62021CC0832
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 23. marca 2023 (
1
)
Vec C‑832/21
Beverage City & Lifestyle GmbH,
MJ,
Beverage City Polska sp. z o.o.,
FE
proti
Advance Magazine Publishers Inc.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší krajinský súd Düsseldorf, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Osobitné právomoci – Článok 8 ods. 1 – Pluralita žalovaných – Ochranná známka Európskej únie – Nariadenie (EÚ) 2017/1001 – Články 122 a 125 – Medzinárodná právomoc v oblasti porušenia práv a platnosti – Žaloba pre porušenie práv z ochrannej známky Európskej únie smerujúca proti viacerým žalovaným s bydliskom, resp. sídlom v rôznych členských štátoch – Právomoc súdu v mieste bydliska riaditeľa žalovanej spoločnosti – Právomoc súdu, ktorý o veci rozhoduje, vo vzťahu k žalovaným s bydliskom, resp. sídlom mimo členského štátu konajúceho súdu – Nároky, ktoré sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne – Pojem ‚navzájom tak súvisiaci vzťah‘ – Vzťah medzi dodávateľom a jeho zákazníkom“
I. Úvod
1.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší krajinský súd Düsseldorf, Nemecko) sa týka výkladu článku 8 ods. 1 nariadenia (EÚ) č. 1215/2012 (
2
), ktorý treba vykladať v spojení s článkom 122 nariadenia (EÚ) 2017/1001 (
3
).
2.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi majiteľom ochrannej známky Európskej únie so sídlom v Spojených štátoch amerických a distribútorom predmetného výrobku so sídlom v Nemecku a jeho dodávateľom so sídlom v Poľsku, ktorý sa týka údajného porušenia práv z tejto ochrannej známky týmito subjektmi.
3.
V osobitnom kontexte tejto žaloby, ktorá podlieha vlastným kritériám súdnej právomoci, má Súdny dvor doplniť svoju judikatúru o podmienkach uplatnenia osobitného pravidla stanoveného v článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, ktoré umožňuje žalovať viacerých žalovaných s bydliskom, resp. sídlom v rôznych členských štátoch na súde v mieste bydliska, resp. sídla len jedného z nich, hoci návrhy podané na vnútroštátnom súde smerujú proti rôznym spoločnostiam a ich konateľom, ktorí sú žalovaní nielen ako právni zástupcovia týchto spoločností, ale aj osobne.
4.
Uvediem dôvody, pre ktoré sa domnievam, že majiteľ ochrannej známky Európskej únie, ktorý sa domnieva, že je obeťou porušenia práv, môže podať žalobu len na jeden súd, ktorý bude mať právomoc rozhodovať o všetkých nárokoch týkajúcich sa konaní, ktorých sa dopustili rôzni porušovatelia vo vzťahu k rovnakým výrobkom, najmä v rámci zmluvy o výhradnom zásobovaní za predpokladu, že v čase podania žaloby je odôvodnená úloha ústredného žalovaného v rámci reťazca porušenia práv.
II. Právo Únie
A.
Nariadenie č. 1215/2012
5.
Článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území členského štátu možno tiež žalovať:
1.
ak ide o jedného z viacerých žalovaných, na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu, že nároky sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach.“
B.
Nariadenie o OZEÚ
6.
Článok 1 nariadenia o OZEÚ s názvom „Ochranná známka Európskej únie“ v odseku 2 stanovuje:
„Ochranná známka EÚ má jednotný charakter. Má rovnaké účinky v celej Únii: môže byť zapísaná, prevedená, možno sa jej vzdať, alebo môže byť predmetom rozhodnutia o zrušení práv majiteľa alebo môže byť vyhlásená za neplatnú a jej používanie môže byť zakázané len na území celej Únie. Táto zásada platí, pokiaľ v tomto nariadení nie je stanovené inak.“
7.
Článok 17 nariadenia o OZEÚ s názvom „Doplnkové uplatnenie vnútroštátneho práva týkajúceho sa porušenia práv“ stanovuje:
„1.   Účinky ochrannej známky EÚ sa spravujú výlučne ustanoveniami tohto nariadenia. V iných ohľadoch sa porušenie práv z ochrannej známky EÚ spravuje vnútroštátnym právom týkajúcim sa porušenia práv z národnej ochrannej známky v súlade s ustanoveniami hlavy X [najmä článkami 129 a 130].
2.   Toto nariadenie nebráni podaniu žalôb týkajúcich sa ochrannej známky EÚ na základe vnútroštátneho práva členských štátov týkajúceho sa najmä občiansko‑právnej zodpovednosti a nekalej súťaže.
3.   Uplatniteľné procesné pravidlá sa stanovia v súlade s ustanoveniami hlavy X.“
8.
Hlava X nariadenia o OZEÚ s názvom „Právomoc a konanie o žalobách týkajúcich sa ochranných známok EÚ“ obsahuje články 122 až 135. Podľa článku 125 s názvom „Medzinárodná právomoc“:
„1.   S výhradou ustanovení tohto nariadenia, ako aj všetkých ustanovení nariadenia [č. 1215/2012] uplatniteľných na základe článku 122 konania vo veci žalôb a návrhov uvedených v článku 124 sa uskutočnia na súdoch toho členského štátu, v ktorom má odporca bydlisko, alebo pokiaľ nemá bydlisko v žiadnom členskom štáte, potom v tom, v ktorom má podnik.
…
5.   Konania o žalobách a návrhoch uvedených v článku 124, okrem žalôb na určenie, že nedochádza k porušovaniu práv z ochrannej známky EÚ, sa môžu uskutočniť aj pred súdmi toho členského štátu, na ktorého území došlo k porušeniu alebo hrozí, že k nemu dôjde, alebo na ktorého území došlo ku skutkom uvedeným v článku 11 ods. 2.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
9.
Advance Magazine Publishers Inc. je majiteľkou viacerých ochranných známok Európskej únie obsahujúcich slovný prvok „Vogue“, o ktorých tvrdí, že ide o ochranné známky, ktoré majú dobré meno.
10.
Beverage City Polska sp. z o.o. je spoločnosť založená podľa poľského práva so sídlom v Krakove (Poľsko), ktorej konateľ FE má bydlisko v tom istom meste. Táto spoločnosť vyrába energetický nápoj pod názvom „Diamant Vogue“ a takisto ho propaguje a distribuuje.
11.
Beverage City & Lifestyle GmbH je spoločnosť založená podľa nemeckého práva so sídlom v Schorfheide v spolkovej krajine Brandenbursko (Nemecko). Jej konateľ MJ má bydlisko v spolkovej krajine Severné Porýnie‑Vestfálsko (Nemecko). Táto spoločnosť bola so spoločnosťou Beverage City Polska prepojená zmluvou o výhradnej distribúcii pre Nemecko a v Poľsku od nej odoberala takto označený energetický nápoj. Medzi týmito dvoma spoločnosťami napriek podobnosti ich názvov neexistuje prepojenie koncernového typu.
12.
Žalobkyňa, ktorá sa domnievala, že sa stala obeťou porušenia práv z jej ochranných známok, podala (
4
) proti týmto spoločnostiam a ich konateľom na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf), ako súde príslušnom vo veciach ochranných známok Európskej únie pre spolkovú krajinu Severné Porýnie‑Vestfálsko, žalobu, ktorou sa domáhala zdržania sa ďalšieho porušovania práv na celom území Únie, ako aj poskytnutia informácií, predloženia účtovníctva a konštatovania, že vznikla povinnosť nahradiť škodu. Následne boli tieto vedľajšie nároky obmedzené na žaloby v Nemecku.
13.
Beverage City Polska a jej konateľ FE podali (
5
) na Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší krajinský súd Düsseldorf) odvolanie proti rozhodnutiu Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf), ktorý predtým, než vyhovel návrhom žalobkyne, založil svoju medzinárodnú právomoc vo vzťahu k žalovaným na článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, pričom odkázal na zásady uvedené v rozsudku z 27. septembra 2017, Nintendo (
6
).
14.
