарушение от страна на ЕЦБ на задължението ѝ да извърши собствена проверка и да не се ограничава до възпроизвеждане на преценката на КФКП. Третото основание по същество е изведено от нарушение на задължението за мотивиране във връзка с второто и третото основание за отнемане на лиценза, както и от грешки, допуснати от ЕЦБ във връзка със същите основания. Четвъртото основание е изведено от нарушение на правото на добра администрация, което включва правото на изслушване и правото на достъп до преписката.
32
Общият съд ще анализира заедно първото и второто основание, а след това последователно третото и четвъртото основание.
По първото и второто основание
33
В рамките на първото и второто основание жалбоподателят оспорва преценката, направена от ЕЦБ за това спазил ли е правната уредба в областта на БИП/БФТ. По същество жалбоподателят поддържа, че самата ЕЦБ не е извършила преценката, която е била длъжна да направи, а я е основала на решения, взети от КФКП, които са спорни, както и на предварителни актове, приети в хода на националното административно производство, които той не е могъл да оспори пред националния съд.
34
В рамките на първото основание жалбоподателят смята, че ЕЦБ е допуснала грешка в преценката, като не е взела предвид факта, че КФКП не е спазила задължението, предвидено в член 196, параграф 4 от Закона за кредитните институции, да приеме на национално равнище актове за определяне на критериите, приложими за сериозните нарушения в областта на БИП/БФТ.
35
ЕЦБ нарушила задължението, предвидено в член 83, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 468/2014 на тази банка от 16 април 2014 година за създаване на рамката за сътрудничество в единния надзорен механизъм между Европейската централна банка и националните компетентни органи и с определените на национално равнище органи (наричан по-нататък „Рамковият регламент за ЕНМ“) (ОВ L 141, 2014 г., стр. 1), при приемането на решение за отнемане на лиценза да направи собствена оценка на обстоятелствата, обосноваващи отнемането.
36
Жалбоподателят смята, че обжалваното решение се основава на оценката на КФКП, съдържаща се в проекта на решение, както и на представените от този орган документи, което в съответствие с член 83, параграф 2 от Рамковия регламент за ЕНМ не било достатъчно.
37
Жалбоподателят припомня разпоредбите на член 4, параграф 3 от Регламент (ЕС) № 1024/2013 на Съвета от 15 октомври 2013 година за възлагане на Европейската централна банка на конкретни задачи относно политиките, свързани с пруденциалния надзор над кредитните институции (ОВ L 287, 2013 г., стр. 63, наричан по-нататък „Основният регламент за ЕНМ“), на член 83, параграф 2 от Рамковия регламент за ЕНМ, на член 18, буква е) и на член 67, параграф 1, буква о) от Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО (ОВ L 176, 2013 г., стр. 338), както и на член 27, параграф 1, точка 8 и на член 196, параграфи 3 и 4 от Закона за кредитните институции.
38
В светлината на посочените по-горе разпоредби ЕЦБ трябвало да приложи Закона за кредитните институции и да констатира, че националните подзаконови актове, определящи критериите, приложими за сериозните нарушения в областта на БИП/БФТ, не са приети.
39
Жалбоподателят добавя, че не може да се изключи, че ако посочените в точка 38 по-горе национални актове са били приети, приложимите към сериозните нарушения критерии са щели да бъдат различни от съдържащите се в доклада от 31 май 2022 г., изготвен в рамките на единния надзорен механизъм (ЕНМ) от Европейския банков орган (ЕБО), Европейския орган за ценни книжа и пазари (ЕОЦКП) и Европейския орган за застраховане и професионално пенсионно осигуряване (ЕОЗППО). Този доклад нямал задължителна правна сила и не можел да замести подзаконовите актове, които трябвало да бъдат приети. Същото се отнасяло и за препоръките на КФКП.
40
КФКП трябвало да посочи критериите, позволяващи да се приеме, че извършените от жалбоподателя нарушения са сериозни, а ЕЦБ трябвало да констатира, че в решенията на КФКП липсва един елемент, а именно мотивите за сериозността им.
41
Неприемането в предвидените срокове на съответните подзаконови актове накърнявало и принципа на правна сигурност, тъй като жалбоподателят имал право да узнае предварително критериите, използвани за квалифициране на нарушенията като сериозни, в които нарушения е обвинен.
42
От друга страна, ЕЦБ се позовала на погрешно правно основание. Жалбоподателят посочва, че липсата на критерии е призната от законодателя за съществена празнота, доколкото в точка 84 от преходните разпоредби на Закона за кредитните институции е предвидил, че КФКП трябва да определи посочените критерии преди 1 август 2019 г., като приеме съгласно латвийския закон подзаконови актове със същата сила като декретите на министерски съвет. Жалбоподателят уточнява обаче, че тези актове не са били приети.
43
Жалбоподателят добавя, че ЕЦБ е длъжна да прилага не само разпоредбите на правото на Съюза, но и, когато то се състои от директиви, националното право, транспониращо тези директиви. В случая обаче Директива 2013/36 била транспонирана в латвийското право със Закона за кредитните институции, който ЕЦБ следвало да приложи. Впрочем ЕЦБ потвърдила, че трябва да провери дали са изпълнени условията, предвидени в националното право във връзка с член 18, буква е) и член 67, параграф 1, буква о) от Директива 2013/36. Следователно тя трябвало да установи релевантните факти и да реши дали с тях може да се докаже, че жалбоподателят е отговорен за сериозно нарушение по смисъла на националното право.
44
В този контекст, макар в приложение на Закона за кредитните институции ЕЦБ да е констатирала, че КФКП не е приела подзаконови актове в областта на БИП/БФТ, тя не е трябвало да основава обжалваното решение на констатациите на КФКП, която не е изпълнила полагащото ѝ се задължение.
45
Жалбоподателят уточнява, че решение № 61, на което се основава обжалваното решение, е прието преди приемането на подзаконовия акт, който следва да определи критериите за сериозност в областта на БИП/БФТ съгласно член 196, параграф 4 от Закона за кредитните институции. КФКП основала решението си на вътрешен подзаконов акт, въпреки че това не било разрешено от член 67, параграф 6 от Administratīvā procesa likums (Закон за административното производство) (Latvijas Vēstnesis, 2001 г., бр. 164). Освен това към датата на приемане на решение № 191 подзаконовите актове, определящи критериите за сериозност, също не били приети.
46
Що се отнася до второто основание, разделено на три части, жалбоподателят поддържа, що се отнася до първата част, че ЕЦБ е нарушила задължението си за полагане на дължима грижа, като не е проверила нарушенията, в които е обвинен в решение № 191, което е оспорено на национално равнище. Тъй като решение № 191 не било окончателно към датата на обжалваното решение, ЕЦБ трябвало да преразгледа свързаните с него факти. В репликата си жалбоподателят уточнява, че с решение на Окръжния административен съд от 5 септември 2023 г. образуваното срещу решение № 191 производство е приключило след подаването на искането за оттегляне, подадено от неговия ликвидатор на 24 юли 2023 г.
47
С втората част от второто основание жалбоподателят поддържа, че ЕЦБ не е разгледала внимателно и безпристрастно фактите относно разследванията, на които се позовава в точка 11 от приложението към обжалваното решение. Жалбоподателят припомня латвийските правила в областта на разследването и наказателното производство, както и факта, че на никой от неговите служители, членове на управителния съвет и акционери не е предоставен статут на заподозрян или обвиняем. Като се позовала на висящо наказателно производство в обжалваното решение, ЕЦБ нарушила член 48, параграф 1 от Хартата, който предвижда, че всяко обвинено лице се счита за невинно. Според жалбоподателя ЕЦБ не е можела да използва информацията за започването на наказателно преследване като основание за обжалваното решение.
48
С третата част от второто основание жалбоподателят оспорва правната стойност на документите, на които се основава обжалваното решение, а именно докладите от проверки и решения № 61 и № 191. Според жалбоподателя ЕЦБ е трябвало да упражни контрол за законосъобразност върху проекта на решение, което съдържа съществени пороци, опорочаващи законосъобразността на обжалваното решение.
49
Що се отнася, на първо място, до докладите от проверки, жалбоподателят поддържа, че това са „междинни решения“, които не могат да бъдат оспорени в националната правна система. Ставало въпрос за обикновени писма, които изразяват гледната точка на КФКП, без да бъдат окончателни решения. В този контекст обжалваното решение не можело да се основава на информация, предоставена в тези доклади.
50
Жалбоподателят уточнява, че що се отнася до доклада от проверки от 2012 г. и осъществените през 2014 г. и 2015 г. проверки, ЕЦБ се е основала на нарушения на закона в областта на БИП/БФТ, които КФКП не била квалифицирала като такива.
