ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
z 10. júla 2025(*)(i)
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Európsky vyšetrovací príkaz (EVP) – Smernica 2014/41/EÚ – Článok 2 písm. c) bod ii) – Pojem ‚iný príslušný orgán plniaci funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní‘ – Právomoc nariadiť zabezpečovanie dôkazov v súlade s vnútroštátnym právom – Opatrenie spočívajúce v prehliadke, vyžadujúce si povolenie vyšetrujúceho sudcu – Článok 6 ods. 1 a 2 – Podmienky vydania EVP “
Vo veci C‑635/23,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Kammergericht (Vyšší krajinský súd Berlín, Nemecko) z 20. októbra 2023 a doručený Súdnemu dvoru 23. októbra 2023, ktorý súvisí s konaním týkajúcim sa uznania a výkonu európskeho vyšetrovacieho príkazu, ktorý sa vzťahuje na:
WBS GmbH,
za účasti:
Generalstaatsanwaltschaft Berlin,
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predsedníčka druhej komory K. Jürimäe (spravodajkyňa), predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu druhej komory, sudcovia M. Gavalec, Z. Csehi a F. Schalin,
generálny advokát: A. Rantos,
tajomník: M. Krausenböck, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. novembra 2024,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        WBS GmbH, v zastúpení: K. Schaefer, Rechtsanwalt,
–        Generalstaatsanwaltschaft Berlín, v zastúpení: J. Scherf,
–        nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller, M. Hellmann, A. Sahner a J. Simon, splnomocnení zástupcovia,
–        estónska vláda, v zastúpení: M. Kriisa, splnomocnená zástupkyňa,
–        lotyšská vláda, v zastúpení: J. Davidoviča, K. Pommere a S. Zābele, splnomocnené zástupkyne,
–        poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna a J. Sawicka, splnomocnení zástupcovia,
–        portugalská vláda, v zastúpení: J. I. Barbosa de Pinho, P. Barros da Costa a J. Ramos, splnomocnení zástupcovia,
–        švédska vláda, v zastúpení: H. Eklinder, splnomocnená zástupkyňa,
–        Európska komisia, v zastúpení: H. Leupold a J. Vondung, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 13. februára 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 písm. c) bodu ii) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/41/EÚ z 3. apríla 2014 o európskom vyšetrovacom príkaze v trestných veciach (Ú. v. EÚ L 130, 2014, s. 1).
2        Tento návrh bol podaný v rámci návrhu na to, aby bol v Nemecku vykonaný európsky vyšetrovací príkaz, ktorý vydal Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs (Úrad prevencie a boja proti korupcii, Lotyšsko) (ďalej len „KNAB“) a ktorý sa týka vyšetrovacích opatrení vo vzťahu k spoločnosti WBS GmbH.
Právny rámec
Právo Únie
3        Odôvodnenia 5 až 8, 10 a 11 smernice 2014/41 znejú:
„(5)      Od prijatia [rámcového rozhodnutia Rady 2003/577/SVV z 22. júla 2003 o vykonaní príkazu na zaistenie majetku alebo dôkazov v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 196, 2003, s. 45, Mim. vyd. 19/006, s. 185)] a [rámcového rozhodnutia Rady 2008/978/SVV z 18. decembra 2008 o európskom príkaze na zabezpečenie dôkazov na účely získavania predmetov, dokumentov a údajov na použitie v konaniach v trestných veciach (Ú. v. EÚ L 350, 2008, s. 72)] je zrejmé, že existujúci rámec zabezpečovania dôkazov je príliš neucelený a zložitý. Preto je potrebný nový prístup.
(6)      V Štokholmskom programe prijatom Európskou radou 10. a 11. decembra 2009 Európska rada zvážila, že by sa malo pokračovať v tvorbe komplexného systému na získavanie dôkazov v prípadoch s cezhraničným rozmerom na základe zásady vzájomného uznávania. Európska rada uviedla, že existujúce nástroje v tejto oblasti predstavujú neucelený režim a je potrebný nový prístup založený na zásade vzájomného uznávania, ale aj zohľadnení pružnosti tradičného systému vzájomnej právnej pomoci Európska rada preto vyzvala na vytvorenie komplexného systému, ktorým by sa nahradili všetky súčasné nástroje v tejto oblasti vrátane rámcového rozhodnutia [2008/978] a ktorý by sa podľa možností vzťahoval na všetky druhy dôkazov, obsahoval lehoty na vykonanie a čo najviac obmedzil dôvody odmietnutia.
(7)      Tento nový prístup sa zakladá na jedinom nástroji s názvom európsky vyšetrovací príkaz (ďalej len ‚EVP‘). EVP sa má vydávať na účely vykonania jedného alebo viacerých konkrétnych vyšetrovacích opatrení v štáte vykonávajúcom EVP (ďalej len ‚vykonávajúci štát‘) s cieľom zabezpečiť dôkazy. To zahŕňa aj získavanie dôkazov, ktoré sa už nachádzajú v držbe vykonávajúceho orgánu.
