62018CC0778
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
föredraget den 27 februari 2020 (
1
)
Mål C‑778/18
Association française des usagers de banques
mot
Ministre de l’Économie et des Finances
(begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike))
”Begäran om förhandsavgörande – Konsumentskydd – Konsumentkreditavtal som avser bostadsfastigheter – Betal- eller sparkonto – Skyldighet för kredittagare att under en i kreditavtalet fastställd tid låta sina inkomster sättas in på ett betalkonto – Individuell förmån – Direktiv 2007/64/EG – Artikel 45.2 – Direktiv (EU) 2015/2366 – Artikel 55.2 – Direktiv 2014/17/EU – Artikel 4 led 26 och 4.27 – Kopplingsförbehåll – Paketförsäljning – Artikel 12.1 – Artikel 12.2 a – Artikel 12.3 – Direktiv 2014/92/EU”
I. Inledning
1.
Begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) rör tolkningen av artikel 12.2 a och 12.3 i direktiv 2014/17/EU, (
2
) av artikel 45.2 i direktiv 2007/64/EG, (
3
) av artikel 55.2 i direktiv (EU) 2015/2366 (
4
) och av artikel 12.3 i direktiv 2014/92/EU. (
5
) Syftet med dessa bestämmelser är i allt väsentligt att främja bankkunders rörlighet.
2.
Begäran har framställts i ett mål mellan Association française des usagers de banques (en fransk sammanslutning av bankanvändare) (nedan kallad AFUB) och Ministre de l’Économie et des Finances (den franska ekonomi- och finansministern). I detta mål har AFUB ifrågasatt en nationell lagstiftning som medger att kreditgivare, som villkor för att erbjuda en bostadskredit, kräver att kredittagaren ska låta samtliga sina löneinkomster och liknande inkomster sättas in på ett betalkonto hos kreditgivaren under tio års tid, eller under kreditens löptid om denna understiger tio år, mot att kreditgivaren i gengäld ger kredittagaren en individuell förmån.
3.
AFUB anser att denna lagstiftning strider mot det syfte att främja bankkunders rörlighet som eftersträvas genom de ovannämnda direktiven. Vad Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) i detta sammanhang önskar att EU-domstolen ska klargöra är huruvida en sådan lagstiftning är förenlig med de unionsbestämmelser som redovisas nedan.
4.
I detta förslag till avgörande kommer jag att förklara varför jag anser att kopplingsförbehåll i den mening som avses i direktiv 2014/17 inte är tillåtna enligt vare sig artikel 12.2 a eller artikel 12.3 i det direktivet. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att i det nationella målet kontrollera huruvida en sådan lagstiftning som den som är i fråga i det målet verkligen tillåter sådana kopplingsförbehåll. I den mån den hänskjutande domstolen anser att den i det nationella målet aktuella lagstiftningen rör kopplingsförbehåll i den mening som avses i direktiv 2014/17, utgör däremot varken artikel 45.2 i direktiv 2007/64, artikel 55.2 i direktiv 2015/2366 eller artikel 12.3 i direktiv 2014/92 hinder för en sådan lagstiftning.
II. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt
1. Direktiv 2007/64
5.
Artikel 45 i direktiv 2007/64 har rubriken ”Avslutande”, och där anges följande i punkt 2:
”Att avsluta ett ramavtal som ingåtts för en bestämd tid av mer än tolv månader eller på obestämd tid ska vara kostnadsfritt för betaltjänstanvändaren efter tolv månader. I alla andra fall ska avgifterna för avslutandet vara lämpliga och stå i proportion till kostnaderna.”
2. Direktiv 2015/2366
6.
Direktiv 2007/64 har med verkan den 13 januari 2018 upphävts genom direktiv 2015/2366. Artikel 55.2 i det direktivet innehåller en bestämmelse som i materiellt hänseende är identisk med bestämmelsen i artikel 45.2 i direktiv 2007/64 bortsett från att den angivna perioden har minskats från tolv till sex månader.
3. Direktiv 2014/17
7.
Skälen 24 och 25 i direktiv 2014/17 har följande lydelse:
”(24)
Med tanke på de särdrag som utmärker kreditavtal som avser bostadsfastighet är det allmän praxis bland kreditgivare att erbjuda konsumenter en uppsättning produkter eller tjänster som kan köpas tillsammans med kreditavtalet. Med tanke på sådana avtals betydelse för konsumenterna är det därför lämpligt att fastställa särskilda bestämmelser om kopplingsförbehåll. Att kombinera ett kreditavtal med en eller flera andra finansiella tjänster eller produkter i paket är ett sätt för kreditgivare att diversifiera sitt utbud och konkurrera med varandra, förutsatt att komponenterna i paketet även kan köpas separat. Kombinationer av kreditavtal med en eller flera andra finansiella tjänster eller produkter i paket kan gynna konsumenterna men kan också inverka negativt på deras rörlighet och förmåga att göra välgrundade val, om det inte går att köpa komponenterna i paketet separat. Det är viktigt att förhindra bruk som att koppla samman vissa produkter, som kan få konsumenter att ingå kreditavtal som inte är i deras bästa intresse, utan att för den skull begränsa möjligheten att erbjuda produkter i paket, som kan vara gynnsamt för konsumenter. Medlemsstaterna bör dock fortsätta att nära övervaka marknaderna för finansiella tjänster till privatpersoner och mindre företag för att se till att paketförsäljningen inte snedvrider konsumenternas val och konkurrensen på marknaden.
(25)
Kopplingsförbehåll bör, som allmän regel, inte tillåtas såvida det inte är så att den finansiella tjänst eller produkt som erbjuds tillsammans med kreditavtalet inte kan erbjudas separat eftersom den utgör en integrerad del av krediten, som till exempel när det gäller säkrad kontokredit. I andra fall kan det dock vara berättigat att kreditgivare erbjuder eller säljer ett kreditavtal i ett paket med ett betalkonto, sparkonto, en investeringsprodukt eller pensionsprodukt, exempelvis om kapitalet på kontot används för att återbetala krediten eller är en förutsättning för att kunna slå samman resurser så att krediten kan erhållas, eller i situationer där till exempel en investeringsprodukt eller en privat pensionsprodukt tjänar som kompletterande säkerhet för krediten. …”
8.
Artikel 4 i samma direktiv har följande lydelse:
”I detta direktiv används följande definitioner:
…
26.
bindningsförfarande [nedan kallat kopplingsförbehåll]: erbjudande eller försäljning av ett kreditavtal i ett paket med andra separata finansiella produkter eller tjänster där kreditavtalet inte görs tillgängligt för konsumenten separat.
27.
paketeringsförfarande [nedan kallad paketförsäljning]: erbjudande eller försäljning av ett kreditavtal i ett paket med andra separata finansiella produkter eller tjänster där kreditavtalet också görs tillgängligt för konsumenten separat men inte nödvändigtvis på samma villkor som när det paketeras med de kompletterande tjänsterna.
…”
9.
Artikel 12 i direktivet har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna ska tillåta paketförsäljning men förbjuda kopplingsförbehåll.
2.   Trots vad som sägs i punkt 1 får medlemsstaterna föreskriva att kreditgivare kan begära att konsumenten eller en familjemedlem eller nära släkting till konsumenten:
a)
öppnar eller upprätthåller ett betal- eller sparkonto, där det enda syftet med ett sådant konto är att bygga upp ett kapital för att återbetala krediten, för att avbetala krediten eller för att slå samman resurser för att erhålla krediten eller att ge kreditgivaren ytterligare säkerhet i händelse av fallissemang,
…
3.   Trots vad som sägs i punkt 1 kan medlemsstaterna även tillåta kopplingsförbehåll om kreditgivaren kan visa för sin behöriga myndighet att de kopplade produkter eller produktkategorier som erbjuds, på inbördes liknande villkor, som inte erbjuds separat resulterar i en klar fördel för konsumenterna, med vederbörligt beaktande av tillgången på och priserna för de relevanta erbjudna produkterna på marknaden. Denna punkt ska endast tillämpas på produkter som marknadsförs efter den 20 mars 2014.
