YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. július 26.(1)
C‑243/16. sz. ügy
Antonio Miravitlles Ciurana,
Alberto Marína Lorente,
Jorge Benito García,
Juan Gregorio Benito García
kontra
Contimark SA,
Jordi Socías Gispert
(a Juzgado de lo Social n° 30 de Barcelona [barcelonai 30. sz. szociális ügyek bírósága, Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 2012/30/EU irányelv – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 20. és 21. cikke – Társasági jog – Munkavállalói követelések behajtása – A vállalattal és a társaság vezető tisztségviselőjével mint a társaság tartozásaiért egyetemlegesen felelős adóstárssal szemben ugyanazon bíróság előtt egyidejűleg és együttesen benyújtott közvetlen kereset”
I.      Bevezetés
1.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem az egész Közösségre kiterjedő egységes biztosítékok kialakítása érdekében a tagállamok által a társasági tagok és harmadik személyek érdekei védelmében [az EUMSZ 54. cikk második bekezdése] szerinti társaságoknak előírt biztosítékok összehangolásáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 2009/101/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(2) 2., 6., 7. és 8. cikkének, a biztosítékok egyenértékűvé tétele céljából a részvénytársaságok alapításának, valamint tőkéjük fenntartásának és módosításának tekintetében a tagállamok által a társasági tagok és harmadik személyek érdekei védelmében az Európai Unió működéséről szóló szerződés 54. cikkének második bekezdése szerinti társaságoknak előírt biztosítékok összehangolásáról szóló, 2012. október 25‑i 2012/30/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv(3) 19. és 36. cikkének, valamint az Európa Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 20., 21. és 51. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2.        Ezt a kérelmet az Antonio Miravitlles Ciurana, Alberto Marina Lorente, Jorge Benito García és Juan Gregorio Benito García, valamint a Contimark SA és az ügyvezetője, Jordi Socías Gispert között azon bérhátralékok és egyéb juttatások behajtása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelyek megfizetésére ezt a társaságot kötelezték.
3.        A kérdést előterjesztő bíróság, a Juzgado de lo Social n° 30 de Barcelona (barcelonai 30. sz. szociális ügyek bírósága, Spanyolország) a társaságok hitelezőinek jogait védő uniós jogi rendelkezések végrehajtásával, és e szabályoknak a bérkövetelések összegét megállapító határozatokat végrehajtó bíróság azon hatáskörét kizáró nemzeti eljárási szabályokkal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban tesz fel kérdéseket, amely a munkavállalót alkalmazó társaság vezető tisztségviselőjének a munkavállalóval szemben fennálló tartozásainak megfizetésével kapcsolatos egyetemleges felelősségének a munkavállaló kérelme alapján történő megállapítására vonatkozik.
4.        A jelen indítványban először is azt vizsgálom, hogy az alapügy alapjául szolgáló jogi helyzet mennyiben tartozik az uniós jog alkalmazási körébe.
5.        Ezt követően bemutatom azokat az okokat, amelyek alapján úgy vélem, hogy:
–        a 2012/30 irányelv 19. cikkét, valamint az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely egy munkavállaló – aki az őt alkalmazó társaság hitelezője – számára kötelezővé teszi, hogy a munkaügyi bíróságtól eltérő bírósághoz forduljon e társaság vezető tisztségviselője egyetemleges felelősségének azon okból történő megállapítása érdekében, hogy ez utóbbi nem teljesítette a társasági jogi jellegű kötelezettségeit, feltéve, hogy ez a szabályozás nem kedvezőtlenebb annál, amely a nemzeti jogon alapuló hasonló kereseteket szabályozza, és amely nem teszi gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé az ezen irányelv által biztosított jogok gyakorlását, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, és
–        az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás nem sérti – a többek között – a Charta 20. és 21. cikkében foglalt egyenlő bánásmód elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
1.      A Charta
6.        A Chartának „A törvény előtti egyenlőség” című 20. cikke szerint: „A törvény előtt mindenki egyenlő”.
7.        A Chartának „A megkülönböztetés tilalma” című 21. cikke kimondja:
„(1)      Tilos minden megkülönböztetés, így különösen a nem, faj, szín, etnikai vagy társadalmi származás, genetikai tulajdonság, nyelv, vallás vagy meggyőződés, politikai vagy más vélemény, nemzeti kisebbséghez tartozás, vagyoni helyzet, születés, fogyatékosság, kor vagy szexuális irányultság alapján történő megkülönböztetés.
(2)      A Szerződések alkalmazási körében és az azokban foglalt különös rendelkezések sérelme nélkül, tilos az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés.”
8.        A Charta „Alkalmazási kör” című 51. cikke értelmében:
„(1)      E Charta rendelkezéseinek címzettjei – a szubszidiaritás elvének megfelelő figyelembevétele mellett – az Unió intézményei, szervei és hivatalai, valamint a tagállamok annyiban, amennyiben az Unió jogát hajtják végre. Ennek megfelelően saját hatáskörükben és a Szerződésekben az Unióra ruházott hatáskörök korlátain belül tiszteletben tartják az ebben a Chartában foglalt jogokat és betartják az abban foglalt elveket, valamint előmozdítják azok alkalmazását.
(2)      Ez a Charta az uniós jog alkalmazási körét nem terjeszti ki az Unió hatáskörein túl, továbbá nem hoz létre új hatásköröket vagy feladatokat az Unió számára, és nem módosítja a Szerződésekben meghatározott hatásköröket és feladatokat.”
2.      A 2009/101 irányelv
9.        A 2009/101 irányelv 2. cikke kimondja:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket az 1. cikkben említett társaságokra vonatkozó kötelező adatközlés biztosításához, legalább a következő okiratok és adatok tekintetében:
a)      a létesítő okirat és alapszabály, ha ezt külön okirat tartalmazza;
b)      az a) pontban említett okiratok bármely módosítása, beleértve annak az időtartamnak a meghosszabbítását, amelyre a társaságot létrehozták;
c)      a létesítő okirat, illetve az alapszabály minden módosítását követően, a hatályos létesítő okiratnak vagy alapszabálynak a módosításokkal egységes szerkezetbe foglalt teljes szövege;
d)      azon személyek kijelölése, megbízásuk megszűnése és személyes adatai, akik a jogszabályok értelmében létrehozott szervként, illetve bármely ilyen szerv tagjaiként:
i.      jogosultak a társaság képviseletére harmadik személyekkel szemben és peres eljárásokban; az adatközlés során arról is tájékoztatást kell adni, hogy a társaság képviseletére jogosult személyek önállóan vagy kizárólag együttes cégjegyzési jogosultsággal rendelkeznek‑e;
ii      részt vesznek a társaság ügyvezetésében, felügyeletében, illetve ellenőrzésében;
e)      a jegyzett tőke összege évente legalább egyszer, amennyiben a létesítő okirat vagy az alapszabály tartalmazza az engedélyezett jegyzett tőke összegét, és amennyiben a tőkeemeléshez az alapszabály módosítására nincs szükség;
f)      minden egyes üzleti évre vonatkozó pénzügyi beszámolók, amelyeket a 78/660/EGK[(4)], a 83/349/EGK[(5)], a 86/635/EGK[(6)] és a 91/674/EGK[(7)] tanácsi irányelvvel összhangban kell közzétenni;
g)      a társaság székhelyének áthelyezése;
h)      a társaság megszűnése;
i)      a társaság bíróság által történő megszüntetése;
j)      a felszámolók kijelölése, személyi adataik, jogkörük, kivéve, ha ezt a jogkört egyértelműen és kizárólagosan a törvények, illetve a társaság alapszabálya határozza meg;
k)      a felszámolási eljárás befejezése, valamint azokban a tagállamokban, ahol a cégnyilvántartásból történő törlés jogkövetkezményekkel jár, e törlés ténye.”
10.      Ezen irányelv 6. cikke értelmében:
„Minden tagállamnak meg kell határoznia, hogy mely személyek kötelesek az adatközlésre.”
11.      Az említett irányelv 7. cikke szerint:
„A tagállamoknak megfelelő büntetéseket kell kiszabniuk legalább a következő esetekben:
a)      ha a pénzügyi beszámolóknak a 2. cikk f) pontja szerinti közlését elmulasztják;
b)      ha az üzleti dokumentumokban vagy a társaság honlapján nem tüntetik fel az 5. cikkben előírt kötelező adatokat.”