(8)      EVP by mal mať horizontálnu pôsobnosť, a preto by sa mal uplatňovať na všetky vyšetrovacie opatrenia, ktorých cieľom je získanie dôkazov. Zriadenie spoločného vyšetrovacieho tímu a získavanie dôkazov takýmto tímom si však vyžaduje osobitné normy, ktoré je lepšie upraviť samostatne. Bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie tejto smernice, by sa preto na tento druh vyšetrovacieho opatrenia mali naďalej uplatňovať existujúce nástroje.
…
(10)      EVP by sa mal sústrediť na vyšetrovacie opatrenie, ktoré sa má vykonať. Vydávajúci orgán má najvhodnejšie postavenie na to, aby na základe svojich znalostí podrobností dotknutého vyšetrovania rozhodol, aké vyšetrovacie opatrenie sa má použiť. Vykonávajúci orgán by však mal vždy, keď je to možné, použiť iný druh vyšetrovacieho opatrenia, ak uvedené opatrenie podľa jeho právneho poriadku neexistuje alebo by nebolo dostupné v podobnom vnútroštátnom prípade. Dostupnosť by sa mala týkať prípadov, keď uvedené vyšetrovacie opatrenie v právnom poriadku vykonávajúceho štátu existuje, ale možno ho oprávnene použiť len v určitých situáciách, napríklad ak sa uvedené vyšetrovacie opatrenie môže vykonať len pri trestných činoch s určitým stupňom závažnosti voči osobám, ktoré sú už do určitej miery podozrivé, alebo so súhlasom dotknutej osoby. Vykonávajúci orgán môže použiť aj iný druh vyšetrovacieho opatrenia, ak by dosiahlo rovnaký výsledok ako vyšetrovacie opatrenie uvedené v EVP, ale prostriedkami, ktorými sa menej zasiahne do základných práv dotknutej osoby.
(11)      EVP by sa mal zvoliť vtedy, keď možno vykonanie vyšetrovacieho opatrenia považovať za primerané, vhodné a uplatniteľné v danom prípade. Vydávajúci orgán by mal preto zistiť, či je požadovaný dôkaz potrebný a primeraný na účely konania, či je zvolené vyšetrovacie opatrenie potrebné a primerané na zabezpečenie predmetného dôkazu a či by sa mal vydať EVP, aby sa na zabezpečení tohto dôkazu zúčastnil ďalší členský štát. Rovnaké posúdenie by sa malo vykonať v overovacom konaní, keď sa podľa tejto smernice vyžaduje overenie EVP. Vykonanie EVP by sa nemalo odmietnuť z iných dôvodov ako z dôvodov stanovených v tejto smernici. Vykonávajúci orgán by však mal byť oprávnený zvoliť menej rušivé vyšetrovacie opatrenie, ako je opatrenie uvedené v príslušnom EVP, ak to umožňuje dosiahnuť podobné výsledky.“
4        Podľa článku 2 písm. c) tejto smernice:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
c)      ‚vydávajúci orgán‘ je:
i)      sudca, súd, vyšetrujúci sudca alebo prokurátor príslušný konať v dotknutej veci, alebo
ii)      akýkoľvek iný príslušný orgán určený vydávajúcim štátom, ktorý v príslušnej veci plní funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní a má v súlade s vnútroštátnym právnym poriadkom právomoc nariadiť zabezpečenie dôkazov. Okrem toho predtým, ako sa EVP zašle vykonávajúcemu orgánu, a po preskúmaní, či spĺňa podmienky na vydanie EVP podľa tejto smernice, a to najmä podmienky stanovené v článku 6 ods. 1, overí ho sudca, súd, vyšetrujúci sudca alebo prokurátor vo vydávajúcom štáte. Ak EVP overil justičný orgán, možno na účely zaslania EVP považovať aj tento orgán za vydávajúci orgán.“
5        Článok 6 uvedenej smernice, nazvaný „Podmienky vydania a zaslania EVP“, stanovuje:
„1.      Vydávajúci orgán môže vydať EVP, len ak sú splnené tieto podmienky:
a)      vydanie EVP je pri zohľadnení práv podozrivej alebo obvinenej osoby nevyhnutné a primerané na účely konania uvedeného v článku 4 a
b)      vyšetrovacie opatrenie (opatrenia) uvedené v EVP by sa mohlo (mohli) za rovnakých podmienok nariadiť v podobnom vnútroštátnom prípade.
2.      Podmienky uvedené v odseku 1 posúdi vydávajúci orgán v každom jednotlivom prípade.
3.      Ak má vykonávajúci orgán dôvod domnievať sa, že neboli splnené podmienky uvedené v odseku 1, môže sa poradiť s vydávajúcim orgánom o potrebe vykonať EVP. Po tejto porade môže vydávajúci orgán rozhodnúť, že vezme EVP späť.“
6        V článku 10 ods. 3 a 4 tejto smernice sa uvádza:
„3.      Vykonávajúci orgán môže tiež použiť iné vyšetrovacie opatrenie, ako je vyšetrovacie opatrenie uvedené v EVP, ak by sa vyšetrovacím opatrením zvoleným vykonávajúcim orgánom dosiahol rovnaký výsledok menej rušivými prostriedkami ako vyšetrovacím opatrením uvedeným v EVP.