…”
4. Direktiv 2014/92
10.
Skäl 12 i direktiv 2014/92 har följande lydelse:
”… Samtliga bestämmelser i det här direktivet bör gälla betalkonton genom vilka konsumenter kan genomföra följande transaktioner: placera medel, ta ut pengar samt genomföra och ta emot betalningstransaktioner till och från tredje parter, inbegripet genomförandet av betalningar. Till följd av detta bör konton med mer begränsade funktioner exkluderas. Konton som exempelvis sparkonton, kreditkortskonton dit medel vanligtvis betalas in med återbetalningen av en kreditkortsskuld som enda syfte, bolånekonton och konton för elektroniska pengar bör i princip vara uteslutna från tillämpningsområdet för … det här direktivet. Om sådana konton används för dagliga betalningstransaktioner och innehåller alla de funktioner som förtecknas ovan kommer de däremot att omfattas av tillämpningsområdet för det här direktivet. …”
11.
Punkt 6 i artikel 1 ”Syfte och tillämpningsområde” i samma direktiv har följande lydelse:
”Detta direktiv tillämpas på betalkonton där konsumenter åtminstone ska kunna
a)
placera medel på ett betalkonto,
b)
ta ut kontanter från ett betalkonto,
c)
utföra och ta emot betalningstransaktioner, inklusive betalningar till och från tredje part.
…”
12.
Punkt 3 i artikel 12 ”Avgifter i samband med bytestjänsten” i direktivet har följande lydelse:
”3.   Medlemsstaterna ska se till att eventuella avgifter som den överförande betaltjänstleverantören tar ut av konsumenten för att avsluta det betalkonto som konsumenten innehar hos den leverantören fastställs enligt artikel 45.2, 45.4 och 45.6 i direktiv [2007/64 (
6
)].”
B.
Fransk rätt
1. Lagen om transparens, bekämpning av korruption och modernisering av näringslivet
13.
Artikel 67.II i loi no 2016‑1691, du 9 décembre 2016, relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique (lag nr 2016‑1691 av den 9 december 2016 om transparens, bekämpning av korruption och modernisering av näringslivet) har följande lydelse:
”På de villkor som anges i artikel 38 i grundlagen får regeringen inom sex månader från utfärdandet av denna lag genom på särskild befogenhet grundad förordning anta bestämmelser inom lagens område för att i överensstämmelse med artikel L. 312‑1‑2 i Code monétaire et financier [penning- och finanslagen] närmare ange de villkor på vilka en konsuments ingående av ett bostadskreditavtal och räntesatsen för en sådan kredit får knytas till öppnandet av ett insättningskonto och insättandet på ett visst konto av konsumentens inkomster, oavsett art och ursprung, under kreditavtalets löptid …”.
2. Penning- och finanslagen
14.
Artikel L. 312‑1‑2 i penning- och finanslagen har följande lydelse:
”I.‑l. Det är förbjudet att i paketform sälja eller till försäljning bjuda ut varor eller tjänster, såvida inte de varor eller tjänster som ingår i paketerbjudandet kan köpas separat eller är oupplösligt förenade med varandra.
2. Det är förbjudet att sälja eller till försäljning bjuda ut varor eller tjänster som omedelbart eller efter viss tid ger kunden kostnadsfri rätt till en ekonomisk bonus eller en bonus in natura i fråga om produkter, varor eller tjänster till ett värde som överstiger en viss gräns som, med ledning av den typ av varor eller tjänster som kunderna erbjuds, fastställs genom föreskrifter vilka antas genom ministerdekret som den för ekonomiska frågor ansvariga ministern utfärdar efter att ha hört den rådgivande kommitté som inrättas genom artikel L. 614‑1.
Dessa bestämmelser ska även tillämpas på de betalningstjänster som nämns i artikel L. 314‑1 II.”
3. Konsumentlagen
15.
I artikel L. 313‑25 i Code de la consommation (konsumentlagen), i dess lydelse enligt Ordonnance no 2017–1090, du 1er juin 2017, relative aux offres de prêt immobilier conditionnées à la domiciliation des salaires ou revenus assimilés de l’emprunteur sur un compte de paiement (på särskild befogenhet grundad förordning nr 2017‑1090 av den 1 juni 2017 rörande erbjudanden om bostadskrediter som villkoras med att kredittagaren låter sätta in sin lön eller sina liknande inkomster på ett betalkonto), anges följande:
”För sådana erbjudanden som nämns i artikel L. 313‑24 gäller följande:
…
10°
Det ska anges i erbjudandet huruvida krediten omfattas av det villkor i fråga om skyldighet att låta inkomster sättas in på ett visst konto som nämns i artikel L. 313‑25‑1. Om så är fallet, ska det anges hur länge detta villkor gäller, vilka avgifter som i förekommande fall tas ut för öppnande och upprätthållande av det konto på vilket lön eller liknande inkomster ska sättas in och vilken typ av individuell förmån som utgör kreditgivarens motprestation. Det ska tydligt framgå av erbjudandet vilken denna förmån är genom att det anges vilka villkor i fråga om räntesatser eller annat som erbjudandet har upprättats i förhållande till och som kreditgivaren skulle tillämpa om kredittagaren inte längre iakttog kravet på att låta sina inkomster sättas in på ett visst konto.
…”
16.
Artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen, som infördes genom den nyss nämnda förordningen, har i sin på de faktiska omständigheterna i det nationella målet tillämpliga version följande lydelse:
”Kreditgivaren får som villkor för ett sådant krediterbjudande som avses i artikel L. 313‑24 kräva att kredittagaren ska låta sätta in sin lön eller sina liknande inkomster på ett sådant betalkonto som avses i artikel L. 314‑1 i penning- och finanslagen, mot att kreditgivaren i gengäld ger kredittagaren en individuell förmån.
Detta villkor får inte åläggas kredittagaren under längre tid än en viss längsta period som fastställs genom dekret utfärdat efter hörande av Conseil d’État [det franska lagrådet]. När den frist som anges i kreditavtalet har löpt ut, ska kredittagaren åtnjuta den individuella förmånen till dess att kreditavtalet upphör.
Om kredittagaren innan den fristen har löpt ut upphör att uppfylla det ovannämnda villkoret i fråga om insättning av lön eller liknande inkomster på ett visst konto, får kreditgivaren såvitt avser kreditavtalets återstående löptid upphöra att tillämpa den individuella förmån som nämns i första stycket och i stället tillämpa de villkor i fråga om räntesatser och annat som nämns i artikel L. 313‑25 led 10. …”
17.
I artikel R. 313‑21‑1, som infördes i konsumentlagen genom Décret no 2017‑1099, du 14 juin 2017, fixant la durée pendant laquelle le prêteur peut imposer à l’emprunteur la domiciliation de salaires ou revenus assimilés sur un compte de paiement (dekret nr 2017‑1099 av den 14 juni 2017 om fastställande av den tid under vilken en kreditgivare får ålägga en kredittagare att låta sin lön eller sina liknande inkomster sättas in på ett betalkonto), föreskrivs följande:
”Den längsta tillåtna tillämpningstiden för det i artikel L. 313‑25‑1 nämnda kravet på insättning av lön eller liknande inkomster på ett visst konto ska uppgå till tio år räknat från ingåendet av kreditavtalet eller i förekommande fall ingåendet av ett tilläggsavtal till det ursprungliga kreditavtalet.
Tillämpningstiden får i alla händelser inte överstiga kreditavtalets löptid.”
III. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
18.
Frankrikes parlament befullmäktigade genom lag nr 2016‑1691 av den 9 december 2016 om transparens, bekämpning av korruption och modernisering av näringslivet Frankrikes regering att genom på särskild befogenhet grundad förordning anta bestämmelser inom lagens område för att i överensstämmelse med artikel L. 312‑1‑2 i penning- och finanslagen (
7
) närmare ange de villkor på vilka en konsuments ingående av ett bostadskreditavtal och räntesatsen för en sådan kredit får knytas till öppnandet av ett insättningskonto och insättandet på ett visst konto av konsumentens inkomster.
