62024CJ0472
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
2026. március 5. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – A hozzáadottértékadó (héa) közös rendszere – 2006/112/EK irányelv – Adómentességek – A 135. cikk (1) bekezdésének e) pontja – Online videojátékból származó virtuálispénz‑egységek hagyományos devizákra történő átváltására vonatkozó devizaügyletek – Az adóalap számítása – 30a. cikk – Többcélú utalvány – Online videojátékból származó virtuális fizetőeszköz”
A C‑472/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (a Litván Köztársaság kormánya mellett működő, adójogi jogvitákban eljáró bizottság) a Bírósághoz 2024. július 2‑án érkezett, 2024. június 20‑i határozatával terjesztett elő
az MB „Zaidimų valiuta”
és
a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (második tanács),
tagjai: K. Jürimäe tanácselnök, K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a második tanács bírájaként eljárva, F. Schalin (előadó), M. Gavalec és Csehi Z. bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
az MB „Žaidimų valiuta” képviseletében M. Juozaitis advokatas,
–
a litván kormány képviseletében K. Dieninis, V. Kazlauskaitė‑Švenčionienė és E. Kurelaitytė, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében P. Carlin és J. Jokubauskaitė, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2016. június 27‑i (EU) 2016/1065 tanácsi irányelvvel (HL 2016. L 177., 9. o.) módosított, a közös hozzáadottértékadó rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.) (a továbbiakban: héairányelv) 135. cikke (1) bekezdése e) pontjának az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az MB „Žaidimų valiuta” litván jog szerinti társaság és a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (a Litván Köztársaság pénzügyminisztériuma mellett működő nemzeti adóhatóság) között online videojátékból származó virtuális fizetőeszköz értékesítésére irányuló ügyletek hozzáadottérték‑adó (héa) hatálya alá vonása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A héairányelv 30a. cikke értelmében:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.
»utalvány«: olyan eszköz, amelyet termékértékesítés, illetve szolgáltatásnyújtás ellenértékeként, illetve rész‑ellenértékeként kell elfogadni, és amely esetében magán az eszközön vagy a kapcsolódó dokumentációban – beleértve az eszköz általános szerződési feltételeit is – fel van tüntetve az igénybe vehető termékeknek, illetve szolgáltatásoknak vagy azok potenciális értékesítőinek/szolgáltatóinak a megnevezése;
2.
»egycélú utalvány«: olyan utalvány, amelynek esetében az utalvány kibocsátásakor ismert az utalvány tárgyát képező termékek, illetve szolgáltatások értékesítésének, illetve nyújtásának teljesítési helye, valamint az adott termékek, illetve szolgáltatások után fizetendő héa összege;
3.
»többcélú utalvány«: az egycélú utalványtól eltérő utalvány.”
4
Ezen irányelv 30b. cikkének (2) bekezdése a következőket írja elő:
„A terméket értékesítő vagy a szolgáltatást nyújtó által ellenértékként vagy rész‑ellenértékként elfogadott többcélú utalvány ellenében történő termékek tényleges átadása vagy a szolgáltatások tényleges nyújtása a 2. cikk értelmében a héa hatálya alá tartozik, míg az említett többcélú utalványnak az ezt megelőző valamennyi átengedése nem tartozik a héa hatálya alá.
Amennyiben a többcélú utalványt az első albekezdés értelmében a héa hatálya alá tartozó ügyletet teljesítő adóalanytól eltérő adóalany engedi át, valamennyi azonosítható szolgáltatásnyújtás – például forgalmazási, illetve promóciós szolgáltatások nyújtása – a héa hatálya alá tartozik.”
5
Az említett irányelv 73. cikke az alábbiakat mondja ki:
„A 74–77. cikkben foglaltaktól eltérő termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás esetén az adóalap tartalmaz mindent, ami azon teljesítés ellenértékét képezi, amelyet ezért az ügyletért a vevőtől, a szolgáltatás megrendelőjétől vagy harmadik személytől az eladó vagy a szolgáltatás nyújtója kap, vagy amelyet e személyeknek kapniuk kell, beleértve az ezen értékesítés árát közvetlenül befolyásoló támogatásokat.”