4.      Ak sa vykonávajúci orgán rozhodne využiť možnosť uvedenú v odsekoch 1 a 3, najprv o tom informuje vydávajúci orgán, ktorý môže rozhodnúť o späťvzatí EVP alebo jeho doplnení.“
7        Vydávajúci orgán je pri vydávaní EVP povinný vyplniť a podpísať formulár, ktorého vzor je uvedený v prílohe A k smernici 2014/41. Úvodná časť tohto vzorového formulára znie:
„Tento EVP vydal príslušný orgán. Vydávajúci orgán osvedčuje, že vydanie tohto EVP je potrebné a primerané na účely konania, ktoré sa v ňom uvádza, po zohľadnení práv podozrivej alebo obvinenej osoby a že požadované vyšetrovacie opatrenia by sa mohli za rovnakých podmienok nariadiť v podobnom vnútroštátnom prípade. Žiadam o vykonanie nasledujúcich vyšetrovacích opatrení, pričom treba náležite zohľadniť dôvernú povahu vyšetrovania, a o následné odovzdanie dôkazov získaných v dôsledku vykonania EVP.“
Nemecké právo
8        Ustanovenie § 91d ods. 1 Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (zákon o medzinárodnej právnej pomoci v trestných veciach) z 23. decembra 1982 (BGBl. 1982 I, s. 2071) znie:
„Poskytnutie vzájomnej právnej pomoci je prípustné len vtedy, ak vydávajúci členský štát pre svoju žiadosť použije formulár v platnom znení, ktorý je uvedený v prílohe A alebo prílohe C k smernici o európskom vyšetrovacom príkaze, a ktorý
1.      bol vydaný justičným orgánom v zmysle článku 2 písm. c) bodu i) tejto smernice alebo
2.      bol vydaný iným orgánom ako je orgán uvedený v bode 1, ktorý vydávajúci členský štát označil za príslušný orgán, a bol potvrdený orgánom podľa bodu 1 v oddiele L formulára uvedeného v prílohe A k uvedenej smernici.“
Lotyšské právo
9        Podľa § 8871 ods. 1 Kriminālprocesa likums (Trestný poriadok, Latvijas Vēstnesis, 2005, č. 74), ak je v rámci trestného konania nevyhnutné vykonať procesný úkon na území iného členského štátu Európskej únie pred začatím trestného stíhania, orgán konajúci vo veci posudzuje v rámci vydania EVP jeho primeranosť a nevyhnutnosť vo vzťahu k vyšetrovanému trestnému činu, následne na čo prokurátor vedúci vyšetrovanie overí aj súlad procesného úkonu požadovaného od členského štátu Únie s požiadavkami zákona a posúdi jeho nevyhnutnosť a primeranosť vo vzťahu k vyšetrovanému trestnému činu. Pred vydaním EVP prijme orgán vedúci konanie všetky opatrenia, ktoré by boli nevyhnutné, ak by sa procesný úkon vykonával v Lotyšsku.
10      Prehliadky sú upravené v § 179 až 185 Trestného poriadku. V § 179 ods. 1 Trestného poriadku je prehliadka vymedzená ako vyšetrovacie opatrenie, ktorého predmetom je nútená prehliadka priestorov, pozemku, vozidla alebo osoby s cieľom nájsť a zaistiť hľadaný predmet, pokiaľ existujú opodstatnené dôvody domnievať sa, že sa tento nachádza na mieste prehliadky.
11      Ustanovenie § 180 ods. 1 Trestného poriadku stanovuje, že prehliadka sa vykonáva na základe rozhodnutia vyšetrujúceho sudcu alebo súdu. Vyšetrujúci sudca založí svoje rozhodnutie na návrhu predloženom zo strany orgánu vedúceho konanie a na prílohách, ktoré sú k nemu pripojené.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
12      Dňa 5. apríla 2019 začal KNAB trestné konanie proti viacerým zamestnancom pracujúcim pre nadáciu so sídlom v Rige (Lotyšsko), a to pre trestné činy podvodu vo veľkom rozsahu, sprenevery cudzej veci vo veľkom rozsahu, ako aj falšovania a používania falošných dokumentov. KNAB v rámci svojho vyšetrovania považoval za potrebné vydať EVP na účely uskutočnenia prehliadky obchodných priestorov podnikov FF GmbH a WBS, ktoré majú sídlo v Berlíne (Nemecko). Na tento účel KNAB požiadal vyšetrujúceho sudcu pri Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesa (Obvodný súd Vidzeme mesta Riga, Lotyšsko), aby povolil toto vyšetrovacie opatrenie v súlade s § 179 a 180 Trestného poriadku.
13      Dvomi uzneseniami z 24. apríla 2019 tento vyšetrujúci sudca vyhovel žiadosti KNAB jednak z dôvodu, že bolo možné predpokladať, že v priestoroch týchto dvoch podnikov sa nachádzajú dokumenty, nosiče údajov a predmety užitočné pre trestné konanie, a jednak z dôvodu, že prehliadky, ktorých predmetom bola identifikácia a zaistenie týchto dokumentov, nosičov a predmetov, boli nevyhnutné a primerané.
14      Dňa 25. apríla 2019 vydal KNAB európsky vyšetrovací príkaz (ďalej len „predmetný EVP“), v ktorom požiadal nemecké orgány o to, aby uskutočnili výsluch dvoch svedkov, a tiež aby vykonali dve uznesenia o prehliadke uvedené v predchádzajúcom bode. Latvijas Republikas Generālprokuratūra (Generálna prokuratúra Lotyšskej republiky) overila predmetný EVP a zaslala ho na Staatsanwaltschaft Berlin (Prokuratúra Berlín, Nemecko).
