62022TJ0371_RES
Mål T‑371/22
Marco Montanari
mot
EUCAP Sahel Niger
Tribunalens dom (nionde avdelningen) av den 17 juli 2024
”Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Uppdraget EUCAP Sahel Niger – Utstationerade nationella experter – Mobbning – Avslag på en begäran om ersättning – Talan om ogiltigförklaring – Berättigat intresse av att få saken prövad saknas – Avvisning – Utomobligatoriskt skadeståndsansvar – Rätten till värdighet – Artiklarna 1 och 31 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – Medlingsförfarande – Medlarens rapport har inte delgivits – Medlarens rekommendationer har inte genomförts – Rätten till god förvaltning – Artikel 41 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – Omsorgsplikt – Ideell skada – Ekonomisk skada – Orsakssamband”
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Unionsdomstolarnas behörighet – Rättsakter som antagits av ett civilt EU-uppdrag på området personalförvaltning – Rättsakter avseende av medlemsstaterna utstationerade anställda – Rättsakter som avser uppdragets behov i insatsområdet – Omfattas
(Artikel 19.1 FEU, artiklarna 263, 268 och 340 andra stycket FEUF, Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47, rådets beslut 2012/392/Gusp, artikel 7.1 och 7.2)
(se punkterna 44–49)
Skadeståndstalan – Självständig i förhållande till talan om ogiltigförklaring – Gränser – Talan som syftar till att uppnå samma resultat som talan om ogiltigförklaring – Avvisning
(Artiklarna 263, 268 och 340 andra stycket FEUF)
(se punkterna 61–63)
Skadeståndstalan – Syfte – Yrkande om ersättning för en skada som inte kan tillskrivas svarandeinstitutionen eller svarandeorganet – Avvisning
(Artikel 268 FEUF)
(se punkt 70)
Skadeståndstalan – Självständig i förhållande till talan om ogiltigförklaring – Gränser – Talan om ersättning för skador till följd ett slutgiltigt beslut om att inte inleda en administrativ utredning om mobbning – Skadeståndstalan syftar inte till att det slutgiltiga beslutet ska dras tillbaka, upphävas eller ändras – Skadeståndstalan har inte väckts för sent
(Artiklarna 263, 268 och 340 andra stycket FEUF)
(se punkterna 91–98)
Skadeståndstalan – Utomobligatoriskt skadeståndsansvar – Preskriptionsfrist – Preskription utgör inte ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas
(Artikel 268 FEUF, stadgan för Europeiska unionens domstol, artiklarna 46 och 53 första stycket)
(se punkt 105)
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar – Villkor – Rättsstridighet – Tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som ger enskilda rättigheter – Icke nödvändigt villkor i tvister som avser anställda inom Europeiska unionens civila uppdrag – Räckvidd – Tillämplighet på anställd som av medlemsstaterna har utstationerats vid ett uppdrag
(Artiklarna 268, 270 och 340 andra stycket FEUF, tjänsteföreskrifterna, artiklarna 90 och 91)
(se punkterna 113–118 och 225)
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Europeiska unionens civila uppdrag – Personal – Talan vid unionsdomstolarna – Talan som väckts av en utstationerad nationell anställd – Tillämplighet avseende vissa bestämmelser i tjänsteföreskrifterna – Upptagande till sakprövning – Villkor – Den berörde anställde befinner sig, när han utövar sin tjänst i insatsområdet, i en ställning som är jämförbar med situationen för av unionen utstationerade anställda
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 20, tjänsteföreskrifterna, artikel 12a, rådets beslut 2012/392/Gusp)
(se punkterna 123–129 och 224)
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Europeiska unionens civila uppdrag – Personal – Beslut att inte inleda en administrativ utredning till följd av klagomål om mobbning av en anställd – Domstolsprövning – Räckvidd – Skyldighet att beakta det relevanta sammanhanget
(Rådets beslut 2012/392/Gusp)
(se punkt 136)