12.      Ugyanezen irányelv 8. cikke előírja:
„Ha egy társaság alapítása során, de a jogi személyiség megszerzését megelőzően, a társaság nevében eljártak, és a társaság nem vállalja az ebből eredő kötelezettségeket, az eljáró személyek e kötelezettségek vonatkozásában – eltérő megállapodás hiányában – korlátlan, egyetemleges felelősséggel tartoznak.”
3.      A 2012/30 irányelv
13.      A 2012/30 irányelv (3), (5) és (12) preambulumbekezdése kimondja:
„(3)      A társaságok részvényesei és hitelezői minimális egyenértékű védelmének biztosítása érdekében különösen fontos az alapításukra, valamint a tőkéjük fenntartására, emelésére, illetve leszállítására vonatkozó nemzeti rendelkezések összehangolása.
[…]
(5)      Uniós szintű rendelkezések szükségesek a hitelezők számára biztosítékul szolgáló tőke fenntartása érdekében, különösen azáltal, hogy megtiltják ennek a leszállítását a részvényesek részére történő kifizetés útján azon esetekben, amikor a részvényesek erre nem jogosultak, illetve azáltal, hogy korlátozzák a társaságok saját részvényeik megszerzéséhez fűződő jogát.
[…]
(12)      A hitelezők valamennyi tagállamban történő egységes védelmének növelése érdekében a hitelezők számára lehetővé kell tenni, hogy bizonyos feltételek mellett bírósági vagy közigazgatási eljárásokhoz folyamodjanak, amikor követeléseik veszélybe kerülnek a részvénytársaság tőkéjének leszállítása következtében.”
14.      Ezen irányelv 19. cikke kimondja:
„(1)      A jegyzett tőkében bekövetkezett súlyos veszteség esetén a tagállamok jogszabályaiban meghatározott határidőn belül össze kell hívni a közgyűlést annak eldöntésére, hogy a társaságot megszüntetik‑e, vagy egyéb intézkedést kell‑e hozni.
(2)      Az (1) bekezdés értelmében súlyos veszteségnek tekintett összeget a tagállamok jogszabályai nem állapíthatják meg a jegyzett tőke felénél magasabb értékben.”
15.      Ugyanezen irányelv 34. cikke előírja:
„A jegyzett tőke bármely leszállításáról, kivéve ha ezt bírósági határozat rendeli el, legalább a 44. cikkben meghatározott, a határozatképességre és többségre vonatkozó szabályokkal összhangban eljáró közgyűlésnek kell határoznia, a 40. és 41. cikk sérelme nélkül. A közgyűlési határozatot az egyes tagállamok jogszabályaiban meghatározott módon, a [2009/101] irányelv 3. cikkével összhangban kell közzétenni.
A közgyűlést összehívó hirdetménynek tartalmaznia kell legalább a tőke leszállításának célját és végrehajtásának módját.”
16.      Ezen irányelv 36. cikke értelmében:
„(1)      A jegyzett tőke leszállítása esetén legalább azon hitelezőknek, amelyek követelései a leszállításról szóló határozat közzétételét megelőző időből származnak, jogában áll legalább biztosíték megszerzése azon követelésekre, amelyek még nem váltak esedékessé a közzététel időpontjáig. A tagállamok ezt a jogot nem mellőzhetik, kivéve ha a hitelező kellő biztosítékkal rendelkezik, vagy ha ilyen biztosítékra a társaság eszközeire való tekintettel nincs szükség.
A tagállamok megállapítják az első albekezdésben előírt jog gyakorlásának feltételeit. A tagállamok minden esetben biztosítják, hogy a hitelezők az illetékes közigazgatási hatósághoz vagy bírósághoz fordulhassanak megfelelő biztosíték igénylése céljából, amennyiben hitelt érdemlően igazolni tudják, hogy a jegyzett tőke leszállítása miatt követeléseik kielégítése veszélyben van, és azt, hogy nem kaptak kellő biztosítékot a társaságtól.
(2)      A tagállamok jogszabályainak legalább azt elő kell írniuk, hogy érvénytelen a tőke leszállítása, illetve, hogy a részvényesek javára semmiféle kifizetés sem teljesíthető mindaddig, amíg a hitelezőket ki nem elégítették, illetve valamely bíróság nem határozott úgy, hogy kérelmük nem teljesíthető.
(3)      E cikk rendelkezéseit kell alkalmazni olyan esetekben, amikor a jegyzett tőke leszállítására a részvényesi vagyoni hozzájárulások szolgáltatásának kifizetéséről való teljes vagy részleges lemondás miatt kerül sor.”
B.      A spanyol jog
17.      A 2010. július 2‑i Real Decreto Legislativo 1/2010(8) (1/2010. sz. királyi törvényerejű rendelet) által jóváhagyott Ley de Sociedades de Capitalnak (a tőkeegyesítő társaságokról szóló törvény) „A felelősség esetei” című 236. cikke a következőkről rendelkezik:
„(1)      A vezető tisztségviselők […] a társasággal, a tagokkal és a hitelezőkkel szemben felelősséggel tartoznak azért a kárért, amelyet jogszabályba vagy az alapszabályba ütköző tevékenységgel vagy mulasztással, vagy amelyet a feladat ellátásában rejlő kötelezettségek teljesítésének elmulasztásával okoznak.
(2)      Semmilyen körülmények között nem mentesít a felelősség alól az a körülmény, hogy a sérelmet okozó magatartást vagy határozatot a közgyűlés elfogadta, jóváhagyta vagy ratifikálta.”
18.      E törvény „Egyetemleges felelősség” című 237. cikke kimondja:
„Azon irányító szerv valamennyi tagja, amely a sérelmet okozó határozatot elfogadta vagy a sérelmet okozó cselekményt kifejtette, egyetemlegesen felel, kivéve azokat a tagokat, akik bizonyítják, hogy […] arról nem volt tudomásuk vagy […] az ellen kifejezetten tiltakoztak.”
19.      Az említett törvénynek „A társaság által a felelősség megállapítása iránt indított kereset” című 238. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A vezető tisztségviselőkkel szemben a felelősség megállapítása iránti keresetet a társaság indítja a közgyűlés előzetes jóváhagyását követően, amelyre bármely tag kérelme alapján sor kerülhet […]”.
20.      Az LSC‑nek „A hitelezők másodlagos kereshetőségi joga a társaság által történő felelősségre vonás során” című 240. cikke értelmében:
„A társaság hitelezői kezdeményezhetik a társaság által történő felelősségre vonást a vezető tisztségviselőkkel szemben, amennyiben azt a társaság vagy annak tagjai nem kezdeményezték, feltéve, hogy a társaság vagyona nem elegendő követeléseik kielégítéséhez.”
21.      E törvénynek „A felelősség megállapítása iránt indított egyéni kereset” című 241. cikke előírja:
„A tagok és harmadik személyek kártérítés iránti keresetet is indíthatnak a vezető tisztségviselők olyan cselekményei miatt, amelyek érdekeiket közvetlenül sértik.”
22.      Ugyanezen törvénynek a „Megszüntetés törvényes vagy szerződéses ok fennállása miatt” című 362. cikke kimondja:
„A tőkeegyesítő társaság megszüntetésére a közgyűlés által megállapított törvényes vagy szerződéses ok fennállása miatt vagy bírsági határozat útján kerül sor.”
23.      Az említett törvénynek „A megszüntetés okai” című 363. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy:
„(1)      A tőkeegyesítő társaságot meg kell szüntetni:
a)      A társaság célját képező tevékenységek abbahagyása miatt. A tevékenységek abbahagyását egy több mint egy éves inaktív időszakot követően vélelmezni kell.
[…]
e)      Olyan veszteségek miatt, amelyek következtében a nettó vagyon a társaság tőkéjének felénél kisebb mértékűre csökken, kivéve, ha azt megfelelő mértékben megemelik vagy leszállítják, feltéve, hogy nincs lehetőség a fizetésképtelenség megállapításának kezdeményezésére.
[…]”
24.      Az LSC‑nek „A közgyűlés összehívására vonatkozó kötelezettség” című 365. cikke kimondja:
„(1)      A vezető tisztségviselők két hónapon belül kötelesek összehívni a közgyűlést a megszüntetésről szóló határozat elfogadása, vagy amennyiben a társaság fizetésképtelen, a fizetésképtelenség megállapításának kezdeményezése érdekében.
Minden részvényes kérheti a vezető tisztségviselőktől a közgyűlés összehívását, amennyiben úgy véli, hogy valamilyen megszüntetési ok áll fenn, vagy a társaság fizetésképtelen.
(2)      A közgyűlés a megszüntetésről szóló határozatot fogadhat el, illetve – amennyiben az a napirenden szerepel – elfogadhatja a [megszüntetési] ok kiküszöböléséhez szükséges valamennyi határozatot.”