Na vnútroštátnom súde tvrdia, že svoju činnosť vykonávali a svojim odberateľom tovar dodávali výlučne v Poľsku. Rozsudok Nintendo nemožno analogicky použiť na ich situáciu z dôvodu, že nie sú so spoločnosťou Beverage City & Lifestyle a jej konateľom žiadnym relevantným spôsobom prepojené.
15.
Vnútroštátny súd po prvé zdôrazňuje, že medzinárodná právomoc Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf) je podľa článku 125 ods. 1 nariadenia o OZEÚ založená na mieste, v ktorom má konateľ nemeckej spoločnosti, ktorého považuje za ústredného žalovaného (
7
), bydlisko.
16.
Po druhé, pokiaľ ide o žalovaných s bydliskom, resp. sídlom v Poľsku, riešenie uvedené v rozsudku Nintendo vychádza zo skutočnosti, že vo veci, ktorá viedla k vydaniu tohto rozsudku, boli žalované prepojené ako koncern, čo nie je prípad prejednávanej veci. Medzi spoločnosťami Beverage City & Lifestyle a Beverage City Polska totiž existuje iba dodávateľský vzťah. Vzhľadom na to, že konatelia týchto spoločností sú žalovaní len ako zástupcovia týchto právnických osôb, neexistuje žiadny vzťah medzi ústredným žalovaným a žalovanými s bydliskom, resp. sídlom v Poľsku. Vzniká preto otázka, či postačuje vecná súvislosť vo forme dodávateľského reťazca.
17.
Vnútroštátny súd sa okrem toho domnieva, že treba zohľadniť skutočnosť, že spor sa týka tých istých ochranných známok a výrobkov porušujúcich práva, takže ak by o veci rozhodovali rôzne súdy, v prípade rozdielneho posúdenia distribúcie ako konania porušujúceho práva existuje riziko vydania nezlučiteľných rozsudkov. Domnieva sa tiež, že takéto riziko by mohlo vzniknúť aj v prípade, ak by tie isté výrobky predávané v Únii boli nadobudnuté od tretej osoby. Tento súd tiež zdôrazňuje, že podmienky pre uplatnenie článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 nesmú spôsobiť, že pravidlo právomoci stanovené v článku 125 nariadenia o OZEÚ bude zbavené svojej podstaty.
18.
Za týchto podmienok Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší krajinský súd Düsseldorf) rozhodol prerušiť konanie a položiť túto prejudiciálnu otázku:
„Ide o ‚navzájom tak súvisiace‘ nároky, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, aby sa predišlo navzájom si protirečiacim rozhodnutiam v zmysle článku 8 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012, ak v prípade žaloby o porušenie ochrannej známky EÚ súvislosť spočíva v tom, že žalovaná so sídlom v jednom členskom štáte (tu: Poľsko) dodala tovar porušujúci ochrannú známku EÚ žalovanej so sídlom v inom členskom štáte (tu: Nemecko), ktorej zákonný zástupca taktiež žalovaný ako porušovateľ je ústredným žalovaným, keď sú účastníci konania navzájom prepojení len prostredníctvom samotného dodávateľského vzťahu a neexistuje ani právne, ani faktické prepojenie presahujúce tento rámec?“
19.
Písomné pripomienky predložili žalobkyňa, Beverage City Polska a FE, poľská a portugalská vláda a Európska komisia. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 12. januára 2023, predniesli spoločnosti Beverage City & Lifestyle, Beverage City Polska, žalobkyňa a Komisia svoje ústne pripomienky a ústne odpovedali na otázky, ktoré im položil Súdny dvor.
IV. Analýza
20.
Svojou jedinou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či možno článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 v spojení s článkom 122 nariadenia o OZEÚ vykladať v tom zmysle, že viacerých žalovaných s bydliskom, resp. sídlom v rôznych členských štátoch možno v rámci žaloby pre porušenie práv, ktorú proti nim podal majiteľ ochrannej známky Európskej únie, žalovať na súde v mieste bydliska, resp. sídla iba jedného z nich, ak je žalovaným vytýkané, že porušili práva z tejto ochrannej známky vecne zhodným spôsobom každým svojím konaním v rámci dodávateľského reťazca.
21.
Judikatúra Súdneho dvora v súvislosti so žalobami pre porušenie práv, ktoré sa týkajú práv duševného vlastníctva, už poskytuje užitočné usmernenia. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že výklad poskytnutý Súdnym dvorom, pokiaľ ide o ustanovenia nariadenia (ES) č. 44/2001 (
8
), platí rovnako aj vo vzťahu k ustanoveniam nariadenia č. 1215/2012, ktoré možno kvalifikovať ako „rovnocenné“. (
9
) To isté platí, pokiaľ ide o nariadenie (ES) č. 207/2009 (
10
), ktoré bolo kodifikované spolu so svojimi zmenami nariadením o OZEÚ. (
11
)
22.
Vo veci samej vnútroštátny súd ako súd pre ochranné známky Európskej únie rozhoduje o žalobe pre porušenie práv z takýchto ochranných známok podanej proti predajcovi výrobkov údajne porušujúcich práva v Nemecku, spoločnosti Beverage City & Lifestyle so sídlom v Nemecku, a proti výrobcovi týchto výrobkov, spoločnosti Beverage City Polska so sídlom v Poľsku, ako aj proti konateľom týchto spoločností.
23.
V dôsledku toho sa otázka tohto súdu, ktorá sa týka jeho medzinárodnej právomoci vo vzťahu k spoločnosti Beverage City Polska a jej konateľovi, riadi článkami 122, 124, 125 a 126 nariadenia o OZEÚ.
24.
Tieto ustanovenia majú vo vzťahu k pravidlám uvedeným v nariadení č. 1215/2012 povahu lex specialis. (
12
)
25.
V súlade s článkom 124 písm. a) nariadenia o OZEÚ majú teda v oblasti porušenia práv výlučnú právomoc súdy pre ochranné známky Európskej únie.
26.
V prípade žalôb pre porušenie práv sa v článku 125 ods. 1 nariadenia o OZEÚ stanovuje medzinárodná právomoc súdu toho členského štátu, v ktorom má odporca svoje bydlisko. (
13
)
27.
Nejde však o jediný súd s právomocou rozhodovať, ktorý nariadenie o OZEÚ stanovuje. Právomoc v súlade s článkom 125 ods. 5 nariadenia o OZEÚ môže mať takisto súd členského štátu, na území ktorého k porušeniu práv došlo. (
14
)
28.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že z dôvodu tohto osobitného pravidla článok 122 ods. 2 písm. a) nariadenia o OZEÚ výslovne vylučuje uplatnenie článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012, ktorý stanovuje kritérium osobitnej právomoci vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zo zmluvného vzťahu. (
15
)
29.
Na druhej strane žiadne osobitné ustanovenie nariadenia o OZEÚ nezakazuje uplatnenie článku 8 nariadenia č. 1215/2012 (
16
), ktorý v odseku 1 stanovuje pravidlo odvodenej právomoci v prípade plurality žalovaných, ktorí majú bydlisko, resp. sídlo v rôznych členských štátoch. Podľa tohto ustanovenia ich možno žalovať na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek z nich. (
17
) Tento žalovaný môže byť niekedy označovaný, ako vo veci samej, ako ústredný žalovaný. (
18
)
30.
Rovnako ako v konaní na ktoromkoľvek inom súde členského štátu podlieha aj táto možnosť, ktorá je ponúknutá žalobcovi, podmienke stanovenej v článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, teda že „nároky sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach“.
31.
Táto požiadavka, ktorá bola po prvýkrát zavedená v článku 6 ods. 1 nariadenia č. 44/2001, vyplýva z rozhodnutia Súdneho dvora prijatého v rozsudku z 27. septembra 1988, Kalfelis (
19
). Prispieva k vykonávaniu jedného z hlavných cieľov tohto nariadenia, posilneného v nariadení č. 1215/2012 (
20
), ktorým je zabezpečenie riadneho obehu súdnych rozhodnutí v rámci Únie. Tento cieľ vyžaduje, aby sa zabránilo súbežným konaniam. (
21
)
32.