6
Ugyanezen irányelv 73a. cikke a következőket írja elő:
„A 73. cikk sérelme nélkül, a többcélú utalvány ellenében teljesített termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás adóalapját az utalványért fizetett ellenértéknek vagy – az ellenértékre vonatkozó információ – a magán a többcélú utalványon vagy a kapcsolódó dokumentációban feltüntetett pénzbeli értéknek kell képeznie, csökkentve az értékesített termékekre vagy nyújtott szolgáltatásokra vonatkozó héa összegével.”
7
A héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontja a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok mentesítik az adó alól a következő ügyleteket:
[…]
e)
azon ügyletek, beleértve a közvetítést is, amelyek törvényes fizetőeszközként szolgáló devizára, bankjegyre és érmére vonatkoznak, az érme‑ és bankjegygyűjtemények, azaz a szokásosan törvényes fizetőeszközként nem használt, illetve numizmatikai értékű, aranyból, ezüstből vagy más fémből készült érmék, valamint bankjegyek kivételével;
[…]”
A litván jog
8
A Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas (a Litván Köztársaság héáról szóló törvénye) 2. cikkének 22. pontja kimondja:
„A »termékek« közé tartozik minden dolog (beleértve a numizmatikai értékű bankjegyeket és érméket), továbbá a villamos energia, a gáz, a fűtő‑ és hűtőenergia, valamint más energiafajták. A számítógépes adathordozó nem minősül »terméknek«, ha annak tartalma nem szabványos szoftver, azaz olyan szoftver, amelyet nem tömeges használatra fejlesztettek ki, és amelyet a fogyasztók a telepítést és a szabványos műveletek vagy funkciók elvégzéséhez szükséges korlátozott képzést követően nem képesek önállóan használni.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9
A Žaidimų valiuta fő tevékenységi köre egy „Runescape” nevű online videojáték virtuális fizetőeszközének (a továbbiakban: „arany”) hagyományos devizákért történő vásárlása és viszonteladása.
10
A 2020 és 2023 közötti időszakra vonatkozó adóellenőrzés során a Panevėžio apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (Panevėžys kerületi állami adóhatóság, Litvánia) (a továbbiakban: regionális adóhatóság) megállapította, hogy a Žaidimų valiuta által végzett devizaügyletek héaköteles szolgáltatásnyújtásnak minősülnek. Mivel a Žaidimų valiuta nem vallotta be és nem is fizette meg a héát, a Litván Köztársaság pénzügyminisztériuma mellett működő nemzeti adóhatóság határozatával az ezen ügyleteket terhelő héa késedelmi kamatokkal növelt összegének, valamint bírságnak a megfizetésére kötelezte.
11
A Žaidimų valiuta keresetet indított e határozattal szemben a Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (a Litván Köztársaság kormánya mellett működő, adójogi jogvitákban eljáró bizottság), a kérdést előterjesztő bíróság előtt. E társaság azt állítja, hogy az „aranyat” virtuális devizának kell minősíteni, következésképpen e fizetőeszköz hagyományos devizákra történő átváltását mentesíteni kell a héa alól, hasonlóan ahhoz, amit a Bíróság a „bitcoin” kapcsán a 2015. október 22‑iHedqvist ítéletben (C‑264/14, EU:C:2015:718) megállapított. Ellenkező esetben többcélú utalványokról lenne szó, amelyek szintén nem tartoznak a héa hatálya alá. Mindenesetre a Žaidimų valiuta azt állítja, hogy a regionális adóhatóság tévesen véli úgy, hogy az „arany” eladásának teljes árát kell az adóalapba beleszámítani, nem pedig csak a vételár és az eladási ár közötti különbséget.
12
A regionális adóhatóság azzal érvel, hogy mivel az „arany” csak online videojátékban használható, nem minősíthető virtuális devizának, és ezért a Žaidimų valiuta által végzett gazdasági tevékenység nem virtuális fizetőeszközzel való kereskedés, sem pedig pénzügyi szolgáltatásnyújtás. Azt is állítja, hogy az „arany” nem minősíthető többcélú utalványnak, mivel azt a játék készítője bocsátja ki, nem pedig a Žaidimų valiuta.