25.      E törvénynek a „Bírói úton történő megszüntetés” című 366. cikke értelmében:
„(1)      A közgyűlés összehívásának hiányában vagy akkor, ha a közgyűlés nem ül össze vagy nem fogadja el az előző cikkben foglalt határozatok egyikét, valamennyi érdekelt fél kérheti a társaság megszüntetését a társaság székhelye szerinti gazdasági bíróságtól. A bírói úton történő megszüntetésre irányuló kérelmet a társasággal szemben kell benyújtani.
(2)      A vezető tisztségviselők kötelesek a társaság bírói úton történő megszüntetését kérni, ha a közgyűlés határozata ellenzi a megszüntetést, vagy ha semmilyen határozatot nem lehetett elfogadni.
A kérelmet a közgyűlés ülésére kitűzött időponttól számított két hónapon belül kell benyújtani, amennyiben a közgyűlést nem tartották meg, vagy az ülés megtartásától számított két hónapon belül, amennyiben a határozat ellenzi a megszüntetést, vagy ha semmilyen határozatot nem lehetett elfogadni.”
26.      Az említett törvénynek „A vezető tisztségviselők egyetemleges felelőssége” című 367. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„(1)      A vezető tisztségviselők a megszüntetés törvényes okának bekövetkeztét követően felmerült társasági kötelezettségekért egyetemlegesen felelnek, amennyiben nem teljesítik azon kötelezettségüket, hogy a két hónapos határidőn belül a közgyűlést összehívják annak érdekében, hogy az szükség esetén a megszüntetésről határozzon, vagy amennyiben a közgyűlés ülésére kitűzött időponttól számított két hónapon belül nem kezdeményezik a bírói úton történő megszüntetést vagy adott esetben a fizetésképtelenség megállapítását a társasággal szemben, amennyiben a közgyűlést nem tartották meg, vagy az ülés megtartásától számított két hónapon belül, amennyiben az a megszüntetést ellenző határozatot fogadott el.”
27.      Az 1985. július 1‑jei Ley Orgánica 6/1985 del poder judicial(9) (az igazságszolgáltatásról szóló 6/1985. sz. alkotmányos törvény) 9. cikke kimondja:
„(1)      A bíróságok a hatáskörüket kizárólag azokban az esetekben gyakorolják, amikor számukra a hatáskört jogszabály biztosítja.
(2)      A polgári ügyekben eljáró bíróságok a saját ügyeiken kívül minden olyan ügyben is eljárnak, amely nem tartozik más bíróság hatáskörébe.
[…]
(5)      A közigazgatási és munkaügyi bíróságok bírálják el a szociális jog körébe tartozó kereseteket – függetlenül attól, hogy egyéni vagy kollektív jogvitáról van‑e szó –, valamint a szociális biztonsággal kapcsolatos, illetve az állam ellen benyújtott panaszokat, amennyiben a munkajog alapján utóbbi tartozik felelősséggel.
[…]”
28.      E törvény 10. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Kizárólag előzetes döntéshozatal céljából valamennyi bíróság eljárhat olyan ügyekben, amelyekben nem rendelkezik kizárólagos hatáskörrel.”
III. Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
29.      Az alapeljárás felpereseit az 1992‑ben 60 101,21 euró alaptőkével alapított, és 2010 óta egyetlen vezető tisztségviselő, J. Socías Gispert ügyvezetése alatt álló részvénytársaság, a Contimark alkalmazta.
30.      Ez a társaság jelentős pénzügyi veszteségeket szenvedett el 2012‑ben (240 150 euró) és 2013‑ban (541 559 euró), ezt követően pedig 2013 második felében abbahagyta tevékenységét.
31.      E társaság egyetlen vezető tisztségviselője nem hívta össze a részvényesek közgyűlését az alaptőke leszállítása érdekében, és nem kezdeményezte önként a fizetésképtelenség megállapítását a 2003. július 9‑i Ley Concursalnak(10) (a csődeljárásról szóló törvény) megfelelően, valamint a részvényeseket sem hívta össze az említett társaságnak a tevékenysége abbahagyása miatt történő megszűnésének megállapítása céljából az LSC 362–363. cikke alapján.
32.      A Contimark tevékenységének abbahagyása előtt az alapeljárás felpereseinek egyike 2013. áprilisban eljárást indított a Juzgado de lo Social n° 33 de Barcelona (barcelonai 33. sz. szociális ügyek bírósága bíróság) előtt a munkaszerződésének a munkabérek ki nem fizetése miatt történő megszűnésének megállapítása érdekében. Az alapeljárás többi felperese 2013 májusában és júniusában elbocsátásuk ellen nyújtottak be kereseteket. 2013. végén a Juzgado de lo Social n° 33 de Barcelona (barcelonai 33. sz. szociális ügyek bírósága) a Contimarkot a bérhátralékok és a juttatások megfizetésére kötelezte.
33.      Az alapeljárás felperesei ezt követően követeléseik behajtása érdekében keresetet nyújtottak be a Juzgado de lo Social n° 30 de Barcelonához (barcelonai 30. sz. szociális ügyek bírósága), azaz a kérdést előterjesztő bírósághoz, amely a szociális ügyekben hozott ítéletek végrehajtásáért felelős bíróság. A Contimark társaság fizetésképtelensége és a munkavállalók javára létrehozott bérgarancia összegének az ilyen esetre megállapított felső határa miatt az alapeljárás felpereseinek követelései részben megszűntek.
34.      Az alapeljárás felperesei a Contimark vezető tisztségviselőjével szemben közbenső kérelmet nyújtottak be a kérdést előterjesztő bírósághoz e vezető tisztségviselőnek az LSC rendelkezései megsértése miatt fennálló felelőssége, valamint annak megállapítása érdekében, hogy ez utóbbi személy a társasággal egyetemlegesen a felpereseket megillető összegek fennmaradó részének megfizetésére köteles.
35.      A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak afelől, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal a Sala de lo Social del Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság közigazgatási és munkaügyi ügyeket tárgyaló tanácsa, Spanyolország) 1997 óta fennálló állandó ítélkezési gyakorlata, amely a gazdasági bíróságok számára tartja fenn a vezető tisztségviselő felelősségének megállapítására vonatkozó hatáskört.
36.      A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a Sala de lo Social del Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság közigazgatási és munkaügyi ügyeket tárgyaló tanácsa) – annak megállapításakor, hogy a közigazgatási és munkaügyi bíróságok nem rendelkeznek hatáskörrel a vállalkozás és azzal egyetemlegesen a vezető tisztségviselő ellen a társasági jogi kötelezettségek megszegése miatt benyújtott keresetek elbírálására – a határozatát a következő indokokra alapozza:
–        az egyetemleges kötelezés iránti kérelem nem minősül olyan előzetes kérdésnek, amely munkajogi eljárás keretében tehető fel, és amelyet ennélfogva a közigazgatási és munkaügyi bíróság bírálhat el, mivel az e kérdésben való határozathozatalra a fő kereseti kérelem elbírálása érdekében nincs szükség, és az ez utóbbira semmilyen hatással nem bír;
–        a vezető tisztségviselő tartozásai nem a munkavállalókkal, hanem a társasággal szemben állnak fenn, és
–        azon körülmények esetleges fennállásáról, amelyek a társaság megszüntetésére vonatkozó jogi kötelezettséget vonják maguk után, előzetesen kell határozni, amely határozatot a társasági jogi ügyekben hatáskörrel rendelkező bíróságoknak kell meghozniuk, mivel ez a kérdés nem másodlagos a szociális feladatokkal kapcsolatos kötelezettségekhez képest.
37.      A kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy 1997 és 2000 között egy másik ítélkezési irányvonal értelmében elismerték a közigazgatási és munkaügyi bíróságoknak az olyan vezető tisztségviselők egyetemleges felelőssége megállapítására irányuló közbenső kérelmek elbírálására vonatkozó hatáskörét, akik a részvénytársaságok alapszabályait és az alaptőkéjük minimális összegét 1992. június 30‑ig nem fogadták el, ami pedig az időközben az LSC által hatályon kívül helyezett és azzal felváltott, társaságokról szóló törvény értelmében kötelezettségük volt. A Sala de lo Social del Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság közigazgatási és munkaügyi ügyeket tárgyaló tanácsa, Spanyolország) tehát többek között arra a megállapításra hivatkozott, hogy a kérelem tárgya a munkaszerződésből következik.
