Ideiglenes változat
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
2026. május 19.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – EUSZ 50. cikk – EUSZ 288. cikk – Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának az Európai Unióból és az Európai Atomenergia‑közösségből történő kilépéséről szóló megállapodás – Olyan tagállami bíróság, amelyhez az említett megállapodásban előírt átmeneti időszak lejárta előtt fordultak – Másik állam jogának az eljáró bíróságok általi alkalmazása – Az Egyesült Királyság irányelvet átültető jogszabálya – 2006/54/EK irányelv – Az uniós jog alkalmazhatósága – A kölcsönös bizalom elve – A nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének elve ”
A C‑350/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) a Bírósághoz 2024. május 14‑én érkezett, 2024. május 3‑i határozatával terjesztett elő a
HJ
és
a Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nagytanács),
tagjai: K. Lenaerts elnök, T. von Danwitz elnökhelyettes, F. Biltgen (előadó), C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, M. J. Passer és O. Spineanu‑Matei tanácselnökök, N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: C. Di Bella tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. június 24‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        HJ képviseletében A. Lyon‑Caen avocat,
–        a Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA képviseletében D. Célice avocat,
–        a francia kormány képviseletében F. du Couëdic, O. Duprat‑Mazaré, B. Fodda, T. Lechevallier, H. Nunes da Silva és B. Travard, meghatalmazotti minőségben,
–        a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna és D. Lutostańska, meghatalmazotti minőségben,
–        az Egyesült Királyság kormánya képviseletében S. Fuller, meghatalmazotti minőségben, segítői: A. Mayer és J. Pobjoy barristers,
–        az Európai Bizottság képviseletében S. Delaude, H. Krämer és E. E. Schmidt, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 25‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2020. január 30‑i (EU) 2020/135 tanácsi határozattal (HL 2020. L 29., 1. o.) jóváhagyott, a Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának az Európai Unióból és az Európai Atomenergia‑közösségből történő kilépéséről szóló megállapodás (HL 2020. L 29., 7. o.; a továbbiakban: kilépésről rendelkező megállapodás) és az EUMSZ 288. cikk értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet a HJ és munkáltatója, a Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA (a továbbiakban: CACIB) között, az őt ért nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés és lelki zaklatás tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
3        A szerződések jogáról szóló 1969. május 23‑i Bécsi Egyezménynek (Recueil des traités des Nations unies, 1155. kötet, 331. o.; kihirdette: az 1987. évi 12. tvr.; továbbiakban: Bécsi Egyezmény) „A szerződés megszűnésének következményei” című 70. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Amennyiben a szerződés másképpen nem rendelkezik, vagy a felek másképpen nem állapodtak meg, a szerződésnek a rendelkezései szerinti, vagy az egyezménnyel összhangban történt megszűnése:
a)      feloldja a részes feleket a szerződés további teljesítésének kötelezettsége alól;
b)      nem érinti a részes feleknek azt a jogát, kötelezettségét vagy jogi helyzetét, amely a szerződés végrehajtása során, annak megszűnése előtt keletkezett.”
Az uniós jog
Az EU‑Szerződés és az EUM‑Szerződés
4        Az EUSZ 50. cikk (2) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)      A kilépést elhatározó tagállam ezt a szándékát bejelenti az Európai Tanácsnak. Az Európai Tanács által adott iránymutatások alapján az [Európai] Unió tárgyalásokat folytat és megállapodást köt ezzel az állammal, amelyben az érintett államnak az Unióval való jövőbeli kapcsolataira tekintettel meghatározzák az illető állam kilépésének részletes szabályait. […]
(3)      A kilépésről rendelkező megállapodás hatálybalépésének időpontjától, illetve ennek hiányában a (2) bekezdésben említett bejelentéstől számított két év elteltével a Szerződések az [Unióból kilépő] államra többé nem alkalmazhatók, kivéve ha az Európai Tanács az érintett tagállammal egyetértésben ennek a határidőnek a meghosszabbításáról egyhangúlag határoz.”
5        Az EUMSZ 288. cikk a következőket írja elő:
„Az Unió hatásköreinek gyakorlása érdekében az intézmények rendeleteket, irányelveket, határozatokat, ajánlásokat és véleményeket fogadnak el.
A rendelet általános hatállyal bír. Teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
Az irányelv az elérendő célokat illetően minden címzett tagállamra kötelező, azonban a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyja.
A határozat teljes egészében kötelező. Amennyiben külön megjelöli, hogy kik a címzettjei, a határozat kizárólag azokra nézve kötelező, akiket címzettként megjelöl.
Az ajánlások és a vélemények nem kötelezőek.”
A kilépésről rendelkező megállapodás
6        A kilépésről rendelkező megállapodás második, hetedik, nyolcadik és tizenegyedik preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„AZZAL AZ ÓHAJJAL, hogy meghatározzák az Egyesült Királyságnak az Unióból és az Euratomból való kilépésére vonatkozó rendelkezéseket, figyelembe véve jövőbeli kapcsolataik keretét,
[…]
AZZAL AZ ELHATÁROZÁSSAL, hogy biztosítsák a rendezett kilépést a kilépéssel kapcsolatos olyan különféle rendelkezések révén, amelyek célja a zavarok elkerülése és a jogbiztonság garantálása a polgárok és a gazdasági szereplők, valamint az uniós és az egyesült királysági igazságügyi és közigazgatási hatóságok számára, mindazonáltal nem zárva ki annak lehetőségét, hogy a kilépéssel kapcsolatos releváns rendelkezéseket a későbbiekben felváltja (felváltják) a jövőbeli kapcsolatokat szabályozó megállapodás(ok),
FIGYELEMBE VÉVE, hogy mind az Unió, mind az Egyesült Királyság érdekében áll egy átmeneti vagy végrehajtási időszak meghatározása, amely alatt – függetlenül attól, hogy az Egyesült Királyság Unióból való kilépése az Egyesült Királyságnak az uniós intézményekben, szervekben, hivatalokban és ügynökségekben való részvétele tekintetében milyen következményekkel jár, különös tekintettel az uniós intézményeknek, szerveknek, és ügynökségeknek az Egyesült Királyság uniós tagsága kapcsán kinevezett, kijelölt vagy megválasztott valamennyi tagja megbízatása e megállapodás hatálybalépésének napján történő megszűnésének időpontjára – az uniós jognak, ideértve a nemzetközi megállapodásokat is, alkalmazandónak kell lennie az Egyesült Királyságra és az Egyesült Királyságban, általános szabályként ugyanolyan hatással, mint a tagállamokra, annak érdekében, hogy el lehessen kerülni a zavarokat abban az időszakban, amikor a jövőbeli kapcsolatokat szabályozó megállapodás(ok)ra irányuló tárgyalások folyamatban vannak,
[…]
FIGYELEMBE VÉVE, hogy e megállapodás helyes értelmezésének és alkalmazásának biztosítása, valamint az e megállapodásból fakadó kötelezettségek betartása érdekében alapvető fontosságú olyan rendelkezéseket hozni, amelyek biztosítják az átfogó irányítást, különösen a kötelező vitarendezési és végrehajtási szabályokat, amelyek teljes mértékben tiszteletben tartják az Unió és az Egyesült Királyság jogrendszerének autonómiáját, valamint az Egyesült Királyság harmadik ország jogállását”.
7        E megállapodás „Célkitűzés” címet viselő 1. cikke értelmében:
„Ez a megállapodás meghatározza [az] Egyesült Királyság[nak] az Európai Unióból […] és az Európai Atomenergia‑közösségből […] történő kilépésére vonatkozó rendelkezéseket.”
8        Ugyanezen megállapodásnak az „E megállapodás hatályával, végrehajtásával és alkalmazásával kapcsolatos módszerek és elvek” című 4. cikkének (4) és (5) bekezdése a következőket írja elő:
„(4)      E megállapodás azon rendelkezéseit, amelyek az uniós jogra, illetve annak fogalmaira vagy rendelkezéseire hivatkoznak, végrehajtásuk és alkalmazásuk során az Európai Unió Bíróságának [a megállapodás 126. cikkében meghatározott] átmeneti időszak [(a továbbiakban: átmeneti időszak)] vége előtt kiadott vonatkozó ítélkezési gyakorlatával összhangban kell értelmezni.
(5)      E megállapodás értelmezése és alkalmazása során az Egyesült Királyság igazságügyi és közigazgatási hatóságainak megfelelően figyelembe kell venniük az Európai Unió Bíróságának az átmeneti időszak végét követően kiadott vonatkozó ítélkezési gyakorlatát.”
