62024CC0034
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 27 март 2025 година (
1
)
Дело C‑34/24
Stichting Right to Consumer Justice,
Stichting App Stores Claims
срещу
Apple Distribution International Ltd,
Apple Inc.
(Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд Амстердам, Нидерландия)
„Преюдициално запитване — Злоупотреба с господстващо положение при продажби през онлайн платформа — Съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела — Тълкуване на член 7, точка 2 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 — Международна съдебна компетентност — Териториална компетентност — Място на настъпване на събитието, причинило вредата — Място на настъпване на вредата — Представителни искове — Национално процесуално правило за препращане на дела само на един съд“
1.
По делото, във връзка с което е отправено настоящото преюдициално запитване, се разглеждат искове, предявени от две фондации (
2
) със седалище в Нидерландия срещу Apple Inc. и неговото европейско дъщерно дружество Apple Distribution International Ltd (
3
).
2.
Ищците предявяват два представителни иска (
4
) на основание Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie (
5
). С тях те искат запитващата юрисдикция да установи, че Apple Inc. и Apple Ireland са нарушили конкурентното право, както и да ги осъди да платят обезщетение за вреди.
3.
Преюдициалното запитване не се отнася до съществото на спора, а само до въпроса кой нидерландски съд (или евентуално кои нидерландски съдилища) е компетентен да го разреши.
I. Правна уредба
А.
Правото на Съюза. Регламент (ЕС) № 1215/2012 (
6
)
4.
Член 7, параграф 2 гласи:
„Срещу лице, които има местоживеене в държава членка, могат да бъдат предявявани искове в друга държава членка:
2)
по дела относно непозволено увреждане, деликт или квазиделикт — в съдилищата на мястото, където е настъпило или може да настъпи вредоносното събитие“.
Б.
Националното право
5.
Релевантни са WAMCA, член 3:305a от Burgerlijk Wetboek (Граждански кодекс, наричан по-нататък „BW“) и членове 1—14, 209, 220, 1018c, параграф 3, член 1018d, параграф 1 и член 1018e, параграфи 1—3 от Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (Граждански процесуален кодекс, наричан по-нататък „RV“).
II. Фактите, спорът и преюдициалните въпроси
А.
Контекст на спора: функциониране на App Store
6.
Изложението по-нататък е заимствано по същество от акта за преюдициално запитване.
7.
Apple произвежда различни преносими устройства (като iPhone и iPad), които работят с предварително инсталирана операционна система (iOS). Операционната система iOS е разработена и управлявана от Apple.
8.
Приложният софтуер („приложенията“) за устройствата на Apple, които работят с iOS, може да се закупи (
7
) от т.нар. „App Store“ на Apple.
9.
App Store е платформа за продажби на приложения, разработена и управлявана от Apple. От 2009 г. тя се инсталира системно в снабдените с нови версии на iOS устройства на Apple.
10.
App Store предлага безплатни и платени приложения. Някои са оригинални, т.е. разработени от Apple, а други са разработени от външни лица (наричани по-нататък „разработчиците“). Спорът, във връзка с който е отправено настоящото преюдициално запитване, се отнася само до втория вид приложения.
11.
Някои приложения имат интегрирани дигитални продукти (наричани още „дигитални in app продукти“), т.е. функции, услуги или продукти, които могат да се отключат или купят в рамките на приложението, като абонаменти, разширения за игри и други.
12.
По принцип плащанията в App Store за платените приложения (или интегрираните в приложенията продукти) (
8
) се осъществяват посредством въведена през 2009 г. платежна система („in-app purchase“, наричана по-нататък „IAP“).
13.
На устройствата на Apple могат да се използват основно приложенията, налични в App Store: изтеглените от други източници „не работят или поне не толкова добре“ (
9
).
14.
За използването на App Store е необходимо ползвателят на устройство на Apple да създаде потребителски профил в Apple (състоящ се от уникална комбинация от потребителско име и парола), известен още като „Apple ID“.
15.
Условията относно мултимедийните услуги на Apple се прилагат за използването и покупките, осъществявани в App Store. За европейските ползватели, които извършват покупки в App Store, Apple Irеland действа като представител на доставчика на приложението.
16.
Наличността на приложенията в App Store може да е различна в отделните държави. За всяка държава App Store разполага с онлайн магазин, който се използва в зависимост от настройките на ползвателя и е специфичен за съответната държава.
17.
По този начин, когато ползвател, в чийто Apple ID е посочена Нидерландия като държава или регион, закупува продукт в App Store, той се пренасочва към нидерландския онлайн магазин (наричан по-нататък „App Store NL“) (
10
). За да промени държавата, която е свързана с неговия потребителски профил в Apple, ползвателят трябва да приеме нови условия, както и да разполага с метод на плащане, валиден в новата държава.
18.
(Единствено) в App Store разработчиците могат да предлагат приложенията си на ползвателите на устройства на Apple. За тази цел те трябват да сключат споразумение с Apple Inc. („Developer Program License Agreement“). Срещу плащане на годишна такса разработчикът участва в програмата за разработчици на Apple и получава лицензии за софтуера iOS и неговите приложения.
19.
Разработчиците предлагат приложенията си на Apple, което решава дали да ги включи в App Store. Ако решението е положително, приложенията стават лицензирани и подписани цифрово от Apple.
20.
Ако приложението на разработчика е платено, той трябва да изпълнява условията за разпространение: по-конкретно той се задължава да гарантира, че при покупката на приложението ползвателите използват платежната система IAP. За тази цел той сключва отделно споразумение с Apple.
21.
Apple предлага приложенията само в App Store, като действа като комисионер на разработчиците. Това означава, че то извършва действия за своя сметка и сключва договори от свое име, но в крайна сметка действа в полза на други лица. Всеки разработчик продължава да носи отговорност в случай на спор, свързан с функционирането на приложенията му.
22.
Сумата, която трябва да бъде платена за съответното приложение, се плаща от ползвателя на Apple, което я получава посредством платежната система IAP. Поначало Apple удържа 30 % от платената сума като комисиона, но ако срокът на използване на продукта бъде удължен, този процент може да бъде 15 %. Apple превежда на разработчика остатъка след удържането на комисионата.
Б.
Спорът пред запитващата юрисдикция
23.
Ищците действат в полза на всички ползватели (потребители и професионални ползватели) на продукти и услуги на Apple, на които са били предложени или които са придобили продукти и услуги през App Store NL. Представителните им искове са предявени през 2021 г. и 2022 г.
24.
Накратко те искат Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд Амстердам, Нидерландия):
–
да установи, че Apple Inc. и Apple Ireland са действали незаконосъобразно спрямо ползвателите на софтуерните приложения, които работят с iOS, и
–
да осъди солидарно ответниците да платят обезщетение за вреди.
25.
В подкрепа на исканията си те твърдят, че:
–
Apple има господстващо положение на пазара за разпространение (дистрибуция) на приложения, които работят с iOS, както и в платежната система за тези приложения (IAP);
–
Apple злоупотребява с господстващото си положение по смисъла на член 102 ДФЕС (
11
); и
–
злоупотребата с господстващо положение, състояща се в събирането на прекомерни комисиони върху получената чрез платежната система IAP продажна цена за приложенията в App Store, представлява неправомерно действие срещу ползвателите.
26.
Apple оспорва съдебната компетентност на Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд Амстердам). Според него тази компетентност не може да се основе на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012, тъй като твърдяното вредоносно събитие не е настъпило в Нидерландия. Това събитие не може да бъде локализирано в Амстердам, тъй като никое конкретно събитие не се е осъществило изключително или по-специално в Амстердам или в Нидерландия.
27.
При условията на евентуалност Apple твърди, че запитващата юрисдикция би била компетентна само по отношение на ползвателите, които живеят или извършват покупки в Амстердам през App Store NL. За исканията, свързани с всички останали ползватели, тя няма международна и териториална компетентност на основание член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012.
28.
В междинно решение от 16 август 2023 г. запитващата юрисдикция приема, че по отношение на Apple Ireland спорът попада в приложното поле на Регламент № 1215/2012.
29.
В това отношение тя приема, че с оглед на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 нидерландските съдилища имат международна съдебна компетентност въз основа както на мястото на настъпване на събитието, причинило вредата, така и на мястото на настъпване на вредата. Не е ясно обаче кой от тях е териториално компетентен.
30.
В същото решение запитващата юрисдикция излага съмненията си относно значението на обстоятелството, че представителните искове са предявени съгласно член 3:305a от BW от юридическо лице по силата на собственото му право (т.е. не като представител, пълномощник или цесионер). Тя не е сигурна дали това обстоятелство може да има отражение върху определянето на териториалната компетентност за целите на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012.
31.
Запитващата юрисдикция добавя, че ако трябва да се приеме, че в рамките на Нидерландия териториалната компетентност по представителен иск е разпределена между съдилища от различни съдебни райони, все пак делата биха могли да бъдат препратени само на един съд съгласно разпоредбите от националното право. Тя обаче не е сигурна дали това е в съответствие с член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012.
В.
Преюдициални въпроси
32.
