62019CC0307
MICHAL BOBEK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. november 26. (
1
)
C‑307/19. sz. ügy
Obala i lučice d.o.o.
kontra
NLB Leasing d.o.o.
(a Visoki trgovački sud Republike Hrvatske [a Horvát Köztársaság kereskedelmi fellebbviteli bírósága] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 1215/2012/EU rendelet – 1393/2007/EK rendelet – A »polgári és kereskedelmi ügyek« fogalma – »Bírósági« vagy »bíróságon kívüli« iratok kézbesítése – Kijelöletlen »áttevő intézmények« – »Bizonyító erejű okirat« alapján végrehajtási lapot kiállító közjegyző – A közúton történő parkolásra vonatkozó »különös« vagy »kizárólagos« joghatóság”
I. Bevezetés
1.
A felperes a zárai (Horvátország) közterületi parkolók kezelésének feladatával megbízott magánjogi jogalany. A felperes egy közúton kijelölt parkolóhelyen ellenőrizte az alperes tulajdonában álló személygépkocsit. A személygépkocsin nem helyeztek el parkolójegyet. A felperes parkolási napijegyet adott ki, amelyet ez idáig nem fizettek meg. A felperes ezért e követelés végrehajtását kérte egy horvátországi közjegyző által kiállított végrehajtási lap útján, amelyet Szlovéniában kézbesítettek az alperesnek.
2.
A jelen ügy egy újabb állomás a meg nem fizetett parkolójegyekkel és közjegyzőkkel kapcsolatos eljárások meglehetősen hosszúvá vált sorozatában. (
2
) Úgy tűnik, a probléma lényege a horvát jogalkotó által – a kezelés szintjén és a végrehajtás szintjén egyaránt – megvalósított egyfajta kettős privatizáció. A más tagállamokban általában közigazgatási ügyként felfogott ügyet magánjogi jogalanyokra bízzák. Az ilyen követelés későbbi végrehajtása szintén nem a bíróság, hanem – legalábbis első fokon – a közjegyzők feladata.
3.
Ez nemcsak bizonyos nyugtalanságot okoz az egész struktúrában, hanem rendszertani súrlódásokat is előidéz az uniós magánjogi eszközökkel összefüggésben (illetve azokban). Ilyen körülmények között a Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (a Horvát Köztársaság kereskedelmi fellebbviteli bírósága, Horvátország) azt követően, hogy két alsóbb fokú nemzeti bíróság megállapította az ügy elbírálására vonatkozó illetékességének hiányát, egy közjegyző által kiállított ilyen végrehajtási lappal szemben indított eljárásból eredő joghatósági összeütközés tárgyában jár el.
4.
E kérdést előterjesztő bíróság többek között az alábbi kérdésekben vár iránymutatást: i. az annak megállapítására szolgáló teszt, hogy valamely jogvita az 1393/2007/EK rendelet (
3
) (a továbbiakban: iratkézbesítési rendelet) és az 1215/2012/EU rendelet (
4
) (a továbbiakban: átdolgozott „Brüsszel” rendelet) értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügyek” körébe tartozik‑e; ii. továbbíthatnak‑e a horvátországi közjegyzők végrehajtási lapokat más tagállamokban lakóhellyel rendelkező személyeknek az iratkézbesítési rendelet keretében; és iii. melyik konkrét joghatósági ok alá tartozhatnak az ilyen jogviták az átdolgozott „Brüsszel” rendelet szabályai alapján.
II. Jogi háttér
A. Az uniós jog
1.
Az átdolgozott „Brüsszel” rendelet
5.
Az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„(1)   E rendeletet polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni a bíróság jellegére való tekintet nélkül. Ez a rendelet nem terjed ki különösen az adó‑, vám‑ vagy közigazgatási ügyekre, vagy az államnak a közhatalmi jogosítványai gyakorlása (acta iure imperii) során végrehajtott intézkedéseire vagy mulasztásaira vonatkozó felelősségre.”
6.
Az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 4. cikke meghatározza a „származási állam” szabályát, amely előírja, hogy valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy, állampolgárságára való tekintet nélkül, az adott tagállam bíróságai előtt perelhető. E rendelet 5. cikke mindazonáltal előírja, hogy az ilyen személy – ettől eltérően – más tagállam bíróságai előtt is perelhető, de „kizárólag e fejezet 2–7. szakaszában megállapított rendelkezések alapján”.
7.
Az átdolgozott „Brüsszel” rendeletnek a „Különös joghatóság” című szakaszban foglalt 7. cikke a következőket írja elő:
„Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban az alábbiak szerint perelhető:
1.
a)
ha az eljárás tárgya egy szerződés, akkor a vitatott kötelezettség teljesítésének helye szerinti bíróság előtt;
b)
e rendelkezés értelmében, eltérő megállapodás hiányában a vitatott kötelezettség teljesítésének helye:
–
ingó dolog értékesítése esetén a tagállam területén az a hely, ahol a szerződés alapján az adott dolgot leszállították, vagy le kellett volna szállítani,
–
szolgáltatás nyújtása esetén a tagállam területén az a hely, ahol a szerződés szerint a szolgáltatást nyújtották, vagy kellett volna nyújtani;
c)
amennyiben a b) pont nem alkalmazható, az a) pontot kell alkalmazni;
2.
jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyekben annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett vagy bekövetkezhet […]”.
8.
Az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 24. cikkének 1. pontja értelmében „az olyan eljárásokra, amelyeknek tárgya ingatlanon fennálló dologi jog vagy ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete, [kizárólagos joghatósággal rendelkeznek] annak a tagállamnak a bíróságai, ahol az ingatlan található”.
2.
Az iratkézbesítési rendelet
9.
Az iratkézbesítési rendelet 1. cikkének (1) bekezdése határozza meg a rendelet hatályát, és a következőképpen szól:
„(1)   Ezt a rendeletet polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, amennyiben bírósági és bíróságon kívüli iratokat kell továbbítani az egyik tagállamból a másikba az utóbbiban történő kézbesítés [helyesen: kézbesítés vagy közlés] céljából. E rendelet nem terjed ki különösen az adó‑, vám‑ vagy közigazgatási ügyekre, illetve a közhatalom gyakorlásával összefüggő cselekményekért és mulasztásokért (»acta iure imperii«) fennálló állami felelősségre.”
10.
Az iratkézbesítési rendelet „Áttevő és átvevő intézmények” című 2. cikke értelmében:
„(1)   Minden tagállam kijelöli azokat a hivatalos személyeket, hatóságokat vagy más személyeket – a továbbiakban: áttevő intézmények –, amelyek hatáskörrel rendelkeznek más tagállamban kézbesítendő bírósági és bíróságon kívüli iratok továbbítására.
[…]
(4)   Minden tagállam megküldi a Bizottságnak a következő információkat:
a)
a (2) és a (3) bekezdésben említett átvevő intézmények neve és címe;
b)
az a földrajzi terület, amelyre illetékességük kiterjed;
c)
az iratok átvételének számukra rendelkezésre álló módjai; és
d)
az I. mellékletben található formanyomtatvány kitöltéséhez használható nyelvek.
A tagállamok értesítik a Bizottságot a fenti információkban bekövetkező későbbi változásokról.”
11.
Az iratkézbesítési rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerint „[a] bírósági iratokat közvetlenül és a lehető legrövidebb időn belül továbbítani kell a 2. cikk szerint kijelölt intézmények között”.
12.
A „bírósági iratok” az iratkézbesítési rendelet 14. cikkének megfelelően kézbesíthetők a tagállamok postai szolgáltatásai útján. A „bíróságon kívüli iratok” kézbesítését az iratkézbesítési rendelet 16. cikke szabályozza, amely szerint az ilyen iratokat „más tagállamban történő kézbesítés céljából e rendelet rendelkezéseinek megfelelően lehet továbbítani”.
B. A horvát jog
1.
A zárai megszervezésről szóló határozat
13.
Az Odluka o organizaciji i načinu naplate parkiranja u Gradu Zadru (Zára városában a parkolási díj beszedésének megszervezéséről és az arra irányuló eljárásokról szóló határozat [a továbbiakban: a megszervezésről szóló határozat], a Glasnik Grada Zadra 4/2011. száma) meghatározza a parkolási övezeteket, az időszakot, amely során az utcai parkolás díjköteles és a parkolási óradíjat. E határozat 2. cikke szerint a közterületi parkoló „a gépjárművek megállására és várakozására szolgáló közterület”. A 4. cikk értelmében a közterületi parkolók ekként vannak feltüntetve a közúti közlekedésbiztonságról szóló törvénnyel összhangban.
14.
A megszervezésről szóló határozat 5. cikke értelmében a közterületi parkolókra vonatkozó jelzéseket a parkolásszervező helyezi el az önkormányzati hatóság hatáskörrel rendelkező részlegének felügyelete mellett. E határozat 6. cikke rögzíti „a parkolók használatára vonatkozó szerződés általános feltételeit”, meghatározva, hogy mely napokon és időszakokban kell parkolási díjat fizetni. A megszervezésről szóló határozat 7. cikke végül megállapítja, hogy a gépjármű közterületi parkolóban történő leállításával vagy leparkolásával a gépjármű vezetője vagy tulajdonosa elfogadja a parkolás általános feltételeit, így szerződést köt a parkolásszervezővel.
2.
A zárai kijelölési határozat
15.
A zárai parkolók, nyilvános parkolóházak és közúti terminálok kezelését és fenntartását az Odluka o komunalnim djelatnostima Grada Zadra (a Zára városának önkormányzati tevékenységeiről szóló határozat, a Glasnik Grada Zadra 16/2009. száma) szabályozza. E határozat 3. cikke (15) bekezdésének a) pontja a felperest bízza meg a parkolók, nyilvános parkolóházak és közúti terminálok fenntartásával és kezelésével.
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előterjesztett kérdések
16.
Az NLB Leasing d.o.o. Ljubljana (a továbbiakban: alperes) gépjárművek, berendezések és ingatlanok használatának finanszírozásával foglalkozó szlovén társaság.
17.
2012. június 30‑án az alperestől bérelt személygépkocsival leparkoltak Zára (Horvátország) egyik közútján. Ez az út egy kijelölt parkolóhelyekkel rendelkező parkolási övezet. A parkolás megkezdését megelőzően parkolójegyet kell vásárolni.
18.
Ugyanezen a napon a Zára városa által a gépjárművek parkolására szolgáló közterületek kezelése és fenntartása céljából létrehozott korlátolt felelősségű társaság, az Obala i lučice d.o.o. (a továbbiakban: felperes) ellenőrizte az alperes által bérbe adott személygépkocsi parkolójegyét. A gépjárművön nem tüntettek fel parkolójegyet. A felperes ezért parkolási napijegyet állított ki (84 kuna croate [HRK], hozzávetőleg 13 euró). A parkolási napijegy kifizetésére nem került sor.
19.
2013. július 1‑jén a Horvát Köztársaság csatlakozott az Európai Unióhoz.
20.
2017. február 20‑án a felperes „bizonyító erejű okiraton” alapuló kérelemmel végrehajtási eljárást indított az egyik pulai (Horvátország) közjegyzőnél a fennálló parkolójegy‑követelés behajtása iránt. Ez az okirat a felperesnek az alperes tartozását feltüntető saját könyveléséből származó kivonat volt.
21.
2017. március 8‑án a közjegyző e „bizonyító erejű okirat” alapján végrehajtási lapot állított ki 1825,25 HRK (hozzávetőleg 282 euró) értékben. E teljes összeg a kifizetetlen parkolójegy értékét (84 HRK), az addig felmerült eljárási költségeknek megfelelő díjakat (1235 HRK) és „az eljárás előre látható költségeinek” megfelelő díjakat (506,25 HRK) foglalta magában. A végrehajtási lapot ezt követően postai úton tértivevényes ajánlott levéllel kézbesítették az alperesnek.
22.
Az alperes megtámadta a végrehajtási lapot a Trgovački sud u Pazinu (pazini kereskedelmi bíróság, Horvátország) előtt. Ez a bíróság megállapította illetékességének hiányát, és az ügyet a Trgovački sud u Zadru (zárai kereskedelmi bíróság, Horvátország) elé utalta. Ez utóbbi bíróság szintén megállapította illetékességének hiányát, és az ügyet a Visoki trgovački sud (a Horvát Köztársaság kereskedelmi fellebbviteli bírósága) elé utalta elbírálás céljából.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság ugyan megjegyzi, hogy a végrehajtás tárgyát képező névleges összeg alacsony, azt is elismeri, hogy jelentős számú ilyen ügyben fordulnak a nemzeti bíróságokhoz. A Visoki trgovački sud (a Horvát Köztársaság kereskedelmi fellebbviteli bírósága) e ténybeli és jogi háttér alapján úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Jogosultak‑e a közjegyzők valamely iratnak az [1393/2007] rendelet szerinti kézbesítésére vagy közlésére, ha olyan ügyekben kézbesítik határozataikat, amelyekben nem az [1215/2012] rendelet alkalmazandó, figyelembe véve, hogy Horvátországban a közjegyzők, ha a nemzeti jog által részükre biztosított hatáskörök keretében valamely »bizonyító erejű okirat« alapján végrehajtási eljárásban járnak el, nem tartoznak az [1215/2012] rendelet értelmében vett »bíróság« fogalmába? Másképp fogalmazva, mivel a közjegyzők nem tartoznak az [1215/2012] rendelet értelmében vett »bíróság« fogalmába, a nemzeti jog által részükre biztosított hatáskörök keretében valamely »bizonyító erejű okirat« alapján történő végrehajtási eljárásban eljárva alkalmazhatják‑e az [1393/2007] rendeletben az iratkézbesítésre vagy iratközlésre vonatkozóan meghatározott szabályokat?
2)
Ha a díjbeszedési jogot a Zakon o sigurnosti prometa na cestama (a közúti közlekedésbiztonságról szóló törvény) és az önkormányzati tevékenységeknek mint a közhatalmi szervek saját tevékenységeinek a végrehajtására vonatkozó szabályok határozzák meg, az utcán vagy a közúton történő parkolás a polgári ügyek körébe tartozónak tekinthető‑e az [1215/2012 rendelet] értelmében, amely a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságot, valamint a határozatok elismerését és végrehajtását szabályozza, tekintettel arra, hogy ha bizonyítást nyer, hogy a gépjármű parkolójegy nélkül vagy érvénytelen parkolójeggyel tartózkodott a parkolóban, e gépjármű vonatkozásában azonnal napijegyet kell fizetni, mintha egész nap ott parkolt volna, a parkolóhely igénybevételének pontos időtartamától függetlenül, és így a napijegy beszedésének szankcionáló jellege van, pontosítva azzal, hogy néhány tagállamban a szóban forgó parkolást közlekedési jogsértésnek tekintik?
