62019CC0795
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. november 25. (
1
)
C‑795/19. sz. ügy
XX
kontra
Tartu Vangla,
a justiitsminister,
a tervise‑ ja tööminister,
az õiguskantsler
részvételével
(a Riigikohus [legfelsőbb bíróság, Észtország)] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód – 2000/78/EK irányelv – A fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma – A 2. cikk (2) bekezdésének a) pontja – A büntetés‑végrehajtási tisztviselő feladatainak ellátásához egy minimális hallásélességi szintet előíró nemzeti szabályozás – Az előírt szintet el nem érő hallásélesség – A szolgálati jogviszony fenntartásának abszolút akadálya – A 4. cikk (1) bekezdése – Lényeges és meghatározó szakmai feltétel – Igazolás – A 2. cikk (5) bekezdése – 5. cikk – A munkáltatónak az észszerű intézkedések megtételére vonatkozó kötelezettsége – Arányosság”
I. Bevezetés
1.
A jelen ügy a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetésnek a 2000/78 irányelv (
2
) által kimondott tilalmára vonatkozik.
2.
Ezen ügy egy büntetés‑végrehajtási tisztviselőként alkalmazott személyt érint, akit arra hivatkozva bocsátottak el, hogy hallásvizsgálata során a hallásélessége nem érte el a nemzeti szabályozás által előírt minimális szintet.
3.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Riigikohus (legfelsőbb bíróság, Észtország) terjeszti elő.
4.
Ezen ügy által a Bíróságnak különösen egy olyan nemzeti szabályozás arányosságát kell vizsgálnia, amely a büntetés‑végrehajtás területén tiltja hallássérült munkavállalóknak a munkakörükben való további foglalkoztatását.
5.
Elemzésem végén annak megállapítását javasolom majd a Bíróságnak, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontját – ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésével és 5. cikkével összefüggésben – úgy kell értelmezni, hogy a fogvatartottak felügyeletét ellátó büntetés‑végrehajtási tisztviselői tevékenység abszolút akadályát képező, kizárólag abból eredő tilalmat, hogy az érintett az e szabályozás által előírt normát el nem érő hallásélességéből eredően fogyatékosnak minősül, aránytalannak, és ebből következően az említett irányelvvel ellentétesnek kell tekinteni.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
6.
A 2000/78 irányelv (16), (17), (18), (20), (21) és (23) preambulumbekezdése szerint:
„(16)
A fogyatékos személyek szükségleteinek [helyesen: a fogyatékos személyek munkahelyi szükségleteinek] kielégítését célzó rendelkezések fontos szerepet játszanak a fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelemben.
(17)
Ez az irányelv nem kívánja meg olyan személy felvételét, előléptetését, továbbfoglalkoztatását vagy képzését, aki nem alkalmas, nem képes vagy nem vehető igénybe az adott állás alapvető feladatainak ellátására vagy a megfelelő képzés elvégzésére, a fogyatékos személyek érdekében hozott megfelelő intézkedések megtételére vonatkozó kötelezettség sérelme nélkül.
(18)
Ez az irányelv nem kívánja meg különösen a fegyveres erőktől, a rendőrségtől, a büntetés‑végrehajtási vagy vészhelyzet‑elhárító szolgálatoktól, hogy olyan személyeket vegyenek föl vagy foglalkoztassanak, akiknek nincsenek meg a szükséges képességeik, hogy a tőlük elvárt feladatokat elvégezzék e szolgálatok jogszabályban meghatározott működőképességének megőrzése céljából.
[…]
(20)
Megfelelő, azaz hatékony és gyakorlati intézkedéseket kell tenni azért, hogy a munkahelyeket a fogyatékosok igényeinek megfelelően alakítsák ki, például az épületek és a munkaeszközök megfelelő átalakításával, a munkaidő beosztásának és a feladatok szétosztásának a fogyatékosok igényeihez igazításával, illetve a képzés vagy beilleszkedés biztosításával.
(21)
Annak meghatározása érdekében, hogy a kérdéses intézkedések nem jelentenek‑e aránytalanul nagy terhet, figyelembe kell venni a felmerülő pénzügyi és egyéb költségeket, a szervezet vagy vállalkozás nagyságát és pénzügyi erőforrásait, valamint a köztámogatások vagy bármely más támogatás lehetőségét.
[…]
(23)
Nagyon korlátozott körülmények között igazolható az eltérő bánásmód, ha a valláshoz, meggyőződéshez, fogyatékossághoz, korhoz vagy szexuális irányultsághoz kapcsolódó jellemző valódi és meghatározó alkalmazási feltételt [helyesen: szakmai követelményt] eredményez, amikor a cél jogos és az alkalmazási feltétel arányos. Az ilyen körülményeket a tagállamok által a Bizottsághoz eljuttatott információknak tartalmazniuk kell.”
7.
Ezen irányelvnek „Az irányelv célja” címet viselő 1. cikke értelmében:
„Ennek az irányelvnek a célja a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, a foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel.”
8.
Az említett irányelvnek „A hátrányos megkülönböztetés fogalma” címet viselő 2. cikke szerint:
„(1)   Ezen irányelv alkalmazásában az »egyenlő bánásmód elve« azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
(2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában:
a)
közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján [helyesen: akkor áll fenn, ha az 1. cikkben említett okok bármelyike miatt valaki hasonló helyzetben lévő másik személyhez képest kedvezőtlen bánásmódban részesül, részesült vagy fog részesülni];
[…]
(5)   Ez az irányelv nem érinti a nemzeti jog által meghatározott olyan intézkedéseket, amelyek egy demokratikus társadalomban a közbiztonság és a közrend fenntartásához, a bűncselekmények megakadályozásához, az egészség védelméhez és mások jogainak és szabadságának a védelméhez szükségesek.”
9.
Ugyanezen irányelv „Az irányelv hatálya” címet viselő 3. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Az [Unióra] átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket [helyesen: állami szerveket] is a következőkre tekintettel:
a)
a munkavállaláshoz, önálló vállalkozáshoz, a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételei, beleértve a kiválasztási és toborzási feltételeket [helyesen: a kiválasztás és a munkaerő‑felvétel feltételeit], bármely tevékenységi ágban és a szakmai hierarchia minden szintjén, beleértve az előmenetelt is;
[…]
c)
alkalmazási és munkakörülmények [helyesen: alkalmazási és munkafeltételek], beleértve az elbocsátást és a díjazást;
[…]”
10.
A 2000/78 irányelvnek a „Foglalkozási [helyesen: Szakmai] követelmények” címet viselő 4. cikke az (1) bekezdésében a következőket írja elő:
„A 2. cikk (1) és (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az 1. cikkben említett okokkal kapcsolatos jellemző alapján történő megkülönböztetés [helyesen: jellemzőn alapuló eltérő bánásmód] nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha az érintett foglalkozási [helyesen: szakmai] tevékenység jellege vagy végrehajtásának [helyesen: gyakorlásának] feltételrendszere miatt az ilyen jellemző valódi [helyesen: lényeges] és meghatározó foglalkozási [helyesen: szakmai] követelményt képez, feltéve hogy a cél jogszerű, és a követelmény arányos.””
11.
Ezen irányelvnek „A fogyatékos személyek igényeihez való észszerű alkalmazkodás” címet viselő 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az egyenlő bánásmód elvének a fogyatékos személyekkel kapcsolatban történő végrehajtása céljából észszerű intézkedéseket kell bevezetni. Ez azt jelenti, hogy a munkaadóknak meg kell tenniük a megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedéseket, hogy a fogyatékos személy számára lehetővé váljon a munkához jutás, a munkában való részvétel, az előmenetel, az át‑ vagy továbbképzés, kivéve, ha az ilyen intézkedés aránytalanul nagy terhet ró a munkaadóra. Ezt a terhet nem lehet aránytalanul nagynak tekinteni, amennyiben az adott tagállam fogyatékügyi politikájának intézkedései ezt kielégítően ellensúlyozzák.”
B.
Az észt jog
12.
A Vangistusseadus (a büntetés‑végrehajtásról szóló törvény) 146. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A büntetés‑végrehajtási tisztviselő egészségügyi vizsgálatának célja a szolgálat által okozott egészségügyi problémák kiszűrése, az egészségügyi kockázatok csökkentése és megszüntetése, valamint az olyan egészségügyi problémák hiányának megállapítása, amelyek akadályozzák a büntetés‑végrehajtási tisztviselőt a szakmai követelményeinek teljesítésében.