В този контекст Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд Амстердам) отправя до Съда следните въпроси:
„Въпрос 1 (място на събитието — „Handlungsort“)
a)
Кое място трябва да се квалифицира като място на вредоносното събитие по смисъла на член 7, точка 2 от Регламент [№ 1215/2012] в случай като разглеждания, в който твърдяната злоупотреба с господстващо положение по смисъла на член 102 ДФЕС в държава членка е извършена чрез продажби през онлайн платформа, управлявана от Apple и предназначена за цялата държава членка, като Apple Irеland действа като изключителен дистрибутор и като комисионер на разработчика и удържа комисиона от покупната цена? Относим ли е в това отношение фактът, че онлайн платформата по принцип е достъпна в целия свят?
б)
Променя ли нещо в тази насока фактът, че в разглеждания случай са налице искове, предявени от юридическо лице съгласно член 3:305a от BW, целта на което по силата на собственото му право е да представлява колективните интереси на множество ползватели с местоживеене в различни съдебни райони (в Нидерландия: arrondissementen) в рамките на една държава членка?
в)
Ако въз основа на въпрос 1а) (и/или 1б) териториална компетентност в съответната държава членка имат не само едно, а няколко национални съдилища, допуска ли член 7, точка 2 от Регламент [№ 1215/2012] прилагане на националното (процесуално) право, което позволява препращането само на един съд в тази държава членка?
Въпрос 2 (място на настъпване на вредата — „Erfolgsort“)
a)
Възможно ли е в случай като разглеждания, в който твърдените вреди са настъпили в резултат от покупката на приложения и дигитални in app продукти чрез управлявана от Apple онлайн платформа (App Store), като Apple Ireland действа като изключителен дистрибутор и като комисионер на разработчиците и удържа комисиона от покупната цена (и са налице както твърдяна злоупотреба с господстващо положение по смисъла на член 102 ДФЕС, така и твърдяно нарушение на забраната на несъвместими с вътрешния пазар споразумения по смисъла на член 101 ДФЕС), и в който не може да се определи мястото, където са извършени покупките, за критерий за привързване за мястото на настъпване на вредата по смисъла на член 7, точка 2 от Регламент [№ 1215/2012] да служи само седалището на ползвателя? Или при това положение съществуват и други критерии за привързване за определянето на компетентния съд?
б)
Променя ли нещо в тази насока фактът, че в разглеждания случай са налице искове, предявени от юридическо лице съгласно член 3:305a от BW, целта на което по силата на собственото му право е да представлява колективните интереси на множество ползватели с местоживеене в различни съдебни райони (в Нидерландия: arrondissementen) в рамките на една държава членка?
в)
Ако въз основа на въпрос 2а) (и/или 2б) териториална компетентност има национален съд в съответната държава членка, който има компетентност само по исковете на една част от ползвателите в тази държава членка, докато по исковете на друга част от ползвателите териториална компетентност имат други съдилища в същата държава членка, допуска ли член 7, точка 2 от Регламент [№ 1215/2012] прилагане на националното (процесуално) право, което позволява препращането само на един съд в тази държава членка?“.
III. Производството пред Съда
33.
Преюдициалното запитване постъпва в Съда на 18 януари 2024 г.
34.
Писмени становища представят ищците, Apple Inc. и Apple Ireland, нидерландското и португалското правителство, както и Европейската комисия. Всички те, с изключение на португалското правителство, се явяват в съдебното заседание, проведено на 10 декември 2024 г.
IV. Анализ
35.
Запитващата юрисдикция е сезирана със спор, при който две фондации, защитаващи интересите на множество ползватели, предявяват две искания срещу Apple: да се установи наличието на нарушение, състоящо се в злоупотреба с господстващо положение, и да се осъдят предприятията, извършили нарушението, да платят обезщетение за вреди.
36.
Изглежда, запитващата юрисдикция вече е преценила, че има международна съдебна компетентност да разреши спора (
12
). Тя обаче иска да се установи и дали е териториално компетентна за целите на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012.
37.
Струва ми се уместно преди всичко да припомня някои релевантни характеристики на този член съгласно тълкуването му от Съда. След това ще пристъпя към отговора на въпросите с оглед на тези съображения.
А.
Член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012
38.
Член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 съдържа правило за специална компетентност. Съгласно посочения член ищецът може да предяви иск за непозволено увреждане, деликт или квазиделикт в съдилищата на мястото, където е настъпило или може да настъпи вредоносното събитие.
39.
Изразът „мястото, където е настъпило или може да настъпи вредоносното събитие“ включва „или […] мястото на настъпване на вредата, или […] мястото на настъпване на събитието, причинило вредата“, когато са различни (
13
). В правната литература (и в самия акт за преюдициално запитване) те се обозначават съответно като „Erfolgsort“ и „Handlungsort“. Изборът между тях е на ищеца. Основанието за компетентност обаче не е замислено, за да улесни пострадалото лице (
14
).
40.
Специалното правило като такова трябва да се тълкува стриктно (
15
).
41.
Освен това тълкуването на специалното правило трябва да бъде самостоятелно, което изключва използването на национални правни понятия или определянето на привръзката съгласно критерии за преценка, изведени от националното материално право (
16
). Следователно са ирелевантни „обстоятелства, характерни за вида иск, предвиден в приложимото национално право“ (
17
).
42.
Причините, поради които европейският законодател е установил критерия по член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012, се съдържат в съображение 16 и са ключови при тълкуването му от Съда (
18
):
–
определеният по този критерий съд има особено тясна връзка със спора заради географската близост до обективни елементи (
19
). Тези елементи ще служат за доказването на извършването на непозволеното увреждане и последиците от него, а по този начин и за доброто правораздаване (
20
);
–
въз основа на същата тази близост ищецът ще може лесно да определи компетентния орган след настъпване на събитието (
21
). За ответника този орган е предвидим още преди настъпването на събитието, тъй като мястото му съвпада с мястото на собствените му действия (твърдяното непозволено увреждане) (
22
).
43.
Тълкуването от Съда на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 предполага, че тази разпоредба пряко и непосредствено предоставя както международна, така и териториална компетентност на съда по мястото, където е настъпило или може да настъпи вредоносното събитие (
23
).
44.
Според Съда държавите членки „не могат да прилагат критерии за определяне на компетентност, които са различни“ от произтичащите от посочения член 7, точка 2 (
24
).
45.
Тази съдебна практика е установена, подкрепена е с аргументи (
25
) и изглежда да съответства на волята на законодателя. Да се приеме, че член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 определя пряко международно и териториално компетентната юрисдикция, съответства именно на намерението на законодателя при приемането на разпоредбата. Последващите изменения на текста не поставят под въпрос това намерение.
Б.
Преюдициални въпроси 1а и 2а
46.
Запитващата юрисдикция иска да се установи кой съд е териториално компетентен въз основа на мястото на настъпване на събитието, причинило вредата (въпрос 1а), и мястото на настъпване на вредата (въпрос 2а), при обстоятелства като тези в настоящия случай. Двата въпроса не засягат (засега) проблемите, свързани с предявяването в случая на представителни искове (за които се отнасят въпроси 1б и 2б).
1. Място на настъпване на събитието, причинило (твърдяната) вреда
а) Кое събитие е причинило вредата?
47.
Запитващата юрисдикция изхожда от схващането, че причинената на ползвателите вреда (по съществуването на която логично все още не се е произнесла) произтича от поведение на Apple, което ищците квалифицират като злоупотреба с господстващо положение по смисъла на член 102 ДФЕС.
48.
В обобщение, според ищците това поведение се изразява в удържането от Apple, което се възползва от господстващото си положение, на прекомерни комисиони от разработчиците на приложения за App Store. Сумата на тези комисиони се понася впоследствие от ползвателите, като по този начин се увеличава цената, която те трябва да платят при изтеглянето на приложения от App Store NL.
49.
Няма спор, че абстрактно погледнато, антиконкурентно поведение, с което предприятие злоупотребява с господстващото си положение, може да причини вреда. В решение flyLAL-Lithuanian Airlines Съдът разглежда мястото на събитието, причинило тази вреда, в рамките на иск за обезщетение за вреди, причинени от злоупотреба с господстващо положение (
26
).
50.
Според мен е общовалиден принципът, че причинилото вредата събитие, което е решаващо за целите на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012, се отъждествява с действията, с които се осъществява злоупотребата с господстващо положение: различно е конкретизирането му in casu.
51.
Като прилага този критерий, запитващата юрисдикция отъждествява събитието, причинило вредата, с продажбата на приложения в App Store NL, при която Apple действа като изключителен дистрибутор и като комисионер на разработчиците и удържа комисиона от цената, която ползвателите плащат (
27
).
52.
Поради това запитващата юрисдикция счита, че могат да бъдат международно компетентни съдилищата на Нидерландия, която е пазарът, засегнат от неправомерното поведение, като се има предвид, че продажбите се извършват (и) в посочената държава.
53.
Не съм напълно убеден, че при обстоятелства като разглежданите понастоящем посоченото събитие, причинило вредата, е най-подходящият избор (
28
). Въпреки това ще се основавам като работна хипотеза на избраното от запитващата юрисдикция събитие.