9        Ugyanezen megállapodás Harmadik Részének a „Folyamatban lévő igazságügyi együttműködés polgári és kereskedelmi ügyekben” című VI. címében szereplő, „Szerződéses és szerződésen kívüli ügyekben alkalmazandó jog” című 66. cikkének szövege a következő:
„Az Egyesült Királyságban az alábbi jogi aktusokat a következőképpen kell alkalmazni:
a)      az átmeneti időszak vége előtt megkötött szerződések tekintetében [a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i] 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet [(„Róma I” rendelet) (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 2009.11.24., 87. o.; a továbbiakban: „Róma I” rendelet)] alkalmazandó;
(b)      a kárt okozó események tekintetében a [szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 2007. július 11‑i] 864/2007/EK európai parlamenti és a tanácsi rendelet [(Róma II.) (HL 2007. L 199., 40. o.)] alkalmazandó, amennyiben az ilyen események az átmeneti időszak vége előtt következtek be.”
10      A kilépésről rendelkező megállapodás „Joghatóság, bírósági határozatok elismerése és végrehajtása, valamint ezekkel kapcsolatos együttműködés a központi hatóságok között” című 67. cikke az (1) bekezdésében a következőket írja elő:
„(1)      Az Egyesült Királyságban, valamint a tagállamokban az Egyesült Királyságot érintő helyzetekben az átmeneti időszak vége előtt indított jogi eljárások tekintetében […] a következő jogi aktusokat vagy rendelkezéseket kell alkalmazni:
(a)      [a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.)] joghatóságra vonatkozó rendelkezései;
(b)      az [európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2017. L 154., 1. o.), a közösségi formatervezési mintáról szóló, 2001. december 12‑i 6/2002/EK tanácsi rendelet (HL 2002. L 3., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 27. kötet, 142. o.) és a közösségi növényfajta‑oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendeletnek (HL 1994. L 227., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o.), a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2016. április 27‑i (EU) 2016/679 európai parlamenti és tanácsi rendeletnek (általános adatvédelmi rendelet) (HL 2016. L 119., 1. o.; helyesbítések: HL 2016. L 314., 72. o.; HL 2018. L 127., 2. o.; HL 2021. L 74., 35. o.), valamint a A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i 96/71/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL 1997. L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.; helyesbítés: HL 2015. L 111., 34. o.)] a joghatóságra vonatkozó rendelkezései;
(c)      a [házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. november 27‑i 2201/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 338., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 243. o.; helyesbítések: HL 2013. L 82., 63. o.; HL 2018. L 33., 5. o.)] joghatóságra vonatkozó rendelkezései;
(d)      a [tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló, 2008. december 18‑i 4/2009/EK tanácsi rendelet (HL 2009. L 7., 1. o.; helyesbítések: HL 2011. L 131., 26. o.; HL 2013. L 8., 19. o.; HL 2013. L 281., 29. o.)] joghatóságra vonatkozó rendelkezései.
[…]”
11      A kilépésről rendelkező megállapodásnak „Az Európai Unió Bírósága előtt folyamatban lévő ügyek” című 86. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az Európai Unió Bírósága továbbra is joghatósággal rendelkezik az átmeneti időszak vége előtt az Egyesült Királyság által vagy az Egyesült Királyság ellen indított bármely eljárás tekintetében. Ez a joghatóság az eljárás valamennyi szakaszára kiterjed, beleértve a Bíróság előtti jogorvoslati eljárást és a Törvényszék előtti eljárást is, amennyiben az ügyet visszautalják a Törvényszékhez.
(2)      Az Európai Unió Bírósága továbbra is joghatósággal rendelkezik arra, hogy az átmeneti időszak vége előtt az Egyesült Királyság bíróságai által hozzá benyújtott kérelemre előzetes döntést hozzon.
(3)      E fejezet alkalmazásában úgy kell tekintetni, hogy az Európai Unió Bírósága előtti eljárás abban az időpontban indult, vagy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet abban az időpontban nyújtották be, amikor az eljárást megindító iratot a Bíróság vagy – az ügy típusától függően – a Törvényszék hivatala nyilvántartásba vette.”
12      E megállapodás „Új ügyek a Bíróság előtt” című 87. cikkének szövege a következő:
„(1)      Amennyiben az Európai Bizottság úgy ítéli meg, hogy az Egyesült Királyság az átmeneti időszak vége előtt nem teljesítette a Szerződésekből vagy e megállapodás negyedik részéből fakadó valamely kötelezettségét, az Európai Bizottság az ügyet az átmeneti időszak végét követő 4 éven belül az Európai Unió Bírósága elé viheti – az adott esettől függően – az EUMSZ 258. [cikkben], illetve az EUMSZ 108. [cikk] (2) bekezdésének második albekezdésében megállapított követelményeknek megfelelően. Az Európai Unió Bírósága joghatósággal rendelkezik az ilyen ügyek elbírálására.
(2)      Amennyiben az Egyesült Királyság nem tesz eleget az e megállapodás 95. cikkének (1) bekezdésben említett valamely határozatnak, vagy a szóban forgó rendelkezésben említett valamely, az Egyesült Királyságban lakóhellyel rendelkező, illetve letelepedett természetes vagy jogi személynek címzett határozatot elmulasztja joghatással felruházni az Egyesült Királyság jogrendjében, az Európai Bizottság az ügyet az érintett határozat időpontjától számított 4 éven belül az Európai Unió Bírósága elé viheti – az adott esettől függően – az EUMSZ 258. [cikkben], illetve az EUMSZ 108. [cikk] (2) bekezdésének második albekezdésében megállapított követelményeknek megfelelően. Az Európai Unió Bírósága joghatósággal rendelkezik az ilyen ügyek elbírálására.
(3)      Az Európai Bizottság, amikor e cikk értelmében valamely ügy Bíróság elé terjesztéséről határoz, ugyanazokat az elveket alkalmazza az Egyesült Királyságra nézve, mint bármely tagállam tekintetében.”
13      Az említett megállapodás „Átmeneti időszak” című 126. cikke értelmében az átmeneti időszak a kilépésről rendelkező megállapodás hatálybalépésének napján kezdődik és 2020. december 31‑én ér véget.
14      Az említett megállapodásnak „Az átmenet hatálya” című 127. cikke a következőket írja elő:
„(1)      Amennyiben e megállapodás másként nem rendelkezik, az uniós jog alkalmazandó az átmeneti időszak alatt az Egyesült Királyságra és az Egyesült Királyságban.
[…]
(3)      Az átmeneti időszak alatt az (1) bekezdésnek megfelelően alkalmazandó uniós jog ugyanolyan joghatással bír az Egyesült Királyságra nézve és az Egyesült Királyságban, mint az Unióban és a tagállamokban, és annak rendelkezéseit az Unióban alkalmazandó módszerekkel és általános elvekkel megegyezően kell értelmezni és alkalmazni.
[…]
(6)      Amennyiben e megállapodás másként nem rendelkezik, az átmeneti időszak alatt az (1) bekezdés szerint alkalmazandó uniós jogban szereplő – beleértve a tagállamok által végrehajtott és alkalmazott jogot is –, a tagállamokra vonatkozó hivatkozásokat úgy kell érteni, hogy azok magukban foglalják az Egyesült Királyságot is.
[…]”
15      A kilépésről rendelkező megállapodás 185. cikkének negyedik bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„A második és harmadik rész – a 19. cikk, a 34. cikk (1) bekezdése, a 44. cikk és a 96. cikk (1) bekezdése kivételével –, a hatodik rész I. címe, valamint a 169–181. cikk az átmeneti időszak végétől alkalmazandó.”
A Római Egyezmény
16      A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, Rómában, 1980. június 19‑én aláírásra megnyitott egyezmény (HL 1980. L 266., 1. o.; kihirdette: a 2006. évi XXVIII. törvény; a továbbiakban: Római Egyezmény) 3. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A szerződésre a felek által választott jog az irányadó. A jogválasztásnak kifejezettnek kell lennie, vagy annak a szerződés rendelkezéseiből, illetve az eset körülményeiből kellő bizonyossággal megállapíthatónak kell lennie. Választásukkal a felek a szerződés egészére vagy annak csak egy részére alkalmazandó jogot határozhatják meg.”
17      A Római Egyezmény 14. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A szerződésre az ezen egyezmény alapján irányadó jog annyiban alkalmazandó, amennyiben a szerződéses kötelezettségekre vonatkozóan törvényes vélelmeket állít fel, vagy meghatározza a bizonyítási terhet.”
A „Róma I” rendelet
18      A „Róma I” rendeletnek „A Római Egyezménnyel való kapcsolat” című 24. cikke a következőket írja elő:
„(1)      Ez a rendelet a Római Egyezmény helyébe lép a tagállamokban, kivéve azon tagállamok területét, amelyek az Egyezmény területi hatálya alá tartoznak, és amelyekre a Szerződés 299. cikke értelmében e rendelet nem vonatkozik.
(2)      Amennyiben ez a rendelet a Római Egyezmény rendelkezéseinek helyébe lép, az Egyezményre történő bármely hivatkozást az e rendeletre történő hivatkozásként kell értelmezni.”
19      A „Róma I” rendelet 29. cikke második bekezdésének megfelelően a rendelet 2009. december 17. óta alkalmazandó, a 26. cikk kivételével, amelyet 2009. június 17‑től kell alkalmazni.