51
Жалбоподателят посочва също, че докладите от проверките от 2018 г. и от 2019 г. са обжалвани с решение № 191 и че не е трябвало да бъдат споменати в обжалваното решение. Информацията, съдържаща се в доклада от проверката от 2018 г., не можела да послужи за основа на обжалваното решение. Същото се отнасяло и за сведенията, събрани в рамките на производството, образувано на 13 декември 2021 г., за които не е взето окончателно решение.
52
На второ място, що се отнася до решения № 61 и № 191, жалбоподателят поддържа, че първото е акт, станал окончателен, който той не е оспорил, и че е изпълнил всички задължения, произтичащи от този акт. Що се отнася до решение № 191, отхвърлянето от националния съд на подаденото от жалбоподателя искане за временна защита срещу това решение не можело да предопредели преценката на въпросното решение по същество.
53
Що се отнася, на трето място, до писмата на КФКП относно действията на жалбоподателя, те нямали характер на окончателно решение.
54
Жалбоподателят добавя, че ЕЦБ е нарушила принципа на презумпцията за невиновност, като се е позовала на две решения на КФКП, едното от които, решение № 191, е било оспорено, както и на доклада от проверката от 2018 г., който е междинно решение. Според него спорът относно решенията на КФКП е аналогичен на този за решенията на национален орган за защита на конкуренцията, с които се налага глоба и за които се прилагат всички процесуални гаранции за правото на справедлив съдебен процес. Вината на лице, обвинено в извършването на нарушение, можела да се счита за окончателно установена едва когато решението, с което се установява това нарушение, е станало окончателно. По отношение на жалбоподателя обаче не съществувало съдебно решение, придобило сила на пресъдено нещо, с което той е обявен за отговорен за сериозни нарушения. ЕЦБ трябвало да провери дали документите, на които се е позовала, са окончателни. Тя е трябвало да разгледа основателността на решение № 191 или да не се позовава на него, тъй като то е било оспорено. Жалбоподателят добавя, че решение № 255 също е обжалвано по съдебен ред.
55
Неколкократното препращане към мотивите на решение № 191 било погрешно, тъй като нито един от докладите от проверките, включително докладът от проверката от 2018 г., не съдържал твърдените констатации, на които обжалваното решение възнамерява да се позове.
56
ЕЦБ оспорва доводите на жалбоподателя.
57
В това отношение следва да се отбележи, че според член 18, буква е) от Директива 2013/36 компетентните органи могат да отнемат лиценз, издаден на кредитна институция, ако тя извърши едно от нарушенията, посочени в член 67, параграф 1 от същата директива. Според член 67, параграф 1, буква о) от посочената директива това важи по-специално, когато е установено, че дадена институция е отговорна за сериозно нарушение на националните разпоредби, приети по силата на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм (ОВ L 309, 2005 г., стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 214). Последната директива е отменена и заменена с Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и Директива 2006/70/ЕО на Комисията (ОВ L 141, 2015 г., стр. 73).
58
Що се отнася до отнемането на лиценза на кредитна институция, според член 83, параграф 2 от Рамковия регламент за ЕНМ „[в] процеса на приемане на своето решение ЕЦБ взема предвид всяко от следните: а) оценката си на обстоятелствата, обосноваващи отнемането; б) когато е приложимо, проекта на решение за отнемане на НКО; в) консултацията със съответния [компетентен национален орган] […]; г) становищата, представени от кредитната институция по член 81, параграф 2 и член 82, параграф 3 [от Рамковия регламент]“.
59
Член 4, параграф 3 от Основния регламент за ЕНМ предвижда, че „[з]а изпълнението на задачите, които са ѝ възложени по силата на настоящия регламент, и с цел да гарантира високи стандарти на надзор, ЕЦБ прилага цялото приложимо право на Съюза, а когато то се състои от директиви — националното законодателство за транспониране на тези директиви“. Същата разпоредба предвижда, че „[к]огато приложимото право на Съюза се състои от регламенти и когато понастоящем тези регламенти изрично предвиждат възможност за избор от страна на държавите членки, ЕЦБ прилага и националното законодателство, с което се упражнява този избор“.
60
От член 4, параграф 3 от Основния регламент за ЕНМ следва, че ЕЦБ трябва да прилага националното право, когато то транспонира релевантните директиви (вж. в този смисъл решение от 7 септември 2023 г., Versobank/ЕЦБ, C‑803/21 P, непубликувано, EU:C:2023:630, т. 102).
61
Важно e да се допълни, че обжалваното решение е акт относно пруденциалния надзор над кредитна институция, приет от ЕЦБ, която разполага с широка свобода на преценка в това отношение, при положение че, както се посочва в съображение 55 от Основния регламент за ЕНМ, възлагането на надзорни задачи предполага значителна отговорност за ЕЦБ за запазване на финансовата стабилност в рамките на Съюза и за използване на надзорните правомощия по най-ефективния и пропорционален начин (вж. по аналогия решение от 8 май 2019 г., Landeskreditbank Baden-Württemberg/ЕЦБ, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, т. 86).
62
Широката свобода на преценка на ЕЦБ произтича и от факта, че обжалваното решение предполага преценка на сложни икономически и финансови факти и обстоятелства (вж. в този смисъл и по аналогия решения от 10 ноември 2022 г., Комисия/Valencia Club de Fútbol, C‑211/20 P, EU:C:2022:862, т. 34, и от 22 юни 2023 г., Германия и Естония/Pharma Mar и Комисия, C‑6/21 P и C‑16/21 P, EU:C:2023:502, т. 52).
63
При тези условия съдебният контрол, който съдът на Съюза трябва да упражни относно правилността на мотивите на решение като обжалваното, не следва да води до замяна на преценката на ЕЦБ с преценката на съда, а цели да се провери дали това решение не почива на неточни фактически констатации и дали не е опорочено поради грешка при прилагане на правото, поради явна грешка в преценката или злоупотреба с власт (вж. в този смисъл и по аналогия решения от 2 септември 2021 г., EPSU/Комисия, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, т. 96, и от 4 май 2023 г., ЕЦБ/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, т. 55).
64
Съдът на Съюза трябва по-специално не само да провери фактическата достоверност на посочените доказателства, тяхната надеждност и непротиворечивост, но също и дали тези доказателства съдържат всички релевантни данни, които трябва да бъдат взети предвид, за да се прецени дадена сложна ситуация, както и дали могат да подкрепят направените въз основа на тях изводи (решение от 4 май 2023 г., ЕЦБ/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, т. 56).
65
При тези условия следва да се провери преценката на ЕЦБ относно първото основание за отнемане на лиценза.
66
Според първото основание за отнемане на лиценза, изложено в точка 4 от обжалваното решение, ЕЦБ приема, че от 2012 г. жалбоподателят многократно и непрекъснато е нарушавал редица правни изисквания в областта на БИП/БФТ, които се отнасят до системата за вътрешен контрол (т. 4.2.1 от обжалваното решение), мерките за бдителност по отношение на клиентите (т. 4.2.2 от обжалваното решение) и докладването на съмнителните сделки пред звеното за финансово разузнаване на КФКП.
67
В точка 4 от обжалваното решение и в приложението към него ЕЦБ излага мотивите, които според нея установяват допуснатите от жалбоподателя сериозни нарушения в областта на БИП/БФТ.
68
В това отношение в началото следва да се отбележи, че обжалваното решение не се ограничава до възпроизвеждане на позицията на КФКП, съдържаща се в проекта на решение.
69
Всъщност от обжалваното решение става ясно, че ЕЦБ е извършила собствена преценка въз основа на редица сведения, които произтичат от редица решения, взети от КФКП, но и от други документи, изготвени на национално равнище, сред които доклади от проверки и надзорни дейности.
70
В обжалваното решение ЕЦБ се основава на съображенията, съдържащи се по-специално в решения № 61 и № 191, но и в докладите от проверки на място през 2012 г., 2014 г., 2018 г. и 2021 г., целевите доклади от проверки на място през 2013 г., 2015 г., 2019 г. и 2020 г., както и целевите доклади от проверки извън обекта през 2015 г. и надзорните дейности извън обекта през 2022 г.
71
Следва да се отбележи, че ЕЦБ правилно е могла да вземе предвид решения № 61 и № 191, както и другите документи, посочени в точка 70 по-горе, в които са описани извършените от жалбоподателя нарушения. Фактът, че тези документи са изготвени от КФКП, не може да попречи на ЕЦБ нито да ги вземе предвид, нито да направи — въз основа на съдържащите се в тях сведения — собствената си преценка, на която се основава решението за отнемане на лиценза.
72
В това отношение е постановено по-специално, че ЕЦБ разполага с компетентност да отнеме лиценз въз основа на установените от компетентните национални органи (наричани по-нататък „КНО“) нарушения (вж. по аналогия решение от 12 септември 2024 г., Anglo Austrian AAB/ЕЦБ и Far-East, C‑579/22 P, EU:C:2024:731, т. 47).