б) Къде е настъпило събитието, причинило вредата?
54.
Определянето на мястото, където е извършена продажбата на приложенията през App Store NL, за целите на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012, не е лесно. Макар самата запитваща юрисдикция да счита, че продажбата се извършва в Нидерландия, в един от въпросите си (2а) тя признава, че „не може да се определи мястото, където са извършени покупките“.
55.
Най-напред ще отбележа, че в този контекст би могло да се използва разрешението, което Съдът вече е приел в други съдебни решения. Когато е много трудно или невъзможно да се определи мястото на събитието, причинило вредата, възможността, която член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 предоставя на ищеца, е да сезира компетентния съд по мястото на настъпване на вредата (
29
).
56.
Известно ми е, че в други случаи Съдът е избрал различен подход, като с цел да се запази възможността, която член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 предоставя, той изключва тълкувания, които правят определянето на мястото на събитието, причинило вредата, „прекалено трудно“ или „невъзможно“ за ищеца, и предлага други тълкувания (
30
). Поради това ще разгледам и този подход.
57.
Както посочва запитващата юрисдикция:
–
Apple предлага в App Store NL приложения, специално предназначени за нидерландски потребители и търговци;
–
за закупуването на приложенията Apple пренасочва към този конкретен онлайн магазин (App Store NL) ползвателите, които като местоположение при създаването на своя потребителски профил или Apple ID са посочили тази държава членка (
31
);
–
същевременно Apple ограничава достъпа на тези ползватели (които според техния Apple ID се намират в Нидерландия) до други App Stores, предназначени за потребители от други държави.
58.
Поради това считам, че основанието за компетентността на съдилищата в Нидерландия (или като цяло в която и да е друга държава членка) по мястото на събитието, причинило вредата, не е самата възможност за достъп до App Store (
32
) от територията на тази държава.
59.
Според мен предоставянето на тази компетентност всъщност произтича от фикция за местоположение: предполага се, че ползвателите на iOS, които са установени според техния Apple ID в Нидерландия, закупуват в тази страна приложенията му през App Store NL (
33
). Комисионата, която води до завишаване на цената в ущърб на ползвателите, се начислява при тази продажба (
34
), чието „местоположение“ е на територията на Нидерландия.
60.
Следователно допускането, че по този начин виртуалното пространство съответства на географското пространство на държавата членка (
35
), което не е така (и в действителност трудно би могло да бъде така) при този механизъм за покупка, е единственият критерий за привързване, който позволява предоставянето на компетентност по исковете на един или друг съд в рамките на Нидерландия.
61.
Всъщност според запитващата юрисдикция:
–
няма ясен критерий за привързване, въз основа на който исковете следва да се разглеждат от съд от определен нидерландски съдебен район, а не от друг. App Store NL е предназначен за цяла Нидерландия (достъпен е на цялата ѝ територия) и при извършване на продажба през него не може да се говори за същинско конкретно място, на което се осъществява конкретна операция;
–
при това положение е малко вероятно член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 да води до определянето на компетентния съд ratione locis измежду всички компетентни ratione materiae съдилища на държавата членка.
62.
Ако се възприеме фикцията за местоположение, която посочих по-горе, по принцип може да се поддържа, че териториално компетентен е нидерландският съд, в чийто съдебен район се извършва продажбата през App Store NL. Предоставянето на компетентността би зависело от мястото в рамките на Нидерландия, където към момента на продажбата се намира устройството, използвано за достъп до App Store NL (
36
).
63.
Това решение обаче не е практично:
–
от една страна, устройствата на Apple, използвани за покупки (изтегляне на приложения), обикновено са преносими: тяхното местоположение е неопределено, непостоянно и трудно за доказване;
–
от друга страна, вземането предвид на мястото на всяка продажба като отделна проява на злоупотреба с господстващо положение в Нидерландия отваря врата за множество производства в тази държава (
37
).
64.
В своето писмено становище един от ищците твърди, че както поради непозволеното увреждане, така и поради средата (виртуална), в която се извършва, всеки нидерландски съд е териториално компетентен за целите на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 (
38
).
65.
Тълкуване на разпоредбата в смисъл, че предоставя териториална компетентност на всички юрисдикции на държава членка (потребителите в която са целева група) се съдържа в заключението на генерален адвокат Jääskinen по дело C‑170/12 (
39
). В него той предлага международно компетентната юрисдикция по мястото на настъпване на вредата да се определи с оглед на насочеността на дейността на уебсайт към определена държава членка. Съдът не приема този критерий за местоположение.
66.
Според мен тълкуване на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 в смисъл, че от гледна точка на международната и териториалната компетентност всички
съдилища на държава членка са взаимнозаменяеми, е парадоксално. Целта на тази разпоредба е именно да определи един конкретен съд поради неговата особена географска връзка с релевантните факти по спора (
40
).
67.
Множеството компетентни съдилища (по-скоро паралелни производства пред различни съдилища, по които могат евентуално да се постановят противоречиви решения) е решение, което като цяло трябва да се избягва при тълкуването на Регламент № 1215/2012, включително когато става въпрос за член 7, точка 2 (
41
).
68.
Поради това, когато разглежда случаи със сложни факти, Съдът избира една конкретна юрисдикция като релевантна за целите на установяване на съдебната компетентност. По този начин се „предотвратява наличието на множество компетентни съдилища[,] [което] е в съзвучие със специалната компетентност […] и предполага необходимостта от ограничително тълкуване, като същевременно позволява по-голяма степен на предвидимост“ (
42
).
69.
По отношение на мястото на настъпване на вредата Съдът допуска множество юрисдикции, но същевременно ограничава всяка юрисдикция до разглеждането на вредата, претърпяна на територията на съответната ѝ държава членка (
43
).
70.
Определянето на един компетентен съд на същото основание (мястото на настъпване на вредата) е възприетото решение и при иск относно платени по-високи разходи при покупката на вещи, засегнати от тайни споразумения: когато тези вещи не са придобити в съдебния район на един-единствен съд в държавата членка, в която се намира засегнатият (или засегнат) пазар, компетентни са съдилищата по мястото на купувача (
44
).
71.
Това решение обаче трудно може да се приложи при обстоятелства като тези в настоящия случай, в който продажбата се извършва не на физическо място, а във виртуална среда. Отново трябва да се прибегне към фикции за местоположение, за да се определи само едно място на извършване на тази продажба, като се избере от възможните места едно, което да послужи като едно-единствено situs fictus на дейността на ответника в държавата членка, в която злоупотребява с господстващо положение.
72.
От тази гледна точка би могло да се приеме, че по отношение на ползвател, който поради неговия Apple ID се препраща към App Store NL, мястото на извършване на всички продажби през този App Store е местоживеенето или седалището на съответния ползвател в Нидерландия, без да се взема предвид неговото действително физическо местоположение в тази страна към момента на всяка продажба.
73.
По този начин ползвател (или група ползватели с местоживеене в същия съдебен район) би могъл да предяви иск въз основа на мястото на събитието, причинило вредата, пред съдилищата по мястото на неговото местоживеене в пазара, засегнат от антиконкурентното поведение на Apple, във връзка с извършените покупки през предназначения за този пазар App Store.
74.
Това решение предполага да се признае компетентността на forum actoris, което според мен е обосновано с оглед на търговската стратегия на Apple (
45
). Следователно то не цели да се защити пострадалото лице (
46
).
2. Място на настъпване на вредата
75.
Трудностите, които посочих по-горе, при установяването на мястото на настъпване на причинилото вредата събитие (като под такова се разбират продажбите на приложения на ползвателите през App Store NL) са по-малки по отношение на мястото на настъпване на вредата.
76.
(Твърдяната) вреда за ползвателя се изразява в по-високите разходи, които той плаща за изтеглянето на приложения от App Store. Цената на приложението е завишена, защото разработчиците му прехвърлят върху ползвателите комисионата, която Apple им удържа.
77.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали за определянето на компетентния съд по мястото на настъпване на вредата в случай, „в който не може да се определи мястото, където са извършени покупките“, е възможно за критерий за привързване да се използва местоживеенето на ползвателя.
78.
При тълкуването на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 Съдът е приел, че:
–
вреда, която се дължи „главно на по-високите разходи заради изкуствено повишената цена“, може да се квалифицира като „пряка вреда, която по принцип би могла да обоснове компетентността на юрисдикциите на държавата членка, на чиято територия е настъпила“ (
47
);
–
„[к]огато засегнатият от антиконкурентното поведение пазар се намира в държавата членка, на чиято територия се претендира, че е настъпила твърдяната вреда, следва да се приеме, че за целите на прилагането на член [7, точка 2 от Регламент № 1215/2012] мястото на настъпване на вредата се намира в тази държава членка“ (
48
).
79.
Следователно съдебната компетентност се обосновава с обстоятелството, че два елемента се намират в една и съща държава членка: засегнатият пазар и мястото, на което конкретното пострадало лице е понесло вредата. В настоящия случай Нидерландия е засегнат(ият) пазар.
80.
Ако неправомерното поведение (твърдяната злоупотреба с господстващо положение) е довело до преминаване на блага от патримониума на пострадалите лица към този на нарушителя посредством плащане на завишена цена във физическа среда (за разлика от виртуалната), като място на настъпване на вредата Съдът определя или мястото на придобиване на вещта на завишената цена (
49
), или местоживеенето на пострадалото лице (
50
). Той също така е определил като място на придобиване на материалните блага мястото, на което са предадени (
51
).
81.
Следвайки тези насоки, считам, че при определяне на мястото на настъпване на вредата в настоящия случай като критерий за привързване може да се използва седалището или местоживеенето на пострадалото лице в Нидерландия, където се намира и пазарът, засегнат от злоупотребата с господстващо положение.
82.
Всъщност, когато вредата се изразява в заплащането на по-високи разходи и ползвателят придобива продукта (чиято стойност е по-ниска от платената цена) във виртуалната среда, тъй като става въпрос за дигитално приложение, което не съществува в реалния свят, ми се струва безполезен опитът да се определи компетентният съд въз основа на неговото предаване (
52
).
83.
Обратно, критерият за привързване, основан на местоживеенето на ползвателя, е a fortiori още по-уместен, когато, както в случая, ответникът (Apple) създава бизнес модел, по който фрагментира по страни засегнатия пазар и обвързва с него крайните ползватели.
84.
Накрая трябва да се има предвид, че както посочва запитващата юрисдикция в междинното решение от 16 август 2023 г. (
53
), Apple Ireland включва в договорите си с ползвателите за ползването на App Store клауза за предоставяне на компетентност. Ако ползвателят пребивава в държава — членка на Европейския съюз, приложимото право и компетентният съд са тези на държавата по неговото обичайно местопребиваване. Следователно тази информация е известна на Apple, което трудно може да изтъкне непредвидимостта на исковете в Нидерландия, които, макар да не попадат в обхвата на клаузата за избор на съд (приложима към извъндоговорната му отговорност), произтичат пряко от покупките през App Store NL.
85.
Поради това не виждам пречка да се определи като място на настъпване на вредата, произтичаща от прекомерно намаляване на имуществото поради плащане на по-високи разходи, местоживеенето на пострадалото лице в рамките на засегнатия пазар, където по правило се намира цялото му имущество.
86.
Ако се приеме това решение, няма да е нужен друг критерий за привързване, като например изискването банковата сметка на ползвателя, от която се извършва плащането, да попада в същия съдебен район. Считам, че при описаните обстоятелства предложеното решение съответства на целите за близост и предвидимост на правилото за компетентност.
В.
Преюдициални въпроси 1б и 2б
1. Ирелевантност на обстоятелството, че исковете са предявени като представителни
87.
Нищо не пречи да се предявят представителни искове в случаи с трансгранични елементи като настоящия.
88.
Досега Съдът не е разглеждал евентуалното значение на този вид искове в такива случаи (
54
).
89.
Член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 предвижда, както вече подчертах, специално правило за определяне на съдебната компетентност при искове, отнасящи се до извъндоговорни задължения, основани на отговорността на длъжника към кредитора.
90.
Това правило не е лична привилегия в полза само на кредитора: то може да се използва от други лица, по-конкретно от представители на кредитора или негови правоприемници (
55
). То може да бъде използвано и от защитници на индивидуални, но общи интереси (
56
) или на обществен интерес (
57
).
91.
Член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 има за цел да определи като (международно и местно) компетентен един съд, който има особено тясна географска връзка с мястото на събитието, причинило вредата, или на причинената вреда.
92.
Поради това, ако прехвърлянето на вземане или колективният характер на иск не изключват прилагането на този член, международната и териториалната компетентност на основание на посочения член продължава при всички случаи да се определя въз основа на действията, причинили вредата, или мястото на настъпването ѝ.
93.
Според мен това твърдение важи и по отношение на искове, предявени от организация, на която законодателството предоставя собствено право, т.е. независещо от упълномощаване или прехвърляне на права, с цел да се получи обезщетение за индивидуални вреди. В подкрепа на тази теза има два довода:
–
на първо място, процесуалните правомощия на организацията, която предявява представителния иск, не променят в действителност предмета на спора. Той в крайна сметка е свързан с това да получи отделно обезщетение за всеки пряко засегнат субект. В основата на колективния иск са индивидуалните претенции: накрая правото на обезщетение и неговият размер се определят поотделно за всяко от увредените лица (евентуално под контрола на същата юрисдикция, която е установила това право);
–
на второ място, както определянето на „мястото на вредоносното събитие“ не може да зависи от приложимото право към съществото на гражданската отговорност (
58
), така не може да зависи и от процесуалноправна уредба, която може да е различна в съответната държава членка.
94.
Компетентността на съдилищата по мястото на събитието, причинило вредата, произтича от непозволеното увреждане, което не се променя в зависимост от това кой е действителният кредитор или кой действа като ищец. Искът за вреди не губи връзката си с мястото на настъпване на вредоносното събитие поради прехвърляне на вземането или поради поемане на защитата му от трета страна въз основа на законова разпоредба. Събитието, причинило вредата, си остава същото и доказателствата си стоят там, където винаги са били.
95.
Зачитането на фактора „предвидимост“ не позволява компетентният съд за едно и също причинило вредата събитие да се променя в зависимост от това дали лицето, което действа като ищец, е лицето, чиито интереси са засегнати, негов правоприемник или представител (на това лице или на тези интереси).
96.
Следователно организация, която предявява представителни искове, може да ги предяви пред един съд (на основание член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012), ако вредоносното събитие: а) е едно и също и е настъпило или може да настъпи в неговия съдебен район или б) всички релевантни факти (т.е. всеки един от засягащите лицата, чиито преки интереси се представляват) се намират в посочения съдебен район.
97.
Признавам, че в рамките на една държава членка това изискване намалява полезността на механизма на представителните искове, когато националният законодател е избрал да не предоставя компетентността по този вид искове само на един съд за цялата територия (
59
).
98.
Всъщност поради границите на териториалната компетентност на всяка национална юрисдикция квалифицираната организация трябва да очертае обективния и субективния обхват на представителния иск, като определи мястото на „вредоносното събитие“ по смисъла на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 в рамките на съдебния район на всяка една от тези юрисдикции (
60
). За по-широка защита на засегнатите интереси, обхващаща събития и вреди, настъпили в други райони на територията на една и съща държава, би било необходимо да се предявят множество искове в съответните съдебни райони.
99.
Може да се възрази, че това решение не съответства на логиката на представителните искове, които се основават на сходството на представляваните интереси, а не на близостта между спора и сезирания съд. Това решение обаче, колкото и незадоволително да изглежда, произтича именно от прилагането на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 към сценарий, правилата за който не са променени с цел адаптирането им към новата действителност (представителните искове).
100.
При сегашните правила (
61
) квалифицираната организация, която иска да предяви само един представителен иск за обезщетение за вреди, причинени от нарушения, извършени на различни места в Нидерландия, чиито последици се усещат в различни съдебни райони на тази страна, срещу ответник с местоживеене в друга държава членка, трябва да предяви иска си в последната посочена държава (
62
).
101.
Проблемите, свързани с представителните искове в трансграничен контекст, са били известни към момента (2012 г.) на преработването на Регламент № 1215/2012. С оглед на съществуващите по онова време различни национални модели в крайна сметка е взето решение да не се включват в него специални правила, докато не настъпят нови промени в правото в тази област (
63
).
102.
Тези нови промени вече са настъпили, но не са довели до промени в правилата за предоставяне на международна съдебна компетентност (
64
). Както ще отбележа по-нататък, с Директива 2020/1828 (чието приемане е могло да бъде подходящ повод за това) не е изменен Регламент № 1215/2012.
103.
В крайна сметка считам, че на преюдициални въпроси 1б и 2б следва да се отговори, че при сегашното положение на правото на Съюза тълкуването на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 не се променя от факта, че искът е предявен от организация, която според националното законодателство е квалифицирана да предяви от свое име представителни искове в защита на интересите на множество ползватели.
2. Директива 2020/1828
104.
Директива 2020/1828 не е приложима в настоящия случай (
65
) както ratione temporis (тя се отнася само до искове, предявени след 25 юни 2023 г.), така и ratione materiae (по принцип в нейното приложно поле не попадат представителните искове, основани на нарушение на правилата в областта на конкуренцията).
105.
Без да омаловажавам целта за увеличаване на полезното действие на посочената директива (
66
), не съм убеден, че тази цел обосновава тълкуване, което изопачава правилото за специална компетентност до такава степен.
106.
В този смисъл трябва да се припомни, че „да се осигури съответствие между различни актове на правото на Съюза обаче в никакъв случай не бива да води до тълкуване на разпоредбите на регламент, уреждаш правилата за компетентност, което не отговаря на неговите систематика и цели“ (
67
).
107.
Директива 2020/1828 не внася изменения в Регламент № 1215/2012. Нещо повече, съгласно член 2, параграф 3 от посочената директива тя „не засяга правилата на Съюза относно международното частно право, по-специално правилата относно компетентността на съдилищата и признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела […]“ (
68
).