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Europeiska unionens civila uppdrag – Personal – Biståndsskyldighet för myndigheten – Räckvidd – Skyldighet för myndigheten att utreda ansökningar om bistånd avseende mobbning och upplysa sökanden om vad man beslutat rörande eventuella åtgärder – Räckvidd – Uppvisande av tillräcklig bevisning för att visa sannolikhet – Avslag på sökandens begäran om administrativa förfaranden – Åsidosättande av biståndsskyldigheten
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 1 och 31.1, tjänsteföreskrifterna, artiklarna 12a och 24, rådets beslut 2012/392/Gusp, artiklarna 6.2 och 6.3)
(se punkterna 137–141, 152, 159, 160, 178–179, 194–200, 214–217, 219, 223, 231 och 267–269)
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Europeiska unionens civila uppdrag – Personal – Ansökan om bistånd avseende påstående om mobbning – Principen om god förvaltning – Räckvidd – Beslut om avslag på ansökan om att inleda en administrativ utredning efter en medlares rapport – Avsaknad av delgivning till klaganden av medlarens slutsatser och rekommendationer – Åsidosättande av rätten att bli hörd
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 41.2)
(se punkterna 251–261)
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar – Villkor – Orsakssamband – Ideell skada till följd av ett av Europeiska unionens civila uppdrags beslut att inte inleda en administrativ utredning till följd av en anställds klagomål om mobbning – Beslut behäftat med åsidosättande av biståndsskyldigheten och rätten till god förvaltning – Förekomsten av ett orsakssamband – Gränser – Skada som delvis orsakats av den anställdes försumliga beteende – Konflikt mellan uppdraget och denne anställde som delvis kan tillskrivas den anställde
(Artikel 340 andra stycket FEUF)
(se punkterna 286–290 och 310–320)
Utomobligatoriska skadeståndsansvar – Villkor – Skada – Skyldighet för den skadelidande att visa en rimlig aktsamhet för att begränsa skadans omfattning
(Artikel 340 andra stycket FEUF)
(se punkterna 301 och 302)
Utomobligatoriska skadeståndsansvar – Villkor – Orsakssamband – Ekonomisk skada för en anställd vid ett av Europeiska unionens civila uppdrag till följd av att han sagt upp sig – Uppdragets beslut att inte inleda en administrativ utredning till följd av klagomål avseende mobbning – Skadans avgörande orsak utgörs inte av uppdragets ageranden – Avsaknad av orsakssamband i den aktuella situationen
(Artikel 340 andra stycket FEUF)
(se punkterna 303–308)
Resumé
Tribunalen bifaller delvis en talan om utomobligatoriskt skadestånd som väckts av M. Montanari, en tidigare vid uppdraget inom Europeiska unionens gemensamma säkerhets- och försvarspolitik i Nigeria (nedan kallat uppdraget) utstationerad nationell anställd, och uttalar sig, för första gången, om att detta uppdrag inte kan hållas ansvarigt för ageranden av dess civila insatschef, som hierarkiskt är knuten till den europeiska avdelningen för yttre åtgärder (nedan kallad utrikestjänsten).
I april 2015 utstationerades sökanden av den italienska regeringen till uppdraget som politisk rådgivare.
I mars 2017 gav han in ett första klagomål avseende mobbning mot uppdragets pressinformationstjänsteman och, därefter, ett andra klagomål mot denne och mot uppdragschefen, om illojalt handlande gentemot uppdragets auktoritet och en allvarlig försumlighet som stred mot omsorgsplikten.
I juli 2017 begärde sökanden att insatschefen skulle inleda en utredning om mobbning mot uppdragschefen och den biträdande uppdragschefen. Samma dag riktade uppdragschefen en varning till sökanden för att ha visat honom brist på respekt vid ett sammanträde. På insatschefens initiativ, meddelades en rapport av en medlare som fått i uppdrag att undersöka situationen på plats.
I november 2017 avslog uppdragschefen sökandens ansökan om regularisering av en omotiverad frånvaro och riktade en andra varning till honom. Sökanden begärde då återigen att den civila insatschefen skulle inleda en utredning avseende mobbning från uppdragschefens och den biträdande uppdragschefens sida.
Genom ett beslut av den 10 april 2018 avslog insatschefen slutgiltigt sökandens begäran om att en administrativ utredning skulle inledas.