[…]
(4)   A büntetés‑végrehajtási tisztviselő egészségi követelményeire és egészségi állapotának ellenőrzésére vonatkozó szabályokat, valamint az egészségügyi bizonyítvány tartalmára és formájára vonatkozó követelményeket az Észt Köztársaság kormánya rendeletben írja elő.”
13.
A 2013. január 22‑i Vabariigi Valitsuse Aasta määrus nr 12 „Vanglateenistuse ametniku tervisenõuded ja tervisekontrolli kord ning tervisetõendi sisu ja vormi nõuded” (az Észt Köztársaság kormányának a büntetés‑végrehajtási tisztviselők egészségi állapotára és az egészségügyi vizsgálatra, valamint az egészségügyi bizonyítvány tartalmára és formájára vonatkozó követelményekről szóló, 2013. január 22‑i 12. sz. rendelete), amelyet a büntetés‑végrehajtásról szóló törvény 146. cikkének (4) bekezdése alapján fogadtak el, 2013. január 26‑án lépett hatályba.
14.
E 12. sz. rendelet 3. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A büntetés‑végrehajtási tisztviselő látásélességének követelményei:
1)
a korrigált látásélesség az egyik szemen nem lehet kisebb 0,6‑nál és a másik szemen 0,4‑nél;
2)
normál látómező, a színek normál észlelése és normál éjszakai látás.
(2)   A büntetés‑végrehajtási tisztviselő számára engedélyezett kontaktlencse és szemüveg viselése.”
15.
E rendelet 4. cikke értelmében:
„(1)   A büntetés‑végrehajtási tisztviselő hallási szintjének elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy telefonon keresztül kommunikálni tudjon, és hogy meghallja a riasztásokat, valamint a rádiós kommunikációt.
(2)   Az egészségügyi vizsgálat során a halláscsökkenés nem haladhatja meg a jobb hallóképességgel rendelkező fül esetében 500–2000 [Hertz (Hz)] frekvenciánál a 30 [decibelt (dB)], 3000–4000 Hz‑es frekvenciánál a 40 dB‑t, a rosszabb hallóképességgel rendelkező fül esetében pedig 500–2000 Hz‑es frekvenciánál a 40 dB‑t, 3000–4000 Hz‑es frekvenciánál a 60 dB‑t.”
16.
Az említett rendelet 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az 1. melléklet tartalmazza a büntetés‑végrehajtási tisztviselő szolgálati kötelezettségeinek teljesítését akadályozó azon egészségügyi problémák jegyzékét, amelyeket a büntetés‑végrehajtási tisztviselő egészségi állapotának értékelése során meg kell figyelni.
(2)   Abszolút egészségügyi akadály fennállása esetén kizárt valamely személynek a büntetés‑végrehajtási szolgálatban való foglalkoztatása vagy a büntetés‑végrehajtási tisztviselő munkakörére felkészítő képzésben való részvétele. […]”
17.
Ugyanezen rendelet 1. melléklete tartalmazza a büntetés‑végrehajtási tisztviselő szolgálati kötelezettségeinek teljesítését akadályozó egészségügyi problémák jegyzékét. Ezen „egészségügyi akadályok” között „az előírt normát el nem érő, csökkent hallás”„abszolút akadálynak” minősül.
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
18.
Az alapeljárás felperese 2002 decemberétől a tartui (Észtország) büntetés‑végrehajtási intézet büntetés‑végrehajtási tisztviselője volt közel tizenöt évig, először a büntetés‑végrehajtási részlegen, 2008 júniusától pedig a felügyeleti részlegen foglalkoztatták felügyelőként. Ez utóbbi munkakör szolgálati kötelezettségei közé tartozott többek között az elektronikus felügyelet alatt álló személyeknek a felügyelő rendszeren keresztül történő felügyelete, valamint az e személyekre vonatkozó információk továbbítása, a felügyelő‑ és jelzőberendezések felügyelete, a riasztásokra való reagálás és a riasztásokra vonatkozó információk továbbítása, valamint a belső szabályok megsértésének megállapítása. A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy az alapeljárás felperesének szolgálati ideje alatt soha nem emeltek kifogást vele szemben a szolgálati kötelezettségeinek végrehajtása tekintetében.