19.
Detta befullmäktigande resulterade bland annat i antagandet av på särskild befogenhet grundad förordning nr 2017–1090 av den 1 juni 2017 rörande erbjudanden om bostadskrediter som villkoras med att kredittagaren låter sätta in sin lön eller sina liknande inkomster på ett betalkonto.
20.
Genom den förordningen infördes en ny artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen som väsentligen innebär att kreditgivaren som villkor för ett krediterbjudande får kräva att kredittagaren ska låta sätta in sin lön eller sina liknande inkomster på ett betalkonto, mot att kreditgivaren i gengäld ger kredittagaren en individuell förmån. Dessutom anges det en gräns för under hur lång tid kredittagaren får åläggas detta krav på att låta sätta in sina inkomster på ett visst konto; när den tiden har gått ska kredittagaren åtnjuta sin individuella förmån tills kreditavtalet löper ut.
21.
Som svar på en begäran om klarläggande från EU-domstolen (
8
) angav den hänskjutande domstolen att begreppet betalkonto i den mening som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen inte inskränker sig till sådana betalkonton som uteslutande är avsedda för återbetalning av krediter mot säkerhet i fast egendom (bolånekonton) eller mer allmänt för återbetalning av bostadskrediter utan även innefattar konton som kredittagaren använder för att utföra dagliga betalningstransaktioner såsom placering, överföring och uttag av medel.
22.
Genom dekret nr 2017–1099 av den 14 juni 2017, vilket utfärdades med stöd av den på särskild befogenhet grundade förordning som har nämnts i punkt 19 i detta förslag till avgörande, infördes en ny artikel R‑313‑21‑1 i konsumentlagen. Enligt den artikeln, som tillämpas på krediterbjudanden vilka lämnas från och med den 1 januari 2018, får villkoret om att låta sätta in sina inkomster på ett visst konto inte tillämpas under längre tid än tio år och inte under längre tid än avtalets löptid om denna understiger tio år.
23.
I Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) yrkade AFUB att det dekretet skulle upphävas med hänvisning till maktmissbruk.
24.
Därvidlag gjorde AFUB till att börja med gällande att förordning nr 2017–1090 av den 1 juni 2017, som utgör den rättsliga grunden för det angripna dekretet, stred mot det syfte i fråga om främjande av bankkunders rörlighet som eftersträvas genom direktiven 2007/64, 2015/2366, 2014/92 och 2014/17. Enligt AFUB medger den förordningen nämligen att kreditinstituten erbjuder förmåner till dem som låter sina inkomster sättas in på ett visst konto, vilket gör att kredittagare som avstår från dessa förmåner drabbas av kostnader som är så höga att bankkundernas rörlighet undergrävs. Vidare hävdade AFUB att även det angripna dekretet stred mot det syftet, eftersom det i det dekretet anges tio år som den längsta tid under vilken kreditinstituten, som villkor för erhållandet av nämnda förmåner, får kräva att kredittagarens lön eller liknande inkomster sätts in på ett visst konto.
25.
Ekonomi- och finansministern anser att AFUB saknar fog för dessa grunder.
26.
Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) har i samband med sin prövning av yrkandet om upphävande av det angripna dekretet, vars rättsliga grund utgörs av förordning nr 2017–1090 av den 1 juni 2017, kommit att hysa tvivel om huruvida bestämmelserna i dessa båda rättsakter är förenliga med de ovannämnda direktiven. (
9
)
27.
Närmare bestämt anser Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) att utfallet av dess prövning av de grunder som AFUB har anfört beror, för det första, på huruvida bestämmelserna i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 – särskilt med tanke på det syfte som där anges för de betal- eller sparkonton som ska få öppnas eller upprätthållas – eller bestämmelserna i artikel 12.3 i samma direktiv medger dels att kreditgivaren ålägger kredittagaren att som motprestation till en individuell förmån låta samtliga sina löneinkomster och liknande inkomster sättas in på ett betalkonto under en period som fastställs i kreditavtalet, oavsett beloppet, avbetalningsvillkoren och löptiden för krediten, dels att den sålunda fastställda perioden kan uppgå till tio år eller till avtalets löptid om denna är kortare än tio år.
28.
För det andra anser Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) att utfallet av nämnda prövning också beror dels på huruvida artikel 45 i direktiv 2007/64, som var tillämplig vid den aktuella tidpunkten och som numera återfinns i artikel 55 i direktiv 2015/2366, och artiklarna 9–14 i direktiv 2014/92, vilka rör främjande av bankkunders rörlighet och kostnaderna för att avsluta ett betalkonto, utgör hinder för att avslutandet av ett konto som kredittagaren har öppnat hos kreditgivaren, i syfte att låta sätta in sina inkomster där i gengäld mot en individuell förmån inom ramen för ett kreditavtal, medför – om avslutandet sker före utlöpandet av den period som anges i avtalet, och även om det sker mer än ett år efter öppnandet av kontot – att kredittagaren förlorar denna förmån, dels på huruvida samma bestämmelser utgör hinder för att nämnda period kan uppgå till tio år eller till kreditens sammanlagda löptid om denna understiger tio år.
29.
Mot den bakgrunden beslutade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen), genom beslut av den 5 december 2018 som inkom till EU-domstolen den 11 december 2018, att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Ska bestämmelserna i artikel 12.2 a i direktiv [2014/17] – bland annat mot bakgrund av syftet med betal- eller sparkonton som får öppnas eller upprätthållas enligt samma bestämmelser – eller bestämmelserna i artikel 12.3 anses tillåta dels att kreditgivaren, som motprestation för en individuell förmån, kräver att kredittagarens samtliga löneinkomster eller liknande inkomster sätts in på ett betalkonto under en viss tid som fastställts i kreditavtalet oavsett kreditbelopp, antal avbetalningstillfällen och kreditens löptid, dels att den sålunda fastställda tidperioden enligt samma bestämmelser kan uppgå till tio år eller till kreditavtalets varaktighet om denna är kortare?
2)
Utgör artikel 45 i direktiv [2007/64] – som då var tillämplig och som numera återfinns i artikel 55 i direktiv [2015/2366] – och artiklarna 9–14 i direktiv [2014/92], om underlättande av möjligheten att byta bank och om avgifter för att avsluta ett betalkonto, hinder för att avslutande av ett konto som kredittagaren öppnat hos kreditgivaren för att kredittagarens inkomster ska sättas där som motprestation för en individuell förmån inom ramen för ett kreditavtal medför att – för det fall det sker innan den tidsperiod som fastställs i avtalet har löpt ut – förmånen upphör även om det sker mer än ett år efter det att kontot öppnats? Vidare önskas svar på om dessa bestämmelser utgör hinder för att denna tidsperiod uppgår till tio år eller till kreditavtalets totala giltighetstid.”
30.
Den franska regeringen, den tjeckiska regeringen och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden till domstolen. Vid förhandlingen den 18 december 2019 var den franska regeringen och kommissionen närvarande.
IV. Bedömning
A.
Tolkningen av artikel 12.2 a och 12.3 i direktiv 2014/17 (den första tolkningsfrågan)
31.
Den hänskjutande domstolen har i allt väsentligt ställt sin första tolkningsfråga för att få klarhet i huruvida artikel 12.2 a eller artikel 12.3 i direktiv 2014/17 tillåter en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken en kreditgivare får ålägga en kredittagare att som motprestation till en individuell förmån låta sätta in samtliga sina löneinkomster och liknande inkomster på ett betalkonto under en period som fastställs i kreditavtalet, oavsett beloppet, avbetalningsvillkoren och löptiden för krediten, och enligt vilken den sålunda fastställda perioden får uppgå till tio år eller till avtalets löptid om denna understiger tio år.
32.
I direktiv 2014/17 fastställs ett gemensamt ramverk för vissa aspekter på medlemsstaternas lagar och andra författningar om avtal som gäller konsumentkrediter vilka garanteras av en inteckning eller på annat vis avser en bostadsfastighet. (
10
) Syftet med direktivet är att se till att konsumenter som ingår kreditavtal avseende fast egendom ges ett starkt skydd. (
11
)
33.