A 2006/54/ EK irányelv
20      A férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 204., 23. o.) (30) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„A bizonyítási teherrel kapcsolatos szabályok elfogadása jelentős szerepet játszik annak biztosításában, hogy lehetőség nyíljon az egyenlő bánásmód elvének eredményes betartatására. A Bíróság határozata értelmében gondoskodni kell annak biztosításáról, hogy a bizonyítás az alperest terheli, amennyiben a megkülönböztetés valószínűsíthető, kivéve olyan eljárások esetében, amelyekben a bíróság vagy az egyéb illetékes nemzeti hatóság feladata a tények feltárása. Lényeges azonban annak tisztázása, hogy a közvetlen vagy a közvetett megkülönböztetésre utaló tények értékelése a nemzeti jogszabályoknak vagy gyakorlatnak megfelelően továbbra is az illetékes nemzeti szerv feladata. Ezen túlmenően a tagállamok feladata az eljárás megfelelő szakaszában a felperes számára kedvezőbb bizonyítási szabályok bevezetése.”
21      Ezen irányelv „Jogvédelem” című 17. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok gondoskodnak arról, hogy minden személy, aki úgy ítéli meg, hogy az egyenlő bánásmód elvének be nem tartása miatt őt sérelem érte, miután az esetleges jogorvoslati lehetőségeket – a tagállamok által szükségesnek vélt esetben akár egyeztető eljárás útján is –
más illetékes hatóságoknál már kimerítette, az ebből az irányelvből eredő igényeit bírósági úton érvényesíthesse annak a viszonynak a megszűnte után is, amelyben a megkülönböztetés állítólagosan történt.”
22      Ezen irányelv „A bizonyítási teher” című 19. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)      A tagállamok, nemzeti bírósági rendszerükkel összhangban, megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy az alperes legyen köteles azt bizonyítani, hogy az egyenlő bánásmód elvét nem sértették meg, amennyiben valaki úgy ítéli meg, hogy az egyenlő bánásmód elve alkalmazásának elmulasztása miatt sérelmet szenvedett és bíróság vagy más illetékes hatóság előtt olyan tényekre hivatkozik, amelyekből közvetlen vagy közvetett megkülönböztetésre lehet következtetni.
(2)      Az (1) bekezdés nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy a felperes számára kedvezőbb bizonyítási szabályokat vezessenek be.”
Az Egyesült Királyság joga
23      Az Equality Act 2010 (az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvény) „Bizonyítási teher” című 136. cikke a következőket írja elő:
„(1)      Ez a cikk az e törvény megsértésével kapcsolatos valamennyi eljárásra alkalmazandó.
(2)      Amennyiben olyan tények állnak fenn, amelyek alapján a bíróság – egyéb magyarázat hiányában – úgy határozhat, hogy valamely személy (A) megsértette az érintett rendelkezéseket, a bíróságnak meg kell állapítania, hogy e jogsértés megtörtént.
(3)      A (2) bekezdés azonban nem alkalmazandó, ha A bizonyítja, hogy nem sértette meg az érintett rendelkezéseket.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
24      Az alapeljárás felperesét a CACIB 2007. január 17‑én kötött és az Egyesült Királyság jogának hatálya alá tartozó munkaszerződés alapján alkalmazta, amelynek keretében utoljára „az Egyesült Királyságban ügyfélinformációs rendszerekkel foglalkozó alkalmazottként” dolgozott. 2013. augusztus 28‑tól betegszabadságon volt.
25      2013. szeptember 23‑án az alapeljárás felperese, mivel úgy vélte, hogy nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés és lelki zaklatás érte, a munkaszerződés teljesítése és kártérítés címén különböző összegek megfizetése iránt a conseil de prud’hommes‑hoz (munkaügyi bíróság, Franciaország) fordult.
26      2019. június 26‑i ítéletében a conseil de prud’hommes (munkaügyi bíróság) elutasította az alapeljárás felperesének kérelmeit. Utóbbi fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a cour d’appel de Versailles‑hoz (versailles‑i fellebbviteli bíróság, Franciaország).
27      2021. május 27‑i ítéletében a cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság) megállapította, hogy az alapeljárás felperese nem bizonyította a 2006/54 irányelvet az Egyesült Királyság jogába átültető, az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvény értelmében vett hátrányos megkülönböztetés, illetve hátrányos megkülönböztetéssel okozott zaklatás, valamint bántalmazás fennállását.
28      Az alapeljárás felperese ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Cour de cassationhoz (semmítőszék, Franciaország). Többek között azt állítja, hogy a cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság) azáltal, hogy az általa hivatkozott hátrányosan megkülönböztető helyzetek egymást követő vizsgálatát követően azt állapította meg, hogy nem mutatott be olyan elsődleges tényeket, amelyekkel bizonyítható lenne az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvény értelmében vett hátrányos megkülönböztetés, e jogszabályt a 2006/54 irányelv 19. cikkével összeegyeztethetetlen módon értelmezve határozott, amely cikk a tények átfogó értékelésére kötelezi a bíróságot annak meghatározása érdekében, hogy azokból hátrányos megkülönböztetésre lehet‑e következtetni. Ezenkívül a fellebbviteli bíróság annak megállapításával, hogy az alapeljárás felperese által hivatkozott azon körülmény, hogy az általa benyújtott iratokból kitűnik, hogy a CACIB‑nél a külföldön tartózkodó munkavállalók főként férfiak voltak, a nők külföldi munkavégzésre való jelentkezésével kapcsolatos bizonyítékok hiányában nem elegendő ahhoz, hogy a nőkkel szembeni hátrányos megkülönböztetésre lehessen következtetni, a fellebbviteli bíróság az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvénynek a
2006/54 irányelv 19. cikkével összeegyeztethetetlen értelmezésére is támaszkodott, és az állítólagos hátrányos megkülönböztetés bizonyításának terhét az alapeljárás felperesére hárította.
29      Először is a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az alapeljárásban az a kérdés merül fel, hogy az Egyesült Királyság Európai Unióból való kilépése milyen hatással van azon tagállami bíróság feladatára, amelynek az átmeneti időszak lejárta előtt indított bírósági eljárás során alkalmaznia kell az Egyesült Királyság uniós irányelvet átültető jogát, ha az eljáró bíróságnak ezen időszak lejárta után kell határozatot hoznia. Ugyanis, noha az alapügy tényállásának időpontjában, illetve abban az időpontban, amikor az alapeljárás felperese az érintett keresetet megindította, valamint abban az időpontban, amikor az említett conseil des prud’hommes (munkaügyi bíróság) határozatot hozott, az Egyesült Királyság még az Unió tagja volt, a cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság) határozathozatalának időpontjában már nem ez volt a helyzet.
30      E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az uniós jog alkalmazandó volt‑e abban az időpontban, amikor a cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság) határozatot hozott, mivel ebben az időpontban, az Egyesült Királyság Unióból való kilépését követően az uniós jog hatályát vesztette az Egyesült Királyság jogrendjében. A kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül arra keresi a választ, hogy a kilépésről rendelkező megállapodás visszamenőlegesen megkérdőjelezte‑e az uniós jognak az átmeneti időszak vége előtt keletkezett jogvitákra való alkalmazását, és így a tagállami bíróság azon kötelezettségét, hogy az Egyesült Királyságnak az ilyen jogvitákra alkalmazandó jogát az uniós joggal összhangban értelmezze. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság két esetet állít fel: vagy úgy tekinthető, hogy az átmeneti időszak lejárta után az uniós jog egy részének hatálya fennmaradt az Egyesült Királyság jogában, de már nem áll fenn az uniós jognak az uniós joggal összhangban álló értelmezésére vonatkozó kötelezettség; vagy úgy lehet tekinteni, hogy az alapügy tényállása az átmeneti időszak vége előtt történt, és mivel az érintett eljárást az átmeneti időszak lejárta előtt indították meg, az Egyesült Királyságnak a 2006/54 irányelvet átültető jogszabályait, azaz az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvényt az uniós joggal összhangban kell értelmeznie, még akkor is, ha az eljáró bíróság az átmeneti időszak lejártát követően határoz.
31      Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az alapeljárás azt a kérdést veti fel, hogy a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének a tagállami bíróságokra nézve kötelező elve akkor is alkalmazandó‑e, ha e bíróságnak egy másik tagállam jogát kell alkalmaznia. Emlékeztet arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a kölcsönös bizalom elve arra kötelezi a tagállamokat, hogy – kivételes körülményektől eltekintve – úgy tekintsék, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot, és különösen az uniós jog által elismert alapvető jogokat (2014. december 18‑i 2/13 [az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása] vélemény, EU:C:2014:2454, 191. pont). Mindazonáltal ezen ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy a nemzeti jog alkalmazásakor – akár az érintett irányelvet megelőzően, akár azt követően elfogadott rendelkezésről van szó – a nemzeti jog értelmezését végző nemzeti bíróságnak ezt, amennyire csak lehetséges, az irányelv szövegének és céljának fényében kell megtennie annak érdekében, hogy elérje az irányelv által előírt eredményt, és így megfeleljen az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdésének (1990. november 13‑i Marleasing ítélet, C‑106/89, 8. pont, EU:EU:C:1990:8).