19.
Egy 2017. április 4‑én kelt egészségügyi bizonyítvány megállapította, hogy e felperes az egyik füle esetében csökkent hallóképességgel rendelkezik, így nem éri el a 12. sz. rendelet által meghatározott (
3
) szintet, tehát nem felel meg az e rendelet által a büntetés‑végrehajtási tisztviselőkre vonatkozó követelményeknek. Az alapeljárás felperese szerint születési fogyatékosságról van szó.
20.
2017. június 28‑i határozatával a Tartu Vangla (tartui büntetés‑végrehajtási intézet) igazgatója – többek között a 12. sz. rendelet 5. cikke alapján – elbocsátotta az alapeljárás felperesét, mivel ez utóbbi hallásélességének szintje nem felelt meg e rendelet követelményeinek. Az alapeljárás felperese ekkor keresetet indított a Tartu Halduskohus (tartui közigazgatási bíróság, Észtország) előtt az elbocsátásról szóló határozat jogellenességének megállapítása és kártérítés iránt, arra hivatkozva, hogy az említett rendelet fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetést alkalmaz, amely ellentétes az alkotmánnyal, valamint az egyenlő bánásmódról szóló törvénnyel.
21.
2017. december 14‑i ítéletével e bíróság elutasította a keresetet, mivel úgy vélte különösen, hogy a 12. sz. rendelet által előírt, hallással kapcsolatos követelmény szükséges és indokolt intézkedésnek minősül annak biztosítása érdekében, hogy a szolgálatban lévő büntetés‑ végrehajtási tisztviselők képesek legyenek a rájuk ruházott feladatok teljesítésére.
22.
2019. április 11‑i ítéletével a Tartu Ringkonnakohus (tartui fellebbviteli bíróság, Észtország) helyt adott az alapeljárás felperese fellebbezésének, hatályon kívül helyezte ezen ítéletet, megállapította az elbocsátásról szóló határozat jogellenességét, és a tartui büntetés‑végrehajtási intézetet 60 havi munkabérnek megfelelő összegű kártérítés felperes részére történő megfizetésére kötelezte. E bíróság úgy vélte, hogy a 12. sz. rendelet, közelebbről annak 1. melléklete, amely szerint az előírt normát el nem érő, csökkent hallás a büntetés‑végrehajtási tisztviselői tevékenység abszolút akadályát képezi, ellentétes az alkotmány által előírt egyenlőség általános elvével és a bizalomvédelem elvével. Az említett bíróság tehát mellőzte a 12. sz. rendelet alkalmazását az alapeljárásra vonatkozóan, és a kérdést előterjesztő bíróság előtt kezdeményezte e melléklet alkotmányossági vizsgálatát.
23.
Ami az egyenlőség általános elvét illeti, a Tartu Ringkonnakohus (tartui fellebbviteli bíróság) a hallássérült büntetés‑végrehajtási tisztviselőket a látássérült tisztviselőkkel hasonlította össze, és megállapította, hogy az eltérő bánásmód nem alapul észszerű és megfelelő indokon. E bíróság álláspontja szerint a 12. sz. rendelet által a hallássérültekre vagy látássérültekre előírt szabályok hasonlóak, különösen amennyiben az előírt norma alatti látásélesség szintén abszolút akadálynak minősül. A látássérült tisztviselő számára ugyanakkor engedélyezett kontaktlencse és szemüveg viselése e rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján, míg az említett rendelet 4. cikke nem rendelkezik hallókészülék használatáról, és ilyen eszköz viselése nem engedélyezett a hallásvizsgálat során.
24.
A Tartu Ringkonnakohus (tartui fellebbviteli bíróság)hozzátette, hogy nem világos a számára, milyen okból írják elő a hallássérült tisztviselő számára, hogy korrekciós segédeszköz elvesztése vagy hibás működése esetén is rendelkezzen a hallás képességével, holott nem írnak elő hasonló követelményt egy látássérült számára, noha egy összetört szemüveg nagyobb veszélyt jelenthet, mint egy sérült hallókészülék. Egy hallókészülék ráadásul egészen kis méretű is lehet, a fül belsejében is hordható és fejhallgató alá tehető. Ezenkívül el lehetne készíteni az engedélyezett készülékek jegyzékét. Az összes hallókészülék különbségtétel nélküli kizárása és a hallássérültek büntetés‑végrehajtási tevékenységének megakadályozása tehát eltúlzott.