I det sammanhanget föreskrivs det i artikel 12.1 i direktiv 2014/17 att medlemsstaterna ska tillåta paketförsäljning men förbjuda kopplingsförbehåll. (
12
)
34.
Enligt artikel 12.2 a och 12.3 i direktiv 2014/17 får emellertid kopplingsförbehåll, trots detta förbud, användas under vissa förutsättningar. Den hänskjutande domstolen har ställt den första tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida en sådan lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet kan träffas av något av dessa båda undantag.
35.
Jag konstaterar i detta hänseende till att börja med att direktiv 2014/17 är tillämpligt på situationer som träffas av en sådan lagstiftning rörande bostadskrediter som den i det nationella målet omtvistade lagstiftningen. Enligt artikel 3.1 b i det direktivet ska detta nämligen tillämpas på kreditavtal vilkas syfte är förvärvande eller behållande av äganderätt till mark eller till en befintlig eller planerad byggnad.
36.
Vidare noterar jag att tolkningsfrågan grundar sig på premissen att den nationella lagstiftning som är i fråga i det nationella målet medger kopplingsförbehåll, med tanke på att de undantag som föreskrivs i artikel 12.2 a och 12.3 i direktiv 2014/17 uteslutande avser kopplingsförbehåll.
37.
Den franska regeringen har emellertid gjort gällande att den omtvistade lagstiftningen inte avser kopplingsförbehåll utan i stället paketförsäljning i den mening som avses i direktiv 2014/17, vilket skulle betyda att denna nationella lagstiftning är tillåten enligt artikel 12.1 i det direktivet. Härvidlag har den franska regeringen gjort gällande att kreditgivaren är skyldig att erbjuda konsumenten två alternativ: dels en bostadskredit med en bestämmelse enligt vilken konsumenten måste låta sina inkomster sättas in på ett visst konto och i gengäld erhåller en individuell förmån som exempelvis kan bestå i en lägre räntesats, lägre avgifter för kontoförvaltningen eller lägre avgifter för bankkort, dels en bostadskredit utan en sådan bestämmelse. Med andra ord anser den franska regeringen att bostadskrediten och betalkontot kan förvärvas separat. (
13
)
38.
Med anledning av en fråga rörande detta i domstolens begäran om klarläggande (
14
) angav Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) i sitt svar på nämnda begäran att frågan huruvida möjligheten enligt artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen att som villkor för en kredit kräva att kredittagaren låter sätta in sina inkomster på ett konto hos kreditgivaren ska tolkas som att den artikeln medger kopplingsförbehåll eller paketförsäljning i den mening som avses i direktiv 2014/17 är en fråga ”som det ankommer på Conseil d’État [Högsta förvaltningsdomstolen] att avgöra när EU-domstolen har besvarat tolkningsfrågan” och att ”det rör sig om en svår fråga, både på grund av att den ännu inte har behandlats i rättspraxis, inte ens i EU-domstolens rättspraxis om räckvidden för de unionsrättsliga begreppen kopplingsförbehåll och paketförsäljning, och på grund av beskaffenheten av de handlingar som utgör den konkreta observerade verkligheten, vilka det ankommer på den nationella domstolen att bedöma”.
39.
Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) förefaller alltså hysa tvivel om räckvidden för den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet. (
15
)
40.
Jag vill understryka att den lagstiftningens räckvidd påverkar hur tolkningsfrågan ska besvaras.
41.
Om man antar att den hänskjutande domstolen finner att den i det nationella målet aktuella lagstiftningen tillåter kopplingsförbehåll i den mening som avses i direktiv 2014/17, kan nämnda lagstiftning nämligen inte vara tillåten enligt det direktivet annat än om den uppfyller villkoren i artikel 12.2 a eller 12.3 i detta. Om så är fallet, behöver det således kontrolleras huruvida dessa båda bestämmelser är tillämpliga i det nationella målet. Finner den hänskjutande domstolen däremot att den aktuella lagstiftningen rör paketförsäljning i den mening som avses i artikel 4 led 27 i nämnda direktiv, är denna lagstiftning i sig tillåten enligt artikel 12.1 i det direktivet (
16
) – som ju just tillåter paketförsäljning. (
17
)
42.
När jag i det följande bedömer tillämpligheten av undantaget enligt artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 (avsnitt 1) och undantaget enligt artikel 12.3 i samma direktiv (avsnitt 2) kommer jag att utgå från att vad den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet tillåter är kopplingsförbehåll i den mening som avses i artikel 4 led 26 i det direktivet. (
18
)
1. Huruvida artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 är tillämplig
43.
Artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 har såvitt jag känner till ännu inte blivit föremål för domstolens prövning. (
19
)
44.
Enligt denna bestämmelse får medlemsstaterna föreskriva att kreditgivare kan begära att konsumenten öppnar eller upprätthåller ett betal- eller sparkonto, där det enda syftet med ett sådant konto är att bygga upp ett kapital för att återbetala krediten, för att avbetala krediten eller för att slå samman resurser för att erhålla krediten eller att ge kreditgivaren ytterligare säkerhet i händelse av fallissemang.
45.
I det nu aktuella fallet ska det därför prövas huruvida det betalkonto som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen har något av dessa syften och huruvida det syftet i så fall är kontots enda syfte i den mening som avses i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17.
46.
Som jag kommer att redovisa i det följande, anser jag att så inte är fallet. Till att börja med betvivlar jag att syftet med det betalkonto som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen motsvarar de syften för ett konto som är tillåtna enligt artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 (avsnitt a). Vidare framgår det i alla händelser av handlingarna i målet att det betalkonto som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen har andra funktioner än dem som är tillåtna enligt artikel 12.2 a i det direktivet, vilket enligt min bedömning utgör hinder för att den bestämmelsen ska kunna vara tillämplig (avsnitt b).
a) Syftet med det betalkonto som är i fråga i det nationella målet
47.
När det gäller syftet med det betalkonto som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen, anser jag att de handlingar som domstolen förfogar över ger vid handen att de berörda parterna företräder olika uppfattningar.
48.
Härvidlag konstaterar jag till att börja med att den franska regeringen vid förhandlingen gjorde gällande i andra hand (
20
) att den omständigheten att den nationella lagstiftningen tillåter avtalsvillkor varigenom konsumenten åläggs att låta sätta in sina inkomster på ett betalkonto hos kreditgivaren inte innebär något annat än att kreditgivaren får rätt att kräva att det ska öppnas ett konto vars enda syfte är att ge kreditgivaren ytterligare säkerhet i händelse av fallissemang. Med andra ord anser den franska regeringen att den aktuella lagstiftningen har det sista av de syften som anges i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17.
49.
Vidare erinrar jag om att den hänskjutande domstolen har uppgett att begreppet betalkonto i den mening som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen inte inskränker sig till sådana betalkonton som uteslutande är avsedda för återbetalning av krediter mot säkerhet i fast egendom eller mer allmänt för återbetalning av bostadskrediter utan även innefattar konton som kredittagaren använder för att utföra dagliga betalningstransaktioner såsom placering, överföring och uttag av medel. (
21
)
50.
Detta klarläggande från den hänskjutande domstolens sida ger vid handen att ett betalkonto i den mening som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen har ett flertal syften, av vilka det endast är ett som nämns i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17, nämligen att bygga upp ett kapital för att återbetala och avbetala krediten.
51.
Slutligen har kommissionen understrukit att syftet med artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen och med regleringen av möjligheten att villkora ett erbjudande med en skyldighet för låntagaren att låta sätta in sina inkomster på ett visst konto är att skydda låntagaren mot oskäliga bostadskreditsvillkor i fråga om sådana skyldigheter att låta sätta in inkomster samt att bakgrunden till detta består i att en nationell nämnd på området oskäliga avtalsvillkor hade lämnat en rekommendation i vilken den gav uttryck för åsikten att villkor av det slaget kan framstå som orimliga om den aktuella skyldigheten inte åtföljs av någon individuell motprestation.
52.
