62018TJ0573_RES
Дело T‑573/18
Hickies, Inc.
срещу
Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост
Решение на Общия съд (шести състав) от 5 февруари 2020 година
„Марка на Европейския съюз — Заявка за триизмерна марка на Европейския съюз — Форма на връзка за обувки — Абсолютно основание за отказ — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) 2017/1001 — Защита на право върху по-ранен промишлен дизайн — Доказателства, представени за първи път пред Общия съд“
Марка на Европейския съюз — Определение и придобиване на марка на Европейския съюз — Абсолютни основания за отказ — Марки, лишени от отличителен характер — Триизмерни марки, състоящи се от формата на стоката — Отличителен характер — Критерии за преценка — Новост на формата на продукта — Недостатъчен критерий, за да се приеме, че е налице отличителен характер — Наличие на право на защитен промишлен дизайн — Липса на последици
(член 7, параграф 1, буква б) от Регламент 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 62—65)
Резюме
С решението си от 5 април 2020 г., Hickies/EUIPO (Форма на връзка за обувка) (T‑573/18), Общият съд отхвърля жалбата срещу решението на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), с което се отказва регистрацията на триизмерна марка във формата на връзка за обувка, с мотива че е лишена от отличителен характер.
Жалбоподателят, Hickies, иска регистрацията на триизмерен знак под формата на връв, който е показан от различни гледни точки на четири илюстрации. На единия край на връвта има дупка, в която може да се вкара разположената в другия ѝ край закопчалка, за да се закопчае връвта. EUIPO счита, че заявената марка е лишена от отличителен характер (
1
) по отношение на част от стоките, за които се иска регистрацията, а именно на връзките за обувки.
Жалбоподателят изтъква по-специално че заявената марка представлява напълно нов вид система за завързване на обувки, която се различава значително от стандартите и обичаите в сектора на обувките. В това отношение, за да оспори цитираните от EUIPO примери, той твърди, че въпросните стоки са имитации и че никой от посочените уебсайтове не е сайт на притежател на марка, а са платформи за онлайн продажби, известни с това, че се използват от фалшификаторите като инструмент за продажба. Във връзка с това Общият съд посочва, че фактът, че може да става дума за платформи за онлайн продажби, по никакъв начин не намалява доказателствената стойност на представените от проверителя доказателства за съществуването на пазара на Съюза на форми, сходни с тази на заявената марка. Освен това, дори да се предположи, че е възможно някои от тези сайтове да се използват за продажба на фалшифицирани стоки, тази възможност сама по себе си не доказва, че стоките, към които препращат посочените от EUIPO линкове, са фалшифицирани. Във всички случаи Общият съд не е компетентен да се произнесе по твърдяната фалшификация.
Освен това жалбоподателят се позовава на новостта на продукта, чиято форма съответства на формата на заявената марка. Общият съд счита, че дори да се предположи, че е установена новостта на продукта, това не означава непременно, че посочената марка е отличителна. Той припомня, че знаците, които обикновено се използват за пускането в продажба на съответните стоки или услуги, не могат да позволят да се установи произходът на тези стоки или услуги. Това твърдение обаче не може да се тълкува a contrario, за да се стигне до извода, че заявената марка има отличителен характер, когато е слабо използвана за разглежданите стоки и услуги. Всъщност преценката на отличителния характер на марка на Европейския съюз не се основава на оригиналността или липсата на използване на посочената марка в областта, към която спадат съответните стоки и услуги.
Освен това Общият съд уточнява, че нарушението на правата върху два промишлени дизайна на Европейския съюз, на което се позовава жалбоподателят, поради пускането в продажба на стоки с форма, подобна на тази на стоката на жалбоподателя, чиято форма съответства на формата на заявената марка, не оказва влияние върху анализа на присъщия отличителен характер на заявената марка. Всъщност защитата на право върху промишлен дизайн не изисква съответната форма да има отличителен характер, тъй като критериите за преценка на тези две права са коренно различни. Защитата на право върху промишлен дизайн покрива видимия външен вид на продукт, различен от съществуващите, и се основава на новостта на промишления дизайн, а именно липсата на общодостъпен идентичен промишлен дизайн, както и на неговата оригиналност. За разлика от това, при една марка, макар формата, която представлява заявената марка, да трябва непременно значително да се различава от стандартното или обичайното в съответния сектор, за да може да има отличителен характер, само новостта на посочената форма не е достатъчна, за да се стигне до извода за наличието на такъв характер, тъй като определящият критерий е способността на формата да изпълнява функцията на указание за търговския произход.
Според Общия съд апелативният състав на EUIPO е прав да не отдава голямо значение на посочените от жалбоподателя награди за дизайн. Всъщност обстоятелството, че стоките имат качествен дизайн, не означава непременно, че марка, която се състои от триизмерната форма на тези стоки, позволява ab initio да се различават съответните стоки от тези на други предприятия. Освен това експертите, които дават тези награди, трябва да анализират и най-малките разлики, докато съответните потребители, които в случая са средно внимателните потребители, няма да правят аналитичен анализ на разглежданата форма.
(
1
)	По смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 78, 2009 г., стр. 1), изменен (заменен с Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 1 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1).