25.
A Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (legfelsőbb bíróság, az alkotmányosság vizsgálatáért felelős tanács) előzetes döntéshozatalra utaló határozatában megemlíti, hogy az eljárásban résztvevő hatóságok eltérő véleményt képviselnek. Így a justiitsminister (igazságügyi miniszter, Észtország) és a tartui büntetés‑végrehajtási intézet szerint a 12. sz. rendelet által a hallásélességgel kapcsolatban előírt követelményeket a közbiztonság és a közrend biztosításának szükségessége indokolja. A büntetés‑végrehajtási tisztviselőnek képesnek kell lennie valamennyi olyan feladat ellátására, amelyre képesítéssel rendelkezik, és szükség esetén segítséget kell nyújtania a rendőrségnek is. Az igazságügyi miniszter rámutat, hogy önmagában nem tiltott a büntetés‑végrehajtási tisztviselő számára a feladatainak ellátása során hallókészülék hordása, azonban a hallásélességet ilyen eszköz nélkül, tehát korrekció nélkül kell vizsgálni. A büntetés‑végrehajtási tisztviselő természetes hallásának következésképpen olyan szinten kell lennie, amely orvosi segédeszköz nélkül is minden esetben elégséges saját és munkatársai biztonságának, valamint minden körülmények között korlátlan kommunikációnak a garantálásához.
26.
A tervise‑ ja tööminister (egészség‑és munkaügyi miniszter, Észtország), valamint az õiguskantsler (ombudsman, Észtország) álláspontja szerint azonban e követelmények nem állnak arányban a kitűzött céllal, nevezetesen a közrend és a biztonság védelmének, valamint a személyek jogainak és szabadságának céljával.
27.
A kérdést előterjesztő bíróság a maga részéről úgy véli, hogy kétség áll fenn a nemzeti szabályozásnak az uniós joggal való összhangját illetően, figyelemmel az EU‑Szerződés 2. cikkben kimondott egyenlőség elvére és a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetésnek az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) és a 2000/78 irányelvben foglalt tilalmára. E bíróság a Vital Pérez ítéletre (
4
) hivatkozva rámutat, hogy a rendőrség, a büntetés‑végrehajtási vagy vészhelyzet‑elhárító szolgálatok működőképességének és megfelelő működésének biztosítása jogszerű célnak minősül, meg kell azonban vizsgálni, hogy a hallássérült büntetés‑végrehajtási tisztviselő tevékenységére vonatkozó, a 12. sz. rendeletben előírtakhoz hasonló korlátozások arányosak‑e e céllal. Sem az említett irányelv szövege, sem a Bíróság ítélkezési gyakorlata nem teszi lehetővé egyértelmű következtetés levonását a jelen ügyben felmerült kérdést illetően, ezért a Bíróság értelmezése szükséges.
28.
A kérdést előterjesztő bíróság továbbá pontosítja, hogy a nemzeti eljárás szabályai szerint az alapeljárásban indítotthoz hasonló alkotmányossági vizsgálat keretében nincs lehetősége közvetlenül vizsgálni a nemzeti szabályozás uniós joggal való összhangját. Az e tekintetben hatáskörrel rendelkező Tartu Ringkonnakohus‑nak (tartui fellebbviteli bíróság) ellenben vélhetően el kellett volna végeznie ezt a vizsgálatot. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy előzetes döntéshozatal céljából terjeszthet kérdést a Bíróság elé ezzel kapcsolatban, és ha abból az következik, hogy az uniós joggal ellentétes az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló szabályozás, e szóban forgó nemzeti szabályozást mellőzni kell, anélkül, hogy vizsgálnia kellene az alkotmányossági vizsgálat iránti keresetet, amelyet elfogadhatatlannak nyilvánítana. Ellenben, ha az előzetes döntéshozatali eljárásból az következne, hogy az uniós joggal nem ellentétes egy ilyen szabályozás, a kérdést előterjesztő bíróság folytathatná a szóban forgó szabályozás alkotmányossági vizsgálatát.