V rozsahu, v akom sa toto pravidlo právomoci odchyľuje od všeobecného pravidla založeného na mieste bydliska žalovaného, Súdny dvor rozhodol, že jeho výklad nesmie presahovať rámec prípadov výslovne stanovených v týchto nariadeniach. (
22
)
33.
Súdny dvor zdôraznil, že je úlohou vnútroštátneho súdu, aby posúdil existenciu spojitosti medzi jednotlivými žalobami na základe sledovaného cieľa, ktorým je zabrániť vydaniu nezlučiteľných rozhodnutí. (
23
) V tejto súvislosti spresnil, že nezlučiteľné rozhodnutia sú rozdielne rozhodnutia, ktoré sa týkajú „rovnakej skutkovej a právnej situácie“ (
24
).
A.
O pojme „rovnaká právna situácia“
34.
Poznamenávam, že pokiaľ ide o túto otázku, vnútroštátny súd nevyjadruje žiadne pochybnosti. Jeho návrh na začatie prejudiciálneho konania však podľa môjho názoru poskytuje príležitosť spresniť dosah rozsudku Nintendo (
25
), ku ktorému sa účastníci konania vyjadrovali vo svojich písomných pripomienkach.
35.
V rozsudku Nintendo, ktorý sa týka žaloby pre porušenie práv z dizajnov Spoločenstva, Súdny dvor považoval za kritérium existencie rovnakej právnej situácie uznanie výlučného práva využívať takýto dizajn nariadením č. 6/2002. Vzhľadom na to, že toto výlučné právo má na území Únie rovnaké účinky, skutočnosť, že vnútroštátny súd pri prijímaní niektorých rozhodnutí uplatňuje vnútroštátne právo, nie je relevantná. (
26
)
36.
Súdny dvor v rozsudku Nintendo tiež zdôraznil rozdielny prístup v porovnaní s prístupom v patentovej oblasti v jeho rozsudku z 13. júla 2006, Roche Nederland a i. (
27
), v ktorom rozhodol, že rozdiel v právnom základe žalôb nemá žiaden vplyv na posúdenie rizika protichodných rozhodnutí. (
28
)
37.
V dôsledku toho vzhľadom na okolnosti sporu vo veci samej považujem za vhodné, aby Súdny dvor spresnil, že z dôvodu súladu ustanovení článku 19 nariadenia č. 6/2002, z ktorého vychádza rozsudok Nintendo, s ustanoveniami článku 9 nariadenia o OZEÚ, ktoré sa týkajú práv majiteľa ochrannej známky Európskej únie, treba vykonať analogickú analýzu.
38.
Konkrétne povinnosť príslušného súdu uplatniť vnútroštátne právo stanovená v článkoch 129 a 130 nariadenia o OZEÚ (
29
), ako aj v článkoch 88 a 89 nariadenia č. 6/2002, nebráni konštatovaniu rovnakej právnej situácie z týchto dôvodov:
–
v odsekoch 1 a 2 tohto článku 9 nariadenia o OZEÚ je zakotvené výlučné právo, ktoré majiteľ ochrannej známky Európskej únie nadobúda jej zápisom, ako aj právo zabrániť všetkým tretím osobám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby ju používali, pričom tieto práva má tento majiteľ chrániť prostredníctvom žaloby pre porušenie práv, a
–
takáto ochranná známka má podľa článku 1 ods. 2 nariadenia o OZEÚ rovnaké účinky v celej Únii.
B.
O pojme „rovnaká skutková situácia“
39.
Vnútroštátny súd zdôrazňuje skutočnosť, že medzi spoločnosťami Beverage City & Lifestyle a Beverage City Polska existuje iba dodávateľský vzťah a že na rozdiel od spoločností vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Nintendo, tieto dve žalované spoločnosti nepatria do tej istej skupiny.
40.
Hoci v odôvodnení svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania okrem toho zdôrazňuje, že medzi žalovanými, ktorí majú bydlisko, resp. sídlo v Poľsku, a ústredným žalovaným (konateľ spoločnosti Beverage City & Lifestyle, ktorý má bydlisko v Nemecku) neexistuje žiadny vzťah, vo svojej otázke však spresňuje, že tento konateľ je „taktiež žalovaný ako porušovateľ“.
41.
Keďže vnútroštátny súd sa v podstate domáha zistenia, či je za týchto podmienok existencia dodávateľského reťazca dostatočným kritériom na uplatnenie článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, Súdny dvor má doplniť svoj výklad pojmu „rovnaká skutková situácia“.
42.
Domnievam sa, že určité kritériá posúdenia možno vyvodiť z judikatúry Súdneho dvora.
43.
V oblasti autorského práva totiž Súdny dvor v rozsudku z 1. decembra 2011, Painer (
30
), rozhodol, že pri posudzovaní rizika, že v samostatných konaniach budú vydané nezlučiteľné rozhodnutia, „môže byť relevantná skutočnosť, či žalovaní, ktorým nositeľ autorského práva vytýka obsahovo totožné porušenia jeho práva, konali nezávisle od seba“ (
31
).
44.
V patentovej oblasti Súdny dvor v rozsudku Solvay (
32
) rozhodol, že na účely posúdenia existencie spojitosti medzi jednotlivými žalobami, ktoré boli vnútroštátnemu súdu predložené, tomuto súdu prináleží najmä zohľadniť, že viaceré spoločnosti so sídlom v rôznych členských štátoch sú jednotlivo obviňované z tých istých
porušení patentu s ohľadom na rovnaké výrobky.
45.
V oblasti dizajnov Spoločenstva Súdny dvor v rozsudku Nintendo najprv uviedol, že „žalobkyňa vo veci samej vytýka podobné alebo dokonca rovnaké porušenia týkajúce sa zásahu do rovnakých chránených dizajnov a vzťahujúce sa na rovnaké údajne porušujúce výrobky vyrobené materskou spoločnosťou, ktorá ich v niektorých členských štátoch sama uvádza na trh, a zároveň ich predáva svojej dcérskej spoločnosti, aby ich táto následne uviedla na trh v iných členských štátoch“ (
33
).
46.
Súdny dvor ďalej pripomenul, že „už rozhodol, že ak žalované spoločnosti patriace do tej istej skupiny konali rovnako alebo podobne v súlade so spoločnou politikou, ktorú vypracovala iba jedna z nich, nachádzajú sa v rovnakej skutkovej situácii (pozri najmä rozsudok z 13. júla 2006, Roche Nederland a i., C‑539/03, EU:C:2006:458, bod 34)“ (
34
).
47.
Napokon z toho vyvodil, že „existencia rovnakej skutkovej situácie za takých okolností… [musí] zahŕňať každé konanie jednotlivých žalovaných, vrátane dodávok uskutočnených samotnou materskou spoločnosťou, a nesmie sa obmedzovať iba na niektoré jeho aspekty alebo prvky“ (
35
).
48.
Podľa môjho názoru z toho vyplýva – najmä vzhľadom na všeobecné znenie tohto odôvodnenia, ktoré treba porovnať so znením bodu 67 toho istého rozsudku (
36
) – že posúdenia vnútroštátneho súdu sa musia týkať hlavne vzťahu medzi všetkými porušeniami práv, ku ktorým došlo, a nie organizačných alebo kapitálových prepojení medzi dotknutými spoločnosťami, ktoré poľská vláda a žalovaní, ktorí majú bydlisko, resp. sídlo v Poľsku, považujú za podstatné.
49.
Na účely splnenia cieľa, ktorým je zabrániť vydávaniu nezlučiteľných rozhodnutí, ktorý sleduje článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, a to najmä v oblasti ochrannej známky Európskej únie, ktorá má rovnaké účinky v celej Únii, považujem totiž za odôvodnené, aby prvým kritériom pre posúdenie povahy údajného porušenia práv bolo spoločné používanie označenia, ktoré je zhodné s touto chránenou ochrannou známkou alebo je jej podobné. (
37
) Poukazuje sa teda na pôvod porušenia staršieho práva, ku ktorému žalovaní prispeli rôznymi konaniami.
50.