73
Що се отнася до решения № 61 и № 191, следва да се добави, на първо място, че първото от тези решения не е оспорено от жалбоподателя. Следователно посоченото решение е окончателно и противопоставимо на жалбоподателя към датата на приемане на обжалваното решение.
74
Що се отнася до твърдяното от жалбоподателя обстоятелство, че КНО все още не е приел подзаконовите актове, определящи критериите, които позволяват да се приеме, че извършените от него нарушения в областта на БИП/БФТ са сериозни, от писмените изявления на страните и от отговорите, които те дават в съдебното заседание, става ясно, че в резултат на изменението на член 196 от Закона за кредитните институции, към който по-специално е добавен параграф 4, задължението на КФКП да приеме разпоредбите, определящи критериите, които се прилагат за сериозните нарушения на разпоредбите в областта на БИП/БФТ, влиза в сила едва през 2019 г.
75
Така горепосоченото задължение не е било в сила към датата на приемане на решение № 61, което обхваща периода 2012—2016 г. Важно е да се отбележи, че макар, както поддържа жалбоподателят, решение № 61 да е прието, що се отнася до определянето на сериозните нарушения, въз основа на вътрешен за КФКП акт, който не бил публично оповестен към момента на това приемане, безспорно е, че жалбоподателят не е оспорил това решение, така че при всички положения ЕЦБ е имала пълно право да го вземе предвид.
76
От друга страна, от отговора на ЕЦБ на поставен от Общия съд въпрос става ясно, че само съобразяването на решение № 61, без решение № 191, в случая е можело да позволи отнемането на лиценза.
77
В това отношение следва да се отбележи, че като се имат предвид значението на пруденциалните правила, служещи за борба с изпирането на пари и финансирането на тероризма, а също и особената отговорност на кредитните институции в това отношение и необходимостта най-бързо да се прилагат последиците от извършването на нарушения на тези правила, за да има основание за отнемане на лиценза на кредитната институция, е достатъчно да има национален административен акт, в който се установява, че тя е отговорна за сериозни нарушения на националните разпоредби, приети съгласно Директива 2005/60 (понастоящем Директива 2015/849) (вж. в този смисъл решение от 22 юни 2022 г., Anglo Austrian AAB и Belegging-MaatschappijFar-East/ЕЦБ, T‑797/19, EU:T:2022:389, т. 50).
78
Впрочем, макар жалбоподателят да поддържа пред Общия съд, че е спазил задълженията, произтичащи от решение № 61, следва да се припомни, че позицията, според която някои констатирани нарушения били отстранени и вече не може да са основание за отнемане на лиценза, би застрашила целта за защита на банковата система на Съюза. Всъщност тя би могла да даде възможност на кредитните институции, които са извършили сериозни нарушения, да продължат да извършват дейността си, докато компетентните органи не докажат, че те са извършили нови нарушения (вж. по аналогия решение от 22 юни 2022 г., Anglo Austrian AAB и Belegging-MaatschappijFar-East/ЕЦБ, T‑797/19, EU:T:2022:389, т. 61).
79
На второ място, решение № 191 е прието през 2019 г. на дата, на която според жалбоподателя все още не са били приети подзаконовите разпоредби за определяне на критериите, които се прилагат по отношение на сериозните нарушения на разпоредбите в областта на БИП/БФТ.
80
В това отношение следва да се отбележи, че макар решение № 191 да е било предмет на производство по обжалване на национално равнище, съгласно член 80 от латвийския Закон за БИП/БФТ жалбата срещу такова решение автоматично води до спиране на действието само на частта относно наложената глоба, без да засяга останалата част от решението. Следователно ЕЦБ е имала право да вземе предвид констатациите, направени в решение № 191.
81
Що се отнася до довода, изведен от нарушение на принципа на правна сигурност, дори да се приеме за установена хипотезата, че неприемането на подзаконовите актове в определените срокове се отнася до решение № 191, следва да се отбележи, че този довод евентуално е можел да бъде изтъкнат в рамките на жалбата, подадена срещу посоченото решение на национално равнище. Що се отнася обаче до процедурата по отнемане на лиценза, ЕЦБ е разполагала с решение, чието действие не е било спряно, с изключение на частта относно глобата, както вече бе посочено в точка 80 по-горе.
82
На трето място, що се отнася до довода, че ЕЦБ е трябвало да констатира, че при липсата на приети национални подзаконови актове, определящи критериите за сериозност на нарушенията в областта на БИП/БФТ, установените от КФКП нарушения, отнасящи се до тази област, не могат да бъдат взети предвид, следва да се припомни, че според Съда, макар държавите членки да запазват компетентността си за прилагането на такива разпоредби, както изрично предвижда съображение 28 от Основния регламент за ЕНМ, ЕЦБ разполага с изключителна компетентност да отнема лиценза на всички кредитни институции, независимо от тяхната значимост, по-специално когато оттеглянето е мотивирано от предвиденото в член 67, параграф 1, буква о) от Директива 2013/36, към който препраща член 18 от тази директива, при положение че член 14, параграф 5 от Основния регламент за ЕНМ определя като условие за отнемане на лиценза наличието на едно или повече основания за отнемане съгласно член 18 от посочената директива (вж. в този смисъл решение от 7 септември 2023 г., Versobank/ЕЦБ, C‑803/21 P, непубликувано, EU:C:2023:630, т. 141).
83
В това отношение Общият съд е постановил, че ЕНМ централизира пруденциалните функции на равнище ЕЦБ, като същевременно предвижда децентрализирано изпълнение от КНО на участващите държави членки под надзора на ЕЦБ, с която те си сътрудничат и която подпомагат. Така в рамките на ЕНМ, от една страна, ЕЦБ упражнява някои изключителни компетенции, а именно „пряк“ пруденциален надзор на значимите кредитни институции и компетенциите, предоставени ѝ с член 4 от Основния регламент за ЕНМ по отношение на всички институции, независимо от техния размер. От друга страна, пруденциалният надзор над по-малките институции се упражнява децентрализирано от КНО и в крайна сметка е регулиран и контролиран от ЕЦБ, чиято задача е да следи за доброто функциониране и ефективността на системата за пруденциален надзор, както и за последователното и еднакво прилагане на пруденциалните правила във всички участващи държави членки. ЕЦБ упражнява по отношение на по-малко значимите институции „непряк“ надзор, в рамките на който тези КНО предоставят сътрудничество и съдействие на ЕЦБ. Освен това същите КНО остават компетентни по въпросите, които не са уредени от Основния регламент за ЕНМ, а именно защитата на потребителите, пазарите на финансови инструменти, БИП/БФТ, борбата срещу корупцията (решение от 6 октомври 2021 г., Ukrselhosprom PCF и Versobank/ЕЦБ, T‑351/18 и T‑584/18, EU:T:2021:669, т. 131).
84
При тези условия КНО, в случая КФКП, трябва да установят действията, съставляващи нарушенията на законодателството в областта на БИП/БФТ, като от своя страна ЕЦБ извършва правната преценка, определяща дали тези факти и установените нарушения в основата на проекта на решение обосновават отнемане на лиценза, както и преценката на пропорционалността (вж. по аналогия решение от 6 октомври 2021 г., Ukrselhosprom PCF и Versobank/ЕЦБ, T‑351/18 и T‑584/18, EU:T:2021:669, т. 197).
85
Освен това следва да се отбележи, че жалбоподателят не е обяснил по какъв начин липсата на критерии, които да определят сериозността на нарушенията в областта на БИП/БФТ, е трябвало да доведе до извод, различен от този, до който е стигнала КФКП относно действията му в тази област. Жалбоподателят не обяснява и как така критериите, които е трябвало да бъдат приети, били различни от съдържащите се в доклада от 31 май 2022 г., изготвен в рамките на ЕНМ от ЕБО, ЕОЦКП и ЕОЗППО (вж. т. 39 по-горе). Жалбоподателят само поддържа, че неправилно са квалифицирани като нарушения недостатъците, посочени в изготвените от КФКП доклади от проверки на място.
86
На четвърто място, що се отнася до довода във връзка с решение № 191, че нито един от докладите от проверките, включително този от 2018 г., не съдържал твърдените констатации, на които възнамерява да се позове обжалваното решение, следва да се припомни, както вече бе посочено по същество в точка 72 по-горе, че ЕЦБ не е била длъжна да провери всички констатации, направени от КФКП, и е имала пълно право да направи своя преценка във връзка с отнемането на лиценза, по-специално въз основа на нарушенията, установени в решение № 191.
87
Накрая, що се отнася до преценките, които поставяли под въпрос презумпцията за невиновност на жалбоподателя, и по-точно точка 4.4.4 от обжалваното решение и точка 11 от приложението към него, следва, от една страна, да се констатира, че обжалваното решение е резултат от административно производство, различно от образуваното срещу жалбоподателя наказателно производство. От друга страна, макар в точка 11 от приложението към обжалваното решение, както и в точка 4.4.4 от него действително да се прави позоваване на образуването на това наказателно производство, това е преди всичко, както изрично следва от точка 11 от това приложение, за да се подчертаят последиците от това производство за правото на собственост на някои акционери. Освен това, както по същество следва от точка 4.4.4 от обжалваното решение, образуването на наказателното производство е посочено, за да се илюстрират евентуалните последици от това нарушение, което не е свързано с въпроса дали жалбоподателят е изпълнил или не задълженията си, произтичащи от релевантните наказателни разпоредби.