13
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a „Runescape” játékban a játékosnak, mielőtt fiókot hozna létre, el kell fogadnia azokat a szabályokat, amelyek szerint sem a saját fiókja, sem a játékkal kapcsolatos termékek (köztük az „arany”) tulajdonjoga nem kerül a javára átruházásra. Ugyanakkor megállapítja, hogy az „arany” maga bizonyos jogokat biztosít a játékban, és a játék üzemeltetőjét bizonyos szolgáltatások nyújtására kötelezi. E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy adózási szempontból az online videójátékban használt virtuális fizetőeszközök értékesítéséből származó bevételek egyenértékűnek tekinthetők‑e a hagyományos devizák értékesítéséből származó bevételekkel. Nemleges válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy amennyiben az „arany” ilyen játékban különböző termékekre és szolgáltatásokra cserélhető, minősíthető‑e „utalványnak”, különösen a héairányelv 30a. cikkének 1. és 3. pontja értelmében vett „többcélú utalványnak”.
14
E körülmények között a Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (a Litván Köztársaság kormánya mellett működő, adójogi jogvitákban eljáró bizottság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A »Runescape« játékból származó »arany« értékesítése a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontjában említett adómentes ügyletek körébe tartozik‑e?
2)
Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén, a héairányelv rendelkezéseinek megfelelően mekkora a játékbeli arany adóalapja: a játékbeli arany eladásának teljes ellenértéke vagy csak a vételár és az eladási ár közötti különbözet, amennyiben a kereskedő nem számít fel külön jutalékot a játékbeli arany átruházásáért?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
15
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információkból kitűnik, hogy az alapeljárás tárgyára tekintettel e bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az alapügyben szóban forgó „arany” értékesítésére irányuló ügyletek héakötelesek‑e. Így első kérdése keretében arra vár választ, hogy ezek az ügyletek a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontjában említett adómentes ügyletek közé tartoznak‑e.
16
A második kérdést arra az esetre terjesztették elő, ha ezen első kérdésre nemleges választ kell adni, és az ezen ügyleteknek a héairányelv rendelkezései szerinti héaalapjára vonatkozik. Bár e második kérdés keretében a kérdést előterjesztő bíróság nem jelöli meg ezen irányelv egyetlen olyan rendelkezését sem, amelynek az értelmezését kéri, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információkból kitűnik, hogy e bíróság arra keresi a választ, hogy az „arany” az említett irányelv 30a. cikkének 1. és 3. pontja értelmében vett „utalvány”, különösen a „többcélú utalvány” fogalma alá tartozik‑e, és így ebben az esetben a héát ezen „arany” eladási ára és vételi ára közötti különbség után kell beszedni. A bíróság arra is választ vár, hogy ezek a műveletek inkább a „szolgáltatásnyújtás” fogalmába tartoznak‑e, ami azt jelentené, hogy az „arany” értékesítésének teljes összege az említett irányelv 73. cikke szerint héa alá tartozik.
17
Ilyen körülmények között úgy kell tekinteni, hogy az együttesen vizsgálandó két kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezésben előírt héamentesség hatálya alá tartoznak azok az ügyletek, amelyek fizetési célú valós devizák kizárólag online videojátékban használható virtuális fizetőeszközökre történő átváltásából állnak. Nemleges válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy ezen irányelv 30a. cikkének 1. és 3. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy e virtuális fizetőeszköz‑egységek, amennyiben e játékban bizonyos funkciókhoz való hozzáférést biztosítanak, az „utalvány”, különösen a „többcélú utalvány” e rendelkezés értelmében vett fogalmába tartoznak, így a héát ezen „arany” eladási és vételi ára közötti különbség után kell beszedni.
18
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a héairányelv 135. cikkének (1) bekezdésében foglalt adómentességek az uniós jog autonóm fogalmainak minősülnek, amelyek célja annak elkerülése, hogy a héarendszer alkalmazása tagállamonként eltérjen (2015. október 22‑iHedqvist ítélet, C‑264/14, EU:C:2015:718, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2023. március 9‑iGenerali Seguros ítélet, C‑42/22, EU:C:2023:183, 28. pont).
19
Egyébiránt az említett adómentességek leírására használt kifejezéseket szigorúan kell értelmezni, mivel ezek kivételt jelentenek a főszabályhoz képest, miszerint az adóalany által ellenszolgáltatás fejében teljesített minden szolgáltatásnyújtás után héát kell fizetni (2015. október 22‑iHedqvist ítélet, C‑264/14, EU:C:2015:718, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2023. március 9‑iGenerali Seguros ítélet, C‑42/22, EU:C:2023:183, 29. pont).