29.
E körülmények között a Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (legfelsőbb bíróság, az alkotmányosság vizsgálatáért felelős tanács, Észtország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2000/78] irányelv 2. cikkének a 4. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (2) bekezdését, hogy azzal ellentétesek az olyan nemzeti jogszabályok, amelyek azt írják elő, hogy az előírt normát el nem érő, csökkent hallás a büntetés‑végrehajtási tisztviselői tevékenység abszolút akadályát képezi, és amelyek nem engedik meg korrekciós segédeszközök alkalmazását a hallással kapcsolatos követelmények teljesítésének vizsgálata során?”
30.
A 2019. október 24‑én kelt előzetes döntéshozatal iránti kérelem 2019. október 29‑én érkezett a Bírósághoz. Írásbeli észrevételeket az alapeljárás felperese, az ombudsman, a görög kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő. Az ügyben nem tartottak tárgyalást.
IV. Elemzés
31.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével lényegében az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló, azon nemzeti szabályozásnak a 2000/78 irányelv szerinti arányosságáról kérdezi a Bíróságot, amely tiltja egy olyan büntetés‑végrehajtási tisztviselő munkaviszonyának fenntartását, akinek a hallásélessége nem éri el az e foglalkozás gyakorlásához előírt szintet.
32.
Az e kérdésre történő válaszadás érdekében előzetesen vizsgálni kell, hogy a 2000/78 irányelvet alkalmazni kell‑e egy ilyen szabályozásra, és amennyiben igen, milyen mértékben, különösen, hogy az előírt tilalom fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetést eredményez‑e, és hogy azt jogszerű cél igazolhatja‑e.
A.
A 2000/78 irányelv alkalmazásáról
1. A 2000/78 irányelv hatályáról
33.
A 2000/78 irányelv címéből és preambulumából kitűnik, hogy az irányelv általános keretet kíván létrehozni annak érdekében, hogy minden személy számára biztosítsa a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmódot, hatékony védelmet nyújtva nekik az irányelv 1. cikkében említett okok bármelyikére – köztük a fogyatékosságra (
5
) – alapozott hátrányos megkülönböztetés ellen.
34.
A „fogyatékosság” 2000/78 irányelv 1. cikkében szereplő fogalma olyan korlátozottságra vonatkozik, amely különösen valamilyen tartósan fennálló testi, szellemi vagy lelki ártalmon alapul, és amely számos egyéb akadállyal együtt korlátozhatja az adott személynek a szakmai életben való teljes, hatékony és más munkavállalókkal egyenlő szerepvállalását. (
6
) Valamely érzékelési képesség, jelen esetben a hallás sérülése a testi ártalom e cikk szerinti fogalmának hatálya alá tartozik.
35.
A 2000/78 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése egyébiránt előírja, hogy az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve az állami szerveket is, az a) pont szerint a munkavállaláshoz való hozzájutás feltételeit, különösen a toborzási feltételeket, és a c) pont szerint az alkalmazási és munkakörülményeket, beleértve az elbocsátást illetően.
36.
Következésképpen annak előírása révén, hogy a büntetés‑végrehajtási tisztviselő hallásélessége szintjének meg kell felelnie bizonyos követelményeknek, és hogy az előírt norma alatti hallásélességi szint egy ilyen tisztviselő alkalmazásának abszolút akadályát képezi, a 12. sz. rendelet, a munkavállaláshoz való hozzájutás ezen a) pont értelmében vett feltételeire vonatkozik, és amennyiben a rendelet egy már alkalmazott személy elbocsátásához vezet, a rendelet e c) pont értelmében vett alkalmazási körülményekre is vonatkozik. Következésképpen egy ilyen rendelet a 2000/78 irányelv hatálya alá tartozik.
2. A fogyatékosságon alapuló eltérő bánásmód fennállásáról
37.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a 12. sz. rendelet a hallásélességgel kapcsolatban előír egy minimális szintet, amely alapján az e szintet elérő személyeket eltérően kezelik az e szintet el nem érő személyekhez képest. Kizárólag az előbbieket lehet büntetés‑végrehajtási tisztviselőként alkalmazni. Egyébiránt azokat a személyeket, akik nem felelnek meg az említett szabálynak, de akiket e rendelet hatálybalépése előtt alkalmaztak – az alapeljárás felpereséhez hasonlóan –, nem lehet tovább foglalkoztatni.