3)
Az utcán vagy a közúton történő parkolásra vonatkozó, korábban hivatkozott bírósági jogviták esetén, ha a díjbeszedési jogot a közúti közlekedésbiztonságról szóló törvény és az önkormányzati tevékenységeknek mint a közhatalmi szervek saját tevékenységeinek a végrehajtására vonatkozó szabályok írják elő, a bíróságok elvégezhetik‑e valamely irat más tagállambeli alperes részére történő kézbesítését vagy közlését az [1393/2007] rendelet alapján?
Abban az esetben, ha a fent említett kérdések alapján megállapítják, hogy az ilyen jellegű parkolás a polgári ügyek körébe tartozik, a következő további kérdések merülnek fel:
4)
A jelen ügyben vélelmezik, hogy szerződés jön létre a szóban forgó, vízszintes és/vagy függőleges jelzésekkel megjelölt helyen történő utcai parkolással, azaz úgy tekintik, hogy a parkolással szerződés jön létre, és ha nem egyenlítik ki az óradíj alapján számított parkolási díjat, a napijegy díját kell megfizetni. Következésképpen felmerül a kérdés, hogy az a vélelem, amelynek értelmében az ilyen parkolás szerződéskötést eredményez, és az óradíjon alapuló elszámolást biztosító parkolójegy megvásárlásának elmaradása, illetve a megvásárolt jegy időtartamának lejárta esetén a napijegy díjának megfizetésébe beleegyeznek, ellentétes‑e az EUMSZ 56. cikkben a szolgáltatásnyújtás területén megállapított alapvető rendelkezésekkel és az uniós vívmányok rendelkezéseivel?
5)
A jelen ügyben a parkolásra Zára városában került sor, ezért az említett szerződés és a horvát bíróságok között kapcsolat áll fenn, de a parkolás az [1215/2012] rendelet 7. cikkének 1. pontja értelmében vett »szolgáltatásnak« minősül‑e, tekintettel arra, hogy a szolgáltatás fogalma magában foglalja azt, hogy a szolgáltatást nyújtó fél meghatározott tevékenységet végez, vagyis azt, hogy e tevékenységet díjazás ellenében végzi, következésképpen felmerül a kérdés, hogy felperes tevékenysége elegendő‑e ahhoz, hogy az szolgáltatásnak minősüljön? Ha a horvát bíróságok nem rendelkeznek különös joghatósággal az [1215/2012] rendelet 7. cikkének 1. pontja értelmében, az alperes lakóhelye szerinti bíróság rendelkezik joghatósággal az eljárás elbírálására?
6)
Ha a díjbeszedési jogot a közúti közlekedésbiztonságról szóló törvény és az önkormányzati tevékenységeknek mint a közhatalmi szervek saját tevékenységeinek a végrehajtására vonatkozó szabályok írják elő, és a díjbeszedést kizárólag az adott nap meghatározott időszakában végzik, az utcán vagy a közterületen történő parkolás ingatlanbérleti szerződésnek tekinthető‑e az [1215/2012] rendelet 24. cikkének 1. pontja alapján?
7)
Ha a jelen ügyben nem lehet alkalmazni a fent hivatkozott azon vélelmet, amely szerint az említett parkolás szerződéskötést eredményezett (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés), az ilyen jellegű parkolás – amely tekintetében a parkolási díj beszedésére vonatkozó hatáskör a közúti közlekedésbiztonságról szóló törvényből származik, és amelynek vonatkozásában elő van írva a napijegy díjának a megfizetése, ha a parkolóhely használati ideje szerint nem fizetik meg előre az óradíj alapján számított parkolási díjat, vagy a megvásárolt jegy időtartama lejárt – a jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügynek minősülhet‑e az [1215/2012] rendelet 7. cikkének 2. pontja értelmében?
8)
A jelen ügyben Horvátországnak az Unióhoz való csatlakozása előtt, konkrétan, 2012. június 30‑án 13 óra 2 perckor történt a parkolás. Ezért felmerül a kérdés, hogy időbeli hatályukra tekintettel alkalmazandók‑e a jelen ügyben az alkalmazandó jogra vonatkozó rendeletek, nevezetesen, az 593/2008 rendelet vagy a 864/2007 rendelet?
Amennyiben a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy az anyagi jog alkalmazása kapcsán választ adjon, a következő kérdés merül fel:
9)
Ellentétes‑e az EUMSZ 56. cikkben a szolgáltatásnyújtás területén megállapított alapvető rendelkezésekkel és az uniós vívmányok rendelkezéseivel, függetlenül attól, hogy a gépjármű tulajdonosa természetes vagy jogi személy‑e, azon vélelem, amely szerint az említett parkolással szerződéskötés valósul meg, és – a nem a parkolási óradíj szerint történt jegyvásárlás vagy a megvásárolt jegy időtartamának lejárta esetén – fennáll a napijegy díjának megfizetésébe való beleegyezés? Másképpen szólva, az anyagi jog meghatározását illetően az 593/2008 rendelet 4. cikkében foglalt rendelkezések alkalmazhatók‑e a jelen ügyben (tudva, hogy az iratokban nem szerepel semmilyen bizonyíték, amely igazolná, hogy a felek megállapodtak volna az alkalmazandó jogról)?
–
Ha szerződés áll fenn, a jelen ügyben szolgáltatási szerződésről van‑e szó, azaz az említett parkolási szerződés az 593/2008 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett szolgáltatásnak minősülhet‑e?
–
Másodlagosan, a szóban forgó parkolás az 593/2008 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett bérleti szerződésnek tekinthető‑e?
–
Másodlagosan, ha a szóban forgó parkolás tekintetében az 593/2008 rendelet 4. cikkének (2) bekezdésében foglalt rendelkezéseket kell alkalmazni, felmerül a kérdés, hogy mi a jellegzetes szolgáltatás, tekintettel arra, hogy a felperes lényegében véve kizárólag jelzéssel látja el a parkolási útfelületet és a parkolási díj beszedése iránt intézkedik, míg az alperes parkol és fizeti a parkolást. Annak feltételezése esetén ugyanis, hogy a jellegzetes szolgáltatás a felperes által nyújtott szolgáltatás, a horvát jogot kellene alkalmazni, de ha az alperes szolgáltatása lenne a jellegzetes, a szlovén jogot kellene alkalmazni. Mivel azonban a parkolási díj beszedéséhez való jogot a jelen ügyben a horvát jog szabályozza, amellyel ennélfogva a szerződés szorosabb kapcsolatban áll, a jelen ügyben kiegészítésként alkalmazhatók‑e mégis az 593/2008 rendelet 4. cikkének [(3)] bekezdésében foglalt rendelkezések?
–
Ha megállapítható, hogy szerződésen kívüli kötelmi viszonyról van szó, amelyre a 864/2007 rendelet hivatkozik, e szerződésen kívüli kötelmi viszony tekinthető‑e jogellenes károkozásnak, azzal a következménnyel, hogy az alkalmazandó jogot a 864/2007 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése alapján kell meghatározni?
–
Másodlagosan, az ilyen jellegű parkolás tekinthető‑e jogalap nélküli gazdagodásnak, azzal a következménnyel, hogy az alkalmazandó jogot a 864/2007 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése alapján kell meghatározni?
–
Másodlagosan, az ilyen jellegű parkolás tekinthető‑e megbízás nélküli ügyvitelnek, azzal a következménnyel, hogy az alkalmazandó jogot a 864/2007 rendelet 11. cikkének (1) bekezdése alapján kell meghatározni?
–
Másodlagosan, az ilyen jellegű parkolás tekinthető‑e az alperes culpa in contrahendo felelősségének, azzal a következménnyel, hogy az alkalmazandó jogot a 864/2007 rendelet 12. cikkének (1) bekezdése alapján kell meghatározni?”
24.
A jelen eljárásban írásbeli észrevételeket a felperes, a német és a horvát kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be. A német kormány kivételével valamennyi fél és a szlovén kormány is válaszolt a Bíróság által feltett írásbeli kérdésekre.
IV. Elemzés
25.
A Bíróság kérésének megfelelően elemzésemet a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első, második és harmadik, valamint ötödik, hatodik és hetedik kérdésre korlátozom. A jelen indítvány így az alábbi struktúrát követi. Először röviden megjegyzéseket teszek az elfogadhatósággal kapcsolatban (A. pont). Érdemi elemzésemet a kérdések átfogalmazásával kezdem (B.1. pont). Ezt követően az átdolgozott „Brüsszel” rendelet és az iratkézbesítési rendelet értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmával foglalkozom (B.2. pont). Ezután azzal a kérdést vizsgálom meg, hogy a horvátországi közjegyzők (az iratkézbesítési rendelet alapján) maguk is kézbesíthetik‑e a „bizonyító erejű okirat” alapján kiállított végrehajtási lapokat (B.3. pont). Majd azt a kérdést vizsgálom meg, hogy a közúton kijelölt parkolóban történő parkolás az átdolgozott „Brüsszel” rendelet értelmében vett „különös” vagy „kizárólagos” joghatósági okot megalapozó tevékenységnek tekinthető‑e (B.4. pont). Befejezésül a jelen ügy által felvetett tágabb, strukturális kérdésekkel foglalkozom (C. pont).
A. Az elfogadhatóságról
1.
Az uniós jog időbeli hatály szempontjából való alkalmazhatóságáról
26.
A parkolásra 2012. június 30‑án került sor. 2013. július 1‑jén Horvátország csatlakozott az Európai Unióhoz. 2017. március 8‑án kiállították a végrehajtási lapot.
27.
A Nemec ügyre vonatkozó indítványomban és a Pula Parking ügyre vonatkozó indítványomban (
5
) részletesen kifejtett – a Bíróság által mindkét ügyben (
6
) elfogadott – indokok miatt az uniós jog időbeli hatály szempontjából való alkalmazhatósága nem jelent problémát a jelen ügyhöz hasonló ügyekben. Nem meghatározó az a körülmény, hogy valamely követelés (anyagi jogi) alapja megelőzi valamely tagállam Európai Unióhoz való csatlakozását. E tekintetben fontos kiemelni, hogy az e követelés végrehajtására irányuló eljárást Horvátország Európai Unióhoz való csatlakozását követően, tehát egyértelműen az eljárási szabályok időbeli hatálya alá tartozó időpontban és a tárgyi hatály szempontjából esetlegesen alkalmazandó keretek között indították meg, és hogy a Bíróság elé terjesztett kérdések az említett eljárásjogi eszközök értelmezésére vonatkoznak.
28.
Mivel a jelen ügyben nyilvánvalóan ez a helyzet, a Bíróság az időbeli hatály szempontjából hatáskörrel rendelkezik a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdések megválaszolására.
2.
Az ügy érdemével kapcsolatos kérdések elfogadhatóságáról
29.
A Bizottság megjegyzi, hogy a kérdést előterjesztő bíróság – amely két alsóbb fokú bíróság közötti illetékességi összeütközéssel szembesül saját jogrendjében – csak azokat a kérdéseket terjesztheti elő, amelyek lehetővé teszik számára az előtte felmerült illetékességi problémák megoldását. Nem terjeszthet azonban elő a jelen ügy érdemével kapcsolatos kérdéseket. Ez azt jelenti, hogy az első kérdést és a harmadik kérdés első részét (amelyek arra nézve kérnek felvilágosítást, hogy a horvátországi közjegyzők kézbesíthetnek‑e „bírósági és bíróságon kívüli iratokat”) elfogadhatatlannak kell tekinteni. Nemzeti szinten a jelen ügy még nem lépett az érdemi szakaszba, mivel a kérdést előterjesztő bíróságnak először az előtte folyamatban lévő ügy alapjául szolgáló illetékességi összeütközést kell megoldania. A feleknek tehát valószínűleg még nem volt lehetőségük arra, hogy e kérdések némelyikével kapcsolatban állást foglaljanak.
30.
Megértem a Bizottság aggályait. Ugyanakkor nem osztom azokat.
31.
Először is, az átdolgozott „Brüsszel” rendelettel kapcsolatos ügyekben – mint bármely más joghatósági rendszerben – az ügyek érdeme általában összefonódik a joghatósággal. A joghatóság vizsgálatához gyakran pontosan az ügy érdemének előzetes, távolra mutató elemzésére van szükség. Ebből a szempontból a kettőt egyáltalán nem könnyű egymástól elválasztani. Még ha lehetséges is lenne, az első kérdés és a harmadik kérdés első része egyértelműen az alapügy tényállásához és tárgyához kapcsolódik, ennélfogva pedig nem lépi túl az előzetes döntéshozatali eljárás általános keretét.
32.
Másodszor, a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás szakasza nem olyan kritérium, amely alapján az előzetes döntéshozatal iránti kérelmeket megvizsgálják. Az EUMSZ 267. cikk az együttműködés olyan eszköze, amely alapján az előterjesztett kérdések releváns voltát – jóllehet bizonyos korlátok között – általánosságban vélelmezni kell. (
7
) Ennek keretében kizárólag a nemzeti bíróság viseli a felelősséget a meghozandó döntésért, valamint a Bíróságnak feltett kérdések szükségességéért és releváns voltáért. (
8
) Vélelmezni kell tehát, hogy a nemzeti bíróság megállapította, hogy e kérdések tényleges megoldásához mindenképpen szükség van a Bíróság iránymutatására. (
9
)
33.
Ez alapján azt javaslom, hogy a Bíróság állapítsa meg a kérdést előterjesztő bíróság első és harmadik kérdésének elfogadhatóságát, jóllehet a többi kérdéssel együtt azokat valóban át kell némileg fogalmazni.
B. Az ügy érdeméről
1.
A kérdésekről és azok sorrendjéről
34.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozattal összefüggésben értelmezve az első, a második és a harmadik, valamint az ötödik, a hatodik és a hetedik kérdést, úgy tűnik, hogy a jelen ügy középpontjában az uniós nemzetközi magánjog három átfogó eleme áll. Az első a meg nem fizetett parkolójeggyel kapcsolatos követelés tartalmára és jellegére vonatkozik (a második kérdés és a harmadik kérdés második része). Vagyis arra, hogy e követelés végrehajtása „polgári és kereskedelmi ügyekkel” kapcsolatos jogvita‑e. A második a követelés végrehajtásához és az azzal kapcsolatos eljáráshoz kapcsolódik a horvát jog konkrét összefüggésében (az első kérdés és a harmadik kérdés első része). Konkrétan ahhoz, hogy kézbesíthetik‑e a horvátországi közjegyzők a „bizonyító erejű okirat” alapján kiállított végrehajtási lapokat az iratkézbesítési rendelet alapján? A harmadik elem a követelés elbírálására joghatósággal rendelkező bíróságra vonatkozik (az ötödik, a hatodik és a hetedik kérdés). Konkrétan: fennáll‑e olyan különös joghatósági ok az átdolgozott „Brüsszel” rendelet alapján, amely magában foglalhatja a meg nem fizetett parkolójegy végrehajtását, ezáltal az adós lakóhelyétől eltérő tagállam bíróságait ruházva fel joghatósággal?