88
От всички изложени по-горе съображения следва, че ЕЦБ не е допуснала грешки, като припомнените в точка 63 по-горе, приемайки, че жалбоподателят е отговорен за сериозно нарушение на националните разпоредби в областта на БИП/БФТ по смисъла на член 67, параграф 1, буква о) от Директива 2013/36. Следователно първото и второто основание трябва да се отхвърлят по същество.
89
В този контекст следва да се припомни, както вече бе посочено по същество в точка 57 по-горе, че за да се обоснове отнемането на лиценза, е достатъчно да е извършено едно от нарушенията, посочени в член 67, параграф 1 от Директива 2013/36. В това отношение, в рамките на производството ЕЦБ уточнява, че всяко от трите основания, посочени в точка 2.6 от обжалваното решение, само по себе си обосновава отнемането на лиценза. В отговор на въпрос на Общия съд, поставен в съдебното заседание, жалбоподателят признава, че не е оспорил този аспект в писмената фаза на настоящото производство.
90
В случая обаче, доколкото жалбоподателят не е бил в състояние да оспори надлежно възможността отнемането на лиценза да е основателно поради нарушение на член 67, параграф 1, буква о) от Директива 2013/36, не следва да се проверява дали ЕЦБ е допуснала грешки, като е приела други нарушения, по-специално на основание член 67, параграф 1, буква г) от същата директива, на които съгласно обжалваното решение се основават второто и третото основание за отнемане. За изчерпателност обаче Общият съд ще разгледа третото основание, с което се оспорват последните две основания за отнемане.
По третото основание
91
В рамките на третото си основание, на първо място, жалбоподателят приема, че ЕЦБ не е мотивирала адекватно обжалваното решение, доколкото то се отнася до способността му да изготвя и въвежда предпазлива стратегия, а също политики и процедури за идентифициране, наблюдение и управление на рисковете си. Изводът, който се съдържа в обжалваното решение в това отношение, не се основавал на никаква правна разпоредба, а ЕЦБ не го била запознала нито с методите си за изчисляване, нито с резултатите от конкретните изчисления в подкрепа на извода си. Мотивите се основавали на общи твърдения, които се съдържали в точка 6 от обжалваното решение.
92
Макар жалбоподателят да изготвил отделна стратегия, за да запази собствените си фондове адекватни в периода 2022—2024 г. и да се съобрази с изискванията, предвидени от Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvaikumi Nr. 227 (Наредба № 227 на КФКП) (наричана по-нататък „Наредба № 227“) от 1 декември 2020 г., озаглавена „Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi“ (Разпоредби относно въвеждането на система за вътрешен контрол), от обжалваното решение не следвало, че такова съответствие е било предмет на проверка. Жалбоподателят добавя, че поисканата от КФКП информация е много по-подробна от предвидената в Наредба № 227 и че установените от този орган пропуски не се основават на нито една подзаконова разпоредба. ЕЦБ не разгледала в какво се състоят нарушенията на законовите разпоредби, извършени от жалбоподателя, на които той се позовава в точка 6 от обжалваното решение.
93
Жалбоподателят посочва, че КФКП не е взела никакво решение относно това съответства ли член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции на неговата стратегия, на неговите политики и процедури, за да идентифицира, наблюдава и управлява рисковете си. Това му попречило да оспори решенията, взети в рамките на административното производство, приключило с обжалваното решение.
94
От друга страна, жалбоподателят оспорва точка 6 от обжалваното решение, доколкото в нея се посочва, че член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции транспонира член 74, параграф 2 от Директива 2013/36, което било неточно. Нито член 74 от Директива 2013/36, нито която и да било друга разпоредба от тази директива налагали изискването за изготвяне и въвеждане на предпазлива стратегия, както и на политики и процедури за идентифициране, наблюдение и управление на неговите рискове. Член 74, параграф 1 от Директива 2013/36 бил транспониран с член 341 от Закона за кредитните институции, а член 74, параграф 2 от тази директива бил транспониран с точка 5 от Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie Vodaikumi № 233 (Наредба № 233 на КФКП) от 1 ноември 2012 г., озаглавен „Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie „ikumi“ (Разпоредби относно създаването на система за вътрешен контрол). Независимо от тази твърдяна грешка, точка 6 от обжалваното решение не съдържала никакъв анализ за това съответстват ли политиките и процедурите на жалбоподателя с член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции, което не му позволявало да разбере обхвата на приетата спрямо него мярка.
95
ЕЦБ не основала третото основание за отнемане от обжалваното решение на точни правни разпоредби, като не съществували единни насоки, на които ЕЦБ да можела да се позове, за да определи евентуално несъответствие на стратегията на жалбоподателя с пруденциалните изисквания. Впрочем критериите, посочени от ЕЦБ в хода на настоящото производство, били неясни и неточни и не били определени нито в насоки, нито като критерии за оценка доколко е предпазлива дадена стратегия. От друга страна, позоваването в точка 6.1.3 от обжалваното решение на писмото на КФКП от 10 февруари 2022 г., в което са направени исканията, нямало никаква връзка с изискването, посочено в точка 1 от диспозитива на Finanšu un kapitāla tirgus komisijas lēmums № 105 (наричано по-нататък „решение № 105“) от 20 август 2021 г., налагащо изготвянето на програма за действие с цел разрешаване на констатираните проблеми.
96
ЕЦБ се съсредоточила върху стратегията от 2022 г. до 2024 г., но не разгледала стратегиите от предходните години. В точка 6.2.2 от обжалваното решение ЕЦБ се позовавала на факта, че стратегията, която трябва да се приложи през 2018 г., не позволява на жалбоподателя да генерира капитали, за да се развива устойчиво и да отговаря на пруденциалните изисквания. Позоваването на несъответствието на стратегията на равнището на високия риск на операциите на жалбоподателя било направено общо. ЕЦБ допуснала грешка в преценката, тъй като жалбоподателят бил платежоспособен към момента на подаване на жалбата и не бил длъжник по никакво данъчно задължение.
97
Жалбоподателят добавя, че ЕЦБ допуснала и грешки в преценката, що се отнася до прилагането на стратегията му. Съображението в точка 6.2.3 от обжалваното решение, свързано с неспособността да се коригира неправилната стратегия и с привличането на нови акционери, било „неотносимо“, тъй като жалбоподателят не бил в състояние да приложи каквато и да било стратегия предвид прилагането на наложените му от КФКП мерки за надзор и превенция. От друга страна, съдържащата се в точка 6.1.5 от обжалваното решение преценка не се основавала на правни разпоредби.
98
Жалбоподателят добавя, че в обжалваното решение не се посочва по отношение на кои процедури и политики той е упрекнат, че не е изготвил и приложил. В посоченото решение не се посочвало и къде са били установени тези факти, нито какви са нарушенията, извършени от него. ЕЦБ не можела да се позовава на решение № 105 в мотивите към обжалваното решение.
99
На второ място, жалбоподателят оспорва второто основание за отнемане на лиценза, а именно продължаващото неизпълнение на задължението, предвидено в член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции, за създаване на ефективна система за вътрешен контрол в рамките на дейността на кредитната институция. Всъщност в обжалваното решение отнемането на лиценза не било мотивирано с липсата на система за вътрешен контрол или с липсата на елементи, посочени в член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции, нито със системни и общи пропуски, а с факта, че според ЕЦБ са констатирани пропуски във функционирането на системата за вътрешен контрол, въведена в периода 2019—2021 г. ЕЦБ не взела предвид предоставената от жалбоподателя информация, нито извършила собствена проверка с оглед на приложимите правни разпоредби.
100
ЕЦБ не посочила точно начина, по който е нарушена всяка от приложимите разпоредби, и не оценила риска, свързан с политиката на институцията. Що се отнася до конкретното съдържание на дейността на жалбоподателя, тя не посочила никакво точно несъответствие с приложимите разпоредби, а в точка 5.2 от обжалваното решение отбелязала само сериозни пропуски във вътрешния контрол на жалбоподателя, както и прекомерно поемане на риск. Не било възможно да се определят разпоредбите на Наредба № 227, които не били спазени.