38.
Ebből az következik, hogy egy ilyen rendelet akadályozza a munkavállaláshoz való hozzájutást és azon személyek munkaviszonyának fenntartását, akik nem felelnek meg a hallásélességgel kapcsolatban előírt szabálynak, és ebből következően a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett, közvetlenül a fogyatékosságon alapuló eltérő bánásmódot eredményez. (
7
)
39.
Egyébiránt megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a fogyatékosság kifejezést használja a felperes hallásélessége szintjének minősítéséhez, és hogy e kifejezésnek ez utóbbival szembeni alkalmazását, úgy tűnik, az alapeljárás felei nem vitatták.
40.
Az eltérő bánásmód megállapítását követően meg kell vizsgálni, hogy az tiltott hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e, vagy azt igazolhatja valamely lényeges és meghatározó követelmény, nem lépve túl mindazonáltal az ehhez szükséges mértéket.
3. Az igazolás fennállásáról
41.
Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróságtól kéri, úgy vélem, hogy vizsgálni kell, hogy a 12. sz. rendelethez hasonló, hallásélességet meghatározó jogszabály a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „valódi és meghatározó foglalkozási követelménynek” minősül‑e, ami jogszerű céloknak felel meg ezen irányelv 2. cikkének (5) bekezdése értelmében, és ami nem lépi túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket. Igenlő válasz esetében, e 4. cikk (1) bekezdésének szövegéből következik, hogy az ilyen szabályozás által létrehozott, fogyatékosságon alapuló eltérő bánásmód nem minősül az említett irányelv értelmében vett hátrányos megkülönböztetésnek.
42.
Emlékeztetek arra, hogy mivel a hátrányos megkülönböztetés tilalmától való eltérésről van szó, a 2000/78 irányelv 4. cikkét megszorítóan kell értelmezni, és hogy ezen irányelv (23) preambulumbekezdése pontosítja, hogy egy ilyen eltérést csak nagyon korlátozott körülmények között lehet alkalmazni. (
8
)
43.
Kiemelem azt is, hogy nem az eltérő bánásmód alapját képező, a 2000/78 irányelv 1. cikkében foglalt egyik oknak, hanem az ehhez az okhoz kapcsolódó jellemzőnek kell lényeges követelménynek minősülnie. (
9
)
44.
E tekintetben a jelen indítvány 37. és 38. pontjában kifejtett megállapításokból következik, hogy a minimális hallásélességi szint követelménye ezen okok egyikéhez kapcsolódik, nevezetesen a fogyatékossághoz.
45.
Ami egy ilyen jellemző szükségességét illeti, aligha kétséges, hogy a jó hallás követelménye, és ebből következően az a követelmény, hogy bizonyos hallásélességi szintet el kell érni, a büntetés‑végrehajtási tisztviselőnek a kérdést előterjesztő bíróság által leírt feladataiból következik. E bíróság ugyanis előadta, hogy az elítéltek felügyelete többek között magában foglalja, hogy ki kell tudni szűrni a hanghatásként megnyilvánuló problémákat, és meg kell tudni hallani a riasztó bekapcsolását. (
10
) A büntetés‑végrehajtási tisztviselőnek a munkatársaival való kommunikációja is megkívánja, hogy a tisztviselő meghallja ez utóbbiak élénk hangú beszédét, időnként zajos helyzetekben vagy kommunikációs eszközökön keresztül.
46.
A hallásélességet mint bizonyos fizikai képességekkel való rendelkezés követelményét, különösen annak érdekében, hogy a fogva tartott személyeket fizikailag meg lehessen fékezni, lényeges és meghatározó szakmai követelménynek (
11
) lehet tekinteni.
47.
A kitűzött célokat illetően az alapeljárásban részt vevő valamennyi hatóság, valamint a kérdés előterjesztő bíróság is említette a közbiztonság megőrzését és a rend fenntartását. Egyértelműen úgy tűnik ugyanis, hogy a büntetés‑végrehajtási szolgálatok tevékenysége e célok biztosítására irányul. Márpedig amennyiben e célok részét képezik a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdésében kifejezetten említett azon céloknak, amelyek lehetővé teszik a hátrányos megkülönböztetés tilalmától való eltérést, azokat jogszerűnek kell tekinteni.