35.
Figyelembe véve a jelen indítványban tárgyalt kérdések fenti értelmezését, némileg megfordítom azok sorrendjét. A második kérdés és a harmadik kérdés második része a hatállyal kapcsolatos kérdésekre vonatkozik. Elsőként tehát azokkal foglalkozom. E kérdések lényegében átfogalmazhatók úgy, hogy arra irányuljanak, hogy a jelen ügy körülményei az átdolgozott „Brüsszel” rendelet és az iratkézbesítési rendelet értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalma alá tartoznak‑e. Ezt követően az első kérdést és a harmadik kérdés első részét vizsgálom meg, amelyek a következő két kérdésre vonatkoznak: i. továbbíthatnak‑e a horvátországi közjegyzők „bírósági iratokat”, és ii. kizárólag „bíróságon kívüli iratokat” továbbíthatnak‑e az iratkézbesítési rendelet alapján. Végül az ötödik, a hatodik és a hetedik kérdéssel foglalkozom, amelyeket úgy javasolok átfogalmazni, hogy annak vizsgálatára irányuljanak, hogy a közúton kijelölt parkolóban történő parkolás adott esetben az átdolgozott „Brüsszel” rendelet értelmében vett „különös” vagy „kizárólagos” joghatóságot megalapozó tevékenységnek tekinthető‑e.
2.
A második kérdésről és a harmadik kérdés második részéről
36.
Második kérdésével és harmadik kérdésének második részével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a jelen ügy körülményei az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 1. cikkének (1) bekezdése és az iratkézbesítési rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalma alá tartoznak‑e.
37.
A felek és a beavatkozók álláspontja eltér ebben a kérdésben. A német és a szlovén kormány úgy véli, hogy a jelen ügy nem tartozik a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalma alá. Álláspontjuk szerint e tekintetben a szerződéskötés alapjául szolgáló és a jelen ügyben érvényesített jogkör eredete a meghatározó. Ez a jogkör a közterületi parkolóhelyek kijelölésére és kezelésére, valamint az azokon történő parkolás feltételeinek ellenőrzésére vonatkozó közhatalmi jogkör. A felperes, a horvát kormány és a Bizottság ezzel ellentétes álláspontot képvisel. Véleményük szerint nem a jogkör eredete, hanem gyakorlásának módja képezi a „polgári és kereskedelmi ügyek” azonosításának meghatározó elemét.
38.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdéseinek megválaszolása érdekében először megpróbálok azonosítani egy tesztet – vagy legalábbis egy uralkodó megközelítést – a Bíróságnak a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatában (az a) pont). Annak tisztázását követően, hogy véleményem szerint melyik megközelítést kell előnyben részesíteni, azt alkalmazom a jelen ügy körülményeire (a b) pont).
a)
A „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatról
39.
A „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalma alapvető referenciapontnak minősül (a jelenleg) az EUMSZ V. címében foglalt felhatalmazások alapján elfogadott jogi aktusok hatályának meghatározása szempontjából. (
10
)
40.
Ennek ellenére e jogi aktusok egyike sem tartalmazza a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmának pozitív meghatározását. (
11
) Ezért a Bíróság feladatát képezi eseti alapon annak meghatározása, hogy az előtte folyamatban lévő ügy körülményei „polgári és kereskedelmi ügyekhez” kapcsolódnak‑e. (
12
)
41.
E megközelítés elkerülhetetlen hatása annak kazuisztikus jellege és a határesetekben a jogbiztonság eseti hiánya volt. E jogi aktusok közös céljára tekintettel ez az eredmény némileg ironikus. Azok ugyanis elsősorban a jogbiztonságnak a joghatósági összeütközésre vonatkozó egységes szabályok révén történő biztosítására, valamint a bírósági határozatokra, azok kézbesítésére és a belső piacon történő végrehajtására vonatkozó alakiságok egyszerűsítésére irányulnak.
42.
Melyek voltak akkor az uralkodó megközelítések? Mivel a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalma minden uniós nemzetközi magánjogi jogi aktusra kiterjed, talán hasznos lehet először a „Brüsszel” rendszert” (az 1) pont), majd az iratkézbesítési rendeletet és az V. címen alapuló egyéb jogi aktusokat megvizsgálni (a 2) pont).
1) A „Brüsszel” rendszerről
43.
A „Brüsszel” rendszert öt jogi aktus alkotja. (
13
) Mivel e jogi aktusok mindegyike a „polgári és kereskedelmi ügyekkel” kapcsolatos jogvitákban fennálló joghatósági összeütközésre vonatkozik, (
14
) a Bíróság egységesen próbálta értelmezni ezt a fogalmat. (
15
) A „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmának ennek ellenére két – ha nem három – megközelítése is létezik a meghatározóként azonosított elemtől függően. E megközelítéseket leginkább talán „tárgyszempontú” (az i) pont) és „jogviszonyszempontú” (a ii) pont) megközelítésként lehet leírni.
i) A „tárgyszempontú” megközelítésről
44.
A „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmának értelmezésével kapcsolatos „tárgyszempontú” megközelítés az ítélkezési gyakorlat két (al)vonulatában tükröződik. Az ítélkezési gyakorlat első vonulata, amely elsősorban a Bíróság korábbi ítéleteiben jelenik meg, a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmának önállóbb és összehasonlító értelmezésén alapul, (
16
) és a tagállamok rendszerei között fennálló közös vonásokra támaszkodik.
45.
A Rüffer ítélet e megközelítés kiváló példája. Ebben az ügyben egy német magánszemély ellen egy hajótörést szenvedett hajó maradványainak egy holland folyóból történő eltávolításával kapcsolatos költségek miatt indított végrehajtási eljárásról volt szó. Jelentős mértékben valószínűleg a Warner főtanácsnok által elvégzett valóban összehasonlító, induktív értékelés (
17
) hatására a Bíróság megállapította, hogy „a tagállamok nemzeti jogrendszereinek összességéből következő általános elvek” közhatalom gyakorlásának tekintik az állami vízi utak kezelését, beleértve a hajóroncsok eltávolítását is. (
18
) Az eljárás ennélfogva nem tartozott a Brüsszeli Egyezmény értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalma alá. (
19
) Nem vették figyelembe azt a körülményt, hogy a jogvitát a holland polgári jog alapján indították meg. (
20
)
46.
Így a Rüffer ügyben a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmának önálló jellege lehetővé tette, hogy a „Brüsszel” rendszer szempontjából átminősítsék a valamely tagállamban hozott eltérő intézményi döntést. Valamely ügynek a tagállamok nemzeti joga szempontjából (még ha a tagállamok által benyújtott észrevételek, és így az induktív indokolás nem volt is egységes) és az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatára való hivatkozással történő „minősítésére” vonatkozó hasonló összehasonlító értékelésekre került sor például a Lechouritou ítéletben és a Sonntag ítéletben. (
21
)
47.
A Bíróság ezt követően fokozatosan irányt váltott. Bár sohasem fejtette ki egyértelműen, hogy pontosan miért került sor erre a váltásra, az ok talán egyszerű pragmatizmus volt: amint arra Trstenjak főtanácsnok rámutatott, az „összehasonlító szemléletet” a tagállamok nemzeti jogrendszereinek különféle kialakítása és sokasága miatt nyugdíjazhatták. (
22
)
48.
E szemléletet az ítélkezési gyakorlat második vonulata váltotta fel. Ez a vonulat az adott tárgyra vonatkozó nemzeti jogot veszi figyelembe. (
23
) Úgy tűnik azonban, hogy a Bíróság nem csak a nemzeti joghoz van kötve: a Bíróság az EK 81. és EK 82. cikk (jelenleg EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk) megsértéséből eredő kár megtérítése iránti keresettel kapcsolatos flyLAL‑Lithuanian Airlines ügyben látszólag az uniós jog alapján „polgári és kereskedelmi ügynek” minősítette a jogvitát, anélkül hogy Lettország nemzeti jogát tovább vizsgálta volna. (
24
)
49.
Bár természetesen csak az általános tendenciát említve, amelyen belül léteznek kivételek, az ítélkezési gyakorlatban továbbra is az uniós jog „önálló fogalmáról” volt szó. Mindazonáltal, mint az uniós jog több más területén, különösen egy 27 tagállamból álló Unióban, a valódi összehasonlító vizsgálat visszaszorult. Az „önálló” a gyakorlatban egyre gyakrabban jelentette azt, hogy „a szóban forgó tagállamban meghatározott, feltéve hogy semmi különös nem áll fenn”.
ii) A „jogviszonyszempontú” megközelítésről
50.
A „jogviszonyszempontú” megközelítés – úgy tűnik – a Henkel ítéletből ered. (
25
) Ez a megközelítés az arról való megbizonyosodásra irányul, hogy a Bíróság előtti kereset a felek közötti, szóban forgó konkrét jogviszony keretében a közhatalom egyoldalú gyakorlásával foglalkozik‑e.
51.
A Bíróság e célból két általános mutatót alkalmaz. Egyrészt „referenciakeretet” alakít ki a magánszemélyek közötti jogviszonyokban alkalmazandó általános jogi szabályok meghatározása érdekében. Ennek során figyelembe veszi a tagállam releváns nemzeti jogában i. „az előterjesztett kereset alapját”, valamint ii. „a kereset megindításának módját”. (
26
) Másrészt megvizsgálja, hogy a szóban forgó jogvita a közhatalom e „referenciakereten” kívüli egyoldalú gyakorlásából ered‑e. (
27
)
52.
Az utóbbi években mind a „tárgyszempontú” megközelítést, mind a „jogviszonyszempontú” megközelítését alkalmazták, és az ítélkezési gyakorlat egyik módszert sem részesíti előnyben. Megjegyzem, hogy a Bíróság legutóbbi ítélete kifejezetten egymás alternatíváiként említi ezt a két megközelítést. (
28
)
2) Az iratkézbesítési rendeletről és az V. címen alapuló egyéb jogi aktusokról
53.
A Fahnenbrock ítélet jelenti az egyetlen precedenst, amely az iratkézbesítési rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében szereplő „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmát értelmezi. Ebben az ügyben természetes személyek által a görög államkötvények egyoldalú és visszaható hatályú szerkezetátalakítása ellen indított keresetről volt szó. Annak megállapítása érdekében, hogy az ügy az iratkézbesítési rendelet hatálya alá tartozik‑e, a Bíróság a „jogviszonyszempontú” megközelítését alkalmazta a „Brüsszel” rendszerrel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra hivatkozva annak – a rendelkezésre álló bizonyítékok előzetes vizsgálata alapján történő – meghatározása érdekében, hogy a felek közötti viszonyt nyilvánvalóan a közhatalom gyakorlása jellemzi‑e. (
29
) A Bíróság a rendelkezésére álló, kétségtelenül hiányos bizonyítékok alapján arra a következtetésre jutott, hogy nem ez a helyzet. (
30
)
54.
Az „V. címen” alapuló egyéb jogi aktusokra (
31
) vonatkozó ítélkezési gyakorlat szegényes: e jogi aktusok nem tartalmazzák a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmának pozitív meghatározását, (
32
) és a Bíróság még nem adott iránymutatást arra vonatkozóan, hogy miként kell értelmezni ezt a fogalmat az említett jogi aktusokban. (
33
)
3) A „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmának meghatározásáról
55.
Ez nem az első (és nem is az utolsó) indítvány, amely arra nézve próbál felvilágosítást adni, hogy pontosan miként kell értelmezni a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmát a „Brüsszel” rendszer alkalmazásában és azon kívül a Bíróság kazuisztikus ítélkezési gyakorlata alapján. Kétségtelenül igaz, hogy egy indítvány nehezen kelhet versenyre az e tekintetben alaposan kidolgozott tudományos osztályozásokkal és minősítésekkel. Nem is szabad versenyre kelnie.
56.
Mindazonáltal az alapügyben szereplőhöz hasonló határesetekben elengedhetetlen alaposabban megvizsgálni az alkalmazandó tesztet. A teszt határozza meg az eredményt.
57.
Ha a parkolási díjak behajtásának tartalomközpontú, „tárgyszempontú” vizsgálatát kell választani, és ha az ember komolyan ragaszkodik egy uniós jogi fogalommeghatározás „önálló jellegéhez”, adott esetben az azt eredményező összehasonlító áttekintéssel alátámasztva, hogy e kérdésben léteznek a tagállamokban közös általános jogelvek, adott esetben arra a következtetésre juthat, hogy nem annyira jelentéktelen számú más tagállamban – adott esetben akár a tagállamok többségében – a városi parkolóhelyek kezelése és a jegy nélküli parkolás miatti bírságolás közigazgatási tevékenységként jellemezhető. Ezzel szemben az olyan tárgyszempontú vizsgálat, amely a tagállam nemzeti választását veszi alapul, valószínűleg arra utalna, hogy polgári ügyről van szó, mivel Horvátország – és talán néhány más tagállam – döntött úgy, hogy polgári jellegűnek minősíti az ilyen típusú jogviszonyokat (anélkül hogy az ilyen jogalkotási döntés talán nem feltétlenül eleve lehetetlen uniós szempontból). A „jogviszonyszempontú” megközelítés alkalmazása esetén és a szóban forgó intézményi jogkörökre összpontosítva úgy tűnik, hogy a jogvita a „polgári és kereskedelmi ügyek” körébe tartozik. Végül meg kell vizsgálni, hogy miként működne az egyrészt a „tárgyat”, másrészt a „jogviszony” jellegét alternatív kritériumként (
34
) történő vizsgálata, mivel ezek különböző irányokba húzhatják a jelen ügyet.
58.
E vizsgálat középpontjában annak megállapításának kell állnia, hogy a jogvita alapját képező eljárásjogi vagy anyagi jogi kapcsolatok közhatalom gyakorlásától függnek‑e. (
35
) Mindazonáltal az alternatív megközelítések puszta létezése is már zavart kelt: az a fél, aki azzal a kérdéssel szembesül, hogy a jogvitája az ítéletek elismerése vagy az iratok kézbesítése céljából az egyszerűsített uniós jogi rendszer hatálya alá tartozik‑e, aligha lesz képes bizonyossággal megállapítani, hogy melyik megközelítést kell alkalmaznia annak értékeléséhez, hogy jogvitáját az e jogi aktusok értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügynek” kell‑e tekinteni.
59.
Elsődlegesen a „jogviszonyszempontú” megközelítés alapulvételét javasolom. Véleményem szerint ez a megközelítés szolgál legmegbízhatóbban olyan jelképes váltóként, amely a jogvitát az egyik eljárási útról a másikra tereli a joghatóság megállapításának előzetes szakaszában egy tagállamban a „helyes” intézményi út keresése során.
60.
Először is, a „jogviszony jellege” megközelítés ragadja meg a legjobban, hogy mit kell valójában tenni: a „Brüsszel” rendszer, valamint az Európai Unióban több más horizontális polgári, illetve büntető‑ vagy közigazgatási jogi együttműködési rendszer a joghatóság megállapításának szakaszában az egyes tagállamokban az egyes kérdések tekintetében releváns intézményi partnerek azonosítását követeli meg. Nem szabad alábecsülni az olyan hasonló hatáskörökkel és jogkörökkel rendelkező intézmények azonosítására való képességet, amelyek együttműködhetnek – és így kötelesek együttműködni – az adott rendszer keretében. Nem cél e tárgy közvetett harmonizálása.
61.
Ebből a szemszögből némileg furcsa lenne a tárgyat – amelyet a szóban forgó jogi aktus nem harmonizál, és nem határoz meg pozitív módon sem – meghatározó szempontként alkalmazni annak hozzárendelése során (vagy inkább eszközzé annak érvénytelenítése során), ami valamely tagállamban lényegében intézményi hatáskör. (
36
)
62.
Másodszor, a szóban forgó jogviszony pontos jellegére helyezett hangsúly nagyobb pontosságot és egyértelműséget biztosíthat, különösen ha több jogviszony áll fenn. Úgy tűnik, hogy ilyen körülmények között a Bíróság elkülöníti az előtte folyamatban lévő jogvita meghatározó viszonyát minden „feljebb” vagy „lejjebb” lévő jogviszonytól, ami nem tehető meg könnyedén a „tárgyszempontú megközelítésben”. (
37
) A „jogviszonyszempontú megközelítés” ennélfogva összetett jogvitákhoz is megfelelőbb.
63.
Harmadszor, azokban a helyzetekben, amelyekben valamely tagállam olyan végrehajtási kérelemmel szembesül, amely a jogvita nemzeti jog szerinti visszaélésszerű „alakítgatásából” eredhet, vagy olyan kategorizálást vagy tényezőket tartalmaz, amelyek egyszerűen nem fogadhatók el a megkeresett tagállam számára, mindig igénybe lehet venni a közrend megsértésének érdemi utólagos „vészfékét”. (
38
) Mindazonáltal a „polgári és kereskedelmi ügyek” hatályát illetően azonban – amely végeredményben joghatósági kérdés marad – a Bíróság e fogalom tág értelmezését követeli meg. (
39
)
64.
Negyedszer, elfogadom, hogy a „jogviszonyszempontú” megközelítésre való összpontosítás jelentős mértékben annak a körülménynek tudható be, hogy létezik a „polgári és kereskedelmi ügyek” valóban önálló uniós jogi fogalma, amely nem függhet kizárólag a nemzeti jogtól. (
40
) A jogviszony elemzésének jellege ugyanis alapvetően a nemzeti jog által a hatóság aktusaihoz és a fennhatósága alá tartozó területekhez rendelt feladatoktól és hatásköröktől függ. Némileg ironikusan ez az elemzés elkerülhetlenül kevésbé szorosan igazodik a „polgári és kereskedelmi ügyek”„önálló” fogalmának elgondolásához, mint a „tárgyszempontú” megközelítés mostanra elavult első vonulatához. (
41
)
65.
Be kell azonban vallanom, hogy ez a lehetőség nem zaklat fel túlságosan, mivel sohasem gondoltam úgy, hogy a „Brüsszel” rendszer sajátos kontextusában valóban létezne „fehér hollóként” ilyen valóban önálló uniós fogalommeghatározás. El kell ismerni a (jelen ügyben szóban forgó „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmához hasonló) saját valódi „korpusszal” nem rendelkező „önálló/nem annyira önálló” fogalommeghatározások eredendő problémáját. Azok csupán a valamely adott nemzeti jogrendszer által biztosított struktúrához kapcsolódnak, és – talán a teljesen felháborító nemzeti jogalkotási döntések esetei kivételével – a nemzeti jogtól és a szóban forgó jogvitától függően más‑más „alakot” öltenek. Legyenek bármilyen kijózanítóak is ezek a megállapítások, a „polgári és kereskedelmi ügyek” jelenlegi, pozitív fogalommeghatározását nélkülöző jogi keretben nem létezik e fogalomnak egyetlen, kizárólagosan elfogadható jelentése.
66.
Ugyanakkor ötödször és végezetül, a „jogviszony jellege” megközelítésen belül a következő „támpontok” hasznosak lehetnek a közhatalom értékelése során. Jóllehet e támpontok távolról sem feltételek felsorolását jelentik, az ítélkezési gyakorlatban jelen lévő megfontolásokat tükrözik: i. először meg kell határozni a jogvitát jellemző jogviszonyt; ii. e jogviszonyt a magánfelekre általában alkalmazandó keret tükrében értékelni kell; majd iii. meg kell állapítani, hogy a jogvita a közhatalomnak az általános magánjogi „referenciakereten” kívüli egyoldalú gyakorlásából ered‑e.
b)
A jelen ügyre való alkalmazás
67.
Annak meghatározása céljából, hogy a jelen ügy megfelel‑e a „hatály” meghatározásával kapcsolatban az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében és az iratkézbesítési rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében előírt követelményeknek, megvizsgálom, hogy az ügy alapjául szolgáló „jogviszony” jellege „polgári és kereskedelmi ügyekkel” kapcsolatos‑e (az 1) pont). Miután arra a következtetésre jutottam, hogy úgy tűnik, ez az eset áll fenn, rátérek a néhány beavatkozó fél által felvetett konkrét kérdésekre, különösen a teljes napijegy követelményére és a parkolójeggyel kapcsolatos szabályok megsértéséből eredő további díjakra, annak értékelése érdekében, hogy e körülmények fennállása jelentheti‑e azt, hogy e jogviszony jellege már nem tartozik az átdolgozott „Brüsszel” rendelet és az iratkézbesítési rendelet hatálya alá (a 2) pont).
1) A felek közötti jogviszony jellegéről
68.
A jelen indítvány 66. pontjában összefoglalt „támpontoknak” megfelelően mindenekelőtt meg kell határozni a jelen jogvita alapját képező jogviszonyt. Ez a jogviszony a felperes és az alperes között áll fenn, és az – legalábbis első pillantásra – parkolási szerződésnek tűnik. Ez képezi ugyanis az alapot. Az ítélkezési gyakorlattal összhangban (
42
) a vizsgálandó jogviszony nem a Zára városa és a felperes mint kijelölésre jogosult hatóság és a kijelölt személy között fennálló, „feljebb” lévő jogviszony.
69.
Ezt követően meg kell határozni az ilyen típusú jogviszonyokban a magánfelekre alkalmazandó keretet. A horvát kormány kifejti, hogy a felperes és az alperes tulajdonában álló személygépkocsi vezetője között létrejött szerződés magánjogi jellegű. A felperessel együtt ez a kormány ezt követően általánosságban hivatkozik a Zakon o parničnom postupkura (horvát polgári perrendtartás), a Zakon o obveznim odnosimára (a kötelemről szóló törvény) és az Ovršni zakonra (a végrehajtásról szóló törvény). Ezt azonban az alkalmazandó rendelkezések meghatározása nélkül teszi. Ennélfogva nem lehet megvizsgálni, hogy az említett magánjogi szerződésből eredő kötelezettségek és következmények megegyeznek‑e a polgári jogi követelésekre jellemzőkkel. Ezt a nemzeti bíróságnak kell megállapítania. Bár – mivel az ügy irataiban semmi sem utal ennek ellenkezőjére és a jelen vizsgálat szempontjából – észszerűnek tűnik annak elfogadása, hogy ez a helyzet áll fenn.
70.
A referenciakeret meghatározását (és elfogadását) követően meg kell állapítani, hogy a jelen jogvita anyagi jogi vagy eljárásjogi vonatkozásai eltérnek‑e a kerettől a közhatalom nyilvánvaló gyakorlása miatt.
71.
E tekintetben a felek vagy a beavatkozó felek által hivatkozott egyetlen rendelkezés sem utal arra, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapjául szolgáló eljárás túllép a magánszemélyekre alkalmazandó kereten, vagy hogy azt a szerződésben részes bármelyik fél általi (egyoldalú) közhatalom‑gyakorlás jellemezné. Semmi sem utal ugyanis arra, hogy a jegy kiadását követően a felperes valamilyen módon végrehajtható okiratot állíthatna ki. (
43
) Amint azt a horvát kormány egy írásbeli kérdésre adott válaszában megerősítette – természetesen a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatra is figyelemmel –, a felperesnek ugyanúgy az illetékes közjegyzőhöz (vagy bírósághoz) kell fordulnia, mint bármely más magánszemélynek.
72.
E körülmények alapján úgy tűnik, hogy a szóban forgó (szerződéses) kötelezettségek végrehajtása polgári jogi jellegű. (
44
)
73.
Igaz ugyan, hogy – amint arra a szlovén kormány rámutat – a jelen végrehajtási eljárás alapját Zára városának arra vonatkozó közhatalmi jogkörén alapul, hogy meghatározza a területén a parkolásra szolgáló területeket és a parkolás feltételeit, valamint hogy kijelölje a felperest a parkolóhelyek kezelésére és a szabályok érvényesítésére.
74.
Amint arra azonban a Bizottság helyesen rámutat, a „fenti” közhatalom fennállása nem tekinthető minden esetben meghatározónak a „lenti” szerződéses kötelezettségek jellege szempontjából. E szerződéses kötelezettségek végül is szubjektívek a felperes és az alperes vonatkozásában, (
45
) míg úgy tűnik, hogy a végrehajtási eljárás polgári jogi keretek között folyik, és – ha jól értem – kizárólag e szubjektív kötelezettségekre korlátozódik.
75.
Az ügy irataiban semmi sem utal arra, hogy ezt a végrehajtást valamilyen módon „acta iure imperii” érintené Zára városának részéről pusztán azért, mert e város részét képezi a felperes tulajdonosi szerkezetének. (
46
) Arra sem utal semmi, hogy a felperes közhatalmat gyakorolna Zára városa nevében. Horvátországban a parkolók fenntartását és kezelését ugyanolyan könnyedén végezhetik magánjogi jogalanyok is, mint magát a parkolási tevékenységet. Ezt megerősítette a horvát kormány a Bíróság által feltett írásbeli kérdésre válaszolva. Az a körülmény, hogy e tevékenységet köztulajdonban álló területen végzik‑e, vagy sem, nem változtat az abból eredő szerződéses kötelezettségek végrehajthatóságán, amennyiben e végrehajtásra a horvát polgári jog alapján és közhatalom gyakorlása nélkül kerül sor.
76.
Ebből a szempontból a felperes és az alperes egyaránt magánszemélyként jár el, az ilyen személyek által szokásosan gyakorolt jogkörök keretében, így pedig ugyanazok az eljárási szabályok vonatkoznak rájuk, mint bárki másra. (
47
) Ezért úgy tűnik, hogy a jelen ügy körülményei között nem áll fenn a „referenciakerettől” való eltérés.
77.
A fent ismertetett okokból a „jogviszony” meghatározása nem utal közhatalom gyakorlására, ami az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 1. cikkének (1) bekezdésén és az iratkézbesítési rendelet 1. cikkének (1) bekezdésén alapuló joghatóság fennállását eredményezi.
2) A napijegy követelménye és az egyoldalú díjak mint a közhatalom gyakorlásának jelei
78.
A kérdést előterjesztő bíróság, valamint a német és a szlovén kormány úgy véli, hogy a fenti következtetésekre hatással lehet, hogy a jelen ügyben „büntető jellegű elemek” állnak fenn. Ezen elemek a felmerülő további díjakban nyilvánulnak meg. Arra is hivatkoznak, hogy a napijegy megvásárlására vonatkozó követelmény szankciónak felel meg.
79.
A jelen ügyben nem győznek meg ezek az aggályok.
80.
Emlékeztetni kell arra, hogy a joghatóság vizsgálatának körébe tartozik annak meghatározása, hogy valamely jogvita „polgári és kereskedelmi ügynek” minősül‑e. Ebben az összefüggésben állapította meg a Bíróság a Pula Parking ítéletben, hogy a joghatóság fennáll, mivel nem állnak fenn „olyan [szankciók], amelyek úgy tekinthetők, mint amelyek […] közhatalmi [aktusból] erednek”. A Bíróság ezt követően azt is megállapította, hogy a parkolásból eredő követelés lényegében „nem büntető jellegű, hanem csupán a nyújtott szolgáltatás ellenértékét képezi”. (
48
)
81.
A felperes és a horvát kormány megjegyzi, hogy a napijegy árát a parkoló használata előtt határozzák meg, függőleges jelzőtáblákon tüntetik fel, és közzéteszik Zára városának hivatalos lapjában. Az tehát az ezen a területen történő parkolásra vonatkozó feltételek részét képezi. Bármennyire is egyoldalúak ezek a feltételek, a napijegy megvásárlására vonatkozó követelmény csupán olyan további „általános feltételnek” tekinthető, amely a parkolási feltételek részét képezi, és amelyet az érintett személy hallgatólagosan elfogad. E kötelezettségeket nem egyoldalúan állapították meg vagy módosították egy közjogi jogalany közreműködése révén. (
49
) Ugyanilyen általános feltételeket alkalmaznak ugyanis általában egy magánparkolóban is. Ennélfogva az e parkolásból eredő követelés végrehajtása – amint azt a horvát kormány kifejti – nem különbözik bármely más magánjogi követelés végrehajtásától. A joghatósági „kapcsolat” nem szakad meg, és aligha vélelmezhető közhatalom gyakorlása.
82.
Ugyanez vonatkozik a parkolásból eredő követelésből eredő további díjakra is. A felperes és a horvát kormány részletesen bemutatta, hogy miből erednek ezek a költségek. (
50
) A horvát kormány e feltételek alapját illetően a megszervezésről szóló határozat 13. cikkére is hivatkozik. Ezeket az elemeket természetesen a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia. Az említett díjak lebontására tekintettel azonban nem egyértelmű, hogy azokat – akár önmagukban, akár együttesen – hogyan lehetne hatósági aktusnak minősíteni. Úgy tűnik, hogy ezek a feltételek egy fennálló követelésnek egy másik tagállamban, idegen nyelven történő végrehajtásával járó költségekhez kapcsolódnak. Természetes, hogy a határokon átnyúló végrehajtás – még az Unión belül is – olyan járulékos költségekkel jár, amelyek esetében lehetővé kell tenni, hogy azokat a főösszeg jogszerű adósára „hárítsák át”. Úgy tűnik, hogy e költségek egyike sem közhatalom gyakorlásából ered, jóllehet azok a horvát jogban előírt konkrét végrehajtási eljárás miatt szükségszerűen magasabbak.
83.
Végeredményben a beavatkozó felek némelyike által hivatkozott két elem nem változtat a felperes és az alperes közötti jogviszony meglehetősen egyértelmű jellegén. Magyarán szólva, az egyoldalú vagy akár tisztességtelen szerződési feltételek nem utalhatnak hirtelen a közhatalom gyakorlására pusztán azért, mert nem fogyasztóbarátok. A közhatalom gyakorlása minőségileg eltér az alkupozíció puszta birtoklásától vagy akár annak kihasználásától (illetve az azzal való visszaéléstől). Amennyiben ez másként lenne, hirtelen a fogyasztói szerződések is kikerülnének a „Brüsszel” rendszer hatálya alól, mivel egyes fogyasztói szerződések meglehetősen nagyszámú, nem megtárgyalható egyoldalú kikötést tartalmaznak büntető jellegű elemekkel párosulva. Aligha állítaná azonban bárki is, hogy azokat e nem megtárgyalható kikötésekre tekintettel a társaságok általi közhatalom‑gyakorlásnak, és ezért nem a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalma alá tartozó kikötéseknek kell minősíteni.
3) Közbenső következtetés
84.
A jelen eljárás során nem terjesztettek elő olyan meggyőző érveket, amelyek alapján át kellene gondolni a Bíróság által a Pula Parking ítéletben már levont következtetést. Úgy tűnik, hogy a felperes és az alperes közötti szóban forgó jogviszony megfelel azoknak a joghatósági követelményeknek, hogy így az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 1. cikkének (1) bekezdése és az iratkézbesítési rendelet hatálya alá tartozzon.
85.
Igaz az, hogy egyes tagállamokban az önkormányzatok közútjain történő parkolás feltételei és az e feltételek megsértésére vonatkozó esetleges bírságok közigazgatási jogi kérdésnek minősül. Ez azonban legfeljebb a tárgyon alapuló megközelítés annak megállapításával kapcsolatos természetes korlátait bizonyítja annak meghatározása érdekében, hogy a „Brüsszel” rendszerben mi minősül polgárinak vagy kereskedelminek. A sokféleség azt jelenti, hogy bizonyos észszerű korlátok között az, hogy egy (vagy több) adott tagállam közigazgatásinak tekint egy ilyen ügyet, nem jelenti azt, hogy Európa többi részének ehhez kellene igazodnia.
86.
Végül emlékeztetni kell arra, hogy az, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogviszonyok valóban a „polgári és kereskedelmi ügyek” körébe tartozónak tekinthetők, nem jelenti azt, hogy az átdolgozott „Brüsszel” rendelet vagy az iratkézbesítési rendelet alkalmazhatóságának egyéb feltételei is ténylegesen teljesülnének. Az átdolgozott „Brüsszel” rendelettel kapcsolatban a Bíróság a Pula Parking ítéletben már megállapította, hogy a horvátországi közjegyzők nem tekinthetők „bíróságnak” az említett rendelet alkalmazásában. (
51
) A következő szakaszban hasonló vizsgálatot végzek az iratkézbesítési rendelet alapján.
87.
Ezért azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja:
„Az 1215/2012 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében és az 1393/2007 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében szereplő »polgári és kereskedelmi ügyek« fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az megköveteli, hogy az alapul szolgáló jogvitát jellemző, az ilyen helyzetekben a magánfelekre általában alkalmazandó keretre tekintettel megvizsgált jogviszonyt ne jellemezze a közhatalomnak a jogvitában részt vevő felek egyike általi egyoldalú gyakorlása.
Bár a nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy teljesülnek‑e ezek a feltételek, úgy tűnik, hogy a jelen ügy körülményei nem tartoznak a közhatalom ilyen gyakorlása alá.”
3.
Az első kérdésről és a harmadik kérdés első részéről
88.
A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése és harmadik kérdésének első része arra vonatkozik, hogy a horvátországi közjegyzők maguk is kézbesíthetik‑e a „bizonyító erejű okirat” alapján kiállított végrehajtási lapokat. A kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság Pula Parking ítéletére hivatkozva kétségeinek ad hangot azzal kapcsolatban, hogy ez lehetséges lenne. Jóllehet a horvát kormány és a Bizottság nem vitatják ezt az álláspontot, kifejtik, hogy a horvátországi közjegyzők mindazonáltal élhetnek a „bíróságon kívüli iratok” továbbításának az iratkézbesítési rendelet 16. cikkében foglalt lehetőségével.
89.
Ezen érvekre tekintettel az első kérdés és a harmadik kérdés első része két szempontot emelnek ki: i. továbbíthatnak‑e a horvátországi közjegyzők az iratkézbesítési rendelet értelmében vett „bírósági iratokat”; és ha igen, akkor ii. igénybe vehetik‑e a horvátországi közjegyzők az iratkézbesítési rendelet 16. cikke által lehetővé tett párhuzamos kézbesítési módot (vagyis a „bíróságon kívüli iratok” kézbesítését).
a)
A „bírósági iratok” horvátországi közjegyzők általi továbbításáról
90.
Az iratkézbesítési rendelet 1. cikkének (1) bekezdése a „bírósági iratok” továbbítására hivatkozik. Bár nem létezik a „bírósági iratok” fogalmának értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat, a szövegből egyértelműen kitűnik, hogy az ilyen iratokat a tagállam „igazságszolgáltató hatalmi ágának” kell kiállítania, ami a „bíróság” átfogó uniós jogi fogalmára és a Bíróság vonatkozó széles körű ítélkezési gyakorlatára vonatkozik. (
52
)
91.
Amint azt a Pula Parking ügyre vonatkozó indítványomban részletesen kifejtettem, és amint azt a Bíróság is megerősítette, a horvátországi közjegyzők tevékenységének jellege, típusa, eljárása és a közjegyzők előtti eljárás, amely a jelen ügyhöz hasonló esetekben végrehajtási lap kiállításához vezet, nem felel meg az ítélkezési gyakorlat és az átdolgozott „Brüsszel” rendelet értelmében vett „bíróság” fogalmával kapcsolatos követelményeknek. (
53
)
92.
Ezt az értelmezést alátámasztja a Bíróság közelmúltbeli végzése is, amely szerint a horvátországi közjegyzők által kiállított végrehajtási lapok önmagukban nem tartoznak az átdolgozott „Brüsszel” rendelet hatálya alá, mivel azokat általában nem tekintik „bírósági” határozatoknak. (
54
)
93.
Nem látok okot arra, és egyébként a jelen eljárás során semmilyen érvet nem terjesztettek elő arra vonatkozóan, hogy miért ne kellene ugyanezeket a következtetéseket alkalmazni az iratkézbesítési rendelet esetében is. Ennélfogva a horvátországi közjegyzők, amikor a jelen ügyhöz hasonló esetekben végrehajtási lapokat állítanak ki, nem bíróságként járnak el, tehát nem tudnak „bírósági iratokat” továbbítani az iratkézbesítési rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében.
b)
A „bíróságon kívüli iratok” horvátországi közjegyzők általi továbbításáról
94.
A felperes, a horvát kormány és a Bizottság azt az álláspontot képviseli, hogy a horvátországi közjegyzők kézbesíthetnek „bíróságon kívüli iratokat” az iratkézbesítési rendelet 16. cikke értelmében.
95.
E rendelkezés a „bíróságon kívüli iratok” más tagállamban történő kézbesítés céljából történő továbbítására vonatkozik. (
55
) Nem határozza meg, hogy mi minősül „bíróságon kívüli” iratnak. (
56
)
96.
Az uniós jog más olyan rendelkezéseihez hasonlóan, amelyek nem hivatkoznak a tagállamok nemzeti jogi rendelkezéseire, a „bíróságon kívüli iratok” fogalmának kiindulópontként önálló uniós jogi jelleggel kell rendelkeznie. Azt tágan kell értelmezni, és nem korlátozódhat kizárólag a bírósági eljárásokból származó iratokra. (
57
) Így a Tecom Mican és Arias Dominguez ítéletben a Bíróság megállapította, hogy úgy tekinthető, hogy a „bíróságon kívüli irat” fogalma magában foglalja „mind a hatóságok vagy igazságügyi tisztviselők által készített vagy hitelesített iratokat, mind pedig az olyan magánokiratokat, amelyeknek a külföldi lakóhelyű vagy székhelyű címzett részére hivatalos eljárás szerint történő továbbítása a polgári jog vagy a kereskedelmi jog körébe tartozó valamely jogosultság vagy igény érvényesítéséhez, bizonyításához vagy védelméhez szükséges”. (
58
)
97.
Az iratkézbesítési rendelet 2. cikke és 4. cikkének (1) bekezdése értelmében mindazonáltal az iratok továbbítása főszabály szerint a tagállamok által kijelölt „áttevő intézmények” és „átvevő intézmények” útján történik. (
59
) E rendszer működése az iratkézbesítési rendelet 2. cikke szerinti „kijelölési kötelezettség” teljesítését igényli. A 2. cikk (1) bekezdése értelmében „[m]inden tagállam kijelöli azokat a hivatalos személyeket, hatóságokat vagy más személyeket”, amelyek a más tagállamban kézbesítendő bírósági és bíróságon kívüli iratok továbbítására hatáskörrel rendelkező áttevő intézményekként járhatnak el. (
60
) A 2. cikk (4) bekezdése értelmében az érintett tagállam köteles megküldeni a Bizottságnak a kijelölt szervvel kapcsolatos részletes információkat.
98.
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság határozata megállapítja, hogy az érintett közjegyző a horvátországi postai szolgáltatások útján, tértivevényes ajánlott levéllel kézbesítette a végrehajtási lapot az alperesnek. A felperes, a horvát kormány és a Bizottság álláspontja szerint az ilyen kézbesítést lehetővé teszi az iratkézbesítési rendelet 14. és 16. cikkének együttes értelmezése.
99.
Ez az álláspont csak részben helytálló.
100.
A Bíróság számára nem ismeretlen az arról folytatott vita, hogy valamely tagállam közjegyzői eljárhatnak‑e „áttevő intézményként”„bíróságon kívüli iratok” kézbesítése céljából. A Bizottság a Bíróság Tecom Mican és Arias Dominguez ítéletére, valamint Roda Golf and Beach Resort ítéletére hivatkozik. Ezek az ítéletek arra vonatkoztak, hogy az ilyen kézbesítés céljából a spanyol közjegyzők eljárhatnak‑e „áttevő intézményként” az iratkézbesítési rendelet 16. cikke alapján. (
61
) A Bíróság által ezekben az ügyekben tett megállapítások azonban általános jellegűek, és annak megerősítését szolgálják, hogy a közjegyző által továbbított iratokat „bíróságon kívüli iratoknak”lehet tekinteni. Az említett ítéletek nem vonatkoznak arra a helyzetre, amikor valamely tagállam nem jelölte ki a „közjegyzőket”„áttevő intézményekként” az iratkézbesítési rendelet 2. cikkének (1) bekezdése alapján.
101.
Márpedig a jelen ügyben pontosan erről van szó.
102.
Amint az a horvát kormány és a Bizottság által a Bíróság által feltett kérdésre adott válaszokból kitűnik, a horvát kormány nem jelölte ki a közjegyzőket „áttevő intézményekként”, amikor az iratkézbesítési rendelet 2. cikkének (4) bekezdése szerinti bejelentési kötelezettségének megfelelően járt el. Az ilyen kijelölés mindazonáltal elengedhetetlen az iratkézbesítési rendelet 16. cikke szempontjából. Mivel ugyanis e cikk kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a „bíróságon kívüli iratokat”„e rendelet rendelkezéseinek megfelelően” kell továbbítani, az ilyen kézbesítés szükségszerűen az iratkézbesítési rendelet 2. cikkében előírt bejelentési követelményekhez van kötve. Ezt az iratkézbesítési rendelet (6) preambulumbekezdése is alátámasztja, amely szerint az e rendelet által létrehozott keret egyszerűsített használatára kizárólag az iratoknak „közvetlenül […] a tagállamok által kijelölt helyi szervek között[i]” továbbítása esetén van lehetőség. Ez azt jelenti, hogy kizárólag az e feladatok ellátására ratione temporis kijelölt szervek továbbíthatják a bíróságon kívüli iratokat az iratkézbesítési rendelet alapján. (
62
) Ellenkező esetben veszélybe kerülne az ilyen módon kézbesített iratok célja és megbízhatósága. (
63
)
103.
Tekintettel arra, hogy nem vitatott, hogy a horvátországi közjegyzők az alapul szolgáló követelés végrehajtásának időszakában nem szerepeltek a kijelölt szervek listáján, a pulai közjegyző nem alkalmazhatta az iratkézbesítési rendelet 16. cikkét az „eredeti okirat” alapján kiállított végrehajtási lap mint az iratkézbesítési rendelet szerinti „bíróságon kívüli irat” érvényes kézbesítéséhez. Ez a közjegyző e célból a horvátországi postai szolgáltatást sem vehette igénybe, mivel az iratkézbesítési rendelet 14. cikke csak akkor válik alkalmazhatóvá a „bíróságon kívüli iratokra”, ha teljesülnek az e rendelet 16. cikkében foglalt feltételek. (
64
)
104.
A kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatra is figyelemmel, a közjegyzőnek igénybe kellett volna vennie a Trgovački sud u Zadrut (zárai kereskedelmi bíróság) ahhoz, hogy részesüljön az iratkézbesítési rendeletben előírt kézbesítési egyszerűsítések előnyeiből. (
65
) Mivel ez a közjegyző nyilvánvalóan nem így járt el, a jelen ügyben sorra kerülő kézbesítést – az iratkézbesítési rendelet alkalmazásában – elfogadhatatlannak kell tekinteni.
c)
Közbenső következtetés
105.
A fent ismertetett okokból azt javaslom, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság első kérdésére és harmadik kérdésének első részére a következő választ adja:
„Az 1393/2007 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy ahhoz, hogy a »bizonyító erejű okirat« alapján kiállított végrehajtási lapot az e rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett »bírósági iratnak« lehessen minősíteni, a kiállító szervnek valamely tagállam igazságszolgáltatási rendszerének részét képező tagállami igazságszolgáltatási szervnek kell lennie.
Az 1393/2007 rendelet 2. és 16. cikkét úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam elmulasztotta kijelölni a közjegyzőket az e rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett »áttevő intézményekként«, úgy e közjegyzők nem továbbíthatnak »bíróságon kívüli iratokat« más tagállamban történő kézbesítés céljából e rendelet rendelkezései alapján.”
4.
Az ötödik, a hatodik és a hetedik kérdésről
106.
Ötödik, hatodik és hetedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében a szóban forgó tevékenység jellegét kívánja megtudni annak eldöntése céljából, hogy az az átdolgozott „Brüsszel” rendelet szerinti jogellenes károkozással, illetve dologi jogokkal (az a) pont) vagy szerződéssel (a b) pont) kapcsolatos ügyek körébe tartozik‑e. E lehetőségeket egymás után vizsgálom meg.
a)
Jogellenes károkozás vagy dologi jogok?
107.
A felperes, a horvát kormány és a Bizottság mind azt állítják, hogy a horvát bíróságok „különös” joghatósággal rendelkeznek az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 7. cikke alapján. E felek abban is egyetértenek, hogy nem „jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel” kapcsolatos ügyről van szó. A kérdést előterjesztő bíróság felveti a kérdést, hogy a parkolás kapcsolódhat‑e a „dologi” bérleti szerződések különleges típusához, és így tartozhat‑e az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 24. cikkének hatálya alá.
108.
Tartozhat‑e a „jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyek” körébe a közúton történő parkolási díj meg nem fizetése? Úgy tűnik, nem ez a helyzet.
109.
Először is nem vitatott, hogy a jelen ügy egy (kétségtelenül hallgatólagos) szerződés megszegésén alapuló követelés végrehajtására vonatkozik. E tekintetben az ítélkezési gyakorlat kizárja a „szerződéssel kapcsolatos ügyeket” az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 7. cikke 2. pontjának hatálya alól. (
66
) Ez alapján a jogvita nem tartozna e rendelkezés hatálya alá. Másodszor, még ha ez a kizáró jellegű ítélkezési gyakorlat megkülönböztethető lenne is, a végrehajtani kívánt követelést továbbra is az eredeti szerződéses kötelezettségek nemteljesítése következményének kellene tekinteni. (
67
) Az eljárás tehát ebben esetben sem tartozna a „jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyek” kategóriájába.
110.
Ezt követően vizsgálni kell a kérdést előterjesztő bíróság azon érvét is, hogy a jelen ügy esetlegesen az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 24. cikke értelmében vett bérleti szerződések egy különleges típusára is vonatkozhat.
111.
E tekintetben elegendő arra emlékeztetni, hogy az e rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlat megköveteli, hogy az eljárás tárgyát az ingatlan területe, állaga, tulajdona, birtoka vagy más dologi jog képezze. (
68
) Az ügy irataiban szereplő tények alapján semmi sem utal arra, hogy akár a parkolóhely birtoka, akár más, azon fennálló dologi jog az alperesre szállt volna át az azon történő parkolás nyomán (vagy hogy ezek képeznék az eljárás tárgyát). Ezen túlmenően, a cikk létjogosultsága is ezen értelmezés ellen szól. (
69
) Ennélfogva a Bizottság helyesen jegyzi meg, hogy a jelen ügy nem tartozik az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 24. cikkének hatálya alá sem.
b)
Az oka annak, hogy egy szerződés képezi az eljárás tárgyát
112.
A jogvita valójában az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 7. cikke 1. pontjának hatálya alá tartozik.
113.
A rendelkezés szerinti „szerződéssel kapcsolatos ügy” fogalma (mivel önálló uniós jogi jellegű fogalom) megköveteli, hogy a Bíróság a kereset objektív jogalapját vizsgálja. (
70
) Ez azt jelenti, hogy „szerződéssel kapcsolatosnak” kell tekinteni minden olyan kötelezettséget, amely olyan szerződésen alapul, amelynek nemteljesítésére a felperes keresete alátámasztásaként hivatkozott. (
71
) Az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 7. cikkének 1. pontja szerinti joghatóság ugyanis akkor is fennállhat, ha az egyik fél vitatja a szerződés fennállását, (
72
) amennyiben nem tűnik ki egyértelműen, hogy a két személy közötti jogviszony nem szabad beleegyezésen alapult (más szóval: negatív kritérium). (
73
)
114.
Bár ennek megállapítása természetesen a kérdést előterjesztő bíróság feladata, úgy tűnik, hogy a jelen ügyben teljesülnek ezek a feltételek.
115.
A kereset kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett jogalapjából kitűnik, hogy a horvát jog alapján szerződés jött létre, amikor az alperes tulajdonában álló bérelt személygépkocsi vezetője úgy döntött, hogy az érintett parkolóhelyet igénybe veszi személygépkocsija parkolásához. A megszervezésről szóló határozat 7. cikkének nyilvánvaló – de még vizsgálatra szoruló – olvasata alapján e szerződés a parkolás teljes időtartamára érvényes parkolójegy megvásárlását követelte meg. Ilyen jegyet nem mutattak be az ellenőrzés során. (
74
) A felperes tehát a szerződés egy kétségtelenül lényeges rendelkezésének nemteljesítésére hivatkozik. Egyik fél sem állítja azonban azt, hogy nem állt fenn szerződés, vagy hogy nem egyeztek bele szabadon magukba a parkolás feltételeibe.
116.
Érdemes kiemelni, hogy a szerződések létrejöttének szakaszában a „szabad beleegyezés” kérdését meg kell különböztetni attól a kérdéstől, hogy tisztességes jellegűek‑e a szerződés alapját képező feltételek. Természetesen szabadon bele lehet egyezni egy olyan szerződésbe, amely az abban előírt feltételek és a felek közötti jogok és kötelezettségek általános egyensúlya szempontjából „tisztességtelen”. (
75
) Végső soron ez az oka annak, hogy létezik az úgynevezett fogyasztóvédelmi jognak egy egész területe, amely nem abból a feltételezésből indul ki, hogy még ha fenn is áll néhány tisztességtelen feltétel, az egyik vagy a másik fél nem szabadon egyezett bele ezekbe a feltételekbe, ekként pedig nem jött létre szerződés sem.
117.
Ebből a szempontból az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 7. cikkének 1. pontja nyilvánvalóan alkalmazható.
118.
Ezt követően azt kell vizsgálni, hogy a szóban forgó szerződés vonatkozhat‑e szolgáltatás nyújtására. A kérdést előterjesztő bíróság és a Bizottság e tekintetben kétségeinek ad hangot. Véleményük szerint önmagában a parkolóhely rendelkezésre bocsátása túl mellékes ahhoz, hogy „szolgáltatásnak” minősülhessen. Az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 7. cikke 1. pontja b) alpontja megszorító értelmezésének szükségességére is rámutatnak.
119.
Igaz ugyan, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a „szolgáltatás” fogalma magában foglalja legalábbis azt, hogy a szolgáltatásnyújtó fél meghatározott tevékenységet végezzen díjazás ellenében. (
76
) Nem látom be azonban, hogy a jelen ügyben miért ne lehetne ilyen tevékenység végzését megállapítani. Vagyis a felperes tevékenysége, amely „szolgáltatásnak” minősül, a Zára városának közútján található valamely parkoló egyik kijelölt parkolóhelyének rendelkezésre bocsátása. A felperes az ezen a helyen történő parkolás lehetőségét kínálja, az alperes tulajdonában álló személygépkocsi vezetője pedig ezt a lehetőséget veszi igénybe ellenérték fejében. (
77
)
120.
Következésképpen a parkolóhely rendelkezésre bocsátása valóban minősülhet az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 7. cikke 1. pontja b) alpontjának második franciabekezdése értelmében vett „szolgáltatásnak”.
121.
Azonban még ha nem is ez lenne a helyzet, az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 7. cikke 1. pontja c) alpontjának megfelelően e rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontját kellene alkalmazni azokra a szerződésekre, amelyek nem minősülnek sem „ingó dolog értékesítésére”, sem „szolgáltatás nyújtására” irányuló szerződésnek. Ez alapján a szerződés mindenképpen e rendelkezés hatálya alá tartozik, anélkül hogy feltétlenül szükséges lenne tovább vizsgálni annak pontos jellegét.
122.
Ennélfogva az uniós jog szempontjából semmi nem zárja ki, hogy pusztán a személygépkocsi leparkolásának tevékenysége révén – akár jegy hiányában is – szerződés jöjjön létre.
123.
A fenti megfontolások tükrében azt javaslom, hogy a Bíróság az ötödik, a hatodik és a hetedik kérdésre a következő választ adja:
„Az 1215/2012 rendelet 7. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy a parkolójegyek kiadásával és a díj beszedésével magánjogi jogalanyt megbízó tagállam jogrendjében a személygépkocsival a közúton kijelölt parkolóhelyen történő parkolás az e rendelkezés értelmében vett »szerződéssel kapcsolatos ügynek« minősülhet.”
C. Utólagos észrevétel
124.
A jelen ügy a horvátországi közjegyzők által végrehajtott, parkolójegyből eredő követeléssel kapcsolatos joghatósági kérdésekre vonatkozik. Ismételten. Figyelemmel a Horvátországból származó, ezzel a kérdéssel kapcsolatos ügyek számára, (
78
) valamint a kérdést előterjesztő bíróság jelen ügyben tett kijelentésére – amely egybevág a más horvát bíróságok által a nemzeti bíróságok előtt ténylegesen folyamatban lévő ilyen ügyek számára vonatkozóan tett kijelentésekkel –, úgy tűnik, hogy ezek az ügyek több kérdést is felvető strukturális problémákra utalnak.
125.
Azt gyanítom, hogy a más tagállamokban, valamint – a jelek szerint – egyes nemzeti bíróságok által észlelt zavar ahhoz kapcsolódik, amit leginkább Horvátország intézményi és eljárási döntése „kettős sajátosságaként” lehetne leírni. Egyrészt azt, amit más tagállamokban gyakrabban közigazgatási ügynek tekintenének, „kiszervezték” egy magánvállalkozáshoz. Másrészt az ekként létrejött magánjogi követelés végrehajtását ezt követően olyan személyekre bízták, akik láthatóan nem képezik részét a tagállam rendes igazságszolgáltatási rendszerének egy olyan eljárás keretében, amely a bíróságok tehermentesítése érdekében jelentős mértékben „karcsúsította” a leendő alperesek eljárási jogait. (
79
)
126.
Ha e döntéseket külön‑külön vizsgálnánk, talán nem keltenének túl nagy figyelmet. A közhatalom egyes elemeinek „privatizációja” elvégre mindenütt tetten érhető, a közterületek (többek között a közterületi parkolók) használatának módjától (
80
) a követelések magánkézbe adott végrehajtásáig vagy akár a magánbörtönök létesítésére és működtetésére irányuló próbálkozásokig. Hasonlóképpen: már több éve a bíróságok tehermentesítése az egyik jelszó, különösen a kis értékű vagy nem vitatott követelések ügyében a bíróságok előtt zajló eljárások egyszerűsítését illetően.
127.
Ugyanakkor úgy tűnik, hogy e két elem kombinációja az, ami némi nyugtalanságot kelt más tagállamokban és – úgy tűnik – Horvátországban is, legalábbis azon perek számából ítélve, amelyeket e problémák több éve generálnak. Ez idáig látszólag az összes ilyen ügyet joghatósági kérdésként kezelték. Elfednek azonban néhány olyan mélyebb érdemi kérdést, amelyeket az említett ügyek beavatkozó felei továbbra is joghatósági kérdésként fogalmaznak meg, (
81
) mivel az ügyek jelenleg ebben a szakaszban tartanak. Ezen ügyek ugyanakkor mélyebb érdemi zavart juttatnak kifejezésre azzal kapcsolatban, ami a tagállam által a követelések bizonyos típusa esetében választott, meglehetősen szokatlan eljárási és intézményi formaként fogható fel.
128.
Mivel teljes mértékben meg vagyok győződve arról, hogy e kérdések távolról sem megoldottak, és minden bizonnyal vissza fognak kerülni a Bíróság elé, szeretném felhasználni a Szerződések által a főtanácsnokok számára biztosított viszonylagos szabadságot arra, hogy ne csak a Bíróság, hanem közvetetten a nemzeti bíróságok számára is segítséget nyújtsak oly módon, hogy három olyan szempontra összpontosítok, amelyek korlátokat állíthatnak a tagállamok alapvető eljárási autonómiája elé, amelyeket aztán a nemzeti bíróságoknak kell majd értékelniük.
129.
Először is, létezhetnek bizonyos korlátok az olyan „privatizáció” vagy „kiszervezés” tekintetében, amely esetében a rendszer és az eljárás megválasztása túlmegy azon, ami a nemzeti eljárási autonómia alapján elfogadható lenne, és kezd túlzottan eltérni a többi tagállam rendszereinek közös elemeitől és hagyományaitól. E korlátok általánosságban az egyenértékűség és a hatékony érvényesülés elve, (
82
) az elismerési vagy végrehajtási kötelezettség alóli, közrenden alapuló fenntartások, (
83
) valamint az uniós polgárok között a bírói jogvédelemhez való hozzáférés tekintetében fennálló – az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke szerinti hatékony jogorvoslathoz való joguktól függetlenül vagy azzal összefüggésben értelmezett – egyenlőség kontextusában fognak megfogalmazódni.
130.
Kétségtelen, hogy ilyen jellegű fenntartások akkor fogalmazódhatnak meg, ha valamely tagállam magánjogi jogalanyt bíz meg egy alapvetően közérdekű szolgáltatással, ehhez a polgári jogi szerződés megkötésére vonatkozó vélelmet kapcsolja, amit a szerződés megsértése esetén alkalmazandó, nem elhanyagolható összegű árcédulával egészít ki, (
84
) majd a végrehajtás érdekében egy olyan uniós jogi eszközre kíván támaszkodni, amelyet alapvetően egy olyan szervezet tisztán magánjellegű jogvitáira alakítottak ki, amelyet nem tekintenek közvetlenül az érintett tagállamok igazságszolgáltatási rendszere részének. Röviden: az ilyen kettős privatizáció eltávolodást, és ennek következtében annak megtagadását idézheti elő, hogy az ilyen típusú határozatokat más tagállamokban végrehajthatónak tekintsék.
131.
Másodszor, a személyek uniós jog szerinti szabad mozgásának esetleges akadályozását több szempontból is lehet értékelni, a közterületi parkolók elhelyezkedésétől és az azokban történő parkoláshoz kapcsolódó hallgatólagos feltételektől kezdve: talán a horvátországi lakosok matricát kapnak, és a parkolásért csak a külföldieknek kell fizetniük; talán a parkolóban feltüntetett tájékoztatás nem elegendő a parkolás pontos feltételeinek megállapításához; és talán nem kell azonnal elfogadni az óradíjalapú parkolással kapcsolatos – a horvát kormány által hangsúlyozott – állítólagos „preferenciát”, ha valamennyi közterületi parkoló a szállodák vagy turistalátványosságok közelében található. (
85
)
132.
Hasonlóképpen: természetesen nem állítom, hogy teljeskörűen ismerném a horvát közjegyzői rendszert. Általánosságban azonban szkeptikus lennék minden olyan rendszerrel szemben, amelynek célja az állítólagosan fennálló követelések határokon átnyúló, egyszerűsített végrehajtása, miközben jogdíj, bevétel vagy nyereségrészesedés alapján eljárásonként kompenzálja a „végrehajtót”, akit így egyszerűen arra ösztönöz, hogy a megfelelő eljárás helyett a gyors végrehajtást helyezze előtérbe. Ha ráadásul a végleges díj nem tekinthető arányosnak az eredeti tartozáshoz képest (a jelen esetben a napijegy eredeti értékének több mint hússzorosa), véleményem szerint súlyos kérdések maradnak megválaszolatlanul.
133.
Harmadszor, felmerül a természetes személyek mint fogyasztók védelmének és általánosságban az uniós fogyasztóvédelmi szabályoknak mind a joghatóság megállapításának szakaszában, (
86
) mind az ilyen követelések megalapozottságának értékelése során (
87
) történő alkalmazásának kérdése. A jelen ügyben ilyen kérdések nem merülnek fel, mivel a felperes jogi személy. Ha azonban valamely természetes személy – akár önkéntesen – az állam vagy közjogi szervek által kijelölt jogi személlyel köt szerződést, nem kellene a jognak „sebezhetőnek” tekintenie a természetes személyt ahelyett, hogy csak „átlagos” fogyasztónak tekinti őt, és nem kellene ezáltal szigorúbb vizsgálati mércét alkalmaznia, (
88
) különösen akkor, ha a magánszemélyre bízott közhatalom a bizonyos szolgáltatások nyújtása terén megnyilvánuló monopóliumhoz vagy erőfölényhez nagyon hasonlónak tűnő dolog ellenőrzésével jár? Véleményem szerint ilyen helyzetben a hatáskörrel rendelkező illetékes bíróságoknak még nagyobb figyelmet kellene fordítaniuk e helyzetekre azok esetleges tisztességtelen jellegét illetően, ha az ilyen követeléseket határokon átnyúló módon hajtják végre olyan magánrendszer keretében, amely látszólag a „végrehajtót” ösztönző kompenzációs struktúrát tartalmaz. (
89
)
134.
Összefoglalva: természetesen nem gondolom úgy, hogy az uniós joggal ellentétes lenne a közutakon történő parkolás kezelésének privatizációja. Mint ahogyan a követelések egyszerűsített végrehajtására vonatkozó bizonyos intézményi és eljárási döntéseket sem zárja ki. A „szokásostól eltérő” intézményi döntések azonban szükségszerűen meglehetősen szokatlan eljárási következményekkel járnak az egyszerűsített együttműködés szabványosított eljárásokon alapuló rendszerében. Tehát ha az állami hirtelen magánná válik, akkor a polgári magánügyletekre általában alkalmazandó védelem is alkalmazandóvá válik. Ez még inkább így van azokban az esetekben, amelyekben egy bizonyos intézményi struktúrát más tagállamok érintett partnerei – helyesen vagy tévesen – kevésbé elfogulatlan jogérvényesítésként, mint inkább a közjog révén keletkezett, határokon átnyúló követelésbehajtási üzletként kezdenek felfogni.
V. Végkövetkeztetések
135.
Azt javaslom, hogy a Bíróság a Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (a Horvát Köztársaság kereskedelmi fellebbviteli bírósága) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első, második és harmadik, valamint ötödik, hatodik és hetedik kérdésre a következőképpen válaszoljon:
Első kérdés és a harmadik kérdés első része:
A tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről („iratkézbesítés”), és az 1348/2000/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i 1393/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletet úgy kell értelmezni, hogy ahhoz, hogy a „bizonyító erejű okirat” alapján kiállított végrehajtási lapot az e rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „bírósági iratnak” lehessen minősíteni, a kiállító szervnek valamely tagállam igazságszolgáltatási rendszerének részét képező tagállami igazságszolgáltatási szervnek kell lennie.
Az 1393/2007 rendelet 2. és 16. cikkét úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam elmulasztotta kijelölni a közjegyzőket az e rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „áttevő intézményekként”, úgy e közjegyzők nem továbbíthatnak „bíróságon kívüli iratokat” más tagállamban történő kézbesítés céljából.
A második kérdés és a harmadik kérdés második része:
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében és az 1393/2007 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében szereplő „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az megköveteli, hogy az alapul szolgáló jogvitát jellemző, az ilyen helyzetekben a magánfelekre általában alkalmazandó keretre tekintettel megvizsgált jogviszonyt ne jellemezze a közhatalomnak a jogvitában részt vevő felek egyike általi egyoldalú gyakorlása.
Bár a nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy teljesülnek‑e ezek a feltételek, úgy tűnik, hogy a jelen ügy körülményei nem tartoznak a közhatalom ilyen gyakorlása alá.
Az ötödik, a hatodik és a hetedik kérdés:
Az 1215/2012 rendelet 7. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy a parkolójegyek kiadásával és a díj beszedésével magánjogi jogalanyt megbízó tagállam jogrendjében a személygépkocsival a közúton kijelölt parkolóhelyen történő parkolás az e rendelkezés értelmében vett „szerződéssel kapcsolatos ügynek” minősülhet.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A meg nem fizetett horvátországi parkolójegyekkel és a horvátországi közjegyzőkkel kapcsolatos korábbi ügyeket illetően lásd többek között: 2017. március 9‑iPula Parking ítélet (C‑551/15, EU:C:2017:193); 2017. március 9‑iZulfikarpašić ítélet (C‑484/15, EU:C:2017:199); 2020. május 7‑iPARKING és Interplastics ítélet (C‑267/19 és C‑323/19, EU:C:2020:351). Lásd még: 2019. április 11‑iHrvatska radiotelevizija végzés (C‑657/18, nem tették közzé, EU:C:2019:304); 2019. november 6‑iEOS Matrix végzés (C‑234/19, nem tették közzé, EU:C:2019:986).
(
3
)	A tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről („iratkézbesítés”), és az 1348/2000/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2007. L 324., 79. o.).
(
4
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.).
(
5
)	Lásd: a Nemec ügyre vonatkozó indítványom (C‑256/15, EU:C:2016:619, 23–54. pont); a Pula Parking ügyre vonatkozó indítványom (C‑551/15, EU:C:2016:825, 28–36. pont).
(
6
)	2016. december 15‑iNemec ítélet (C‑256/15, EU:C:2016:954, 21–27. pont); 2017. március 9‑iPula Parking ítélet (C‑551/15, EU:C:2017:193, 24–28. pont).
(
7
)	Lásd e tekintetben: 2020. március 26‑iMiasto Łowicz és Prokurator Generalny (Bírákra vonatkozó fegyelmi rendszer) ítélet (C‑558/18 és C‑563/18, EU:C:2020:234, 43–48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
8
)	Lásd: 2018. december 10‑iWightman és társai ítélet (C‑621/18, EU:C:2018:999, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
9
)	Uo., 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
10
)	Lásd például: a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről [helyesen: együttműködésről] szóló, 2001. május 28‑i 1206/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 174., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 121. o.) 1. cikkének (1) bekezdése (amely mindazonáltal a „polgári vagy kereskedelmi ügyeket” említ); a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló, 2004. április 21‑i 805/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 143., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 38. o.) 2. cikkének (1) bekezdése; a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről szóló, 2007. július 11‑i 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2007. L 199., 1. o.; helyesbítés: HL 2015. L 141., 118. o.) 2. cikkének (1) bekezdése; a polgári és kereskedelmi ügyekben végzett közvetítés egyes szempontjairól szóló, 2008. május 21‑i 2008/52/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 136., 3. o.) 1. cikkének (2) bekezdése; a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról szóló, 2003. január 27‑i 2002/8/EK tanácsi irányelv (HL 2003. L 26., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 90. o.) 1. cikkének (2) bekezdése; a polgári és kereskedelmi ügyekben az Európai Igazságügyi Hálózat létrehozásáról szóló, 2001. május 28‑i 2001/470/EK tanácsi határozat (HL 2001. L 174., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 145. o.; helyesbítés: HL 2019. L 242., 28. o.) 1. cikkének (1) bekezdése; a polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról szóló, 2014. május 15‑i 655/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2014. L 189., 59. o.) 2. cikkének (1) bekezdése.
(
11
)	Fenntartva ily módon azt az eredeti döntést, hogy ezt a fogalmat nem ruházzák fel pozitív meghatározással azért, hogy összeegyeztethessék a különböző nemzeti csoportosításokat. Lásd a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezményről szóló, P. Jenard által készített jelentés (HL 1979. C 59., 1. o.) 9. és 10. oldalát. Lásd még: Reischl főtanácsnok LTU ügyre vonatkozó indítványa (29/76, EU:C:1976:121, 1558. o.).
(
12
)	A fogalom „önálló” jellegét leíró első ügyként lásd: 1976. október 14‑iLTU ítélet (29/76, EU:C:1976:137, 3. pont).
(
13
)	E jogi aktusok a következők: az úgynevezett Brüsszeli Egyezmény (a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i Brüsszeli Egyezmény [HL 1978. L 304., 36. o.]); az „1988. évi Luganói Egyezmény” (a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló egyezmény [HL 1988. L 319., 9. o.]); a „»Brüsszel I« rendelet” (a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet [HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.]); a „2007. évi Luganói Egyezmény” (a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló egyezmény [HL 2007. L 339., 3. o.]); az átdolgozott „Brüsszel” rendelet.
(
14
)	Lásd a Brüsszeli Egyezmény 1. cikkének első bekezdését; az 1988. évi Luganói Egyezményt; a „Brüsszel I” rendeletet; a 2007. évi Luganói Egyezményt; és az átdolgozott „Brüsszel” rendeletet.
(
15
)	Lásd legutóbb: 2020. július 16‑iMovic és társai ítélet (C‑73/19, EU:C:2020:568, 32. pont).
(
16
)	Az első olyan alkalmat illetően, amikor a Bíróság rámutatott erre a megközelítést, de nem alkalmazta azt, lásd: 1976. október 14‑iLTU ítélet (29/76, EU:C:1976:137, 3. és 5. pont).
(
17
)	Lásd: Warner főtanácsnok Rüffer ügyre vonatkozó indítványa (814/79, EU:C:1980:229, 3827–3831. o.).
(
18
)	1980. december 16‑iRüffer ítélet (814/79, EU:C:1980:291, 11. pont).
(
19
)	Uo., 12. pont.
(
20
)	Uo., 3812. o, 1. pont.
(
21
)	Lásd mindenekelőtt: 1993. április 21‑iSonntag ítélet (C‑172/91, EU:C:1993:144, 36. pont); 2007. február 15‑iLechouritou és társai ítélet (C‑292/05, EU:C:2007:102, 37. és 38. pont). Lásd még: Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Lechouritou és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑292/05, EU:C:2006:700, 54–56. pont).
(
22
)	Trstenjak főtanácsnok Sapir és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑645/11, EU:C:2012:757, 42. pont).
(
23
)	2013. április 11‑iSapir és társai ítélet (C‑645/11, EU:C:2013:228, 35–37. pont) (a nemzetiszocialista rezsim áldozatainak kárpótlására vonatkozó német törvény alapján jogalap nélkül teljesített kifizetések visszakövetelése iránti keresettel kapcsolatban); 2013. szeptember 12‑iSunico és társai ítélet (C‑49/12, EU:C:2013:545, 37. pont) (az angol jog szerinti, a jogellenes károkozásért vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményért való polgári jogi felelősség megállapítása iránti keresettel kapcsolatban); 2016. július 28‑iSiemens Aktiengesellschaft Österreich ítélet (C‑102/15, EU:C:2016:607, 35–38. és 42. pont) (a magyar versenyjog megsértése miatt kiszabott bírsággal kapcsolatban).
(
24
)	2014. október 23‑i ítélet (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 18., 28. és 33. pont).
(
25
)	2002. október 1‑jei Henkel ítélet (C‑167/00, EU:C:2002:555, 30. pont). Lásd még: 2002. november 14‑iBaten ítélet (C‑271/00, EU:C:2002:656, 31–36. pont); 2003. május 15‑iPréservatrice Foncière Tiard ítélet (C‑266/01, EU:C:2003:282, 32–36. pont).
(
26
)	Ahogyan ezt legutóbb egyértelműen megállapították a következő ítéletek: 2017. március 9‑iPula Parking ítélet (C‑551/15, EU:C:2017:193, 34. pont); 2019. február 28‑iGradbeništvo Korana ítélet (C‑579/17, EU:C:2019:162, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2020. május 7‑iRina ítélet (C‑641/18, EU:C:2020:349, 35. pont).
(
27
)	Lásd: 2019. február 28‑iGradbeništvo Korana ítélet (C‑579/17, EU:C:2019:162, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: 2020. május 7‑iRina ítélet (C‑641/18, EU:C:2020:349, 38. pont), amely a nemzeti bíróságra hárította ezt a feladatot.
(
28
)	Lásd: 2020. szeptember 3‑iSupreme Site Services és társai ítélet (C‑186/19, EU:C:2020:638, 55. pont).
(
29
)	2015. június 11‑iFahnenbrock és társai ítélet (C‑226/13, C‑245/13 és C‑247/13, EU:C:2015:383, 51. pont).
(
30
)	Uo., 46. és 58. pont.
(
31
)	Lásd a jelen indítvány fenti 10. lábjegyzetében szereplő felsorolást.
(
32
)	E jogi aktusok közül csupán kettő előkészítő dokumentumai utalnak ténylegesen arra, hogy a „Brüsszel” rendszerben alkalmazotthoz hasonló értelmezést kívántak kialakítani. Lásd: a polgári és kereskedelmi ügyekben a határokon átnyúló követelésbehajtás megkönnyítése érdekében ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés létrehozásáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre irányuló bizottsági javaslat (COM(2011) 0445 végleges), 5. o.; a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében a polgári ügyekben alkalmazandó költségmentességre és egyéb pénzügyi szempontokra vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról szóló tanácsi irányelvre irányuló javaslat (COM(2002) 13 végleges), 5. o.