15      Na návrh prokuratúry Berlín nariadil Amtsgericht Berlin‑Tiergarten (Okresný súd Berlin‑Tiergarten, Nemecko) prehliadku priestorov podnikov FF a WBS. Tieto prehliadky boli vykonané 13. mája 2019 a viedli k zaisteniu početných dôkazov.
16      WBS podala na Kammergericht (Vyšší krajinský súd Berlín, Nemecko) – vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania – žalobu, ktorou sa domáhala toho, aby tento súd konštatoval, že nemožno pripustiť, aby dôkazy, ktoré boli zabezpečené pri výkone predmetného EVP, boli odovzdané Lotyšskej republike.
17      Na podporu svojej žaloby poukázala WBS na rozsudok zo 16. decembra 2021, Specializirana prokuratura (Údaje o prenose dát a polohe) (C‑724/19, ďalej len „rozsudok Specializirana prokuratura“, EU:C:2021:1020), z ktorého vyplýva, že európsky vyšetrovací príkaz týkajúci sa vyšetrovacieho opatrenia, ktoré môže podľa práva vydávajúceho členského štátu nariadiť len súd, môže byť platne vydaný len zo strany orgánu majúceho postavenie súdu. V prejednávanej veci pritom jednak KNAB nie je súdom a jednak platí, že podľa lotyšského práva má právomoc nariadiť takúto prehliadku len orgán, ktorý má postavenie súdu.
18      Prokuratúra Berlín sa obrátila na Generálnu prokuratúru Lotyšskej republiky s otázkou, či môže byť predmetný EVP prípadne nanovo vydaný súdom. Generálna prokuratúra Lotyšskej republiky odpovedala záporne z dôvodu, že tomu bráni lotyšské právo.
19      V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd zamýšľa nad tým, či sa na vec, o ktorej rozhoduje, majú uplatniť zásady vyplývajúce z rozsudku Specializirana prokuratura, čo by ho malo viesť ku konštatovaniu, že odovzdanie dôkazov na základe vykonania predmetného EVP nemožno pripustiť.
20      V prvom rade vnútroštátny súd konštatuje, že vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, bolo možné orgán, ktorý EVP vydal, považovať za „vydávajúci orgán“ na základe článku 2 písm. c) bodu i) smernice 2014/41, zatiaľ čo v prejednávanej veci je KNAB „iný[m] príslušný[m] orgán[om] určený[m] vydávajúcim štátom“ v zmysle článku 2 písm. c) bodu ii) tejto smernice. Vnútroštátny súd sa tak zamýšľa nad tým, či odpoveď, ktorú Súdny dvor poskytol v uvedenom rozsudku, je uplatniteľná aj v situácii, keď bol EVP vydaný orgánom spadajúcim pod druhé uvedené ustanovenie.
21      Podľa názoru vnútroštátneho súdu možno body 29 a 30 rozsudku Specializirana prokuratura chápať v tom zmysle, že „iný príslušný orgán“ v zmysle článku 2 písm. c) bodu ii) uvedenej smernice môže konať ako orgán, ktorý európsky vyšetrovací príkaz vydal, aj vtedy, keď podľa vnútroštátneho práva môže dotknuté vyšetrovacie opatrenie prijať len súd, to však pod podmienkou, že k príslušnému úkonu súdu dôjde v inom štádiu konania.
22      V druhom rade sa prejednávaná vec odlišuje od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Specializirana prokuratura, tým, že vyšetrovacie opatrenie, ktoré je obsahom predmetného EVP, síce mohol podľa lotyšského práva nariadiť len súd, no pred vydaním tohto EVP ho povolil lotyšský vyšetrujúci sudca, ktorý ho považoval za nevyhnutný a primeraný. Táto okolnosť má za následok to, že dôvody, ktoré Súdny dvor uviedol v bodoch 32 až 38 tohto rozsudku na odôvodnenie svojho výkladu článku 2 písm. c) bodu i) smernice 2014/41, sú v rámci konania vo veci samej irelevantné.
23      Po prvé tak Súdny dvor konštatoval jednak to, že orgán, ktorý má právomoc nariadiť vyšetrovacie opatrenie podľa vnútroštátneho práva, je jediným orgánom, ktorý je spôsobilý splniť povinnosti overenia a odôvodnenia predmetného opatrenia, a jednak že vydávajúci orgán môže vydať EVP len pod podmienkou, že vyšetrovacie opatrenie uvedené v tomto EVP by mohlo byť za rovnakých podmienok nariadené v podobnom vnútroštátnom konaní.
24      Vnútroštátny súd sa pritom v rámci prejednávanej veci domnieva, že orgán, ktorý má podľa vnútroštátneho práva právomoc nariadiť vyšetrovacie opatrenie, splnil povinnosti overenia a odôvodnenia tohto opatrenia, stanovené v článku 6 ods. 1 písm. a) smernice 2014/41, keďže príslušný lotyšský vyšetrujúci sudca konštatoval, že predmetné prehliadky boli nevyhnutné a primerané. Okrem toho vydávajúci orgán vydal predmetný EVP za rovnakých podmienok, za akých by bolo možné nariadiť vyšetrovacie opatrenie v podobnom vnútroštátnom prípade, pretože došlo k úkonu súdu, keď tento pred vydaním daného EVP prehliadku povolil.
