62018CJ0228_RES
Mål C-228/18
Gazdasági Versenyhivatal
mot
Budapest Bank Nyrt. m.fl.
(begäran om förhandsavgörande från Kúria)
Domstolens dom (femte avdelningen) av den 2 april 2020
”Begäran om förhandsavgörande – Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Artikel 101.1 FEUF – Kortbetalningssystem – Avtal mellan banker som fastställer nivån för mellanbanksavgifterna – Avtal som är konkurrensbegränsande genom såväl sitt syfte som genom sitt resultat – Begreppet konkurrensbegränsning ’genom syfte’”
Begäran om förhandsavgörande – Domstolens behörighet – Gränser – Allmänna eller hypotetiska frågor – Domstolen prövar sin egen behörighet
(artiklarna 101.1 och 267 FEUF)
(se punkterna 29–31)
Konkurrensbegränsande samverkan – Skadlig inverkan på konkurrensen – Bedömningskriterier – Konkurrensbegränsande syfte – Tillräckligt konstaterande – Bedömning av resultaten – Tillåtet
(Artikel 101.1 FEUF)
(se punkterna 39–44)
Konkurrensbegränsande samverkan – Skadlig inverkan på konkurrensen – Bedömningskriterier – Åtskillnad mellan konkurrensbegränsning genom syfte och konkurrensbegränsning genom resultat – Begränsning genom syfte – Tillräcklig grad av skadlighet – Bedömning
(Artikel 101.1 FEUF)
(se punkterna 59, 69, 75, 78, 79, 82 och 83)
Konkurrensbegränsande samverkan – Skadlig inverkan på konkurrensen – Avtal mellan banker som innebär en enhetlig nivå för de mellanbanksavgifter som tas ut för kortbetalningstransaktioner – Konkurrensbegränsande syfte – Bedömningskriterier – Den nationella domstolens enskilda och konkreta prövning av avtalens innehåll och syfte samt det ekonomiska och rättsliga sammanhanget
(Artikel 101.1 FEUF)
(se punkterna 60–65 och 69–86)
Konkurrensbegränsande samverkan – Förbud – Överträdelser – Fastställande av priser – Begrepp – Avtal mellan banker som innebär en enhetlig nivå för de mellanbanksavgifter som tas ut för kortbetalningstransaktioner – Flera syften – Av betydelse
(Artikel 101.1 FEUF)
(se punkterna 69–86)
Resumé
I domen i målet Budapest Bank m.fl. (C-228/18) som meddelades den 2 april 2020 preciserade EU-domstolen vilka kriterier som ska tillämpas för att avgöra huruvida avtal som ingås mellan finansinstitut om avgifter som tas ut för kortbetalningstransaktioner utgör förfaranden eller avtal som har till syfte att begränsa konkurrensen och som är förbjudna enligt artikel 101 FEUF.
Kúria (Högsta domstolen, Ungern) framställde en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen i en tvist mellan Gazdasági Versenyhivatal (konkurrensmyndigheten, Ungern) och två leverantörer av kortbetalningstjänster, Visa och MasterCard, samt sex kreditinstitut, angående ett beslut som konkurrensmyndigheten hade antagit år 2009. I detta beslut hade konkurrensmyndigheten bland annat fastställt att det förelåg ett konkurrensbegränsande avtal avseende de så kallade mellanbanksavgifterna och på grund av detta ålagt sju av de finansinstitut som var parter i avtalet samt Visa och MasterCard att betala böter av varierande storlek.
Enligt de uppgifter som den nationella domstolen har redogjort för är mellanbanksavgifterna de belopp som finansinstitut som tillhandahåller näringsidkarna betalterminaler (nedan kallade de inlösande bankerna) ska betala till finansinstitut som ger ut betalkort (nedan kallade de utgivande bankerna), i egenskap av medlemmar i det betalningssystem som erbjuds av Visa eller MasterCard, när en kortbetalningstransaktion genomförs. Sju finansinstitut som representerade den största delen av de relevanta nationella marknaderna enades i april 1996 om att, för varje kategori av näringsidkare, fastställa en miniminivå för den serviceavgift som dessa var skyldiga att betala. I oktober 1996 ingicks ett andra avtal med bestämmelser om mellanbanksavgifter (multilateral interchange fees) (nedan kallat MIF-avtalet) som förhandlats fram för Visas och MasterCards räkning och som syftade till att tillämpa enhetliga belopp för de mellanbanksavgifter som skulle betalas inom ramen för dessa båda betalningssystem. Efter en granskning av MIF-avtalet slog konkurrensmyndigheten fast att samtliga finansinstitut som successivt anslutit sig till MIF-avtalet samt Visa och MasterCard hade åsidosatt artikel 101 FEUF under en period som inleddes vid Ungerns anslutning till Europeiska unionen. Konkurrensmyndigheten slog fast att fastställandet av en enhetlig nivå och en enhetlig struktur för den tillämpliga mellanbanksavgiften och, vad gäller Visa och MasterCard, fastställandet av en ram för detta ändamål i sina respektive interna föreskrifter, utgjorde ett avtal som omfattas av förbudet i artikel 101 FEUF, med motiveringen att avtalet förutom att ha till syfte att begränsa konkurrensen, även hade en konkurrensbegränsande verkan.