V tejto súvislosti nie je dôležité, či sú tieto konania rovnaké, ako napríklad predaj tých istých falšovaných výrobkov jedným zo žalovaných druhému žalovanému, ktorý ich predáva ďalej. (
38
) Rovnako ako Komisia a portugalská vláda sa domnievam, že na podporu preukázania rovnakej skutkovej situácie možno namietať aj existenciu reťazca porušenia práv zahŕňajúceho rôzne skutočnosti od výroby až po odbyt falšovaných výrobkov, s pomocou alebo bez pomoci sprostredkovateľa.
51.
Okrem toho možno podľa môjho názoru z rozsudku Nintendo vyvodiť ďalšie dve tvrdenia v prospech tvrdenia, že neexistencia organizačných väzieb medzi žalovanými spoločnosťami nemôže predstavovať prekážku pre spojenie žalôb tak, aby o nich rozhodol jeden súd.
52.
V prvom rade treba podľa môjho názoru zdôrazniť, že v tomto rozsudku musel Súdny dvor odpovedať na otázku, či sa právomoc vnútroštátneho súdu môže týkať len tých dodávok, ktoré uskutočnila len jedna spoločnosť. (
39
)
53.
V druhom rade, pokiaľ ide o kritérium koordinovaného postupu, ktoré by sa malo podľa poľskej vlády uplatniť, hoci ho Súdny dvor s prihliadnutím na daný prípad skutočne uviedol, nezdá sa, že by bolo prijaté ako osobitná podmienka.
54.
Opačné riešenie by na jednej strane spôsobilo obmedzenie dodržiavania cieľov nariadenia o OZEÚ, a to:
–
podľa jeho odôvodnenia 4 v rámci zjednotenia práva Únie v oblasti ochranných známok Európskej únie zabezpečiť jednotnú ochranu ich účinkov vo všetkých členských štátoch a
–
podľa jeho odôvodnení 31 až 33 zabrániť protichodným rozhodnutiam súdov, ako aj zabezpečiť, aby nedošlo k narušeniu jednotného charakteru týchto ochranných známok prostredníctvom rozhodnutí súdov pre ochranné známky Európskej únie „s účinkami a uplatnením v celej Únii“ (
40
).
55.
Na druhej strane by takéto riešenie umožnilo obchádzať osobitné a kogentné pravidlá nariadenia o OZEÚ. Chcem však po prvé poukázať na to, že normotvorca Únie uviedol v odôvodnení 33 tohto nariadenia žaloby, ktoré sa týkajú rovnakých účastníkov konania a ktoré sa podávajú v tom istom členskom štáte. V uvedenom odôvodnení sa objasňuje, že „v prípade, že sa žaloby podávajú v rôznych členských štátoch, sa ako vhodné javia ustanovenia založené na pravidlách o prekážke začatej veci a súvisiacich veciach nariadenia [č. 1215/2012]“ (
41
).
56.
Po druhé Súdny dvor už zohľadnil osobitnú povahu sporov týkajúcich sa práv ochranných známok pri výklade pojmu „[územie] členského štátu, v ktorom bol akt porušenia spáchaný alebo hrozí“ (
42
).
57.
Rovnako v rozsudku z 18. mája 2017, Hummel Holding (
43
), Súdny dvor rozhodol, že pojem „podnik“ v zmysle nariadenia č. 207/2009 nemusí mať nevyhnutne ten istý rozsah ako v prípade nariadenia č. 44/2001 z dôvodu, že tieto nariadenia sledujú odlišné ciele. Domnievam sa, že takúto metódu analýzy možno analogicky uplatniť na nariadenie č. 1215/2012 a nariadenie o OZEÚ.
58.
Po tretie voľbu autonómneho výkladu zameraného na účinnú ochranu jednotného charakteru ochrannej známky Európskej únie v prípade porušenia práv, ktorá nasleduje vývoj judikatúry Súdneho dvora od rozsudku z 27. septembra 1988, Kalfelis (
44
), až po rozsudok Nintendo (
45
), možno prirovnať k výkladu, ktorý viedol Súdny dvor k tomu, aby stanovil riešenia prispôsobené určitým okolnostiam v oblasti konkurenčných konaní. (
46
) Táto voľba je totiž súčasťou tej istej logiky, ktorej predmetom je uprednostňovať sankcionovanie nezákonných obchodných praktík a odškodnenie hospodárskych subjektov, ktoré sa stali ich obeťami tým, že sa zaručí riadny výkon spravodlivosti. (
47
)
59.
V tejto súvislosti sa mi však zdá rovnako nevyhnutné vyvážiť osobitnú povahu týchto pravidiel právomoci s obvykle pripomínanými požiadavkami v oblasti medzinárodnej právomoci, na ktoré sa správne odvoláva poľská vláda a žalovaní, ktorí majú bydlisko, resp. sídlo v Poľsku, t. j. so zjednodušeným výkonom práv na obhajobu a predvídateľnosťou pravidiel právomoci. (
48
)
60.
Preto – ako navrhuje Komisia – treba venovať osobitnú pozornosť povahe zmluvného vzťahu medzi zákazníkom a dodávateľom. To môže nielen posilniť existenciu spojitosti medzi návrhmi žalobcu v oblasti porušenia práv, ale tiež odhaliť celkom predvídateľnú povahu povinnosti zodpovedať za porušenia práv rovnakého pôvodu. (
49
)
61.
Podľa môjho názoru je to tak zjavne v prípade zhodného alebo podobného používania (
50
) ochrannej známky Európskej únie s účinkami v celej Únii v rámci zmluvy o výhradnom zásobovaní na trhu iného členského štátu.
62.
V prejednávanej veci rovnako ako Komisia poznamenávam, že vnútroštátny súd konštatoval, že žalované spoločnosti so sídlom v Nemecku a v Poľsku boli prepojené výhradným zásobovaním v Nemecku. Tieto spoločnosti si nemohli nevšimnúť riziko, že takáto skutková situácia bude kvalifikovaná ako rovnaká na účely odôvodnenia právomoci jediného súdu, ktorý bude rozhodovať o žalobách smerujúcich proti všetkým osobám zúčastneným na tom istom údajnom porušení práv.
63.
Okrem toho zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, ako aj z odpovedí účastníkov konania vo veci samej na jeho otázky na pojednávaní vyplýva, že sa možno domnievať, že úzka spolupráca medzi spoločnosťami sa prejavovala aj v prevádzkovaní dvoch internetových stránok, (
51
) ktorých domény patria len jednému zo žalovaných a prostredníctvom ktorých boli sporné výrobky pomocou vzájomných odkazov medzi týmito stránkami uvádzané na trh.
64.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor dospel k záveru, že zistenie súdu, že žaloby, ktoré mu boli predložené, smerujú proti rôznym subjektom, z ktorých každý prispel k tomu istému porušeniu práv z ochrannej známky Európskej únie v rámci reťazca porušenia práv, môže postačovať na odôvodnenie jeho právomoci vo vzťahu k žalovaným na základe článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012.
65.
V dôsledku toho podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora prináleží vnútroštátnemu súdu, aby posúdil rôzne skutkové okolnosti, ktoré uvádza žalujúca spoločnosť. (
52
) Pri tejto príležitosti možno na jednej strane zdôrazniť, že vo fáze posúdenia právomoci sa toto posúdenie nesmie týkať veci samej alebo ak áno, tak len vo veľmi obmedzenom rozsahu.
66.
Na druhej strane musí súd, ktorý o veci rozhoduje, dbať na to, aby uplatnenie článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 neumožnilo žalobcovi podať žalobu smerujúcu proti viacerým žalovaným len na ten účel, aby bol niektorý z nich vyňatý z právomoci súdu štátu, v ktorom má bydlisko. (
53
)
67.
V tejto súvislosti prejudiciálna otázka položená vnútroštátnym súdom tak, ako je formulovaná, (
54
) podľa môjho názoru ponúka Súdnemu dvoru príležitosť, aby doplnil svoju odpoveď o spresnenia týkajúce sa pojmu ústredný žalovaný.
C.
Spresnenia týkajúce sa pojmu ústredný žalovaný
68.