25      Po druhé Súdny dvor v rozsudku Specializirana prokuratura konštatoval, že podľa vnútroštátneho práva orgán, ktorý vydáva EVP, musí byť orgánom, ktorý je vo vnútroštátnom konaní oprávnený nariadiť vyšetrovacie opatrenie, ktoré je predmetom tohto EVP, pretože ak by to tak nebolo, malo by to za následok skomplikovanie a ohrozenie zjednodušeného a účinného systému spolupráce v oblasti vzájomnej právnej pomoci, zavedeného smernicou 2014/41.
26      Na jednej strane pritom tento súd pochybuje o relevantnosti tohto konštatovania v prejednávanej veci, keďže práve takáto požiadavka môže skomplikovať postup vzájomnej právnej pomoci.
27      V niektorých členských štátoch, ako napríklad v Nemecku, totiž súd s právomocou vykonávať úkony v rámci vyšetrovania nezohráva v rámci vyšetrovania ústrednú úlohu a úkony vykonáva len ad hoc, najmä na účely povolenia určitých vyšetrovacích opatrení požadovaných prokuratúrou. Za takýchto okolností, ak by sa malo usudzovať, že za „vydávajúci orgán“ v zmysle smernice 2014/41 možno považovať len tento súd, pričom však v skutočnosti je vyšetrovanie vedené práve prokuratúrou, viedlo by to k prieťahom v právnej pomoci, a to predovšetkým v prípade, že by sa vykonávajúci orgán rozhodol položiť vydávajúcemu orgánu otázky v zmysle článku 6 ods. 3 prvej vety smernice 2014/41. Skomplikovanie postupu vzájomnej pomoci by mohlo byť aj dôsledkom toho, že v niektorých členských štátoch niektoré vyšetrovacie opatrenia nemusia patriť do výlučnej právomoci vnútroštátnych súdov, ale môžu byť nariadené inými orgánmi. Za takýchto okolností sa tak nedá vylúčiť, že by vykonávajúcemu orgánu mohli byť predložené dva EVP vydané dvomi rôznymi orgánmi.
28      Na druhej strane treba podľa vnútroštátneho súdu analogicky odkázať na judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 27. mája 2019, PF (Generálna prokuratúra Litvy) (C‑509/18, EU:C:2019:457), ktorý sa týka európskeho zatykača, pričom z tejto judikatúry vyplýva, že orgán, ktorý nariaďuje vnútroštátny zatykač, môže byť iným orgánom, než je ten, ktorý vydáva európsky zatykač.
29      Za týchto okolností Kammergericht (Vyšší krajinský súd Berlín) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Môže iný príslušný orgán v zmysle článku 2 písm. c) bodu ii) smernice [2014/41], v spolupráci s overujúcim (iným než justičným) orgánom, vydať [EVP] týkajúci sa vyšetrovacieho opatrenia, ktorého prijatie je podľa práva vydávajúceho štátu vyhradené výlučne súdom, ak toto opatrenie vopred povolil súd vydávajúceho štátu, ktorý tým splnil povinnosti overenia a odôvodnenia stanovené v tejto smernici?“
O prejudiciálnej otázke
30      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 písm. c) bod ii) smernice 2014/41 vykladať v tom zmysle, že za „vydávajúci orgán“ v zmysle tohto ustanovenia možno považovať správny orgán vymedzený vydávajúcim štátom, ktorý v príslušnej veci plní funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní a ktorého vyšetrovacie opatrenia, pri ktorých dochádza k zásahu do základných práv dotknutej osoby, musí v súlade s vnútroštátnym právom vopred povoliť justičný orgán.
31      Článok 2 písm. c) smernice 2014/41 vymedzuje v bodoch i) a ii) pojem „vydávajúci orgán“ tak, že ním je „sudca, súd, vyšetrujúci sudca alebo prokurátor príslušný konať v dotknutej veci“, alebo „akýkoľvek iný príslušný orgán určený vydávajúcim štátom, ktorý v príslušnej veci plní funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní a má v súlade s vnútroštátnym právnym poriadkom právomoc nariadiť zabezpečenie dôkazov“.
32      Zo znenia článku 2 písm. c) bodu ii) tejto smernice tak vyplýva, že „vydávajúcim orgánom“ v zmysle tohto ustanovenia je vnútroštátny orgán, ktorý spĺňa nasledujúce tri kumulatívne podmienky.
33      Po prvé z použitia pojmu „iný“ vyplýva, že takýto orgán nie je niektorým z justičných orgánov uvedených v článku 2 písm. c) bode i) smernice 2014/41, t. j. sudcom, súdom, vyšetrujúcim sudcom alebo prokurátorom, ale je orgánom, akým je napríklad správny orgán, ktorý bol vydávajúcim členským štátom určený ako orgán príslušný na vydanie EVP.
34      Po druhé musí byť týmto orgánom ten orgán, ktorý v príslušnej veci plní funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní.
