61979C0054
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 15. JANUAR 1980 (
1
)
Haje Ret.
Udviklingen af turismen i Spanien har undertiden ejendommelige følger: den sag, i hvilken jeg i dag skal fremsætte forslag til afgørelse, illustrerer dette; den vedrører tariferingen i den fælles toldtarif af dameespadriller af baskisk oprindelse, som indbyggerne i lande med et koldt og fugtigt klima har lært at sætte pris på.
Bortset fra dette anekdotiske aspekt frembyder denne sag ligeledes en økonomisk interesse, som de italienske og franske regeringer tydeligt har givet udtryk for. Den afgørelse, som Domstolen træffer, er ikke uden indflydelse på situationen for Fællesskabets producenter af sko af samme type, som er stillet over for en livlig konkurrence fra deres spanske kolleger. I denne konkurrence forsøger importørerne af spanske espadriller uberettiget at benytte forskellige positioner i den fælles toldtarif vedrørende sko, hvilket fremkalder fordrejninger i samhandelen. Disse påvirker såvel Fællesskabets producenter af espadriller med snoresåler som producenterne af fodtøj med gummisåler.
Endelig vil denne sag fra et retligt synspunkt give Domstolen lejlighed til endnu en gang at prøve, om de forklarende bemærkninger til den fælles toldtarif er i strid med bestemmelserne i selve toldtariffen, hvilket den forelæggende ret er i tvivl om.
I —
Fodtøj er fordelt under 4 positioner under den fælles toldtarifs kapitel 64. Position 64.01 omfatter fodtøj med ydersål og overdel af gummi eller plast. Position 64.02 vedrører fodtøj med ydersål af læder og fodtøj (bortset fra fodtøj henhørende under position 64.01) med ydersål af gummi eller plast; den omfatter to underpositioner: underposition A, varer med overdel af læder, og underposition B, andre varer. Position 64.03 vedrører fodtøj af træ eller med ydersål af træ eller kork. Endelig angår position 64.04 fodtøj med ydersål af andre materialer, især snor.
Den 2. februar 1978 indførte firmaet Hako-Schuh Dietrich Bahner, Augsburg (Forbundsrepublikken Tyskland) fra Spanien et parti sko, som består af en overdel af tekstilstof og såler af hampesnor, som på hælen, ved tåen og under fodbalderne er overtrukket med gummi. Gummilaget dækker 57 % af sålen. Importøren anmeldte disse sko som sko med ydersåler af snor henhørende under position 64.04. Når de er indført fra Spanien, pålægges sko under denne position en told på 2,8 %.
Det kompetente toldsted accepterede først denne anmeldelse. På grundlag af en bindende tariferingsmeddelelse fra Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main ændrede toldstedet derefter tariferingen af fodtøjet og henførte det under position 64.02 B og opkrævede den told på 12 %, som gælder for indførsler fra Spanien, der er således tariferet.
Det importerende firma indgav klagen mod denne tarifering til Hauptzollamt Frankfurt am Main. Da denne blev forkastet, anlagde firmaet sag ved Finanzgericht Hessen. Denne mener at have behov for Domstolens fortolkning af position 64.02 for at kunne afgøre sagen. Denne ret har spurgt Domstolen, om fodtøj med ydersåler af hamp, hvis overflade for ca. halvdelens vedkommende er forsynet med en gummiforstærkning, kan tariferes som fodtøj med ydersåler af gummi under denne position.
For den nationale ret har importøren øjensynligt hævdet, at det ikke kan forholde sig således. Efter dennes mening er det omtvistede fodtøj typiske baskiske sko, hvis traditionelle model, tilpasset de varme lande, omfatter en sål udelukkende bestående af snor.
Men fra det tidspunkt, da indbyggerne i de nordlige lande takket være turismen blev interesserede i denne type sko, tilpassede fabrikanten derfor deres sål for at gøre dem mere modstandsdygtige og især for bedre at beskytte den mod fugtighed. Han forsynede derfor hampesålen med et gummilag på de mest forgængelige steder.