32      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy nem zárható ki, hogy ugyanez a helyzet áll fenn abban az esetben, ha e bíróságnak egy másik tagállam jogát kellene alkalmaznia. A Bíróság azon ítélkezési gyakorlata, amely szerint a jogvitában eljáró bíróság feladata, hogy azon állam jogszabályait, amelynek bíróságait a joghatósági kikötésben kijelölték, az uniós joggal, különösen valamely irányelvvel összhangban értelmezve alkalmazza, megerősíti ezt a megközelítést (2020. november 18‑i DelayFix ítélet, C‑519/19, EU:C:2020:933, 51. pont; 2022. december 8‑i Luxury Trust Automobil ítélet, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67. pont). A Bíróság azonban még nem foglalt kifejezetten állást ebben a kérdésben.
33      Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy azon tagállami bíróság feladata, amely valamely másik tagállam jogát alkalmazza és megállapítja, hogy azt nem lehet az uniós joggal összhangban értelmezni, azonos‑e azzal a feladattal, amelyet a saját nemzeti jogának alkalmazása során gyakorol, és hogy adott esetben az Európai Unió Alapjogi Chartájának 21. cikkében foglalt és a 2006/54 irányelvben konkretizált hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve arra késztetheti‑e ezt a bíróságot, hogy akár magánszemélyek közötti jogvitában is eltekintsen e jog alkalmazásától.
34      E körülmények között a Cour de cassation (semmítőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Ezért a [kilépésről rendelkező] megállapodás értelmezésére van szükség azon kérdést illetően, hogy az Egyesült Királyságnak a [2006/54 irányelv] 19. cikkét átültető szabályozását az átmeneti időszak lejárta után határozatot hozó bíróságnak az irányelvet átültető tagállami szabályozásnak kell‑e tekintenie, amennyiben a tényállás ezen időpont előtt valósult meg és/vagy az eljárást ezen időpont előtt indították meg.
2)      Úgy kell‑e értelmezni az [EUMSZ] 288. cikket, hogy a magánszemélyek közötti jogvitában eljáró [tagállami] bíróságnak, amely egy másik tagállam jogát köteles alkalmazni, e jog rendelkezéseit valamely irányelvvel összhangban kell értelmeznie anélkül, hogy ennek a kölcsönös bizalom elve akadályát képezné?
3)      Amennyiben a nemzeti bíróság úgy ítéli meg, hogy az ilyen, összhangban álló értelmezés nem lehetséges, mellőznie kell‑e [e tagállami] jog alkalmazását, amint azt a saját nemzeti joga esetében tenné, ha az uniós jog valamely olyan általános elvéről vagy az elsődleges jog valamely olyan rendelkezéséről van szó, amelyet egy irányelv konkretizál?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az elfogadhatóságról
35      A CACIB és a Bizottság a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések elfogadhatatlanságára hivatkozik.
36      Azt állítják, hogy az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvény
136. cikkének szövegéből kitűnik, hogy e cikk a 2006/54 irányelv 19. cikkében előírttal azonos, bizonyítási teher szabályozására vonatkozó szabályt tartalmaz. Így az említett 136. cikk megfelel az uniós jognak. Ezenkívül úgy vélik, hogy az előterjesztő bíróság által eldöntendő kérdés nem a 136. cikknek az uniós jogra tekintettel történő értelmezésére vonatkozik, hanem kizárólag arra, hogy az ügy érdemében eljáró bíróságok hogyan értékelték azokat a ténybeli elemeket, amelyekre az alapeljárás felperese a hátrányos megkülönböztetés fennállásának vélelmezése érdekében hivatkozott.
37      A CACIB mindenesetre arra hivatkozik, hogy először is a kérdést előterjesztő bíróság nem közli a cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság) által elfogadott, illetve elutasított ténybeli adatokat, sem pedig az e bíróság indokolására vagy elemzésére vonatkozó adatokat, és nem fejti ki kellőképpen, hogy az előterjesztett kérdések hasznosak‑e az alapjogvita megoldása szempontjából. Ezeket a kérdéseket ezért mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani, mivel általánosak és hipotetikusak. Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság ítélkezési gyakorlata alapján e bíróság nem rendelkezik hatáskörrel annak felülvizsgálatára, hogy a fellebbviteli bíróságok tiszteletben tartják‑e valamely külföldi jog értelmezését és alkalmazását, mivel az ilyen kérdés olyan ténykérdésnek minősül, amely nem tartozik a kérdést előterjesztő bíróság mint fellebbviteli bíróság felülvizsgálata alá. Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az átmeneti időszakot követően előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen a Bíróság elé.
38      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás keretében az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (1988. április 21‑i Pardini ítélet, 338/85, EU:C:1988:194, 8. pont; 2023. július 24‑i Lin ítélet, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39      Az EUMSZ 267. cikkben foglaltak szerint azonban a kért előzetes döntésnek szükségesnek kell lennie a kérdést előterjesztő bíróság által az előtte folyamatban lévő ügyben kialakítandó ítélete meghozatalához. Így ha az uniós jogi szabály kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli és jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson, a Bíróság megtagadhatja a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elbírálását
(2024. május 16‑i INSS [Az anyát megillető szabadságok egyszülős családban] ítélet, C‑673/22, EU:C:2024:407, 22., 23. és 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40      Másfelől az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között létrehozott együttműködés keretében az uniós jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének szükségessége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság szigorúan tiszteletben tartsa az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmát érintő és a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikkében kifejezetten meghatározott követelményeket. Közelebbről, amint azt az eljárási szabályzat 94. cikkének c) pontja kimondja, nélkülözhetetlen, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat tartalmazza azon okok ismertetését, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet e bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jog között felállít (2023. november 28‑i Commune d’Ans ítélet, C‑148/22, EU:C:2023:924, 44. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előtte folyamatban lévő jogvita keretében arra keresi a választ, hogy az Egyesült Királyság Unióból való kilépése milyen hatással van azon tagállami bíróság feladatára, amelynek az átmeneti időszak lejárta előtt indított bírósági eljárás során alkalmaznia kell az Egyesült Királyság egy uniós irányelvet átültető jogát, ha az eljáró bíróságnak ezen időszak lejárta után kell határozatot hoznia. A kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül megjegyzi, hogy az alapeljárás azt a kérdést veti fel, hogy a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének a tagállami bíróságokra nézve kötelező elve akkor is alkalmazandó‑e, ha e bíróságnak egy másik tagállam jogát kell alkalmaznia.
42      Először is, ami a CACIB azon érvét illeti, amely szerint a kérdést előterjesztő bíróság nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az átmeneti időszak lejártát követően előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel forduljon a Bírósághoz az Egyesült Királyságnak egy irányelvet a belső jogrendjébe átültető jogszabályának az uniós joggal összhangban álló értelmezésére vonatkozóan, elegendő megjegyezni, hogy az előterjesztő bíróság által feltett kérdések az uniós jog, köztük az annak részét képező kilépési megállapodás értelmezésére vonatkoznak. Következésképpen az EUMSZ 267. cikknek megfelelően a kérdést előterjesztő bíróság, amely végső fokon eljáró tagállami bíróság, jogosult és főszabály szerint köteles volt arra, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel forduljon a Bírósághoz. A kilépésről rendelkező megállapodás 86. cikkének (2) bekezdése biztosítja a Bíróság számára az ahhoz szükséges joghatóságot, hogy előzetes döntést hozzon az Egyesült Királyság bíróságai által az átmeneti időszak lejárta előtt előterjesztett kérelmekről, mivel ezen állam Unióból való kilépését követően az EUMSZ 267. cikk már nem alkalmazandó a bíróságaira. A 86. cikk (2) bekezdése nem értelmezhető úgy, hogy akadályát képezné a tagállami bíróságok azon lehetőségének, illetve adott esetben kötelezettségének, hogy az uniós jog értelmezése céljából az Egyesült Királysággal kapcsolatos ügyekben előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel forduljanak a Bírósághoz.
43      Másodszor meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem fejtette ki – amint azt az eljárási szabályzat 94. cikkének c) pontja megköveteli – azokat az okokat, amelyek miatt úgy véli, hogy az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvényt nem lehet az uniós joggal összhangban értelmezni, és miért szükséges ezért a kérdés megválaszolása ahhoz, hogy az előtte folyamatban lévő ügyben ítéletet hozzon.