35      Po tretie musí mať uvedený orgán v súlade s vnútroštátnym právom právomoc nariadiť zabezpečenie dôkazov.
36      Pokiaľ ide o spor vo veci samej, je nesporné, že KNAB spĺňa prvé dve z týchto podmienok. Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, totiž po prvé vyplýva, že KNAB ako správny orgán nepatrí medzi orgány uvedené v článku 2 písm. c) bode i) smernice 2014/41. Po druhé je podľa vnútroštátneho práva KNAB orgánom, ktorý plní funkciu vyšetrovacieho orgánu vo veciach týkajúcich sa oblasti boja proti korupcii a tento orgán bol určený ako orgán príslušný na vydávanie EVP v týchto veciach.
37      Vnútroštátny súd sa však pýta, či uvedený orgán spĺňa tretiu z týchto podmienok, ktorá je uvedená v bode 35 tohto rozsudku, a to konkrétne podmienku, že „má v súlade s vnútroštátnym právnym poriadkom právomoc nariadiť zabezpečenie dôkazov“.
38      V tejto súvislosti tento súd zdôrazňuje, že spomedzi vyšetrovacích opatrení, ktoré sú obsahom predmetného EVP, mohol KNAB bez predchádzajúceho povolenia vyšetrujúceho sudcu priamo nariadiť iba opatrenia týkajúce sa výsluchu svedkov. Naproti tomu opatrenia spočívajúce v prehliadke obchodných priestorov, o ktoré ide vo veci samej, keďže pri nich dochádza k zásahu do základných práv dotknutej osoby, mali byť v súlade s lotyšským právom povolené takýmto sudcom v nadväznosti na to, ako mu KNAB predložil žiadosť o povolenie.
39      Za týchto okolností sa vnútroštátny súd pýta, či skutočnosť, že v lotyšskom práve opatrenia spočívajúce v prehliadke, o ktoré žiada KNAB, musia byť povolené vyšetrujúcim sudcom predtým, ako je možné ich vykonať, má za dôsledok to, že tento orgán nemožno považovať za orgán, ktorý má v súlade s vnútroštátnym právnym poriadkom právomoc nariadiť zabezpečenie dôkazov, v zmysle článku 2 písm. c) bodu ii) smernice 2014/41.
40      Keďže samotné znenie článku 2 písm. c) bodu ii) tejto smernice neumožňuje poskytnúť odpoveď na túto otázku, treba v súlade s ustálenou judikatúrou zohľadniť kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je toto ustanovenie súčasťou [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, a z 21. decembra 2023, G. K. a i. (Európska prokuratúra), C‑281/22, EU:C:2023:1018, bod 46, ako aj citovanú judikatúru].
41      V prvom rade treba zohľadniť kontext, do ktorého toto ustanovenie patrí.
42      Po prvé článok 6 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice v spojení s článkom 6 ods. 2 a prílohou A tejto smernice, a tiež s prihliadnutím na jej odôvodnenie 11, ukladá vydávajúcemu orgánu povinnosť overiť nevyhnutnosť a primeranosť vyšetrovacieho opatrenia, ktoré je predmetom EVP, vzhľadom na účely konania, v ktorom sa tento EVP vydáva, a berúc do úvahy práva podozrivej alebo obvinenej osoby (pozri v tomto zmysle rozsudok Specializirana prokuratura, bod 32).
43      Okrem toho, pokiaľ ide o prípad, keď bol EVP vydaný „vydávajúcim orgánom“ v zmysle článku 2 písm. c) bodu ii) smernice 2014/41, z druhej vety tohto ustanovenia vyplýva, že predtým, ako sa tento EVP zašle vykonávajúcemu orgánu, a po preskúmaní, či spĺňa podmienky na vydanie EVP podľa tejto smernice, a to najmä podmienky stanovené v článku 6 ods. 1, musí ho overiť „sudca, súd, vyšetrujúci sudca alebo prokurátor“.
44      Z uvedeného vyplýva, ako uviedol generálny advokát v bode 45 svojich návrhov, že vydanie EVP „iný[m] príslušný[m] orgán[om] určený[m] vydávajúcim štátom“ v zmysle článku 2 písm. c) bodu ii) smernice 2014/41 zahŕňa preskúmanie nevyhnutnosti a primeranosti tohto EVP na dvoch úrovniach konania vo vydávajúcom členskom štáte, a to jednak pri jeho prijatí v rámci vnútroštátneho vyšetrovacieho postupu a jednak pri jeho overení justičným orgánom predtým, ako sa zašle vykonávajúcemu orgánu.
45      V prejednávanej veci sa otázka vnútroštátneho súdu, pokiaľ ide o postavenie KNAB ako „vydávajúceho orgánu“, týka prvej z týchto dvoch úrovní preskúmania. Pokiaľ totiž ide o druhú úroveň, je nesporné, že predmetný EVP bol pred jeho zaslaním vykonávajúcemu orgánu overený prokurátorom, konkrétne Generálnou prokuratúrou Lotyšskej republiky, ktorá preskúmala nevyhnutnosť a primeranosť tohto EVP v súlade s ustanoveniami tejto smernice.