101
ЕЦБ се позовавала само на член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции и не посочила, че при оценката си се е позовала на разпоредбите на Наредба № 227. Впрочем, макар да се позовала на контрола, извършен от КФКП през 2019 г., ЕЦБ препратила към Наредба № 227, която влязла в сила едва след 10 декември 2020 г. От друга страна, само описание на фактите не било достатъчно, за да се установи наличието на нарушение. Жалбоподателят нямал възможност да провери съдържанието на извода на ЕЦБ в точка 5.2.3 от обжалваното решение, че не е бил в състояние да въведе и използва цялостна и ефикасна система за вътрешен контрол. Текстът на посочената точка бил двусмислен и нямало никакво ясно и пряко препращане към член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции.
102
ЕЦБ оспорва доводите на жалбоподателя.
103
Следва да се отбележи, както жалбоподателят потвърждава в съдебното заседание, че независимо от заглавието му, което се отнася до нарушението на задължението за мотивиране, по същество третото основание може да се раздели на две части, първата — непълнота на мотивите по отношение на второто и третото основание за отнемане на лиценза, а втората — грешки, които ЕЦБ е допуснала при преценката си на тези основания за отнемане.
104
Що се отнася до първата част от настоящото основание, изведена от непълнота на мотивите, следва да се припомни, че съгласно съдебната практика изискваните по-специално от член 296 ДФЕС, член 22, параграф 2, втора алинея от Основния регламент за ЕНМ и член 33, параграфи 1 и 2 от Рамковия регламент за ЕНМ мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и да излагат ясно и недвусмислено съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол (вж. в този смисъл решение от 8 май 2019 г., Landeskreditbank Baden-Württemberg/ЕЦБ, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, т. 85).
105
Спазването на изискването за мотивиране трябва да се преценява в зависимост от обстоятелствата в конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите на акта или други лица, засегнати от акта по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на член 296 ДФЕС, трябва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (вж. в този смисъл решение от 8 май 2019 г., Landeskreditbank Baden-Württemberg/ЕЦБ, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, т. 87).
106
Що се отнася до второто и третото основание за отнемане, които жалбоподателят счита за недостатъчно мотивирани, те следва да се разгледат в реда, в който се съдържат в обжалваното решение, с уточнението, че са неразривно свързани.
107
Всъщност, като разглежда по-специално в точка 5 от обжалваното решение второто основание за отнемане, което се отнася до задължението за въвеждане на ефективни системи за вътрешен контрол (член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции), ЕЦБ поставя своя анализ в по-широк контекст от този на третото основание за отнемане, предмет на точка 6 от същото решение, която се отнася до управлението от страна на жалбоподателя на рисковете му чрез въвеждането на предпазлива стратегия, предпазливи политики и процедури. Така в точка 5.1.1 от обжалваното решение вече е направено позоваване на управлението на предвиденото в член 74, параграф 1 от Директива 2013/36 задължение за поднадзорните субекти да разполагат с надеждни правила за управление, включващи ясна организационна структура с точно определени, прозрачни и последователни нива на отговорност, ефективни процеси за установяване, управление, наблюдение и сигнализиране за рисковете, на които са изложени или могат да бъдат изложени, адекватни механизми за вътрешен контрол, включващи разумни административни и счетоводни процедури. От друга страна, в точка 5.1.2 от същото решение се споменава положението на жалбоподателя, що се отнася до управлението му на рисковете.
108
На първо място, следва да се констатира, че обжалваното решение е достатъчно мотивирано, що се отнася до второто основание за отнемане, разгледано в точка 5 от обжалваното решение.
109
Всъщност в точка 5.1 от обжалваното решение ЕЦБ посочва обстоятелствата, които според нея позволяват да се установи нарушение на задължението за въвеждане на ефикасни системи за вътрешен контрол. Тези обстоятелства подробно са изложени в точки 5.1.1—5.1.12 от посоченото решение.
110
От друга страна, в точка 5.2 от обжалваното решение ЕЦБ посочва различните разпоредби, които според нея са нарушени. В това отношение тя посочва член 341, параграф 1 и член 27, параграф 1, точка 8 от Закона за кредитните институции, транспониращи според нея член 18, буква е) от Директива 2013/36 във връзка с член 67, параграф 1, буква г) и член 74 от същата директива. Тези разпоредби, предвидените в тях задължения, както и нарушенията, в които е упрекнат жалбоподателят, подробно са описани в точки 5.2.1—5.2.5 от обжалваното решение.
111
Освен това в точка 5.3 от обжалваното решение ЕЦБ обяснява извода, до който е стигнала, за да обоснове отнемането на лиценза, мотивирано с неизпълнението на задължението за въвеждане на въпросните системи за вътрешен контрол. Тя подчертава неизпълнението на това задължение по-специално за дълъг период от време (т. 5.3.2 и 5.3.5 от обжалваното решение) и многократно (т. 5.3.2—5.3.6 от обжалваното решение).
112
Дори да се приеме, че ЕЦБ не е посочила цялата информация относно второто основание за отнемане, все пак, изглежда, че предвид изискванията, припомнени в точка 105 по-горе, представените в обжалваното решение обстоятелства са достатъчни, за да се разберат въпросното основание за отнемане и причините, довели до отнемането на лиценза.
113
Що се отнася до довода на жалбоподателя, че ЕЦБ не е посочила точно несъответствието на твърдените от нея пропуски с приложимите разпоредби, следва да се отбележи, че в точка 5.2 от обжалваното решение, що се отнася до същността на задължението, посочено във второто основание за отнемане, ЕЦБ действително е посочила всички разпоредби, които смята за приложими, а именно тези на член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции, който според нея транспонира член 74 от Директива 2013/36, както и тези на точки 6 и 53 от Наредба № 227, позволявайки по този начин, противно на поддържаното от жалбоподателя, да се определят разпоредбите, които не били спазени.
114
От друга страна, макар жалбоподателят да критикува точка 5.2.3 от обжалваното решение, тъй като не бил в състояние да провери съдържанието ѝ, следва да се констатира, че такава проверка все пак може да се извърши въз основа на констатациите, направени по време на проверките на място през 2019 г. и 2021 г., на които се позовава посочената точка. Жалбоподателят не твърди, че не е бил в състояние да оспори съдържанието на посочената точка 5.2.3, като се позове на заключенията от посочените в нея проверки.
115
На второ място, що се отнася до мотивите на третото основание за отнемане, което е разгледано в точка 6 от обжалваното решение, прочитът им също е достатъчен, за да се констатира, че не е налице непълнота на мотивите.
116
Всъщност в точка 6.1 от обжалваното решение ЕЦБ посочва обстоятелствата, които според нея позволяват да се установи нарушение на задължението за определяне и прилагане на предпазливи политики и процедури, позволяващи на жалбоподателя да управлява рисковете си, включително своевременно установяване, оценка, анализ и наблюдение на рисковете му. Тези обстоятелства подробно са изложени в точки 6.1.1—6.1.7 от посоченото решение.
117
В точка 6.2 от обжалваното решение ЕЦБ посочва различните разпоредби, които според нея са нарушени. В това отношение тя споменава член 27, параграф 1, точка 8 и член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции, които според нея транспонират член 18, буква е) от Директива 2013/36 във връзка с член 67, параграф 1, буква г) и член 74, параграф 2 от същата директива. Съответните разпоредби и предвидените в тях задължения са описани подробно в точки 6.2.1—6.2.4 от обжалваното решение.
118
В точка 6.3 от обжалваното решение ЕЦБ посочва извода, до който е стигнала, за да обоснове отнемането на лиценза, предвид нарушението, констатирано поне от решение № 105, с което на жалбоподателя се налагат мерки за превенция.
119
Следва да се констатира, че жалбоподателят е участвал в процедурата, довела до приемането на обжалваното решение, така че е бил запознат с контекста, в който е прието това решение.
120
В този смисъл се оказва, че изложените в обжалваното решение обстоятелства, що се отнася до второто и третото основание за отнемане, са позволили на жалбоподателя, а позволяват и на Общия съд да разбере причините, поради които лицензът е бил отнет.
121
Този извод се потвърждава от факта, че в рамките на настоящото основание жалбоподателят оспорва основателността на обжалваното решение, като поддържа, че ЕЦБ е допуснала грешки в преценката или при прилагане на правото или се е позовала на неточни фактически обстоятелства, що се отнася по-специално до точки 5.2, 6.1.5, 6.2.2—6.2.4 и 6.3.1 от обжалваното решение.
122
При тези условия първата част от третото основание, изведена от нарушение на задължението за мотивиране, трябва да се отхвърли като неоснователна.
123
Що се отнася до втората част от третото основание, свързана с основателността на второто и третото основание за отнемане, в съответствие с цитираната в точка 63 по-горе съдебна практика следва да се провери дали обжалваното решение е опорочено от твърдените грешки.
124
Що се отнася, на първо място, до второто основание за отнемане, ЕЦБ решава да отнеме лиценза поради продължаващото неизпълнение от страна на жалбоподателя на предвиденото в член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции задължение за създаване на ефективна система за вътрешен контрол в рамките на тяхната дейност, като посоченото задължение е уточнено в точки 6 и 53 от Наредба № 227.