Dôsledky rozšírenia právomoci súdu, ktorý o veci rozhoduje, na ďalších žalovaných, ako stanovuje článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, ma vedú k tomu, aby som zdôraznil, že posúdenia týkajúce sa úzkej súvislosti medzi žalobami by sa mali v rozsahu, v akom slúžia na obmedzenie rizika zneužitia právomoci súdu, nutne týkať predovšetkým žalôb smerujúcich proti ústrednému žalovanému.
69.
Keďže v tomto nariadení nie sú stanovené podmienky týkajúce sa voľby ústredného žalovaného, (
55
) Súdny dvor rozhodol, že na vylúčenie prípadu, v ktorom by žalobca mohol podať žalobu proti viacerým žalovaným s jediným cieľom, aby jedného z nich vyňal z právomoci súdov štátu, v ktorom má bydlisko, stačí, aby medzi žalobami podanými proti každému zo žalovaných existovala úzka súvislosť. (
56
)
70.
Súdny dvor však tiež rozhodol, že napriek tomu, že žalobca vzal späť svoju žalobu proti jedinému zo žalovaných, ktorý má sídlo v členskom štáte sídla konajúceho súdu, tento súd má naďalej právomoc voči ostatným žalovaným, pokiaľ by sa nepreukázala existencia tajnej dohody medzi žalobcom a uvedeným žalovaným s cieľom umelo vytvoriť alebo zachovať podmienky uplatnenia článku 6 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 ku dňu podania tejto žaloby. (
57
)
71.
Bez ohľadu na tieto osobitné okolnosti, okolnosti, o aké ide vo veci samej, podľa môjho názoru dokazujú záujem na tom, aby boli žaloby podané proti ústrednému žalovanému a žaloby podané proti ostatným žalovaným starostlivo preskúmané, ak sú títo žalovaní výlučne na základe rozhodnutia žalobcu (
58
) zbavení pravidla medzinárodnej právomoci, ktoré sa v zásade viaže k ich bydlisku a ak spochybňujú samotnú existenciu akejkoľvek väzby medzi nimi a ústredným žalovaným. (
59
)
72.
Hoci v prejednávanej veci medzinárodná právomoc vnútroštátneho súdu v Nemecku nie je problematická z hľadiska miesta sídla nemeckej spoločnosti, ktorá distribuuje výrobky v tomto členskom štáte, v jednej spolkovej krajine, ani z hľadiska bydliska jej konateľa, ktorý je ústredným žalovaným, v inej spolkovej krajine (
60
), osobitnú pozornosť si zaslúži skutočnosť, že táto osoba je žalovaná osobne a nie ako právny zástupca tejto spoločnosti. Len táto voľba je totiž základom medzinárodnej a územnej právomoci vnútroštátneho súdu.
73.
Zjavne nejde o otázku uplatňovania pravidiel pre určovanie územnej právomoci alebo koncentrácie sporov, (
61
) ktoré nepatria ani do pôsobnosti nariadenia o OZEÚ (
62
), ani do pôsobnosti nariadenia č. 1215/2012, ale treba zdôrazniť, že napriek tomu prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý o veci rozhoduje, aby zabezpečil, že žaloby smerujúce proti ústrednému žalovanému sú založené na hodnoverných úvahách. (
63
)
74.
Ako príklad (
64
) možno uviesť, že vo veci samej, pokiaľ ide o právneho zástupcu spoločnosti so sídlom v Nemecku, ktorý má bydlisko v obvode vnútroštátneho súdu, tento súd len vo svojej prejudiciálnej otázke spresnil, že je „tiež žalovaný aj ako porušovateľ práv“.
75.
Táto podstatná informácia podľa môjho názoru odôvodňuje, že v čase podania žaloby má byť dostatočne odôvodnená úloha právneho zástupcu žalovanej spoločnosti, keďže – čo je nezvyčajné – je to práve osobná zodpovednosť tohto právneho zástupcu, ktorej sa tretia osoba domáha v rámci žaloby na uloženie povinnosti zdržať sa konania a uloženie zákazu porušovania dotknutého práva, ako aj žaloby o náhradu škody. (
65
)
76.
Keďže takéto spresnenia chýbajú, bolo by podľa môjho názoru legitímne preskúmať, za akých podmienok odôvodňuje riadny výkon spravodlivosti rozšírenie právomoci súdu členského štátu podľa miesta osobného bydliska konateľa spoločnosti na žaloby smerujúce proti inej spoločnosti a jej konateľovi, ktorý je žalovaný ako právny zástupca tejto spoločnosti a aj ako osoba, ktorí majú bydlisko, resp. sídlo v inom členskom štáte.
77.
V takýchto konaniach týkajúcich sa porušenia práv z ochrannej známky Európskej únie, ktorá má jednotnú povahu, si viem v praxi predstaviť, že súd, ktorý o veci rozhoduje, by mal pri podaní návrhu zabezpečiť, aby tento návrh obsahoval dôkazy o tom, že voľba súdu je odôvodnená osobnou účasťou právneho zástupcu spoločnosti na porušovaní práv, a to predložením dôkazu buď o používaní zhodného alebo podobného označenia s touto ochrannou známkou v obchodnom kontexte (alebo neprijatie opatrenia na zabránenie porušovania práv (
66
) alebo jeho zastavenie) alebo o tom, že tento ústredný žalovaný sa zapojil do činnosti spojenej s porušovaním práv a s dostatočnými dôvodmi preto, aby o tom vedel. (
67
)
78.
Naproti tomu sa domnievam, že požadovať od žalobcu, aby určil svoju voľbu súdu na základe skúmania toho, kto zahájil porušovanie práv majiteľa chránenej ochrannej známky Európskej únie, presahuje rámec jednoduchého overenia ab initio, že podmienky pre uplatnenie článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 boli vytvorené umelo.
79.
Takáto možnosť by sa v oblasti práva ochranných známok mohla analogicky opierať o rozhodnutie Súdneho dvora prijaté v rozsudku Nintendo o určení rozhodného práva podľa článku 8 ods. 2 nariadenia č. 864/2007 (
68
), ktoré je nevyhnutné, ak sa žaloba týka rôznych porušení práv, ku ktorým došlo v rôznych členských štátoch. (
69
) Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátny súd musí všeobecným spôsobom posúdiť konanie žalovaného s cieľom určiť miesto, kde došlo k pôvodnému porušeniu, z ktorého vytýkané konanie vyplýva, alebo kde hrozilo, že k nemu dôjde. (
70
)
80.
Súdny dvor však tiež konštatoval, že výklad pravidiel súdnej právomoci nesúvisí s výkladom ustanovení o rozhodnom práve pre žaloby o náhradu škody. (
71
)
81.
Okrem toho by uloženie povinnosti žalobcovi skúmať vo fáze podania žaloby, kto zahájil reťazec porušení práv, vystavilo tohto žalobcu dôkaznému bremenu, ktoré by bolo príliš ťažké uniesť a mohlo by ohroziť cieľ nariadenia o OZEÚ, ktorým je ochrana práv majiteľa ochrannej známky Európskej únie v rámci, ktorý môže byť veľmi široký v závislosti od jeho procesnej voľby. (
72
)
82.
V dôsledku toho navrhujem, aby Súdny dvor vo svojej odpovedi vnútroštátnemu súdu dodal, že tento súd bude musieť preskúmať aj skutočnosti, ktoré v čase podania žalôb umožnili preukázať, že konateľ nemeckej spoločnosti sa podieľal na porušení práv, čo vedie k vzniku jeho osobnej zodpovednosti.
V. Návrh
83.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší krajinský súd Düsseldorf, Nemecko), takto:
Článok 8 bod 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach v spojení s článkom 122 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
viacerých žalovaných s bydliskom, resp. sídlom v rôznych členských štátoch možno v rámci žaloby pre porušenie práv, ktorú proti nim podal majiteľ ochrannej známky Európskej únie, žalovať na súde v mieste bydliska, resp. sídla iba jedného z nich, ak je žalovaným vytýkané, že v rámci dodávateľského reťazca porušili práva z tejto ochrannej známky vecne zhodným spôsobom každým svojím konaním. Je úlohou súdu, ktorý o veci rozhoduje, aby posúdil existenciu rizika nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach, pričom treba, aby zohľadnil všetky relevantné skutočnosti uvedené v spise.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
(
3
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1, ďalej len „nariadenie o OZEÚ“).