Vad kommissionen förefaller antyda med denna anmärkning är att betalkonton i den mening som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen skulle ha ett syfte som inte nämns i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17. (
22
)
53.
Jag undrar emellertid i alla händelser hur ett betalkonto i den mening som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen skulle kunna ha något av de syften som anges i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 och ändå samtidigt kunna användas av kredittagarna för att – i linje med vad den hänskjutande domstolen har angett – utföra betalningstransaktioner, inbegripet uttag av medel. Om kredittagaren obehindrat, det vill säga utan särskilda restriktioner, förfogar över betalkontot, innebär kredittagarens skyldighet att låta sina inkomster sättas in på det kontot nämligen inte någon säkerhet för kreditgivarens del såvitt avser åter- och avbetalningen av den kredit som är knuten till nämnda konto.
54.
Detta konstaterande leder mig in på kravet enligt artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 på att kontot inte får ha mer än ett syfte.
b) Kravet på ett enda syfte enligt artikel 12.2 a i direktiv 2014/17
55.
Utgör inte den omständigheten att kredittagarna kan använda ett betalkonto i den mening som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen för att utföra betalningstransaktioner ett hinder för att artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 – enligt vilken ett sådant konto som sitt enda syfte ska ha något av de syften som nämns i den bestämmelsen – ska kunna vara tillämplig?
56.
En bokstavlig, teleologisk och kontextuell tolkning av artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 föranleder mig att i likhet med kommissionen göra bedömningen att så är fallet.
57.
Till att börja med innebär nämligen lydelsen av artikel 12.2 a i det direktivet att kontot som enda syfte ska ha något av de syften som nämns i den bestämmelsen.
58.
Av hur de första av dessa syften är formulerade framgår tydligt att betalkontot inte får användas för något annat än för att bygga upp ett kapital, bland annat för att slå samman resurser, vilket utesluter uttag av medel och utförande av transaktioner. Även det sista av de syften som nämns i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 innebär analogt att sådana åtgärder är uteslutna, med tanke på att detta syfte rör ”säkerhet [för kreditgivaren] i händelse av fallissemang”. Om ett konto ska kunna fungera som säkerhet i händelse av fallissemang, måste kredittagaren definitionsmässigt sakna möjlighet att använda det för andra ändamål.
59.
Om betalkontot används för att utföra betalningstransaktioner finns det dessutom – som jag har påpekat i punkt 53 i detta förslag till avgörande – en risk för att de syften med betalkonton som föreskrivs i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17, och som är avsedda att motivera undantaget från förbudet mot kopplingsförbehåll, kan komma att undergrävas.
60.
Som framgår av skälen 24 och 25 i direktiv 2014/17 kan nämligen kopplingsförbehåll inverka negativt på konsumenternas rörlighet och på deras förmåga att göra välgrundade val. Detta är bakgrunden till att det enligt direktiv 2014/17 råder ett allmänt förbud mot kopplingsförbehåll, som är tillåtna endast i noggrant beskrivna situationer där unionslagstiftaren har ansett att någon sådan risk inte föreligger. Om man godtar att betalkontot används även för andra ändamål, exempelvis sådana som avses i den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet, kan detta komma att äventyra syftet med artikel 12.2 a i direktiv 2014/17.
61.
Jag kan således inte ansluta mig till den ståndpunkt som den franska regeringen förfäktade vid förhandlingen, nämligen att om man utesluter vissa av kontots användningsmöjligheter, exempelvis dem som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är i fråga i det nationella målet, är detta liktydigt med att konsumentens möjligheter att använda sitt betalkonto inskränks på ett sätt som strider mot konsumentens eget intresse utan att denna inskränkning är motiverad för kreditgivarens del.
62.
Härvidlag vill jag framhålla att det i praktiken följer av min föreslagna tolkning att en kreditgivare är skyldig att begränsa beloppet för de inkomster som måste sättas in på betalkontot till en del av inkomsterna som motsvarar de belopp som behövs för att återbetala och avbetala krediten, för att erhålla krediten eller för att ge kreditgivaren ytterligare säkerhet i händelse av fallissemang. Denna inskränkning är gynnsam för konsumenternas rörlighet i egenskap av bankkunder, eftersom den ger dessa möjlighet att placera återstoden av sina inkomster hos andra kreditinstitut än det som de har erhållit bostadskrediten från.
63.
Slutligen understöds min föreslagna tolkning också av en kontextuell tolkning av artikel 12.2 a i direktiv 2014/17.
64.
Härvidlag erinrar jag till att börja med om att artikel 12.2 a i det direktivet utgör ett undantag från det förbud mot kopplingsförbehåll som slås fast i artikel 12.1 i nämnda direktiv och således ska tolkas restriktivt. (
23
)
65.
Vidare vinner min föreslagna tolkning också stöd i hur kopplingen ser ut mellan direktiv 2014/17 och direktiv 2014/92 om jämförbarhet för avgifter som avser betalkonto, byte av betalkonto och tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner.
66.
Som kommissionen påpekade vid förhandlingen innebär nämligen den omständigheten att ett betalkonto kan användas för uttag av medel att detta konto omfattas av de regler i direktiv 2014/92 som rör byte av konto. Konton som uteslutande är avsedda att användas för åter- och avbetalning av en kredit är däremot uttryckligen undantagna från tillämpningsområdet för dessa regler, (
24
) och jag antar att orsaken till detta är att sådana konton kan tillåtas som kopplingsförbehåll i enlighet med artikel 12.2 a i direktiv 2014/17.
67.
Av det ovan anförda följer att artikel 12.2 a i direktiv 2014/17 ska tolkas så, att den inte tillåter en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, under förutsättning att vad den lagstiftningen medger är kopplingsförbehåll i den mening som avses i artikel 4 led 26 i det direktivet, något som det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera i det nationella målet.
2. Huruvida artikel 12.3 i direktiv 2014/17 är tillämplig
68.
Det krav som ställs i artikel 12.3 i direktiv 2014/17 är att kreditgivaren ska kunna visa för sin behöriga myndighet att ett visst kopplingsförbehåll resulterar i en klar fördel för konsumenterna. I den bestämmelsen anges också hur detta ska bedömas, nämligen med vederbörligt beaktande av tillgången på och priserna för de relevanta erbjudna produkterna på marknaden.
69.
Härvidlag vill jag framhålla att det följer av domstolens fasta rättspraxis att införlivandet med nationell rätt av ett direktiv inte nödvändigtvis kräver att direktivets bestämmelser återges formellt och ordagrant i en uttrycklig och specifik lagregel, utan det kan vara tillräckligt att det finns en allmän rättslig ram, förutsatt att det därigenom på ett effektivt sätt säkerställs att direktivet tillämpas fullt ut på ett tillräckligt klart och precist sätt. Vad varje medlemsstat är skyldig att göra är nämligen att genomföra direktiv på ett sätt som till fullo motsvarar de krav på tydlighet och säkerhet i rättsförhållanden som unionslagstiftaren har föreskrivit med hänsyn till berörda personer som är etablerade i medlemsstaterna. För att detta ska kunna åstadkommas, måste bestämmelserna i ett direktiv genomföras med obestridlig bindande verkan och på ett tillräckligt tydligt, precist och klart sätt. (
25
)
70.
Såvitt avser den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet, konstaterar jag att det inte framgår av denna att den individuella förmånen ska bedömas mot bakgrund av tillgången på och priserna för övriga produkter som erbjuds på marknaden. Till yttermera visso framgår det av den franska regeringens yttrande att det villkor i fråga om skyldighet att låta sätta in inkomster på ett visst konto som kan gälla enligt ett bostadskreditavtal fritt får förhandlas fram mellan kreditgivaren och konsumenten.
71.
Därför anser jag – i likhet med vad kommissionen påtalade vid förhandlingen – att den lagstiftningen inte på ett tillräckligt tydligt, precist och klart sätt garanterar att den individuella förmånen resulterar i en klar fördel för konsumenterna mot bakgrund av priset på övriga produkter som erbjuds på marknaden (
26
) – i synnerhet inte med tanke på att artikel 12.3 i direktiv 2014/17 utgör ett undantag från förbudet mot kopplingsförbehåll och därför ska tolkas restriktivt. (
27
)
72.
