62023CJ0460_RES
Sag C-460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
mod
Procura della Repubblica
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Bologna)
Domstolens dom (Store Afdeling) af 3. juni 2025
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – grænsekontrol, asyl og indvandring – direktiv 2002/90/EF – generel lovovertrædelse i form af hjælp til ulovlig indrejse og transit samt ulovligt ophold – artikel 1, stk. 1, litra a) – fortolkning i overensstemmelse med Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 7 – respekt for privatliv og familieliv – artikel 24 – børns rettigheder – artikel 52, stk. 1 – krænkelse af det væsentligste indhold af de grundlæggende rettigheder – artikel 18 – asylret – person, som på ulovlig vis fører mindreårige tredjelandsstatsborgere, der ledsager den pågældende, og for hvilke vedkommende er den primære omsorgsperson, ind i en medlemsstats område«
Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – bekæmpelse af hjælp til ulovlig indrejse og transit samt ulovligt ophold – generel lovovertrædelse i form af hjælp til ulovlig indrejse – begreb – person, som på ulovlig vis fører mindreårige tredjelandsstatsborgere, for hvilke vedkommende er den primære omsorgsperson, ind i en medlemsstats område – ikke omfattet – national lovgivning, der kriminaliserer denne adfærd – ulovlighed – ret til respekt for familieliv – pligt til at tage hensyn til barnets tarv
[Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7, 18 og 24 samt art. 52, stk. 1; Rådets direktiv 2002/90, art. 1, stk. 1, litra a)]
(jf. præmis 43-73 og domskonkl.)
Resumé
Domstolen (Store Afdeling), for hvilken Tribunale di Bologna (retten i Bologna, Italien) havde indbragt en sag, fastslog for det første, at konsekvensen af at fortolke artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/90 (
1
) i overensstemmelse med artikel 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) er, at adfærd udvist af en person, som i strid med ordningen for personers grænsepassage fører mindreårige tredjelandsstatsborgere, der ledsager den pågældende, og for hvilke vedkommende er den primære omsorgsperson, ind i en medlemsstats område, udelukkes fra anvendelsesområdet for lovovertrædelsen i form af hjælp til ulovlig indrejse i den førstnævnte bestemmelses forstand. Domstolen fastslog for det andet, at disse artikler er til hinder for en national lovgivning, som kriminaliserer en sådan adfærd.
Den 27. august 2019 mødte OB, der er tredjelandsstatsborger, og som var ledsaget af to mindreårige, der er statsborgere i det samme tredjeland, op med falske pas ved lufthavnsgrænsen i Bologna (Italien) efter at være ankommet med fly fra et tredjeland. Børnene var hendes datter og hendes niece, idet hun var blevet omsorgsperson for den sidstnævnte efter dennes mors død.
Den 28. august 2019 blev OB anholdt, og de to børn blev anbragt hos en plejefamilie. Der blev indledt en sag mod OB ved retten i Bologna, som var den forelæggende ret, for den lovovertrædelse i form af hjælp til tredjelandsstatsborgeres ulovlige indrejse, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, i de konsoliderede bestemmelser om indvandring (
2
), som gennemfører artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/90 (
3
) i den italienske retsorden, samt for den lovovertrædelse i form af besiddelse af falske identitetsdokumenter, der er fastsat i den italienske straffelov. OB blev derimod ikke retsforfulgt for ulovlig indrejse i italiensk område.
Den 29. august 2019 erklærede OB i det retsmøde til stadfæstelse af hendes anholdelse, der blev afholdt af forundersøgelsesdommeren ved retten i Bologna, at hun var flygtet fra sit hjemland for at undslippe dødstruslerne fra sin tidligere partner, og at hun frygtede for den fysiske integritet hos de mindreårige, der ledsagede hende.
Forundersøgelsesdommeren stadfæstede anholdelsen af OB, men gav afslag på anklagemyndighedens anmodning om at varetægtsfængsle hende.