44      E körülmények között az erre az esetre vonatkozó harmadik kérdést illetően a Bíróság nem rendelkezik az ahhoz szükséges információkkal, hogy hasznos választ adjon a kérdést előterjesztő bíróság számára. Ezt a kérdést tehát elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
45      Harmadszor, az előterjesztő bíróság első és második kérdése lényegében annak meghatározására irányul, hogy az uniós jognak az alapügyben szereplőhöz hasonló jogvitára való alkalmazhatóságát megkérdőjelezte‑e a kilépésről rendelkező megállapodás, és ha nem, akkor a tagállami bíróságnak az előtte folyamatban lévő jogvitára alkalmazandó, másik tagállam vagy azzal egy tekintet alá eső állam jogát az uniós joggal összhangban kell‑e értelmeznie.
46      Egyrészt az uniós jog alkalmazhatóságára vonatkozó első kérdésre adandó válasz szükségesnek tűnik ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előtte folyamatban lévő ügyben ítéletet hozhasson. E körülmények között az uniós jog alkalmazhatatlanságára alapított kifogás nem az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságára, hanem az előterjesztett kérdés érdemi részére vonatkozik.
47      Másrészt a CACIB azon érve, amely szerint az előterjesztő bíróság saját ítélkezési gyakorlata szerint nem rendelkezik hatáskörrel annak felülvizsgálatára, hogy a fellebbviteli bíróságok tiszteletben tartják‑e a külföldi jog értelmezését és alkalmazását, nem érintheti a második kérdés elfogadhatóságát, mivel ez az érv a nemzeti jog értelmezésére vonatkozik, amely kizárólag az említett bíróság hatáskörébe tartozik.
48      Következésképpen az első és második kérdés elfogadható.
Az ügy érdeméről
Az első kérdésről
49      Az előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy az EUSZ 50. cikk (3) bekezdését a kilépésről rendelkező megállapodás 126. és 127. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy e megállapodás megkérdőjelezte a 2006/54 irányelv 19. cikkének alkalmazhatóságát az átmeneti időszak lejártának időpontjában folyamatban lévő olyan jogvitára, amely az Egyesült Királyság joga által szabályozott munkaszerződés teljesítése keretében ezen időpontot megelőzően állítólagosan bekövetkezett, hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos tényállásra vonatkozik.
50      Emlékeztetni kell arra, hogy az EUSZ 50. cikk (3) bekezdésének megfelelően a kilépésről rendelkező megállapodás hatálybalépésének időpontjától, illetve ennek hiányában a kilépési szándék bejelentésétől számított két év elteltével a Szerződések a kilépő államra többé nem alkalmazhatók, kivéve ha az Európai Tanács az érintett tagállammal egyetértésben ennek a határidőnek a meghosszabbításáról egyhangúlag határoz.
51      Így tehát az EUSZ 50. cikk (3) bekezdése értelmében a Szerződések a kilépési megállapodás 2020. február 1‑jei hatálybalépésének időpontjától az Egyesült Királyságra már nem alkalmazhatók, így ezen időponttól kezdve ez az állam már nem tagállam (2022. június 9‑i Préfet du Gers és Institut national de la statistique et des études économiques ítélet, C‑673/20, EU:C:2022:449, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52      A kilépésről rendelkező megállapodás hetedik preambulumbekezdésével összhangban azonban a kilépésről rendelkező megállapodás célja a rendezett kilépés biztosítása a kilépéssel kapcsolatos olyan különféle rendelkezések révén, amelyek célja a zavarok elkerülése és a jogbiztonság garantálása a polgárok és a gazdasági szereplők, valamint az uniós és az egyesült királysági igazságügyi és közigazgatási hatóságok számára.
53      E tekintetben a kilépésről rendelkező megállapodás – néhány kivételtől eltekintve – kifejezetten rendelkezik az uniós jog Egyesült Királyságra való alkalmazásának 2020. december 31‑ig, az átmeneti időszak lejártáig történő meghosszabbításáról. A kilépési megállapodás preambulumának nyolcadik bekezdése ugyanis kimondja, hogy mind az Unió, mind az Egyesült Királyság érdekében áll egy átmeneti vagy végrehajtási időszak meghatározása, amely alatt az uniós jognak, ideértve a nemzetközi megállapodásokat is, alkalmazandónak kell lennie az Egyesült Királyságra és az Egyesült Királyságban, általános szabályként ugyanolyan hatással, mint a tagállamokra, annak érdekében, hogy el lehessen kerülni a zavarokat abban az időszakban, amikor a jövőbeli kapcsolatokat szabályozó megállapodás(ok)ra irányuló tárgyalások folyamatban vannak.
54      A kilépésről rendelkező megállapodás 126. cikke értelmében a megállapodás negyedik részében szabályozott átmeneti időszak a megállapodás hatálybalépésének időpontja, azaz 2020. február 1. és 2020. december 31. között tart. Ugyanezen megállapodás 127. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy eltérő rendelkezés hiányában ezen időszak alatt az uniós jog alkalmazandó az Egyesült Királyságra és az Egyesült Királyságban. A megállapodás 127. cikkének (3) bekezdése értelmében az említett időszak alatt az (1) bekezdésnek megfelelően alkalmazandó uniós jog ugyanolyan joghatással bír az Egyesült Királyságra nézve és az Egyesült Királyságban, mint az Unióban és a tagállamokban, és annak rendelkezéseit az Unióban alkalmazandó módszerekkel és általános elvekkel megegyezően kell értelmezni és alkalmazni. Az említett megállapodás 127. cikkének (6) bekezdése továbbá úgy szól, hogy amennyiben e megállapodás másként nem rendelkezik, ezen időszak alatt az (1) bekezdés szerint alkalmazandó uniós jogban szereplő – beleértve a tagállamok által végrehajtott és alkalmazott jogot is –, a tagállamokra vonatkozó hivatkozásokat úgy kell érteni, hogy azok magukban foglalják az Egyesült Királyságot is.
55      Először is meg kell állapítani, hogy a kilépésről rendelkező megállapodás nem tartalmaz olyan általános rendelkezést, amely az uniós jognak az átmeneti időszak lejártakor folyamatban lévő, ezen időpontot megelőzően létrejött szerződéses jogviszonyokra vonatkozó jogvitákra való alkalmazhatóságának kérdését szabályozná.
56      Mindemellett a kilépésről rendelkező megállapodás kifejezetten elismeri, hogy az uniós jog az átmeneti időszak lejárta után is alkalmazható bizonyos szerződéses jogviszonyokra és jogvitákra. A kilépésről rendelkező megállapodás 185. cikkének negyedik bekezdése ugyanis előírja, hogy az átmeneti időszak végétől alkalmazni kell egyrészt e megállapodás második és harmadik részét – amelyek e megállapodás 9–125. cikkét foglalják magukban – e megállapodás 19. cikke, 34. cikkének (1) bekezdése, 44. cikke és 96. cikkének (1) bekezdése kivételével, másrészt pedig nemcsak az említett megállapodás hatodik részének I. címét, amely a megállapodás 158–163. cikkét foglalja magában, hanem a 169–181. cikkét is, amely ugyanezen rész III. címében szerepel.
57      A kilépésről rendelkező megállapodás „A kilépéssel kapcsolatos rendelkezések” című harmadik része többek között a „Folyamatban lévő igazságügyi együttműködés polgári és kereskedelmi ügyekben” című VI. címében előírja, hogy az átmeneti időszak lejárta után az uniós jog bizonyos szabályait továbbra is alkalmazni kell az átmeneti időszak vége előtt keletkezett és az átmeneti időszak végét követően még folyamatban lévő jogvitákra.
58      Ez vonatkozik – amint azt a kilépésről rendelkező megállapodás 66. cikke kimondja – a „Róma I” rendeletre, amelyet az átmeneti időszak vége előtt kötött szerződések tekintetében továbbra is alkalmazni kell az Egyesült Királyságra, valamint a 864/2007 rendeletre az ezen időpontot megelőzően bekövetkezett károkozó események tekintetében.
59      A kilépésről rendelkező megállapodás 67. cikke hasonlóképpen úgy rendelkezik, hogy a bírósági joghatóságra és az ítéletek végrehajtására vonatkozó bizonyos uniós szabályozások továbbra is alkalmazandók az átmeneti időszak vége előtt indított jogi eljárások tekintetében. Így a tagállami bíróságoknak bizonyos körülmények között el kell ismerniük az Egyesült Királyság bíróságainak joghatóságát, és a tagállamoknak főszabály szerint végre kell hajtaniuk az utóbbi bíróságok bizonyos ítéleteit.
60      Következésképpen a kilépésről rendelkező megállapodás általános rendszeréből az következik, hogy a megállapodásban részes felek a jogbiztonság elvének megfelelően meg kívánták őrizni az átmeneti időszak vége előtt fennálló jogi helyzetek stabilitását.