Mot denna bakgrund har sökanden väckt talan vid tribunalen och yrkat dels ogiltigförklaring av uppdragets beslut att avslå hans begäran om ersättning för de ekonomiska, fysiska och ideella skador som han anser sig ha lidit på grund av mobbning samt åsidosättanden av rätten till en god förvaltning och omsorgsplikten, dels skadestånd.
Tribunalens bedömning
Inledningsvis påpekar tribunalen, beträffande sin behörighet, att uppdraget, genom beslut 2012/392, (
1
) inrättades till stöd för förstärkning av de nigeriska säkerhetsaktörernas kapacitet att bekämpa terrorism och organiserad brottslighet. Uppdraget ska i första hand bestå av personal som utstationeras av medlemsstaterna, unionens institutioner eller utrikestjänsten. (
2
) Visserligen föreskrivs i artikel 7.2 i beslut 2012/392 att medlemsstaten, unionsinstitutionen eller utrikestjänsten ska ansvara för alla yrkanden i samband med utstationeringen och för att i förekommande fall väcka talan mot den berörda personen.
Såsom följer av rättspraxis avseende bestämmelser om verksamheten i andra uppdrag inom Europeiska unionens gemensamma säkerhets- och försvarspolitik vars lydelser är analoga med bestämmelserna i beslut 2012/392, då anställda som är utsända av medlemsstaterna och dem som är utsända av unionens institutioner är underkastade samma regler vad gäller tjänsteutövningen i insatsområdet, har unionsdomstolen, för det första, emellertid behörighet att kontrollera lagligheten av akter för personaladministration avseende anställda som utstationerats av medlemsstaterna för att tillgodose uppdragets behov i insatsområdet.
För det andra har sökanden tagit upp frågan om laglighet av akter för personaladministration avseende insatser i insatsområdet, inte frågor knutna till utstationering, i den mening som avses i artikel 7.2 i beslut 2012/392. Följaktligen ogillar tribunalen uppdragets invändning om bristande behörighet.
Tribunalen prövar därefter de olika invändningarna om rättegångshinder.
Tribunalen erinrar bland annat om att en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person endast kan prövas i sak i den mån som personen har ett berättigat intresse av att den angripna rättsakten ogiltigförklaras. Ett sådant intresse föreligger endast om ogiltigförklaringen av denna rättsakt i sig kan få rättsliga följder för den part som har väckt talan och talan kan medföra en fördel för denna part. Vidare ankommer det på sökanden att visa att vederbörande har ett berättigat intresse av att få saken prövad.
Vidare följer även av fast rättspraxis att skadeståndstalan, som grundar sig på artikel 340 andra stycket FEUF, har inrättats som en självständig form av talan. Yrkanden om antingen ogiltigförklaring av en av unionens institutioners, organs eller byråers beslut att avslå en begäran om ersättning som en sökande i övrigt har framställt med stöd av artiklarna 268 och 340 FEUF, eller om att tribunalen ska fastställa en skyldighet för institutionen, organet eller byrån i fråga att bifalla en sådan begäran, har emellertid till syfte att få fastställt att institutionen, organet eller byrån har ett skadeståndsansvar och ska avvisas när sökanden, i princip, inte har visat något berättigat intresse av att framställa ett sådant yrkande utöver sitt skadeståndsyrkande.
Tribunalen avvisar i förevarande mål sökandens yrkande om ogiltigförklaring, då den anser att han inte har visat att han, utöver sina skadeståndsyrkanden, har ett berättigat intresse av att yrka ogiltigförklaring av uppdragets beslut att avslå hans tredje begäran om ersättning.
Tribunalen ogillar slutligen en efter en uppdragets invändningar om rättegångshinder.
Tribunalen konstaterar således, inledningsvis, att de ageranden som sökanden har klandrat uppdraget för (bland annat att ha uteslutit honom från vissa sammanträden och ha riktat en varning mot honom) samt de överträdelser som han tillskriver uppdraget (bland annat att inte ha behandlat hans klagomål och rapporteringar inom skälig tid), vilka hör till uppdragschefens respektive den civila insatschefens utövande av sina befogenheter enligt beslut 2012/392 och, följaktligen, till uppdragets genomförande av sitt mandat, för vilket uppdraget har ansvar enligt artikel 13.4 i detta beslut.