Ifølge sagsøgeren i hovedsagen er disse forstærkninge ikke sålens egentlige materiale, som stadig er flettet hampesnor, og de ændrer på ingen måde det karakteristiske ved. skoen, som stadig er en baskisk folkesko. Den eneste position, som passer til den, er derfor position 64.04.
Ifølge Hauptzollamt er de importerede sandaletter derimod med rette tariferet under position 64.02 B. Ifølge Hauptzollamt fremgår det af strukturen i toldtariffens kapitel 4 og især af affattelsen af positionerne 64.01-64.04, at fodtøj skal tariferes efter det materiale, som deres ydersåler især består af. Da de importerede sandaletters ydersål består af to materialer (flettet hampesnor og gummi), kan to positioner komme i betragtning, nemlig positionerne 64.02 og 64.04.
Når en vare kan tariferes under flere positioner, bestemmer artikel 3 b), i de almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende nomenklaturen i den fælles toldtarif, at den skal tariferes, som om den bestod af det materiale eller den bestanddel, der er karaktergivende. I det foreliggende tilfælde er det ifølge Hauptzollamt gummilaget, som er karaktergivende for sålerne, fordi det dækker mere end halvdelen af deres overflade, og også fordi det væsentligt ændrer betingelserne for fodtøjets anvendelse (forøget styrke, skridsikkerhed).
Denne analyse bestyrkes ydermere af de forklarende bemærkninger til toldtariffen vedrørende position 64.02. De omtvistede espadriller må derfor ifølge Hauptzollamt tariferes under sidstnævnte position.
Denne henvisning til de forklarende bemærkninger som begrundelse for tariferingen af det omtvistede fodtøj stødte på et vist forbehold fra den forelæggende rets side. Denne har medgivet, at kriteriet for en afgrænsning mellem positionerne 64.02 og 64.04 er ydersålens art. Men den har konstateret, at selve toldtariffen kun omhandler såler bestående af et enkelt materiale. Sammensatte såler, fremstillet af snor og gummi omtales kun i de forklarende bemærkninger, der som afgrænsningskriterium bar valgt gummiforstærkningernes kvantitative omfang og især deres placering på snoresålen.
Bag denne sondring ligger en udtalelse fra nomenklaturudvalget for den fælles toldtarif, som derefter er blevet integreret i de forklarende bemærkninger.
Den nationale ret er i tvivl om, hvorvidt disse bemærkninger ved således at tilføje et kriterium, som ikke findes i toldtariffen, går så vidt som til at ændre denne, således at der ikke skal tages hensyn til dem?
Domstolen har udtalt, at de forklarende bemærkninger til den fælles toldtarif, selv om de udgør et vigtigt bidrag til fortolkningen af toldtariffen, især i alle de tilfælde, hvor bestemmelserne i denne giver anledning til tvivl, ikke kan ændre dennes tekst, især teksten i de bestemmelser, hvis mening og rækkevidde er tilstrækkelig sikker (dom af 12. 12. 1973, Witt mod Hauptzollamt Hamburg-Ericus, sag 149/73, Sml. 1973, s. 1585, særlig præmis 3, s. 1593; dom af 8. 5. 1974, Osram mod Oberfmanzdirektion, sag 183/73, Sml. 1974, s. 474, særlig præmis 12, s. 486). Domstolens dom i Dittmeyer- sagen af i 5. februar 1977 (sagerne 69 og 70/76, Sml. 1977, s. 231, især præmis 4, s. 237) antager en lignende løsning for udtagelserne for nomenklaturudvalget.
Til gengæld kan man ikke sidestille de forklarende bemærkninger, som er blevet til på grundlag af udtalelse fra dette udvalg med Kommissionens uformelle afslag, som blev udstedt på et tidspunkt, da dette udvalg ikke fandtes, som det er tilfældet med de akter, der nævnes i Domstolens dom af 18. juni 1970 (sag 74/69, Hauptzollamt Bremen mod Krohn, Sml. 1970, s. 69, Recueil 1970, s. 451), som citeres af den forelæggende ret. Som De ved, blev nomenklaturudvalget oprettet ved Rådets forordning nr. 97/69 af 16. januar 1969 (EFT 1969 I, s. 10) for at præcisere indholdet af tariffens positioner og underpositioner uden dog at ændre deres ordlyd, således at tariffen anvendes ensartet i alle medlemsstater. Uden at have den bindende karakter, som anvisningerne i selve toldtariffen har på grund af dennes forordningskarakter, har de forklarende bemærkninger derfor en officiel karakter, som uformelle akter mangler.
