NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NICHOLAS EMILIOU
prednesené 4. septembra 2025(1)
Vec C‑440/23
FB
proti
European Lotto and Betting Ltd.,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvý senát civilného súdu, Malta)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Slobodné poskytovanie služieb – Článok 56 ZFEÚ – Hazardné hry – Prevádzkovatelia hazardných hier, ktorí sú usadení a majú licenciu v členskom štáte A a ponúkajú online hazardné hry v členskom štáte B – Zákaz online hazardných hier vo vnútroštátnom práve členského štátu B – Občianskoprávna žaloba o zrušenie zmluvy o hazardných hrách a vrátenie stávok z dôvodu nezákonnosti tejto zmluvy podľa právnej úpravy členského štátu B podaná v členskom štáte A – Obrana založená na nezlučiteľnosti danej právnej úpravy s článkom 56 ZFEÚ – Právomoc súdov členského štátu A preskúmať zlučiteľnosť právnej úpravy členského štátu B s právom Únie – Obrana založená na zneužití práva Únie “
I.      Úvod
1.        Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvý senát civilného súdu, Malta), sa týka žaloby, ktorú na tento súd podal postupník spotrebiteľa s obvyklým pobytom v Nemecku proti dvom spoločnostiam usadeným na Malte. Žalobca sa domáha vrátenia sumy stávok, ktoré daný spotrebiteľ uzavrel (a prehral) v rámci účasti na hazardných hrách ponúkaných týmito spoločnosťami. Na tento účel tvrdí, že vzhľadom na to, že tieto hry sa v Nemecku ponúkali v rozpore s nemeckými pravidlami týkajúcimi sa hazardných hier, príslušná zmluva o hazardných hrách bola nezákonná, a teda absolútne neplatná. Tieto spoločnosti by preto mali dané stávky vrátiť.
2.        Žalované spoločnosti na svoju obranu proti tejto žalobe o vrátenie uvádzajú dve tvrdenia. Po prvé je predmetná zmluva o hazardných hrách zákonná, a teda platná. Nemecké pravidlá týkajúce sa hazardných hier by sa totiž nemali uplatňovať v konaní vo veci samej, pretože sú v rozpore so slobodou poskytovať služby podľa článku 56 ZFEÚ. Po druhé takáto žaloba v každom prípade predstavuje zneužitie práva Únie.
3.        Otázky nastolené vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú týchto dvoch námietok. V súlade so žiadosťou Súdneho dvora sa však v týchto návrhoch obmedzím na analýzu i) prípustnosti otázok týkajúcich sa prvého tvrdenia a v danom kontexte aj citlivej otázky, či a do akej miery súdy členského štátu (v tomto prípade Maltskej republiky) majú právomoc preskúmať zlučiteľnosť pravidiel iného členského štátu (v tomto prípade Spolkovej republiky Nemecka) s právom Únie, a ii) druhého tvrdenia.
II.    Právny rámec
A.      Právo Európskej únie
4.        Článok 6 nariadenia (ES) č. 593/2008(2) (ďalej len „nariadenie Rím I“) s názvom „Spotrebiteľské zmluvy“ stanovuje:
„1.      Bez toho, aby boli dotknuté články 5 a 7, zmluva uzavretá fyzickou osobou na účel, ktorý sa môže považovať za patriaci do oblasti mimo jej predmetu činnosti alebo výkonu povolania (ďalej len ‚spotrebiteľ‘), s inou osobou, ktorá koná v rámci svojho predmetu činnosti alebo výkonu povolania (ďalej len ‚podnikateľ‘), sa spravuje právnym poriadkom krajiny obvyklého pobytu spotrebiteľa za predpokladu, že podnikateľ:
…
b)      akýmkoľvek spôsobom smeruje takú činnosť na túto krajinu alebo niekoľko krajín vrátane tejto krajiny
a zmluva patrí do rozsahu tejto činnosti.
2.      Bez ohľadu na odsek 1 si strany môžu v súlade s článkom 3 zvoliť rozhodné právo pre zmluvu, ktorá spĺňa požiadavky odseku 1. Takáto voľba rozhodného práva však nesmie zbaviť spotrebiteľa ochrany, ktorú mu poskytujú také ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou podľa práva, ktoré by v prípade absencie voľby bolo na základe odseku 1 rozhodným.“
B.      Nemecké právo
5.        Ustanovenie § 4 Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (štátna zmluva o hazardných hrách v Nemecku) z 15. decembra 2011 (ďalej len „nemecký právny predpis o hazardných hrách“) v rozhodnom čase stanovovalo:
„1.      Verejné hazardné hry sa môžu organizovať alebo sprostredkovať len s povolením príslušného orgánu danej spolkovej krajiny. Organizovanie hazardných hier bez takéhoto povolenia (hazardné hry bez licencie) a účasť na platbách v súvislosti s hazardnými hrami bez licencie sú zakázané.
…
4.      Organizovanie verejných hazardných hier na internete je zakázané.
5.      Odchylne od ustanovenia odseku 4 môžu spolkové krajiny v záujme lepšieho dosiahnutia cieľov uvedených v § 1 povoliť vlastnú distribúciu a sprostredkovanie lotérií, ako aj organizovanie a sprostredkovanie športových stávok na internete…“
6.        Ustanovenie § 134 Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník; ďalej len „nemecký Občiansky zákonník“) vymedzuje, že „právny úkon, ktorým sa porušuje zákaz stanovený zákonom, je neplatný, ak zákon neustanovuje inak“.
7.        Ustanovenie § 812 nemeckého Občianskeho zákonníka stanovuje, že „ten, kto získa niečo bez právneho dôvodu plnením iného alebo akýmkoľvek iným spôsobom na úkor iného, je povinný mu to vydať“.(3)
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
8.        Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z odpovede predkladajúceho vnútroštátneho súdu na žiadosť o objasnenie zaslanú Súdnym dvorom je zrejmé, že European Lotto and Betting Ltd. a Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd. (spolu ďalej len „žalované spoločnosti“) ponúkajú online „sekundárne lotérie“ (formu uzatvárania stávok na žrebovanie lotérií organizovaných poskytovateľmi lotérií) a online výherné automaty zo svojho sídla na Malte. Tieto spoločnosti smerujú svoju činnosť (okrem iného) do Nemecka prostredníctvom webového sídla Lottoland.com. Žalované spoločnosti v rozhodnom čase mali licenciu na hazardné hry, ktorú vydal Malta Gaming Authority (Úrad pre hazardné hry, Malta; MGA) podľa maltského práva. Licenciu na hazardné hry vyžadovanú v Nemecku podľa nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách však nemali.(4)
9.        Spotrebiteľ s obvyklým pobytom v Erfurte (Nemecko) (ďalej len „hráč“) sa od 5. júna 2019 do 12. júla 2021 zúčastňoval na „sekundárnych lotériách“ a hral na online výherných automatoch na webovom sídle žalovaných spoločností. Na tento účel súhlasil s ich všeobecnými podmienkami, čím s týmito spoločnosťami (jednou z nich) v podstate uzavrel zmluvu o hazardných hrách.(5) Týmto spôsobom stavil (a prehral) značnú peňažnú sumu.
10.      Hráč potom podal proti žalovaným spoločnostiam žalobu o vrátenie svojich stávok z týchto hazardných hier na Landesgericht Erfurt (Krajinský súd Erfurt, Nemecko).
11.      Zatiaľ čo toto konanie stále prebiehalo, hráč zmluvou uzavretou 21. novembra 2022 postúpil daný nárok FB. Hráč následne vzal svoju žalobu späť.
12.      FB 21. januára 2023 postúpený nárok na vrátenie voči žalovaným spoločnostiam vzniesol na Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvý senát civilného súdu). FB na tomto súde uviedol, že dané spoločnosti ponúkajú hazardné hry v Nemecku nezákonne, pretože nemajú príslušnú licenciu od nemeckých orgánov, ako sa vyžaduje v nemeckom právnom predpise o hazardných hrách. Zmluva o hazardných hrách uzavretá hráčom bola teda nezákonná a ako taká absolútne neplatná podľa § 134 nemeckého Občianskeho zákonníka. Tieto spoločnosti sú preto podľa § 812 tohto zákonníka (bezdôvodné obohatenie) povinné stávky hráča vrátiť.
13.      Žalované spoločnosti tvrdili, že žaloba FB by sa mala meritórne zamietnuť. V tejto súvislosti na svoju obranu uviedli dve tvrdenia. Po prvé ako spoločnosti usadené na Malte a pôsobiace na základe platnej maltskej licencie na hazardné hry poskytovali svoje služby v Nemecku zákonne na základe slobody poskytovať služby stanovenej v článku 56 ZFEÚ. Ustanovenia nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách ukladali neodôvodnené obmedzenie tejto slobody a v konaní vo veci samej by sa teda nemali uplatňovať. Predmetná zmluva o hazardných hrách by sa preto mala považovať za zákonnú, platnú a vynútiteľnú. Po druhé takáto žaloba o vrátenie predstavuje zneužitie práva Únie, pretože hráč dobrovoľne vyhľadal dotknuté hazardné hry a zúčastnil sa na nich pri plnej znalosti toho, že ich ponúkajú prevádzkovatelia usadení na Malte, ktorí v Nemecku nemajú licenciu.
14.      Za týchto okolností Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvý senát civilného súdu) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa [článok] 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že porušenie slobody poskytovania služieb všeobecným zákazom online výherných automatov v členskom štáte spotrebiteľa (štáte určenia) [voči] prevádzkovateľom online kasín, ktorí majú licenciu a sú regulovaní v štáte pôvodu (Malta), nemožno odôvodniť závažnými dôvodmi všeobecného dobra,
–        ak členský štát určenia zároveň na všetkých miestach povoľuje súkromným prevádzkovateľom podobné hry v kamenných prevádzkach s licencovanými výhernými automatmi v herniach a reštauráciách, intenzívnejšie hry v kamenných kasínach, licencované národné lotériové prevádzky štátnych lotérií vo viac ako [20 000] agentských predajniach, ktoré sú určené pre verejnosť, a
–        povoľuje licencované online herné činnosti súkromným prevádzkovateľom športových stávok a stávok na kone a súkromným online sprostredkovateľom lotérií, ktorí predávajú produkty [štátnych] lotérií a iných licencovaných lotérií,
pričom ten istý členský štát – v rozpore s rozsudkami… [Súdneho dvora] vo veciach Deutsche Parkinson (C‑148/15, bod 35), Markus Stoß (C‑316/07) a Lindman (C‑42/02) – zjavne nepredložil vedecké dôkazy preukazujúce, že tieto hry predstavujú osobitné nebezpečenstvo, ktoré významne prispieva k dosiahnutiu cieľov sledovaných jeho právnou úpravou, najmä k predchádzaniu problémovým hazardným hrám, a že vzhľadom na takéto nebezpečenstvo možno obmedzenie zákazu na online výherné automaty – na rozdiel od všetkých ponúk hier, ktoré sú povolené pre online výherné automaty a výherné automaty v kamenných prevádzkach –, považovať za vhodné, povinné a primerané na [dosiahnutie] cieľov sledovaných právnou úpravou[?]
2.      Má sa článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni uplatneniu úplného zákazu online kasínových hazardných hier, ktorý je uvedený v § 4 ods. 1 a 4 [nemeckej zmluvy medzi spolkovými krajinami o hazardných hrách], ak [táto právna úprava] podľa jej [§] 1 nemá za cieľ úplný zákaz hazardných hier, ale jej cieľom je… ‚smerovanie prirodzeného hráčskeho inštinktu obyvateľstva do riadených a kontrolovaných kanálov, ako aj potláčanie rozvoja a šírenia nepovolených hazardných hier na čiernych trhoch‘ a existuje značný dopyt hráčov po online výherných automatoch?
3.      Má sa článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že všeobecný zákaz ponúk online kasín nemožno uplatniť, ak
–        sa vlády všetkých spolkových krajín tohto členského štátu už dohodli, že proti nebezpečenstvu takýchto ponúk online hazardných hier možno účinnejšie bojovať prostredníctvom systému predchádzajúceho úradného povolenia než úplným zákazom a
–        vypracovali a odsúhlasili budúci regulačný rámec prostredníctvom príslušnej štátnej zmluvy, ktorá nahradí úplný zákaz systémom predchádzajúceho povolenia,
–        a v očakávaní tejto budúcej regulácie sa rozhodli akceptovať zodpovedajúce ponuky hazardných hier bez nemeckého povolenia za predpokladu splnenia určitých požiadaviek, a to až do vydania nemeckých licencií,
aj keď podľa… Winner Wetten [C‑409/06] nemožno právo Únie dočasne pozastaviť[?]