46      V tejto súvislosti z odôvodnenia 10 smernice 2014/41 vyplýva, že táto smernica identifikuje vydávajúci orgán ako orgán, ktorý má najvhodnejšie postavenie na to, aby na základe svojich znalostí podrobností dotknutého vyšetrovania rozhodol, aké vyšetrovacie opatrenie sa má použiť (rozsudok Specializirana prokuratura, bod 37).
47      Ako bolo pripomenuté v bode 34 tohto rozsudku, na to, aby sa za „vydávajúci orgán“ v zmysle smernice 2014/41 považoval „iný orgán“ uvedený v článku 2 písm. c) bode ii) tejto smernice, musí ísť o orgán, ktorý v príslušnej veci plní funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní. Toto postavenie mu vzhľadom na to, že pozná dôkazy z uvedeného vyšetrovania, umožňuje v súlade s článkom 6 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice preskúmať nevyhnutnosť a primeranosť vyšetrovacieho opatrenia, ktoré chce, aby bolo vykonané v inom členskom štáte v rámci EVP.
48      Samotná okolnosť, že právo vydávajúceho členského štátu podmieňuje prijatie vyšetrovacích opatrení, o ktoré žiada vyšetrovací orgán, tým, aby v prípade, že pri nich dochádza k zásahu do základných práv dotknutej osoby, boli vopred povolené vyšetrujúcim sudcom, nebráni tomu, aby tento orgán, ktorý vykonáva vyšetrovanie, bol považovaný za orgán, ktorý „má v súlade s vnútroštátnym právnym poriadkom právomoc nariadiť zabezpečenie dôkazov“, v zmysle článku 2 písm. c) bodu ii) smernice 2014/41, a v dôsledku toho nebráni ani tomu, aby bolo možné tento orgán kvalifikovať ako „vydávajúci orgán“ v zmysle tohto ustanovenia.
49      Takáto požiadavka totiž umožňuje zabezpečiť, aby sa preskúmanie nevyhnutnosti a primeranosti uvedených opatrení, ktoré vykonáva vyšetrovací orgán na prvej úrovni uvedenej v bode 42 tohto rozsudku, uskutočnilo pod dohľadom súdu, aby tento súd potvrdil predovšetkým to, že zamýšľané opatrenia sú nevyhnutné a neprimerane nezasahujú do základných práv podozrivej alebo obvinenej osoby.
50      Po druhé výklad uvedený v bode 48 tohto rozsudku potvrdzuje aj článok 6 ods. 1 písm. b) smernice 2014/41.
51      Podľa tohto ustanovenia totiž vydávajúci orgán môže vydať EVP len pod podmienkou, že vyšetrovacie opatrenie (opatrenia) uvedené v tomto EVP by sa mohlo (mohli) za rovnakých podmienok nariadiť v podobnom vnútroštátnom prípade.
52      Použitím pojmov „za rovnakých podmienok“ a „v podobnom vnútroštátnom prípade“ článok 6 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice podmieňuje určenie presných podmienok požadovaných na vydanie EVP len právom vydávajúceho štátu. Cieľom tohto ustanovenia je tak zabrániť obchádzaniu pravidiel a záruk stanovených právom vydávajúceho štátu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. apríla 2024, M. N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, body 92 a 97].
53      Ako pritom vyplýva zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, požiadavka, podľa ktorej vyšetrovacie opatrenie zamýšľané KNAB v rámci EVP musí byť v prípade, že pri ňom dochádza k zásahu do základných práv dotknutej osoby, povolené vyšetrujúcim sudcom, predstavuje práve podmienku stanovenú lotyšským právom, ktorú musí spĺňať aj rovnocenné vyšetrovacie opatrenie, ktoré sa má vykonať len na lotyšskom území.
54      V tejto súvislosti treba spresniť, že situácia, o ktorú ide vo veci samej, sa odlišuje od situácie, v ktorej bol vydaný rozsudok Specializirana prokuratura.
55      Táto druhá uvedená vec sa totiž netýkala výkladu bodu ii), ale bodu i) článku 2 písm. c) smernice 2014/41, a to v situácii, keď prokurátor v prípravnom štádiu trestného konania vydal EVP, v ktorom sa žiadalo o poskytnutie údajov o prenose dát a polohe, súvisiacich s telekomunikačnou prevádzkou, pričom však v rámci podobného vnútroštátneho konania prijatie vyšetrovacieho opatrenia na účely prístupu k takýmto údajom patrilo do výlučnej právomoci súdu.
56      Po tretie iný výklad článku 2 písm. c) bodu ii) smernice 2014/41, než je výklad uvedený v bode 48 tohto rozsudku, by bol v rozpore s rozlišovaním normotvorcu Únie medzi orgánmi, ktoré spadajú pod článok 2 písm. c) bod i), a orgánmi, ktoré spadajú pod článok 2 písm. c) bod ii) tejto smernice.
57      Týmto rozlišovaním chcel tento normotvorca umožniť, aby sa iné ako justičné orgány, ktoré v súlade s vnútroštátnym právom vedú vyšetrovanie trestného činu v rámci vnútroštátneho konania a ktoré majú právomoc nariadiť vyšetrovacie opatrenia, mohli považovať za „vydávajúci orgán“ v zmysle tohto článku 2 písm. c).