II —
Men lad os se, om den tyske rets bekymringer er begrundede.
Som Hauptzollamt har anført og heri er blevet fulgt af Finanzgericht, er ydersålens art det eneste kriterium, som toldtariffen opstiller for afgrænsning mellem positionerne 64.02 og 64.04. Det er alene sålen, og ikke skoen i sin helhed, som i modsætning til, hvad sagsøgeren i hovedsagen synes at tro, skal tages i betragtning. Sondringen mellem de forskellige typer fodtøj efter deres såler er overtaget fra Bruxelles-konventionen af 15. december 1950 om nomenklatur til klassifikation af varer i toldtariffer, som Spanien har tiltrådt. Der er altså ikke tale om et »ad hoc«-kriterium, som fællesskabsmyndighederne har opfundet for at beskytte sig mod de spanske espadrillcr.
Så meget desto mere er det klart, at når det drejer sig om klassificering med henblik på den toldmæssige tarifering, er modebegrebet, og specielt forholdet mellem skomode og tøjmode, fuldstændig irrelevant. Dette er i overensstemmelse med Domstolens faste praksis, hvorefter det af hensyn til retssikkerheden og en sikker forvaltning er produkternes objektive kendetegn og egenskaber, som i almindelighed leverer det afgørende kriterium for deres tarifering i den fælles toldtarif (f.eks. dom af 29. 5. 1974, Hauptzollamt Bielefeld mod König, sag 185/73, Smi. 1974, s. 607, især præmis 18, s. 619). For en fuldstændig liste over domme, der henholder sig til denne løsning, tillader jeg mig at henvise til generaladvokat Warners forslag til afgørelse i sag 11/79, Cleton (dom af 4. 10. 1979, endnu ikke offentliggjort).
Problemet bliver kompliceret, når der er tale om sammensatte såler. Når det drejer sig om såler af hampesnor, som delvis er forstærket med gummi, hvilket af disse materialer er da afgørende for tariferingen?
Hvis det er hampesnore, er skoene fodtøj med ydersål af andre materialer, jf. position 64.04. Hvis det er gummiet, er de fodtøj med ydersål af gummi, jf. underposition 64.02 B.
Vi ved, at den almindelige bestemmelse 3 b) vedrørende nomenklaturen i den fælles toldtarif besvarer dette spørgsmål abstrakt således, at tariferingen i et sådant tilfælde skal afhænge af det materiale, der er karaktergivende.
Hvilket af materialerne s>nor og gummi i espadrillernes såler er imidlertid konkret det materiale, som er karaktergivende for disse sko?
Vi har fået oplysninger om dette ved den allerede citerede udtalelse, som i 1976 blev afgivet af nomenklaturudvalget netop som følge af en anmodning fra den spanske mission ved Fællesskaberne. Udvalget angav i det, som skulle blive en bemærkning til position 64.04, at under denne position henhørte fodtøj af espadrilletypen, hvis ydersål af snor ved tåen og hælen eller ved tåen, på hælen og svangen er overtrukket med gummi eller plast.
Til gengæld henhører fodtøj af samme type, hvis ydersål af snor ved tåen, på hælen, svangen og langs kanten eller ved tåen og næsten hele stykket fra tåen til svangen er overtrukket af de samme materialer, under position 64.02 B, udtalte udvalget i det, som blev til en bemærkning vedrørende denne position.