(
33
)	Ez nem jelenti azt, hogy ne létezne ítélkezési gyakorlat e jogi aktusokkal kapcsolatban. Lásd például az 1896/2006/EK rendelet (HL 2006. L 399., 1. o.; helyesbítés: HL 2016. L 33., 39. o.) szerinti európai fizetési meghagyásos eljárással kapcsolatban: 2018. szeptember 6‑iCatlin Europe ítélet (C‑21/17, EU:C:2018:675).
(
34
)	Lásd a jelen indítvány fenti 28. lábjegyzetét.
(
35
)	Ezzel szemben, ha valamely jogvita nem olyan magatartás vagy eljárás ellen irányul, amely a közhatalom (például egyik fél általi) „közvetlen” gyakorlását foglalja magában, az ügy a „polgári és kereskedelmi ügyek” körébe tartozik. Lásd: 2009. április 28‑iApostolides ítélet (C‑420/07, EU:C:2009:271, 45. pont); 2011. október 18‑iRealchemie Nederland ítélet (C‑406/09, EU:C:2011:668, 42. pont).
(
36
)	Ezt a következményt – legalábbis az „önálló” fogalommeghatározásnak a Bíróság korábbi ítélkezési gyakorlatában való megjelenése előtt – nyilvánvalóan nem is mérlegelték a „Brüsszel” rendszer szerzői (lásd a fenti 11. lábjegyzetet).
(
37
)	Lásd legfőképpen: 2014. október 23‑iflyLAL‑Lithuanian Airlines ítélet (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 35. és 37. pont). Lásd még: 2002. november 14‑iBaten ítélet (C‑271/00, EU:C:2002:656, 30. és 31. pont); 2003. május 15‑iPréservatrice Foncière Tiard ítélet (C‑266/01, EU:C:2003:282, 22. és 23. pont); 2004. február 5‑iFrahuil ítélet (C‑265/02, EU:C:2004:77, 19. és 20. pont).
(
38
)	Lásd például a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) által a Bíróság 1993. április 21‑iSonntag ítéletére (C‑172/91, EU:C:1993:144) válaszul hozott ítéletet (BGH, 1993. szeptember 16., Sonntag, IX ZB 82/90, 21. o.), amely megállapította, hogy az olasz ítéletnek a „Brüsszel I” rendelet alapján történő végrehajtása szükségszerűen érintené a német társadalombiztosítási rendszer egészének alapjait. A német bíróság ezért eltért a Bíróság ítéletétől.
(
39
)	Lásd legutóbb: 2020. július 16‑iMovic és társai ítélet (C‑73/19, EU:C:2020:568, 34. pont).
(
40
)	Amint erre legutóbb például Szpunar főtanácsnok Movic és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑73/19, EU:C:2020:297, 35. pont) emlékeztetett.
(
41
)	De a jelen indítvány fenti 48. és 49. pontjában vázolt „tárgyszempontú” fogalommeghatározás jelenleg uralkodó második vonulatához is, amely szintén elsősorban a nemzeti jog szerinti kategorizálást veszi alapul.
(
42
)	A jelen indítvány fenti 62. pontja.
(
43
)	Lásd még: 2017. március 9‑iPula Parking ítélet (C‑551/15, EU:C:2017:193, 37. pont).
(
44
)	Uo., 35. pont; ugyanerre az ügyre vonatkozó indítványom (EU:C:2016:825, 49–51. pont).
(
45
)	Amint azt a Bíróság a 2011. október 18‑iRealchemie Nederland ítéletben (C‑406/09, EU:C:2011:668, 42. pont) már megállapította.
(
46
)	Lásd e tekintetben: a Pula Parking ügyre vonatkozó indítványom (C‑551/15, EU:C:2016:825, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
47
)	Lásd hasonlóképpen: 2013. szeptember 12‑iSunico és társai ítélet (C‑49/12, EU:C:2013:545, 44. pont).
(
48
)	2017. március 9‑iPula Parking ítélet (C‑551/15, EU:C:2017:193, 36. pont).
(
49
)	Lásd: 2018. november 15‑iKuhn ítélet (C‑308/17, EU:C:2018:956, 42. pont).
(
50
)	Amint azt a jelen indítvány 20. pontja ismerteti.
(
51
)	2017. március 9‑iPula Parking ítélet (C‑551/15, EU:C:2017:193, 59. pont).
(
52
)	Lásd: a Pula Parking ügyre vonatkozó indítványom (C‑551/15, EU:C:2016:825, 68–107. pont).
(
53
)	Lásd: a Pula Parking ügyre vonatkozó indítványom (C‑551/15, EU:C:2016:825, 108. és 114. pont); 2017. március 9‑iPula Parking ítélet (C‑551/15, EU:C:2017:193, 56–59. pont). Lásd még: 2017. március 9‑iZulfikarpašić ítélet (C‑484/15, EU:C:2017:199, 50. pont).
(
54
)	2019. április 11‑iHrvatska radiotelevizija végzés (C‑657/18, nem tették közzé, EU:C:2019:304, 27. pont).
(
55
)	E fogalomnak a polgári eljárásról szóló 1896. évi hágai egyezménybe történő felvételével kapcsolatos hátteret illetően lásd: Knöfel, O. L., „Zustellung privater Schriftstücke über die Europäsche Zustellungsverordnung?”, Praxis des Internationalen Privat‑ und Verfahrensrechts (IPRax), 2017, 249. és 250. o.
(
56
)	Ahogyan elődjei sem; lásd: az EU‑Szerződés K.3. cikke alapján az Európai Unió tagállamaiban a polgári vagy kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló egyezmény (HL 1997. C 261., 2. o.) 16. cikke; a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május 29‑i 1348/2000/EK tanácsi rendelet (HL 2000. L 160., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 227. o.) 16. cikke. Meg kell jegyezni, hogy az 1348/2000 rendelet gyűjteményt állított össze azokról az iratokról, amelyek az iratkézbesítési rendelet hatálya alatt kézbesíthetők, azzal, hogy jogrendszerére való hivatkozással minden egyes tagállamnak meg kellett jelölnie az általa „kézbesíthetőnek” tekintett iratokat. Lásd az 1348/2000 rendelet 17. cikkének b) pontját. Az iratkézbesítési rendelet nem őrizte meg ezt a gyűjteményrendszert. Lásd: Bot főtanácsnok Tecom Mican és Arias Domínguez ügyre vonatkozó indítványa (C‑223/14, EU:C:2015:364, 35–37. pont).
(
57
)	2009. június 25‑iRoda Golf & Beach Resort ítélet (C‑14/08, EU:C:2009:395, 49., 50. és 56–59. pont). Lásd még: 2015. november 11‑iTecom Mican és Arias Domínguez ítélet (C‑223/14, EU:C:2015:744, 32. és 33. pont).
(
58
)	Lásd: 2015. november 11‑i ítélet (C‑223/14, EU:C:2015:744, 44. pont).
(
59
)	Lásd: 2015. szeptember 16‑iAlpha Bank Cyprus ítélet (C‑519/13, EU:C:2015:603, 34. pont).
(
60
)	Lásd még Bot főtanácsnok Tecom Mican és Arias Domínguez ügyre vonatkozó indítványát (C‑223/14, EU:C:2015:364, 33. pont), amely bemutatja ennek a Hágai Egyezmény szerinti rendszernek az eredetét.
(
61
)	2009. június 25‑iRoda Golf & Beach Resort ítélet (C‑14/08, EU:C:2009:395, 59. pont); 2015. november 11‑iTecom Mican és Arias Domínguez ítélet (C‑223/14, EU:C:2015:744, 26. és 33. pont).
(
62
)	Lásd az iratkézbesítési rendelet (6) preambulumbekezdését, amely szerint a tagállamok ötévenként dönthetnek az „áttevő” és „átvevő intézmények” kijelöléséről vagy kijelölésének meghosszabbításáról.
(
63
)	Lásd az iratkézbesítési rendelet (7) preambulumbekezdését.
(
64
)	Lásd: 2009. június 25‑iRoda Golf & Beach Resort ítélet (C‑14/08, EU:C:2009:395, 60. pont).
(
65
)	Amint azt a horvát kormánynak és a Bizottságnak a Bíróság által feltett írásbeli kérdésre adott válasza is megerősíti, kizárólag az érintett városi bíróságok (općinski sud), a megyei bíróságok (županijski sudovi), a kereskedelmi bíróságok (trgovački sudovi), a kereskedelmi fellebbviteli bíróság (Visoki trgovački sud) és Horvátország legfelsőbb bírósága (Vrhovni sud Republike Hrvatske) járhatott volna el a szóban forgó időszakban „áttevő intézményként” Horvátország tekintetében a „bíróságon kívüli iratok” iratkézbesítési rendelet alapján történő továbbítása céljából.
(
66
)	Lásd például: 2006. július 13‑iReisch Montage ítélet (C‑103/05, EU:C:2006:471, 2. pont); 2011. május 12‑iBerliner Verkehrsbetriebe ítélet (C‑144/10, EU:C:2011:300, 30. pont).
(
67
)	Lásd: 2020. július 9‑iVerein für Konsumenteninformation ítélet (C‑343/19, EU:C:2020:534, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
68
)	Lásd: 2016. november 16‑iSchmidt ítélet (C‑417/15, EU:C:2016:881, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
69
)	Lásd: 1985. január 15‑iRösler ítélet (241/83, EU:C:1985:6, 19. pont). Lásd még: 1977. december 14‑iSanders ítélet (73/77, EU:C:1977:208, 15. és 16. pont).
(
70
)	Lásd legutóbb: 2020. március 26‑iKrálová ítélet (C‑215/18, EU:C:2020:235, 41–44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
71
)	2017. június 15‑iKareda ítélet (C‑249/16, EU:C:2017:472, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
72
)	1982. március 4‑iEffer ítélet (38/81, EU:C:1982:79, 7. és 8. pont).
(
73
)	Lásd például: 2002. szeptember 17‑iTacconi ítélet (C‑334/00, EU:C:2002:499, 24. pont).
(
74
)	Az érvényes parkolójegy vagy bármilyen jegy hiánya nem meghatározó a szerződéskötés szempontjából. Amint azt a Bíróság megállapította, maga a jegy csak az az eszköz, amelyben testet ölt a szerződés. Lásd hasonló értelemben: 2019. november 7‑iKanyeba és társai ítélet (C‑349/18–C‑351/18, EU:C:2019:936, 48. pont).
(
75
)	A fenti 83. pontban kifejtettekhez hasonlóan, ahol nem hasonló (eltérő) érveket használtam fel annak alátámasztására, hogy nem polgári vagy kereskedelmi ügyről van szó. Ahogy önmagában az alkupozícióban fennálló egyenlőtlenség miatt nem kerül valamely jogviszony a polgári vagy kereskedelmi területen kívülre, úgy az a körülmény, hogy a szerződés – jellegénél fogva – egyoldalú szabványszerződés, amelyet a másik fél csak betarthat, szintén nem jelenti azt, hogy nem áll fenn szerződés.
(
76
)	Lásd: 2018. március 8‑iSaey Home & Garden ítélet (C‑64/17, EU:C:2018:173, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
77
)	Ha a meghatározott helyen történő parkolás felkínálását nem tekintenénk szolgáltatásnak, a „passzív” szolgáltatások egész kategóriája veszítené el teljes mértékben szolgáltatásjellegét. Lásd ebben az értelemben: 2001. október 4‑iGoed Wonen ítélet (C‑326/99, EU:C:2001:506, 52. pont).
(
78
)	A jelen ügyet megelőző, azonos kérdésekre vonatkozó, de részben elfogadhatatlannak ítélt korábbi ügyek felsorolását a fenti 2. lábjegyzet tartalmazza.
(
79
)	Lásd: a Pula Parking ügyre vonatkozó indítványom (C‑551/15, EU:C:2016:825, 111–113. pont).
(
80
)	Amint az a közlekedési hatóságok francia szövetségének egy közelmúltbeli tanulmányából kitűnik, a közhatalomnak a parkolás szabályozása és a parkolók kezelése feladatának egy magánjogi jogalanyra ruházása érdekében történő gyakorlása nem ritka több tagállamban. Lásd: GART tanulmány, La gestion du stationnement payant sur voirie en Europe – quels enseignements pour la France? (2016), 20., 28., 34. és 35. o.
(
81
)	A jelen indítvány fenti 83. és 116. pontjában ismertetetteknek megfelelően.
(
82
)	A polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén lásd: 2005. november 8‑iLeffler ítélet (C‑443/03, EU:C:2005:665, 50. pont); legutóbb: 2019. december 12‑iAktiva Finants ítélet (C‑433/18, EU:C:2019:1074, 29. pont). Ezen elvek alkalmazását illetően lásd: a Dimos Zagoriou ügyre vonatkozó indítványom (C‑217/16, EU:C:2017:385, 24–65. pont).
(
83
)	Lásd a jelen indítvány fenti 63. pontját.
(
84
)	A jelen indítvány 21. pontjában ismertetetteknek megfelelően.
(
85
)	Nem az én feladatom megkérdőjelezni ezeket az állítólagos „preferenciákat”. Az iratokból azonban az tűnik ki, hogy semmi sem akadályozza meg, hogy egy személygépkocsi egy teljes napon át vagy akár tovább parkoljon ugyanazon a helyen. Úgy tűnik ugyanis, hogy a horvát kormány a Bíróság által feltett írásbeli kérdésre adott válaszában hivatkozik erre a lehetőségre. Ezt a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia. Ez azonban azt a szükséges kérdést veti fel, hogy amennyiben lehetőség van az egész napos parkolásra, úgy miért nem vásárolható napijegy, és hogy ez tisztességtelen‑e, vagy visszatart‑e bizonyos típusú személyeket az adott területen történő parkolástól.
(
86
)	Mint például az átdolgozott „Brüsszel” rendelet 17–19. cikke vagy végső soron 45. cikke (1) bekezdésének e) pontja.
(
87
)	Adott esetben a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.); a fogyasztók számára kínált termékek árának feltüntetésével kapcsolatos fogyasztóvédelemről szóló, 1998. február 16‑i 98/6/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1998. L 80., 27. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 32. o.); a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) (HL 2005. L 149., 22. o.).
(
88
)	Lásd ebben az értelemben: 1998. július 16‑iGut Springenheide és Tusky ítélet (C‑210/96, EU:C:1998:369, 37. pont); 1989. május 16‑iBuet és EBS ítélet (382/87, EU:C:1989:198, 13. pont).
(
89
)	Tekintettel arra, hogy erre a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a „kereskedelmi ügylet lebonyolítását […] követően” kerül sor.