125
Безспорно е, че съгласно посочения член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции:
„Кредитната институция осигурява създаването и функционирането на цялостна и ефикасна система за вътрешен контрол, съобразена с естеството, обема и сложността на нейната дейност. Системата за вътрешен контрол включва следните основни елементи:
–
организационна структура, съобразена с размера и операционните рискове на кредитната институция, която включва ясно установено, недвусмислено и систематично разпределение на задълженията, лицензите и отговорностите по отношение на осъществяването на операциите и контрола върху тях между структурните единици и отговорните служители на кредитната институция;
–
система за идентифициране, управление, надзор и докладване на характерните и потенциалните рискове, свързани с дейността на кредитната институция;
–
процедури за вътрешен контрол;
–
система за възнаграждения, включително неутрална по отношение на пола политика за възнагражденията“.
126
Член 74, параграф 1 от Директива 2013/36 предвижда следното:
„1.   Институциите разполагат с надеждни правила за управление, включващи ясна организационна структура с точно определени, прозрачни и последователни нива на отговорност, ефективни процеси за установяване, управление, наблюдение и сигнализиране за рисковете, на които са изложени или могат да бъдат изложени, адекватни механизми за вътрешен контрол, включващи разумни административни и счетоводни процедури, и политики и практики за възнагражденията, които са съобразени с разумното и ефективно управление на риска и го насърчават.
2.   Правилата, процесите и механизмите по параграф 1 са всеобхватни и пропорционални на естеството, мащаба и сложността на рисковете, присъщи за бизнес модела и дейностите на институцията. Отчитат се техническите критерии, определени в членове 76—95“.
127
Важно е да се добави, че КФКП приема Наредба № 227 в съответствие с член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции.
128
Точка 6 от Наредба № 227 предвижда, че системата за вътрешен контрол на дадена институция е организирана по такъв начин, че ръководството на институцията да разполага с разумна увереност, първо, че активите на институцията са защитени срещу загуби, както и срещу всяко неразрешено управление и използване и срещу рисковете, свързани с дейността на институцията, второ, че тези активи са достатъчни по отношение на капитала на институцията, нейните съставни части и техното съотношение, за да покрият рисковете, присъщи на дейността на институцията, и трето, че институцията действа по разумен, предпазлив и ефективен начин, при пълно спазване на изискванията, произтичащи от закона и от други правни актове.
129
Освен това точка 53 от Наредба № 227 определя изискванията, свързани с политиката на институцията по отношение на рисковете, сред които са:
–
разработването на план за действие, в който се определят насоките на надзорния и управителния съвет (tone from the top) по отношение на действията, които се очакват от всички служители и ръководители на институцията, за да се гарантира управлението на рисковете, като се вземат предвид основните ценности (core values) на институцията,
–
информирането на служителите и ръководството на институцията, чиято функция включва поемането на рискове от името на институцията, относно техните роли и отговорности при изпълнението на съответните им функции,
–
въвеждането на ефективна комуникация в рамките на институцията, която улеснява критичната оценка на мненията, изразени в областта на управлението на рисковете,
–
дейностите, свързани с поемането на рискове, в съответствие с рисковия профил на институцията, нейните дългосрочни интереси и целите, които тя си е определила.
130
От посочените по-горе разпоредби следва по-специално, че съответните правила и мерки трябва да бъдат съобразени със съществуващите рискове.
131
В случая обаче в обжалваното решение ЕЦБ подчертава, че от 2018 г. жалбоподателят има високо рисков икономически модел, което той не оспорва.
132
В този контекст на жалбоподателя са направени две проверки на място — от 7 март до 30 април 2019 г. и от 10 май до 16 юли 2021 г. В края на първата проверка са установени недостатъци в системата за вътрешен контрол за управление на риска, която не съответства на равнището на рисковете, на които е изложен жалбоподателят. В края на втората проверка е отбелязано по-специално, че установените по време на първата проверка пропуски не са били отстранени и че жалбоподателят не е установил нито критерии, нито предели за управлението на рисковете си. От направените констатации става ясно, че жалбоподателят продължава с неадекватните практики.
133
От друга страна, в точка 5.1 от обжалваното решение са установени редица онагледявания за положения и други примери, произтичащи от проверките, които подчертават неадекватността на структурата за вътрешен контрол спрямо високо рисковия икономически модел на жалбоподателя. Предвид установените пропуски в правилата за вътрешен контрол на жалбоподателя, както и неспособността му да приеме и приложи корективни мерки, ЕЦБ приема, без да допусне грешка, че релевантните разпоредби са нарушени.
134
Следва да се уточни, както вече бе посочено в рамките на първата част от третото основание, че ЕЦБ действително е посочила разпоредбите на правото на Съюза и на националното право, които смята за нарушени в рамките на второто основание за отнемане. Тя се позовава по-специално на член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции, но и на точки 6 и 53 от Наредба № 227.
135
Що се отнася до другите доводи, изтъкнати от жалбоподателя, най-напред по отношение на довода, че са посочени само пропуски в рамките на дейността на жалбоподателя, що се отнася до функционирането на въведената от него система за вътрешен контрол, и че тези пропуски не били нито системни, нито общи, от припомнените в точки 125—129 по-горе разпоредби не следва, че пропуските от този вид не могат да се приемат за достатъчни. Както вече бе припомнено в точка 130 по-горе, правилата и мерките трябва да са съобразени със съществуващите рискове, а ако рисковете са високи, празнотите и тяхната продължителност трябва да могат да бъдат от такова естество, че да могат да се квалифицират като нарушения на задълженията, произтичащи от разглежданите разпоредби.
136
По-нататък, що се отнася до прилагането на член 341, параграф 1 от Закона за кредитните институции и на точки 6 и 53 от Наредба № 227 по отношение на пропуските и примерите, подробно описани в точка 5 от обжалваното решение, следва да се отбележи, че нищо не позволява да се заключи, че тези празноти и примери не могат да бъдат обхванати от посочените разпоредби.
137
Жалбоподателят поддържа, че ЕЦБ не може да се позовава на разпоредбите на Наредба № 227, тъй като контролът, на който е бил подложен, е бил извършен от КФКП през 2019 г., докато въпросната наредба е влязла в сила едва след 10 декември 2020 г. Следва обаче да се отбележи, че обжалваното решение се позовава и на проверка на място, извършена през 2021 г., както и че в него се посочва, че пропуските продължават да са налице и след 2020 г., което включва факти, настъпили след влизането в сила на Наредба № 227, позволяващи по този начин да се направи позоваване на нея.
138
Накрая, жалбоподателят оспорва точка 5.1.2 от обжалваното решение с мотива, че ЕЦБ не е взела предвид информацията, която ѝ е предоставил. Това обаче не може да е достатъчно, за да се поставят под въпрос констатациите на ЕЦБ в посочената точка, в която, като се подчертава, че пропуски от страна на жалбоподателя са могли да бъдат отстранени, същевременно се отбелязва, че това не е попречило да се появят други пропуски и те да продължават да са налице.
139
Що се отнася, на второ място, до третото основание за отнемане, ЕЦБ решава да отнеме лиценза на жалбоподателя поради неизпълнение от негова страна на задължението за определяне и прилагане на предпазлива стратегия, на предпазливи политики и процедури, позволяващи му да управлява рисковете си, включително своевременното установяване, оценка, анализ и наблюдение на рисковете му, посочени в член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции, който транспонирал член 74, параграф 2 от Директива 2013/36.
140
Според член 342, параграф 1 от Закона за кредитните институции кредитната институция разработва и прилага предпазлива стратегия, предпазливи политики и процедури, които позволяват да се управлява, включително своевременно да се идентифицира, оценява, анализира и наблюдава кредитният риск, а също и кредитният риск на съдоговорителя, рискът от концентрация, секюритизационният риск, пазарният риск, оперативният риск — включително присъщият на бизнес модела риск — рисковете, произтичащи от възлагането на дейности на външни изпълнители, и събитията с малка вероятност да се случат, но със значителни последици, лихвеният риск, свързан с нетърговския портфейл, рискът от кредитно отклонение при нетърговския портфейл, остатъчният риск, ликвидният риск, рискът от прекомерно задлъжняване и други съществени рискове за кредитната институция.
141
Член 342, параграф 2 от Закона за кредитните институции предвижда, че стратегията, политиките, процедурите и системите на кредитната институция са съобразени със сложността и обема на нейната дейност, както и с приемливото равнище на риск, определено от съвета на кредитната институция, като те се изготвят при отчитане на системното значение на кредитната институция във всяка държава членка, в която тя извършва дейност.
142
Жалбоподателят поддържа, че член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции въвежда задължение за прилагане на предпазлива стратегия, докато разпоредбите на Директива 2013/36 не налагат такова изискване.