20
Mindazonáltal az említett kifejezések értelmezésének összhangban kell állnia a héairányelv 135. cikkének (1) bekezdésében foglalt adómentességek által elérni kívánt célokkal, és tiszteletben kell tartania a közös héarendszer lényegéből következő adósemlegesség elvének követelményeit. Így a szigorú értelmezés e szabálya nem jelenti azt, hogy az említett 135. cikk (1) bekezdésében említett adómentességek meghatározására használt kifejezéseket oly módon kell értelmezni, hogy azok ne tudják kifejteni hatásukat (2015. október 22‑iHedqvist ítélet, C‑264/14, EU:C:2015:718, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d)–f) pontjában felsorolt adómentességének célja többek között az adóalap, valamint a levonható héaösszeg meghatározásával kapcsolatos nehézségek kiküszöbölése (2015. október 22‑iHedqvist ítélet, C‑264/14, EU:C:2015:718, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22
Végül az e rendelkezések értelmében héamentességben részesülő ügyletek jellegüknél fogva pénzügyi ügyletek, jóllehet ezeket nem kell szükségszerűen bankoknak vagy pénzügyi intézményeknek teljesíteniük (2015. október 22‑iHedqvist ítélet, C‑264/14, EU:C:2015:718, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontjában foglalt adómentességeket illeti, e rendelkezés értelmében a tagállamok mentesítik az adó alól többek között a „törvényes fizetőeszközként szolgáló devizára, bankjegyre és érmére vonatkozó” ügyleteket.
24
E tekintetben a Bíróság már úgy ítélte meg, hogy a nem hagyományos devizákat – vagyis az egy vagy több országban törvényes fizetőeszközöktől eltérő pénzeket – érintő ügyletek pénzügyi ügyletnek minősülnek annyiban, amennyiben e devizákat az ügylet felei a törvényes fizetőeszköz alternatívájaként elfogadták, és azoknak nincs más céljuk, mint az, hogy fizetőeszközként használják őket (lásd: 2015. október 22‑iHedqvist ítélet, C‑264/14, EU:C:2015:718, 49. pont).
25
Noha kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az alapügy sajátos körülményei alapján határozzon az alapügyben szóban forgó ügyletek minősítéséről, a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a héairányelv rendelkezéseiből, a jelen esetben a 135. cikke (1) bekezdésének e) pontjából levezesse azokat a szempontokat, amelyeket e bíróság e célból alkalmazhat vagy köteles alkalmazni (lásd analógia útján: 2024. április 18‑iFinanzamt O [Egycélú utalványok] ítélet, C‑68/23, EU:C:2024:342, 45. pont).
26
A jelen ítélet 24. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból tehát az következik, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontjában foglalt adómentesség abban az esetben terjedhet ki a nem hagyományos devizákra vonatkozó ügyletekre, ha két együttes feltétel teljesül, nevezetesen először is, ha az ügylet felei e devizákat a törvényes fizetési módok alternatív eszközeként fogadták el, másodszor pedig, ha az említett devizáknak nincs más céljuk, mint valamely fizetőeszköznek.
27
Először is, annak megállapításához, hogy az alapügyben szóban fogó ügyletek a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontja alapján héamentes pénzügyi ügyleteknek minősülnek‑e, meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben szóban fogó online videojátékban szereplő „aranyra” teljesül‑e ezen két feltétel.
28
A kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik, hogy az „aranynak” nincs más célja, mint az online videójátékban való felhasználás, és hogy ennélfogva nem minősül azon kívül a valós termékek vagy szolgáltatások beszerzésére szolgáló fizetőeszközként elfogadott fizetőeszköznek. Ezt a megállapítást alátámasztja az a tény is, hogy e játék használati feltételei lényegében előírják, hogy a játékhoz kapcsolódó termékek, köztük az „arany”, nem a játékosok tulajdonát képezik. E körülmények között – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatok függvényében – az „arany” tehát nem felel meg a jelen ítélet 26. pontjában említett feltételeknek.
29
Következésképpen az „arany” vétele és eladása nem adómentes a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontja alapján.