38.      Ez a bíróság elsősorban úgy véli, hogy valójában a társaság tartozásainak munkabér jellege, valamint a vezető tisztségviselőknek a hitelezőkkel szemben fennálló egyetemleges felelőssége kell, hogy meghatározza a közigazgatási és munkaügyi bíróság hatáskörének az olyan területekre történő kiterjesztését, amelyek vonatkozásában eredetileg nem rendelkezik hatáskörrel.
39.      A kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül megjegyzi, hogy a spanyol jogalkotó különleges rendelkezésekkel olyan eseteket írt elő, amelyekben a gazdasági bíróságtól eltérő bíróságok határozhatnak a vezető tisztségviselők egyetemleges felelősségéről. Ennélfogva a közigazgatási ügyekben eljáró bíróságok kiterjesztett jogkörben végzik a vezető tisztségviselővel szemben a társadalombiztosítási tartozások miatti felelősséget megállapító közigazgatási határozatok bírói felülvizsgálatát az 1994. június 20‑i Real Decreto Legislativo 1/1994(11) (1/1994. sz. királyi törvényerejű rendelet) által jóváhagyott Ley General de la Seguridad Social (szociális biztonságról szóló általános törvény) 30. cikkének (2) bekezdése alapján. A 2011. október 10‑i Ley reguladora de la Jurisdicción Social(12) (közigazgatási és munkajogi peres eljárásról szóló törvény) 240. cikkének (3) bekezdése az említett bíróságokat arra is feljogosítja, hogy a társasági jogi jellegű kötelezettségek megszegése esetén a valamely munkaszerződésből eredő vagy társadalombiztosítási szervvel szemben fennálló tartozások miatti egyetemleges felelősséget kiterjesszék a jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaságok részvényeseire, tagjaira és ügyvezetőire is (ténylegesen a vezető tisztségviselők).
40.      E körülmények között a Juzgado de lo Social n° 30 de Barcelona (barcelonai 30. sz. szociális ügyek bírósága) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A 2009/101/EK irányelv és a 2012/30/EU irányelv, valamint ezeknek a – többek között – a[z] LSC 236., 237., 238., 241. és 367. cikkében történt átültetése alapján a gazdasági társaság hitelezője, amely a hatáskörrel rendelkező spanyol – közigazgatási és munkaügyi – bíróság előtt munkabér‑ és egyéb bérjellegű juttatásokkal kapcsolatos követelését érvényesíti, jogosult‑e ugyanazon bíróság előtt közvetlenül a vállalkozással szemben keresetet indítani a munkabér‑ és egyéb bérjellegű juttatásokkal kapcsolatos tartozás elismerése iránt, és ezzel egyidejűleg a társaság tartozásaiért – a társaság vezető tisztségviselőjeként – egyetemlegesen felelős természetes személy ellen is keresetet indítani az említett irányelvekben előírt, és a[z] […] LSC‑be átültetett társasági jogi kötelezettségek tejesítésének elmulasztása miatt?
2)      A Sala de lo Social del Tribunal Supremo [a legfelsőbb bíróság közigazgatási és munkaügyi ügyeket tárgyaló tanácsa] ítélkezési gyakorlata – amely a Tribunal Supremo alábbi (közigazgatási és munkaügyi) ítéleteiben fejeződik ki: 1997. február 28‑i (RJ 1997\4220) ítélet; 1997. október 28‑i (RJ 1997\7680) ítélet; 1997. december 31‑i (RJ 1997\9644) ítélet; 1998. április 13‑i (RJ 1998\4577) ítélet; 2000. január 17‑i (RJ 2000\918) ítélet; 2000. június 9‑i (RJ 2000\5109) ítélet; 2002. május 8‑i és 2012. december 20‑i ítéletek – ellenétes‑e a 2009/101/EK irányelv 2., 6., 7. és 8. cikkével, valamint a 2012/30/EU irányelv 19. és 36. cikkével annak megállapításával, hogy a spanyol közigazgatási és munkaügyi bíróságok a munkabér‑ és egyéb bérjellegű juttatásokkal kapcsolatos követelések esetén közvetlenül nem alkalmazhatják a gazdasági társaságok hitelezői tekintetében a a 2009/101 irányelvben és 2012/30/irányelvben előírt és a LSC 236., 237., 238., 241., 367. és más cikkeibe átültetett biztosítékokat, ha a legfelsőbb vezető tisztségviselők – természetes személyek – nem tartják tiszteletben a társaságnak – a 2009/101 irányelvben és 2012/30/irányelv előírt és a LSC‑be átültetett – lényeges okiratai közlésére vonatkozó alaki követelményeket?
3)      A Sala de lo Social del Tribunal Supremo [(a legfelsőbb bíróság közigazgatási és munkaügyi ügyeket tárgyaló tanácsa)] ítélkezési gyakorlata – amely a Tribunal Supremo alábbi (közigazgatási és munkaügyi) ítéleteiben fejeződik ki: 1997. február 28‑i (RJ 1997\4220) ítélet; 1997. október 28‑i (RJ 1997\7680) ítélet; 1997. december 31‑i (RJ 1997\9644) ítélet; 1998. április 13‑i (RJ 1998\4577) ítélet; 2000. január 17‑i (RJ 2000\918) ítélet; 2000. június 9‑i (RJ 2000\5109) ítélet; 2002. május 8‑i és 2012. december 20‑i ítéletek – sértheti‑e [a Charta] 51. cikkével összefüggésben értelmezett 20. és 21. cikkét azáltal, hogy az adós munkáltató hitelezője – munkaviszonyban álló munkavállaló – arra kényszerül, hogy megkettőzze a bírósági eljárásokat – elsőként a közigazgatási és munkaügyi bíróságok előtt a munkabér‑ és egyéb bérjellegű juttatásokkal kapcsolatos követeléseknek a vállalkozással szembeni elismertetése céljából, és azt követően a polgári és gazdasági bíróság előtt a vezető tisztségviselő vagy más természetes személy által nyújtott egyetemleges biztosíték megszerzése céljából –, ha e követelmény semelyik másik hitelező tekintetében nincs előírva – a követelés jellegétől függetlenül – sem a 2009/101/EK irányelvben, sem a 2012/30/EU irányelvben és az említett közösségi rendelkezéseket átültető belső jogszabályokban (LSC) sem?”
IV.    Elemzés
41.      Azon kérdés kiterjesztéseként, amelynek megválaszolására a feleket a tárgyaláson felhívták, először is kifejtem, hogy a 2012/30 irányelv 19. cikke véleményem szerint mennyiben alkalmazandó egy, az alapügyben szóban forgó jogvitához hasonló helyzetben. Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdésekkel kapcsolatos érdemi elemzésemet fejtem ki.
A.      A Bíróság hatásköréről
42.      A kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések szigorúan vett megfogalmazását figyelembe véve az első kérdés annak meghatározására irányul, hogy a 2009/101 irányelv és a 2012/30 irányelv alapján a hitelezőnek minősülő munkavállaló jogosult‑e egy és ugyanazon bíróság előtt keresetet indítani a valamely társasággal szemben fennálló követelésének behajtása, valamint e társaság vezető tisztségviselője egyetemleges felelősségének megállapítása iránt. A második kérdés azon spanyol ítélkezési gyakorlattal kapcsolatos, amely kizárja a munkaügyi bíróságok hatáskörét a társaság lényeges okirataiba való betekintés biztosításával kapcsolatos kötelezettségnek a társaság vezetői által történő megszegése megállapítása tekintetében. A harmadik kérdés a hitelezőnek minősülő munkavállalók és az azon, nem munkavállalónak minősülő egyéb személyek közötti egyenlőség megsértésével kapcsolatos, akik nem kötelesek külön eljárásokat indítani.
43.      Először is, a Bíróság hatáskörével kapcsolatban két nehézség merül fel. Az első a 2009/101 irányelvnek és a 2012/30 irányelvnek az első két kérdésben található rendelkezéseivel kapcsolatos, amely kérdéseket együttesen, előzetesen kell megvizsgálni.(13) A második nehézség oka ezek célja, azaz ezen nehézség nem az ezen irányelvek által előírt eredmények biztosítására irányuló nemzeti rendelkezéseknek a tartalma, hanem amiatt merül fel, hogy korlátozásra került a spanyol munkaügyi bíróságoknak az e rendelkezések alkalmazására vonatkozó anyagi jogi hatásköre.
44.      A 2009/101 irányelv és a 2012/30 irányelv alkalmazhatóságának a kérdést előterjesztő bíróság szerinti vizsgálata érdekében először is azt javaslom, hogy abból a megállapításból kell kiindulni, miszerint a jogvita tárgya a vezető tisztségviselő amiatt fennálló felelőssége, hogy nem teljesítette az ügyvezetése alatt álló társaság fizetésképtelenségével vagy tevékenységének megszüntetésével kapcsolatos kötelezettségeit.