Den 9. oktober 2019 indgav OB en ansøgning om international beskyttelse.
Det fremgik af den forelæggende rets konstateringer, at de nævnte mindreårige var placeret under OB’s »ansvar« og »beskyttelse«. Den nævnte ret var af den opfattelse, at OB’s adfærd svarede til den lovovertrædelse, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, i de konsoliderede bestemmelser om indvandring, og ikke var omfattet af den undtagelse, som er fastsat i nævnte artikels stk. 2 (
4
). Den forelæggende ret ønskede oplyst, om en sådan adfærd imidlertid kunne kvalificeres som en handling begået med henblik på »humanitær bistand« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i direktiv 2002/90 (
5
) og ikke være omfattet af den i direktivets artikel 1, stk. 1, litra a), fastsatte generelle lovovertrædelse i form af hjælp til ulovlig indrejse, for så vidt som den består i at gøre det lettere for de berørte mindreårige at udøve de rettigheder, som de er sikret ved chartret (
6
).
Idet den forelæggende ret anførte, at direktiv 2002/90 begrænser sig til at fastsætte en ret – og ikke en forpligtelse – for medlemsstaterne til ikke at kriminalisere adfærd, med hvilken det tilsigtes at yde hjælp til ulovlig indrejse i deres område, når formålet med denne adfærd er at yde »humanitær bistand«, ønskede den bl.a. oplysninger om gyldigheden af direktivets artikel 1 i lyset af chartret og om fortolkningen af chartret med henblik på at afgøre, om det er til hinder for de nationale gennemførelsesbestemmelser.
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede, at en EU-retsakt i videst muligt omfang skal fortolkes i overensstemmelse med hele den primære ret, navnlig med chartrets bestemmelser. Henset til de faktiske omstændigheder i hovedsagen havde chartrets artikel 7, 18 og 24 (
7
) afgørende betydning for besvarelsen af de forelagte spørgsmål. Desuden hvilede disse spørgsmål på den forudsætning, at den i hovedsagen omhandlede adfærd er omfattet af den generelle lovovertrædelse i form af hjælp til ulovlig indrejse, således som denne er defineret i artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/90.
Domstolen undersøgte således, om artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/90, sammenholdt med bl.a. chartrets artikel 7, 18 og 24, skal fortolkes således, at den generelle lovovertrædelse i form af hjælp til ulovlig indrejse ikke omfatter adfærd udvist af en person, som i strid med ordningen for personers grænsepassage fører mindreårige tredjelandsstatsborgere, der ledsager den pågældende, og for hvilke vedkommende er den primære omsorgsperson (
8
), ind i en medlemsstats område.
Den ovenfor nævnte bestemmelse i direktiv 2002/90 kan på grund af sin åbne ordlyd fortolkes på forskellige måder. Selv om ordlyden ikke udtrykkeligt henviser til den adfærd, der var omhandlet i hovedsagen, udelukker den heller ikke i sig selv udtrykkeligt en fortolkning, hvorefter en sådan adfærd er omfattet af den i bestemmelsen fastsatte generelle lovovertrædelse.
Sidstnævnte fortolkning kan imidlertid ikke tiltrædes.
For det første er den i strid med formålene med direktiv 2002/90. En adfærd som OB’s udgør nemlig ikke hjælp til ulovlig indvandring, men følger af den omstændighed, at denne person har påtaget sig det personlige ansvar, der påhviler den pågældende i henhold til den omsorg, som hun varetager i forhold til de mindreårige.
For det andet – og henset til chartrets artikel 7 og 24, i lyset af hvilke artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/90 skal fortolkes – kan den generelle lovovertrædelse i form af hjælp til ulovlig indrejse ikke omfatte den pågældende adfærd, heller ikke når denne person selv er indrejst ulovligt i dette område.