4.      Má sa článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že členský štát určenia nemôže odôvodniť vnútroštátnu právnu úpravu závažnými dôvodmi spoločného dobra, ak
–        takáto právna úprava zakazuje spotrebiteľom uzatvárať licencované cezhraničné stávky v inom členskom štáte (štáte pôvodu) na lotérie s licenciou v členskom štáte určenia, ktoré sú v tomto štáte povolené a regulované, a
–        ak sú lotérie licencované v členskom štáte určenia a cieľom právnej úpravy je ochrana hráčov a maloletých,
–        a ak je cieľom právnej úpravy licencovaných stávok na lotérie v členskom štáte pôvodu tiež ochrana hráčov a maloletých a ak poskytuje rovnakú úroveň ochrany ako právna úprava lotérií v štáte určenia?
5.      Má sa článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že toto pravidlo bráni vymáhaniu stávok, ktoré boli prehraté v rámci účasti na (sekundárnych) lotériách, na základe údajnej nezákonnosti transakcií z dôvodu neexistencie licencie v členskom štáte spotrebiteľa, ak
–        takáto licencia pre súkromné (sekundárne) lotérie je na základe zákona vylúčená,
–        a toto vylúčenie je vnútroštátnymi súdmi odôvodnené údajným rozdielom medzi tipom u štátneho prevádzkovateľa na výsledok lotérie organizovanej štátom a stávkou na výsledok štátnej lotérie u organizátora, ktorý je súkromným subjektom?
6.      Má sa článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni vymáhaniu stávok prehratých v rámci účasti na (sekundárnych) lotériách na základe údajnej nezákonnosti transakcií z dôvodu neexistencie licencie v členskom štáte spotrebiteľa, ak
–        zo zákona sú takéto licencie pre súkromné (sekundárne) lotérie vylúčené,
–        a ak je toto vylúčenie v prospech štátnych organizátorov lotérií odôvodnené vnútroštátnymi súdmi údajným rozdielom medzi tipom podaným u štátneho prevádzkovateľa na výsledok lotérie organizovanej štátom a stávkou u organizátora, ktorý je súkromným subjektom, na výsledok tej istej štátnej lotérie?
7.      Má sa článok 56 ZFEÚ a zákaz zneužitia práva (… Niels Kratzer [C‑423/15]) vykladať v tom zmysle, že bránia nároku na vrátenie prehratých stávok z dôvodu neexistencie nemeckého povolenia a bezdôvodného obohatenia, ak je organizátor licencovaný orgánmi iného členského štátu a je pod ich dohľadom a pohľadávky a nároky hráča na zaplatenie sú chránené právom členského štátu, v ktorom má organizátor sídlo?“
15.      Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania z 11. júla 2023 bol podaný 14. júla 2023. Písomné pripomienky predložili FB, žalované spoločnosti, maltská, česká, nemecká, belgická a talianska vláda, ako aj Európska komisia. Tie isté dotknuté strany s výnimkou českej a talianskej vlády boli zastúpené na pojednávaní, ktoré sa konalo 9. apríla 2025.
IV.    Analýza
16.      Prejednávaná vec je jednou zo sérií vecí týkajúcich sa hazardných hier ponúkaných online spoločnosťami so sídlom na Malte. Webové sídla, ktoré prevádzkujú, nielenže zvyčajne sú z iných členských štátov (vrátane Nemecka, o ktoré ide v tomto prípade) prístupné, ale sú na ne aj namierené (prostredníctvom názvov týchto webových sídiel, jazykov, ktoré sa na nich používajú, reklamy atď.). Zvyčajne platí, že zatiaľ čo tieto spoločnosti poskytujú svoje služby na základe licencií na hazardné hry vydaných maltskými orgánmi podľa maltského práva (ktoré sa údajne vzťahujú na ponúkanie hazardných hier nielen na Malte, ale aj z Malty). Nemajú však licenciu od orgánov cieľových členských štátov na ponúkanie takýchto hier na ich území, ktorá sa vyžaduje podľa pravidiel týkajúcich sa hazardných hier týchto štátov, nemajú (alebo ponúkajú hry, ktoré sú v dotknutom štáte úplne zakázané, ako sú online výherné automaty a „sekundárne lotérie“(6), o ktoré ide vo veci samej).
17.      Na takýchto online hazardných hrách sa v týchto cieľových členských štátoch zúčastňuje veľký počet spotrebiteľov. Mnohí z nich prehrajú značné peňažné sumy. Títo hráči sa v posledných rokoch snažili získať prehraté prostriedky späť tak, že proti maltským spoločnostiam pôsobiacim v oblasti hazardných hier podali (alebo si najali špecializovaných sporových právnikov, aby v ich mene podali) občianskoprávnu žalobu na svoje „miestne“ súdy. Zvyčajne tvrdia, že i) spotrebiteľ uzavrel a prehral stávky v rámci hazardných hier na základe zmluvy o hazardných hrách uzavretej s jednou z týchto spoločností; ii) vzhľadom na to, že dotknutá spoločnosť nemala licenciu od orgánov cieľového členského štátu, bola táto zmluva podľa „miestneho“ zmluvného práva v skutočnosti nezákonná, a teda absolútne neplatná a iii) dotknutá spoločnosť je teda povinná tieto stávky vrátiť podľa „miestnej“ právnej úpravy v oblasti bezdôvodného obohatenia. V Rakúsku a Nemecku sa zrejme prejednávali alebo v súčasnosti prejednávajú tisícky takýchto žalôb.(7) Takisto sa zdá, že tieto súdy zatiaľ vo väčšine prípadov vyhoveli takýmto žalobám.(8)
18.      Nie je žiadnym prekvapením, že maltské spoločnosti pôsobiace v oblasti hazardných hier spochybňujú takéto nároky na vrátenie. Zdá sa, že často odmietajú konať v súlade s rozsudkami vydanými proti nim, pričom tieto rozsudky považujú za zjavne nesprávne. Oporu v tejto súvislosti našli u maltského zákonodarcu. Tento zákonodarca zastával názor, i) že cieľové členské štáty tým, že uplatňujú svoje „miestne“ pravidlá týkajúce sa hazardných hier na maltské spoločnosti pôsobiace v tejto oblasti, neprijateľne obmedzujú slobodu týchto spoločností poskytovať služby podľa článku 56 ZFEÚ a ii) že takéto nároky by mohli mať veľmi nepriaznivý vplyv na maltské odvetvie hazardných hier, a 12. júna 2023 prijal právny predpis s názvom Bill 55 (zákon č. 55), ktorým sa do maltského Gaming Act (zákon o hazardných hrách) doplnil nový článok 56A. Tento článok v podstate stanovuje, že žaloby hráčov, ktoré spochybňujú zákonnosť hier ponúkaných maltskými spoločnosťami, sú na maltských súdoch neprípustné a že akýkoľvek cudzí rozsudok, ktorý takejto žalobe vyhovie, nebude na Malte uznaný ani vykonaný z dôvodov verejného poriadku.
19.      Prejednávaná vec je v tomto osobitnom kontexte chúlostivá, pretože sa týka žaloby o vrátenie, ktorú nepodal hráč na svoj „miestny“ (in casu nemecký) súd, ale právnik, ktorý si daný nárok kúpil a ktorému bol postúpený, na maltský súd. Tento súd sa prostredníctvom tvrdení, ktoré uviedli žalované spoločnosti na svoju obranu, žiada, aby preskúmal i) zlučiteľnosť nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách so slobodou poskytovať služby stanovenou v článku 56 ZFEÚ a ii) zneužívajúcu povahu takýchto žalôb o vrátenie.(9)
20.      Prvá až šiesta otázka sa zameriavajú na prvé tvrdenie. Na základe žiadosti Súdneho dvora sa v časti A nižšie nebudem zaoberať podstatou, ale len prípustnosťou týchto otázok, ktorú spochybňuje viacero vlád, ktoré predložili pripomienky. Siedma otázka sa týka druhého tvrdenia žalovaných spoločností, podľa ktorého žaloba o vrátenie ako tá v prejednávanej veci predstavuje zneužitie práva Únie. Túto otázku preskúmam v časti B nižšie.
A.      Prípustnosť prvej až šiestej otázky
21.      Maltská (čo je do istej miery prekvapivé), nemecká a talianska vláda spochybňuje prípustnosť prvej až šiestej otázky so zreteľom na zásadné rozsudky Súdneho dvora Foglia I(10) a Foglia II(11).
22.      Za pripomenutie stojí skutočnosť, že vec, ktorá viedla k vydaniu týchto rozsudkov, sa týkala zmluvného sporu medzi dvoma štátnymi príslušníkmi Talianska, ktorý bol predložený talianskemu súdu a v ktorom sa incidenčne nastolila otázka zlučiteľnosti francúzskej dane s článkom 95 EHS (teraz článok 110 ZFEÚ). Tento taliansky súd položil Súdnemu dvoru viaceré prejudiciálne otázky určené na to, aby mu pomohli posúdiť túto zlučiteľnosť. Súdny dvor v tomto kontexte zastával názor, že „musí postupovať s osobitnou obozretnosťou“, pokiaľ ide o prípustnosť(12) „prejudiciáln[ych] otáz[ok, ktoré sú mu] položen[é] s cieľom umožniť vnútroštátnemu súdu rozhodnúť, či je právna úprava iného členského štátu v súlade s právom [Únie]“.(13) Vzhľadom na okolnosti danej veci (konkrétne na skutočnosť, že účastníci konania vo veci samej sa zrejme zhodovali, že francúzska daň je s právom Únie nezlučiteľná, a na francúzskych súdoch ju nenapadli) navyše odmietol poskytnúť odpoveď na položené prejudiciálne otázky, a to z dôvodu, že daná vec bola „procesnou konštrukciou vytvorenou účastníkmi konania“ s cieľom dosiahnuť preskúmanie francúzskej právnej úpravy talianskym súdom a v tomto kontexte „priviesť Súdny dvor k tomu, aby uviedol svoje stanovisko k určitým problémom práva [Únie], ktoré nezodpovedajú objektívnej potrebe spätej s riešením [skutočného] sporu“(14).
23.      V prejednávanej veci možno povedať, že námietky maltskej, nemeckej a talianskej vlády sa konkrétnejšie týkajú skutočnosti, 1. že návrh na začatie prejudiciálneho konania údajne neobsahuje dostatok informácií na to, aby sa Súdny dvor mohol uistiť, že jeho odpoveď v súvislosti so zlučiteľnosťou pravidiel, ako sú tie, ktoré stanovuje nemecký právny predpis o hazardných hrách, s článkom 56 ZFEÚ by bola „nevyhnutná“ na to, aby mohol vnútroštátny súd vydať rozsudok, v zmysle článku 267 ZFEÚ; 2. že táto odpoveď by v každom prípade nikdy takáto „nevyhnutná“ byť nemohla, pretože súdy členského štátu údajne nemajú právomoc preskúmať zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie, a 3. že aj keby takáto právomoc existovala, spor vo veci samej rovnako ako spor, ktorý viedol k vydaniu rozsudkov Foglia I a Foglia II, údajne nie je „skutočný“. Týmito námietkami sa budem postupne zaoberať v nasledujúcich častiach.
1.      Sú poskytnuté informácie dostatočné?
24.      Námietka týkajúca sa údajnej nedostatočnosti informácií poskytnutých predkladajúcim vnútroštátnym súdom, ktorú vzniesla iba nemecká vláda, má dva aspekty.
25.      Na jednej strane táto vláda tvrdí, že v návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa nešpecifikuje, či FB naozaj má právo na podanie žaloby na predkladajúcom vnútroštátnom súde. Po prvé nič v danom návrhu nenasvedčuje tomu, že by bol sporný nárok na vrátenie zákonne postúpený FB. Naopak sa zdá, že všeobecné podmienky, ktoré sa uplatňovali na príslušnú zmluvu o hazardných hrách, hráčom postupovanie ich práv podľa tejto zmluvy zakazovali. Po druhé je takáto žaloba o vrátenie na základe článku 56A maltského zákona o hazardných hrách na maltských súdoch neprípustná.(15) Keby sa mala žaloba FB okamžite zamietnuť, pretože FB takéto právo na podanie žaloby nemá, nebolo by potrebné zaoberať sa jej dôvodnosťou, takže položené prejudiciálne otázky by boli hypotetické.