Följaktligen ska artikel 12.3 i direktiv 2014/17 tolkas så, att inte heller den tillåter en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, under förutsättning att vad den lagstiftningen medger är kopplingsförbehåll i den mening som avses i artikel 4 led 26 i det direktivet, något som det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera i det nationella målet.
B.
Tolkningen av artikel 45.2 i direktiv 2007/64, artikel 55.2 i direktiv 2015/2366 och artikel 12.3 i direktiv 2014/92 (den andra tolkningsfrågan)
73.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra tolkningsfråga för att få klarhet i huruvida artikel 45 i direktiv 2007/64 och artikel 55 i direktiv 2015/2366, som har ersatt den bestämmelsen med verkan den 13 januari 2018, eller artiklarna 9–14 i direktiv 2014/92 utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken en kredittagare förlorar en individuell förmån som han eller hon har erhållit inom ramen för ett kreditavtal, om kredittagaren före utlöpandet av en i kreditavtalet fastställd period avslutar ett konto som han eller hon har öppnat hos kreditgivaren för att hans eller hennes inkomster ska sättas in där såsom motprestation till denna individuella förmån, även om avslutandet av kontot sker mer än ett år efter det att detta öppnades, varvid den fastställda perioden kan uppgå till tio år eller till kreditavtalets hela löptid.
74.
Den hänskjutande domstolen har inte närmare angett vilka aspekter av de ovannämnda bestämmelserna som har föranlett den att undra över dessas tillämpning.
75.
När man tittar på hur den andra tolkningsfrågan är formulerad kan det emellertid konstateras dels att det där anges att de berörda unionsbestämmelserna rör ”avgifter för att avsluta ett betalkonto”, dels att den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet innebär att avslutandet av ett konto under vissa omständigheter kan medföra att en individuell förmån går förlorad.
76.
Därför förstår jag den andra tolkningsfrågan så, att vad Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) önskar få klarhet i väsentligen är huruvida en sådan förlust av en individuell förmån är att likställa med avgifter för att avsluta ett betalkonto i den mening som avses i direktiven 2007/64, 2015/2366 och 2014/92 samt i förekommande fall huruvida de närmare omständigheterna för denna förlust uppfyller de villkor som i det hänseendet föreskrivs i dessa direktiv.
77.
Trots att nämnda fråga, såsom den är formulerad, avser artikel 45 i direktiv 2007/64 och artikel 55 i direktiv 2015/2366 i deras helhet liksom samtliga bestämmelser i artiklarna 9–14 i direktiv 2014/92, förstår jag den därför så, att den i själva verket avser artikel 45.2 i direktiv 2007/64, vilken har ersatts av artikel 55.2 i direktiv 2015/2366, och artikel 12.3 i direktiv 2014/92, vilka rör avgifter för att avsluta ett betalkonto.
78.
Vad som ska undersökas är således huruvida dessa bestämmelser utgör hinder för en lagstiftning som den som avses i den andra tolkningsfrågan.
79.
I denna del gör jag följande bedömning. Till skillnad från den första tolkningsfrågan, som bygger på den premissen att det enligt den i det nationella målet aktuella lagstiftningen är tillåtet med kopplingsförbehåll i den mening som avses i direktiv 2014/17, (
28
) anges i den andra tolkningsfrågan inte lika klart huruvida även den frågan bygger på nämnda premiss. Mot bakgrund av hur den andra tolkningsfrågan är formulerad får den lagstiftning som avses i den frågan anses röra paketförsäljning i den mening som avses i direktiv 2014/17. (
29
) Det är således ur den aspekten som jag kommer att pröva den andra tolkningsfrågan. (
30
)
80.
När det till att börja med gäller direktiv 2007/64, varigenom det görs en harmonisering av betaltjänster på den inre marknaden, anser jag att det direktivet är tillämpligt i det nu aktuella fallet. (
31
)
81.
Artikel 45 i direktiv 2007/64 ingår i kapitel 3 ”Ramavtal” i det direktivet, ett kapitel som ska tillämpas på betalningstransaktioner vilka omfattas av ett ramavtal. (
32
)
82.
I detta sammanhang föreskrivs det i punkt 1 i artikel 45, som har rubriken ”Avslutande”, att en betaltjänstanvändare alltid får avsluta ett ramavtal, såvida inte parterna har avtalat om en uppsägningstid, varvid uppsägningstiden högst får uppgå till en månad. I punkt 2 anges vidare att det efter tolv månader ska vara kostnadsfritt för betaltjänstanvändaren att avsluta ett ramavtal som har ingåtts för en bestämd tid av mer än tolv månader eller på obestämd tid. Syftet med den bestämmelsen är att underlätta kundernas rörlighet. (
33
)
83.
Vad beträffar det nu aktuella fallet kan det konstateras att den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet – om den medger paketförsäljning i den mening som avses i direktiv 2014/17 – fastställer villkoren för en individuell förmån i samband med erhållandet av en kredit.
84.
Att kredittagaren i förekommande fall förlorar en förmån beror således på tillämpningen av en bestämmelse i det kreditavtal som parterna har ingått, en bestämmelse med innebörden att ett villkor för erhållandet av förmånen är att kredittagaren låter sätta in sin lön och sina övriga inkomster på ett visst konto.
85.
Som den franska och den tjeckiska regeringen liksom kommissionen har gjort gällande i detta sammanhang, är förlusten av förmånen uteslutande en följd av att inkomsterna inte längre sätts in på det aktuella kontot, varför denna förlust inte kan likställas med avgifter för att avsluta ett ramavtal i den mening som avses i artikel 45.2 i direktiv 2007/64.
86.
Resonemanget ovan gäller även för artikel 55.2 i direktiv 2015/2366, vars tillämpningsområde såvitt avser det nationella målet sammanfaller helt med tillämpningsområdet för direktiv 2007/64. (
34
) Den bestämmelsen är i materiellt hänseende identisk med bestämmelsen i artikel 45.2 i direktiv 2007/64 bortsett från att den angivna perioden har minskats från tolv till sex månader.
87.
När det sedan gäller direktiv 2014/92, ska det påpekas att det direktivet kompletterar direktiven 2007/64 och 2015/2366 genom att bland annat slå fast regler för byte av betalkonto inom en medlemsstat och regler för att förenkla öppnande av betalkonton över nationsgränserna för konsumenterna. (
35
)
88.
I detta hänseende gäller enligt artikel 12.3 i direktiv 2014/92 att medlemsstaterna ska se till att eventuella avgifter som den överförande betaltjänstleverantören tar ut av konsumenten för att avsluta ett betalkonto fastställs i enlighet med artikel 45.2 i direktiv 2007/64/EG och artikel 55.2 i direktiv 2015/2366. (
36
)
89.
Direktiv 2014/92 är tillämpligt på en sådan lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet enligt artikel 1.6 i det direktivet jämförd med skäl 12 i detta. (
37
)
90.
Mot bakgrund av resonemanget ovan rörande artikel 55.2 i direktiv 2014/92 och artikel 45.2 i direktiv 2007/64 måste det emellertid konstateras att förlusten av förmånen inte utgör någon avgift för att avsluta ett betalkonto i den mening som avses i direktiv 2014/92.
91.
Av det ovan anförda följer att varken artikel 45.2 i direktiv 2007/64, artikel 55.2 i direktiv 2015/2366 eller artikel 12.3 i direktiv 2014/92 utgör hinder för en sådan lagstiftning som den som avses i den andra tolkningsfrågan.
V. Förslag till avgörande
92.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågorna från Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) på följande sätt:
1)
Artikel 12.2 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/17/ЕU av den 4 februari 2014 om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven 2008/48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010 ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som medger kopplingsförbehåll i den mening som avses i artikel 4 led 26 i det direktivet, enligt vilken en kreditgivare får ålägga en kredittagare att som motprestation till en individuell förmån låta sätta in samtliga sina löneinkomster och liknande inkomster på ett betalkonto under en period som fastställs i kreditavtalet, om kredittagaren kan använda detta konto för att utföra dagliga betalningstransaktioner såsom placering, överföring och uttag av medel.