De ser, at denne sondring er meget præcis, og at den hviler på to kriterier, som udelukkende angår sålerne: et kvantitativt kriterium og især et kvalitativt kriterium. Læsningen af bemærkningerne viser, at fra en vis proportion gummi på sålen bliver gummiet det væsentlige materiale. Men hvad der er mere afgørende end det areal, der er dækket af dette materiale, er de steder, hvor det er anbragt. Bemærkningerne er således affattet, at gummiet er karaktergivende for sålen, når det dækker alle de partier af denne, som nødvendigvis er i kontakt med jorden. I så fald spiller gummiet faktisk rollen som »ydersål«, som den italienske regering har henvist til.
Desuden bevirker en sådan påsætning på disse steder en kvalitativ ændring af skoen. Da de dele af sålen, der er mest udsat for slid, er dækket af et mere modstandsdygtig materiale, nemlig gummi, kan skoens holdbarhed og levetid ikke længere sammenlignes med espadrillernes, som kun har en snoresål. Gummiets uigennemtrængelighed gør det også muligt at bruge skoene på fugtigt og glat underlag.
Espadriller med sammensatte såler, som i de forklarende noter tariferes under position 64.02, opfylder de brugsbetingelser, som gør dem til en vare, som er forskellig fra traditionelle espadriller, hvis såler kun består af snor, men som svarer til sko, hvis såler er helt af gummi.
Den i de forklarende bemærkninger foretagne tarifering viser sig altså at være fuldstændig logisk og den bedste måde at definere en vare på med henblik på dens tarifering, fordi den beror på varens væsentlige egenskaber, der bestemmes af de konkrete betingelser for den brug, varen er bestemt til, for at benytte de af den franske regering anvendte begreber. Disse begreber svarer i øvrigt åbenbart til dem, som ifølge Domstolens praksis i almindelighed afgiver det afgørende kriterium for tariferingen i den fælles toldtarif, nemlig produkternes objektive beskaffenhed og egenskaber.
I øvrigt udvikler og præciserer denne tarifering kun det eneste sondringskriterium, som toldtariffen opstiller mellem fodtøj under position 64.04 og fodtøj under position 64.02, nemlig ydersålens art.
Domstolen har udtalt, at Rådet til udstedelsen af forordninger til gennemførelse af Rådets ovennævnte forordning nr. 97/69 »har givet Komissionen, der herved handler i samarbejde med medlemsstaternes toldeksperter, en vid skønsbeføjelse med hensyn til valget mellem én eller flere positioner, som kan komme i betragtning ved tariferingen af en bestemt vare« (dom af 28. 3. 1979, Biegi mod Hauptzollamt Bochum, sag 158/78, præmis 6, Sml. 1979, s. 1117). Denne løsning, som er fastlagt for en bindende retsakt, forekommer mig endnu mere berettiget med hensyn til simple udtalelser, som de forklarende bemærkninger er.
Derfor mener jeg at kunne bortfjerne de betænkeligheder, som Finanzgericht har givet udtryk for i sin forelæggelseskendelse vedrørende disse forklarende bemærkningers overensstemmelse med tariffen.
Jeg foreslår derfor, at det stillede spørgsmål besvares således, at det kendes for ret, at fodtøj af espadrilletypen, hvis ydersål ved tåen, på hælen og næsten hele den del, som går fra tåen til svangen er overtrukket med gummi, er fodtøj med ydersål af gummi, jf. den fælles toldtarifs underposition 64.02 B.
Men det tilkommer naturligvis Finanzgericht Hessen at prøve, om de omtvistede sko svarer til ovennævnte kriterier.
Inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 177 har Domstolen kun kompetence til at give en abstrakt fortolkning af fællesskabsretten — soni der for dette emnes vedkommende henvises til f.eks. i Domstolens dom van de Poll af 14. december 1973 (sag 38/72, Sml. 1972, s. 345, Recueil 1972, s. 1329, især præmis 7, s. 1339), som jeg har criteret i mit forslag til afgørelse i Biegi-sagen (nævnt ovenfor), eller i Domstolens dom Osram af 18. maj 1974 (nævnt ovenfor) præmis 10, s. 485, som jeg har citeret i mit forslag til afgørelse i sagen Terrapin mod Terranova (dom af 22. 6. 1976, sag 119/75, Sml. 1976, s. 1039, især s. 1074).
(
1
) – Oversal fra fransk.