26.      V tejto súvislosti podotýkam, že predkladajúci vnútroštátny súd na základe žiadosti o objasnenie zaslanej Súdnym dvorom tieto obavy rozptýlil a nič v rámci informácií, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, nenaznačuje, že by bola žaloba FB zjavne neprípustná. Po prvé, pokiaľ ide o dotknuté všeobecné podmienky, predkladajúci vnútroštátny súd ich implicitne za problém nepovažoval, pričom skúmanie potenciálneho účinku takýchto zmluvných podmienok do právomoci Súdneho dvora podľa článku 267 ZFEÚ nepatrí.(16) Po druhé, pokiaľ ide o článok 56A maltského zákona o hazardných hrách, predkladajúci vnútroštátny súd vysvetlil, že žaloba FB bola podaná (21. januára 2023) pred nadobudnutím účinnosti tohto ustanovenia (12. júna 2023), že toto ustanovenie nemá spätnú účinnosť a na prípustnosť tejto žaloby teda nemá žiadny vplyv.(17)
27.      Nemecká vláda na druhej strane tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania nevysvetľuje, prečo je nemecké právo rozhodné pre spor vo veci samej. Je zrejmé, že keby predkladajúci vnútroštátny súd v skutočnosti daný spor nemusel riešiť podľa nemeckého práva, odpovede na prvú až šiestu otázku by boli v tejto súvislosti „nepotrebné“.(18)
28.      Hoci sa predkladajúci vnútroštátny súd tejto otázke v návrhu na začatie prejudiciálneho konania mohol venovať obšírnejšie, zdá sa mi, že so zreteľom na i) skutkové okolnosti uvedené v danom návrhu a ii) relevantný nástroj Únie upravujúci túto otázku táto námietka pri preskúmaní neobstojí.
29.      Pripomínam, že žaloba FB sa týka údajnej neplatnosti spornej zmluvy o hazardných hrách (z dôvodu jej údajnej nezákonnosti), s ktorou by sa mala na strane žalovaných spoločností spájať povinnosť vrátiť stávky hráča. V podstate sa týka občianskych a obchodných vecí, konkrétnejšie zmluvných otázok. Právo, ktorým sa spravuje táto žaloba, sa má určiť so zreteľom na zjednotené pravidlá stanovené v nariadení Rím I. Na základe tohto nástroja je nepochybné, že predkladajúci vnútroštátny súd musí o rôznych otázkach nastolených touto žalobou rozhodnúť podľa nemeckého práva.
30.      Po prvé otázky, či je daná zmluva neplatná, keď má nezákonný predmet, a či z tejto neplatnosti jednotlivým zmluvným stranám vyplýva právo na vrátenie vzájomne poskytnutého plnenia, sa podľa článku 10 ods. 1 a článku 12 ods. 1 písm. e) nariadenia Rím I riešia na základe práva, ktorým sa spravuje daná zmluva, a sporná zmluva o hazardných hrách sa podľa článku 6 ods. 1 tohto nariadenia spravuje nemeckým právom.(19) Skutočnosť, že – ako na Súdnom dvore zdôraznila nemecká vláda – všeobecné podmienky uplatňujúce sa na túto zmluvu odkazovali na maltské právo, na tomto závere nič nemení.(20)
31.      Po druhé sa mi zdá jasné, že v záujme určenia, či sporná zmluva o hazardných hrách skutočne mala nezákonný predmet, treba prihliadať na zákazy stanovené v právnej úprave krajiny, v ktorej sa mala daná zmluva plniť. V tomto prípade išlo o Nemecko. Aj keď žalované spoločnosti poskytovali svoje služby hazardných hier z Malty, tieto služby prijímal hráč v Nemecku, kde sa zúčastňoval na sporných hazardných hrách a uzatváral sporné stávky.(21) Je evidentné, že predkladajúci vnútroštátny súd v záujme rozhodnutia sporu musí zohľadniť nemecký právny predpis o hazardných hrách.
32.      Tento záver by bol navyše podľa môjho názoru rovnaký aj v prípade, že by sa sporná zmluva spravovala maltským právom.(22) Článok 9 ods. 3 nariadenia Rím I totiž súdu konajúcemu v zmluvnom spore umožňuje uplatniť „imperatívne normy(23) právneho poriadku krajiny, kde sa vykonali alebo sa musia vykonať záväzky vyplývajúce zo zmluvy, pokiaľ uvedené imperatívne normy robia plnenie zmluvy protiprávnym“, bez ohľadu na právo, ktorým sa spravuje zmluva. Pravidlá, ako je pravidlo stanovené v nemeckom právnom predpise o hazardných hrách, ktoré sledujú ciele verejného poriadku považované vnútroštátnym zákonodarcom za kľúčové (pozri bod 70 nižšie) a ktoré v záujme zabezpečenia plnenia týchto cieľov regulujú akúkoľvek transakciu v oblasti hazardných hier, ktorá sa uskutočňuje (alebo sa považuje za uskutočňovanú) na území daného štátu, možno bez problémov zaradiť medzi „imperatívne normy“. Hoci navyše konajúce súdy členských štátov v zásade majú v súvislosti s „uplatnením“ takýchto „imperatívnych noriem“ istý priestor na voľnú úvahu,(24) zdá sa mi, že v scenári, v ktorom sa nezákonnosť danej zmluvy uvádza z dôvodu, že porušuje takéto „normy“ iného členského štátu (ako v tomto prípade), by tak tieto súdy spravidla urobiť mali. Uplatnenie týchto „noriem“ je hmatateľným dôkazom úprimnej spolupráce medzi členskými štátmi, ktorý je odôvodnený „osobitným vzťahom“, ktorý ich spája.
2.      Otázka, či súdy členského štátu majú právomoc preskúmať zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie
33.      V prejednávanej veci je jasné (a nesporné), že predkladajúci vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, ako maltský súd, má právomoc prejednať žalobu FB a rozhodnúť o nej podľa nástroja Únie upravujúceho právomoc súdov členského štátu v takýchto občianskych a obchodných veciach, konkrétne podľa nariadenia (EÚ) č. 1215/2012(25) (nariadenie Brusel Ia), špecificky jeho článku 4 ods. 1(26) Ako som však vysvetlil v predchádzajúcej časti, tento súd tak podľa nariadenia Rím I musí urobiť podľa nemeckého práva. V priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti je v skutočnosti takáto situácia pomerne bežná.
34.      Pokiaľ ide o dôvodnosť žaloby FB, je rovnako jasné, že keby predkladajúci vnútroštátny súd na túto vec uplatnil zákaz online hazardných hier stanovený v nemeckom právnom predpise o hazardných hrách, mal by spornú zmluvu o hazardných hrách považovať za nezákonnú, a teda za absolútne neplatnú, ako tvrdí FB (v dôsledku čoho môže vzniknúť právo na vrátenie stávok hráča).(27)
35.      Pripomínam však, že žalované spoločnosti v rámci svojej obrany tvrdia, že tento zákaz (v rozsahu, v akom sa uplatňuje na prevádzkovateľov hazardných hier, ako sú tieto spoločnosti, ktorí sú usadení a majú licenciu v iných členských štátoch) je v rozpore s článkom 56 ZFEÚ. Predkladajúci vnútroštátny súd by teda mal i) neuplatňovať relevantné ustanovenia nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách; ii) v logickej nadväznosti na uvedené konštatovať, že sporná zmluva je zákonná a platná, a iii) žalobu FB zamietnuť.
36.      Otázka zlučiteľnosti sa teda na predkladajúcom vnútroštátnom súde nastoľuje ako predbežná otázka (v zmysle medzinárodného práva súkromného). Keďže totiž nárok FB predpokladá vynútiteľnosť zákazu stanoveného v nemeckom právnom predpise o hazardných hrách, tento súd by sa mal danou otázkou logicky zaoberať ako prvou, aby potom náležitým spôsobom vyriešil hlavné otázky, t. j. otázky, či je sporná zmluva o hazardných hrách platná a či teda FB môže mať nárok na vrátenie vložených stávok. Z tohto dôvodu položil prvú až šiestu otázku.
37.      Talianska vláda napriek tomu zastáva názor, že súdy členského štátu v skutočnosti nemajú právomoc preskúmať zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie, a to ani ako takúto predbežnú otázku (v zmysle medzinárodného práva súkromného) v občianskoprávnom alebo obchodnoprávnom spore medzi jednotlivcami. Mohli by to urobiť iba súdy členského štátu, ktorého právna úprava je dotknutá. Predkladajúci vnútroštátny súd, ako maltský súd, takúto právomoc nemá a nemecký právny predpis o hazardných hrách by teda musel pokladať za zlučiteľný s právom Únie (až kým by nemecké súdy nerozhodli inak).
38.      Prirodzene, keby to tak bolo, prvá až šiesta otázka by boli čisto hypotetické. Touto otázkou právomoci sa teda Súdny dvor v prejednávanej veci zaoberať musí. Judikatúra Súdneho dvora navyše v prípade tejto otázky nie je celkom jednoznačná. V rozsudkoch Foglia I a Foglia II sa Súdny dvor v súvislosti s myšlienkou, že súdy jedného členského štátu mohli preskúmať zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie, zdal skeptický. Zatiaľ čo však Súdny dvor uviedol, že vo vzťahu k prípustnosti návrhov na začatie prejudiciálneho konania predložených na tento účel bude postupovať s „osobitnou obozretnosťou“, právomoc na vykonanie takéhoto preskúmania vnútroštátnym súdom výslovne neodoprel. Vo viacerých veciach pred aj po vydaní týchto dvoch rozsudkov Súdny dvor v skutočnosti implicitne pripustil, že súdy členských štátov takúto právomoc majú, pretože tieto návrhy prijal.(28) Vo svojom rozsudku Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711(29) dokonca konštatoval, že súd členského štátu môže položiť otázky „určené na to, aby [mu] umožnili rozhodnúť… či ustanovenia členského štátu iného, než je štát súdu požadujúceho rozhodnutie, sú zlučiteľné s právom [Únie]“. Súdny dvor sa však súvisiacou otázkou právomoci nikdy výslovne nezaoberal.
39.      Prejednávaná vec Súdnemu dvoru ponúka ideálnu príležitosť na objasnenie toho, že súdy členských štátov nielenže na preskúmanie zlučiteľnosti právnej úpravy iných členských štátov s právom Únie majú právomoc, ale že ju preskúmať aj musia, a to v prípade, keď táto otázka vznikne ako predbežná otázka (v zmysle medzinárodného práva súkromného) v občianskoprávnom alebo obchodnoprávnom spore, ktorý prejednávajú (časť a). Tieto súdy však pri výkone tejto právomoci musia prejaviť zdržanlivosť (časť b).
a)      Súdy členských štátov majú právomoc preskúmať zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie
40.      Takúto právomoc súdov členských štátov podľa môjho názoru podporujú všeobecné zásady hmotného práva Únie (časť 1) a medzinárodného práva súkromného Únie (časť 2) a obyčajové medzinárodné právo verejné (časť 3), obavy spojené s právom na obhajobu členského štátu, ktorého právo je pre daný spor rozhodné (časť 4), ani praktickosť tejto právomoci (časť 5) ju nespochybňujú.