(
4
)	Dňa 19. septembra 2018, ako je spresnené v rozsudku Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf, Nemecko), ktorý predložil vnútroštátny súd. Nariadenie č. 1215/2012 sa preto uplatňuje v súlade s jeho článkom 66. Pozri v tejto súvislosti rozsudok AMS Neve a i. (C‑172/18, ďalej len „rozsudok AMS Neve a i., EU:C:2019:674, body 34 a 36 a citovaná judikatúra).
(
5
)	Vnútroštátny súd spresnil, že Beverage City & Lifestyle a jej konateľ MJ vzali späť svoje pôvodné odvolanie.
(
6
)	Vec C‑24/16 a C‑25/16, ďalej len „rozsudok Nintendo, EU:C:2017:724.
(
7
)	Tento pojem sa vzťahuje na jediného žalovaného, ktorého bydlisko odôvodňuje právomoc súdu, ktorý o veci rozhoduje. Pokiaľ ide o jeho predchádzajúce použitie, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, bod 56).
(
8
)	Nariadenia Rady z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).
(
9
)	Pozri rozsudok z 30. júna 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, bod 20 a citovaná judikatúra).
(
10
)	Nariadenie Rady z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1).
(
11
)	Pokiaľ ide o históriu nariadení od vytvorenia ochrannej známky spoločenstva nariadením Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146), pozri rozsudok AMS Neve a i. (bod 3).
(
12
)	Pozri rozsudok AMS Neve a i. (bod 34 a citovaná judikatúra).
(
13
)	Táto voľba má vplyv na rozsah právomoci súdu pre ochranné známky Európskej únie, ktorý o veci rozhoduje. Článok 126 ods. 1 písm. a) nariadenia o OZEÚ stanovuje, že tento súd má právomoc rozhodovať o porušení práv, ku ktorému došlo alebo hrozí, že k nemu dôjde na území ktoréhokoľvek členského štátu. Pokiaľ ide o právomoc súdu pre dizajny Spoločenstva nariadiť opatrenia potrebné na sankcionovanie porušenia práv na celom území Únie, a nielen pokiaľ ide o škodu spôsobenú v mieste, ktoré zakladá jeho právomoc z dôvodu bydliska ústredného žalovaného, pozri analogicky rozsudok Nintendo (body 61 až 67).
(
14
)	Pokiaľ ide o alternatívnu povahu súdu uvedeného v tomto odseku, pozri rozsudok AMS Neve a i. (bod 41), ktorý sa týka rovnocenných ustanovení nariadenia č. 207/2009 kodifikovaného nariadením o OZEÚ. Táto procesná voľba určuje rozsah územnej právomoci súdu pre ochranné známky Európskej únie, keďže je v súlade s článkom 126 ods. 2 nariadenia o OZEÚ obmedzená na skutky spáchané alebo skutky, ktoré hrozia na území toho členského štátu, v ktorom sa tento súd nachádza. Pokiaľ ide o rovnocenné ustanovenia, pozri rozsudok AMS Neve a i. (bod 40).
(
15
)	Pozri rozsudok z 5. júna 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, bod 36).
(
16
)	Článok 122 ods. 2 nariadenia o OZEÚ ani žiadne iné ustanovenie tohto nariadenia neodkazuje na tento článok ani na pravidlo právomoci, ktoré obsahuje. Ako vyplýva z článku 122 ods. 1 tohto nariadenia, ak tento článok nestanovuje výnimku, subsidiárne sa uplatní nariadenie č. 1215/2012. To platí aj v prípade nariadenia Rady (ES) č. 6/2002 z 12. decembra 2001 o dizajnoch Spoločenstva (Ú. v. ES L 3, 2002, s. 1; Mim. vyd. 13/027, s. 142) podľa jeho článku 79. Okrem toho treba pripomenúť, že hoci má nariadenie č. 1215/2012 za cieľ definovať všeobecný rámec, napriek tomu obsahuje dôležitú výnimku týkajúcu sa duševného vlastníctva. Článok 24 ods. 4 tohto nariadenia totiž stanovuje pravidlo výlučnej právomoci v prípade, že je platnosť práva duševného vlastníctva napadnutá prostredníctvom žaloby alebo námietky. V tejto súvislosti však nariadenie o OZEÚ obsahuje osobitné ustanovenia: prezumpcia platnosti ochrannej známky Európskej únie je stanovená v článku 127, pokiaľ nie je jej platnosť napadnutá protinávrhom za podmienok stanovených v článku 128.
(
17
)	S cieľom pripomenúť túto požiadavku pozri rozsudok z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i. (C‑51/97, EU:C:1998:509, body 44 až 46). Okrem toho musia mať všetci žalovaní bydlisko v Únii [pozri rozsudok z 11. apríla 2013, Sapir a i. (C‑645/11, EU:C:2013:228, bod 52)]. Poznamenávam, že Dohovor o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaný 30. októbra 2007 v Lugane, ktorého uzavretie bolo schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2009/430/ES z 27. novembra 2008 (Ú. v. EÚ L 147, 2009, s. 1), známy ako „Luganský dohovor II“, obsahuje rovnaké ustanovenie v článku 6 ods. 1.
(
18
)	Zostáva to tak napriek tomu, že v konaní dochádza k vývoju. Späťvzatie odvolania, ktoré pôvodne tento žalovaný podal, ako je to v prejednávanej veci v prípade spoločnosti, ktorú zastupuje (pozri poznámku pod čiarou 5 vyššie), teda nemá žiadny vplyv na potrebu posúdiť existenciu úzkej súvislosti medzi žalobami v čase ich podania. Pokiaľ ide o štádium konania, v ktorom treba posúdiť existenciu takejto súvislosti medzi žalobami, pozri rozsudok z 21. mája 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, ďalej len „rozsudok CDC Hydrogen Peroxide, EU:C:2015:335, body 28 a 29), a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, body 78 a 79). Súdny dvor predtým v rozsudku z 13. júla 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, body 27 a 33) rozhodol, že vnútroštátne právo členských štátov, podľa ktorého je žaloba proti ďalšiemu žalovanému neprípustná, nemá vplyv na uplatnenie článku 6 ods. 1 nariadenia č. 44/2001, teraz článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012. O právomoci súdu pre ochranné známky Európskej únie, na ktorý bola podaná žaloba pre porušenie práv z takejto ochrannej známky, ktorej platnosť je napadnutá prostredníctvom vzájomného návrhu na vyhlásenie neplatnosti, ktorý má napriek späťvzatiu hlavnej žaloby naďalej právomoc rozhodovať o platnosti tejto ochrannej známky, pozri tiež rozsudok z 13. októbra 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, body 55 a 58), ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Pitruzzella vo veci Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:366, body 66 až 73), pre podrobné pripomenutie prípadov, v ktorých sa uplatňuje zásada perpetuatio fori.
(
19
)	Vec 189/87, EU:C:1988:459. Pozri, pokiaľ ide o zhrnutie legislatívneho vývoja, rozsudok z 11. októbra 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, bod 53).
(
20
)	Pozri odôvodnenie 26 tohto nariadenia.
(
21
)	Pozri odôvodnenie 21 nariadenia č. 1215/2012. Ide tiež o zabezpečenie výkonu rozhodnutí. V tejto súvislosti pozri článok 45 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia, ktorý stanovuje, že uznanie rozsudku sa na návrh dotknutého účastníka zamietne, ak je rozsudok nezlučiteľný s rozsudkom vydaným medzi rovnakými účastníkmi v dožiadanom členskom štáte.
(
22
)	Pozri rozsudky z 11. októbra 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, bod 35); z 1. decembra 2011, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 74); z 12. júla 2012, Solvay (C‑616/10, ďalej len „rozsudok Solvay, EU:C:2012:445, bod 21); z 11. apríla 2013, Sapir a i. (C‑645/11, EU:C:2013:228, bod 41), a CDC Hydrogen Peroxide (bod 18).