Artikel 12.3 i direktiv 2014/17 ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som medger kopplingsförbehåll i den mening som avses i artikel 4 led 26 i det direktivet, såvida inte denna lagstiftning garanterar dels att kopplingsförbehållet resulterar i en klar fördel för konsumenterna, dels att bedömningen av huruvida så är fallet görs med vederbörligt beaktande av tillgången på och priserna för de relevanta erbjudna produkterna på marknaden.
2)
Artikel 45.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG av den 13 november 2007 om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 97/7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv 97/5/EG, artikel 55.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2366 av den 25 november 2015 om betaltjänster på den inre marknaden, om ändring av direktiven 2002/65/EG, 2009/110/EG och 2013/36/EU samt förordning (EU) nr 1093/2010 och om upphävande av direktiv 2007/64/EG och artikel 12.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/92/EU av den 23 juli 2014 om jämförbarhet för avgifter som avser betalkonto, byte av betalkonto och tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner ska tolkas på så sätt att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning, enligt vilken en kredittagare förlorar en individuell förmån som han eller hon har erhållit inom ramen för ett kreditavtal, om kredittagaren före utlöpandet av en i kreditavtalet fastställd period avslutar ett konto som han eller hon har öppnat hos kreditgivaren för att hans eller hennes inkomster ska sättas in där såsom motprestation till denna individuella förmån, även om avslutandet av kontot sker mer än ett år efter det att detta öppnades, varvid den fastställda perioden kan uppgå till tio år eller till kreditavtalets hela löptid.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/17/ЕU av den 4 februari 2014 om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven 2008/48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010 (EUT L 60, 2014, s. 34, och rättelse i EUT L 246, 2015, s. 11).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG av den 13 november 2007 om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 97/7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv 97/5/EG (EUT L 319, 2007, s. 1, och rättelse i EUT L 187, 2009, s. 5).
(
4
)	Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2366 av den 25 november 2015 om betaltjänster på den inre marknaden, om ändring av direktiven 2002/65/EG, 2009/110/EG och 2013/36/EU samt förordning (EU) nr 1093/2010 och om upphävande av direktiv 2007/64/EG (EUT L 337, 2015, s. 35, och rättelse i EUT L 102, 2018, s. 97).
(
5
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/92/EU av den 23 juli 2014 om jämförbarhet för avgifter som avser betalkonto, byte av betalkonto och tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner (EUT L 257, 2014, s. 214).
(
6
)	Enligt artikel 114 i direktiv 2015/2366 ska hänvisningar till direktiv 2007/64 anses som hänvisningar till direktiv 2015/2366. Detta betyder att artikel 12.3 i direktiv 2014/92 från och med den 13 januari 2018 hänvisar till artikel 55.2, 55.4 och 55.6 i direktiv 2015/2366, som har ersatt artikel 45.2, 45.4 och 45.6 i direktiv 2007/64.
(
7
)	Artikel L. 312‑1‑2 i penning- och finanslagen, som citeras i punkt 14 i detta förslag till avgörande, innebär väsentligen att kopplingsförbehåll i den mening som avses i artikel 4 led 26 i direktiv 2014/17 är förbjudna medan paketförsäljning i den mening som avses i artikel 4 led 27 i det direktivet är tillåten. Se fotnot 15 i detta förslag till avgörande.
(
8
)	Svar av den 23 oktober 2019 på domstolens begäran om klarläggande av den 26 september 2019.
(
9
)	Den hänskjutande domstolen angav i sitt svar på EU-domstolens begäran om klarläggande (se fotnot 8 i detta förslag till avgörande) att förordning nr 2017–1090 av den 1 juni 2017 upphävdes genom artikel 206.XV i loi no 2019–486 du 22 mai 2019 relative à la croissance et à la transformation des entreprises (lag nr 2019–486 av den 22 maj 2019 om tillväxt och omvandling av näringslivet) men att det dekret som är i fråga i det nationella målet faktiskt har tillämpats, varför tolkningsfrågorna till EU-domstolen fortfarande är relevanta.
(
10
)	Artikel 1 i direktiv 2014/17.
(
11
)	Skäl 15 i direktiv 2014/17.
(
12
)	Begreppen kopplingsförbehåll (”bindningsförfarande”) och paketförsäljning (”paketeringsförfarande”) definieras i artikel 4 led 26 respektive 4.27 i direktiv 2014/17; definitionerna återges i punkt 8 i detta förslag till avgörande.
(
13
)	Vilken räckvidd som ska tillmätas den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet är visserligen en fråga om tolkning av nationell rätt som ankommer på den hänskjutande domstolen (se, bland annat, dom av den 26 september 2000, Mayeur (C‑175/99, EU:C:2000:505, punkt 22), dom av den 1 juni 2006, innoventif (C‑453/04, EU:C:2006:361, punkt 29), och dom av den 8 juli 2010, Sjöberg och Gerdin (C‑447/08 och C‑448/08, EU:C:2010:415, punkt 54)), men jag måste medge att jag vid första anblicken, mot bakgrund av de handlingar som domstolen förfogar över, finner den franska regeringens ståndpunkt övertygande. I synnerhet framgår det av själva lydelsen av artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen att kreditgivaren som villkor för ett krediterbjudande får kräva att kredittagaren ska låta sätta in sina löneinkomster eller liknande inkomster på ett betalkonto mot att kreditgivaren i gengäld ger kredittagaren en individuell förmån. Om kravet på att låta sätta in inkomsterna på ett visst konto, och således kravet på innehav av ett betalkonto, inte utgör något villkor för erhållandet av själva krediten utan endast för erhållandet av den individuella förmånen, är det som jag ser saken fråga om paketförsäljning i den mening som avses i artikel 4 led 27 i direktiv 2014/17. Då är det nämligen själva krediten som utgör kreditavtalet medan betalkontot utgör den andra finansiella produkt som avses i artikel 4 led 27 i direktiv 2014/17, och mot att kredittagaren låter sina inkomster sättas in på det kontot erbjuds denne kreditavtalet ”på andra villkor” i den mening som indirekt åsyftas i den bestämmelsen, närmare bestämt i form av en individuell förmån.
(
14
)	Se fotnot 8 i detta förslag till avgörande.
(
15
)	I detta sammanhang vill jag för det första påpeka att det framgår av svaret på EU-domstolens begäran om klarläggande (se fotnot 8 i detta förslag till avgörande) att den hänskjutande domstolen hyser tvivel på denna punkt trots att det i det nationella regelverk som ligger till grund för den angripna på särskild befogenhet grundade förordningen – det vill säga artikel 67 i lag nr 2016‑1691 av den 9 december 2016 om transparens, bekämpning av korruption och modernisering av näringslivet – ställs krav på iakttagande av artikel L. 312‑1‑2 i penning- och finanslagen, vilken enligt Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) tillåter paketförsäljning i den mening som avses i artikel 4 led 27 i direktiv 2014/17 och förbjuder kopplingsförbehåll i den mening som avses i artikel 4 led 26 i det direktivet. Därvidlag konstaterar jag för det andra att den hänskjutande domstolens tvivel i fråga om räckvidden för den nationella lagstiftning som är i fråga i det nationella målet förefaller bero bland annat på att det är möjligt att kreditinstituten i praktiken villkorar erhållandet av en kredit med att avtalet måste innehålla en bestämmelse om att kredittagarens inkomster ska sättas in på ett visst konto och således att kredittagaren måste erhålla ett betalkonto, varvid det skulle röra sig om ett kopplingsförbehåll. I svaret på EU-domstolens begäran om klarläggande citerade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) – med hänvisning till en rapport från januari 2019 om sådana krav på insättning av inkomster som på begäran av ekonomi- och finansministern hade upprättats av ordföranden för Comité consultatif du secteur financier (den rådgivande kommittén för finanssektorn) – två berörda parter som hyser åsikter av det slaget: företrädarna för förmedlingsföretagen anser att ”i praktiken är motprestationen inte någon motprestation, för i de fall som vi hittills har observerat sätter man rubriken ’med inkomstinsättning’ på tabellen över standardräntesatser och lägger till en ny tabell med mycket oattraktiva villkor som får rubriken ’utan inkomstinsättning’, eller också erbjuder man mycket sämre räntevillkor”. Företrädarna för privatkunder hävdar för sin del att ”man behöver ofta öppna ett bankkonto och teckna sig för olika produkter (paket, bil- och hemförsäkring) för att kunna få bostadslån”. Tilläggas ska att kreditinstituten däremot uppger att kunden alltid kan välja att inte låta sätta in sina inkomster och därmed att inte erhålla den individuella förmånen. Som jag ser saken, är det emellertid nödvändigt att göra åtskillnad mellan frågan huruvida kreditinstituten har åsidosatt den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet och frågan huruvida den lagstiftningen som sådan är förenlig med unionsrätten.