EU-domstolen slog först och främst fast att artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att denna bestämmelse inte utgör hinder för att ett och samma konkurrensbegränsande beteende anses ha både till syfte och till resultat att begränsa konkurrensen i den mening som avses i den bestämmelsen. Då EU-domstolen hade ombetts att klargöra förhållandet mellan dessa två kategorier av konkurrensbegränsningar, erinrade den om att en samordning mellan företag innebär en konkurrensbegränsning ”genom syfte” när den är tillräckligt skadlig i sig, och det inte är nödvändigt att undersöka dess inverkan på konkurrensen. När ett och samma beteende anses ha såväl till syfte som till resultat att begränsa konkurrensen, ankommer det emellertid på den behöriga myndigheten eller domstolen att åberopa nödvändig bevisning till stöd för sina slutsatser och precisera i vilken mån nämnda bevisning hänför sig till den ena eller den andra typen av konstaterad begränsning.
EU-domstolen tog därefter upp frågan om hur det aktuella avtalet skulle kvalificeras mot bakgrund av artikel 101.1 FEUF, efter att först ha erinrat om att det ankom på den nationella domstolen att göra den slutliga bedömningen på denna punkt.
EU-domstolen påpekade inledningsvis att innehållet i MIF-avtalet innebar en likriktning av storleken på de mellanbanksavgifter som de inlösande bankerna måste betala till de utgivande bankerna för kortbetalningstransaktioner inom något av betalningssystemen, vilket således påverkade en del av konkurrensen såväl mellan de båda betalningssystemen som mellan de inlösande bankerna. EU-domstolen påpekade att även om det aktuella avtalet inte direkt fastställde serviceavgifterna, så skulle det ändå kunna anses föreligga en konkurrensbegränsning ”genom syfte” om ett sådant avtal var att betrakta som ett indirekt fastställande av priser i den mening som avses i artikel 101.1 a FEUF eller som ett beteende som är lika skadligt för konkurrensen på den inre marknaden.
Efter att ha konstaterat att det inte nödvändigtvis gick att utifrån handlingarna i målet vid domstolen bedöma huruvida det var fråga om en sådan grad av skadlighet som krävs för en kvalificering som konkurrensbegränsning ”genom syfte”, gjorde EU-domstolen en prövning av de uppgifter som den hade till sitt förfogande vad gäller de syften som eftersträvades genom MIF-avtalet. Mot bakgrund av dessa uppgifter fann EU-domstolen att det inte kunde uteslutas att syftet med MIF-avtalet inte var att säkerställa en nedre gräns för avgifterna, utan att skapa en viss balans mellan ”utgivningsverksamheten” och ”inlösenverksamheten” inom vart och ett av de aktuella kortbetalningssystemen. EU-domstolen fann, i detta avseende, att det var relevant att såväl de utgivande som de inlösande bankerna återfanns bland avtalsparterna. EU-domstolen konstaterade att om det av de kontroller som det ankom på den nationella domstolen att göra på denna punkt skulle framgå att MIF-avtalet, genom att neutralisera konkurrensen mellan de båda berörda kortbetalningssystemen vad gäller mellanbanksavgifterna, medförde en ökad konkurrens med avseende på andra egenskaper hos dessa system, skulle detta innebära att det måste göras en bedömning av den konkurrens som skulle ha förelegat på den berörda marknaden om MIF-avtalet inte hade funnits och följaktligen att avtalets verkningar måste analyseras.
Följaktligen fann EU-domstolen att den inte hade tillgång till ett tillräckligt bedömningsunderlag för att kunna avgöra huruvida neutraliseringen av konkurrensen med avseende på mellanbanksavgifterna i sig visade att MIF-avtalet var så skadligt för konkurrensen att det inte behövdes någon bedömning av avtalets verkningar, vad gäller såväl konkurrensen mellan de båda kortbetalningssystemen som konkurrensen på inlösenmarknaden. EU-domstolen underströk att frågan huruvida MIF-avtalet hade begränsat det uppåtriktade tryck som mellanbanksavgifterna skulle ha blivit föremål för om avtalet inte hade funnits dock är relevant för bedömningen av huruvida avtalet har resulterat i en konkurrensbegränsning.
Domstolen slog således fast att artikel 101.1 FEUF ska tolkas så, att ett avtal mellan banker som fastställer ett och samma belopp för den mellanbanksavgift som vid en kortbetalningstransaktion tillfaller de utgivande bankerna för detta kort inte kan kvalificeras som ett avtal som har ”till syfte” att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen i den mening som avses i den bestämmelsen, förutom om avtalet med hänsyn till dess ordalydelse, mål och sammanhang kan anses vara tillräckligt skadligt för konkurrensen för att det ska ges en sådan kvalificering, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra.