Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MACIEJ SZPUNAR
föredraget den 13 november 2025(1)
Mål C‑298/23
Inter Ikea Systems BV
mot
Algemeen Vlaams Belang VZW,
S,
T,
U,
V,
Vrijheidsfonds VZW
(begäran om förhandsavgörande från Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Nederländskspråkiga handelsdomstolen i Bryssel, Belgien))
” Begäran om förhandsavgörande – Varumärken – Ett varumärkes rättsverkan – Rättigheter som är knutna till ett varumärke – Rätten att motsätta sig att tredje man använder ett identiskt eller liknande kännetecken – Skälig anledning – Tredje mans användning av ett sådant kännetecken inom ramen för en politisk kampanj ”
I.      Inledning
1.        Fri politisk debatt är en grundläggande princip i ett demokratiskt samhälle. Politikerna använder sig av olika uttrycksformer, till exempel överdrift eller humor, för att nå ut till så många väljare som möjligt, uppmärksamma problem av allmänt intresse, framhäva sin förmåga att lösa dessa eller kritisera sina motståndare. Dessa debatter måste icke desto mindre föras med respekt för gällande regler och andras rättigheter. Såsom förevarande mål visar är det dock ibland svårt att fastställa dessa begränsningar, eftersom de följer av en kompromiss mellan olika motstående rättigheter och intressen. Förevarande begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av bestämmelserna i direktiv (EU) 2015/2436(2) och förordning (EU) 2017/1001(3) och ger således EU‑domstolen tillfälle att precisera de relevanta kriterierna för att väga yttrandefriheten mot de rättigheter som innehavare av kända varumärken har.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
1.      Direktiv 2015/2436
2.        Artikel 10 i direktiv 2015/2436, med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett varumärke”, har följande lydelse:
”1.      Registreringen av ett varumärke ger innehavaren en ensamrätt.
2.      Utan [att] det påverkar innehavares rättigheter som förvärvats före ansökningsdagen eller prioritetsdagen för det registrerade varumärket, ska innehavaren av det registrerade varumärket ha rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, att i näringsverksamhet, för varor eller tjänster, använda ett tecken om
a)      tecknet är identiskt med varumärket och används för varor eller tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket är registrerat,
b)      tecknet är identiskt med eller liknar varumärket och används för varor eller tjänster som är identiska med eller liknar de varor eller tjänster för vilka varumärket är registrerat, om detta kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet och varumärket,
c)      tecknet är identiskt med eller liknar varumärket oavsett om det används för varor och tjänster som är identiska med eller liknar eller inte liknar dem för vilka varumärket är registrerat, om detta är känt i den medlemsstaten och om användningen av tecknet utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé.
3.      Följande handlingar får särskilt förbjudas med stöd av punkt 2:
a)      Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning.
b)      Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet.
c)      Att importera eller exportera varor under tecknet.
d)      Att använda tecknet som firma- eller företagsnamn eller som del av ett firma- eller företagsnamn.
e)      Att använda tecknet på affärshandlingar och i reklam.
f)      Att använda tecknet i jämförande reklam på ett sätt som strider mot direktiv 2006/114/EG[(4)].
…
6.      Punkterna 1, 2, 3 och 5 ska inte påverka en medlemsstats bestämmelser om skydd mot användning av ett tecken för annat ändamål än användning för att särskilja varor eller tjänster, om användning av tecknet i fråga utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé.”
2.      Förordning 2017/1001
3.        I artikel 9 i förordning 2017/1001, med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett EU-varumärke”, föreskrivs följande:
”1.      Registreringen av ett EU-varumärke ger innehavaren en ensamrätt.
2.      Utan att det påverkar innehavares rättigheter som förvärvats före ansökningsdagen eller prioritetsdagen för EU-varumärket ska innehavaren av ett EU-varumärke ha rätt att förhindra tredje man som inte har hans medgivande att i näringsverksamhet, för varor eller tjänster, använda ett tecken om
a)      tecknet är identiskt med EU-varumärket och används för varor eller tjänster som är identiska med dem för vilka EU-varumärket är registrerat,
b)      tecknet är identiskt med eller liknar EU-varumärket och används för varor eller tjänster som är identiska med eller liknar de varor eller tjänster för vilka EU-varumärket är registrerat, om detta kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet och varumärket,
c)      tecknet är identiskt med eller liknar EU-varumärket oavsett om det används för varor och tjänster som är identiska med, liknar eller inte liknar dem för vilka EU-varumärket är registrerat, om det senare är känt i unionen och om användningen av tecknet i fråga utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för EU-varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé.
3.      Följande handlingar får särskilt förbjudas med stöd av punkt 2:
a)      Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning.
b)      Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet.
c)      Att importera eller exportera varor under tecknet.
d)      Att använda tecknet som firma- eller företagsnamn eller som del av ett firma- eller företagsnamn.
e)      Att använda tecknet på affärshandlingar och i reklam.
f)      Att använda tecknet i jämförande reklam på ett sätt som strider mot direktiv 2006/114/EG.
…”
B.      Beneluxkonventionen
4.        I artikel 2.10 i convention Benelux en matière de propriété intellectuelle (marques et dessins ou modèles) (Beneluxkonventionen om immateriella rättigheter (varumärken och formgivningar))(5) (nedan kallad Beneluxkonventionen), med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett varumärke”, föreskrivs följande:
”1.      Registrering av ett varumärke enligt artikel 2.2 ger innehavaren en ensamrätt.
2.      Utan att det påverkar innehavares rättigheter som förvärvats före ansökningsdagen eller prioritetsdagen för det registrerade varumärket och utan hinder av en eventuell tillämpning av gemensamma regler om skadeståndsansvar, ska innehavaren av det registrerade varumärket ha rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, att använda ett tecken om
…
c.      tecknet är identiskt med eller liknar varumärket oavsett om det används för varor och tjänster som är identiska med eller liknar eller inte liknar dem för vilka varumärket är registrerat, om detta är känt i Benelux och om användningen av tecknet i näringsverksamhet utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé,
d.      tecknet används för andra ändamål än att särskilja varor eller tjänster, om användningen av kännetecknet utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé.
…”
III. De faktiska omständigheterna i det nationella målet, tolkningsfrågan och förfarandet vid domstolen
5.        Inter IKEA Systems BV (nedan kallat Ikea), som för den breda allmänheten är känt för sina gör-det-själv-byggsatser för möbler med bruksanvisning, innehar tre Benelux-varumärken och ett EU-varumärke, som har registrerats för flera kategorier av varor och tjänster.
6.        Den 14 november 2022 offentliggjorde det politiska partiet Vlaams Belang, under en presskonferens, sitt program för att reformera asyl- och migrationspolitiken i Belgien. Programmet, med rubriken ”IKEA‑PLAN – Immigratie Kan Echt Anders” (”Plan IKEA – Immigration går verkligen att göra på annat sätt”), innehöll 15 politiska förslag som beskrevs som ”monteringsfärdiga”. I denna presentation fanns illustrationer med de varumärken som Ikea är innehavare av och med figurer liknande dem som finns med i bolagets monteringsanvisningar.
Ett dokument med ett mer utarbetat politiskt program, i vilket den presentationen nämndes, publicerades på en webbplats. Presskonferensen uppmärksammades på Vlaams Belangs sociala medier och delades därefter av berörda personer.
7.        Den 22 november 2022 väckte Ikea talan om varumärkesintrång vid Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Nederländskspråkiga handelsdomstolen i Bryssel, Belgien), som är den hänskjutande domstolen i målet vid EU-domstolen, mot Vrijheidsfonds och Algemeen Vlaams Belang, som är två ideella föreningar, och mot de fysiska personer som företräder Vlaams Belang.(6) Den hänskjutande domstolen har slagit fast att talan endast kan bifallas såvitt avser Vrijheidsfonds, som har bedrivit Vlaams Belangs kampanj i det politiska partiets eller dess företrädares namn eller för deras räkning.
8.        Den hänskjutande domstolen har angett att Vrijheidsfonds har erkänt sig ha använt Ikeas varumärken utan bolagets samtycke och att Vrijheidsfonds har förbundit sig att inte använda sig av dem fram till dess att den hänskjutande domstolen har avgjort det nationella målet. Vrijheidsfonds ska ha utnyttjat varumärkenas renommé för att sätta kraft bakom sitt budskap och öka dess spridning, vilket utgör en ”skälig anledning”, i den mening som avses i artikel 9.2 c i förordning 2017/1001 och artikel 10.2 c och 10.6 i direktiv 2015/2436.
9.        Den hänskjutande domstolen anser i detta hänseende att även om en innehavares ensamrätt till ett varumärke är en rätt till egendom som garanteras i artikel 17.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), så är denna rättighet inte absolut.
10.      Utövandet av denna rätt ska nämligen begränsas till de fall där tredje mans användning av varumärket skadar dess funktioner, i synnerhet när varumärket har ett visst renommé. Varumärkets ursprungsfunktion, i den mån den är kopplad till specialitetsprincipen, kan dessutom bara äventyras om det föreligger en risk för förväxling hos konsumenten vad gäller ursprunget för den produkt som har försetts med kännetecknet. En skada på varumärkets investeringsfunktion kan endast anses föreligga när tredje mans användning av ett kännetecken som är identiskt med varumärket för varor eller tjänster som är identiska med eller liknar dem för vilka det varumärket är registrerat i stor utsträckning stör innehavarens användning av varumärket i syfte att förvärva eller behålla ett gott rykte som kan tänkas attrahera konsumenterna eller göra dem lojala med varumärket. En skada på reklamfunktionen innebär dessutom att innehavaren endast har rätt förhindra att varumärket används om en sådan användning skadar innehavarens bruk av varumärket såsom inslag i reklamkampanjer eller del i en försäljningsstrategi.
11.      Den hänskjutande domstolen har påpekat att skyddet mot användning för andra typer av varor och tjänster dessutom begränsas genom möjligheten för tredje man att åberopa en ”skälig anledning”.
12.      Den hänskjutande domstolen har anfört att begreppet skälig anledning ska tolkas i enlighet med den grundläggande principen om yttrandefrihet, som skyddas i artikel 10 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) och i artikel 11 i stadgan, och att förevarande mål följaktligen avser en konflikt mellan grundläggande rättigheter av samma rang, nämligen yttrandefriheten och rätten till egendom.
13.      Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende påpekat att Europaparlamentet, i förarbetena till direktiv 2015/2436, ville att användning av ett varumärke för parodiering skulle införas som ett undantag från ensamrätten,(7) såsom föreskrivs i den federala lag som reglerar varumärken i Amerikas förenta stater, nämligen Lanham Act från år 1946 (15 U.S.C.1125). Detta förslag förkastades emellertid, och det har ännu inte fastställts vilka omständigheter som kan omfattas av begreppet skälig anledning när det rör sig om parodiering av ett varumärke.
14.      Enligt den hänskjutande domstolen frångick EU-domstolen emellertid, i domen Leidseplein Beheer och de Vries,(8) den restriktiva tolkningen av det begreppet och bidrog med preciseringar, varvid den påpekade att detta ”inte endast kan omfatta objektivt tvingande skäl, utan att det även kan avse det subjektiva intresset hos en tredje man som använder ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett känt varumärke”.
15.      Den hänskjutande domstolen har även betonat att begreppet skälig anledning har tolkats på olika sätt i Nederländerna och i Belgien, där de belgiska domstolarna har gjort en mycket restriktiv tolkning av det begreppet.
16.      Den hänskjutande domstolen har även påpekat att Cour de justice Benelux (Beneluxdomstolen), i domen Moët Hennessy Champagne Service mot Cedric Art,(9) slog fast att ”konstnärlig frihet utgör en ’skälig anledning’ i den mening som avses i artikel 2.20.2 d i Beneluxkonventionen till att använda ett kännetecken som är identiskt med eller liknar varumärket för annat ändamål än att särskilja varor eller tjänster, om det konstnärliga uttrycket är det ursprungliga resultatet av en kreativ formgivningsprocess som inte är avsedd att skada varumärket eller dess innehavare”.
17.      Ordalydelsen i de tolkningsfrågor som låg till grund för den domen var nästan identisk med ordalydelsen i den här aktuella tolkningsfrågan. Utan att uttala sig om relevansen av de särskilda kriterier som avsågs i de frågorna tillämpade Cour de Justice Benelux (Beneluxdomstolen) en vid tolkning av begreppet skälig anledning och fann att den anledning som kunde hänföras till yttrandefrihet endast kunde avfärdas om tredje man hade för avsikt att skada varumärkesinnehavaren.
18.      Mot denna bakgrund beslutade Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Nederländskspråkiga handelsdomstolen i Bryssel), genom beslut av den 4 maj 2023 som inkom till EU-domstolen den 8 maj 2023, att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Kan yttrandefriheten, däribland den politiska åsiktsfriheten och politisk parodi såsom den garanteras genom artikel 10 [i Europakonventionen] och artikel 11 [i stadgan], utgöra en ’skälig anledning’ för att använda ett tecken som är identiskt [med] eller liknar ett känt varumärke enligt artikel 9.2 c i [förordning 2017/1001] samt artikel 10.2 c och artikel 10.6 i [direktiv 2015/2436]?
Vilka är i förekommande fall kriterierna som den nationella domstolen ska ta i beaktande för att göra en avvägning mellan dessa grundläggande rättigheter och den betydelse som ska tillskrivas vart och ett av dessa kriterier?
Särskilt: kan den nationella domstolen ta hänsyn till kriterierna nedan och/eller finns det kompletterande kriterier:
–        i vilken utsträckning yttrandet har en kommersiell karaktär eller ett kommersiellt syfte,
–        i vilken utsträckning konkurrensen mellan parter har betydelse,
–        i vilken utsträckning ett yttrande har allmän betydelse, är samhälleligt relevant eller ingår i en debatt,
–        förhållandet mellan ovan nämnda kriterier,
–        i vilken utsträckning varumärket är känt,
–        omfattningen av den användning som intrånget avser, dess intensitet och systematik och graden av spridning, efter territorium, tid och volym, även med hänsyn till omfattningens förhållande till det budskap som åsyftas med yttrandet,
–        i vilken utsträckning yttrandet, och de omständigheter under vilka yttrandet görs, till exempel yttrandets namn och hur det marknadsförs, skadar särskiljningsförmågan med avseende på renommé och anseende hos de varumärken som utnyttjats (’reklamfunktionen’),
–        i vilken utsträckning yttrandet uppvisar ett eget originellt värde och i vilken utsträckning det försöker att undgås att förväxling eller association sker med de varumärken som använts, eller intrycket att det finns en kommersiell eller annan koppling mellan yttrandet och varumärkesinnehavaren (’ursprungsfunktionen’), bland annat med hänsyn till sättet på vilket varumärkesinnehavaren har byggt upp en viss image och ett visst anseende i sin reklam och i sin kommunikation?”
19.      Ikea, Vrijheidsfonds och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Dessa parter var företrädda vid förhandlingen den 10 juni 2025.
IV.    Bedömning
20.      Genom sin fråga har den hänskjutande domstolen, i huvudsak, bett EU-domstolen att klargöra vilka kriterier som ska beaktas för att bedöma huruvida det föreligger ”skälig anledning”, i den mening som avses i artikel 9.2 c i förordning 2017/1001 samt i artikel 10.2 c och 10.6 i direktiv 2015/2436, när det gäller en förening som i ett politiskt partis namn och för dess räkning använder ett kännetecken för att sprida och göra reklam för partiets program.
21.      Innan jag påbörjar analysen av denna fråga ska jag undersöka huruvida den kan upptas till prövning, vilket Ikea har bestridit.
A.      Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till prövning
22.      Ikea har i sitt skriftliga yttrande gjort gällande att bolaget har överklagat den dom som har gett upphov till ifrågavarande beslut om hänskjutande och att den hänskjutande domstolen följaktligen ska avstå från att pröva det nationella målet på grund av överklagandets devolutiva verkan och att det således inte längre finns anledning att döma i saken. Ikea har dessutom hävdat, med hänvisning till beslutet i målet Nationale Loterij,(10)att även om begäran inte har återkallats, saknas det anledning att besvara den, eftersom ordningen med att begära ett förhandsavgörande grundar sig på det behov som är knutet till den faktiska lösningen av en tvist och inte på utformningen av rådgivande yttranden i allmänna eller hypotetiska frågor.
23.      Enligt fast rättspraxis ska EU-domstolen hålla sig till beslutet om hänskjutande, vilket ska ges verkan till dess att detta beslut har upphävts.(11) Den hänskjutande domstolen, som har påpekat att Ikeas överklagande har avvisats, anser att det ankommer på EU-domstolen att pröva tolkningsfrågan och har inte återkallat sitt beslut om hänskjutande.
24.      Till skillnad från det mål som gav upphov till beslutet i målet Nationale Loterij,(12)som avsåg en tvist som hade prövats av en överinstans som därmed ansvarade för att säkerställa att unionsrätten hade iakttagits,(13) har tvisten i förevarande mål ännu inte avgjorts, bland annat vad gäller de aspekter som avses i tolkningsfrågan.
25.      Härav följer att tolkningsfrågan kan upptas till sakprövning och att begäran ska prövas.
B.      Prövning i sak
1.      Tolkningsfrågans räckvidd
26.      Förevarande begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av vissa bestämmelser i direktiv 2015/2436 och i förordning 2017/1001. De Beneluxvarumärken som Ikea är innehavare av omfattas nämligen av Beneluxkonventionens system för varumärkesskydd, som har upprättats på grundval av varumärkesdirektiven,(14) vilket innebär att den tillämpliga ordningen för de varumärkena fastställs i direktiv 2015/2436, medan det EU-varumärke som Ikea är innehavare av omfattas av förordning 2017/1001.
27.      Såsom framgår av artikel 10.1 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.1 i förordning 2017/1001 ger registreringen av ett nationellt varumärke eller EU-varumärke innehavaren en ensamrätt. I dessa båda rättsakter föreskrivs emellertid att utövandet av denna rättighet är underkastat vissa begränsningar.
28.      Ensamrätten innebär att varumärkesinnehavaren kan skydda sina specifika intressen i egenskap av innehavare av varumärket, det vill säga säkerställa att varumärket kan fylla sina funktioner. Denna rätt ska således endast utövas när tredje mans användning av ett kännetecken skadar eller kan skada någon av varumärkets funktioner. Bland dessa funktioner ingår varumärkets grundläggande funktion, som är att garantera konsumenterna varans eller tjänstens ursprung, och i synnerhet funktionen att garantera varornas eller tjänsternas kvalitet eller kommunikations-, investerings- och reklamfunktioner.(15)
29.      Enligt artikel 10.2 a och b i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 a och b i förordning 2017/1001 kan innehavaren av ett nationellt varumärke eller EU-varumärke följaktligen motsätta sig att ett identiskt kännetecken används för varor eller tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket har registrerats och, när det föreligger en risk för förväxling, användning av ett kännetecken som är identiskt med eller liknar varumärket med avseende på varor eller tjänster som är identiska med eller liknar sådana varor eller tjänster.
30.      I det rättsliga systemet för nationella varumärken och EU‑varumärken är skyddet för kända varumärken mer omfattande än skyddet för ordinära varumärken.(16) Enligt artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 c i förordning 2017/1001 kan innehavaren av ett känt varumärke således motsätta sig att tredje man använder ett kännetecken även när det inte råder identitet mellan kännetecknet och varumärket och inte föreligger en risk för förväxling. I de bestämmelserna föreskrivs även att innehavare av kända varumärken får förhindra tredje man att i näringsverksamhet använda kännetecken som är identiska med eller liknar de varumärkena, om denna användning drar otillbörlig fördel av varumärkenas särskiljningsförmåga eller renommé (”snyltning” eller ”free-riding”) eller är till förfång för en sådan särskiljningsförmåga (”urvattning”, ”utsuddning” eller ”uttunning”) eller ett sådant renommé (”nedsvärtning” eller ”degradering”).(17)
31.      Såväl direktiv 2015/2436 som förordning 2017/1001 syftar icke desto mindre i allmänhet till att varumärkesinnehavarens intresse av att varumärkets grundläggande funktion bevaras ska vägas mot andra ekonomiska aktörers intresse av att kännetecken som kan beteckna deras varor eller tjänster hålls fria.
32.      Tredje mans intresse av att i näringsverksamhet använda ett kännetecken som liknar ett känt varumärke beaktas genom att den som använder kännetecknet har möjlighet att åberopa att ”skälig anledning” föreligger.(18) När innehavaren av ett känt varumärke kan styrka att en sådan skada som avses i artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 c i förordning 2017/1001 föreligger, åligger det den tredje man som har använt ett kännetecken som liknar det kända varumärket att styrka att det finns skälig anledning att använda kännetecknet i den mening som avses i de bestämmelserna.(19)
33.      Begreppet skälig anledning, genom vilket den hänskjutande domstolen försöker förena rätten till egendom med yttrandefriheten, är centralt i förevarande mål.
34.      Innan jag går in på tolkningen av det begreppet är det enligt min mening lämpligt att kort erinra om de allmänna villkoren för att tillämpa de varumärkesrättsliga bestämmelserna för att – bildligt talat – ”förbereda terrängen” för den efterföljande bedömningen.
35.      Användningen av ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett varumärke, däribland ett känt varumärke, vilken innehavaren kan motsätta sig med stöd av artikel 10.2 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 i förordning 2017/1001, ska ske dels ”i näringsverksamhet”, dels för ”varor eller tjänster”. I detta sammanhang är det viktigt att notera att skillnaden mellan dessa båda tillämpningsvillkor är oklar och att dessa villkor förefaller överlappa varandra till viss del i vissa avseenden, vilket jag kommer att redogöra för nedan.(20)
36.      Även om tolkningsfrågan inte rör de allmänna villkoren för att tillämpa artikel 10.2 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 i förordning 2017/1001, är de bestämmelserna inte utan betydelse för att finna en rättvis balans mellan de rättigheter som är knutna till ett varumärke och yttrandefriheten. I doktrinen har det nämligen påpekats att det, i vissa situationer som föreföll avse en konflikt mellan rätten till egendom och yttrandefriheten, inte fanns någon konflikt, eftersom varumärket inte användes i näringsverksamhet(21) eller för varor eller tjänster(22).
37.      Prövningen av dessa båda allmänna villkor skulle dessutom kunna vara till hjälp för den hänskjutande domstolen, eftersom den talan som har anhängiggjorts vid den grundar sig såväl på de varumärkesrättsliga bestämmelserna om en varumärkesinnehavares ensamrätt som på artikel 2.20.2 d i Beneluxkonventionen om intrång enligt artikel 10.6 i direktiv 2015/2436 till följd av att ett kännetecken används ”för annat ändamål än att särskilja varor eller tjänster”, vilken inte kräver att sådan användning ska ske i näringsverksamhet.(23)
38.      Parterna i det nationella målet var vid förhandlingen oense om huruvida de två aktuella villkoren är uppfyllda i förevarande fall. Enligt Vrijheidsfonds har den aktuella användningen inte skett privat utan i näringsverksamhet, eftersom syftet med användningen var att uppnå en ekonomisk fördel. Ikea har däremot hävdat att de varumärken som bolaget är innehavare av inte har använts för att särskilja varor och tjänster, vilket innebär att talan måste prövas mot bakgrund av artikel 2.20.2 d i Beneluxkonventionen, vars lydelse motsvarar den i artikel 10.6 i direktiv 2015/2436.
39.      Det är viktigt att notera att tolkningsfrågan även avser denna sistnämnda bestämmelse och begreppet skälig anledning däri.
40.      I artikel 10.6 i direktiv 2015/2436 föreskrivs bland annat att punkterna 1 och 2 inte ska påverka nationella bestämmelser om att skydda ett kännetecken mot användning för annat ändamål än användning för att särskilja varor eller tjänster, om en sådan användning utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé.
41.      Unionslagstiftaren har således velat erinra om att skyddet för ett varumärke mot användning av ett kännetecken för annat ändamål än att särskilja varor eller tjänster inte omfattas av den unionsrättsliga harmoniseringen. Denna tolkning bekräftas av en tolkning av artikel 10.6 i direktiv 2015/2436 mot bakgrund av skäl 40 i det direktivet(24) och av rättspraxis avseende den motsvarande bestämmelsen i det föregående direktivet.(25)
42.      När kännetecknet inte används för att särskilja varor eller tjänster är det följaktligen medlemsstaternas rättsordningar som är relevanta för att fastställa omfattningen av och, i förekommande fall, innehållet i det skydd som tillkommer varumärkesinnehavarna. I detta avseende kan medlemsstaterna välja att anta eller inte anta någon lagstiftning. Om de antar en lagstiftning kan de, på de villkor som de fastställer, kräva att det mellan kännetecknet och varumärket ska föreligga antingen identitet, likhet eller något annat samband(26) och även besluta huruvida begreppet skälig anledning ska användas.
43.      Två anmärkningar bör göras i detta skede.
44.      För det första föreskrivs det i direktiv 2015/2436 inte några rättsverkningar av att ett kännetecken – med eller utan skälig anledning – används för annat ändamål än att särskilja varor eller tjänster. Eftersom begreppet skälig anledning i artikel 10.6 i det direktivet i princip inte har någon egen rättslig innebörd, är det dessutom inte möjligt att genom tolkning av unionsrätten identifiera kriterierna för att bedöma huruvida det föreligger en ”skälig anledning”, i den mening som avses i den bestämmelsen. Jag föreslår därför att den bestämmelsen inte ska tolkas.
45.      För det andra kan en medlemsstat besluta att införa begreppet skälig anledning i sin nationella lagstiftning om skydd för varumärken mot användning för annat ändamål än att särskilja varor eller tjänster och anse att detta begrepp ska användas i den mening som avses i artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436. I ett sådant fall skulle en tolkning av den bestämmelsen kunna vara till hjälp för en nationell domstol som har att pröva en talan som grundar sig på den nationella lagstiftningen. Den lagstiftningen skulle emellertid inte omfattas av direktivets tillämpningsområde och skulle, i avsaknad av andra tillämpliga bestämmelser i unionsrätten, falla utanför denna. Stadgan skulle inte vara tillämplig i det sistnämnda fallet.(27) När den nationella domstolen undersöker huruvida det föreligger en ”skälig anledning” som grundar sig på en avvägning mellan yttrandefriheten och andra rättigheter, ska den däremot beakta att den avvägningen inte ska göras i situationer där kännetecknet används ”i näringsverksamhet” och ”för varor eller tjänster”, i den mening som avses i direktiv 2015/2436. Det är således inte säkert att resultatet av denna avvägning är identiskt med det som följer av strävan efter en rättvis balans mellan yttrandefriheten och de rättigheter som följer av det direktivet. Såsom jag kommer att redogöra för nedan(28) kan utövandet av denna frihet som grundar sig på användning av ett kännetecken utanför näringsverksamhet omfattas av ett mer vidsträckt skydd än användning i näringsverksamhet, enligt Europadomstolens praxis.
46.      För fullständighetens skull och för att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar, kommer jag att undersöka huruvida användning av ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett varumärke inom ramen för en politisk kampanj som bedrivs av en förening i ett politiskt partis och dess företrädares namn och för deras räkning utgör användning i näringsverksamhet och för varor eller tjänster, i den mening som avses i varumärkesrätten.
2.      Användning av ett kännetecken i näringsverksamhet och för varor eller tjänster
47.      Det framgår av beslutet om hänskjutande och av de diskussioner som fördes vid förhandlingen att Vrijheidsfonds stadgeenliga syfte är att ge ekonomiskt och materiellt stöd till Vlaams Belang.(29) Det är i denna egenskap som Vrijheidsfonds har bedrivit den aktuella kampanjen, i det politiska partiets namn och för dess räkning. Motparterna i det nationella målet tycks dessutom vara överens om att de aktuella varumärkena har använts för att sätta kraft bakom det politiska partiets budskap och ”öka [dess] genomslagskraft” och att sprida det.
48.      För att avgöra huruvida användning av ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett varumärke, inom ramen för en politisk kampanj, från en förenings sida som har bedrivit den kampanjen i ett politiskt partis namn och för dess räkning utgör användning i näringsverksamhet och för varor eller tjänster som innehavaren av det varumärket kan motsätta sig, med stöd av artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 c i förordning 2017/1001, ska följande omständigheter undersökas: För det första, den omständigheten att kännetecknet används av en ideell förening, för det andra att den föreningen verkar i tredje mans namn och för dennes räkning och, för det tredje, att föreningen verkar för att främja ett politiskt budskap i denna tredje mans intresse.
a)      En ideell enhets användning av ett kännetecken
49.      Det framgår av fast rättspraxis att användning av ett kännetecken sker i näringsverksamhet när användningen inte sker privat, utan i samband med en affärsverksamhet som syftar till att ge ekonomisk vinst.(30) De ensamrätter som är knutna till ett varumärke kan i princip endast åberopas av innehavaren av det varumärket gentemot de ekonomiska aktörerna och följaktligen endast i samband med en affärsverksamhet.(31) Om vidare de utförda transaktionerna går utöver en ren privat verksamhet på grund av sin volym, frekvens eller andra kännetecken, agerar den som utför transaktionerna inom ramen för näringsverksamhet.(32)
50.      I detta avseende ligger det, å ena sidan, i sakens natur att en verksamhet som ingår i en politisk kampanj inte bedrivs privat. Det råder inget tvivel om detta när det gäller en presskonferens som anordnas för att säkerställa största möjliga spridning av tillkännagivandet av ett nytt politiskt
program som därefter görs tillgängligt på nätet.
51.      Å andra sidan kan det ifrågasättas huruvida en sådan verksamhet, även om den går utöver en rent privat verksamhet, har den ekonomiska aspekt som krävs för att den ska anses ingå i näringsverksamhet.
52.      Den omständigheten att Vrijheidsfonds inte har något vinstsyfte är emellertid inte avgörande för att fastställa huruvida den föreningen har använt de berörda varumärkena i näringsverksamhet.
53.      Även om EU-domstolen ännu inte har haft tillfälle att pröva frågan om ideella enheters användning av varumärken i samband med näringsverksamhet, vilken en varumärkesinnehavare kan motsätta sig med stöd av de bestämmelser som avses i den här aktuella tolkningsfrågan, har den lämnat användbara upplysningar i detta avseende i domen Verein Radetzky-Orden,(33) vilken avsåg begreppet verkligt bruk.
54.      För att sätta in övervägandena om det begreppet i sitt sammanhang, ska det erinras om att ett varumärke ska kunna upphävas om det, inom en sammanhängande femårsperiod, inte har tagits i verkligt bruk i medlemsstaten med avseende på de varor eller tjänster för vilka det registrerats.(34)
55.      I detta hänseende har EU-domstolen, oberoende av den eventuella ekonomiska aspekten av en ideell förenings verksamhet, vilken jag kommer att återkomma till nedan,(35) påpekat att ett varumärke tas i verkligt bruk när en förening i sina relationer med allmänheten använder varumärket i evenemangsannonser, på affärshandlingar och i reklammaterial och då föreningens medlemmar i samband med att de samlar in och delar ut gåvor använder varumärket genom att bära utmärkelsetecken som till sin utformning motsvarar varumärket.(36) EU‑domstolen har i detta sammanhang betonat att det inte är av avgörande betydelse att utbjudandet av varor eller tjänster görs utan vinstsyfte. Den omständigheten att en välgörenhetsorganisation inte har ett vinstsyfte utesluter nämligen inte att den kan ha till syfte att skapa och därefter bibehålla avsättningsmöjligheter för sina varor eller tjänster för vilka varumärket har registrerats.(37) Enligt EU-domstolen är det inte heller uteslutet att varumärken som registrerats av en ideell förening har ett existensberättigande, då de kan skydda föreningen mot att tredje man eventuellt använder sig av identiska eller liknande kännetecken i näringsverksamhet.(38)
56.      Om en ideell förening, för att inte förlora ensamrätten till sitt varumärke, kan åberopa användningen för att identifiera och göra reklam för sina varor eller tjänster, bör den – och varje annan varumärkesinnehavare – även kunna åberopa sin ensamrätt för att skydda sig mot att tredje man använder varumärket utan vinstsyfte för att identifiera eller göra reklam för sina varor eller tjänster. En sådan användning av ett kännetecken av tredje man bör således också anses ske i näringsverksamhet.
57.      Denna tolkning stöds av EU-domstolens mer allmänna praxis avseende villkoren för att bedöma huruvida ett varumärke verkligen har brukats. Denna bedömning ska nämligen göras på grundval av samtliga omständigheter och förhållanden som kan styrka att det faktiskt utnyttjas kommersiellt i näringsverksamhet.(39) Jag vill erinra om(40) att enligt EU-domstolen utgör en ideell förenings användning i syfte att identifiera eller göra reklam för sina varor eller tjänster hos allmänheten och särskilja dem från varor eller tjänster med ett annat ursprung ett sådant kommersiellt utnyttjande i näringsverksamhet.
58.      Det följer av ovanstående överväganden att en ideell förening även kan använda ett kännetecken i näringsverksamhet när det kännetecknet används offentligt och i syfte att identifiera och göra reklam för sina varor eller tjänster.
59.      För fullständighetens skull påpekade Vrijheidsfonds även vid förhandlingen, vad gäller den föreningens icke vinstdrivande syfte, att det belgiska parlamentet ger de politiska partierna ett anslag som baseras på deras framgångar i valet. Det finns således ett indirekt men identifierbart samband mellan det arbete som läggs ned på politiska kampanjer och de medel som ställs till förfogande för ett visst parti eller de enheter som stöder det. Detta är ytterligare ett skäl för att anse att Vrijheidsfonds har använt kännetecken i ett sammanhang som kan likställas med näringsverksamhet. EU-domstolen har nämligen i en liknande situation, i domen Verein Radetzky-Orden,(41) påpekat att olika typer av ideella föreningar som vid första anblicken tillhandahåller sina tjänster kostnadsfritt i själva verket finansieras av bidrag eller uppbär ersättning i olika former.
60.      Med hänsyn till att Vrijheidsfonds har erkänt sig ha bedrivit kampanjen i Vlaams Belangs namn och för dess räkning uppkommer nu frågan huruvida en användning ska anses ske i näringsverksamhet även när tredje man inte använder ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett varumärke i eget intresse, utan i en annan persons intresse.
b)      Användning av ett kännetecken i tredje mans namn och för dennes räkning
61.      När det gäller frågan huruvida den berörda personen själv kan anses ha använt ett kännetecken som är identiskt med ett varumärke, trots att denne har agerat i tredje mans ekonomiska intresse, har EU‑domstolen påpekat att äganderätten till de varor på vilka varumärket är anbringat saknar betydelse vid fastställandet av huruvida det rör sig om användning i näringsverksamhet.(42)
62.      Mot bakgrund av de överväganden som jag har gjort i punkt 57 ovan vill jag påpeka att, även om tredje mans intresse som betecknas som ”ekonomiskt” kan bestå i att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för varor eller tjänster utan vinstsyfte, innebär inte den omständigheten att Vrijheidsfonds har använt de aktuella kännetecknen för att sätta kraft bakom ett politiskt partis budskap och särskilja det från andra partiers budskap att den användningen inte kan anses ha skett i näringsverksamhet.
63.      Jag noterar att EU-domstolen har fört samma resonemang som det i punkt 61 ovan till stöd för tolkningen att tredje mans användning av ett kännetecken sker ”för varor eller tjänster”, i den mening som avses i varumärkesrätten, även om denna tredje man agerar för en annan persons räkning och de berörda varorna eller tjänsterna tillhör den sistnämnde.(43)
64.      Detta föranleder mig att undersöka villkoret för att tillämpa artikel 10.2 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 i förordning 2017/1001 avseende användningen av ett kännetecken för varor eller tjänster. Det kan nämligen ifrågasättas huruvida användning av ett kännetecken för att sprida ett politiskt budskap sker ”för varor eller tjänster”, i den mening som avses i unionens varumärkesrätt.
c)      Användning av ett kännetecken för politiska ändamål
65.      Den användning som en varumärkesinnehavare kan motsätta sig med stöd av varumärkesrätten ska inte bara ha skett i näringsverksamhet, utan även för varor eller tjänster.
66.      Villkoret om användning av ett kännetecken för varor eller tjänster anges uttryckligen i den inledande delen i artikel 10.2 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 i förordning 2017/1001.(44) Med hänsyn till det villkorets allmänna karaktär är det även tillämpligt på kända varumärken, och det särskilda skydd som tillerkänns sådana varumärken består i att varumärkesinnehavaren har rätt att förhindra att ett kännetecken som är identiskt med eller liknar dennes varumärke kan användas även för helt andra varor eller tjänster än dem för vilka det varumärket är registrerat. Detta villkor framgår dessutom av en jämförelse av tillämpningsområdena för artikel 10.2 c och 10.6 i det direktivet. Tillämpningsområdet för dessa båda bestämmelser beror nämligen på huruvida varumärket har använts för att visa att varorna eller tjänsterna i fråga härrör från ett visst företag, det vill säga i egenskap av varumärke, eller om användningen har haft andra syften.(45)
67.      Såsom jag redan har påpekat(46) används ett kännetecken ”i näringsverksamhet” även om det offentligt används av en ideell förening i syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för tredje mans varor eller tjänster. De båda tillämpningsvillkoren i artikel 10.2 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 i förordning 2017/1001 förefaller således överlappa varandra till viss del när det gäller kvalificeringen av en ideell enhets användning.
68.      Vad gäller bedömningen av huruvida användningen sker ”för varor eller tjänster”, framgår det av den rättspraxis som det erinras om i punkt 63 ovan att användning av ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett varumärke för varor eller tjänster som tillhör en tredje man eller den person för vars räkning denna tredje man verkar utgör ett beteende som varumärkesinnehavaren kan motsätta sig, med stöd av artikel 10.2 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 i förordning 2017/1001.(47)
69.      Vidare framgår det av domen Google France och Google(48) att de användningar som räknas upp i artikel 10.3 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.3 i förordning 2017/1001 och som varumärkesinnehavaren kan motsätta sig är användningar ”för varor eller tjänster”. Denna dom avser de rättsakter som föregick det direktivet och den förordningen och som, bland de användningar som innehavaren kan motsätta sig, endast nämnde anbringande av kännetecknet på varor eller deras förpackning, utbjudande av varor eller tjänster till försäljning under kännetecknet, import eller export under kännetecknet samt användning av kännetecknet på affärshandlingar och i reklam.
70.      Enligt de nu gällande rättsakterna innefattar den icke uttömmande uppräkningen av användningar av ett kännetecken som varumärkesinnehavaren kan förhindra numera bland annat även användning ”som firma- eller företagsnamn”. Tillägget av denna användning skulle vid första anblicken kunna ge intryck av att lagstiftaren har velat begränsa relevansen av villkoret avseende användning av ett kännetecken ”för varor eller tjänster”. Det framgår emellertid av skälen till dessa rättsakter(49) att det tillägget stadfäster EU‑domstolens praxis enligt vilken användning av ett företagsnamn, firmanamn eller ett kännetecken endast för att identifiera ett bolag eller känneteckna en näringsverksamhet inte kan anses ske ”[för] varor eller tjänster”. Användning ”[för] varor eller tjänster” föreligger däremot när tredje man använder kännetecknet på ett sätt som gör att man får intryck av att ett samband föreligger mellan det kännetecken som utgör dennes företagsnamn, firmanamn eller beteckning och de varor som denne saluför eller de tjänster som denne tillhandahåller.(50) Kännetecknet används således ”för varor eller tjänster” inte endast när kännetecknet direkt och uppenbarligen används för att identifiera eller göra reklam för tredje mans varor eller tjänster, utan även när det används i direkt samband med sådana varor eller tjänster.
71.      Jag drar härav slutsatsen att användning av ett kännetecken som inte har något samband med varor eller tjänster som tillhör en annan person än varumärkesinnehavaren inte kan anses utgöra användning ”för varor eller tjänster”.(51) När ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett varumärke uteslutande används i samband med varor eller tjänster som tillhör innehavaren av det varumärket, även för att kritisera innehavaren eller dennes varor eller tjänster, sker denna användning således inte under sådana omständigheter att den innehavaren kan motsätta sig användningen med stöd av varumärkesrätten. Även parodisk användning av ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett varumärke sker ”för varor eller tjänster”, i den mån detta sker i samband med varor eller tjänster som tillhör en annan person än varumärkesinnehavaren.
72.      I förevarande fall anser jag, i likhet med vad Ikea påpekade vid förhandlingen, att det inte finns något samband mellan det varumärke som Ikea innehar och den användning som har gjorts av det. Vidare anser jag att det inte råder något tvivel om att de kännetecken som är i fråga här inte har använts för att få till stånd en diskussion om Ikea eller dess produkter, utan i ett politiskt partis intresse, i syfte att sprida dess politiska budskap och särskilja det från andra belgiska partiers budskap.
73.      Frågan uppkommer således huruvida Vrijheidsfonds har använt ett kännetecken för en vara eller en tjänst.
74.      Det är riktigt att organisering av politiska möten, som definieras som ”anordnande av en sammankomst för personer för olika politiska ändamål eller för att diskutera relevanta frågor”, utgör en tjänst i klass 45 i Niceöverenskommelsen som förtecknas under rubrik 450238, och klasserna i denna överenskommelse anger de varor och tjänster för vilka varumärkesskydd kan åberopas i näringsverksamhet. Mer allmänt omfattar klass 45 personliga och sociala tjänster som tillhandahålls av tredje man för att tillgodose individers behov, vilket innebär att rubrik 450238 förefaller avse en tjänst som rör logistiken kring ett politiskt möte och som tillhandahålls av en person som vill anordna eller delta i det. I förevarande fall har de varumärken som Ikea är innehavare av emellertid inte använts för en tjänst som består i att anordna en presskonferens, utan för ett politiskt partis program som, vid en sådan presskonferens, marknadsfördes under kännetecken som är identiska med eller liknar de varumärkena.
75.      Ett politiskt
program utgör inte en vara eller en tjänst i sig. Det har en informativ funktion, genom att redogöra för målen och handlingsplanen för den enhet som har utarbetat eller antagit det. Den omständigheten att allmänheten kan förknippa det kännetecken under vilket det programmet offentliggörs med den enheten innebär inte att det kännetecknet används ”för varor eller tjänster”.(52)
76.      När ett kännetecken används under omständigheter som visar att det finns ett samband med enhetens varor eller tjänster, ska den däremot betecknas som användning ”för varor eller tjänster”. Som exempel kan nämnas att en användning för varor kan bestå i att anbringa det kännetecken under vilket ett program offentliggörs på de föremål som delas ut till anhängare av ett politiskt parti, och användning för tjänster kan ta sig uttryck i att evenemang anordnas under samma kännetecken. Användning av ett kännetecken i reklam som görs av eller för en enhet som delar ut sådana föremål eller anordnar sådana evenemang utgör också, enligt min mening, användning ”för varor eller tjänster”.
77.      Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida Vrijheidsfonds har använt kännetecken som är identiska med eller liknar kända varumärken ”i näringsverksamhet” och ”för varor eller tjänster”. Om så är fallet innebär detta att artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 c i förordning 2017/1001, i princip, är tillämpliga i det nationella målet. Om den hänskjutande domstolen däremot kommer fram till att denna användning inte uppfyller de allmänna villkoren för tillämpning av de bestämmelserna, måste den pröva talan det nationella målet bland annat mot bakgrund av bestämmelsen i Beneluxkonventionen om intrång enligt artikel 10.6 i direktivet.
78.      Den hänskjutande domstolen behöver därefter kontrollera huruvida Ikea har lyckats visa att Vrijheidsfonds användning, utan samtycke, av de varumärken som Ikea är innehavare av bidrar till att de varumärkena urvattnas eller svärtas ned eller utgör snyltning.
79.      Den hänskjutande domstolen har inte ställt några frågor till EU‑domstolen om tolkningen av artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 c i förordning 2017/1001 i detta hänseende, eftersom det i de bestämmelserna preciseras vilka typer av intrång som en innehavare av ett känt varumärke kan motsätta sig. Det framgår dessutom av beslutet om hänskjutande och av de skriftliga yttrandena att Vrijheidsfonds, för att motivera användningen av de varumärken som Ikea är innehavare av, har åberopat yttrandefriheten som ”skälig anledning”. Bedömningen av huruvida en sådan anledning föreligger ska göras efter det att något av de intrång som avses i de bestämmelserna har konstaterats föreligga. Eftersom det argumentet inte kan påverka slutsatsen, kommer jag att inrikta min bedömning på tolkningen av begreppet skälig anledning.
80.      Oberoende av vad den hänskjutande domstolen kommer fram till, kommer tolkningen av begreppet skälig anledning att vara till hjälp för den vid avgörandet av det mål som är anhängigt vid den, eftersom det begreppet används i alla ovannämnda bestämmelser.
3.      Huruvida ”skälig anledning” föreligger
a)      Tolkningsfrågans räckvidd
81.      När det gäller tolkningsfrågans första del, vilken avser yttrandefriheten, har Ikea gjort gällande att den är mycket allmänt hållen och föreslagit att den ska omformuleras så att den enbart avser en situation där tredje man använder ett varumärke i det enda syftet att utnyttja dess renommé för att sätta kraft bakom ett politiskt budskap. Ikea anser att frågans andra del också bör omformuleras, eftersom den avser vissa kriterier för att bedöma huruvida en ”skälig anledning” föreligger som saknar relevans, medan andra relevanta kriterier däremot har utelämnats.
82.      Jag erinrar i detta avseende om att det är den nationella domstolen som ensam bestämmer vilka frågor som ska hänskjutas till EU-domstolen, och parterna har inte möjlighet att göra ändringar i dessa.(53)
83.      Tolkningsfrågans första del är dessutom inte, oavsett om den är allmän eller inte, utan betydelse för svaret på den andra delen. Det är nämligen oklart huruvida – och i sådana fall i vilken utsträckning – de argument som grundar sig på utövandet av yttrandefriheten ska beaktas vid bedömningen av huruvida det föreligger en ”skälig anledning”.
84.      Med hänsyn härtill kommer jag, mot bakgrund av tolkningsfrågans andra del och för att kunna ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar, att rikta in min bedömning på användningen av ett kännetecken för att sprida och göra reklam för ett politiskt program. Den hänskjutande domstolen vill nämligen få klarhet i vilka kriterier som är relevanta för att – vid bedömningen av huruvida en ”skälig anledning” föreligger – förena rätten till egendom och yttrandefriheten och dessutom, såsom jag kommer att visa, den omständigheten att den friheten utövas i ett politiskt sammanhang som inte saknar betydelse för avvägningen mellan de grundläggande rättigheter som står på spel.
b)      Varumärkesrätten och yttrandefriheten
85.      Genom tolkningsfrågans första del vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida användningen av begreppet skälig anledning, i den mening som avses i artikel 9.2 c i förordning 2017/1001 och i artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436, kan användas som en mekanism för att uppfylla kraven om skydd för den yttrandefrihet som garanteras i artikel 11 i stadgan på varumärkesrättens område.
86.      Begreppet skälig anledning definieras inte i unionens rättsakter på varumärkesområdet och ska följaktligen tolkas med beaktande av den allmänna systematiken i och ändamålet med det system i vilket det ingår.(54)
87.      EU-domstolen har slagit fast att det begreppet är ett uttryck för det allmänna syftet i rättsakterna på varumärkesområdet, vilket är att varumärkesinnehavarens intresse av att varumärkets grundläggande funktion bevaras ska vägas mot tredje mans intresse av att i näringsverksamhet använda ett kännetecken för att beteckna de varor och tjänster som saluförs.(55) Det begreppet kan följaktligen inte endast omfatta objektivt tvingande skäl, utan kan även avse det subjektiva intresset hos tredje man.(56)
88.      Frågan är huruvida användning av ett kännetecken för att sätta kraft bakom ett politiskt budskap kan utgöra en ”skälig anledning” och huruvida yttrandefriheten utgör en lämplig analysmall för att fastställa att en sådan anledning föreligger.
89.      Den frågan följer av att det finns en kommersiell aspekt av såväl skyddet för de rättigheter som är knutna till ett varumärke som den omständigheten att tredje mans intresse beaktas såsom en ”skälig anledning”. Den rättsliga ramen på varumärkesområdet är i princip inte den lämpligaste för att lösa motsättningarna mellan en fri politisk debatt och rättigheterna för en annan person som inte vill delta på marknaden för idéer. Denna rättsliga ram ska emellertid tillämpas när tredje mans verksamhet grundar sig på användning av ett kännetecken som motsvarar ett känt varumärke och gör intrång i detta.
90.      Varumärkesinnehavares rättigheter skyddas genom artikel 17 i stadgan, där immateriell egendom uttryckligen nämns i punkt 2. På samma sätt garanterar artikel 1 i protokoll nr 1 till Europakonventionen rätten till skydd för egendom, och detta skydd gäller även immateriella rättigheter, inbegripet varumärken.(57)
91.      I artikel 10 i Europakonventionen och artikel 11 i stadgan garanteras dessutom yttrandefrihet för ”var och en”, utan att åtskillnad görs beroende på om det eftersträvade målet har ett vinstsyfte eller inte. De bestämmelserna gäller således inte bara för vissa typer av upplysningar, idéer eller uttryckssätt av politisk karaktär, utan även för kommersiella uppgifter.(58) Oavsett om kännetecknet används som ett varumärke inom ramen för en politisk kampanj eller inte, ser jag ingen anledning att anse att ett beteende som syftar till att sprida och göra reklam för ett politiskt budskap inte kan omfattas av det skydd som garanteras genom de bestämmelserna. När det gäller de tankar och uppgifter som uttrycks skyddar dessutom artikel 11 i stadgan inte bara deras innehåll, utan även deras uttryckssätt, vilket innebär att valet av en viss stil eller symbolik i det politiska livet omfattas av den bestämmelsen.
92.      När flera grundläggande rättigheter är aktuella är det nödvändigt att göra en avvägning mellan dessa med beaktande av de krav som uppställs i artikel 52.1 i stadgan.(59)
93.      Strävan efter en sådan balans är även inskriven i den skyddsmekanism för yttrandefriheten som föreskrivs i Europakonventionen, där det i artikel 10.2 anges att utövandet av denna frihet får underkastas inskränkningar som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga bland annat ”[för att skydda] annans goda namn och rykte eller rättigheter”. Europadomstolen har medgett att den, vid en prövning av om det finns ett behov av att ingripa i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till ”annans goda namn och rykte eller rättigheter”, kan komma att kontrollera huruvida de nationella myndigheterna har inrättat en rättvis balans i skyddet av två värden som garanteras i denna konvention och mellan vilka en konflikt kan föreligga.(60)
94.      För att uppfylla kraven om skydd för de grundläggande rättigheterna bör unionsrätten således säkerställa en rättvis balans mellan de rättigheter och friheter som står på spel. Varumärkesrätten föreskriver emellertid inte någon uttrycklig möjlighet att inskränka de rättigheter som är knutna till ett varumärke till förmån för tredje man som vill utöva sin yttrandefrihet.
95.      Genom att beskriva de beteenden från tredje mans sida som en varumärkesinnehavare kan motsätta sig, fastställer artikel 10 i direktiv 2015/2436 och artikel 9 i förordning 2017/1001 i själva verket ramarna för innehavarens ensamrätt, medan begränsningarna av ett varumärkes rättsverkan anges i artikel 14 däri.
96.      Idén om att komplettera förteckningen över begränsningar av ett varumärkes rättsverkan genom att föreskriva en inskränkning
till förmån för vissa former av utövandet av yttrandefriheten föreslogs i förarbetena till direktiv 2015/2436(61) och förordning 2017/1001(62), men det förslaget förkastades. Till skillnad från upphovsrätten, där det i artikel 5.3 k i direktiv 2001/29/EG(63) föreskrivs ett undantag från principen om skydd av verk på grund av karikatyr, parodi eller pastisch, innehåller unionsrätten, i dess nuvarande lydelse, inte någon liknande bestämmelse i den rättsliga ram som är tillämplig på varumärken.
97.      Jag vill inledningsvis påpeka att avgränsningen, genom de allmänna villkoren för att tillämpa artikel 10.2 i direktiv 2015/2436 och artikel 9.2 i förordning 2017/1001, av den ensamrätt som är knuten till ett varumärke, bland annat ett känt varumärke, följer av en strävan efter en rättvis balans mellan varumärkesinnehavarnas rättigheter och andras rättigheter, däribland yttrandefriheten. Ur den synvinkeln innebär de allmänna villkor enligt vilka varumärkesinnehavarens monopol endast omfattar användning av ett kännetecken ”i näringsverksamhet” och ”för varor eller tjänster” att vissa användningar av ett kännetecken inom ramen för vilka yttrandefriheten står på spel kan uteslutas från varumärkesrättens tillämpningsområde. Med tanke på att dessa villkor tenderar att tolkas på ett funktionellt sätt,(64) finns det emellertid många situationer där yttrandefriheten står på spel och som omfattas av det tillämpningsområdet.
98.      Det skulle i princip även kunna hävdas att argument som rör utövandet av yttrandefriheten inte kan åberopas för att motivera användning av kända varumärken, eftersom unionslagstiftaren redan har gjort en avvägning mellan rättigheterna för innehavare av sådana varumärken och yttrandefriheten genom att ge kända varumärken ett förstärkt skydd som är strikt begränsat till de tre berörda typerna av intrång.
99.      För det första måste det emellertid konstateras att så inte är fallet, eftersom begreppet skälig anledning innebär att tredje mans subjektiva intressen kan tillgodoses i varje enskilt fall, vilket i än högre grad förstärker syftet att skydda de grundläggande rättigheterna.
100. För det andra görs det i direktiv 2015/2436 och förordning 2017/1001 ett erkännande av behovet av att, vid tillämpningen av dem, väga de rättigheter som är knutna till varumärket mot de grundläggande rättigheterna och friheterna, i synnerhet yttrandefriheten.(65) EU‑domstolen har på samma sätt uttryckligen avvisat tanken att ”det inom konst, kultur och litteratur finns en konstant strävan efter att bevara den yttrandefrihet som inte finns på varumärkesområdet”(66) och slagit fast att yttrandefriheten ska beaktas vid tillämpningen av något av registreringshindren för ett varumärke.
101. För det tredje innehåller unionens varumärkesrätt, bortsett från begreppet skälig anledning, inte någon mekanism för att kunna tillgodose behovet av att göra en avvägning mellan de rättigheter som är knutna till ett känt varumärke och yttrandefriheten.
102. I artikel 14.1 c i direktiv 2015/2436 respektive i förordning 2017/1001 hänvisas det nämligen till begränsningar av varumärkets rättsverkan som bland annat avser användning av varumärket i näringsverksamhet för att identifiera eller hänvisa till varor eller tjänster som varumärkesinnehavarens varor eller tjänster. Det framgår dessutom av punkt 2 i de artiklarna att en sådan användning inte kan förhindras om den sker i enlighet med god affärssed.
103. Det ska härvidlag påpekas att enligt doktrinen kan vissa former av utövandet av yttrandefriheten omfattas av dessa begränsningar.(67) Eftersom argument rörande utövandet av denna frihet kan åberopas för att dra fördel av de begränsningarna, är det vid första anblicken inte nödvändigt att ge tredje man rätt att åberopa samma argument som en ”skälig anledning”.
104. Artikel 14.1 c i direktiv 2015/2436 och samma artikel i förordning 2017/1001 avser användning av varumärket i refererande syfte (”i syfte att identifiera eller hänvisa till varor eller tjänster som varumärkesinnehavarens varor eller tjänster” respektive ”i syfte att identifiera eller hänvisa till varor eller tjänster som EU‑varumärkesinnehavarens varor eller tjänster”), utan att den för den delen omfattar en lång rad andra beteenden som består i användning av ett kännetecken enbart i samband med tredje mans varor eller tjänster.
105. Den omständigheten att det, vad sådana beteenden beträffar, inte finns någon bestämmelse som begränsar de rättigheter som är knutna till ett varumärke för att säkerställa respekt för yttrandefriheten förefaller inte ge upphov till några särskilda tvivel när det gäller ordinära varumärken som skyddas bland annat på grund av dubbel identitet eller risk för förväxling, eftersom de kraven begränsar omfattningen av varumärkesinnehavarens ensamrätt och ger ett tillräckligt stort handlingsutrymme för att förena de motstående rättigheterna. Kraven saknar emellertid betydelse med hänsyn till det förstärkta skyddet för kända varumärken. Att inte godta tolkningen att argumenten avseende utövandet av yttrandefriheten kan utgöra en ”skälig anledning” skulle således undanröja alla möjligheter att väga den friheten mot de rättigheter som tillkommer innehavare av kända varumärken.
106. I avsaknad av andra bestämmelser som gör det möjligt att förena de rättigheter som är knutna till ett känt varumärke med yttrandefriheten när varumärket inte används för att identifiera dess innehavares varor eller tjänster, bör begreppet skälig anledning således användas som en mekanism för att uppfylla kraven om skydd för de grundläggande rättigheter som står på spel.
107. Jag vill härvidlag precisera att utövandet av yttrandefriheten inte utgör en ”skälig anledning” i sig. Däremot kan samma skäl som dem som leder till att skyddet för den friheten prioriteras vid en avvägning mot andras rättigheter med fog anses utgöra en sådan anledning.
108. Jag föreslår således att tolkningsfrågans första del besvaras så, att användningen av begreppet skälig anledning, i den mening som avses i artikel 9.2 c i förordning 2017/1001 och artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436, kan användas som en mekanism för att uppfylla kraven om skydd för den yttrandefrihet som garanteras i artikel 11 i stadgan på varumärkesrättens område.
109. Detta övervägande föranleder mig att undersöka kriterierna för bedömningen av huruvida det föreligger en ”skälig anledning” som grundar sig på yttrandefriheten.
c)      Kriterierna för att bedöma huruvida det föreligger en ”skälig anledning”
110. Genom tolkningsfrågans andra del vill den hänskjutande domstolen, i huvudsak, att EU-domstolen ska klargöra vilka kriterier som ska vara uppfyllda för att det ska kunna konstateras föreligga en ”skälig anledning”, i den mening som avses i artikel 9.2 c i förordning 2017/1001 och artikel 10.2 c i direktiv 2015/2436, vilken innebär att en innehavare av ett känt varumärke måste finna sig i att tredje man använder varumärket utan innehavarens samtycke för att sprida och göra reklam för ett politiskt program.
111. De åtta kriterier för att bedöma huruvida en ”skälig anledning” föreligger som räknas upp i tolkningsfrågan förefaller ges som exempel, eftersom vissa av dem inte motsvarar de faktiska omständigheterna i det nationella målet(68) och eftersom tolkningsfrågan har en öppen formulering (”finns det kompletterande kriterier”). Jag kommer därför att inrikta mig på de mest relevanta och nödvändigaste kriterierna för att lösa det dilemma som den hänskjutande domstolen står inför.
112. Först och främst ger EU-domstolens praxis användbara referenspunkter när det gäller kriterierna för att bedöma huruvida det föreligger en ”skälig anledning”.
113. I domen Interflora och Interflora British Unit(69) slog EU‑domstolen fast, efter att ha undersökt användningen av nyckelord för sökning på internet, att när en annons som visas på internet utifrån ett sökord som motsvarar ett känt varumärke däremot föreslår – utan att någon imitation av varumärkesinnehavarens varor eller tjänster erbjuds, utan att vara till förfång för varumärkets renommé eller särskiljningsförmåga och, för övrigt, utan att varumärkets funktions skadas – ett alternativ till de varor eller tjänster som innehavaren av det kända varumärket erbjuder, ingår en sådan användning i princip i en sund och lojal konkurrens inom den aktuella varu- och tjänstesektorn och äger således rum av ”skälig anledning”.
114. I samma anda betonade EU-domstolen, i domen Leidseplein Beheer och de Vries, att för att avgöra huruvida tredje mans användning – innan ansökan om registrering av ett känt varumärke ges in – av ett kännetecken som liknar det varumärket kan anses utgöra ”skälig anledning”, måste det i synnerhet tas hänsyn till avsikten hos den som använder detta varumärke och dessutom fastställas huruvida kännetecknet har använts i god tro.(70) EU-domstolen ansåg att det behövde fastställas huruvida användningen av ett kännetecken inte var fråga om ett försök att utnyttja varumärkets renommé, utan om en verklig utvidgning av det sortiment av varor som erbjuds av en tredje man som använde detta kännetecken redan sedan tidigare.(71)
115. Två slutsatser kan dras av dessa överväganden i rättspraxis.
116. För det första kan tredje mans avsikt att uppnå det resultat som de bestämmelser som den hänskjutande domstolen har begärt en tolkning av syftar till att förbjuda, nämligen användning av ett kännetecken för att ”dra otillbörlig fördel” av eller ”vara till förfång” för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé, inte utgöra en ”skälig anledning”. Att något av dessa intrång konstateras föreligga är nämligen en förutsättning för att de bestämmelserna ska vara tillämpliga och kan således inte innebära att en tredje man får bortse från det skydd som föreskrivs i dem. Användning av ett kännetecken i avsikt att placera sig i ett känt varumärkes kölvatten kan således inte, utan annan giltig motivering, utgöra en skälig anledning.
117. För det andra kan en sådan giltig motivering godtas bland annat när ett kännetecken används av objektivt tvingande skäl eller på grund av tredje mans subjektiva intressen, inbegripet när användningen är av ekonomisk och kommersiell relevans. Det får emellertid inte vara fråga om en absolut nödvändighet, utan om en anledning som, med hänsyn till varumärkesinnehavarens intresse och med beaktande av vedertagna uppföranderegler inom den sektor inom vilken den tredje mannen är verksam, motiverar att varumärkesinnehavaren måste finna sig i att ett kännetecken som är identiskt med eller liknar dennes varumärke används.
118. Bedömningen av huruvida det föreligger en ”skälig anledning”, vilken även grundar sig på utövandet av yttrandefriheten, innebär dessutom att det görs en avvägning mellan den friheten och de rättigheter som tillkommer innehavaren av ett känt varumärke, såsom jag har påpekat.(72)
119. Enligt Europadomstolens praxis avseende avvägningen mellan rätten till egendom och yttrandefriheten, är ett särskilt relevant kriterium huruvida, och i vilken utsträckning, yttrandet i fråga bidrar till en debatt av allmänt intresse.(73) I sin rättspraxis inom området för tal och politiska debatter, har Europadomstolen även uppmärksammat uttrycksformen och dess eventuella satiriska karaktär.(74)
120. I tolkningsfrågan nämns bland annat den politiska åsiktsfriheten och politisk parodi, vilket kan tyda på att Vrijheidsfonds har använt sig av dessa uttrycksformer.
121. Det framgår av Europadomstolens fasta praxis att, även om artikel 10.2 i Europakonventionen knappast lämnar något utrymme för inskränkningar av yttrandefriheten när det gäller politiska tal eller frågor av allmänt intresse, har konventionsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när de reglerar yttrandefriheten på det kommersiella området, eftersom omfattningen av denna frihet måste relativiseras när det inte är fråga om ett strikt ”kommersiellt” yttrande av en enskild, utan om dennes deltagande i en debatt som rör allmänintresset.(75)
122. Det är riktigt att det politiska program som har spridits med användning av de varumärken som Ikea är innehavare av rör ett mycket känsligt ämne, nämligen asyl- och migrationspolitiken i en av medlemsstaterna, vilket allmänheten har ett legitimt intresse av.
123. Ikeas talan avser emellertid inte innehållet i ett politiskt
program, utan den omständigheten att agendan har spridits under Ikeas varumärken. Den bedömning som den nationella domstolen ska göra för att fastställa huruvida det föreligger en ”skälig anledning” i det nationella målet avser således inte det politiska programmet som sådant, utan användningen av ett kännetecken som motsvarar kända varumärken för att synliggöra programmet och det politiska parti som har föreslagit det.
124. Mot denna bakgrund och med förbehåll för den prövning som den hänskjutande domstolen ska göra, kunde användningen av de varumärken som Ikea är innehavare av inte motiveras av att den bidrog till en debatt av allmänt intresse. Debatten om asyl- och migrationspolitiken handlar inte på något sätt om de aktuella varumärkena, deras innehavare eller dennes produkter. Den debatten tycks dessutom röra ett ämne som står i strid med Ikeas politiska neutralitet, såsom Ikea hävdade vid förhandlingen. Det ska härvidlag betonas att det ankommer på tredje man som försöker åberopa en ”skälig anledning” att visa att det yttrande som grundar sig på ett kännetecken inom området för tal och politiska debatter ringar in varumärket, dess innehavare eller dennes varor eller tjänster eller att innehavaren själv, genom sitt tidigare agerande, är involverad i den aktuella debatten av allmänt intresse.
125. När det gäller konkurrensförhållandet mellan innehavaren av ett känt varumärke och den tredje man som använder ett kännetecken som är identiskt med eller liknar det varumärket, vilket är ett av de kriterier som den hänskjutande domstolen har nämnt, anser jag att inskränkningar i yttrandefriheten inom ramen för debatter mellan olika politiska aktörer måste övervägas med största försiktighet. Konkurrens mellan politiska partier är nämligen naturligt och innebär att kritik framförs mot motståndarnas förslag. Däremot anser jag att det är svårare att ge samma nivå av skydd för beteenden som innebär att en politisk aktör försöker involvera en politiskt neutral enhet i en debatt för att sätta kraft bakom sitt eget budskap.
126. Detta övervägande kan inte påverkas av det åberopade varumärkets renommé, som den hänskjutande domstolen också har nämnt. Det är riktigt att enligt Europadomstolens praxis, som Vrijheidsfonds har hänvisat till, blir stora företag oundvikligen och medvetet föremål för en noggrann granskning av sina handlingar, och gränserna för godtagbar kritik är mer vittgående vad sådana företag beträffar. Denna rättspraxis avser emellertid en situation där vissa uttalanden riktas mot ett stort givet företag. Europadomstolen medgav dessutom att det finns ett motstående intresse av att skydda företags kommersiella framgång och livskraft till förmån för enskilda och för ekonomin i stort.(76) Den renommé hos ett varumärke som är resultatet av en kommersiell ansträngning från innehavarens sida kan således inte användas som ett argument som försvagar det skydd som ges åt det varumärket.
127. Den omständigheten att ett yttrande som grundar sig på användning av kännetecken som motsvarar kända varumärken för att sprida ett politiskt
program som inte rör dessa varumärken, deras innehavare eller dennes varor eller tjänster eventuellt bidrar till en debatt av allmänt intresse kan inte, mot denna bakgrund och med hänsyn till varumärkesinnehavarens intresse, väga tyngre än den omständigheten att den användningen ska uppfattas som ett försök att placera sig i ett känt varumärkes kölvatten för att främja sina egna intressen. En sådan uttrycksform kan inte omfattas av det förstärkta skydd som ges åt utövandet av den frihet som bidrar till en debatt av allmänt intresse och kan inte, utan annan giltig motivering, betraktas som användning med skälig anledning.
128. För att återkomma till begreppet ”politisk parodi” och betydelsen av att ett kännetecken eventuellt används på ett satiriskt sätt, ska det slutligen preciseras att det begreppet är beskrivande och inte har någon egen rättslig innebörd. Begreppet politisk parodi tycks nämligen avse användning av ett kännetecken dels i parodisk form, dels inom ramen för en politisk debatt.
129. I detta avseende framgår det av Europadomstolens praxis om yttrandefriheten(77) och av EU-domstolens praxis om upphovsrätten(78) att en parodi har två väsentliga kännetecken: dels erinrar den om ett existerande verk, samtidigt som den märkbart skiljer sig från det verket, dels har den ett humoristiskt eller förlöjligande syfte. Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida de kännetecken som Vrijheidsfonds har använt märkbart skiljer sig från Ikeas varumärken och huruvida deras humoristiska karaktär hänför sig till den föreningens ansträngningar eller det sammanhang som den föreningen har satt in dem i eller huruvida Vrijheidsfonds har uttryckt en satirisk åsikt om det bolaget eller dess produkter.
130. Det ska däremot beaktas att, med hänsyn till de motstående rättigheter som står på spel, ska även uttalanden som bidrar till en debatt av allmänt intresse iaktta kravet på vederbörlig måttfullhet. Den parodiska karaktären hos sådana uttalanden kan emellertid motivera överdrifter eller förvrängningar av verkligheten. Ur denna synvinkel är kriteriet avseende den potentiellt satiriska karaktären hos användningen av ett kännetecken underordnat kriteriet bidrag till en debatt av allmänt intresse: den parodiska formen av ett yttrande som grundar sig på användning av ett kännetecken som bidrar till en sådan debatt kan rättfärdiga en viss överdrift av det yttrandet.
131. För fullständighetens skull vill jag påpeka att de övriga kriterier som den hänskjutande domstolen har nämnt, det vill säga omfattningen av användningen av ett kännetecken och graden av dess skadlighet, inte avser förekomsten av en ”skälig anledning”, utan förekomsten av intrång i varumärket, och således ska beaktas i tidigare skeden av bedömningen.
132. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att tolkningsfrågans andra del ska besvaras så, att innehavaren av ett känt varumärke på grundval av en ”skälig anledning” och utan annan giltig motivering, inte ska vara tvungen att finna sig i att tredje man använder ett kännetecken som är identiskt med eller liknar innehavarens varumärke, när varumärkets eventuella bidrag till en debatt av allmänt intresse inte väger tyngre än den omständigheten att den användningen ska uppfattas som ett försök att placera sig i ett känt varumärkes kölvatten för att sprida och göra reklam för ett politiskt program. Så är fallet när programmet inte tar upp frågor som rör det varumärket, dess innehavare eller dennes varor eller tjänster.
V.      Förslag till avgörande
133. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen besvarar tolkningsfrågan från Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Nederländskspråkiga handelsdomstolen i Bryssel, Belgien) på följande sätt:
Användningen av begreppet skälig anledning, i den mening som avses i artikel 10.2 c i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2436 av den 16 december 2015 för tillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagstiftning och artikel 9.2 c i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken, kan användas som en mekanism för att uppfylla kraven om skydd för den yttrandefrihet som garanteras i artikel 11 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna på varumärkesrättens område.
Innehavaren av ett känt varumärke ska inte, på grundval av en ”skälig anledning” och utan annan giltig motivering, vara tvungen att finna sig i att tredje man använder ett kännetecken som är identiskt med eller liknar innehavarens varumärke när varumärkets eventuella bidrag till en debatt av allmänt intresse inte väger tyngre än den omständigheten att den användningen ska uppfattas som ett försök att placera sig i ett känt varumärkes kölvatten för att sprida och göra reklam för ett
politiskt program. Så är fallet när programmet inte tar upp frågor som rör det varumärket, dess innehavare eller dennes varor eller tjänster.
1      Originalspråk: franska.
2      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 16 december 2015 för tillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagstiftning (EUT L 336, 2015, s. 1).
3      Europaparlamentets och rådets förordning av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (EUT L 154, 2017, s. 1).
4      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 12 december 2006 om vilseledande och jämförande reklam (EUT L 376, 2006, s. 21).
5      Beneluxkonventionen av den 25 februari 2005, som undertecknades i Haag av Konungariket Belgien, Storhertigdömet Luxemburg och Konungariket Nederländerna.
6      Det framgår av Vrijheidsfonds skriftliga yttrande att detta politiska parti är en de facto-förening som inte är en juridisk person, varför talan i det nationella målet bland annat har väckts mot de fysiska personer som företräder samtliga medlemmar i denna de facto-förening.
7      Även om den hänskjutande domstolen inte har hänvisat till det dokument i vilket det förslaget nämns, vill jag likväl påpeka att det framgår av Europaparlamentets lagstiftningsresolution av den 25 februari 2014 om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EUT C 285, 2017, s. 262) att parlamentet, efter sin första behandling, föreslog att artikel 14, med rubriken ”Begränsningar av ett varumärkes rättsverkan”, skulle ändras så, att tredje mans användning av varumärket ”för parodiering, konstnärligt uttryck, kritik eller synpunkter” skulle införas som ett undantag från varumärkesinnehavarens ensamrätt.
8      Dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkterna 45 och 46).
9      Dom av den 14 oktober 2019 (mål A 2018/1).
10      Beslut av den 24 mars 2009 (C‑525/06, EU:C:2009:179, punkterna 10 och 11).
11      Se, bland annat, dom av den 16 december 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, punkt 89 och där angiven rättspraxis).
12      Beslut av den 24 mars 2009 (C‑525/06, EU:C:2009:179, punkterna 10 och 11).
13      Beslut av den 24 mars 2009, Nationale Loterij (C‑525/06, EU:C:2009:179, punkterna 8 och 9).
14      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkt 43).
15      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 september 2011, Interflora och Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punkterna 37 och 38).
16      Se dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkt 39).
17      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juni 2009, L’Oréal m.fl. (C‑487/07, EU:C:2009:378, punkterna 39–41).
18      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkterna 41–43).