45.      Kétségtelen, hogy a 2009/101 irányelvben és a 2012/30 irányelvben foglalt előírások célja a társaságok hitelképességével kapcsolatos információkhoz való hozzájutás megkönnyítése és a felelős szervek nehéz helyzetekben való döntéshozatalának elősegítése a harmadik személyek és a hitelezők érdekeinek védelme céljából.
46.      Ugyanakkor a 2009/101 irányelvre történő hivatkozás, amennyiben az közelebbről az azon okiratokkal és dokumentumokkal kapcsolatos adatközlési kötelezettségre vonatkozik, amely harmadik személyek számára ellenőrzések lefolytatását teszi lehetővé, hatástalan, mivel éppen azt róják fel a vezető tisztségviselőnek, hogy semmilyen lépést nem tett.
47.      Azt kell tehát még megvizsgálni, hogy a 2012/30 irányelvre és különösen az annak 19–36. cikkeire történő hivatkozás releváns‑e. Ezen eszköz célja, a (3) preambulumbekezdésben foglaltakkal összhangban, a társaságok alapítására, valamint a tőkéjük fenntartására, emelésére, illetve leszállítására vonatkozó nemzeti rendelkezések összehangolása e társaságok részvényesei és hitelezői minimális egyenértékű védelmének biztosítása érdekében. Ezenkívül ezen irányelv (5) preambulumbekezdése kifejti, hogy „Uniós szintű rendelkezések szükségesek a hitelezők számára biztosítékul szolgáló tőke fenntartása érdekében”.
48.      Éppen e célok elérése érdekében mondja ki az említett irányelv 19. cikkének (1) bekezdése, hogy „[a] jegyzett tőkében bekövetkezett súlyos veszteség esetén a tagállamok jogszabályaiban meghatározott határidőn belül össze kell hívni a közgyűlést annak eldöntésére, hogy a társaságot megszüntetik‑e, vagy egyéb intézkedést kell‑e hozni”.
49.      Ugyanakkor bár a 2012/30 irányelv 36. cikke ugyanezen logikába illeszkedik, számomra úgy tűnik, hogy az arra történő hivatkozás nem releváns, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban bemutatott ténybeli körülményekből kitűnik, hogy a jogvita nem a tőkének az ezen irányelv 34. cikkében előírt adatközlési kötelezettség alá eső leszállítására vonatkozó határozat kiterjesztésébe illeszkedik.
50.      Egyébként számomra hasznosnak tűnik pontosítani – mivel vizsgálata a Bíróság feladata –,(14) hogy véleményem szerint semmilyen más rendelkezést nem kell értelmezni.
51.      Ugyanakkor, ahogyan arra a tárgyaláson hivatkoztak, a 2012/30 irányelvnek a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott 19. cikke semmilyen pontosítást nem tartalmaz a felelős szervvel kapcsolatban abban az esetben,(15) ha a közgyűlés összehívására nem kerül sor.
52.      Az említett irányelv 34. cikke (1) bekezdésének megfogalmazásához képest fennálló különbséget is ki lehet emelni. Ez utóbbi az egyes tagállamok jogszabályaiban meghatározott módon, a 2009/101/EK irányelv 3. cikkével összhangban történő adatközlési kötelezettséget ír elő a közgyűlésnek a jegyzett tőke összege leszállításáról szóló határozata esetében. A jelen előzetes döntéshozatalra utalás az, amely lehetővé teszi az ezen irányelv 7. cikkével való kapcsolat létrehozását, amely cikk értelmében a tagállamoknak „megfelelő büntetéseket kell kiszabniuk” az ezen adatközlési kötelezettség elmulasztása esetében.
53.      Következésképpen másodlagosan azt kell megvizsgálni, hogy az alapeljárásnak, amely egy társaság irányító szervének amiatt fennálló felelősségével kapcsolatos, hogy nem tette meg a hitelezők kifizetésének biztosításához szükséges intézkedéseket, mennyiben célja az, hogy biztosítsa a 2012/30 irányelv 19. cikkében előírt kötelezettség tényleges érvényesülését.
54.      Először is rá kell mutatni az e rendelkezésben foglalt kifejezések eltérést nem engedő jellegére.(16) Ez szükségszerűen felelősségvállalást eredményez, ami azt igazolja, hogy az uniós jogalkotó nem tartotta szükségesnek előírni, hogy a tagállamoknak meg kell határozniuk a felelősség megállapítására vonatkozó igény gyakorlásának feltételeit.(17)
55.      Végül, a szóban forgó belső jogi rendelkezések olvasata alapján megállapítható, hogy azok a 2012/30 irányelv által előírt eredmények biztosítására irányulnak, amelyek célja a társaságok hitelezőit megillető jogok védelme – többek között – a jegyzett tőkében bekövetkezett súlyos veszteség esetén. Ennélfogva e törvény 363. cikke meghatározza a tőkeegyesítő társaság megszüntetésének okait, többek között abban az esetben, ha a nettó vagyona a tőke felénél kisebb mértékűre csökken, vagy ha a társaság abbahagyja a tevékenységét. E törvény 365. cikke szerint a vezető tisztségviselő köteles összehívni a közgyűlést határozathozatal, azaz a társaság megszüntetéséről szóló vagy a fizetésképtelenség megállapításának kezdeményezése érdekében történő határozat elfogadása érdekében. A vezető tisztségviselőknek az említett törvény 367. cikkében előírt összehívás hiányában fennálló egyetemleges felelőssége az ezen irányelv által követett célnak megfelelően az arra irányuló szándékra utal, hogy a – többek között – a hitelezőket védő eljárások nagyon gyors alkalmazását érjék el a társaság szerveinek tehetetlenségével kapcsolatos kockázatok csökkentése érdekében. Az LSC 236. cikke a hitelezőknek okozott károk megtérítését a vezető tisztségviselő mulasztása következményeinek megerősítése érdekében is előírja, míg az ebből a célból történő közvetlen kereset megindításának lehetőségét ugyanezen törvény 240. cikke kínálja fel.
56.      Ennélfogva, mivel az elfogadott szabályok teljesítik a 2012/30 irányelv 19. cikkében foglalt kifejezett követelményt, és hozzájárulnak az általa előírt szabályok tényleges érvényesüléséhez,(18) azok e cikk alkalmazási körébe tartoznak még akkor is, ha nem az e cikkben foglalt valamely kifejezett követelménynek felelnek meg.(19)
57.      E megállapítást követően most érdemben kell megvizsgálni a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket, és ennélfogva kitérni az általuk felvetett második nehézségre.
B.      Az ügy érdeméről
1.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésről
58.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett, egymással összefüggő első és második kérdést illetően tárgyuk sajátosságát emelem ki. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem ugyanis a spanyol jogalkotónak az igazságszolgáltatási szervezetekkel kapcsolatban a tekintetben rendelkezésre álló választási lehetőségeivel kapcsolatos, hogy a hitelezők számára lehetővé tegye azon vezető tisztségviselő egyetemleges felelősségének megállapítását, aki nem teljesítette a kötelezettségeit, és különösen a 2012/30 irányelv 19. cikkében megállapított kötelezettséget.
59.      Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően,(20) vonatkozó uniós szabályozás hiányában a tagállamok eljárási autonómiája elvének értelmében minden tagállam belső jogrendjének feladata kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságot, és meghatározni azon keresetek eljárási szabályait, amelyek az adóalanyok uniós jogból eredő jogainak védelmét hivatottak biztosítani.
60.      Ugyanakkor mivel minden egyes esetben a tagállamok felelőssége e jogok hatékony védelmének biztosítása,(21) a bírósághoz fordulás ezen eljárási szabályai nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló, belső jellegű keresetekre vonatkozóak (egyenértékűség elve), valamint nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását (tényleges érvényesülés elve).(22)
61.      Ezek az egyenértékűségre és tényleges érvényesülésre vonatkozó követelmények úgyszintén érvényesek az e jogra alapított keresetek elbírálására hatáskörrel rendelkező bíróságok kijelölésére is.(23)
62.      Ennélfogva az előterjesztett kérdést úgy kell érteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 2012/30 irányelv 19. cikkét, valamint az egyenértékűség és tényleges érvényesülés elvét(24) úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely a társaság által alkalmazott, hitelezőnek minősülő munkavállalót arra kötelezi, hogy a munkaügyi bíróságtól eltérő bírósághoz forduljon ezen társaság vezető tisztségviselőjének a vele szemben fennálló tartozásai megfizetésével kapcsolatos egyetemleges felelőssége megállapítása érdekében.