1)      Všeobecné zásady hmotného práva Únie
41.      Súdny dvor vo svojom zásadnom rozsudku van Gend & Loos(30) stanovil všeobecnú zásadu, podľa ktorej ustanovenia práva Únie, ktoré sú dostatočne jasné, presné a nepodmienené, majú priamy účinok a ako také „priznáv[ajú] práva“, ktorých sa jednotlivci môžu dovolávať na súdoch členských štátov, a to aj v spore medzi jednotlivcami. Súdy členských štátov, ktorým bol takýto spor predložený, majú povinnosť rozhodnúť v súlade s týmito ustanoveniami. Ak navyše účastník konania tvrdí, že niektoré vnútroštátne pravidlo, ktoré je v zásade uplatniteľné na daný spor, je v skutočnosti nezlučiteľné s takýmto priamo účinným ustanovením práva Únie, podľa ustálenej judikatúry od vydania rozsudku Simmenthal(31) platí, že tieto súdy na základe zásady prednosti práva Únie nielenže majú právomoc túto zlučiteľnosť preskúmať, ale preskúmať ju aj musia a v prípade, že konštatujú rozpor, musia v konaní, ktoré vedú, neuplatňovať toto vnútroštátne pravidlo. Cieľom oboch zásad je zabezpečiť ochranu práv jednotlivcov podľa práva Únie a jeho jednotné uplatňovanie v členských štátoch.
42.      Z hľadiska týchto zásad a logiky, na ktorej sú založené, nevidím žiadny dôvod odlišovať situáciu, o ktorú ide v prejednávanej veci a v ktorej sa súd členského štátu žiada, aby vyriešil občianskoprávny a obchodnoprávny spor podľa práva iného členského štátu. Jednotlivci by mali mať možnosť uplatniť si na týchto súdoch práva, ktoré im vyplývajú z priameho účinku práva Únie, aj v takomto scenári.(32) Z uvedeného vyplýva, že v prípade údajného rozporu medzi pravidlami iných členských štátov a priamo účinnými ustanoveniami práva Únie konajúci súd má právomoc a musí – ak je to potrebné pre výsledok danej veci – túto otázku riešiť a v prípade zistenia nezlučiteľnosti sa neuplatňovať dotknuté pravidlá. Inak by tieto práva v danom konaní mohli byť odopreté.
43.      V prejednávanej veci napríklad nemožno poprieť, že článok 56 ZFEÚ, na ktorý sa na predkladajúcom vnútroštátnom súde odvolávajú žalované spoločnosti, má priamy účinok aj v sporoch medzi jednotlivcami.(33) Keby predkladajúci vnútroštátny súd preskúmal zlučiteľnosť nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách s článkom 56 ZFEÚ a konštatoval rozpor medzi týmito ustanoveniami, potom by práva, ktoré žalovaným spoločnostiam vyplývajú zo Zmluvy, mohol chrániť tak, že i) daný právny predpis neuplatní; ii) v súlade s tým rozhodne, že sporná zmluva o hazardných hrách je platná, a iii) zamietne žalobu FB ako nedôvodnú.(34) Keby tento súd naopak takúto právomoc (a povinnosť) preskúmania nemal, žalované spoločnosti by úplne prišli o svoju hlavnú obranu proti žalobe FB. Keďže by totiž tento súd pri súčasnom stave práva Únie nemohol položiť ani predbežnú otázku týkajúcu sa platnosti nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách nemeckým súdom, musel by tento právny predpis považovať za zlučiteľný s právom Únie a v súlade s tým aj rozhodnúť. Daná žaloba by teda mohla byť úspešná aj napriek potenciálnym právam podľa práva Únie.(35)
44.      Opačné riešenie by takisto narušilo jednotné uplatňovanie práva Únie. Keby mohli zlučiteľnosť vnútroštátnych pravidiel členského štátu s právom Únie preskúmať iba súdy tohto štátu, v praxi by to znamenalo, že uplatnenie tohto práva by sa absolútne líšilo v závislosti od toho, či by sa určitý občianskoprávny a obchodnoprávny spor predložil súdom dotknutého členského štátu alebo v inom členskom štáte.
2)      Všeobecné zásady medzinárodného práva súkromného Únie
45.      V súvislosti s medzinárodným právom súkromným Únie by som pripomenul, že v súlade so zásadami upravujúcimi konflikty právomoci v občianskych a obchodných veciach v rámci nariadenia Brusel Ia súdy členského štátu v prípade, že podľa tohto nariadenia majú právomoc na prejednanie a rozhodnutie sporu (ako v tomto prípade predkladajúci vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania), takisto majú právomoc na rozhodnutie o akejkoľvek predbežnej otázke (v zmysle medzinárodného práva súkromného)(36), ktorá môže byť nastolená v kontexte daného sporu.(37) Okrem toho sú povinné túto právomoc vykonávať. Rozhodovanie o spore alebo jeho relevantných aspektoch nemôžu odmietnuť.(38) Cieľom oboch zásad je zabezpečiť riadny výkon spravodlivosti a právnu istotu pre účastníkov konania.
46.      So zreteľom na tieto zásady nevidím žiadny dôvod na to, aby sa s predbežnou otázkou (v zmysle medzinárodného práva súkromného) týkajúcou sa zlučiteľnosti pravidiel iného členského štátu s právom Únie zaobchádzalo odlišne. Súdy členských štátov, ktoré podľa nariadenia Brusel Ia majú právomoc na prejednanie a rozhodnutie sporu, v ktorom je takáto otázka nastolená, majú podľa tohto nástroja takisto právomoc rozhodnúť o tejto predbežnej otázke a musia tak urobiť, ak je to potrebné pre výsledok danej veci.
47.      Z hľadiska kolízie právnych poriadkov je výsledok rovnaký. Keď sa totiž súd členského štátu na základe pravidiel nariadenia Rím I požiada, aby na spor „uplatnil“ právo iného členského štátu, viaceré mechanizmy zakotvené v danom nariadení tomuto súdu takisto umožňujú a dokonca ukladajú povinnosť v príslušných prípadoch preskúmať zlučiteľnosť vnútroštátneho práva s právom Únie a v prípade rozporu neuplatňovať vnútroštátne právo.
48.      Po prvé by sa takáto právomoc (a povinnosť) konajúceho súdu mohla považovať za neoddeliteľnú súčasť úlohy „uplatňovania“ rozhodného práva na daný spor. Ak totiž pravidlá uvedeného nariadenia určujú, že dané cudzie právo je „rozhodné“, odkazujú na cudzí právny poriadok ako celok. Konajúci súd musí so zreteľom na rôzne pravidlá tvoriace tento právny poriadok a ich hierarchiu dospieť k rozhodnutiu v spore, ktoré čo najviac odráža rozhodnutie, k akému by dospel sudca v dotknutom štáte.(39) Uvedené je kľúčové v záujme dosiahnutia cieľov právnej istoty a medzinárodného súladu rozhodnutí, ktoré sleduje nariadenie Rím I.(40)
49.      Pravdaže, keď nariadenie Rím I určí právo členského štátu ako rozhodné pre daný spor, právo Únie je neoddeliteľnou súčasťou dotknutého právneho poriadku a je na vrchole jeho hierarchie. Sudca daného štátu, ktorý by bol požiadaný, aby rozhodol v rovnakom spore, by bol povinný (ako sa vysvetľuje v bode 41 vyššie) nesúladný vnútroštátny právny predpis preskúmať a neuplatňovať ho. Konajúci súd preto musí urobiť to isté.(41)
50.      Po druhé môže konajúci súd preskúmať zlučiteľnosť noriem iného členského štátu s právom Únie a v prípade rozporu ich neuplatniť na základe výhrady verejného poriadku stanovenej v článku 21 nariadenia Rím I.
51.      Toto ustanovenie umožňuje konajúcemu súdu neuplatňovať právny predpis patriaci do rozhodného práva z dôvodu, že jeho uplatnenie by bolo „v zjavnom rozpore s verejným poriadkom (‚ordre public‘) štátu konajúceho súdu“. Je zrejmé, že rovnako ako je právo Únie súčasťou právneho poriadku členského štátu, ktorého právo je určené ako rozhodné pre daný spor (v tomto prípade Spolkovej republiky Nemecka), je aj neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku štátu súdu, ktorý danú vec prejednáva (v tomto prípade právneho poriadku Malty). „Zjavný rozpor“ s právom Únie (alebo aspoň s určitými ustanoveniami, ktoré sa v právnom poriadku Únie považujú za kľúčové) teda odôvodňuje neuplatňovanie odporujúceho vnútroštátneho právneho predpisu podľa tohto ustanovenia.(42)
52.      Napokon platí, že keď sa subjekt na súde členského štátu odvoláva na pravidlá iného členského štátu ako na „imperatívne normy“ podľa článku 9 ods. 3 nariadenia Rím I, daný súd má podľa tohto ustanovenia priestor na voľnú úvahu, v rámci ktorého môže preskúmať zlučiteľnosť týchto pravidiel s právom Únie a v prípade ich nezlučiteľnosti ich odmietnuť „uplatniť“.
3)      Medzinárodné obyčajové právo verejné
53.      Na rozdiel od toho, čo sa niekedy uvádza v akademickej literatúre, zastávam názor, že právomoc (a povinnosť) súdov členského štátu preskúmať zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie v prípade, že táto otázka vznikne ako predbežná otázka (v zmysle medzinárodného práva súkromného) v občianskoprávnom a obchodnoprávnom spore, medzinárodné obyčajové právo verejné neporušuje. Predovšetkým nedochádza k žiadnemu nelegitímnemu zasahovaniu(43) do právomoci súdov druhého členského štátu.
54.      Pochopiteľne, že súdy členského štátu v súlade so zásadou nezasahovania nemôžu vydať rozhodnutie, ktorého predmetom by bolo zrušenie právnej úpravy iného členského štátu z dôvodu jej nezlučiteľnosti s právom Únie, ani vyhlásenie erga omnes v tejto súvislosti. Dôvod je očividný: súdy štátu nemôžu zrušiť akty, ktorých pôvodcom je orgán iného štátu (v tomto prípade zákonodarca). Súdy štátu, o ktorého orgán ide, majú v tejto súvislosti výlučnú hmotnoprávnu právomoc podľa medzinárodného práva verejného.(44) Maltské súdy by teda v tomto prípade nemohli platne vydať rozhodnutie, ktorým by nemecký právny predpis o hazardných hrách vyhlasovali za nezlučiteľný s právom Únie s účinkom erga omnes. To by mohli urobiť jedine nemecké súdy.
55.      Keď však súdy členského štátu preskúmajú zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie ako predbežnú otázku (v zmysle medzinárodného práva súkromného) v občianskoprávnom a obchodnoprávnom spore, toto preskúmanie uskutočnia a v prípade nezlučiteľnosti neuplatnia odporujúci vnútroštátny právny predpis len v danom spore výlučne na účely vydania rozhodnutia o dôvodnosti žaloby, o ktorú ide. Takéto rozhodnutie konštatuje súkromné práva účastníkov konania a ako také má iba účinky inter partes. Jeho zámerom nie je ovplyvniť platnosť právnej úpravy iného členského štátu. Výlučná právomoc súdov daného štátu je zachovaná.(45)
56.      V záujme úplnosti by som pripomenul, že keď členské štáty vstúpili do Európskej únie a rozhodli sa byť súčasťou priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, nesúhlasili len s tým, že budú dodržiavať právo Únie. Súhlasili tiež s tým, že v občianskoprávnych a obchodnoprávnych sporoch, ktoré sa spravujú „ich“ pravidlami (podľa nariadenia Rím I), môžu rozhodovať súdy iných členských štátov (podľa nariadenia Brusel Ia). So zreteľom na vysvetlenia v predchádzajúcich dvoch častiach to znamená, že členské štáty implicitne súhlasili aj s tým, že tieto iné súdy budú preskúmavať zlučiteľnosť „ich“ pravidiel ako predbežnej otázky (v zmysle medzinárodného práva súkromného) v takomto spore.
4)      Právo dotknutého členského štátu na obhajobu
57.      Vo svojom rozsudku Foglia II mal zrejme Súdny dvor obavy z toho, že keby súdy jedného členského štátu preskúmavali zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie v kontexte sporu medzi súkromnými osobami, nebolo by možné primerane zaručiť právo druhého členského štátu na obhajobu, pretože by nebol zastúpený pred súdmi prvého členského štátu.(46) Na tomto aspekte trvali viaceré vlády, ktoré na Súdnom dvore v prejednávanej veci predložili pripomienky. Poukazovali predovšetkým na to, že keď jednotlivec tvrdí, že vnútroštátny právny predpis obmedzuje slobodné poskytovanie služieb podľa článku 56 ZFEÚ, podľa judikatúry Súdneho dvora dôkazné bremeno, pokiaľ ide o preukázanie, že daný vnútroštátny právny predpis je objektívne odôvodnený a primeraný, znáša dotknutý členský štát.(47) V situácii, ako je tá v prejednávanej veci, by však bol tejto možnosti zbavený.