19      Se dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkt 44).
20      Se punkterna 63 och 67 nedan.
21      Se Bochaczewski, M., Conflicts Between Trade Mark Rights and Freedom of Expression Under EU Trade Mark Law: Reality or Illusion?, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 2020, s. 858. Se även, för ett liknande resonemang, Todorski, T., The Concept of ”due Cause” and its Role in Safeguarding Fundamental Rights under EU Trade Mark Law: How Should the CJEU rule in IKEA, C‑298/23?, Journal of Intellectual Property Law and Practice, 2024, vol. 19, nr 11, s. 814. Den författaren anser, utan att ifrågasätta att tillämpningsvillkoret att ett kännetecken ska användas i näringsverksamhet kan bidra till en avvägning mellan rätten till egendom och yttrandefriheten, att det bidraget är otillräckligt för att lösa alla problem på området.
22      Se Bochaczewski, M., Conflicts Between Trade Mark Rights and Freedom of Expression Under EU Trade Mark Law: Reality or Illusion?, a.a., s. 861–867, och Jacques, S., The EU Trade Mark System’s lost Sense of Humour, Intellectual Property Quaterly, 2024, nr 1, s. 20.
23      Det framgår av beslutet om hänskjutande att talan även grundar sig på nationella bestämmelser om skadeståndsansvar och illojal konkurrens samt på artiklarna 9.2 c och 17.2 i förordning 2017/1001. Enligt den sistnämnda bestämmelsen ska den förordningen inte hindra att talan väcks om ett EU-varumärke på grundval av medlemsstaternas bestämmelser om bland annat skadeståndsansvar och illojal konkurrens.
24      I det skälet anges att ”[direktiv 2015/2436] bör inte utesluta att varumärken underkastas andra rättsliga bestämmelser än de varumärkesrättsliga bestämmelser som finns i medlemsstaterna, t.ex. bestämmelser om illojal konkurrens, skadeståndsansvar eller konsumentskydd”.
25      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 november 2002, Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:706, punkt 31). Se, även, förslag till avgörande av generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer i målet Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:212, punkt 34).
26      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 november 2002, Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:706, punkterna 34 och 35).
27      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 november 2019, TSN och AKT (C‑609/17 och C‑610/17, EU:C:2019:981, punkt 53).
28      Se punkt 121 nedan.
29      Se även, vad gäller denna förening och detta politiska parti, dom av den 3 september 2014, Deckmyn och Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, punkt 7).
30      Dom av den 16 juli 2015, TOP Logistics m.fl. (C‑379/14, EU:C:2015:497, punkt 43).
31      Dom av den 30 april 2020, A (Intrång genom import av kullager) (C‑772/18, EU:C:2020:341, punkt 23).
32      Dom av den 12 juli 2011, L’Oréal m.fl. (C‑324/09, EU:C:2011:474, punkt 54), och dom av den 30 april 2020, A (Intrång genom import av kullager) (C‑772/18, EU:C:2020:341, punkt 23).
33      Dom av den 9 december 2008 (C‑442/07, EU:C:2008:696).
34      Se artikel 19.1 i direktiv 2015/2436 och artikel 18.1 i förordning 2017/1001.
35      Se punkt 59 nedan.
36      Dom av den 9 december 2008, Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, punkt 24).
37      Dom av den 9 december 2008, Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, punkterna 16 och 17).
38      Dom av den 9 december 2008, Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, punkt 19).
39      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816, punkt 29).
40      Se punkt 55 ovan.
41      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 december 2008, Verein Radetzky‑Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, punkt 18).
42      Se dom av den 30 april 2020, A (Intrång genom import av kullager) (C‑772/18, EU:C:2020:341, punkt 27).
43      Se beslut av den 19 februari 2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, punkterna 47–51), dom av den 12 juli 2011, L’Oréal m.fl. (C‑324/09, EU:C:2011:474, punkt 91), och dom av den 15 december 2011, Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, punkt 32).
44      Även om detta villkor inte uttryckligen föreskrevs i de rättsakter som föregick direktiv 2015/2436 och förordning 2017/1001 och villkoret, i dess nuvarande form, infördes genom förordning 2015/2424, var det även tillämpligt när de rättsakterna var i kraft. I det sistnämnda hänseendet, se, bland annat, beslut av den 19 februari 2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, punkt 42).
45      Dom av den 23 februari 1999, BMW (C‑63/97, EU:C:1999:82, punkt 20).
46      Se punkt 58 ovan.
47      Se, även, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2008, O2 Holdings och O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, punkt 34).
48      Se dom av den 23 mars 2010 (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, punkterna 61 och 65).
49      Se skäl 19 i direktiv 2015/2436 och skäl 13 i förordning 2017/1001.
50      Se, bland annat, dom av den 11 september 2007, Céline (C‑17/06, EU:C:2007:497, punkterna 22 och 23).
51      En sådan situation kan inte likställas med en där en annonsör, i jämförande reklam för att göra reklam för sina varor eller tjänster, använder ett kännetecken som är identiskt med eller liknar en konkurrents varumärke i syfte att identifiera de varor eller tjänster som den senare tillhandahåller. Denna situation ska nämligen anses utgöra användning för annonsörens egna varor eller tjänster. Se dom av den 12 juni 2008, O2 Holdings och O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, punkterna 35 och 36).
52      Se punkt 70 ovan.
53      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2015, T‑Mobile Czech Republic och Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punkt 28).
54      Se dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkt 28).
55      Se dom av den 30 maj 2018, Tsujimoto/EUIPO (C‑85/16 P och C‑86/16 P, EU:C:2018:349, punkt 90).
56      Se dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkt 45).
57      Europadomstolen, 11 januari 2007, Anheuser-Busch Inc. mot Portugal (CE:ECHR:2007:0111JUD007304901).
58      Se, bland annat, Europadomstolen, 24 februari 1994, Coca mot Spanien (CE:ECHR:1994:0224JUD001545089, § 35).
59      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, punkt 45). Det är oklart huruvida artikel 17.2 i stadgan inte bara skyddar sambandet mellan innehavaren och dennes varumärke, utan även ett varumärkes renommé och särskiljningsförmåga. Det framgår emellertid av artikel 10.2 i Europakonventionen att, vid avvägningen mellan de intressen som står på spel, ska yttrandefriheten förenas med ”annans … rättigheter” som inte nödvändigtvis behöver skyddas som grundläggande rättigheter.
60      Se, bland annat, Europadomstolen, 7 februari 2012, Axel Springer AG mot Tyskland (CE:ECHR:2012:020den 7JUD003995408, §§ 78–84).
61      Det framgår av lagstiftningsresolutionen av den 25 februari 2014 att parlamentet, efter sin första behandling, föreslog en ändring av artikel 14, med rubriken ”Begränsning av ett varumärkes rättsverkan”, så att användning som ”sker för parodiering, konstnärligt uttryck, kritik eller synpunkter” skulle införas som ett undantag från varumärkesinnehavarens ensamrätt.
62      Se Europaparlamentets lagstiftningsresolution av den 25 februari 2014 om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 207/2009 om gemenskapsvarumärken (COM(2013)
161 – C7–0087/2013–2013/0088(COD)). Denna ändring avsåg användning av varumärket för att identifiera eller hänvisa till varor eller tjänster som varumärkesinnehavarens varor eller tjänster, särskilt om den användningen ”sker för parodiering, konstnärligt uttryck, kritik eller synpunkter”.
63      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (EGT L 167, 2001, s. 1).
64      Se punkterna 58 och 70 ovan.
65      Se skäl 21 i förordning 2017/1001 och skäl 27 i direktiv 2015/2436.
66      Se dom av den 27 februari 2020, Constantin Film Produktion/EUIPO (C‑240/18 P, EU:C:2020:118, punkt 56).
67      Se, bland annat, Sosnitza, O., i Hildebrandt, U. och Sosnitza, O (utg.), EU Trade Mark Regulation: Article-by-Article Commentary, München, 2023, Beck – Hart, s. 316.
68      Som exempel kan nämnas att, när det gäller kriteriet ”eget originellt värde”, uppvisade de kännetecken som Vrijheidsfonds använde inte några märkbara skillnader i förhållande till de varumärken som Ikea är innehavare av.
69      Dom av den 22 september 2011, Interflora och Interflora British Unit(C‑323/09, EU:C:2011:604, punkt 91).
70      Se dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkterna 53–56 och 60).
71      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2014, Leidseplein Beheer och de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punkterna 58 och 59).
72      Se punkt 92 ovan.
73      Se Europadomstolen, 10 januari 2013, Ashby Donald m.fl. mot Frankrike (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, §§ 39–42), och Europadomstolen, 19 februari 2013, Neij och Sunde Kolmisoppi mot Sverige (CE:ECHR:2013:0219DEC004039712). Se, för ett liknande resonemang, vad gäller denna rättspraxis, Spielmann, D., ”Copyright in a ‘human rights context’”, i
A Scot without Borders –
Liber Amicorum, D. Edward, A. Komninos och J. MacLennan, S. Ian, S. Forrester (red.), vol. 1, Concurrences Review, New York, 2015, s. 264–267 och 269.
74      Kvalificeringen av en uttrycksform som parodi är av avgörande betydelse spelar en viktig roll i Europadomstolens praxis avseende godtagbara inskränkningar av yttrandefriheten. Enligt Europadomstolen utgör karikatyr och parodi konstnärliga och samhällskritiska uttrycksformer som, genom överdrifter och förvrängning av verkligheten, naturligt vis syftar till att provocera och uppröra. Därför måste varje intrång i en konstnärs – eller någon annan persons – rätt att uttrycka sig genom karikatyr och parodi prövas med särskild försiktighet. Se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 14 mars 2013, Eon mot Frankrike (ECLI:CE:ECHR:2013:0314JUD002611810, §§ 58–60), och Europadomstolen, 22 november 2016, Grebneva och Alisimchik mot Ryssland (CE:ECHR:2016:1122JUD000891805, § 64).
75      Se Europadomstolen, 10 januari 2013, Ashby Donald m.fl. mot Frankrike (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, § 39).
76      Se Europadomstolen, 15 februari 2005, Steel och Morris mot Förenade kungariket (CE:ECHR:2005:0215JUD006841601, § 94).
77      Som exempel kan nämnas att Europadomstolen, i sin dom av den 3 december 2024, Yevstifeyev mot Ryssland (CE:ECHR:2024:1203JUD000022618, §§ 55 och 56), kvalificerade en uttrycksform som återgav viktiga beståndsdelar av en video och som genom satir hånade budskapet i den videon som ”parodi”.
78      Se dom av den 3 september 2014, Deckmyn och Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, punkt 20).