(
16
)	Jag noterar emellertid att kommissionen vid förhandlingen framhöll att skäl 24 i direktiv 2014/17 innehåller en räckviddsmässig precisering i förhållande till det tillåtande av paketförsäljning som föreskrivs i artikel 12.1 i direktiv 2014/17. I det skälet anges nämligen att man inte bör begränsa möjligheten att erbjuda produkter i paket, något som kan vara gynnsamt för konsumenterna, men att medlemsstaterna bör fortsätta att nära övervaka marknaderna för finansiella tjänster till privatpersoner och mindre företag för att se till att paketförsäljningen inte snedvrider konsumenternas val och konkurrensen på marknaden. Således bör alltid hänsyn tas till konsumenternas intressen och till den fria konkurrensen när paketförsäljning tillåts, och lagstiftaren bör därvid förhindra situationer som strider mot konsumenternas intressen eller den fria konkurrensen.
(
17
)	Eftersom en sådan bedömning skulle medföra att tolkningsfrågan förlorade sin relevans, vill jag för fullständighetens skull betona att denna fråga oaktat detta kan upptas till sakprövning. Med tanke bland annat på att det inte kan uteslutas att den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet befinns tillåta kopplingsförbehåll, måste det nämligen anses att svaret på frågan är användbart för den hänskjutande domstolen vid avgörandet av det nationella målet och därmed också att frågan kan upptas till prövning i sak. Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 27 oktober 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, punkterna 11 och 12), dom av den 7 december 2010, VEBIC (C‑439/08, EU:C:2010:739, punkterna 44–48), och dom av den 2 maj 2019, A‑Fonds (C‑598/17, EU:C:2019:352, punkterna 34–40).
(
18
)	I linje med definitionen av kopplingsförbehåll i artikel 4 led 26 i direktiv 2014/17 betyder detta att konsumenten inte erbjuds kreditavtalet separat från betalkontot och således att skyldigheten att låta inkomsterna sättas in på det kontot är ett villkor för själva erhållandet av krediten.
(
19
)	Jag noterar att bestämmelsen i artikel 12 i direktiv 2014/17 inte fanns med i det förslag till direktiv som kommissionen lade fram (KOM (2011) 142 slutlig) utan infördes i samband med Europaparlamentets första behandling.
(
20
)	I första hand har ju den franska regeringen gjort gällande att vad den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet tillåter är paketförsäljning (se punkt 37 i detta förslag till avgörande).
(
21
)	Se punkt 21 i detta förslag till avgörande.
(
22
)	Härvidlag noterar jag också att det framgår av den rapport från januari 2019 om krav på insättning av inkomster som på begäran av ekonomi- och finansministern hade upprättats av ordföranden för den rådgivande kommittén för finanssektorn – en rapport som den hänskjutande domstolen hänvisade till i svaret på begäran om klarläggande – att ”krav på insättning av inkomster i synnerhet kan utgöra en användbar ytterligare säkerhet vid prövning av kreditansökan”. Det är inte möjligt att med ledning av denna anmärkning dra några slutsatser om huruvida den aktuella lagstiftningen har något av de syften som nämns i artikel 12.2 a i direktiv 2014/17.
(
23
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 10 september 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, punkt 77).
(
24
)	Artikel 1.6 i direktiv 2014/92 jämförd med skäl 12 i samma direktiv.
(
25
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 4 juni 2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft (C‑102/08, EU:C:2009:345, punkterna 40–42 och där angiven rättspraxis). Jag vill betona att denna rättspraxis är tillämplig även vid införlivande av ett fakultativt undantag såsom artikel 12.3 i direktiv 2014/17. Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 21 oktober 2010, Accardo m.fl. (C‑227/09, EU:C:2010:624, punkt 55).
(
26
)	Denna bedömning påverkas inte av att det enligt den lagstiftning som är i fråga i det nationella målet krävs att det ska framgå av erbjudandet vilken den individuella förmånen är genom att det anges vilka villkor i fråga om räntesatser eller annat som erbjudandet har upprättats i förhållande till och som kreditgivaren skulle tillämpa om kredittagaren inte längre iakttog kravet på att låta sina inkomster sättas in på ett visst konto (artikel L. 313‑25 i konsumentlagen).
(
27
)	Se fotnot 23 i detta förslag till avgörande.
(
28
)	Se punkt 36 ovan.
(
29
)	I den mån en kredittagare förlorar en individuell förmån som han eller hon har erhållit inom ramen för ett kreditavtal, om kredittagaren före utlöpandet av en i kreditavtalet fastställd period avslutar ett konto som han eller hon har öppnat hos kreditgivaren för att hans eller hennes inkomster ska sättas in där såsom motprestation till denna individuella förmån är det enligt min mening nämligen fråga om paketförsäljning i den mening som avses i direktiv 2014/17 (se fotnot 13 ovan).
(
30
)	Härtill kommer att eftersom det framgår av mitt svar på den första tolkningsfrågan att den i det nationella målet aktuella lagstiftningen är förbjuden enligt direktiv 2014/17, i den mån det enligt den lagstiftningen är tillåtet med kopplingsförbehåll i den mening som avses i direktivet, saknas det skäl att även pröva huruvida nämnda lagstiftning är förenlig med de bestämmelser som avses med den andra tolkningsfrågan.
(
31
)	Enligt artikel 2.1 i direktiv 2007/64 är det direktivet tillämpligt på ”betaltjänster” som tillhandahålls inom Europeiska unionen. Detta begrepp definieras i artikel 4.3 i direktivet som ”en affärsverksamhet som förtecknas i bilagan”, och i punkt 1 i bilagan nämns ”[t]jänster som möjliggör kontantinsättningar på ett betalkonto samt de transaktioner som krävs för förvaltningen av ett betalkonto”.
(
32
)	Artikel 40 i direktiv 2007/64. Ett ramavtal definieras i artikel 4.12 i direktivet som ett avtal om betaltjänster som reglerar det kommande genomförandet av enskilda och successiva betalningstransaktioner och som kan innehålla skyldigheter och villkor för att öppna ett betalkonto.
(
33
)	Se skäl 29 i direktiv 2007/64.
(
34
)	Se artikel 2.1 i direktiv 2015/2366, jämförd med artikel 4.3 i samma direktiv och bilagan till detta.
(
35
)	Se skäl 2 och artikel 1 i direktiv 2014/92.
(
36
)	Se fotnot 6 i detta förslag till avgörande.
(
37
)	Här vill jag erinra om att begreppet ”betalkonto”, i den mening som avses i artikel L. 313‑25‑1 i konsumentlagen, även innefattar konton som kredittagarna använder för att utföra dagliga betalningstransaktioner. Skäl 12 i direktiv 2014/92, som har citerats i punkt 10 i detta förslag till avgörande, innebär i detta hänseende ett förtydligande av det direktivets tillämpningsområde såsom detta anges i artikel 1.6 i nämnda direktiv. Av detta förtydligande följer i allt väsentligt att direktivet är tillämpligt på betalkonton som uteslutande är avsedda för återbetalning av krediter mot säkerhet i fast egendom (bolånekonton), om dessa konton även används för dagliga betalningstransaktioner.