58      Ak by sa pritom usudzovalo, že úkon justičného orgánu, vykonaný na prvej úrovni preskúmania uvedenej v bode 42 tohto rozsudku, ktorý vyžaduje vnútroštátne právo na povolenie prijatia niektorých z týchto opatrení, nevyhnutne znamená, že ako „vydávajúci orgán“ možno kvalifikovať iba tento justičný orgán, viedlo by to k tomu, že právomoc vydať EVP by mali len justičné orgány uvedené v článku 2 písm. c) bode i) uvedenej smernice, pričom však platí, že tieto justičné orgány v rámci vnútroštátneho trestného vyšetrovania vykonávajú iba ad hoc úkony.
59      Takýto výklad by tak zbavil článok 2 písm. c) bod ii) tejto smernice jeho potrebného účinku, pretože vzhľadom na skutočnosť, že orgány uvedené v tomto ustanovení nesmú mať postavenie „justičných orgánov“, je legitímne, aby členské štáty zakotvili, že pri prijímaní vyšetrovacích opatrení týmito orgánmi musí dôjsť k poskytnutiu procesných záruk, predovšetkým prostredníctvom toho, že tak ako v prejednávanej veci stanovia, že vyšetrovacie opatrenia, pri ktorých dochádza k zásahu do základných práv dotknutých osôb, musia byť vopred povolené justičným orgánom.
60      V druhom rade, pokiaľ ide o ciele smernice 2014/41, táto smernica sa snaží, tak ako vyplýva z jej odôvodnení 5 až 8, nahradiť neucelený a zložitý rámec existujúci v oblasti zabezpečovania dôkazov v trestných veciach s cezhraničným rozmerom a jej zámerom je prostredníctvom zavedenia zjednodušeného a efektívnejšieho systému založeného na jedinom nástroji, ktorým je konkrétne európsky vyšetrovací príkaz, zjednodušiť a urýchliť súdnu spoluprácu, s cieľom prispieť k dosiahnutiu cieľa vytýčeného pre Úniu, a to stať sa priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založeným na vysokom stupni dôvery, ktorá má existovať medzi členskými štátmi (rozsudok Specializirana prokuratura, bol 36, ako aj citovaná judikatúra).
61      Tak ako bolo pripomenuté v bode 46 tohto rozsudku, táto smernica identifikuje vydávajúci orgán ako orgán, ktorý má najvhodnejšie postavenie na to, aby na základe svojich znalostí podrobností dotknutého vyšetrovania rozhodol, aké vyšetrovacie opatrenie sa má použiť.
62      Vzhľadom na toto konštatovanie, ako aj na ciele zjednodušenia a efektívnosti konania, z ktorých vychádza smernica 2014/41, sa preto zdá byť odôvodnené, aby vnútroštátny orgán, ktorý skutočne vedie vyšetrovanie trestného činu, mohol byť kvalifikovaný ako „vydávajúci orgán“ v zmysle článku 2 písm. c) bodu ii) tejto smernice, hoci aj niektoré vyšetrovacie opatrenia, ktoré chce vykonať, musí – v prípade, že pri nich dochádza k zásahu do základných práv dotknutej osoby –, v súlade s vnútroštátnym právom vopred povoliť justičný orgán.
63      Takýto výklad článku 2 písm. c) bodu ii) uvedenej smernice umožňuje zabezpečiť to, aby v prípade, že takýto orgán v rámci toho istého trestného konania uvažuje o viacerých vyšetrovacích opatreniach, z ktorých niektoré si vyžadujú povolenie vyšetrujúceho sudcu a iné nie, vydal tento orgán jeden a ten istý EVP pre všetky tieto vyšetrovacie opatrenia ako „vydávajúci orgán“ v zmysle tohto ustanovenia.
64      Tento výklad tiež umožňuje uľahčiť prípadnú komunikáciu medzi vydávajúcim orgánom a orgánom vykonávajúcim EVP podľa článku 6 ods. 3 tejto smernice alebo jej článku 10 ods. 4.
65      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 2 písm. c) bod ii) smernice 2014/41 sa má vykladať v tom zmysle, že za „vydávajúci orgán“ v zmysle tohto ustanovenia možno považovať správny orgán vymedzený vydávajúcim štátom, ktorý v príslušnej veci plní funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní a ktorého vyšetrovacie opatrenia, pri ktorých dochádza k zásahu do základných práv dotknutej osoby, musí v súlade s vnútroštátnym právom vopred povoliť justičný orgán.
O trovách
66      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
Článok 2 písm. c) bod ii) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/41/EÚ z 3. apríla 2014 o európskom vyšetrovacom príkaze v trestných veciach
sa má vykladať v tom zmysle, že:
za „vydávajúci orgán“ v zmysle tohto ustanovenia možno považovať správny orgán vymedzený vydávajúcim štátom, ktorý v príslušnej veci plní funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní a ktorého vyšetrovacie opatrenia, pri ktorých dochádza k zásahu do základných práv dotknutej osoby, musí v súlade s vnútroštátnym právom vopred povoliť justičný orgán.
Podpisy
*      Jazyk konania: nemčina.
i      Znenie bodu 2 tohto textu bolo po jeho sprístupnení na internete predmetom zmeny lingvistickej povahy.