61      E tekintetben igaz, hogy – amint az a kilépésről rendelkező megállapodás második és tizenegyedik preambulumbekezdéséből következik – e megállapodást azzal a céllal kötötték meg, hogy meghatározzák az Egyesült Királyságnak az Unióból való kilépésére vonatkozó rendelkezéseket, „figyelembe véve jövőbeli kapcsolataik keretét”, és ennek során „teljes mértékben tiszteletben tartják az Unió és az Egyesült Királyság jogrendszerének autonómiáját, valamint az Egyesült Királyság harmadik ország jogállását”, mivel az uniós jog, beleértve az általános uniós jogi elveket, és különösen a jogbiztonság elvét, az átmeneti időszakot követően főszabály szerint már nem alkalmazandó ezen országra. Mindemellett emlékeztetni kell arra, hogy az említett megállapodás jogalapja az EUSZ 50. cikk, amelynek (2) bekezdése hatáskört biztosít az Unió számára arra, hogy megtárgyalja és megkösse a kilépés részletes szabályait meghatározó megállapodást, amelynek célja, hogy a Szerződések hatálya alá tartozó valamennyi területen szabályozza az Unió és a kilépő állam különválásával kapcsolatos valamennyi kérdést (lásd ebben az értelemben: 2021. november 16‑i Governor of Cloverhill Prison és társai ítélet, C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, 48. és 50. pont). E körülmények között meg kell állapítani, hogy a felek a megállapodással e célból többek között az uniós jog részét képező jogbiztonság elvét kívánták érvényesíteni.
62      Így a kilépésről rendelkező megállapodást a jogbiztonság elvének fényében kell értelmezni, amelynek tiszteletben tartását hivatott biztosítani.
63      Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a bizalomvédelem elvével együtt járó jogbiztonság elve többek között megköveteli egyfelől azt, hogy a jogszabályok világosak és pontosak legyenek, másfelől pedig azt, hogy hatásaikat illetően a jogalanyok számára előre láthatók legyenek, különösen olyankor, amikor a magánszemélyekre és vállalkozásokra nézve kedvezőtlen következményeik lehetnek (lásd ebben az értelemben: 2009. december 2‑i Aventis Pasteur ítélet, C‑358/08, EU:C:2009:744, 47. pont; 2024. szeptember 5‑i Novo Banco és társai ítélet, C‑498/22–C‑500/22, EU:C:2024:686, 95. pont).
64      A jogbiztonság elvével ellentétes egy új anyagi jogi szabály visszaható hatállyal, vagyis egy olyan helyzetre történő alkalmazása, amely e jogszabály hatálybalépése előtt jött létre, és amely megköveteli, hogy minden ténybeli helyzetet szokásosan és kifejezett ellentétes rendelkezés hiányában, a megvalósulásakor hatályos jogszabályok fényében vizsgáljanak meg (lásd ebben az értelemben: 2024. július 29‑i Twenty First Capital ítélet, C‑174/23, EU:C:2024:654, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65      Ebből következik, hogy a jogbiztonság elve alapján, amelynek tiszteletben tartását a kilépésről rendelkező megállapodás biztosítani kívánja, e megállapodást kifejezett rendelkezés hiányában nem lehet úgy értelmezni, hogy az Unió és az Egyesült Királyság megállapodtak abban, hogy visszamenőleges hatállyal megszüntetik az uniós jog szinte teljes körű alkalmazását az átmeneti időszak vége előtt kötött, az Egyesült Királyság jogának hatálya alá tartozó szerződésből származó jogviszonyokra.
66      Egyébiránt meg kell állapítani, hogy az EUSZ 50. cikk (3) bekezdése nem mondja ki kifejezetten, hogy az uniós jog
az érintett állam Unióból való kilépését követően már nem alkalmazható az adott államban korábban fennálló helyzetekre.
67      Ezt az értelmezést megerősíti a Bécsi Egyezmény 70. cikkének (1) bekezdése, amely a nemzetközi szerződések megszűnését szabályozza, és amely – amint azt a főtanácsnok az indítványának 58. pontjában hangsúlyozta – a nemzetközi szokásjogot kodifikálja.
68      Jóllehet a Bécsi Egyezmény nem kötelező sem az Unióra, sem annak valamennyi tagállamára nézve, egyes rendelkezései tükrözik azon nemzetközi szokásjogi szabályokat, amelyek mint olyanok kötelezőek az Unió intézményeire, és az Unió jogrendjének részét képezik (lásd ebben az értelemben: 1998. június 16‑i Racke ítélet, C‑162/96, EU:C:1998:293, 24., 45. és 46. pont; 2010. február 25‑i Brita ítélet, C‑386/08, EU:C:2010:91, 42. pont; 2018. február 27‑i Western Sahara Campaign UK ítélet, C‑266/16, EU:C:2018:118, 58. pont).
69      Márpedig, bár az EUSZ 50. cikk (3) bekezdéséhez hasonlóan a Bécsi Egyezmény a 70. cikke (1) bekezdésének a) pontjában úgy rendelkezik, hogy a nemzetközi szerződés megszűnése feloldja a részes feleket a szerződés további teljesítésének kötelezettsége alól, e rendelkezés b) pontja pontosítja, hogy a megszűnés nem érinti mindazonáltal a részes feleknek azt a jogát, kötelezettségét vagy jogi helyzetét, amely a szerződés végrehajtása során, annak megszűnése előtt keletkezett. A bécsi egyezmény 70. cikkének (1) bekezdése egyébiránt pontosítja, hogy ezeket az elveket kell alkalmazni, amennyiben a szerződés másképpen nem rendelkezik, vagy a felek másképpen nem állapodtak meg.
70      E körülmények között, tekintettel a jogbiztonság elvének alapvető jelentőségére, a Szerződésekben és a kilépésről rendelkező megállapodásban foglalt kifejezett rendelkezés hiányában nem tekinthető úgy, hogy az Unió és az Egyesült Királyság megállapodott abban, hogy visszamenőleges hatállyal megszüntetik az uniós jog alkalmazását az átmeneti időszak lejártának időpontjában folyamatban lévő olyan jogvitára, amely az Egyesült Királyság joga által szabályozott munkaszerződés teljesítése keretében ezen időpontot megelőzően állítólagosan bekövetkezett, hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos tényállásra vonatkozik.
71      Másodszor, ami közelebbről a 2006/54 irányelv 19. cikkében foglalt szabályt illeti, ezen irányelv (30) preambulumbekezdése kimondja, hogy a bizonyítási teherrel kapcsolatos szabályok elfogadása jelentős szerepet játszik annak biztosításában, hogy lehetőség nyíljon az egyenlő bánásmód elvének eredményes betartatására. Ebből az következik, hogy a 19. cikk (1) bekezdése nem tekinthető pusztán olyan eljárási szabálynak, amely az átmeneti időszak lejártakor már nem alkalmazható az Egyesült Királyságra. Az említett 19. cikk (1) bekezdésében foglalt szabály ezzel szemben olyan anyagi jogi szabálynak minősül, amely az átmeneti időszak vége előtt kötött szerződéssel létrehozott munkaviszonyt szabályozza, és amely így az e jogviszonyt érintő jogvitákra ezen időszak lejártát követően is alkalmazandó.
72      Bármely ezzel ellentétes értelmezés súlyosan korlátozná a jogbiztonság elvének hatályát, valamint a 2006/54 irányelv tárgyát képező egyenlő bánásmód elvének eredményes megvalósítását. Az ezen irányelv által biztosított védelem terjedelme ugyanis attól a véletlenszerű körülménytől függne, hogy az említett irányelv által létrehozott jogokkal és kötelezettségekkel kapcsolatos jogvitákra vonatkozó eljárások az átmeneti időszak vége előtt lezárultak‑e. Így az a magánszemély, aki – az alapeljárás felpereséhez hasonlóan – az átmeneti időszak lejárta
előtt nyújtotta be keresetét a hatáskörrel rendelkező tagállami bíróságok előtt, tehát amikor nem merült fel kétség azzal kapcsolatban, hogy az Egyesült Királyság jogát az uniós joggal összhangban kell értelmezni, pusztán azon az alapon, hogy az érintett nemzeti bíróság az átmeneti időszak lejárta után hozott határozatot, nem hivatkozhat e bíróság előtt az uniós jog által számára biztosított jogokra.
73      A fentiek összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUSZ 50. cikk (3) bekezdését a kilépésről rendelkező megállapodás 126. és 127. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy e megállapodás nem kérdőjelezte meg a 2006/54 irányelv 19. cikkének alkalmazhatóságát az átmeneti időszak lejártának időpontjában folyamatban lévő olyan jogvitára, amely az Egyesült Királyság joga által szabályozott munkaszerződés teljesítése keretében ezen időpontot megelőzően állítólagosan bekövetkezett, hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos tényállásra vonatkozik.
A második kérdésről
74      Az előterjesztő bíróság második kérdése lényegében arra irányul, hogy az EUMSZ 288. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy amikor az egyik tagállam bírósága egy másik tagállam irányelvet átültető jogát értelmezi és alkalmazza, ugyanúgy köteles tiszteletben tartani a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének elvét, mint amikor saját jogát értelmezi és alkalmazza.