58.      Na úvod chcem zdôrazniť, že táto judikatúra sa týka dôkazného bremena v konaní vedenom proti členskému štátu pre porušenie práva Únie v oblasti voľného pohybu (či už ide o konanie o nesplnení povinnosti, alebo žaloby na vnútroštátnych súdoch). Ak sa naopak takáto otázka nastolí incidenčne v konaní medzi súkromnými osobami, dôkazné bremeno je procesnou otázkou ponechanou na právo štátu konajúceho súdu.(48)
59.      Po tomto objasnení si nemyslím, že by skutočne existoval problém s právom dotknutého členského štátu na obhajobu.(49)
60.      Po prvé je pomerne bežné, že v konaní medzi jednotlivcami, v ktorom incidenčne vznikne otázka platnosti vnútroštátnej právnej úpravy, štát zastúpený nie je. Zdá sa, že nemecká vláda by v tomto prípade nebola zastúpená ani vtedy, keby konanie prebiehalo pred niektorým z jeho vnútroštátnych súdov. Uvedené je odôvodnené skutočnosťou, že – na pripomenutie – rozhodnutie, ktoré sa má vydať, má iba účinky inter partes a pre orgány daného členského štátu teda nebude záväzné.
61.      Po druhé okrem toho, že možnosť zásahu dotknutého členského štátu na konajúcich súdoch môže existovať podľa procesného práva uplatňovaného na týchto súdov,(50) primeranú a dostatočnú záruku na ochranu záujmov tohto štátu ponúka prejudiciálne konanie podľa článku 267 ZFEÚ.
62.      V tejto súvislosti zastávam názor, že keď súdy členského štátu konajú v občianskoprávnom alebo obchodnoprávnom spore, ktorý sa má riešiť so zreteľom na právnu úpravu iného členského štátu, a účastník konania napadne zlučiteľnosť príslušného vnútroštátneho práva s právom Únie, je náležité, aby dané súdy podali návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ. Keď sa podá takýto návrh, dotknutý členský štát má právo predložiť písomné a ústne pripomienky aj vtedy, ak nie je účastníkom konania vo veci samej. Skutočnosť, že daný štát v tomto konaní nemá širšie možnosti obhajoby, ktoré má k dispozícii v kontradiktórnom konaní podľa článku 258 ZFEÚ, je podľa môjho názoru irelevantná. Ako totiž opakovane uznal Súdny dvor, tieto dve konania sú inherentne odlišné.(51)
5)      Praktickosť takejto právomoci
63.      Dotknuté strany, ktoré boli zastúpené na pojednávaní, na žiadosť Súdneho dvora diskutovali aj o otázke, či súdy členského štátu z praktického hľadiska sú spôsobilé preskúmať zlučiteľnosť pravidiel iného členského štátu s právom Únie. Okrem jazykových a kultúrnych rozdielov môže byť pre tieto súdy náročné s určitosťou zistiť obsah týchto pravidiel. Nezlučiteľnosť s právom Únie by sa mohla predpokladať na základe chybných vedomostí o týchto pravidlách.
64.      Je jednoduché pochopiť, kde sa tieto pochybnosti berú. Cudzie právo sa v rámci procesných pravidiel súdov členských štátov tradične považuje za odlišné od ich „vlastného“ práva. Zásada iura novit curia v tejto súvislosti neplatí. Nepredpokladá sa, že tieto súdy poznajú právne predpisy iných štátov. Tradične by teda požadovali, aby účastníci konania, ktorí sa odvolávajú na cudzie právo, preukázali obsah tohto práva ako skutkovú okolnosť. Títo účastníci konania to však často neurobia objektívne a dokonca ani presvedčivo. Namiesto toho majú tendenciu prezentovať cudzie právo zaujato, pričom používajú čestné vyhlásenia vypracované expertmi, ktorých najali a zaplatili.(52) Tieto ťažkosti sú do istej miery prítomné aj vo veci samej.(53)
65.      Tieto obavy však možno zmierniť.
66.      Zastávam názor, že otázka, ako sa má určiť obsah rozhodného práva, je inherentne otázkou procesných pravidiel jednotlivých členských štátov. Tieto procesné pravidlá však nemôžu kolízne normy stanovené v nariadení Rím I pripraviť o potrebný účinok (effet utile). Na to, aby sa cudzie právo „uplatňovalo“ presne, ako sa vyžaduje podľa noriem nariadenia Rím I, a aby boli splnené ciele právnej istoty a medzinárodného súladu rozhodnutí, ktoré sa nimi sledujú, by sa cudzie právo malo určiť náležitým spôsobom. Z toho podľa môjho názoru vyplýva určitý stupeň náležitej starostlivosti na strane konajúceho súdu, obzvlášť v prípade, keď sa spochybňuje zlučiteľnosť tejto cudzej právnej úpravy s právom Únie.
67.      V tejto súvislosti by som podotkol, že prístup súdov členského štátu k právu iných členských štátov je v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti čoraz jednoduchší. Čoraz viac zákonov a rozhodnutí je jednoducho dostupných online (najmä vďaka portálu elektronickej justície a systému indentifikátora európskej judikatúry [(European case‑law identifier, ECLI)]. Rôzne mechanizmy spolupráce navyše týmto súdom umožňujú získať od orgánov členského štátu, ktorého právo je pre spor rozhodné, objasnenie obsahu tohto práva, pričom ide najmä o i) Európsky dohovor o informáciách o cudzom práve uzavretý v Londýne 7. júna 1968 a ii) Európsku justičnú sieť pre občianske a obchodné veci.(54) V skutočnosti zastávam názor, že v súlade so zásadou lojálnej spolupráce tieto súdy v prípade pochybností o obsahu daného práva musia tieto mechanizmy využiť (a orgány dotknutého členského štátu im v tejto súvislosti musia náležite pomôcť).
b)      Súdy členských štátov musia pri výkone dotknutej právomoci prejaviť zdržanlivosť
68.      Zatiaľ čo súdy členských štátov majú právomoc preskúmať zlučiteľnosť právnej úpravy iných členských štátov s právom Únie ako predbežnú otázku (v zmysle medzinárodného práva súkromného), faktory legitimity (časť 1) a vzájomnej dôvery (časť 2) odôvodňujú to, aby dané súdy v tejto súvislosti prejavili istú zdržanlivosť.
1)      Obavy týkajúce sa nedostatku legitimity
69.      Ako zdôrazňuje Komisia, preskúmanie zlučiteľnosti právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie nie je vždy rovnaké. V niektorých prípadoch právo Únie danú oblasť harmonizovalo alebo zjednotilo a členským štátom sa neponecháva žiadny priestor na voľnú úvahu. Nezlučiteľnosť v tomto štádiu môže byť preukázaná samotnou skutočnosťou, že daná vnútroštátne norma patrí do pôsobnosti dotknutého nástroja práva Únie a že tento nástroj neobsahuje alebo nedovoľuje takúto normu.(55) Niekedy právo Únie ponechá vnútroštátnemu právu istý priestor na legislatívnu voľnú úvahu, no medze tohto priestoru v plnej miere závisia od spoločných noriem stanovených podľa práva Únie (napríklad či určitá procesná lehota ponecháva účastníkovi konania dostatočný priestor na účinnú obhajobu podľa článku 47 Charty).(56)
70.      V iných oblastiach naopak právo Únie vnútroštátnym orgánom priznáva značný priestor na voľnú úvahu. Je to tak zvyčajne vtedy, keď právo Únie stanovuje iba negatívnu harmonizáciu. V prejednávanej veci je napríklad nesporné, že nemecký právny predpis o hazardných hrách obmedzuje slobodné poskytovanie služieb podľa článku 56 ZFEÚ. Takáto vnútroštátna právna úprava je však prípustná, ak je i) odôvodnená závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu (čo očividne platí aj v tomto prípade, pretože cieľom daného právneho predpisu je predchádzať podvodom, závislosti od hazardných hier atď.) a ii) je primeraná sledovanému cieľu (čo je skutočným jadrom otázky zlučiteľnosti).
71.      Ako navyše zdôrazňuje česká, belgická a talianska vláda, Súdny dvor vždy uznával, že „právna úprava hazardných hier je súčasťou tých oblastí, v ktorých existujú významné rozdiely morálneho, náboženského a kultúrneho charakteru medzi členskými štátmi“. Každý členský štát má teda spravidla široký priestor na voľnú úvahu, v rámci ktorého môže danú oblasť upraviť okrem iného v súlade s vlastnými historickými, kultúrnymi, hospodárskymi, sociálno‑politickými charakteristikami. Proporcionalita prijatých opatrení by sa mala skúmať so zreteľom na tieto charakteristiky.(57)
72.      V tejto súvislosti má je dôvodný argument talianskej vlády, podľa ktorého sú na vykonanie takéhoto preskúmania najspôsobilejšie súdy dotknutého členského štátu. Keďže sú neoddeliteľnou súčasťou vnútroštátneho právneho poriadku a majú najrozsiahlejšie vedomosti o situácii v členskom štáte, môžu najlepšie pochopiť vyhodnotenie protichodných záujmov vykonané zákonodarcom.(58) Súdy iného členského štátu naopak na tento účel v najlepšej pozícii nie sú. V skutočnosti by sa dalo bez problémov povedať, že na preskúmanie takýchto suverénnych rozhodnutí iného štátu nemajú legitimitu.(59)
73.      V prejednávanej veci námietka týkajúca sa legitimity je o to platnejšia, keď sa vezme do úvahy očividný rozdiel v prístupe (a záujmoch) dvoch dotknutých členských štátov: na jednej strane Maltskej republiky ako štátu, v ktorom sú usadení poskytovatelia služieb online hazardných hier a ktorý prijal právne predpisy priaznivé pre toto odvetvie, na druhej strane Spolkovej republiky Nemecka ako nedobrovoľného príjemcu týchto online služieb. Ignorovať nemožno ani špecifický kontext prejednávanej veci pripomenutý v bodoch 16 až 18 vyššie. So zreteľom na tieto faktory predstava, že maltský súd by mal preskúmať proporcionalitu nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách, by mnohým pripadala nemiestna.
74.      Napriek tomu zastávam názor, že tieto obavy možno zmierniť, ak súdy členských štátov v pozícii predkladajúceho vnútroštátneho súdu pri takomto preskúmaní prejavia istú zdržanlivosť. Náležitú váhu by mali prikladať priestoru cudzieho zákonodarcu na voľnú úvahu a so zreteľom na svoje obmedzené chápanie kontextu a obmedzenú legitimitu by mali neuplatniť právo iného členského štátu len v prípade zjavnej nezlučiteľnosti s právom Únie (napríklad keď v súvislosti s otázkou, čo členský štát v určitých oblastiach môže a nemôže robiť, existuje komplexná a jasná ustálená judikatúra Súdneho dvora). Pravdaže, čím je neprimeranosť dotknutých pravidiel očividnejšia, tým menej možno cudzí súd kritizovať za nelegitímny aktivizmus.(60) Ako som už vysvetlil vyššie, na tento účel je náležité, aby tieto súdy podali návrh na Súdny dvor podľa článku 267 ZFEÚ, aby k takémuto radikálnemu záveru nedospeli samy a aby mohol byť dotknutý členský štát riadne vypočutý.
2)      Vzájomná dôvera
75.      Faktor vzájomnej dôvery podľa môjho názoru tento prístup podporuje. V tomto smere pripomínam, že zásada vzájomnej dôvery, ktorá má v práve Únie zásadný význam, najmä v súvislosti s priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti ukladá každému z členských štátov, aby vychádzal z toho, že okrem výnimočných okolností všetky členské štáty dodržujú právo Únie.(61)
76.      Keď sú teda súdy členského štátu požiadané, aby v občianskoprávnom a obchodnoprávnom spore uplatnili právo iného členského štátu podľa nariadenia Rím I, tieto súdy sú povinné predpokladať, že dané právo je zlučiteľné s právom Únie. Hoci táto domnienka nie je nevyvrátiteľná,(62) mala by byť silná, pretože inak by bola vzájomná dôvera spochybnená. Právo iného členského štátu by sa teda malo preskúmať iba v prípade jasného dôkazu o jeho nezlučiteľnosti s právom Únie(63) a súd by ho mal neuplatňovať len vtedy, keď sa po preskúmaní zdá, že je zjavne nezlučiteľné s právom Únie.