108.
В това отношение в съображение 21 от Директива 2020/1828 се уточнява, че „[с]ъществуващите инструменти на правото на Съюза следва да се прилагат към процесуалния механизъм за представителните искове, изискван от настоящата директива“.
109.
Следователно европейският законодател е искал по отношение на представителните искове да се прилагат съществуващите правила за международната съдебна компетентност. На практика е налице умишлено изключване, което законодателят е искал да запази, а не празнота в правната уредба, която тълкувателят е оправомощен да запълни.
110.
Държавите членки гарантират правилното транспониране на Директива 2020/1828. При нейното транспониране те трябва да са взели предвид или трябва да вземат предвид обстоятелството, че тя препраща към правилата за международната съдебна компетентност на Регламент № 1215/2012, без да ги променя.
111.
Осъзнавайки последиците от член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 за случаи като разглеждания, някои държави членки, както посочих по-горе, са избрали този вид искове да се предявяват в един съдебен район (и пред един компетентен съд) (
69
).
112.
Други държави членки, като Нидерландия, изглежда, са избрали да предвидят възможност за последващо коригиране, макар и само при предявяване на няколко свързани иска. Ще разгледам по-нататък тази възможност, за която се отнасят преюдициални въпроси 1в и 2в.
3. При условията на евентуалност: релевантност на обстоятелството, че исковете са предявени като представителни
113.
Някои страни и участници в производството предлагат алтернативни тълкувания на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 с цел улесняване на предявяването на практика на представителните искове (
70
). Накратко според посочените предложения:
–
следва да се вземе предвид седалището на организацията, която предявява иска (
71
);
–
компетентен е съдът по мястото, където биха могли да предявят иск едно или няколко засегнати лица (
72
);
–
всички съдилища в Нидерландия са еднакво компетентни за разглеждането на представителния иск (
73
);
–
обхватът на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 се свежда до международната компетентност с препратка към националното право за определянето на териториално компетентния съд (
74
).
114.
Считам, че тези предложения не съответстват в по-голяма или по-малка степен на принципите, които стоят в основата на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 и в установеното му тълкуване (
75
).
115.
Ще ги разгледам поотделно, като в първата група ще обединя предложенията на нидерландското правителство, Stichting App Stores Claims и Комисията. Във втората група ще разгледам предложенията на Stichting Right to Consumer Justice
а) Седалището на организацията, квалифицирана да предявява представителни искове, и мястото, където биха могли да предявят иск едно или няколко засегнати лица
116.
Решението да се вземе предвид седалището на квалифицираната организация (за предявяването на представителен иск) не съответства на критериите за предоставяне на международна и териториална съдебна компетентност: това седалище не обосновава международната компетентност съгласно член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012. Приемането на такова тълкуване възлага на тази разпоредба функция по разпределение на делата между компетентните юрисдикции от една и съща държава, която е отделна и различна от функцията по предоставяне на международна съдебна компетентност.
117.
Така формулираното предложение предполага:
–
предоставяне на компетентност на forum actoris, който няма връзка с фактите по спора и освен това организацията, която предявява иска, може да го определи стратегически за всеки отделен иск. Този риск е по-висок, ако юридическото лице е учредено, както се случва понякога, с конкретната цел да предяви представителен иск;
–
предоставяне на компетентност на съд, който ответникът не може да предвиди преди спора (
76
) (тъй като самата организация, която предявява иска, не е претърпяла никаква вреда) и чиято близост до него (
77
) не е гарантирана по никакъв начин.
118.
Според предложението на Комисията (
78
) организацията, която предявява представителния иск, „може да избере съда“, като е достатъчно този съд да е териториално компетентен поне по отношение на едно лице или част от лицата, чиито интереси тази организация представлява.
119.
Според така формулираното от Комисията предложение член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 не предоставя териториална компетентност, а само международна съдебна компетентност. То предполага предоставяне на компетентност на forum actoris, определен от организацията, предявяваща иска, по нейна воля с единственото ограничение мястото да е това, където най-малко едно засегнато лице или група засегнати лица биха могли да предявят индивидуален иск по мястото на настъпване на вредата.
120.
По отношение на еднородните елементи на представителния иск не съществува по-голяма или по-малка близост между определената юрисдикция и доказателствата, каквато би могла да има всяка друга юрисдикция. По отношение на различните елементи близостта е гарантирана само за пострадалото лице от конкретното „вредоносно събитие“, въз основа на чието местоположение е определена териториалната компетентност. Тези констатации важат и за предвидимостта за ответника (
79
).
121.
В крайна сметка и двете предложения водят до коренна трансформация на правилото за специална компетентност и съответно до изменение в равновесието на интересите, установено от законодателя на Съюза в Регламент № 1215/2012: за което според мен тълкувателят не е оправомощен (
80
).
122.
Макар на пръв поглед да не отхвърлят предоставянето на компетентността на съда, който има най-тясна връзка със спора (
81
), в действителност двете предложения създават нови критерии за определяне на териториалната компетентност.
123.
Тези (нови) критерии се основават на целта за добро правораздаване, разбирано не като улесняване на получаването, преценката или събирането на доказателствата, а като ефективно процесуално управление на съвпадащи интереси. Член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 обаче не преследва последната цел (
82
).
б) Териториална компетентност на всеки нидерландски съд или препращане към националното право
124.
Stichting Right to Consumer Justice твърди, че с оглед на обстоятелствата по спора всички съдилища в Нидерландия са еднакво компетентни за разглеждането на представителния иск. При условията на евентуалност тя предлага ограничаване на функцията на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 до предоставянето на международна съдебна компетентност.
125.
Вече отхвърлих като парадоксално тълкуване на правилото в смисъл, че предоставя без ограничения международна и териториална съдебна компетентност на всички съдилища в една държава членка (
83
).
126.
От по-голям интерес е предложението да се остави на държавите членки решението относно начина на предоставяне на териториалната компетентност. Ако то бъде прието, член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 би могъл да продължи да се използва (предложението не ограничава избора на ищеца на съда по местоживеене на ответника) в контекст като този на представителните искове, който не е предвиден в Регламент № 1215/2012, и се премахва пречката пред насърчаваното от законодателя на Съюза използване на този процесуален механизъм.
127.
Това предложение обаче е в разрез с обичайното тълкуване на посочения член, подкрепено с убедителни доводи (
84
). Поради това посочената възможност може да се разгледа само de lege ferenda (
85
).
Г.
Преюдициални въпроси 1в и 2в
128.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 допуска „прилагане на националното (процесуално) право, което позволява препращането само на един съд в тази държава членка“ в два случая:
–
когато „териториална компетентност в съответната държава членка имат не само едно, а няколко национални съдилища“ в тази държава членка (въпрос 1в);
–
когато „териториална компетентност има национален съд в съответната държава членка, който има компетентност само по исковете на една част от ползвателите в тази държава членка, докато по исковете на друга част от ползвателите териториална компетентност имат други съдилища в същата държава членка“ (въпрос 2в).
129.
Тези въпроси биха могли да са хипотетични, тъй като и двата иска срещу Apple са предявени пред един и същ съд (запитващата юрисдикция) (
86
). Не изключвам обаче възможността въпросът да е полезен на запитващата юрисдикция, за да потвърди собствената си компетентност.
130.
Съдът е приел, че член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 „допуска дадена държава членка да реши да повери определен вид спорове само на един съд, който при това положение ще разполага с изключителна компетентност, независимо от мястото на настъпване на вредата в рамките на тази държава членка“ (
87
).
131.
Това решение се обяснява с факта, че Регламент № 1215/2012 не изисква да се установяват съдилища на местата на настъпване на вредоносното събитие (
88
), както и с факта, че организационните правомощия за очертаване на националните юрисдикции по принцип принадлежи на държавите членки (
89
).
132.
По-конкретно „техническата сложност на правилата, приложими към исковете за обезщетение за вреди за нарушения на разпоредбите на конкурентното право, също може да бъде довод в полза на съсредоточаване на компетентността“ (
90
).
133.
С оглед на гореизложеното не виждам пречка законодателството на Нидерландия да предвижда препращането ex ante само на един съд на всички представителни искове за вреди, произтичащи от нарушения на конкурентното право.
134.
От акта за преюдициално запитване обаче не следва, че правилата на Нидерландия са такива. Член 220 Rv (
91
) всъщност позволява висящите дела пред различни съдилища, които са компетентни съгласно правилата му за компетентност, да бъдат съединени ex post пред първия сезиран съд.
135.
При това положение съгласно правилото за препращане делата не се препращат само на един компетентен съд в рамките на съдебната организация на държава членка (който освен това би бил материално компетентен), а на първата сезирана юрисдикция.
136.
Регламент № 1215/2012 има за цел не да хармонизира процесуалното право на държавите членки, а да разпредели съдебната компетентност за решаването на спорове по граждански и търговски дела (
92
). Прилагането на националното процесуално право обаче не трябва да накърнява полезното действие на посочения регламент (
93
).