63.      Ugyanakkor főszabály szerint a nemzeti bíróságok feladata annak ellenőrzése, hogy a jogalanyok uniós jogból eredő jogai védelmének a belső jogban való biztosítását célzó eljárási szabályok megfelelnek‑e ezeknek az elveknek. A Bíróság ugyanakkor a nemzeti bíróság által végzendő értékelés tekintetében bizonyos, az uniós jog értelmezésére vonatkozó elemeket szolgáltathat e bíróság számára.(25)
64.      Az egyenértékűség elvének tiszteletben tartása azt feltételezi, hogy a szóban forgó nemzeti szabály különbségtétel nélkül vonatkozik az uniós jog és a belső jog megsértésén alapuló, hasonló tárggyal és jogalappal rendelkező keresetekre.(26) Ugyanakkor, ahogyan azt a Bíróság már kimondta, ezt az alapelvet azonban nem lehet úgy értelmezni, mint amely arra kötelezné a tagállamokat, hogy a legkedvezőbb belső jogi szabályozásukat terjesszék ki valamennyi munkajogi keresetre.(27) Annak megvizsgálása tekintetében, hogy az egyenértékűség elvét tiszteletben tartották‑e, a nemzeti bíróság feladata, hogy megvizsgálja a feltételezetten hasonló, belső jellegű keresetek tárgyát és lényeges elemeit.(28) Figyelembe kell venni továbbá, hogy milyen a nemzeti rendelkezésnek az egész eljárásban betöltött helye, az eljárás lefolytatása és az eljárás sajátosságai a különböző nemzeti fórumok előtt.(29)
65.      Ugyanakkor az Európai Bizottsággal egyetértve megállapítom, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem adott tájékoztatást az elfogadhatósági feltételekről és a nemzeti szabályozás alapján fennálló jogok érvényesítése tekintetében kedvezőbb eljárásról, amelyek alapján kétség merülhet fel ezen elv tiszteletben tartását illetően. A kérdést előterjesztő bíróság által idézett konkrét szövegek olyan eljárásokat írnak elő,(30) amelyek nem hasonlíthatók össze, mivel nem írják elő, hogy a munkaügyi bíróság hatáskörrel rendelkezik az olyan egyéb kérelmek elbírálására, amelyek nem kapcsolódnak a munkaszerződés végrehajtásához. Másképpen megfogalmazva azt kell megvizsgálni, hogy a vitatott szabály kizárólag a vezető tisztségviselő egyetemleges felelősségének megállapítására irányuló kérelmekre vonatkozik‑e, miközben más kérelmek esetében egyetlen, a munkaügyi bírósághoz benyújtott kereset elegendő.(31)
66.      Ami a tényleges érvényesülés elvét illeti, a kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott nehézség nem a jogorvoslat hiányával vagy annak rendkívüli nehézségekbe ütköző gyakorlásával,(32) hanem csak a két, különböző ügyekben eljáró bíróság közötti hatáskör‑megosztás általánosan hivatkozott(33) hátrányaival kapcsolatos.
67.      Ennélfogva emlékeztetni kell arra, hogy az adott nemzeti eljárási rendelkezést az eljárás egészéhez viszonyított helyzetét, valamint az eljárás lefolytatásának a különböző nemzeti fórumok előtti módját és sajátosságait figyelembe véve kell értékelni. Ebből a szempontból adott esetben azokat az elveket is figyelembe kell venni, amelyek a nemzeti bírósági rendszer alapjául szolgálnak, mint például a védelemhez való jog, a jogbiztonság elve, és az eljárás szabályos lefolytatásának elve.(34)
68.      Ennélfogva megállapítom, hogy az alapjogvitában a két szakosított bíróság közötti hatáskör‑megosztással kapcsolatos választás előnyeit és hátrányait kell mérlegelni.(35)
69.      Egy hitelezőnek minősülő munkavállaló azon érdeke, hogy a jogvita valamennyi aspektusát egyetlen bíróság bírálja el, tagadhatatlan a határidőkre és a költségekre vonatkozó gyakorlati megfontolásokból. Ez utóbbiak – ahogyan azt A. Marína Lorente képviselője a tárgyaláson kiemelte – igazolták, hogy a Bíróság álláspontja szerint a határozott időre alkalmazott munkavállalót terhelő azon kötelezettség, hogy „új eljárást indítson, adott esetben egy másik bíróság előtt, a megfelelő szankció meghatározása iránt, amennyiben az igazságügyi hatóság megállapította az egymást követő határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazását”(36), nem bizonyul összeegyeztethetőnek a tényleges érvényesülés elvével, mivel „ez e munkavállaló számára eljárási hátrányokat okoz, különösen költség, időtartam és a képviseletre vonatkozó szabályok tekintetében”(37).
70.      Ugyanakkor úgy vélem, hogy ezt a megoldást nem lehet újra elfogadni. A jelen ügyben ugyanis egy olyan helyzet vizsgálatáról van szó, amelyben két külön eljárást kellett megindítani, az egyiket egy visszaélés megállapítása, a másikat pedig annak szankcionálása érdekében.(38) A megoldás főszabály szerint a kérelmek közötti közvetlen kapcsolaton és a felek közötti jogviszonyon alapul,(39) mivel a bíróság szakosodásának kérdése másodlagos.(40)
71.      Ugyanakkor álláspontom szerint az alapjogvitában figyelembe veendő elemek jelentősen eltérőek. Ugyanis, ahogyan azt a spanyol kormány a tárgyaláson kiemelte, a vezető tisztségviselő felelősségének kérdése nincs kapcsolatban a bérkövetelés meghatározásával. Ezenkívül ezt a közbenső kérelmet csak a pénzbeli marasztalást tartalmazó ítéletek végrehajtásának szakaszában terjesztették elő.
72.      Ennélfogva a két különböző eljárás megindításához kapcsolódó hátrányokat – ahhoz, hogy a kérelmeket közvetlen kapcsolat nélkül érdemben bírálják el – a jogbiztonság követelményére tekintettel kell megvizsgálni, amely hagyományosan igazolja a bíróságoknak mind a szociális, mind pedig a társasági ügyekre való szakosodását.
73.      Ez a szakosodás azon a megállapításon alapul, hogy bizonyos jogviták sajátossága és technikai jellege a jogviták koncentrációját teszik szükségessé azok megértésének és elbírálásának elősegítése érdekében. Ez a helyzet a munkáltató és munkavállaló között fennálló munkaviszonnyal kapcsolatos ügyekben, valamint a társasági jog területén a gazdasági társaságok által a különösen a pénzügyi nehézségek időszakában hozott határozatokkal, valamint – pontosabban – az e társaságok ügyvezetését ellátó személyek felelősségével kapcsolatos jogvitákban.(41)
74.      Ez a struktúra a jogvita átfogó megértését is elősegíti, ami lehetővé teszi, hogy egy bíróság bírálja el a hitelezők összes kérelmét, valamint azon feltételek elemzésének elősegítését, amelyek mellett az irányító szervek felelőssége megállapítható.
75.      Ebben a tekintetben még az is megállapítható, hogy ez a szakosodás összhangban áll az uniós jogalkotó által követett, arra irányuló céllal, hogy a társaságok létére vonatkozó döntéseket például a tőke leszállítása esetében „[a] hitelezők valamennyi tagállamban történő egységes védelmének növelése érdekében” hozzák meg.(42)
76.      Következésképpen az a választás, hogy egy olyan bíróságra, amelynek kizárólagos hatásköre a munkajogi szabályozásban előírt jogok tényleges érvényesülésének biztosítására irányul, nem terjesztik ki a valamely másik, a munkaszerződés végrehajtásához nem kapcsolódó szakosodott bíróság számára fenntartott azon lehetőséget, hogy a vezető tisztségviselő felelősségét vizsgálja, számomra nem tűnik olyan jellegűnek, amely rendkívül nehézzé tenné a munkavállalók számára jogaik a fortiori gyakorlását a bérkövetelések végrehajtás útján történő behajtásának szakaszában, az ahhoz kapcsolódó nagy fokú kiváltság eltérést nem engedő alkalmazását és a bérgarancia alapok beavatkozását követően.(43)
77.      Ezenkívül megállapítható – ahogyan arra a tárgyaláson emlékeztettek –, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás a munkavállalók számára felkínálja azt lehetőséget, hogy védekezzenek az irányító szervek tétlenségével szemben, és a társaság megszüntetését kérjék a gazdasági bíróság előtt,(44) illetve ezenfelül az elszenvedett károk megtérítését.(45) Ezen eljárásoknak a munkavállalók általi alkalmazását a társaságban való jelenlétük és – következésképpen – a lényeges információkhoz való közvetlen hozzáférésük teszi lehetővé.
78.      Megjegyezhető még az is, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott egyik rendelkezés sem zárja ki azt, hogy a munkavállalók önként avatkozzanak be a vezető tisztségviselő felelősségének megállapítására irányuló, más hitelezők által kezdeményezett eljárásba.
79.      A fenti megfontolásokra tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első két kérdésre azt a választ javaslom, hogy a 2012/30 irányelv 19. cikkét, valamint az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellenétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely a munkavállaló – aki az őt alkalmazó társaság hitelezője – számára kötelezővé teszi, hogy a munkaügyi bíróságtól eltérő bírósághoz forduljon e társaság ügyvezetője egyetemleges felelősségének amiatt történő megállapítása érdekében, hogy ez utóbbi nem teljesítette társasági jogi jellegű kötelezettségeit, feltéve, hogy ez a szabályozás nem kedvezőtlenebb annál, amely a nemzeti jogon alapuló hasonló kereseteket szabályozza, és amely gyakorlatilag nem teszi lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé az ezen irányelv által biztosított jogok gyakorlását, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
2.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
80.      Ami az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ezen kérdést illeti – amely ugyanazon, az uniós joghoz való kötődésre vonatkozó előzetes feltételtől függ(46) –, emlékeztetni kell arra, hogy az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve megköveteli, hogy a hasonló helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék azonos módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt. Az eltérő helyzeteket jellemző tényezőket, és így e helyzetek hasonló jellegét főként a szóban forgó különbségtételt létrehozó uniós aktus tárgyának és céljának fényében kell meghatározni és értékelni. Ezen túlmenően tekintetbe kell venni azon szabályozási terület elveit és céljait, amely alá a szóban forgó aktus tartozik. Ennek a megközelítésnek megfelelően érvényesülnie kell az uniós jogot végrehajtó nemzeti intézkedéseknek az egyenlő bánásmód elve tekintetében való megfelelőségének vizsgálata keretében is.(47)
81.      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a követelés jellegétől függetlenül azon eljárásjogi követelményeknek, amelyek között a vezető tisztségviselőre vonatkozó biztosítékot vizsgálják, azonosnak kell lenniük, és ennélfogva a munkaügyi bíróság egyszerre bírálhatja el a követelés behajtására, valamint a vezető tisztségviselő egyetemleges felelősségének megállapítására vonatkozó kérelmet.
82.      Álláspontom szerint alapvetően semmilyen eltérő bánásmód nem áll fenn. A vezető tisztségviselő egyetemleges felelőssége a társasággal szemben fennálló követelés jellegétől függetlenül vizsgálható.
83.      Eljárási szinten éppen a követelés munkabér jellege, valamint a munkáltató tevékenységének megszűnése, illetve annak fizetésképtelensége esetén a törvényben előírt garanciákra vonatkozó, ahhoz kapcsolódó különös szabályozás miatt áll fenn a polgári jogi és a társasági jogi jellegű követelések tekintetében eltérő bánásmód, igazolva azt, hogy kizárólag a munkaügyi bíróság rendelkezik hatáskörrel.
84.      A vezető tisztségviselő felelőssége vizsgálatának sajátossága igazolja továbbá azt, hogy e vizsgálatot ne a kizárólag munkajogra szakosodott bíróságra bízzák,(48)a fortiori a tartozás összegét megállapító és a főadóst kijelölő határozat végrehajtásának szakaszában.
85.      Következésképpen úgy vélem, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely az uniós jogot hajtja végre, nem sérti – a többek között – a Charta 20. és 21. cikkében foglalt egyenlő bánásmód elvét és hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amennyiben a társaság hitelezőnek minősülő munkavállalói – akiknek egy, a munkaügyi bíróságtól eltérő bírósághoz kell fordulniuk e társaság vezető tisztségviselője egyetemleges felelősségének amiatt történő megállapítása érdekében, hogy utóbbi nem teljesítette társasági jogi jellegű kötelezettségeit – nincsenek összehasonlítható helyzetben a társaság más hitelezőinek helyzetével, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
V.      Végkövetkeztetések
86.      A fenti megfontolások alapján azt javasolom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint válaszoljon a Juzgado de lo Social n° 30 de Barcelona (barcelonai 30. sz. szociális ügyek bírósága, Spanyolország) előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseire:
1)      A biztosítékok egyenértékűvé tétele céljából a részvénytársaságok alapításának, valamint tőkéjük fenntartásának és módosításának tekintetében a tagállamok által a társasági tagok és harmadik személyek érdekei védelmében az Európai Unió működéséről szóló szerződés 54. cikkének második bekezdése szerinti társaságoknak előírt biztosítékok összehangolásáról szóló, 2012. október 25‑i 2012/30/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 19. cikkét, valamint az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az alapügyben forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely egy munkavállaló számára – aki az őt alkalmazó társaság hitelezője – kötelezővé teszi, hogy a munkaügyi bíróságtól eltérő bírósághoz forduljon e társaság vezető tisztségviselője egyetemleges felelősségének amiatt történő megállapítása érdekében, hogy ez utóbbi nem teljesítette társasági jogi jellegű kötelezettségeit, feltéve, hogy ez a szabályozás nem kedvezőtlenebb annál, amely a nemzeti jogon alapuló hasonló kereseteket szabályozza, és amely gyakorlatilag nem teszi lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé az ezen irányelv által biztosított jogok gyakorlását, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
2)      Az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás nem sérti – a többek között – a Charta 20. és 21. cikkében foglalt egyenlő bánásmód elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amennyiben a társaság hitelezőnek minősülő munkavállalói – akiknek a munkaügyi bíróságtól eltérő bírósághoz kell fordulniuk e társaság vezető tisztségviselője egyetemleges felelősségének amiatt történő megállapítása érdekében, hogy utóbbi nem teljesítette társasági jogi jellegű kötelezettségeit – nincsenek összehasonlítható helyzetben a társaság más hitelezőinek helyzetével, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      HL 2009. L 258., 11. o.
3      HL 2012. L 315., 74. o.
4      A Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján meghatározott jogi formájú társaságok éves beszámolójáról szóló, 1978. július 25‑i negyedik tanácsi irányelv (HL 1978. L 222., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 21. o.).
5      A Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján az összevont (konszolidált) éves beszámolóról szóló, 1983. június 13‑i hetedik tanácsi irányelv (HL 1983. L 193., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 58. o.).
6      A bankok és más pénzügyi intézmények éves beszámolójáról és konszolidált éves beszámolójáról szóló, 1986. december 8‑i tanácsi irányelv (HL 1986. L 372., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 157. o.).
7      A biztosítóintézetek éves és összevont (konszolidált) éves beszámolóiról szóló, 1991. december 19‑i tanácsi irányelv (HL 1991. L 374., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 279. o.).
8      A BOE 2010. július 3‑i 161. száma, 58 472. o., a továbbiakban: LSC.
9      A BOE 1985. július 2‑i 157. száma, 20 632. o.
10      A BOE 2003. július 10‑i 164. száma, 26 905. o.
11      A BOE 1994. június 29‑i 154. száma, 20 658. o.
12      A BOE 2011. október 11‑i 245. száma, 106 584. o.
13      Ha valamely jogi tényállás nem tartozik az uniós jog alkalmazási körébe, a Bíróság annak elbírálására nem rendelkezik hatáskörrel, a Charta esetleg hivatkozott rendelkezései pedig önmagukban nem alapozhatják meg e hatáskört (lásd: 2013. február 26‑i Åkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 22. pont; 2014. március 27‑i Torralbo Marcos ítélet, C‑265/13, EU:C:2014:187, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, 2015. október 6‑i Delvigne ítélet, C‑650/13, EU:C:2015:648, 27. pont).
14      Lásd többek között: 2010. október 21‑i Idryma Typou ítélet (C‑81/09, EU:C:2010:622, 31. pont), 2011. február 10‑i Vicoplus és társai ítélet (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
15      Ezen irányelv 4., 11. és 25. cikkétől eltérően, amelyek felelősségi eseteket írnak elő.
16      Az említett rendelkezés előírja, hogy „össze kell hívni a közgyűlést”.
17      Ez különbözteti meg ezt az esetet a tőke leszállításának a 2012/30 irányelv 36. cikkében foglalt esetétől, amely különleges jogot, a biztosíték megszerzésére vonatkozó jogot határozza meg, és a tényleges érvényesülésének biztosítása érdekében előírja gyakorlásának feltételeit.