–       A tagállami bíróságok azon kötelezettségéről, hogy egy másik tagállam jogának alkalmazása során tiszteletben tartsák a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének elvét
75      Emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jogot az a sajátosság jellemzi, hogy a Szerződések által alkotott önálló jogforrásból származik, hogy a tagállamok jogához viszonyítva elsőbbséggel bír, valamint hogy az állampolgáraikra és magukra a tagállamokra is alkalmazandó rendelkezések sora közvetlen hatállyal rendelkezik. Az uniós jog ezen alapvető jellegzetességei egymással kölcsönösen összefüggő, magát az Uniót és a tagállamait viszonosan, valamint a tagállamokat egymással összekötő elvek, szabályok és jogviszonyok strukturált hálózatát hozták létre (2018. március 6‑i Achmea ítélet, C‑284/16, EU:C:2018:158, 33. pont; 2019. június 24‑i Popławski ítélet, C‑573/17, EU:C:2019:530, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
76      Az uniós jog elsőbbségének elve értelmében az uniós jog elsőbbséget élvez a tagállamok jogával szemben. Ez az elv tehát arra kötelezi a tagállamok valamennyi szervét, hogy biztosítsák a különböző uniós jogi normák teljes érvényesülését, mivel a tagállamok joga nem befolyásolhatja a különböző normáknak a tagállamok területére nézve elismert hatását (2019. június 24‑i Popławski ítélet, C‑573/17, EU:C:2019:530, 53. és 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
77      Az uniós jog valamennyi rendelkezése érvényesülésének biztosítása érdekében az elsőbbség elve különösen azt követeli meg a tagállami bíróságoktól, hogy a belső jogot a lehető legteljesebb mértékben az uniós jognak megfelelően értelmezzék (2019. június 24‑i Popławski ítélet, C‑573/17, EU:C:2019:530, 57. pont).
78      Az ilyen megfelelő értelmezés elve a Szerződés rendszeréből következik, hiszen lehetővé teszi a tagállami bíróságnak, hogy az előtte folyó ügyben történő határozathozatala során hatáskörének megfelelően biztosítsa az uniós jog teljes érvényesülését
(2019. június 24‑i Popławski ítélet, C‑573/17, EU:C:2019:530, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
79      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az irányelvek tehát önmagukban nem keletkeztethetnek magánszemélyekre vonatkozó kötelezettségeket, így azokra nem lehet magánszemélyekkel szemben hivatkozni (2004. október 5‑i Pfeiffer és társai ítélet, C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 108. pont; 2010. január 19‑i Kücükdeveci ítélet, C‑555/07, EU:C:2010:21, 46. pont). A tagállamok irányelvből eredő kötelezettsége az abban előírt eredmény elérésére, valamint azon feladatuk, hogy megtegyék a megfelelő általános és különös intézkedéseket e kötelezettség teljesítésének biztosítása érdekében, a tagállamok minden hatóságára vonatkozik, beleértve hatáskörük keretén belül az igazságszolgáltatás szerveit is (lásd ebben az értelemben: 1984. április 10‑i von Colson és Kamann ítélet, 14/83, EU:C:1984:153, 26. pont; 2004. október 5‑i Pfeiffer és társai ítélet, C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 110. pont; 2010. január 19‑i Kücükdeveci ítélet, C‑555/07, EU:C:2010:21, 47. pont).
80      A belső jog, illetve kifejezetten valamely irányelv végrehajtásához elfogadott szabályozás rendelkezéseinek alkalmazásakor a tagállami bíróság köteles a nemzeti jogot úgy értelmezni, hogy az irányelv eredményének eléréséhez az EUM‑Szerződés 288. cikk harmadik bekezdésének megfelelően a lehető legteljesebb mértékig figyelembe veszi az irányelv szövegét és célját (2004. október 5‑i Pfeiffer és társai ítélet, C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 113. pont; 2024. április 19‑i DI‑ítélet, C‑441/23, EU:C:2016:1013, 75. pont; 2024. december 12‑i Getin Holding és társai ítélet, C‑118/23, EU:C:2024:1013, 75. pont).
81      A Bíróság kétségkívül kimondta, hogy a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezése elvének vannak bizonyos korlátai. Így az általános jogelvek, különösen a jogbiztonság elve és a visszaható hatály tilalma korlátozzák a nemzeti bíróság azon kötelezettségét, hogy a belső joga irányadó szabályainak értelmezésekor és alkalmazásakor figyelembe kell vennie az irányelv tartalmát, továbbá e kötelezettség nem szolgálhat a nemzeti jog contra legem értelmezésének alapjául (2006. július 4‑i Adeneler és társai ítélet, C‑212/04, EU:C:2006:443, 110. pont; 2025. június 5‑i Nuratau ítélet, C‑349/24, EU:C:2025:397, 45. pont).
82      A nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének elve ugyanakkor megköveteli, hogy a nemzeti bíróságok hatáskörük keretein belül tegyenek meg mindent, hogy a belső jog egészére tekintettel és az abban elfogadott értelmezési módszerek alkalmazásával biztosítsák a szóban forgó irányelv teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jussanak
(2006. július 4‑i ítélet, Adeneler és társai, C‑212/04, EU:C:2006:443, 111. pont, valamint a 2025. június 5‑i Nuratau ügyben hozott ítélet, C‑349/24, EU:C:2025:397, 46. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
83      Ha az uniós joggal összhangban álló értelmezés nem lehetséges, a tagállami bíróságok hatáskörük keretein belül kötelesek biztosítani a jogalanyokat az uniós jog alapján megillető védelmet és az uniós jog teljes érvényesülését, szükség esetén – saját hatáskörüknél fogva – mellőzve a nemzeti jog mindazon rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek ellentétesek az uniós jognak az előttük folyamatban lévő jogvitában közvetlen hatállyal bíró rendelkezésével (lásd ebben az értelemben: 2019. június 24‑i Popławski ítélet, C‑573/17, EU:C:2019:530, 61. pont; 2024. december 12‑i Getin Holding és társai ítélet, C‑118/23, EU:C:2024:1013, 76. pont).
84      A magánszemélyek közötti jogvitában eljáró nemzeti bíróságnak, amelynek egy másik tagállam irányelvet átültető jogszabályait kell alkalmaznia, e jogszabályok rendelkezéseit az általános jogelvek tiszteletben tartásával, az uniós joggal összhangban kell értelmeznie.
85      E tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy az a tagállami bíróság, amelyhez joghatósági kikötés érvényessége tárgyában folyamatban lévő jogvitát terjesztettek elő, amelyet az 1215/2012/EU rendelet 25. cikkének (1) bekezdésének megfelelően annak az államnak a jogszabályai alapján kell értékelni, amelynek bíróságait ebben a kikötésben kijelölték, köteles e jogszabályokat az uniós joggal összhangban értelmezve alkalmazni (lásd ebben az értelemben: 2020. november 18‑i DelayFix ítélet, C‑519/19, EU:C:2020:933 51. pont).
86      Ezenkívül a Bíróság megállapította, hogy a hozzáadottérték‑adóval (héa) kapcsolatos jogvitában eljáró osztrák bíróság köteles az e jogvitára
alkalmazandó jogot az uniós joggal összhangban értelmezni, akár a köztes beszerző, akár a végső vevő tagállamának jogáról legyen is szó (lásd ebben az értelemben: 2022. december 8‑i Luxury Trust Automobil ítélet, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67. pont).
87      Ebből következik, hogy az olyan jogvita keretében, mint amelyről az alapügyben szó van, amikor a „Róma I” rendelettel felváltott Római Egyezmény szabályai alapján a jogvitában eljáró tagállami bíróságoknak egy másik tagállam jogát kell alkalmazniuk, e másik tagállam jogát illetően tiszteletben kell tartaniuk a nemzeti jog uniós joggal összhangban történő értelmezésének elvét.
88      Hozzá kell tenni, hogy a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésére vonatkozó elv alkalmazása, amennyiben az a tagállamok hatóságai és bíróságai által hozott határozatok uniós joggal való összhangjának biztosítására irányul, hozzájárul a tagállamok közötti kölcsönös bizalom elvének tiszteletben tartásához, amely alapvető jelentőséggel bír az uniós jogban (2014. december 18‑i 2/13 [Az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása] vélemény, EU:C:2014:2454, 191. pont).
89      A kölcsönös bizalom ezen elve mindegyik tagállamtól megköveteli, hogy – kivételes körülményektől eltekintve – úgy tekintse, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot (lásd ebben az értelemben: 2024. december 19‑i Tudmur ítélet, C‑185/24 és C‑189/24, EU:C:2024:1036, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ebből az következik, hogy az a tagállami bíróság, amely egy másik tagállam jogi rendelkezését az uniós joggal összhangban értelmezi, csupán azt teszi, amit a kölcsönös bizalom elve alapján jogosan feltételezhet arra vonatkozóan, mit tennének az adott másik tagállam bíróságai, ha ugyanazon rendelkezést kellene értelmezniük.