(
23
)	Pozri najmä rozsudok Solvay (bod 23). Súdny dvor okrem toho v rozsudku z 13. júla 2006, Roche Nederland a i. (C‑539/03, EU:C:2006:458, bod 26) spresnil, že „na to, aby sa rozhodnutia mohli považovať za navzájom nezlučiteľné, nestačí, že je rozdielny výsledok sporov“. Vo fáze podania žaloby je totiž v praxi ťažšie posúdiť tento prvok než rovnakú skutkovú a právnu situáciu.
(
24
)	Pozri najmä rozsudky CDC Hydrogen Peroxide (bod 20 a citovaná judikatúra) a Nintendo (bod 45).
(
25
)	Tento rozsudok je súčasťou judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa uplatnenia článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 v niektorých sporoch týkajúcich sa porušenia práva Únie v patentovej oblasti, v oblasti hospodárskej súťaže a v oblasti dizajnov. Táto judikatúra zohľadňuje špecifický charakter právnej úpravy v oblasti duševného vlastníctva, ktorej cieľom je zabezpečiť výlučnú ochranu tohto nehmotného majetku, ktorý je ľahko dostupný všetkým. Pozri v tomto zmysle úvahy KUR, A., MAUNSBACH, U.: Choice of law and Intellectual Property Rights, Oslo Law Review, 2019, zv. 6, č. 1, s. 43 – 61, najmä s. 44. Okrem toho vývoj rozhodnutí Súdneho dvora vychádza z úrovne ochrany poskytovanej právom Únie, ktorej zmyslom je zabrániť fragmentácii sporov [pozri v tejto súvislosti GEORGAKOUDI, N.: Les compétences exclusives en matière civile et commerciale: étude de droit international privé, dizertačná práca obhájená 9. decembra 2021, najmä s. 204, ako aj MUIR WATT, H., HASHIGUCHI, M., NATESHAN, S., STURUA, D.: Article 8. In: MAGNUS, U., MANKOWSKI, P.: European Commentaries on Private International Law. Brussels Ibis Regulation, druhé vydanie. Cologne: Otto Schmidt, 2023, s. 359 – 392, najmä bod 1 (s. 361), bod 3 (s. 362) a bod 4 (s. 363)]. Pokiaľ ide o históriu aproximácie hmotného práva duševného vlastníctva, pozri KUR, A., MAUNSBACH, U.: c. d., s. 50 a 51.
(
26
)	Pozri rozsudok Nintendo (bod 49).
(
27
)	Vec C‑539/03, EU:C:2006:458.
(
28
)	Pozri rozsudok Nintendo (body 46 a 47).
(
29
)	V súlade s článkom 17 nariadenia o OZEÚ v spojení s článkom 129 ods. 2 a článkom 130 ods. 2 tohto nariadenia sa žiadosti o poskytnutie informácií, predloženie účtovníctva a konštatovanie, že vznikla povinnosť nahradiť škodu, ako aj ďalšie opatrenia alebo príkazy neriadia týmto nariadením autonómne, ale podliehajú uplatniteľnému vnútroštátnemu právu. Pozri analogicky rozsudok Nintendo (bod 47). Taktiež možno pripomenúť, že právo na náhradu škody je upravené v článku 13 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 157, 2004, s. 45; Mim. vyd. 17/002, s. 32). Okrem toho, pokiaľ ide o rozhodné právo, treba odkázať na článok 8 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (RÍM II) (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40). Toto nariadenie, ktoré sa uplatňuje vo všetkých členských štátoch s výnimkou Dánskeho kráľovstva, zjednotilo kolízne normy uplatniteľné v občianskych a obchodných veciach na mimozmluvné záväzky, najmä na tie, ktoré vyplývajú z porušení jednotného práva duševného vlastníctva, ku ktorým došlo po 11. januári 2009 (pozri článok 32 uvedeného nariadenia). V prípade žaloby smerujúcej proti viacerým žalovaným pre porušenie práv, ku ktorému došlo vo viacerých členských štátoch, pozri rozsudok Nintendo (body 98 a 104). Pozri tiež rozsudok AMS Neve a i. (bod 64).
(
30
)	Vec C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 83.
(
31
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
32
)	Bod 29. Pokiaľ ide o praktické dôsledky neuplatnenia článku 6 ods. 1 nariadenia č. 44/2001, pozri bod 28 tohto rozsudku.
(
33
)	Rozsudok Nintendo (bod 51). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
34
)	Rozsudok Nintendo (bod 51). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
35
)	Rozsudok Nintendo (bod 52). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
36
)	Súdny dvor totiž len uviedol, že „druhý žalovaný vyrába a dodáva pre prvého výrobky, ktoré tento uvádza na trh“.
(
37
)	V tejto súvislosti pozri článok 9 nariadenia o OZEÚ, z ktorého možno odvodiť definíciu porušenia práv, a v tomto zmysle pozri rozsudok AMS Neve a i. (bod 54). Pokiaľ ide o pojem „používať“, pozri analogicky rozsudok Nintendo (body 100, 103 a 104).
(
38
)	Pokiaľ ide o túto okolnosť, pozri rozsudok Solvay (bod 29).
(
39
)	Pozri rozsudok Nintendo (body 50 a 51).
(
40
)	Pozri rozsudok z 18. mája 2017, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390, bod 28).
(
41
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát
(
42
)	Pozri rozsudok z 5. júna 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, body 32, 34 a 37), ktorý sa týka tohto pojmu uvedeného v článku 93 ods. 5 nariadenia č. 40/94, teraz článku 125 ods. 5 nariadenia o OZEÚ.
(
43
)	Vec C‑617/15, EU:C:2017:390, body 25, 27 a 28. Reštriktívny výklad pojmu „podnik“ už nie je odôvodnený, keďže nariadenie o OZEÚ stanovuje, že žalobca si môže vybrať medzi bydliskom žalovaného a súdom podľa miesta, kde došlo k porušeniu. Okrem toho postavenie podniku nie je podmienené tým, či sa žalovaná spoločnosť priamo alebo nepriamo podieľala na konaniach, z ktorých spor vyplýva (bod 40 tohto rozsudku).
(
44
)	Vec 189/87, EU:C:1988:459. Pozri bod 31 vyššie.
(
45
)	Pozri poznámku pod čiarou 25 vyššie. Treba poznamenať, že v oblasti porušenia práv nie je potrebné odkazovať na neskoršie rozsudky [rozsudky AMS Neve a i. a z. 3. marca 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152) v oblasti dizajnov Spoločenstva], ak boli žaloby podané na súdoch členského štátu, na území ktorého došlo k porušeniu práv. Pokiaľ ide o toto alternatívne kritérium právomoci v oblasti ochranných známok Európskej únie, pozri poznámku pod čiarou 14 vyššie.
(
46
)	Pozri rozsudky CDC Hydrogen Peroxide (body 16 a 23 až 25), a z 15. júla 2021, Volvo a i. (C‑30/20, EU:C:2021:604, body 39 až 42).
(
47
)	Podľa odôvodnenia 16 nariadenia č. 1215/2012 je cieľom tohto nariadenia poukázať okrem bydliska žalovaného aj na iné povolené kritériá pre určenie právomoci, ktoré sú založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia riadneho výkonu spravodlivosti. Pokiaľ ide o nariadenie č. 44/2001, pozri rozsudok Solvay (bod 19 a citovaná judikatúra).
(
48
)	Pozri odôvodnenie 15 nariadenia č. 1215/2012.
(
49
)	Na porovnanie pozri rozsudok Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), prvá občianskoprávna komora, zo 4. júla 2018 (č. 17‑19.384), ktorý citujú MUIR WATT, H., HASHIGUCHI, M., NATESHAN, S., STURUA, D.: c. d., poznámka pod čiarou 39 (s. 372). Tento súd rozhodol, že spojitosť medzi žalobami je daná vtedy, keď sa v rámci transakcie s nehnuteľnosťami identifikuje prepojenie konaní pripisovaných niektorým žalovaným, vrátane ústredného žalovaného, ich vzťahy, príslušné úlohy a zodpovednosť dvoch z nich.