18      Lásd: 1996. szeptember 12‑i Gallotti és társai ítélet (C‑58/95, C‑75/95, C‑112/95, C‑119/95, C‑123/95, C‑135/95, C‑140/95, C‑141/95, C‑154/95 és C‑157/95, EU:C:1996:323, 14. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      Lásd továbbá: 2017. május 16‑i Berlioz Investment Fund ítélet (C‑682/15, EU:C:2017:373, 39. pont).
20      Lásd többek között a bíróságnak a felperes védelmével kapcsolatban fennálló hatáskörének korlátozására vonatkozó kérdésekre választ adó legutóbbi két ítéletet: 2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), 2016. szeptember 14‑i Martínez Andrés és Castrejana López ítélet (C‑184/15 és C‑197/15, EU:C:2016:680, 37. és 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21      Az e kötelezettségre történő hivatkozással kapcsolatban lásd: 2008. április 15‑i Impact ítélet (C‑268/06, EU:C:2008:223, 45. pont), 2013. június 27‑i Agrokonsulting ítélet (C‑93/12, EU:C:2013:432, 35. pont).
22      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, lásd többek között a munkajog területén: 1998. december 1‑jei Levez ítélet (C‑326/96, EU:C:1998:577, 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), 2008. április 15‑i Impact ítélet (C‑268/06, EU:C:2008:223, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23      Lásd többek között: 2016. szeptember 14‑i Martínez Andrés és Castrejana López ítélet (C‑184/15 és C‑197/15, EU:C:2016:680, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Átszövegezésre irányuló javaslat e kifejezések hozzáadásával az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban való pontosítás hiányában. Ezt a javaslatot a 2015. október 6‑i Orizzonte Salute ítéletben (C‑61/14, EU:C:2015:655, 42. pont) foglaltak ihlették. Úgy vélem, hogy nem szükséges ahhoz a Charta 47. cikkére való hivatkozást fűzni, ahogyan az a 2016. június 30‑i Toma és Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci ítéletben (C‑205/15, EU:C:2016:499, 38. pont) adott válaszban történt, amely ítélethez elképzelhető a közelítés, amennyiben az a Charta 20. és 21. cikkére vonatkozó kérdésre ad választ, amely cikkek a jelen ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés alapját képezik (lásd a jelen indítvány 80. és azt követő pontjait). Az ítélkezési gyakorlat jelenlegi állapotában ugyanis számomra elegendőnek tűnik különösen a tényleges érvényesülés elvére történő hivatkozást korlátozni, amely éppen a jogorvoslati módokról szóló alapeljárás tárgyát képezi (lásd a jelen indítvány 66. pontját). Számomra úgy tűnik, hogy a hatékony bírói jogvédelem elvére vagy a Charta 47. cikkére és 52. cikkének (1) bekezdésére való hivatkozást az olyan értelmezésre irányuló kérelmek esetére kell fenntartani, amikor a nemzeti szabályban rögzített elfogadhatósági feltételeket nem alkalmazzák, ami sérti a bírósághoz való fordulás jogának lényegét, például amikor elrettentő erejű, a bírói segítségnyújtás által nem fedezett költségeket írnak elő, amikor a kereshetőségi jogot korlátozzák, jogvesztő határidőket tűznek, vagy amikor az értesítésre vonatkozó feltételeket nem igazítják az olyan esethez, amikor nincs olyan személy, akinek az eljáráshoz érdeke fűződik stb.
25      Lásd többek között: 1998. december 1‑jei Levez ítélet (C‑326/96, EU:C:1998:577) 40. pont.
26      Lásd többek között: 1998. december 1‑jei Levez ítélet (C‑326/96, EU:C:1998:577) 41. pont.
27      Lásd: 1998. december 1‑jei Levez ítélet (C‑326/96, EU:C:1998:577) 42. pont.
28      Lásd: 1998. december 1‑jei Levez ítélet (C‑326/96, EU:C:1998:577, 39. és 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), 2000. május 16‑i Preston és társai ítélet (C‑78/98, EU:C:2000:247, 49. pont).
29      Lásd: 1998. december 1‑jei Levez ítélet (C‑326/96, EU:C:1998:577, 44. pont), 2013. június 27‑i Agrokonsulting ítélet (C‑93/12, EU:C:2013:432, 38. pont).
30      Lásd a jelen indítvány 39. pontját.
31      Lásd szemléltető példaként: 1998. december 1‑jei Levez ítélet (C‑326/96, EU:C:1998:577, 51. és 52. pont), részletesebben lásd: 2009. október 29‑i Pontin ítélet (C‑63/08, EU:C:2009:666, 55. pont), 2013. június 27‑i Agrokonsulting ítélet (C‑93/12, EU:C:2013:432, 41. pont).
32      Lásd szemléltető példaként: 2008. április 15‑i Impact ítélet (C‑268/06, EU:C:2008:223, 51–55. pont).
33      Ebben a tekintetben A. Marína Lorente képviselője a tárgyaláson ismertette azokat a körülményeket, amelyek a „munkavállalók 99%‑át” visszatartják a cselekvéstől: a peres eljárást először megelőzi a követelés behajtására tett kísérletek szakasza, amely közel két évig tart, és az eljárás ingyenességének elve a munkavállalók tekintetében a polgári bíróságok előtt nem alkalmazható. Utóbbiak tehát a költségek viselésére kötelezhetők. Mivel a többi hitelező gyorsabban hivatkozhat a vezető tisztségviselő felelősségére, az ő követeléseik a gyakorlatban a munkavállalók követelései előtt szűnnek meg.
34      Lásd többek között: 2016. szeptember 14‑i Martínez Andrés és Castrejana López ítélet (C‑184/15 és C‑197/15, EU:C:2016:680, 61. pont).
35      Mivel a tényleges érvényesülés elvének szokásos meghatározása szerint meg kell vizsgálni, hogy az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlása „rendkívül nehéznek” bizonyul‑e.
36      Lásd: 2016. szeptember 14‑i Martínez Andrés és Castrejana López ítélet (C‑184/15 és C‑197/15, EU:C:2016:680, 63. pont).
37      Lásd: 2008. április 15‑i Impact ítélet (C‑268/06, EU:C:2008:223, 51. pont). Lásd továbbá: 2016. szeptember 14‑i Martínez Andrés és Castrejana López ítélet (C‑184/15 és C‑197/15, EU:C:2016:680, 63. pont).
38      Lásd: 2016. szeptember 14‑i Martínez Andrés és Castrejana López ítélet (C‑184/15 és C‑197/15, EU:C:2016:680, 31. és 63. pont).
39      Lásd továbbá ugyanebben az értelemben: 2008. április 15‑i Impact ítélet (C‑268/06, EU:C:2008:223, 50. és 51. pont).
40      Lásd még: 2016. szeptember 14‑i Martínez Andrés és Castrejana López ítélet (C‑184/15 és C‑197/15, EU:C:2016:680, valamint különösen a 63. pont és a rendelkező rész 2. pontjában foglalt kifejezések közötti megfogalmazásbeli különbség).
41      Ezt a feltevést meg kell különböztetni az alapszabály módosításának vagy a tőke megemelésének hiányára vonatkozó objektív megállapítással kapcsolatos feltevéstől, amelyen az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban hivatkozott jelenlegi ítélkezési gyakorlat alapult (lásd a jelen indítvány 37. pontját). Ezenkívül az LSC 367. cikkének alkalmazása különböző feltételekhez kötött, amelyeket meg kell vizsgálni, többek között ilyen a kötelezettségvállalások időpontjára vonatkozó feltétel, amely kötelezettségvállalásoknak a megszűnés törvényben meghatározott oka bekövetkeztét követő időpontra kell esnie.
42      Lásd a 2012/30 irányelv (12) preambulumbekezdését.
43      A. Marína Lorente által az írásbeli észrevételeiben hivatkozott jogok. A bérgarancia alapokkal kapcsolatban lásd konkrétan: a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 2008. október 22‑i 2008/94/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 283., 36. o.).
44      Lásd az LSC 366. cikkét.
45      Lásd az LSC 241. cikkét.
46      Lásd a jelen indítvány 43. pontját.
47      Lásd: 2013. szeptember 26‑i IBV & Cie ítélet (C‑195/12, EU:C:2013:598, 50. és 52. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48      Lásd a jelen indítvány 73. pontját.