Vidare påpekar tribunalen att en skadeståndstalan ska avvisas när den i själva verket syftar till att ett individuellt beslut som vunnit laga kraft ska dras tillbaka, upphävas eller ändras och när den, om den togs upp till sakprövning, skulle leda till att rättsverkningarna av det beslutet helt eller delvis omintetgjordes. På samma sätt ska en skadeståndstalan avvisas när den är formulerad som ett föreläggande och inte avser en skada som kan tillskrivas en rättsstridig rättsakt eller underlåtelse, utan syftar till att ändra den omtvistade rättsakten.
I förevarande mål framgår det inte av de skrivelser som sökanden framställt att han begär gottgörelse in natura för vilken uppdraget ska inleda en preliminär eller disciplinär utredning avseende uppdragschefen och den biträdande uppdragschefen, vilket motsvarar en begäran om ogiltigförklaring av beslutet av den 10 april 2018. Följaktligen kan den slutgiltiga karaktären av detta individuella beslut inte utgöra hinder för att talan tas upp till sakprövning
Slutligen fastställer tribunalen att uppdragets invändning om rättegångshinder avseende en fem- eller fyraårig preskriptionstid inte har utvecklats tillräckligt för att tribunalen ska kunna pröva den.
I sak erinrar tribunalen, inledningsvis, om att det för att unionens utomobligatoriska ansvar ska kunna uppstå i ett visst fall krävs att den som begär ersättning för skada som denne anser sig ha lidit bevisar att en tillräckligt allvarlig överträdelse har skett av en rättsregel som syftar till att ge enskilda rättigheter. När unionen agerar som arbetsgivare har den emellertid ett ökat ansvar. Enbart ett konstaterande av att ett rättsstridigt handlande har skett räcker för att anse att det första av de tre villkor som gäller för att unionen ska kunna hållas ansvarig för de skador som dess tjänstemän och anställda orsakats på grund av ett åsidosättande av unionens bestämmelser om offentlig anställning är uppfyllt. Detta gäller följaktligen utan att det är nödvändigt att undersöka huruvida det rör sig om en ”tillräckligt klar” överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter. Även om nationella anställda som utstationerats av medlemsstaterna vid uppdraget inte omfattas av tjänsteföreskrifterna, är de icke desto mindre underkastade samma bestämmelser som dem som ska tillämpas på anställda som är utstationerade av unionen och vars situation regleras av tjänsteföreskrifterna, vad gäller deras tjänsteutövning i insatsområdet. Följaktligen är det tillräckligt att ett rättsstridigt agerande fastställs för att det första av de tre villkoren för att unionen ska ha ett skadeståndsansvar för skador som vållats en vid uppdraget utstationerad nationell anställd i sin tjänsteutövning i insatsområdet ska anses vara uppfyllt.
Mot denna bakgrund, prövar tribunalen i turordning de överträdelser som sökanden har påtalat och anger, för det första, att sökanden har grund för sitt argument att uppdraget, genom att underlåta att inleda en administrativ utredning till följd av hans påståenden om mobbning, har åsidosatt artikel 1 och artikel 31.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) samt artikel 12a i tjänsteföreskrifterna.
För att komma fram till denna slutsats, vad för det första gäller att tjänsteföreskrifternas bestämmelser, särskilt dess artikel 12a.3 avseende mobbning, är tillämpliga, anger tribunalen att den, enligt principen om likabehandling, har en skyldighet att på sökandens situation analogt tillämpa tjänsteföreskrifternas bestämmelser om mobbning och funktionellt skydd för tjänstemän, tillfälligt anställda och kontraktsanställda och den rättspraxis som meddelats på grundval av dessa bestämmelser. Denna skillnad i ställning mellan anställda som är utstationerade vid uppdraget av medlemsstaterna och dem som är utstationerade av institutionerna kan nämligen inte anses objektivt berättiga att de förstnämnda, när de utövar sin tjänst i insatsområdet och således befinner sig i en ställning som är jämförbar med de sistnämndas situation, inte åtnjuter samma nivå och samma regler vad gäller skydd mot mobbning.