(
50
)	V danom prípade ide o to, že žalovaní používajú označenie rovnakým spôsobom. Zdá sa teda nepravdepodobné, že by žalovaný nevedel o porušení práv zo strany ostatných žalovaných. Pokiaľ ide o význam okolností, za ktorých porušovateľ pravdepodobne vie, že bolo porušené to isté vnútroštátne právo, pozri HEINZE, C., WARMUTH, C.: Intellectual property and the Brussels Ibis Regulation. In: MANKOWSKI, P.: Research Handbook on the Brussels Ibis Regulation. Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2020, s. 147 – 171, najmä s. 167, dostupné na tejto internetovej adrese: https://www.elgaronline.com/display/edcoll/9781788110785/9781788110785.00011.xml.
(
51
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok AMS Neve a i. (body 47 a 54).
(
52
)	Pozri poznámku pod čiarou 23 vyššie a rozsudok Nintendo (bod 52).
(
53
)	Pozri najmä rozsudok CDC Hydrogen Peroxide (body 27 až 29 a 31 a citovaná judikatúra).
(
54
)	Pozri bod 18 vyššie a bod 74 nižšie.
(
55
)	Okrem toho nie je medzi žalovanými alebo žalobami stanovená žiadna hierarchia. Pokiaľ ide o návrhy z hľadiska doktríny v zmysle väčšej prísnosti, pozri SIAPLAOURAS, P.: Article 8. In: REQUEJO ISIDRO, M.: Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012, Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022, s. 166 – 190, najmä bod 8.17, poznámku pod čiarou 45 (s. 172), ako aj GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. vydanie., Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires“, Paris, 2018, poznámku pod čiarou 46 (s. 395).
(
56
)	Pozri rozsudok z 11. októbra 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, body 52 až 54 a citovaná judikatúra). Pokiaľ ide o dosah tohto rozsudku, pozri SIAPLAOURAS, P.: c. d., body 8.37 až 8.39 (s. 177 a 178). Na porovnanie pozri článok 8 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012, ktorý stanovuje, že osobu s bydliskom na území členského štátu možno tiež žalovať „ako tretiu osobu v konaní o záruke alebo ručení alebo v inom konaní súvisiacom s treťou osobou na súde, na ktorom sa vedie hlavné konanie, ak sa toto konanie nezačalo výlučne s úmyslom vyňať ju z právomoci súdu, ktorý by inak mal právomoc“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
57
)	Pozri rozsudok CDC Hydrogen Peroxide (bod 33). Pokiaľ ide o požiadavku preukázania tajnej dohody medzi účastníkmi konania, pozri bod 32 tohto rozsudku. Okrem toho niektorí autori poukazujú na odchýlku od judikatúry Súdneho dvora. V tejto súvislosti pozri komentár SIAPLAOURAS, P.: c. d., bod 8.40 (s. 178).
(
58
)	Pozri v tomto zmysle MUIR WATT, H., HASHIGUCHI, M., NATESHAN, S., STURUA, D.: c. d., bod 22 (s. 371).
(
59
)	Pozri bod 14 vyššie.
(
60
)	Pozri bod 11 vyššie.
(
61
)	Pozri rozsudok z 30. júna 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, bod 39 a citovaná judikatúra). V tejto súvislosti treba spresniť, že rovnako ako v článku 4 nariadenia č. 1215/2012 sú v článku 125 ods. 1 nariadenia o OZEÚ určené súdy toho členského štátu, v ktorom má žalovaný svoje bydlisko.
(
62
)	Článok 123 ods. 1 nariadenia o OZEÚ len stanovuje, že „členské štáty určia na svojich územiach čo najobmedzenejší počet národných súdov a tribunálov prvého a druhého stupňa, ktoré budú plniť funkcie im pridelené na základe tohto nariadenia“.
(
63
)	V súlade s rozhodnutiami Súdneho dvora v rozsudkoch z 11. októbra 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595), a z 13. júla 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471), nejde o to, aby sa posúdenie súdu, ktorý o veci rozhoduje, týkalo dôvodnosti žalôb alebo ich prípustnosti podľa vnútroštátneho práva. Pokiaľ ide o túto otázku, pozri tiež odkazy na poznámku pod čiarou 64 nižšie.
(
64
)	Pokiaľ ide o situáciu, v ktorej žalobcovia založili svoju žalobu na skutočnosti, že predmetná nehoda bola spôsobená vadami v konštrukcii a výrobe vrtuľníka a žalovali žalovaného, ktorý nemal na tieto kritériá žiadnu väzbu, pozri rozsudok High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie Queen’s Bench (Obchodný súd), Spojené kráľovstvo], z 29. mája 2020, Senior Taxi Aereo Executivo LTDA & Ors v Agusta Westland S.p.A & Ors, dostupný na tejto internetovej adrese: https://www.bailii.org/ew/cases/EWHC/Comm/2020/1348.html. Toto rozhodnutie komentovali MUIR WATT, H., HASHIGUCHI, M., NATESHAN, S., STURUA, D.: c. d., bod 20 (s. 370), JAMES, M.: Claims against anchor defendant subject to merits test under Recast Brussels Regulation (High Court), Practical Law UK, Thomas Reuters, 10. júna 2020, ako aj PERTOLDI, A., MCINTOSCH, M.: High Court holds claim against anchor defendant must satisfy merits test if it is to be used to establish jurisdiction against co‑defendants under recast Brussels Regulation, dostupné na tejto internetovej adrese: https://hsfnotes.com/litigation/2020/06/30/high‑court‑holds‑claim‑against‑anchor‑defendant‑must‑satisfy‑merits‑test‑if‑it‑is‑to‑be‑used‑to‑establish‑jurisdiction‑against‑co‑defendants‑under‑recast‑brussels‑regulation/. Pozri tiež rozsudok Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), obchodná komora, z 26. februára 2020 (č. 18‑21.144), ktorý citovali MUIR WATT, H., HASHIGUCHI, M., NATESHAN, S., STURUA, D.: c. d., bod 19 (s. 369), v ktorom tento súd zrušil rozsudok Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž, Francúzsko) z 5. júna 2018 na základe článku 4 ods. 1 a článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 z dôvodu, že voči žiadnemu zo žalovaných účastníkov konania nebol vznesený nárok.
(
65
)	Pokiaľ viem, Súdny dvor sa nestretol s takouto situáciou. Pokiaľ ide o pojem „narušiteľ“, ktorý v nemeckom práve umožňuje domáhať sa zodpovednosti konateľa, pozri rozsudok z 22. júna 2021, YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18, EU:C:2021:503, body 120 až 123). V tomto prípade môže byť tento konateľ žalovaný len na uloženie povinnosti zdržať sa konania a uloženie zákazu porušovania dotknutého práva.
(
66
)	Pozri analogicky rozsudok z 23. marca 2010, Google France a Google (C‑236/08 až C‑238/08, EU:C:2010:159, bod 120).
(
67
)	Pozri v tejto súvislosti článok 13 ods. 1 smernice 2004/48.
(
68
)	Podľa tohto ustanovenia „mimozmluvný záväzok vyplývajúci z porušenia jednotného práva duševného vlastníctva Spoločenstva sa spravuje právnym poriadkom krajiny, na území ktorej došlo k porušeniu, pokiaľ ide o otázky, na ktoré sa nevzťahuje príslušný právny nástroj Spoločenstva“.
(
69
)	Pokiaľ ide o zhrnutie výkladu Súdneho dvora, pozri rozsudok z 3. marca 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152, bod 48), a pokiaľ ide o jeho neuplatnenie v prípade, že sa nositeľ chráneného práva rozhodne podať cielenú žalobu týkajúcu sa porušenia práv, ku ktorému došlo v jedinom členskom štáte, bod 49 toho istého rozsudku.
(
70
)	Pozri rozsudok Nintendo (bod 103).
(
71
)	Pozri rozsudok AMS Neve a i. (body 63 a 64).
(
72
)	Na porovnanie pozri rozsudky AMS Neve a i. a z 3. marca 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152).