143
В това отношение следва да се отбележи, че член 74, параграф 2 от Директива 2013/36 има за цел да гарантира, че посочените в параграф 1 от този член правила, процеси и механизми са пропорционални на естеството, мащаба и сложността на рисковете, пред които е изправена институцията. В член 74, параграф 1 от тази директива се подчертава надеждността, ефективността и адекватността съответно на правилата за управление, на процесите за установяване, управление, наблюдение и сигнализиране на рисковете и на механизмите за вътрешен контрол, както и на политиките и практиките за възнагражденията, за да се позволи и насърчи разумно и ефективно управление на рисковете.
144
В така очертания контекст на член 74 от Директива 2013/36 обаче нищо не позволява да се заключи, че ЕЦБ е допуснала каквато и да било явна грешка в преценката, като е упражнила контрол, предвид рисковете, на които е изложен жалбоподателят, дали той е въвел предпазлива стратегия в светлината на член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции. Именно въвеждането на такава предпазлива стратегия може да бъде една от операциите, позволяващи да се постигнат и гарантират целите, определени в член 74 от Директива 2013/36.
145
Следователно доводът на жалбоподателя, който се основава на въпроса коя разпоредба от националното право транспонира член 74 от Директива 2013/36, е неотносим при разглеждането на основателността на третото основание за отнемане.
146
От друга страна, що се отнася до въпроса дали ЕЦБ е допуснала явна грешка в преценката, като не е анализирала съответствието на политиките и процедурите на жалбоподателя с член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции, следва да се посочи, както правилно отбелязва ЕЦБ, че третото основание за отнемане явно съответства на констатацията, направена в рамките на второто основание за отнемане, състоящо се в анализ на вътрешните политики и процедури на жалбоподателя, което не позволява да се приеме, че тези политики и процедури не са били разгледани.
147
При всички положения, тъй като член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции се отнася до задължение, което обхваща няколко аспекта, нищо не забранява на ЕЦБ да се съсредоточи върху някои от тези аспекти, в случая върху стратегията на жалбоподателя, за да провери дали той изпълнява задължението си, произтичащо от посочената разпоредба. Член 342, параграфи 1 и 2 от Закона за кредитните институции не предвижда, че нарушение може да бъде установено само ако се констатира, че едновременно стратегията, политиките и процедурите не отговарят на предвидените критерии.
148
Накрая, що се отнася до различните обстоятелства, които ЕЦБ е взела предвид, за да констатира нарушението на задължението, съставляващо третото основание за отнемане, от точки 6.1.1—6.1.7 от обжалваното решение следва, че ЕЦБ се е позовала на редица контакти между жалбоподателя и КФКП. От тези контакти става ясно, че различните опити на жалбоподателя да промени стратегията си са приети за недостатъчни, за да се изпълнят критериите, определени в приложимите разпоредби.
149
Жалбоподателят оспорва няколко от обстоятелствата, приети за установени от ЕЦБ. В това отношение следва да се отбележи, че дори да се приеме, че ЕЦБ е допуснала каквато и да било явна грешка в преценката, що се отнася до едно или друго от тези обстоятелства или дори до всички тях, нищо не позволява да се приеме, че изводът, до който е стигнала, е щял да бъде различен при липсата на твърдените грешки. Всъщност, за да бъде това така, подобни грешки, взети поотделно или заедно, трябвало да са определящи за доказването на третото основание за отнемане. С оглед обаче на броя на другите констатации, направени при контактите между КФКП и жалбоподателя, що се отнася до възприетата от последния стратегия за гарантиране на финансовото му положение, както те следват от точка 6.1 от обжалваното решение, и по-специално с оглед на факта, че е безспорно, че жалбоподателят е отчитал загуби от 2017 г., че не е успял да възстанови рентабилността си и че е поемал прекомерни рискове, ЕЦБ има право да приеме третото основание за отнемане, за да обоснове отнемането на лиценза.
150
Освен това, що се отнася по-специално до точка 6.1.5 от обжалваното решение, жалбоподателят посочва, че е представил нова версия на стратегията си за периода 2022—2024 г. и че КФКП е поискала от него много по-подробна информация от предвидената в разпоредбите на Наредба № 227. Както обаче отбелязва ЕЦБ, според разпоредбите на Закона за кредитните институции КФКП е имала право да поиска от жалбоподателя да въведе обявените от него мерки за увеличаване на собствения капитал.
151
Що се отнася до точка 6.2.2 от обжалваното решение, жалбоподателят се позовава на финансовото си положение, за да оспори факта, че според ЕЦБ стратегията, която трябва да се приложи, не му позволява да генерира капитали, за да се развива устойчиво и да отговаря непрекъснато на пруденциалните изисквания. Той посочва, че срещу него не е образувано производство по несъстоятелност. Както обаче подчертава ЕЦБ, КФКП е констатирала, че жалбоподателят е отчитал загуби от 2017 г. и не е успял да възстанови рентабилността си. КФКП е посочила и редица аспекти, свидетелстващи за нестабилното финансово положение на жалбоподателя, както и по-специално непрекъснатото нарастване на загубите всяка година, генерирани и от някои инвестиции, а също и нереалистичния характер на проекта за емитиране на облигации от допълнителния собствен капитал. В този контекст нищо не позволява да се заключи, че съображенията, изложени в точка 6.2.2 от обжалваното решение относно финансовото положение на жалбоподателя, са неточни.
152
Що се отнася до точка 6.2.3 от обжалваното решение, жалбоподателят смята, че съображението относно невъзможността да коригира погрешната си стратегия и да привлече нови акционери е „неотносимо“, тъй като в периода след август 2021 г. той не е имал възможност да приложи каквато и да било стратегия предвид прилагането на наложените му от КФКП мерки за надзор и превенция. Този довод обаче не може да докаже, че изводът на ЕЦБ за това, че липсата на предпазлива стратегия и на жизнеспособен икономически модел прави жалбоподателя зависим от допълнителни инвестиции с оглед на натрупаните от дълго време загуби, е погрешен.
153
Що се отнася до точка 6.2.4 от обжалваното решение, жалбоподателят поддържа, че ЕЦБ неправилно е заключила, че той е действал в съответствие със стратегията си от 2018 г. и че в това отношение не е взела предвид няколко обстоятелства. Тъй като обаче тези обстоятелства само възпроизвеждат разгледаните по-горе доводи, изтъкнати, за да се оспори преценката на ЕЦБ, и които не са приети за основателни, те не могат да докажат каквато и да било явна грешка в преценката на ЕЦБ.
154
Що се отнася до точка 6.3.1 от обжалваното решение, жалбоподателят смята, че ЕЦБ не може да се позове на сериозността и продължителността на нарушението, при положение че точка 6 от посоченото решение не съдържа никаква проверка на тази сериозност и на тази продължителност. Следва да се отбележи обаче, че точка 6.3.1 от обжалваното решение се явява заключение на всички обстоятелства, посочени в точки 6.1.1—6.2.4, като факти, съставляващи нарушения, след преценка на тези факти с оглед на приложимите разпоредби. При подобна преценка ЕЦБ очевидно може да заключи, че е налице сериозно нарушение с определена продължителност.
155
Следователно жалбоподателят не е доказал, че ЕЦБ е допуснала грешки, като припомнените в точка 63 по-горе, възприемайки второто и третото основание за отнемане, за да обоснове отнемането на лиценза.
156
Ето защо третото основание следва да бъде отхвърлено по същество.
По четвъртото основание
157
По същество жалбоподателят поддържа, че ЕЦБ е нарушила принципа на добра администрация, който съответствал на правото на всяко лице да бъде изслушано, закрепено в член 41, параграф 2, буква а) от Хартата, и на правото на достъп до отнасящата се до него преписка, закрепено в член 41, параграф 2, буква б) от Хартата, и който обхващал правото на ефективна съдебна защита, закрепено в член 47 от Хартата.
158
На първо място, жалбоподателят припомня съдебната практика, според която само юрисдикциите на Съюза могат да осигурят ефективна съдебна защита срещу актовете, в които участват националните органи и ЕЦБ и които са предназначени за прилагането на ЕНМ. Тази изключителна компетентност на съда на Съюза включвала контрола за законосъобразност върху подготвителни актове на определени решения или на проекти на решения на съответните национални органи, които могат да имат отражение върху съдържанието на окончателното решение на ЕЦБ.
159
В това отношение жалбоподателят изтъква, че проектът на решение се основава по същество на доводите и обстоятелствата, изложени в решения № 215 и № 216.
160
Жалбоподателят добавя, че решения № 215 и № 216 са опорочени от съществени пропуски, които не само са ограничили необосновано правата му и са засегнали интересите му, но и са довели до приемането от страна на ЕЦБ на погрешно и необосновано решение. ЕЦБ трябвало да разгледа всички решения, приети от КФКП, като гарантира правото му на справедлив съдебен процес и на разумна и пропорционална процедура. Всъщност поради общите си надзорни правомощия ЕЦБ трябвало да гарантира, че националните органи спазват разпоредбите за ЕНМ, които се съдържат в Рамковия регламент за ЕНМ, както и в съответното национално законодателство. ЕЦБ следвало да извърши цялостна проверка на законосъобразността на предложенията за отнемане на лиценз, представени от националните органи, както и на подготвителните мерки, по-специално с оглед на принципа на пропорционалност и на основните процесуални гаранции на правото на Съюза.