137.
По принцип национално правило, което коригира резултата от прилагането на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 чрез препращане ex post само на един орган на делата, висящи пред компетентните съгласно тази разпоредба съдилища, не зачита нейното полезно действие.
138.
Въпреки че принадлежността към едно и също национално съдебно равнище може да смекчи влиянието на коригирането на правилото за съдебната компетентност, несъмнено съдът, който е сезиран с втория и следващите искове, не би бил определен въз основа на особената му тясна географска връзка с всеки един от тях.
139.
Правилото за препращане обаче може при определени обстоятелства да допринесе за доброто правораздаване, разбирано като това, което наред с други фактори: а) оптимизира организацията на процесите; б) спестява време и общи разходи и в) намалява риска от непоследователни или противоречиви решения (
94
). Тези цели не са чужди на Регламент № 1215/2012 (
95
).
140.
Не изключвам възможността тези фактори да са налице, когато успоредните производства произтичат от предявяване на представителни искове: т.е. общият интерес от възможно най-рационализирана съдебна организация по правило да надделява в тези случаи над интереса на страните по всяко отделно дело.
141.
Обстоятелството, че успоредните производства произтичат от представителни искове, обаче не е достатъчно само по себе си да обоснове тяхното препращане (
96
). Поради това за всеки отделен случай е необходимо националният съд да претегли посочените интереси, за да се увери, че повтарям, препращането на делата е най-доброто решение с оглед на доброто правораздаване (
97
).
V. Заключение
142.
С оглед на гореизложеното предлагам да се отговори на Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд Амстердам, Нидерландия) по следния начин:
„Член 7, точка 2 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела
следва да се тълкува в смисъл, че:
–
ако се приеме, че събитието, причинило вредата (в случай на злоупотреба с господстващо положение, състояща се в удържане на комисиона от цената на приложения, предлагани за продажба на онлайн платформа, специално предназначена за цялата територия на дадена държава членка), е продажбата на такива приложения, мястото на настъпване на това събитие може да бъде местоживеенето на ползвателя, който е купил приложенията, в рамките на посочената държава членка;
–
мястото на настъпване на вредата може да се отъждестви с местоживеенето — в рамките на съответния пазар — на ползвателя, който е понесъл последиците от злоупотребата с господстващо положение, като е платил по-високи разходи при покупката на приложенията;
–
при сегашното положение на правото на Съюза тълкуването на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 не се променя от обстоятелството, че искът е предявен от организация, квалифицирана съгласно националното законодателство да предявява представителни искове, които могат да включват искания за обезщетение за вреди, в защита на интересите на множество ползватели, но не от тяхно име;
–
предоставянето на международна и териториална компетентност на съд на държава членка, произтичащо от прилагането на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012, е съвместимо с национално правило, позволяващо на съд да се откаже от компетентност в полза на друг съд, който вече разглежда аналогичен иск, когато това правило обслужва целта за добро правораздаване, което запитващата юрисдикция следва да провери“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Фондациите Stichting Right to Consumer Justice и Stichting App Stores Claims (наричани по-нататък „ищците“).
(
3
)	За обозначаване на Apple Inc. и Apple Distribution International Ltd (наричано по-нататък „Apple Ireland“) заедно ще използвам само думата „Apple“.
(
4
)	Ще използвам този израз, тъй като той се съдържа в Директива (ЕС) 2020/1828 на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2020 година относно представителни искове за защита на колективните интереси на потребителите и за отмяна на Директива 2009/22/ЕО (ОВ L 409, 2020 г., стр. 1). Както ще изложа по-нататък, посочената директива не се прилага към спора в главното производство.
(
5
)	Закон за уреждането на масови вреди чрез колективен иск (наричан по-нататък „WAMCA“).
(
6
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).
(
7
)	Всъщност купувачът придобива лицензии за използване на приложенията.
(
8
)	Като цяло, подобно на запитващата юрисдикция, в настоящото заключение ще използвам общия термин „приложения“ за обозначаване на приложенията и интегрираните в тях дигитални продукти.
(
9
)	Акт за преюдициално запитване, точка 4.9.
(
10
)	Акт за преюдициално запитване, точка 4.12. В съдебното заседание обаче Apple отбелязва, че елементът, който свързва даден ползвател с определен App Store, е избраният метод на плащане, който трябва да е разрешен за съответния App Store.
(
11
)	Фондацията Stichting Right to Consumer Justice обвинява Apple и в сключването на забранено споразумение по смисъла на член 101 ДФЕС (вертикално определяне на цени). Запитващата юрисдикция обаче изключва прилагането на посочения член, тъй като фондацията не е уточнила въз основа на кои факти може да се установи наличието на забранено споразумение (т. 6.10 от акта за преюдициално запитване).
(
12
)	Междинно решение от 16 август 2023 г., точки 6.24, 6.25 и 6.35—6.37.
(
13
)	Решение от 30 ноември 1976 г., Bier (21/76, EU:C:1976:166, т. 19). Причината за раздвояването на „мястото на вредоносното събитие“ на „място на събитието“ и „място на вредата“ е, че в противен случай обичайното съвпадане на първото с местоживеенето на ответника би премахнало полезното действие на правилото за специална компетентност. Следователно разделянето на мястото на събитието, причинило вредата, от мястото на настъпване на вредата не е задължително при тълкуването на член 7, точка 2.
(
14
)	Решения от 25 октомври 2012 г., Folien Fischer и Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664, т. 46), и от 16 януари 2014 г., Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7, наричано по-нататък „решение Kainz“, т. 31).
(
15
)	По-специално решение от 22 февруари 2024 г., FCA Italy и FPT Industrial (C‑81/23, EU:C:2024:165, наричано по-нататък „решение FCA Italy и FPT Industrial“, т. 23).
(
16
)	Решения от 19 септември 1995 г., Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289, т. 18), от 16 май 2013 г., Melzer (C‑228/11, EU:C:2013:305, т. 34 и 35), и от 10 март 2022 г., BMA Nederland (C‑498/20, EU:C:2022:173, наричано по-нататък „решение BMA Nederland“, т. 38).
(
17
)	Решение BMA Nederland, точка 38.
(
18
)	Евентуално този критерий позволява и съгласуваност с приложимото право към съществото на спора съгласно правото на Съюза. Съдът превръща тази съгласуваност, която в някои решения е представена като изискване, произтичащо от съображение 7 от Регламент (ЕО) № 864/2007 на Европейския парламент и на Съвета от 11 юли 2007 година относно приложимото право към извъндоговорни задължения (Рим II) (ОВ L 199, 2007 г., стр. 40), в насока за тълкуване: вж. решение от 9 юли 2020 г., Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534, т. 39), или решение от 15 юли 2021 г., Volvo и др. (C‑30/20, EU:C:2021:604, наричано по-нататък „решение Volvo“, т. 32). Следва обаче да се припомни, че връзката forum/ius не е основна цел на тълкуването на Регламент № 1215/2012 и съгласуваността с актовете, уреждащи приложимото право, в никакъв случай не би могла да доведе до тълкуване на разпоредбите му, което не отговаря на систематиката и целите на този регламент: решения Kainz, точка 20, и от 3 октомври 2019 г., Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, т. 63).
(
19
)	Тоест елементите, които не се отнасят до страните по спора. Друг е въпросът, че мястото на събитието, причинило вредата, често съвпада с местоживеенето на ответника и нерядко мястото на настъпване на вредата съвпада с местоживеенето на увреденото лице, като в такъв случай следва да се признае компетентността на forum actoris. Когато фактическият състав на нарушението не е осъществен в материална среда, Съдът е използвал лични фактори, за да определи мястото на събитието, причинило вредата, или мястото на вредата: така в контекста на интернет той приема центъра на основните интереси на пострадалото лице като място на настъпване на вредата в решение от 25 октомври 2011 г., eDate Advertising и др. (C‑509/09 и C‑161/10, EU:C:2011:685, наричано по-нататък „решение eDate Advertising и др.“); или мястото на установяване на извършителя на непозволеното увреждане като място на събитието, причинило вредата, в решение от 19 април 2012 г., Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, наричано по-нататък „решение Wintersteiger“).
(
20
)	В рамките на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 отъждествяването на доброто правораздаване с надлежната организация на производството (благодарение на улесняването, произтичащо от близостта между определения съд и спора, на събирането и преценката на доказателствата относно конститутивните елементи за отговорността и вредата) е константа: по-специално решения Kainz, точка 27, Wintersteiger, точки 31—33, от 24 ноември 2020 г., Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:950, т. 37), и FCA Italy и FPT Industrial, точки 24 и 25.
(
21
)	Например решения eDate Advertising и др., точка 50, от 28 януари 2015 г., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 56), от 17 октомври 2017 г., Bolagsupplysningen и Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, т. 35), и от 12 май 2021 г., Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377, т. 33).
(
22
)	Вж. цитираната в бележка под линия 21 съдебна практика.
(
23
)	Решение Volvo, точка 33.
(
24
)	Решение Volvo, точка 34.
(
25
)	Обобщени в заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по дело Volvo и др. (C‑30/20, EU:C:2021:322, т. 38—47).