77.      K tejto otázke chcem uviesť ešte poslednú pripomienku. Ako zdôrazňuje belgická vláda, keď už súdy členského štátu, ktorý sporný prijal sporné pravidlá, vydali rozhodnutia o ich zlučiteľnosti s právom Únie,(64) zásada vzájomnej dôvery vyžaduje, aby súdy iného členského štátu, ktoré sa danou otázkou zaoberajú incidenčne, v rámci svojho vlastného preskúmania tejto otázky náležite zvážili dôvody takýchto rozhodnutí.(65) Skutočnosť, že nemecké súdy už (zrejme) rozhodli, že nemecký právny predpis o hazardných hrách je s článkom 56 ZFEÚ zlučiteľný, teda predkladajúci vnútroštátny súd v prejednávanej veci nemôže ignorovať. Tento súd by mohol rozhodnúť odlišne iba po starostlivom zvážení odôvodnenia nemeckých súdov.
3.      Údajná „vykonštruovaná“ povaha sporu
78.      Posledná námietka, ktorú treba preskúmať, sa týka údajnej „vykonštruovanej“ povahy sporu vo veci samej. Podľa názoru talianskej vlády tento spor môže byť „procesnou konštrukciou vytvorenou účastníkmi konania“ s cieľom spochybniť zlučiteľnosť nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách s právom Únie.
79.      V tejto súvislosti je potrebné Súdny dvor upozorniť.
80.      Neochote Súdneho dvora vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky Foglia I a Foglia II, pomôcť talianskemu súdu preskúmať zlučiteľnosť francúzskej dane s právom Únie rozumiem. Okrem námietok, ktorými som sa zaoberal v predchádzajúcich častiach, treba v tomto kontexte zdôrazniť jeden dôležitý aspekt. Opakovane som uviedol, že v spore medzi jednotlivcami majú rozhodnutia súdov členských štátov iba účinky inter partes, čo prispieva k tomu, že takéto preskúmanie právnej úpravy iného členského štátu sa považuje za prípustné. Prejudiciálne rozhodnutia, ktoré vydáva Súdny dvor, majú naopak účinky erga omnes, pretože sa v nich príslušné ustanovenia práva Únie autoritatívne vykladajú spôsobom, akým sa vždy mali chápať. Hoci takéto prejudiciálne rozhodnutie nemôže daný vnútroštátny právny predpis vyhlásiť za nezlučiteľný s právom Únie, prvky výkladu práva Únie podaného Súdnym dvorom môžu byť natoľko špecifické, že výsledok by v skutočnosti mohol byť rovnaký. Takéto prejudiciálne rozhodnutie by na preskúmavanú vnútroštátnu právnu úpravu napokon mohlo mať oveľa závažnejší vplyv.
81.      So zreteľom na uvedenú skutočnosť by Súdny dvor na jednej strane naozaj mal byť obzvlášť „obozretný“, pokiaľ ide o to, či je jeho odpoveď pre predkladajúci vnútroštátny súd „nevyhnutná“ na vyriešenie sporu, ktorý prejednáva, v zmysle článku 267 ZFEÚ. Vzhľadom na citlivosť tejto témy by predkladajúci vnútroštátny súd nemal skúmať zlučiteľnosť právnej úpravy iného členského štátu s právom Únie len v záujme úplnosti, ale v prípade, keď je to nevyhnutné. Ak to tak zjavne nie je, Súdny dvor by nemal danému súdu pomôcť a nemal by podať výklad práva Únie s účinkami erga omnes.(66)
82.      Keď sa naopak zdá, že predkladajúci vnútroštátny súd nevyhnutne musí takéto preskúmanie vykonať, aby mohol vyriešiť spor, ktorý prejednáva (ako je to zrejme v tomto prípade), a že súvisiace prejudiciálne otázky položené týmto súdom sú teda v tejto súvislosti naozaj „nevyhnutné“, Súdny dvor by na ne odpovedať mal. Ako sa uvádza v predchádzajúcej časti, v skutočnosti je náležité, aby predkladajúci vnútroštátny súd v tomto konkrétnom kontexte takýto návrh na začatie prejudiciálneho konania podal. Súdny dvor si musí splniť svoju úlohu. Nemôže tento súd nechať, aby právo Únie vykladal sám. To je podľa môjho názoru správny prístup v prejednávanej veci.
83.      Súdny dvor by však mal v rámci spôsobu, akým bude odpovedať, zohľadniť citlivosť situácie a medze právomoci predkladajúceho vnútroštátneho súdu, ako sa vysvetľuje v bodoch 70 až 74 vyššie. Namiesto komplexného preskúmania všetkých podrobností predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy by sa mal podľa môjho názoru obmedziť na poskytnutie prvkov výkladu postačujúcich na to, aby mohol predkladajúci vnútroštátny súd posúdiť, či je posudzovaná vnútroštátna právna úprava zjavne nezlučiteľná s právom Únie. V konaní vo veci samej by to zvyčajne znamenalo vysvetlenie, či sa pravidlá, ako je to, ktoré sa stanovuje v nemeckom právnom predpise o hazardných hrách, so zreteľom na relevantnú judikatúru vo všeobecnosti zdajú prijateľné alebo naopak zjavne neprimerané.
84.      Na druhej strane si nemyslím, že by sa mal Súdny dvor venovať skúmaniu toho, či je daný spor „skutočný“. Pripomínam, že rozsudky Foglia I a Foglia II sú v tejto súvislosti mimoriadne kritizované.(67) Súdy Únie tento prístup v iných veciach týkajúcich sa sporov medzi jednotlivcami, v ktorých sa nepriamo spochybňovalo vnútroštátne právo, v skutočnosti nikdy neuplatňovali, a to ani vtedy, keď bola „vykonštruovaná“ povaha sporu pomerne očividná.(68)
85.      Všetky argumenty proti takémuto preskúmaniu uvádzané v akademických komentároch opakovať nebudem. Iba pripomeniem, že to, či je spor vo veci samej „skutočný“ alebo ide o „vzorovú vec“ predloženú maltským odvetvím hazardných hier, by na účely právomoci Súdneho dvora zrejme nemalo byť relevantné. Malo by záležať na tom, či sa predkladajúci vnútroštátny súd žiada, aby rozhodol vo veci, a či by tomuto súdu odpoveď na položené prejudiciálne otázky pomohla. Súdnemu dvoru naopak podľa článku 267 ZFEÚ neprináleží skúmať zámery účastníkov konania, na ktorých je založené podanie žaloby. Aj keby to urobiť mohol, preukázanie toho, že spor nie je „skutočný“, by bolo mimoriadne ťažké (ak nie nemožné).
86.      V tomto prípade napríklad okolnosti danej veci môžu v tomto smere vyvolávať podozrenie, ale na to, aby sa s istotou preukázala „vykonštruovaná“ povaha sporu, žiadna z informácií v spise nepostačuje.
87.      Po prvé by sa dalo špekulovať o postúpení nároku hráča. FB je nemecký právnik, no žalované spoločnosti na pojednávaní naznačili, že je zapísaný v zozname maltskej advokátskej komory. FB tvrdí, že vymáhanie takýchto spotrebiteľských nárokov je súčasťou jeho „obchodného modelu“ a že nároky kúpil od „mnohých hráčov“, ale keď ho Súdny dvor požiadal, aby potvrdil ich počet, uviedol, že ich bolo „menej než desať“ (čo by zrejme mohlo znamenať, že išlo iba o hráča v prejednávanej veci). FB sa takisto veľmi snažil vysvetliť, prečo kúpil nárok, o ktorom vedel, že sa bude vymáhať ťažko vzhľadom na to, že maltské spoločnosti takýmto nárokom odmietajú vyhovieť a Maltská republika prijala zákon č. 55. Napriek tomu by bolo nemožné s istotou určiť motiváciu jeho rozhodnutia.
88.      Po druhé si vzhľadom na rozdielne záujmy Maltskej republiky a Spolkovej republiky Nemecka v predmetnej situácii takisto možno – rovnako ako talianska vláda – klásť otázku, prečo bola žaloba podaná na Malte. Ako však zdôrazňuje Komisia, inherentne na tom nie je nič zlé. Ako som už uviedol, maltské súdy majú všeobecnú právomoc na prejednanie sporu podľa článku 4 nariadenia Brusel Ia. Zatiaľ čo navyše hráči môžu proti maltským spoločnostiam pôsobiacim v oblasti hazardných hier podať žalobu vo svojich „domovských“ členských štátoch (v tomto prípade v Spolkovej republike Nemecku), podľa pravidiel na ochranu spotrebiteľa stanovených v danom nariadení, obzvlášť v článku 18 ods. 1,(69) FB tieto pravidlá využiť nemohol, pretože nie je spotrebiteľ.(70)
89.      Napokon skutočnosť, že obaja účastníci konania súhlasili s tým, aby predkladajúci vnútroštátny súd podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, ako zdôrazňuje talianska vláda, je takisto sotva presvedčivým dôkazom kolúzie. Okrem toho podotýkam, že účastníci konania sa nezhodujú na odpovedi, akú by mal Súdny dvor poskytnúť, niežeby opak sám osebe o niečom svedčil.
B.      Predstavujú žaloby hráčov o vrátenie zneužitie práva Únie? (siedma otázka)
90.      Siedma otázka položená predkladajúcim vnútroštátnym súdom sa týka druhého tvrdenia, ktoré na svoju obranu uviedli žalované spoločnosti. Daný súd sa touto otázkou v podstate pýta, či v prípade, že spotrebiteľ sa z členského štátu svojho obvyklého pobytu zúčastnil na online hazardných hrách, ktoré v danom štáte bez licencie udelenej orgánmi tohto štátu ponúka prevádzkovateľ hazardných hier usadený v inom členskom štáte, zásada zákazu zneužitia práva Únie bráni tomuto spotrebiteľovi, aby proti tomuto poskytovateľovi podal občianskoprávnu žalobu o vrátenie svojich stávok z dôvodu nezákonnosti príslušnej zmluvy o hazardných hrách podľa príslušného vnútroštátneho práva.(71)
91.      Odpoveď na túto otázku je podľa môjho názoru jednoduchá.
92.      Keby na jednej strane odvodzovala z odpovede Súdneho dvora na prvú až šiestu otázku, že nemecký právny predpis o hazardných hrách je (zjavne) nezlučiteľný s článkom 56 ZFEÚ, žaloba takéhoto hráča o vrátenie by sa mala zamietnuť ako nedôvodná. Daný právny predpis by sa totiž nemal uplatňovať a zmluva o hazardných hrách uzavretá medzi hráčom a spoločnosťou pôsobiacou v oblasti hazardných hier by sa teda podľa rozhodného práva (in casu nemeckého práva) za nezákonnú a teda absolútne neplatnú považovať nemohla.
93.      Na druhej strane platí, že keby sa pravidlá stanovené v nemeckom právnom predpise o hazardných hrách považovali za zlučiteľné s článkom 56 ZFEÚ, právo Únie by nijako nebránilo žiadnym dôsledkom, ktoré sú vo vnútroštátnom práve stanovené v prípade ponúkania hazardných hier zakázaných podľa týchto pravidiel (alebo účasti na nich). V súlade s tým by sa teda príslušná zmluva o hazardných hrách mohla považovať za nezákonnú, a teda za absolútne neplatnú. Zdôrazňujem, že v rozpore s tvrdením žalovaných spoločností by táto (takpovediac) „sankcia“ nebola samostatným obmedzením slobody poskytovať služby, ktoré by si vyžadovalo samostatné posúdenie jeho zákonnosti, ale nevyhnutným a logickým dôsledkom nezákonnosti zmluvy. To, či a do akej miery sa so zrušením zmluvy spája právo na vrátenie plnenia, ktoré si zmluvné strany navzájom poskytli, by takisto bolo otázkou ponechanou výlučne na právo, ktorým sa spravujú dotknuté zmluvy o hazardných hrách.(72)
94.      Všeobecná zásada zákazu zneužitia práva Únie je naopak v tomto kontexte irelevantná. Pripomínam, že táto zásada bráni tomu, aby sa subjekt zneužívajúcim spôsobom dovolával práva Únie.(73) Nároky hráča na vrátenie však nie sú založené na žiadnych ustanoveniach práva Únie, ale len na vnútroštátnom práve (v tomto prípade konkrétne na nemeckom právnom predpise o hazardných hrách a nemeckom Občianskom zákonníku).(74)
95.      Pomerne kreatívna argumentácia žalovaných spoločností a maltskej vlády s cieľom presvedčiť Súdny dvor o opaku pri preskúmaní neobstojí. Je očividné, že – ako uvádzajú tieto dotknuté strany – situácia patrí do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ z dôvodu svojej cezhraničnej povahy. V rozpore s tvrdením týchto dotknutých osôb však neplatí, že hráči podávajúci takéto žaloby o vrátenie zneužívajú právo na prijímanie služieb z Malty vyplývajúce z daného ustanovenia, pretože práve vďaka danej slobode mohli uzavrieť sporné zmluvy o hazardných hrách. Po prvé na účely uzavretia predmetných zmlúv od tejto slobody nezáviseli. Umožnila im to samotná existencia internetu. Po druhé, keď sa dožadujú zrušenia týchto zmlúv, takisto sa neopierajú o túto slobodu, ale o vnútroštátne pravidlá, ktoré ju obmedzujú. Prvé tvrdenie, ktoré žalované spoločnosti uviedli na svoju obranu, je naopak založené na článku 56 ZFEÚ. V skutočnosti sa o slobodu zakotvenú v tomto ustanovení opierajú práve ony.
96.      To, či má hráč nárok na vrátenie svojich stávok alebo či by malo byť takéto vrátenie obmedzené alebo odopreté, ako tvrdia žalované spoločnosti a maltská vláda, pretože daná žaloba nie je dobromyseľná alebo hráč sám konal nedovolene, keď sa zúčastnil na ponúkaných hazardných hrách (v súlade so zásadou, ako je nemo auditur propriam turpitudinem allegans v rímskom práve alebo „estoppel“ v systéme common law), je – ako som už uviedol – otázkou, ktorá sa má rozhodnúť výlučne na základe vnútroštátneho práva, ktorým sa spravuje dotknutá zmluva o hazardných hrách (t. j. na nemecké právo).
97.      Ako na pojednávaní objasnila nemecká vláda, v skutočnosti sa zdá, že v nemeckom práve existuje ustanovenie upravujúce túto otázku, konkrétne § 817 nemeckého Občianskeho zákonníka. Táto vláda takisto vysvetlila, že nemecké súdy dané ustanovenie skúmali, keď rozhodovali o žalobách hráčov o vrátenie. Zdá sa, že väčšina súdov odmietla toto ustanovenie uplatniť z dôvodu, že hoci je účasť na nezákonných hazardných hrách podľa nemeckého práva takisto zakázaná,(75) hráči sa trestného činu nedopustili, pretože v čase účasti na sporných hazardných hrách nevedeli, že sú v Nemecku nezákonné (pretože ich poskytovateľ uviedol do omylu).(76) Žalované spoločnosti na Súdnom dvore popreli, že by boli vinné za uvádzanie hráčov do omylu, a v každom prípade spochybňovali, či by vedomosť o nezákonnosti naozaj mala byť požiadavkou na účely uplatňovania § 817 nemeckého Občianskeho zákonníka. Samozrejme, riešenie takýchto skutkových otázok a otázok výkladu nemeckého práva neprináleží Súdnemu dvoru, ale vnútroštátnemu súdu.
98.      So zreteľom na uvedené by sa na siedmu otázku malo odpovedať v tom zmysle, že v prípade, že spotrebiteľ sa z členského štátu svojho obvyklého pobytu zúčastnil na online hazardných hrách, ktoré v danom štáte bez licencie udelenej orgánmi tohto štátu ponúka prevádzkovateľ hazardných hier usadený v inom členskom štáte, zásada zákazu zneužitia práva Únie tomuto spotrebiteľovi nebráni, aby podal proti tomuto poskytovateľovi občianskoprávnu žalobu o vrátenie svojich stávok z dôvodu neplatnosti príslušnej zmluvy o hazardných hrách podľa príslušného zmluvného práva.
V.      Návrh
99.      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor:
–        rozhodol, že prejudiciálne otázky, ktoré položil Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvý senát civilného súdu, Malta), sú prípustné,
–        odpovedal na siedmu položenú otázku takto:
V prípade, že spotrebiteľ sa z členského štátu svojho obvyklého pobytu zúčastnil na online hazardných hrách, ktoré v danom štáte bez licencie udelenej orgánmi tohto štátu ponúka prevádzkovateľ hazardných hier usadený v inom členskom štáte, zásada zákazu zneužitia práva Únie tomuto spotrebiteľovi nebráni, aby mal podal proti tomuto poskytovateľovi občianskoprávnu žalobu o vrátenie svojich stávok z dôvodu neplatnosti príslušnej zmluvy o hazardných hrách podľa príslušného zmluvného práva.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6).
3      Preklad týchto ustanovení nemeckého práva do angličtiny poskytol predkladajúci vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
4      Hoci je táto otázka predmetom diskusie (pozri poznámku pod čiarou 53 nižšie), zdá sa, že žalované spoločnosti v rozhodnom čase takúto licenciu získať nemohli, pretože online hazardné hry boli spravidla zakázané (pozri § 4 ods. 4 nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách). Zatiaľ čo výnimka umožňovala udeľovanie licencií na lotérie (pozri § 4 ods. 5 daného predpisu), zdá sa, že i) „sekundárne lotérie“ sa nepovažovali za skutočné lotérie, ale za formu zakázaných online stávok a ii) licencie na organizáciu lotérií sa v každom prípade udeľovali iba prevádzkovateľom kontrolovaným nemeckými spolkovými krajinami (čo v prípade žalovaných spoločností neplatilo).
5      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je úplne jasné, s ktorou zo žalovaných spoločností bola táto zmluva uzavretá.
6      Pozri poznámku pod čiarou 4 vyššie.
7      Pozri PENA, P., SCHUMANN, H., PEIGNÉ, M.: EU citizens lose out as Malta regulatory „sledgehammer“ protects gambling giants. In: Investigate Europe, 6. marca 2025.
8      Hoci nie vždy; pozri časť B nižšie.
9      Pozri bod 13 vyššie.
10      Rozsudok z 11. marca 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73; ďalej len „rozsudok Foglia I“).
11      Rozsudok zo 16. decembra 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302; ďalej len „rozsudok Foglia II“).
12      Súdny dvor presnejšie v týchto dvoch rozsudkoch zastával názor, že keď nie sú splnené podmienky stanovené v (súčasnom) článku 267 ZFEÚ, na rozhodnutie o položených prejudiciálnych otázkach nemá právomoc [pozri rozsudky Foglia I (bod 13 a výrok) a Foglia II (body 19 a 30)]. V iných rozsudkoch naopak konštatoval, že v takomto scenári sú otázky neprípustné [pozri napríklad rozsudok z 3. apríla 2025, Swiftair (C‑701/23, EU:C:2025:237, bod 28 a citovaná judikatúra)]. Keďže tieto dva prístupy vedú v praxi k rovnakému výsledku, v prejednávanej veci nie je potrebné zaoberať sa týmto rozdielom. V záujme jednoduchosti budem danú otázku považovať za otázku prípustnosti.
13      Rozsudok Foglia II (bod 30).
14      Rozsudok Foglia II (bod 18).
15      Pozri bod 18 vyššie.
16      V každom prípade je ľahké pochopiť, prečo predkladajúci vnútroštátny súd ignoroval tieto všeobecné podmienky. Žaloba FB nie je založená na právach hráča podľa zmluvy, ale na údajnej neplatnosti tejto zmluvy a na právnej úprave v oblasti bezdôvodného obohatenia.
17      Hoci niektoré dotknuté strany, ktoré na Súdnom dvore predložili pripomienky, v skutočnosti proti zlučiteľnosti tejto maltskej právnej úpravy s právom Únie ostro namietajú, riešenie tejto otázky v prejednávanej veci nie je potrebné ani vhodné.
18      Pozri analogicky rozsudok z 21. januára 2003, Bacardi‑Martini a Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41, body 45 až 54).
19      Článok 6 ods. 1 presnejšie stanovuje, že zmluvy uzavreté medzi spotrebiteľmi a podnikateľmi sa spravujú právnym poriadkom krajiny obvyklého pobytu spotrebiteľa (v tomto prípade Nemecka) za predpokladu, že podnikateľ smeruje svoju činnosť na túto krajinu a zmluva patrí do rozsahu tejto činnosti. V tomto prípade bola i) sporná zmluva o hazardných hrách uzavretá medzi spotrebiteľom (hráčom) a podnikateľom (jednou zo žalovaných spoločností). Skutočnosť, že hráč neskôr svoj nárok na vrátenie postúpil FB (ktorý nie je spotrebiteľom), v tejto súvislosti nie je relevantná. Takéto postúpenie nároku totiž nijako nemení povahu príslušnej zmluvy. Keby navyše takéto postúpenie malo za následok zmenu rozhodného práva pre túto zmluvu, bola by spochybnená právna istota. Okrem toho platí, že ii) žalované spoločnosti smerovali svoju činnosť v oblasti hazardných hier na Nemecko (pozri bod 8 vyššie) a iii) sporná zmluva očividne patrila do rozsahu tejto činnosti. Napokon výnimka stanovená v článku 6 ods. 4 týkajúca sa „zml[úv], ak sa služby majú poskytnúť spotrebiteľovi výlučne v krajine, ktorá nie je krajinou jeho obvyklého pobytu“, sa v tomto prípade neuplatňuje, pretože žalované spoločnosti poskytovali dohodnuté služby v Nemecku prostredníctvom svojho webového sídla [pozri bod 31 nižšie a analogicky rozsudok z 3. októbra 2019, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, body 52 a 53)].
20      Zatiaľ čo článok 6 ods. 2 nariadenia Rím I zmluvným stranám umožňuje zvoliť si iné právo, takáto voľba „nesmie zbaviť spotrebiteľa ochrany, ktorú mu poskytujú [kogentné ustanovenia práva krajiny jeho obvyklého pobytu]“. Keďže navyše dohoda o voľbe práva zahrnutá v dotknutých všeobecných podmienkach nebola v tejto otázke transparentná (čo žalované spoločnosti nespochybňujú), považuje sa za „nekalú“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288), a teda za neplatnú [pozri rozsudok z 28. júla 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, bod 71)].
21      Pozri analogicky moje návrhy vo veci NM a OU (C‑77/24, EU:C:2025:432, body 65 a 66), ako aj rozsudky z 3. októbra 2019, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, bod 53), a z 28. novembra 2024, VariusSystems digital solutions (C‑526/23, EU:C:2024:985, bod 22).
22      Za predpokladu, že maltské zmluvné právo rovnako ako nemecké zmluvné právo obsahuje pravidlo stanovujúce, že zmluva musí mať zákonný predmet, čo nepochybne platí.
23      Článok 9 ods. 1 nariadenia Rím I tento pojem vymedzuje ako „normy, ktorých dodržiavanie pokladá krajina za rozhodujúce pre ochranu svojich verejných záujmov, ako je politické, sociálne alebo hospodárske zriadenie, až do takej miery, že vyžaduje ich uplatnenie v každej situácii, na ktorú sa norma vzťahuje…“.
24      Pozri článok 9 ods. 3 druhú vetu nariadenia Rím I.
25      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
26      V tejto súvislosti pripomínam, že i) článok 4 ods. 1 nariadenia Brusel Ia zveruje všeobecnú právomoc súdom členského štátu, kde má žalovaný bydlisko, a že ii) žalované spoločnosti majú sídlo na Malte, takže sú považované za osoby, ktoré tam majú „bydlisko“ (pozri článok 63 ods. 1 daného nariadenia).
27      Ale nemusí. Pokiaľ ide o túto otázku, pozri časť B nižšie.
28      Pozri okrem iného rozsudky zo 4. februára 1965, Albatros (20/64, EU:C:1965:8); z 22. septembra 1976, Import Gadgets (22/76, EU:C:1976:126); z 30. novembra 1977, Cayrol (52/77, EU:C:1977:196); z 12. júla 1979, Union laitière normande (244/78, EU:C:1979:198); z 10. novembra 1982, Rau Lebensmittelwerke (261/81, EU:C:1982:382); z 23. novembra 1989, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594); z 9. júna 1992, Delhaize a Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250); z 5. júna 1997, Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277); zo 7. júla 2022, LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527). Vo svojich rozsudkoch z 10. decembra 2002, der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), a z 21. januára 2003, Bacardi‑Martini a Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), Súdny dvor vyhlásil takýto návrh za neprípustný, ale bolo to z dôvodu nedostatočných informácií a/alebo jasne hypotetickej povahy položených prejudiciálnych otázok.
29      Rozsudok z 23. novembra 1989 (C‑150/88, EU:C:1989:594, bod 12).
30      Rozsudok z 5. februára 1963 (26/62, EU:C:1963:1, s. 11 – 13).
31      Rozsudok z 15. decembra 1976 (35/76, EU:C:1976:180).
32      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci Foglia (104/79, EU:C:1980:22, s. 764); HATZOPOULOS, V.: De l’arrêt „Foglia‑Novello“ à l’arrêt „TWD Textilwerk“ – La jurisprudence de la Cour relative à la recevabilité des renvois préjudiciels. In: Revue trimestrielle de droit économique européen, roč. 3, 1994, s. 206 – 207, a BEBR, G.: The possible implications of Foglia v. Novello II. In: Common Market Law Review, roč. 19, č. 3, 1982, s. 437 – 439.
33      Pozri rozsudok z 18. decembra 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, body 97 a 98). Pozri analogicky tiež rozsudok z 9. júna 1992, Delhaize a Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250, body 28 a 29).
34      V rozpore s tým, čo Súdny dvor naznačil vo svojom rozsudku Foglia II (bod 28), teda súdy členského štátu konajúce v takomto spore v občianskych a obchodných veciach môžu účastníkom konania poskytnúť účinnú ochranu vo vzťahu k právnej úprave iného členského štátu, ak existuje rozpore s právom Únie [aj keď (a práve toto mal pravdepodobne Súdny dvor na mysli) tieto súdy danú vnútroštátnu právnu úpravu nemôžu zrušiť (pozri bod 54 nižšie)].
35      V niektorých situáciách by, pravdaže, súdy členských štátov mohli konanie prerušiť, počkať, kým účastníci konania podajú žalobu na súdoch členského štátu, ktorého právna úprava je sporná, a tieto súdy konštatujú zlučiteľnosť alebo nezlučiteľnosť, a potom rozhodnúť náležitým spôsobom. Pre účastníkov konania to však nemusí byť vždy možné a nie vždy by bolo možné takýmto spôsobom prerušiť konanie bez toho, aby sa spravodlivosť pre účastníkov konania oneskorila natoľko, že by išlo až o jej odopretie.
36      S výnimkou prípadov, keď sa uplatňuje článok 24 bod 4 nariadenia Brusel Ia.
37      Platí to aj v prípade, keď sa táto otázka sama osebe netýka „občianskej a obchodnej veci“ (napríklad ide o verejnoprávnu otázku, ako je zákaz hazardných hier bez licencie). Pozri moje prvé návrhy vo veci BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, body 42 a 43 a citovaná judikatúra).
38      Pozri rozsudok z 1. marca 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, bod 37).
39      Pozri CERQUEIRA, G.: La hiérarche étrangère des normes devant le juge français. In: Société de législation comparée (ed.): L’application du droit étranger, Collection „Colloques“, č. 36, 2018, s. 95 – 129, konkrétne s. 101 – 105, 110, 112 – 113, a BERGÉ, J.‑S.: Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité. In: Société de législation comparée (ed.): Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, Collection „Colloques“, č. 34, 2017, s. 17 – 35, konkrétne s. 20 a 32.
40      Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 6 nariadenia Rím I.
41      Pozri v tomto zmysle NEUMAYER, K. H.: Fremdes Recht und Normenkontrolle. In: RabelsZ, roč. 23, 1958, s. 585 a nasl.; KAHN‑FREUND, O.: General Problems of Private International Law. Sijthoff & Noordhoff, 2. vydanie, 1980, s. 306, a JANSEN, N., MICHAELS, R.: Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts. In: Zeitschrift für Zivilprozess, zv. 116, č. 1, 2003, s. 3 – 55, konkrétne s. 33.
42      Pozri analogicky rozsudky z 1. júna 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, body 35 až 39), a z 28. marca 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 37).
43      V súlade so zásadou nezasahovania štát nemôže zasahovať do vecí, ktoré v podstate patria do právomoci iného štátu.
44      Pozri analogicky rozsudok z 25. februára 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, bod 73), a moje druhé návrhy vo veci BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, body 15 a 16).
45      Pozri analogicky rozsudok z 25. februára 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, body 74 a 75), a moje druhé návrhy vo veci BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, body 17 a 18).
46      Rozsudok Foglia II (bod 29).
47      Pozri okrem iného rozsudok z 10. júla 2025, INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov a i. (C‑254/23, EU:C:2025:569, bod 101 a citovaná judikatúra).
48      Alebo na lex causae vo veciach zmluvných záväzkov podľa článku 18 nariadenia Rím I.
49      Podotýkam, že po vydaní rozsudku Foglia II zrejme touto otázkou nebol obzvlášť znepokojený ani Súdny dvor (pozri v tejto súvislosti judikatúru uvedenú v poznámke pod čiarou 28 vyššie).
50      Rozsudok Foglia II (bod 24).
51      Pozri rozsudok z 3. apríla 1968, Molkerei‑Zentrale Westfalen/Lippe (28/67, EU:C:1968:17). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Slynn vo veci Foglia (244/80, neuverejnené, EU:C:1981:175, s. 3074); BARAV, A.: Preliminary censorship? The Judgment of the European Court in Foglia v. Novello. In: European Law Review, roč. 5, 1980, s. 443 – 468, konkrétne s. 465 – 467; HATZOPOULOS, V.: c. d., s. 208, a BEBR, G.: c. d., s. 433 – 434.
52      Pozri MÉLIN, F.: La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques. In: Société de législation comparée (ed.): L’application du droit étranger, c. d., s. 39 – 49, konkrétne s. 42.
53      Existuje neistota v súvislosti s pravidlami upravujúcimi „sekundárne lotérie“ v rámci nemeckého právneho predpisu o hazardných hrách. Žalované spoločnosti tvrdia, že tieto „sekundárne lotérie“ sa regulujú ako lotérie v rámci § 4 ods. 5 daného predpisu. Napádajú preto proporcionalitu požiadavky udelenia licencie stanovenej v tomto ustanovení, najmä skutočnosť, že takúto licenciu podľa § 10 tohto predpisu môžu získať iba prevádzkovatelia kontrolovaní štátom (pozri štvrtú až šiestu otázku predkladajúceho vnútroštátneho súdu). Nemecká vláda však uvádza, že „sekundárne lotérie“ sú v skutočnosti formou online stávok, ktoré sú zakázané podľa § 4 ods. 4 tohto predpisu. Režim, ktorý sa v Nemecku uplatňuje na lotérie, by bol teda pre výsledok sporu vo veci samej irelevantný.
54      Pozri článok 3 ods. 2 písm. b) a článok 5 ods. 2 písm. c) rozhodnutia Rady 2001/470/ES z 28. mája 2001 o vytvorení Európskej justičnej siete pre občianske a obchodné veci (Ú. v. ES L 174, 2001, s. 25; Mim. vyd. 19/004, s. 145) zmenené rozhodnutím Európskeho parlamentu a Rady č. 568/2009/ES z 18. júna 2009 (Ú. v. EÚ L 168, 2009, s. 35).
55      Pokiaľ ide o takýto scenár, pozri rozsudok z 23. novembra 1989, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594).
56      Pokiaľ ide o tento scenár, pozri rozsudok zo 7. júla 2022, LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527).
57      Pozri okrem iného rozsudky z 8. septembra 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, bod 57), a z 2. marca 2023, Recreatieprojecten Zeeland a i. (C‑695/21, EU:C:2023:144, bod 15).
58      Pozri napríklad rozsudok z 2. júna 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, bod 78).
59      Pozri BATTIFOLL, H., LAGARDE, P.: Droit International privé, zv. I, Librairie générale de Droit et de Jurisprudence, 6. vydanie, 1974, č. 331. Tento vnímaný nedostatok legitimity vysvetľuje, prečo súdy napríklad v Spojenom kráľovstve odmietajú preskúmať suverénne rozhodnutia vyjadrené v právnych predpisoch iného štátu (podľa doktríny „Act of State“) [pozri v tejto súvislosti DICKINSON, A.: Acts of state and the frontiers of private (international) law. In: Journal of Private International Law, roč. 14, 2018, s. 1 – 37].
60      Pozri analogicky DE VAREILLES‑SOMMIÈRES, P.: Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français – Application à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère. In: Société de législation comparée (ed.): Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, c. d., s. 49 – 62, konkrétne s. 59 – 60.
61      Pozri stanovisko 2/13 z 18. decembra 2014, Pristúpenie Európskej únie k EDĽP (EU:C:2014:2454, body 191 a 192).
62      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, body 99, 100 a 105).
63      Pozri analogicky rozsudok z 29. júla 2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, bod 78 a citovaná judikatúra).
64      Zdôrazňujem, že na tieto rozhodnutia sa nemusia vzťahovať mechanizmy uznávania a výkonu stanovené v nariadení Brusel Ia. Cudzie rozsudky, ktorých predmetom je platnosť verejnoprávneho predpisu, nie sú totiž rozsudkami v občianskych a obchodných veciach.
65      Pozri analogicky rozsudok z 19. júna 2025, KN (C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, body 45 až 52 a citovaná judikatúra).
66      Pozri rozsudky z 10. decembra 2002, der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), a z 21. januára 2003, Bacardi‑Martini a Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41).
67      Pozri okrem iného BARAV, A.: c. d.; BEBR, G.: c. d.; HATZOPOULOS, V.: c. d.; ALBERS‑LLORENS, A.: Judicial Protection before the Court of Justice of the European Union. In: PEERS, S., BARNARD, C. (eds.): European Union Law. Oxford: Oxford University Press, 2. vydanie, 2017, s. 299.
68      Pozri napríklad rozsudky z 9. februára 1995, Leclerc‑Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26); z 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), a z 22. novembra 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
69      Článok 18 ods. 1 nariadenia Brusel Ia uvádza, že spotrebiteľ môže žalovať podnikateľa okrem iného „na súdoch podľa miesta bydliska spotrebiteľa“ (forum actoris).
70      Pozri rozsudok z 19. januára 1993, Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, body 23 až 25).
71      Nemecká vláda tvrdí, že táto otázka je takisto neprípustná, pretože návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje dostatočné vysvetlenie dôvodov, ktoré predkladajúci vnútroštátny súd viedli k jej položeniu. S tým nesúhlasím. V danom návrhu sa uvádza, že podľa tvrdenia žalovaných spoločností by sa žaloba FB mala zamietnuť (okrem iného) preto, že predstavuje zneužitie práva Únie. Návrh takisto opisuje, v čom údajné zneužitie zo strany hráča spočíva (dobrovoľné hranie online hazardných hier a následné požadovanie vrátenia peňazí z dôvodu nezákonnosti týchto hier). Súdny dvor teda má dostatočné informácie na to, aby i) pochopil význam tejto otázky a ii) poskytol užitočnú odpoveď.
72      Pozri článok 12 ods. 1 písm. e) nariadenia Rím I.
73      Pozri okrem iného rozsudok z 13. marca 2014, SICES a i. (C‑155/13, EU:C:2014:145, bod 29 a citovaná judikatúra).
74      Skutočnosť, že – ako tvrdia žalované spoločnosti – hráči sa pri podávaní žalôb na svoje „domovské“ súdy zvyčajne opierajú o článok 18 ods. 1 nariadenia Brusel Ia, v tejto súvislosti nie je relevantná. Uvedené sa týka právomoci, nie hmotných práv, na ktoré sa títo hráči odvolávajú na podloženie svojich nárokov.
75      Pozri § 285 Strafgesetzbuch (Trestný zákon).
76      Zdá sa, že v niektorých veciach uvedených nemeckou a belgickou vládou súdy v Nemecku vrátenie na základe § 817 Občianskeho zákonníka odmietli.