90      Következésképpen a kölcsönös bizalom elve arra kötelezi a tagállami bíróságokat, hogy bízzanak abban, hogy az uniós jogot helyesen alkalmazzák a többi tagállamban. Különösen amikor e bíróságok polgári és kereskedelmi ügyekben a „Róma I” rendelettel felváltott Római Egyezmény szabályai alapján egy másik tagállam jogát alkalmazzák, az eljáró bíróság feladatára alkalmazandó elveknek megfelelően törekednek arra, hogy felkutassák e másik tagállam jogának tartalmát és annak az utóbbi tagállam bíróságai által adott értelmezését, és vélelmezniük kell, hogy ez a jog és ez az értelmezés összeegyeztethető az uniós joggal.
91      Így abban az esetben, ha a tagállami bíróságokban komoly kétségek merülnek fel azzal kapcsolatban, hogy egy másik tagállam szabályozása az azzal átültetett irányelvvel összeegyeztethető‑e, e bíróságoknak adott esetben az igazságügyi együttműködési mechanizmusok, különösen a külföldi jogra vonatkozó információk megszerzését lehetővé tevő mechanizmusok – mint például az 1998. június 29‑i 98/428/IB tanácsi együttes fellépéssel (HL 1998. L 191., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o.) létrehozott Európai Igazságügyi Hálózat vagy a külföldi jogról való tájékoztatásról szóló, 1968. június 7‑i európai egyezmény (Recueil des traités des Nations unies, 720‑II. kötet, 10346. sz., 147. o.) – alkalmazásával kell meggyőződniük e szabályozás értelmezéséről.
92      Amennyiben továbbra is kétségek állnak fenn, az említett bíróságoknak lehetőségük, sőt – az esettől függően – kötelességük is van előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Bírósághoz fordulni. A Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy amennyiben olyan kérdések merülnek fel, amelyek célja, hogy egy tagállam bírósága meg tudja ítélni egy másik tagállam rendelkezéseinek az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, a Bíróság megadhatja azokat az információkat az uniós jog értelmezésével kapcsolatban, amely lehetővé teszi e bíróság számára az előtte folyamatban lévő jogi probléma megoldását (lásd ebben az értelemben: 1989. november 23‑i Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, 12. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
93      E megfontolásokból következik, hogy a kölcsönös bizalom elve alapján valamely tagállam joga uniós joggal való összeegyeztethetőségének vizsgálata elsősorban e tagállam bíróságán, másodlagosan pedig a többi tagállam bíróságain alapul, akiknek adott esetben az érintett nemzeti jogot kell alkalmazniuk az előttük folyamatban lévő jogvitára.
94      Amennyiben a „Róma I” rendelet vagy – mint az alapügyben – a Római Egyezmény szabályai értelmében valamely tagállam bíróságának egy másik tagállam jogát kell alkalmaznia az előtte folyamatban lévő jogvitára, e bíróságnak meg kell győződnie az uniós jog tiszteletben tartásáról, következésképpen e másik tagállam bíróságához hasonlóan köteles az érintett nemzeti jogot az uniós joggal összhangban alkalmazni, és adott esetben el kell tekintenie az érintett nemzeti jog azon rendelkezéseinek alkalmazásától, amelyekről úgy ítéli meg, hogy nem alkalmazhatók az uniós joggal összhangban.
95      A fenti megfontolások abban az esetben is érvényesek, ha – mint az alapügyben is – valamely tagállam bíróságának az Egyesült Királyságnak a 2006/54 irányelv 19. cikkét végrehajtó jogszabályait kell alkalmaznia a kilépésről rendelkező megállapodás 126. cikkében említett átmeneti időszak lejártakor folyamatban lévő olyan jogvitára, amely az Egyesült Királyság joga által szabályozott, a kilépésről rendelkező megállapodás 126. cikkében említett átmeneti időszak lejárta előtt kötött munkaszerződés teljesítése keretében ezen időpontot megelőzően állítólagosan bekövetkezett, hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos tényállásra vonatkozik. Amint ugyanis az első kérdésre adott válaszból kitűnik, a 19. cikk az ezen időszak lejártát követően is alkalmazandó e jogvitára.
–       A tagállami bíróságok azon kötelezettségéről, hogy a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezése elvének egy másik tagállam jogának alkalmazása során történő tiszteletben tartását ellenőrizzék
96      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételekből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bírósághoz benyújtott felülvizsgálati kérelmében az alapeljárás felperese azt kifogásolja, hogy a cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság) ítélete az Egyesült Királyság alapügyben alkalmazandó jogának olyan értelmezését tartalmazza, amely nem felel meg az uniós jognak, különösen a 2006/54 irányelvnek.
97      Márpedig a kérdést előterjesztő bíróságnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban említett állandó ítélkezési gyakorlata szerint „az ügy érdemében eljáró bíróságok önállóan alkalmazzák és értelmezik a külföldi jogot”. Ezenkívül a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy a felülvizsgálati kérelmet elbíráló bíróság feladata az indokolási hibák és a külföldi jog elferdítésének vizsgálatára korlátozódik, így e bíróság csupán azt vizsgálja, hogy az ügy érdemében eljáró bíróság felkutatta‑e ezen jog tartalmát, de nem vizsgálhatja az említett jog értelmezése vagy alkalmazása során elkövetett hibákat.
98      A Bíróság előtti tárgyaláson a francia kormány jelezte, hogy bár a kérdést előterjesztő bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a másik állam jogát „jogszabálynak” minősíti, e jogot ténybeli elemnek tekinti, így amikor felülvizsgálati kérelem keretében e külföldi jog hatálya alá tartozó jogvitát terjesztenek elé, annak felülvizsgálata korlátozott, hogy az említett külföldi jognak az ügy érdemében eljáró bíróságok általi alkalmazása összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
99      Következésképpen amikor a kérdést előterjesztő bírósághoz egy másik tagállam vagy egy azzal egy tekintet alá eső állam jogának hatálya alá tartozó magánszemélyek közötti jogvitában fordulnak, annak vizsgálhatósága is korlátozott a felülvizsgálati kérelem keretében, hogy e jognak az ügy érdemében eljáró bíróságok általi alkalmazása összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
100    Amint az a fenti megfontolásokból következik, az EUMSZ 288. cikket úgy kell értelmezni, hogy amikor az egyik tagállam bírósága egy másik tagállam irányelvet átültető jogát értelmezi és alkalmazza, ugyanúgy köteles tiszteletben tartani a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének elvét, mint amikor saját jogát értelmezi és alkalmazza.
101    Márpedig – nem hagyva figyelmen kívül az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdéséből eredő azon kötelezettséget, amely szerint a tagállamok valamennyi hatósága, beleértve a bíróságokat is, köteles elérni az irányelv által előírt célokat – a felülvizsgálati eljárásban eljáró bíróság által végzett azon ellenőrzés, amelyre egy alsóbb fokú bíróság által egy másik tagállam jogának egy irányelvvel ellentétes értelmezésére alapított jogalap nyomán kerül sor, nem korlátozható pusztán azzal az indokkal, hogy e bíróság a külföldi jogot főszabály szerint ténybeli elemnek tekinti. E felülvizsgálatnak arra kell irányulnia, hogy az alsóbb fokú bíróság tiszteletben tartotta‑e az irányelv által előírt céllal összhangban álló értelmezés kötelezettségét, amely – amint az a jelen ítélet 84. és 94. pontjából következik – attól függetlenül fennáll, hogy az eljáró bíróság jogát vagy egy másik tagállam jogát kell‑e értelmezni.
102    A fentiek összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 288. cikket úgy kell értelmezni, hogy amikor az egyik tagállam bírósága egy másik tagállam irányelvet átültető jogát értelmezi és alkalmazza, ugyanúgy köteles tiszteletben tartani a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének elvét, mint amikor saját jogát értelmezi és alkalmazza.
A költségekről
103    Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)      Az EUSZ 50. cikk (3) bekezdését a 2020. január 30‑i (EU) 2020/135 tanácsi határozattal jóváhagyott, a Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának az Európai Unióból és az Európai Atomenergia‑közösségből történő kilépéséről szóló megállapodás 126. és 127. cikkével összefüggésben a következőképpen kell értelmezni:
e megállapodás nem kérdőjelezte meg a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 19. cikkének alkalmazhatóságát az ezen 126. cikk szerinti átmeneti időszak lejártának időpontjában folyamatban lévő olyan jogvitára, amely az Egyesült Királyság joga által szabályozott munkaszerződés teljesítése keretében ezen időpontot megelőzően állítólagosan bekövetkezett, hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos tényállásra vonatkozik.
2)      Az EUMSZ 288. cikket a következőképpen kell értelmezni:
amikor az egyik tagállam bírósága egy másik tagállam irányelvet átültető jogát értelmezi és alkalmazza, ugyanúgy köteles tiszteletben tartani a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének elvét, mint amikor saját jogát értelmezi és alkalmazza.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: francia.