(
26
)	Решение от 5 юли 2018 г., flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑27/17, EU:C:2018:533, наричано по-нататък „решение flyLAL-Lithuanian Airlines“, т. 51 и 52).
(
27
)	Акт за преюдициално запитване, точки 6.8 и 6.9.
(
28
)	Отъждествяването на злоупотребата с господстващо положение с продажбите на крайния ползвател в App Store NL може да представлява прекалено опростяване. Ако вредите, за които е предявен искът за обезщетение, са причинени действително на ползвателите, (твърдяната) злоупотреба с господстващо положение се проявява при разработчиците под формата на едностранно налагане на условия на желаещите да доставят услуги, които работят с iOS. Сред тези условия са използването на IAP и удържаната от Apple комисиона върху цената, която ползвателите на iOS плащат на разработчиците (и която последните прехвърлят върху посочените ползватели). Според мен би могло да се поддържа, че това едностранно налагане е събитието, причинило вредата, за целите на определянето на съдебната компетентност. Признавам, че с оглед на обстоятелствата определянето на това място може да е трудно за крайните ползватели. Не считам, че тази трудност е непреодолима: в това отношение препращам към решение от 21 май 2015 г.CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, наричано по-нататък „решение CDC Hydrogen Peroxide“, т. 44).
(
29
)	Решение от 27 октомври 1998 г., Réunion européenne и др. (C‑51/97, EU:C:1998:509, т. 33), относно мястото на настъпване на повреждането на стоки по време на превозването им по море.
(
30
)	Решение от 5 септември 2019 г., AMS Neve и др. (C‑172/18, EU:C:2019:674, т. 51), по отношение на „мястото, където ответникът е взел решение и е предприел технически мерки да задейства публикуването по интернет“ на определени стоки. В решение Wintersteiger, точки 34—38, е приет същият критерий, но поради това „че е неопределено“, е изключено мястото, където е установен посоченият сървър, и вместо него е предпочетено мястото на установяване на ответника.
(
31
)	Според мен тази информация разкрива желанието на Apple да се насочи към страната, а не към цялата нидерландска общност, която може да е разпръсната в различни държави или дори континенти.
(
32
)	Както, изглежда, следва от междинното решение от 16 август 2023 г., точка 6.24.
(
33
)	Което на практика са принудени да направят, тъй като трудно могат да променят своя ID след създаването му. С този бизнес модел самото Apple фрагментира дейността си чрез разделяне на пазарите. В това отношение това дружество улеснява определянето на международно компетентния съд и очертаването на обхвата на компетентността му.
(
34
)	Поначало приложението може да се ползва непосредствено след плащането на цената от ползвателя (увеличена с комисионата).
(
35
)	Съответствието не е пълно, поради което считам, че може да се говори за фикция за местоположение. Онлайн покупките в App Store NL са технически възможни и за пребиваващи в Нидерландия ползватели, които са посочили като страна тази държава членка при създаването на своя Apple ID, но временно са извън нейната територия. Те са възможни и за ползватели, които не пребивават в Нидерландия, но са посочили тази държава членка в своя Apple ID. Тези случаи не се разглеждат в акта за преюдициално запитване: що се отнася до мястото на настъпване на вредата, от точки 6.15 и 6.18 може да се направи извод, че акцентът се поставя върху ползвателите, които пребивават или са установени („wonen oder gevestigd zijn“) в Нидерландия.
(
36
)	Устройството би придало материалност на причинилото вредата събитие, каквато то няма.
(
37
)	Множество производства за нарушение, което при всички случаи е едно и също по същество, би имало и в случай на продажби във физическите магазини (Apple Stores), но потенциалният им брой би бил много по-малък. Така например в Нидерландия, изглежда, има само три Apple Stores. При всички случаи този факт зависи от обстоятелствата и не може да е определящ за приемането на принципно решение.
(
38
)	Писмено становище на Stichting Right to Consumer Justice, точки 69—75. При условията на евентуалност, в точка 76 тя предлага обхватът на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 да се сведе до международната компетентност. Считам, че с оглед на трудностите при прилагането на разпоредбата при обстоятелства като тези в настоящия случай последното решение не е необосновано. То обаче не съответства на тълкуването на нормата в установената съдебна практика: вж. точки 44 и 45 по-горе.
(
39
)	Заключение по дело Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:400, т. 67).
(
40
)	Считам, че не може да се направи различен извод от съдебните решения, в които при тълкуването на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 се посочва, че искът се предявява пред „съдилищата“ или „юрисдикциите“ на определена държава членка, като решение eDate Advertising и др. или решение Wintersteiger. Множественото число се използва и в случаите, когато тълкуването на критерия „място на вредоносното събитие“ води несъмнено само до една юрисдикция в рамките на една територия, както в случаите, когато като такова е определено мястото на установяване на ответника или центърът на основните интереси на пострадалото лице: освен посочените решения вж. решение от 21 декември 2021 г., Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036, т. 30).
(
41
)	Така след решение от 11 януари 1990 г., Dumez France и Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, т. 18).
(
42
)	Решение flyLAL-Lithuanian Airlines, точка 56. Ситуирането на събитието, причинило вредата, само на едно място е още по-разумно, като се има предвид, че определеният въз основа на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 съд по мястото на това събитие ще има пълна компетентност, т.е. ще е компетентен да се произнесе по всички вреди, причинени от нарушението, както и за предприемането на мерки, които по своето естество са неделими: вж. решение от 17 октомври 2017 г., Bolagsupplysningen и Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766).
(
43
)	За разлика от друг вид искове, искът за обезщетение за вреди е делим. Това е дало възможност на Съда да създаде мозаечния подход в реалния свят и да го приложи във виртуалния, използвайки като критерий за привързване достъпността на публикуваната в интернет информация: решения eDate Advertising и др., и от 21 декември 2021 г., Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036).
(
44
)	Решение Volvo, точки 40—42.
(
45
)	Това място би било в съзвучие с търговска стратегия, при която „целеви“ са потребителите от определена държава членка. Освен това то отчита обстоятелството, че за ползването на App Store е необходимо да се приемат условията за мултимедийните услуги на Apple, които Apple определя като договор и които съдържат клауза за предоставяне на компетентност на съдилищата по местоживеене на ползвателя, на което ще се спра по-нататък: точка 84 по-долу.
(
46
)	Решението би могло да доведе до различно третиране на делата в зависимост от средата, използвана за извършването на дейността, причинила вредата. Това обаче вероятно вече е така в други области като в областта на нарушението на правата на личността. След решение eDate Advertising и др. при определянето на мястото на настъпване на вредата в случай на разпространение на информация в интернет може да се вземе предвид центърът на основните интереси на пострадалото лице.
(
47
)	Решение от 29 юли 2019 г., Tibor-Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, т. 31). В него е установено нарушение на член 101 ДФЕС.
(
48
)	Решения flyLAL-Lithuanian Airlines, точка 40, и от 29 юли 2019 г., Tibor-Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, т. 33).
(
49
)	Решение Volvo, точка 39.
(
50
)	Решение CDC Hydrogen Peroxide, точка 52, и решение Volvo, във връзка със случай, в който вещите, засегнати от тайни споразумения, са придобити в различни съдебни райони (вж. бележка под линия 44 по-горе).
(
51
)	Това тълкуване се отнася първоначално до предлагане на пазара на превозни средства, оборудвани от техния производител със софтуер, манипулиращ данните за емисиите на отработените газове, и е резултат от комбинирането на решение от 9 юли 2020 г., Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534), с решения FCA Italy и FPT Industrial. Тъй като решение Volvo, точка 39, изрично препраща към първото, може да се счита, че мястото на покупка на материална вещ при по-високи разходи е мястото на нейното предаване, макар по-високите разходи да не се дължат на дефект на вещта.
(
52
)	Дори не може да се говори за същинско „предаване“ на дигитално съдържание, тъй като то се инсталира на устройството на ползвателя, който може да го изтегли от всяко място, като се свърже с интернет.
(
53
)	Точки 3.8 и 6.41—6.46 от междинното решение от 16 август 2023 г. Въз основа на анализа на клаузата за предоставяне на компетентност, съдържаща се в договорите на Apple с крайните ползватели, запитващата юрисдикция изключва прилагането на клаузата към разглежданите искове.
(
54
)	В решение от 12 май 2021 г., Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377, т. 38 и 39), е отхвърлен въпрос в това отношение, тъй като е счетен за хипотетичен и следователно недопустим. В делото, по което е постановено решение BMA Nederland, встъпва фондация, която действа в защита на колективни интереси. Съдът квалифицира вредата, причинена на кредиторите, като косвена и следователно ирелевантна за целите на член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012. Той също така изключва значението за посочените цели на иска на фондацията поради самото ѝ качество на трета страна.
(
55
)	Решения от 18 юли 2013 г., ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490), и CDC Hydrogen Peroxide.
(
56
)	Решение BMA Nederland.
(
57
)	Решение от 1 октомври 2002 г., Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555).
(
58
)	Точка 41 по-горе.