Enhver anden fortolkning ville medføre et særligt alvorligt indgreb i retten til respekt for familieliv og børns rettigheder, der er fastsat i de ovenfor nævnte artikler i chartret, i en sådan grad, at den ville udgøre et indgreb i disse grundlæggende rettigheders væsentligste indhold som omhandlet i chartrets artikel 52, stk. 1.
Det ville nemlig udgøre et indgreb i det nævnte væsentligste indhold, såfremt det blev lagt til grund, at en person kan straffes blot for at have hjulpet mindreårige, for hvilke den pågældende er den primære omsorgsperson, med at indrejse ulovligt i en medlemsstats område.
Ved en sådan adfærd begrænser en person som OB sig principielt til konkret at varetage en forpligtelse, der er uløseligt forbundet med den pågældendes personlige ansvar, og som er baseret på dennes familiemæssige relation med disse mindreårige, med henblik på at sikre dem den beskyttelse og den omsorg, der er nødvendig for deres trivsel og udvikling. Denne persons adfærd er et konkret udtryk for personens almindelige ansvar over for disse mindreårige.
Derfor – og idet der ellers gribes ind i det væsentligste indhold af de rettigheder, som er fastsat i chartrets artikel 7 og 24 – er hensigten med artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/90 ikke, at en adfærd som OB’s bliver kvalificeret som »hjælp til ulovlig indrejse« i dette område og af denne grund kriminaliseres.
For det sidste gælder denne fortolkning ligeledes i lyset af chartrets artikel 18 (
9
), der er relevant, når den berørte person, ligesom OB, har indgivet en ansøgning om international beskyttelse efter at være rejst ind i den pågældende medlemsstats område.
I denne henseende skal enhver tredjelandsstatsborger indrømmes en ret til at indgive en ansøgning om international beskyttelse på en medlemsstats område, herunder ved denne medlemsstats grænser eller i dennes transitområder, også selv om den pågældende opholder sig ulovligt på dette område, uanset chancerne for, at ansøgningen får et gunstigt udfald. Allerede fra indgivelsen af en sådan ansøgning kan ansøgeren principielt ikke anses for at opholde sig ulovligt på den pågældende medlemsstats område, så længe der ikke er blevet truffet afgørelse om vedkommendes ansøgning i første instans, idet asylrettens effektivitet – som sikret ved chartrets artikel 18 – ellers undermineres. Foranstaltninger, der uden rimelig begrundelse medfører, at en tredjelandsstatsborger afholdes fra at indgive sin ansøgning om international beskyttelse til de kompetente myndigheder, kan ligeledes underminere asylrettens effektivitet.
I det foreliggende tilfælde nyder OB de rettigheder, der følger af indgivelsen af en sådan ansøgning, og kan derfor hverken pålægges strafferetlige sanktioner på grund af sin egen ulovlige indrejse i det italienske område eller på grund af den omstændighed, at hun i forbindelse med indrejsen var ledsaget af sin datter og sin niece, for hvilke hun er den primære omsorgsperson.
Domstolen fastslog, at det under disse omstændigheder hverken var fornødent at undersøge gyldigheden af artikel 1 i direktiv 2002/90 eller at fortolke sidstnævntes stk. 2, som vedrører fritagelse for strafansvar i de tilfælde, hvor formålet med den pågældende adfærd er at yde den berørte person humanitær bistand.
Henset til den forelæggende rets spørgsmål om, hvorvidt den nationale bestemmelse, hvorved bl.a. artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/90 er blevet gennemført i den italienske retsorden, var forenelig med EU-retten, bemærkede Domstolen desuden, at ved gennemførelsen af foranstaltninger til gennemførelse af et direktiv skal medlemsstaternes retsinstanser ikke blot fortolke deres nationale ret på en måde, der er forenelig med dette direktiv, men også sikre, at de ikke lægger en fortolkning heraf til grund, som kommer i konflikt med de grundlæggende rettigheder, der beskyttes ved Unionens retsorden, eller med andre generelle principper, som er anerkendt i denne retsorden.
Ved gennemførelsen af artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/90 – der har til formål præcist at definere lovovertrædelsen i form af hjælp til ulovlig indvandring – kan medlemsstaterne derfor ikke i national ret indføre regler, der går videre end rækkevidden af denne lovovertrædelse, som defineret i den nævnte bestemmelse, ved i denne lovovertrædelse at inkludere adfærd, der ikke er omfattet af bestemmelsen, i strid med chartrets artikel 7 og 24 samt artikel 52, stk. 1.
Nævnte artikel 7 og 24 er i øvrigt tilstrækkelige i sig selv og skal ikke præciseres ved bestemmelser i EU-retten eller i national ret for at tillægge borgerne rettigheder, der som sådan kan påberåbes. Såfremt den forelæggende ret måtte fastslå, at det ikke er muligt at fortolke national ret på en måde, som er i overensstemmelse med EU-retten, vil den derfor have pligt til inden for rammerne af sine beføjelser at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af disse artikler, og at sikre den fulde virkning heraf ved om fornødent at undlade at anvende artikel 12 i de konsoliderede bestemmelser om indvandring.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
1
) – Rådets direktiv 2002/90/EF af 28.11.2002 om definition af hjælp til ulovlig indrejse og transit samt ulovligt ophold (EFT 2002, L 328, s. 17). Direktivets artikel 1 med overskriften »Generelle lovovertrædelser« fastsætter i stk. 1, litra a), at hver medlemsstat fastsætter passende sanktioner »over for enhver, der forsætligt hjælper en person, der ikke er statsborger i en medlemsstat, med at indrejse til eller rejse gennem en medlemsstats område og derved overtræde den pågældende stats lovgivning vedrørende udlændinges indrejse eller gennemrejse«.
(
2
) – Decreto legislativo n. 286 - Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (lovdekret nr. 286 – konsoliderede bestemmelser om indvandringslovgivningen og om reglerne om de betingelser, som udlændinge skal opfylde) af 25.7.1998 (GURI nr. 191 af 18.8.1998, almindeligt tillæg nr. 139) i den affattelse, der fandt anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen.
(
3
) – Og artikel 1, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2002/946/RIA af 28.11.2002 om styrkelse af de strafferetlige rammer med henblik på bekæmpelse af hjælp til ulovlig indrejse og transit samt ulovligt ophold (EFT 2002, L 328, s. 1).
(
4
) – Denne bestemmelse fastsætter, at »aktiviteter bestående i redning og humanitær bistand, som i Italien ydes nødlidende udlændinge, der uanset grund befinder sig på det nationale territorium«, ikke udgør en lovovertrædelse.
(
5
) – Det fremgår af denne bestemmelse, at »[e]nhver medlemsstat kan beslutte ikke at iværksætte sanktioner med hensyn til den i [artikel 1,] stk. 1, litra a), definerede adfærd ved at anvende sin nationale lovgivning og praksis, hvis formålet er at yde den pågældende person humanitær bistand«.
(
6
) – Dvs. for det første deres ret til livet, til respekt for den fysiske integritet samt til frihed og sikkerhed, for så vidt som disse rettigheder er truet i deres hjemland, for det andet deres ret til respekt for familieliv, henset til det eksisterende forælder-barn-slægtsforhold og familiemæssige forhold mellem OB og disse mindreårige, og for det tredje deres asylret i forbindelse med den af OB indgivne ansøgning om international beskyttelse.
(
7
) – Som fastsætter henholdsvis retten til respekt for familieliv, asylretten og børns rettigheder.
(
8
) – Herefter »en sådan adfærd«.
(
9
) – I henhold til denne bestemmelse sikres asylretten under iagttagelse af reglerne i Genèvekonventionen og i overensstemmelse med EU-traktaten og EUF-traktaten. Iagttagelsen af disse regler påhviler medlemsstaterne ved gennemførelsen af såvel direktiv 2002/90 som rammeafgørelse 2002/946.