Tribunalen erinrar vidare om att det, när en ansökan om bistånd har lämnats in och det har gjorts tillräckligt sannolikt att de påstådda händelserna har ägt rum, ankommer på den myndighet vid vilken ansökan har gjorts (
3
) att handla med sådan snabbhet och omsorg som krävs. Den ska vidta lämpliga åtgärder i samarbete med den som ingett ansökan, såsom att påbörja en utredning, för att fastställa de faktiska omständigheter som ligger till grund för ansökan och, med beaktande av utredningens resultat, vidta de åtgärder som krävs, såsom att inleda ett disciplinförfarande mot den ifrågasatta personen när administrationen till följd av den administrativa utredningen kommer fram till att mobbning förekommer.
I förevarande mål konstaterar tribunalen, för det första, att uppdragschefens beslut i maj 2017 att utesluta sökanden från ledningsmötena inte, som sådant, kan betraktas som ett indicium på mobbning av sökanden. I artikel 6.2 och 6.3 i beslut 2012/392 föreskrivs nämligen att uppdragschefen ska leda personal, grupper och enheter från de bidragande staterna och ge instruktioner till all personal inom uppdraget och ansvara för samordningen och den dagliga ledningen. Vidare förfogar ledningen över ett brett utrymme för skönsmässig bedömning beträffande organisationen av avdelningen.
För det andra anger tribunalen att eftersom uppdraget inte har motiverat varför den första varningen gjorts för sent, såväl i förhållande till den frist som föreskrivs i artikel 11 i uppförandekoden (
4
) som mot bakgrund av att de händelser som låg till grund för varningen hade skett långt bak i tiden, eller lämnat någon uppgift om vid vilken exakt tidpunkt uppdragschefen fick kännedom om rapporteringen av den 17 juli 2017, kan den omständigheten att denna varning getts mindre än en timme efter denna rapportering betraktas som överdriven eller förkastlig. Denna tidpunkt för varningen kan nämligen tolkas så, att syftet var att bestraffa sökanden för nämnda rapportering, i strid med de krav som föreskrivs i artikel 7 i uppförandekoden, (
5
) och är följaktligen, i sig, ett indicium på att sökanden utsatts för mobbning.
För det tredje är personalavdelningens beslut att, den 27 juli 2017, återuppta förfarandet för utvärdering av sökanden redan dagen efter att medlaren gett sig av, utan att invänta hans slutsatser, och mer än nio månader före utgången av sökandens utstationering, med hänsyn till de specifika omständigheter under vilka det antogs överdrivet eller förkastligt.
Uppdraget har nämligen inte angett skälen till varför personalavdelningen vidtog denna administrativa åtgärd vid detta datum, trots att det följer av artikel 7 i bilaga IX till OPLAN, (
6
) avseende personalfrågor att förfarandet för utvärdering av de anställda som önskade ansöka om förlängning av deras utstationering vid uppdraget skulle inledas när de begärde detta, senast tre månader före utstationeringen. Vidare gällde en skyldighet att handla med försiktighet, som ingår i principen om god förvaltning som föreskrivs i artikel 41 i stadgan, på grund av artikel 7 i uppförandekoden, till följd av ovannämnda rapportering.
Detta återupptagande kan följaktligen tolkas så, att det hade till syfte att avlägsna sökanden från uppdraget vid utgången av hans utstationering utan att invänta medlarens förslag, varför detta beslut, i sig, utgör ett indicium på mobbning.
Slutligen kan inte den omständigheten att personalavdelningen, i slutet av juli 2017, till sökanden skickade en uppdaterad avräkning av hans ledighet, i sig, betraktas som en överdriven eller förkastlig åtgärd som kunde utgöra ett indicium på att han utsatts för mobbning. Med förbehåll för omsorgsplikten och, särskilt, försiktigheten, i väntan på medlarens slutsatser, föreskrev nämligen varken artiklarna 1 och 31 i stadgan eller artikel 12a i tjänsteföreskrifterna och, i förevarande mål, varken bestämmelserna i bilaga IX till OPLAN och uppförandekoden någon skyldighet för uppdraget att undanta sökanden från uppdragets personalavdelnings förvaltning enbart på grund av att han hade gjort rapporteringar om mobbning avseende uppdragschefen och den biträdande uppdragschefen.