161
На второ място, жалбоподателят посочва, че оценката на съответствието и решение № 215 трябва да се приемат за подготвителни актове на обжалваното решение, попадащи в общите надзорни правомощия на ЕЦБ, и че представените на КФКП актове трябва да бъдат преразгледани. ЕЦБ не извършила това преразглеждане или не го направила в достатъчна степен. ЕЦБ не разгледала подготвителните актове, сред които е и решение № 215. Последното решение представлявало административен акт, приет от орган спрямо едно или няколко отделно посочени лица, с който се установява, изменя, констатира или прекратява правоотношение или се установява фактическо отношение. То съдържало две решения, едното за неприлагането на мярка по преструктуриране, а другото за представянето на ЕЦБ на предложение за отнемане на лиценз. Жалбоподателят добавя, че ЕЦБ разполага с право на преценка, за да реши дали да отнеме лиценза, и че изготвеният от КФКП проект на решение не е задължителен. Участието на националните органи в процедурата, която води до приемането на актове на Съюза, не можело да постави под въпрос квалифицирането им като актове на Съюза, когато приетите от националните органи актове представляват етап от процедура, в която единствено институция на Съюза упражнява правомощието за вземане на решения, без да е обвързана от подготвителните актове или от предложенията на националните органи.
162
От друга страна, жалбоподателят отбелязва, че член 62 от Закона за административното производство задължава администрацията да се произнесе по приемането на административен акт, който може да има неблагоприятни последици за адресата му, като разгледа позицията и доводите на последния по съответното дело. Жалбоподателят добавя, че дори в случай на задължителен административен акт, за да може да се приложи правната разпоредба, страната в производството има възможност да предостави информация относно важните обстоятелства. В решение № 215 КФКП посочила причините, поради които не е изслушала жалбоподателя. Според жалбоподателя обаче фактът, че КФКП е постигнала съгласие с него относно плана за преструктуриране, представлява акт, който не е част от административното производство, приключило с приемането на решение № 215. Следователно изтъкнатата от КФКП обосновка не можела да се приеме за достатъчен мотив, за да не бъде изслушан жалбоподателят.
163
На трето място, жалбоподателят твърди, че в хода на процедурата по приемане на обжалваното решение ЕЦБ е нарушила правото му на достъп до преписката. В това отношение той поддържа, че член 22, параграф 2 от Основния регламент за ЕНМ предвижда, че правото на защита на заинтересованите лица се съблюдава строго в хода на производството. Те имали право на достъп до документацията на ЕЦБ при зачитане на законния интерес на други лица от опазване на търговските им тайни. В този смисъл жалбоподателят твърди, че не е имал достъп до оценката на съответствието в рамките на приемането на решение № 215. Тази оценка не му била предоставена и когато упражнил правото си на достъп до преписката в рамките на процедурата по приемане на обжалваното решение. Така КФКП и ЕЦБ нарушили член 41, параграф 2, буква б) от Хартата, като му отказали възможността да се запознае с оценката на съответствието.
164
На четвърто място, ЕЦБ предоставила на жалбоподателя прекалено кратък срок, за да представи становището си по проекта на решение. На 30 януари 2023 г. ЕЦБ му изпратила писмо, с което иска да представи становище по проекта на решение, като за тази цел определя петдневен срок. Жалбоподателят сезирал ЕЦБ с искане за удължаване на този срок, но тя предоставила само четири допълнителни работни дни и отказала да предостави срок от 20 дни, а след това и 15 дни. ЕЦБ не мотивирала решението си да му предостави съкратен срок за представяне на становище.
165
Жалбоподателят добавя, че ако е бил изслушан в рамките на процедурата във връзка с решение № 215 и ако е разполагал с поне две седмици, за да представи писменото си становище по проекта на решение, щял да може да изложи становището си по фактическите и правните обстоятелства, посочени в рамките на първото, второто и третото основание. Така той смята, че ако е бил изслушан, резултатът от производството щял да бъде различен.
166
ЕЦБ поддържа, че основанието трябва да се отхвърли по същество.
167
На първо място, що се отнася до въпроса дали ЕЦБ е трябвало да упражни контрол върху решения № 215 и № 216, от една страна, следва да се отбележи, що се отнася до първото от тези две решения, че то е прието в рамките на процедура за преструктуриране, различна от тази за отнемане на лиценза, довела до обжалваното решение. Тази процедура за преструктуриране е преди всичко от компетентността на КНО, докато процедурата за отнемане на лиценза, макар да започва с разследвания от страна на КНО, приключва с решение на ЕЦБ.
168
От друга страна, макар в точка 3.4 от обжалваното решение да се посочва решение № 216, изглежда, че това е направено при излагането на фактическата и контекстуална обстановка. От това обстоятелство не може да се направи извод, че обжалваното решение се основава както на това решение, така и на решение № 215, за да обоснове отнемането на лиценза. Както отбелязва ЕЦБ, декларацията за наличие на проблеми или за вероятност от възникването на проблеми, приета от КФКП, се вписва в рамките на процедура, различна от тази, която води до отнемане на лиценза.
169
При всички положения, както бе констатирано при разглеждането на първото и второто основание, макар в процеса на приемане на своето решение ЕЦБ да трябва по силата на член 83, параграф 2 от Рамковия регламент за ЕНМ да вземе предвид по-специално преценката си на обстоятелствата, обосноваващи отнемането, това не означава, че тя трябва да е запозната с всяко друго решение, взето от КНО в рамките на техните правомощия. Както бе припомнено в точка 72 по-горе, ЕЦБ е компетентна да отнеме лиценз въз основа на направените от КНО констатации.
170
На второ място, що се отнася до твърдяното нарушение на правото на достъп до оценката на съответствието в рамките на приемането на решение № 215, следва да се отбележи, че доводът на жалбоподателя се отнася до процедура, различна от тази, която води до отнемане на лиценза, поради което той следва да се отхвърли като неотносим.
171
На трето място, що се отнася до срока, за който се твърди, че е недостатъчен за упражняване на правото на изслушване, следва да се припомни, че на жалбоподателя са предоставени общо девет работни дни, за да представи становището си по проекта на обжалваното решение, които включват четири допълнителни дни спрямо първоначалните пет. Безспорно е, че разглежданото проекторешение съдържа само два документа, с които жалбоподателят не се е запознал предварително.
172
В това отношение от член 31, параграф 3, първа алинея от Рамковия регламент за ЕНМ следва, че по правило на страната в надзорна процедура на ЕЦБ се дава възможност да представи писменото си становище в срок до две седмици след получаването на изложение, посочващо фактите, възраженията и правните основания, на които ЕЦБ възнамерява да основе надзорното решение на ЕЦБ. Член 31, параграф 3, трета алинея от този рамков регламент предвижда, че при особени обстоятелства ЕЦБ може да съкрати срока до три работни дни, като срокът се съкращава до три работни дни също и в случаите, обхванати от членове 14 и 15 от Основния регламент за ЕНМ, а следователно именно в случай на решение за отнемане на лиценза, което е посочено в член 14, параграф 5 от посочения регламент.
173
Предвид действащата правна уредба, възможността за съкращаване на срока и факта, че жалбоподателят не е бил запознат предварително само с два от документите, приложени към проекторешението, не изглежда ЕЦБ да е нарушила правото му на изслушване, като е предвидила петдневен срок за представяне на становище по проекторешението, удължен впоследствие с четири допълнителни дни.
174
Освен това е важно да се подчертае, че жалбоподателят не оспорва законосъобразността на съкратения срок, предвиден в член 31, параграф 3, трета алинея от Рамковия регламент за ЕНМ. При това положение вече е постановено, че законодателят на Съюза е направил оценка дали предвиденият в тази разпоредба срок е разумен, като е претеглил противоположните интереси, които са, от една страна, частните интереси на кредитните институции да имат възможно най-много време, за да изразят своите становища, а от друга страна, общественият интерес възстановяването на законността да бъде възможно най-бързо (вж. решение от 6 октомври 2021 г., Ukrselhosprom PCF и Versobank/ЕЦБ, T‑351/18 и T‑584/18, EU:T:2021:669, т. 374).
175
От всичко изложено по-горе следва, че четвъртото основание трябва да се отхвърли по същество, а следователно и жалбата в нейната цялост.
По съдебните разноски
176
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на ЕЦБ.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (десети състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Baltic International Bank SE да заплати съдебните разноски.
Porchia
Jaeger
Nihoul
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 4 юни 2025 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: латвийски.