(
59
)	В Австрия законът, уреждащ представителните искове (§ 620 и § 630 от Verbandsklagen-Richtlinie-Umsetzungs-Novelle, BGBl. I, 85/2024), предоставя изключителна компетентност за разглеждането им само на един съд. Това не е така в Нидерландия.
(
60
)	Обстоятелствата, определящи кръга на представляваните лица, трябва да включват по един или друг начин обстоятелството, че правните интереси на тези лица са засегнати от извършени действия на територията, на която е компетентен сезираният съд, или на която са настъпили последиците от тях.
(
61
)	Член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 в комбинация със законодателния избор, посочен в точка 97. Засега оставям настрана възможността за коригиране след определянето на международната или териториалната съдебна компетентност.
(
62
)	Съгласно член 4 от Регламент № 1215/2012.
(
63
)	Съображение 23 от Предложение за Регламент на Европейския парламент и на Съвета относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, COM(2010) 748 окончателен, както и раздел „Правни елементи на предложението“, точка 3.1, и Съобщение на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите „Към европейска хоризонтална рамка за колективна защита“, COM(2013) 401 final, точка 3.7.
(
64
)	Вж. точка 107 по-долу. С извършващото се понастоящем преразглеждане на Регламент № 1215/2012 могат да бъдат въведени специални правила за представителните искове.
(
65
)	Както правилно твърди Комисията в писменото си становище, точка 10. Нидерландското правителство, което посочва обратното в своето писмено становище, се съгласи с това мнение в съдебното заседание.
(
66
)	Това е причината, поради която го разглеждам въпреки неприложимостта на Директивата към спора.
(
67
)	Решение от 2 май 2019 г., Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345, т. 35).
(
68
)	За да се установи с точност връзката между Директива 2020/1828 и Регламент № 1215/2012, е необходимо да се вземат предвид и правните актове на Съюза, съдържащи се в приложение I към посочената директива.
(
69
)	Вж. бележка под линия 59 по-горе.
(
70
)	Всички тези предложения се основават на необходимостта от запазване на полезното действие на Директива 2020/1828. В тях обаче не се обръща достатъчно внимание на начина на съчетаването им с решенията в Директивата. Така например предявяването на представителен иск по мястото на седалището на квалифицираната организация поражда много съмнения при трансграничните искове по смисъла на Директива 2020/1828: вж. член 3, точка 7 и член 6.
(
71
)	Писмено становище на нидерландското правителство, точки 3 и 13. Не става ясно дали това тълкуване се отнася до мястото на събитието, причинило вредата, или до мястото на настъпване на вредата. Подобно е твърдението на Stichting App Stores Claims по отношение на мястото на настъпване на вредата (писмено становище, точка 3.1, в отговор на въпрос 2а).
(
72
)	Писмено становище на Комисията, точки 81, 83 и 88.
(
73
)	Писмено становище на Stichting Right to Consumer Justice, точка 94.
(
74
)	Писмено становище на Stichting Right to Consumer Justice, точка 95.
(
75
)	Вж. точка 38 и сл. по-горе. Съдът не избягва фикциите за местоположение, когато тълкува член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012. Обратно, както поясних по-горе, той ги използва, когато е трудно да се определи мястото на вредоносното събитие поради несъществуването в реалния свят на действието (събитието) или последиците от него (вредата). При тези обстоятелства неговото прилагане е затруднено поради естеството на предвидения в разпоредбата критерий за привързване. Поради това Съдът използва фикцията за местоположение, воден от принципите, които стоят в основата на самата разпоредба.
(
76
)	В точка 19 от писменото му становище нидерландското правителство се позовава по аналогия на точка 42 от решение Volvo, за да защити обратната теза. Според него на ответника ще е известно седалището на организацията, така че ще може да предвиди възможността да му бъде предявен иск пред съдилищата на това място. То добавя, че когато тази организация е учредена в Нидерландия за конкретно задължение, тя трябва да съгласува действията си с ответника, преди да предяви иска си. Не мисля, че е необходимо да обяснявам, че в член 7, точка 2 от Регламент № 1215/2012 не става въпрос за такава предвидимост. Що се отнася до точка 42 от решение Volvo, тя е свързана с международната и териториална компетентност, предоставена на юрисдикцията по местоживеенето на самото пострадало лице, тъй като това е мястото на понесената вреда, произтичаща от придобиването от негова страна на множество материални вещи на различни места. Не виждам възможна аналогия с тезата на нидерландското правителство.
(
77
)	По-точно до доказателствата, с които може да се установи отговорността, вредата и причинно-следствената връзка, както и да се направи оценка на вредата.
(
78
)	В съдебното заседание нидерландското правителство посочва, че може да се присъедини към това тълкуване.
(
79
)	Според Комисията (т. 86 от писменото ѝ становище) предприятие, което предлага стоки и услуги на определена територия, трябва да допуска, че може да бъде предявен иск срещу него на тази територия от купувачите, които се считат за увредени. Според мен обаче това твърдение не оправдава факта, че това предприятие трябва непременно да допуска, че срещу него може да бъде предявен иск за всички вреди, причинени на няколко засегнати лица от действията му, пред всяка юрисдикция на тази територия по избор на трета страна ex post facto: рискът, който трябва да се предвиди, и организацията на процеса не са същите.
(
80
)	Препращам към заключението ми по дело Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2020:1056, т. 95).
(
81
)	Вж. възпроизведените текстове в бележки под линия 76 и 79. Нито нидерландското правителство, нито Комисията анализира последиците от съответните им предложения по отношение на близостта до доказателствата, сякаш обстоятелството, че всички потенциално компетентни юрисдикции се намират в една и съща държава, е достатъчна гаранция в това отношение. Stichting App Stores Claims посочва само, че между Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд Амстердам) и спора има тясна връзка (т. 2.13 от писменото ѝ становище).
(
82
)	Без да се засяга посоченото по-долу, вж. точки 139 и 140.
(
83
)	Точка 66 по-горе.
(
84
)	Точки 44 и 45 по-горе.
(
85
)	Всъщност предложението се ползва със значителна академична подкрепа: вж. The Reform of the Brussels I Regulation — Academic Position Paper, приета от European Association of Private International Law (EAPIL), достъпна на https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id= 4853421, стр. 13.
(
86
)	Това изтъква Комисията в съдебното заседание.
(
87
)	Решение Volvo, точка 35.
(
88
)	Вж. по аналогия решение от 18 декември 2014 г., Sanders и Huber (C‑400/13 и C‑408/13, EU:C:2014:2461, т. 35).
(
89
)	Решения Volvo, точка 34, и от 30 юни 2022 г., Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, т. 56).
(
90
)	Решение Volvo, точка 37.
(
91
)	В точки 7.13 и 7.16 от акта за преюдициално запитване въпроси 1в и 2в са съсредоточени върху тази разпоредба от Rv, поради което се спирам на нея.
(
92
)	Решения от 15 май 1990 г., Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203, т. 17), от 31 май 2018 г., Nothartová (C‑306/17, EU:C:2018:360, т. 28), и от 6 октомври 2021 г., TOTO и Vianini Lavori (C‑581/20, EU:C:2021:808, т. 68).
(
93
)	Решения от 15 май 1990 г., Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203, т. 20), и от 18 декември 2014 г., Sanders и Huber (C‑400/13 и C‑408/13, EU:C:2014:2461, т. 32).
(
94
)	По принцип противоречието при обстоятелствата в настоящия случай би възникнало на вътрешно равнище. Въпреки това, съдебно решение, постановено в една държава членка, би могло най-малко хипотетично да възпрепятства признаването в друга държава членка на постановеното в първата държава членка, ако е несъвместимо с предходно противоположно съдебно решение в същата държава. Разпоредбите на глава II, раздел 9 от Регламент № 1215/2012, предназначени да насърчат „хармоничното правораздаване“, предвиждат да се сведе до минимум възможността да има успоредни производства, както и да се гарантира, че в различни държави членки (или в определени случаи в трети страни) няма да се произнасят противоречащи си съдебни решения.
(
95
)	Загрижеността за по-добро правораздаване в посочения в настоящото заключение смисъл в интерес както на страните, така и на обществото като цяло, има конкретен израз в Регламент № 1215/2012: вж. член 8 и разпоредбите от глава II, раздел 9.
(
96
)	Интуицията подсказва, че е логично ползите, свързани с представителния иск в сравнение с индивидуалния, да са по-големи, когато всички искове, които са основани на едни и същи факти и са предявени срещу един и същ ответник или са свързани помежду си, бъдат обединени. Няма причина обаче това да е така на практика. Относно възможните неблагоприятни последици от съединяването на свързани искове вж. по аналогия решение от 12 декември 2024 г., Rada Nadzorcza Getin Noble Bank и др. (C‑118/23, EU:C:2024:1013, т. 74).
(
97
)	В този контекст може да се вземе предвид дали исковете се отнасят до въпроси, във връзка с които законодателят (европейският или националният) насърчава използването на представителните искове, и по-специално дали препращането на дела само на един съд допринася за постигането на крайните цели на посоченото насърчаване.