Vidare påpekar tribunalen att den övergripande arbetsmiljö i vilken de händelser som sökanden hänvisat till ägt rum präglades av uppdragschefens avsikt att göra sig av med sökanden utan att genomföra det förfarande som föreskrivs i artikel 8 i bilaga IX i OPLAN som syftar till att avsluta en utstationering före slutdatumet.
Vidare anser tribunalen att sökanden har fog för sitt påstående att uppdraget har åsidosatt rätten till god förvaltning.
Tribunalen påpekar, i detta hänseende, att den person som har lämnat in ett klagomål om mobbning i en tvist om mobbning av europeiska tjänstemän har rätt att, för att på ett ändamålsenligt sätt kunna framföra sina synpunkter till den berörda institutionen innan denna fattar ett beslut, åtminstone få en sammanfattning av uttalandena från den person som anklagas för mobbning och från de olika vittnen som hörts under utredningsförfarandet, varvid denna sammanfattning i förekommande fall ska delges med iakttagande av konfidentialitetsprincipen. Så är fallet, i den mån som dessa uttalanden har använts i den rapport som överlämnats till den auktoritet som fattat beslutet att inte vidta några åtgärder med anledning av klagomålet och som innehåller rekommendationer som legat till grund för auktoritetens beslut.
I förevarande mål borde emellertid den civila insatschefen, eftersom han, i april 2018, avslog den ansökan om att inleda ett administrativt förfarande som sökanden framställt på grundval av den rapport som medlaren lämnade i slutet av juli 2017 och mot bakgrund av den rekommendation som lämnades i denna rapport, ha säkerställt iakttagandet av sökandens rätt att bli hörd genom att ge honom tillfälle att framföra sina synpunkter på denna rapport och att eventuellt lämna ytterligare upplysningar innan han antog detta beslut. Om sökanden hade hörts, hade detta nämligen kunnat föranleda den civila insatschefen att dra en annan slutsats, vilket skulle ha kunnat leda till att en administrativ utredning inleddes.
Efter att tribunalen fastställt att sökanden styrkt att det förelåg ett direkt och säkert orsakssamband mellan den påstådda ideella skadan och de konstaterade överträdelserna, konstaterar den emellertid att sökanden delvis, på grund av sitt försumliga beteende, är en av aktörerna i den konflikt som han betecknar som mobbning, vilken har gett upphov till den ideella skada som avses i hans klagomål. Följaktligen bifaller tribunalen delvis hans talan.
(
1
)	Rådets beslut 2012/392/Gusp av den 16 juli 2012 om Europeiska unionens Gspf-uppdrag i Niger (EUCAP Sahel Niger) (EUT L 187, 2012, s. 48).
(
2
)	Se artikel 7.1 i beslut 2012/392.
(
3
)	Enligt artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna.
(
4
)	Det framgår det av artikel 11 i Uppförande- och disciplinkoden för unionens gemensamma försvars- och säkerhetspolitik (Gusp) (nedan kallad uppförandekoden) att den ansvariga auktoritetens beslut, grundat på en rapport om en eventuell överträdelse, om följderna av denna överträdelse, som kan leda auktoriteten att behandla ärendet som en förvaltningsfråga, ska fattas inom tio arbetsdagar.
(
5
)	I artikel 7.1 i uppförandekoden föreskrivs att den medlem av uppdraget som har rapporterat en eventuell överträdelse inte ska straffas på grund eller till följd av denna rapportering, under förutsättning att vederbörande har handlat skäligt och i god tro.
(
6
)	I artikel 7 i bilaga IX till uppdragets reviderade operationsplan (nedan kallad OPLAN), om personalfrågor, anges att en förlängning av en anställds utstationering ska vara underställd uppdragschefens godkännande, på grundval av en ansökan om detta som den berörde anställde har framställt tre månader före den pågående utstationeringsperiodens slut och en positiv utvärdering som fastställts av vederbörandes direkt överordnade.