30
Figyelembe véve a kérdést előterjesztő bíróságnak a jelen ítélet 16. pontjában felidézett, ezen ügyletek adóalapjával kapcsolatos kérdéseit, másodszor meg kell határozni, hogy az „arany” minősülhet‑e az ezen irányelv 30a. cikkének 3. pontja értelmében vett többcélú utalványnak.
31
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a héairányelv 30a. cikke (1) bekezdése két feltételt szab ahhoz, hogy valamely eszköz utalványnak minősüljön. Egyrészt az utalványnak olyan eszköznek kell lennie, amelyet arra vonatkozó kötelezettség kísér, hogy azt termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás teljes vagy részleges ellenértékeként fogadják el. Másrészt az értékesítendő termékeket vagy a nyújtandó szolgáltatásokat, illetve a potenciális értékesítők vagy szolgáltatók kilétét vagy magán az eszközön, vagy a vonatkozó dokumentációban, különösen ezen eszköz általános használati feltételeiben fel kell tüntetni.
32
A jelen esetben, még ha a második feltétel teljesül is, nem tűnik úgy, hogy az „arany” megfelel az első feltételnek. Amint ugyanis arra a főtanácsnok az indítványának 44. pontjában rámutatott, mivel az online játék egyik elemét képezi, az „arany” önmagában az e játék szerves részét képező elektronikus szolgáltatáshoz hasonlít. E tekintetben úgy tűnik, hogy az „arany”, amely a Žaidimų valiuta által teljesített, a jelen ítélet 9. pontjában leírt devizaügyletek tárgyát képezi, így a jelen esetben elfogyasztható haszonnak minősül, azaz a kedvezményezett által kapott szolgáltatásnak, amelyet az utóbbi az online videojáték keretében használ fel. Ennélfogva az „arany”, az utalványhoz hasonlóan nem arra szolgál, hogy egy később meghatározandó egyéb szolgáltatás formájában fogyasztható előnyt biztosítson.
33
Ennek következtében az „arany” nem minősül utalványnak a héairányelv 30a. cikke 1. pontjának értelmében. Következésképpen az „arany” nem minősíthető többcélú utalványnak ezen irányelv 30a. cikkének 3. pontja értelmében.
34
Ebből kitűnik, hogy mivel az „aranyt” elektronikus szolgáltatásnak kell minősíteni, a fizetési célú devizáknak az „aranyra” történő átváltásában álló műveletek adóalapja az említett irányelv 73. cikkében előírt általános szabálynak megfelelően az eladásáért kapott teljes ellenérték.
35
A fenti megfontolások összességére figyelemmel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy:
–
a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontját úgy kell értelmezni, hogy nem tartoznak az e rendelkezésben előírt héamentesség hatálya alá azok az ügyletek, amelyek fizetési célú valós devizák kizárólag online videojátékban használható virtuális fizetőeszközökre történő átváltásából állnak, és
–
ezen irányelv 30a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy e virtuális fizetőeszköz‑egységek, amennyiben e játékban bizonyos funkciókhoz való hozzáférést biztosítanak, nem tartoznak az „utalvány”, különösen a „többcélú utalvány” e rendelkezés értelmében vett fogalmába, így az ezen ügyleteket terhelő héát az említett irányelv 73. cikkében előírt általános szabálynak megfelelően kell beszedni.
A költségekről
36
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A 2016. június 27‑i (EU) 2016/1065 tanácsi irányelvvel módosított, a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 135. cikke (1) bekezdésének e) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
nem tartoznak az e rendelkezésben előírt hozzáadottérték‑adó alóli mentesség hatálya alá azok az ügyletek, amelyek fizetési célú valós devizák kizárólag online videojátékban használható virtuális fizetőeszközökre történő átváltásából állnak.
2)
A 2016/1065 irányelvvel módosított 2006/112 irányelv 30a. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
a kizárólag online videojátékban használható virtuális fizetőeszköz‑egységek, amennyiben e játékban bizonyos funkciókhoz való hozzáférést biztosítanak, nem tartoznak az „utalvány”, különösen a „többcélú utalvány” e rendelkezés értelmében vett fogalmába, így az ezen ügyleteket terhelő hozzáadottérték‑adót az ezen irányelv 73. cikkében előírt általános szabálynak megfelelően kell beszedni.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: litván.