48.
Első látásra úgy tűnik tehát, hogy az olyan szabályozás, mint amely az alapeljárás tárgyát képezi, amely előírja a fogva tartott személyek felügyeletével megbízott büntetés‑végrehajtási tisztviselőkre alkalmazandó hallásélesség minimális szintjét, a jogszerű célok elérése szempontjából lényeges és meghatározó szakmai követelménynek minősül. E szabályozás tehát alkalmas a kitűzött célok elérésére.
49.
A felmerülő kérdés az, hogy egy olyan szabályozás, amely teljes mértékben tiltja e feladatok ellátását, ha a hallásélesség meghatározott követelménye nem teljesül, arányos‑e ezekkel a célokkal abban az értelemben, hogy nem lépi túl az érintett büntetés‑végrehajtási szolgálatok megfelelő működéséhez és operatív jellegének biztosításához, és ebből következően a közbiztonság biztosításához és a rend fenntartásához szükséges mértéket.
B.
Az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló intézkedés arányosságáról
50.
Az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló szabályozás arányosságának kérdésére történő válaszadáshoz hangsúlyozni kell, hogy a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés‑mentességhez való jog a Charta 21. cikkében foglalt, és a 2000/78 irányelvben konkrétan kimondott alapvető jog. E jogot az Egyesült Nemzetek Szervezetének a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló egyezménye (
12
) (Magyarországon kihirdette a 2007. évi XCII. törvény) is tartalmazza, amelyhez az Unió is csatlakozott.
51.
Az Unió nem csupán elkötelezte magát a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem mellett az ezen alapuló egyenlőtlenségek megszüntetésére törekedve, hanem ki is nyilvánította a fogyatékossággal élő személyek szakmai beilleszkedésének jelentőségét a megfelelő intézkedések elfogadása révén, hogy hozzájáruljon (
13
) a polgárok teljes részvételéhez a gazdasági, kulturális és társadalmi életben, valamint képességeik kibontakoztatásához (
14
).
52.
E beilleszkedést a munkáltatók által a fogyatékossággal élő személyek javára elfogadott észszerű intézkedések biztosítják, mint például az egyéni munkaidőbeosztás vagy sajátos infrastruktúra (
15
) a 2000/78 irányelv 5. cikkének megfelelően, valamint tevőleges intézkedések (
16
) ezen irányelv 7. cikke (2) bekezdésének megfelelően.
53.
Ebben az összefüggésben kell értékelni, hogy a büntetés‑végrehajtási tisztviselő fogva tartott személyek felügyeletére irányuló tevékenységének az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló teljes kizárását a 2000/78 irányelvvel összhangban lévőnek lehet‑e tekinteni.
54.
Hangsúlyozom, hogy a 2000/78 irányelv amellett, hogy a fogyatékossággal élő személyek szakmai életbe való beilleszkedésének az elősegítésére törekszik, elismeri annak jelentőségét, hogy ne érintse az érintett ágazatok megfelelő működését. Az irányelv preambuluma e tekintetben az e két célkitűzés közötti egyensúlyra törekvést szemlélteti.
55.
Egyrészről ugyanis a 2000/78 irányelv (17) preambulumbekezdése hangsúlyozza az adott állás alapvető feladatainak ellátására való képességet, csakúgy, mint az alkalmasságot és a rendelkezésre állást. E jellemzőket ezen irányelv (18) preambulumbekezdése tovább erősíti, amely szerint az irányelv „nem kívánja meg különösen a fegyveres erőktől, a rendőrségtől, a büntetés‑végrehajtási vagy vészhelyzet‑elhárító szolgálatoktól, hogy olyan személyeket vegyenek föl vagy foglalkoztassanak, akiknek nincsenek meg a szükséges képességeik, hogy a tőlük elvárt feladatokat elvégezzék e szolgálatok jogszabályban meghatározott működőképességének megőrzése céljából” (
17
). Megjegyzem, hogy e (18) preambulumbekezdés kifejezetten említi a büntetés‑végrehajtási szolgálatokat. Ráadásul az említett preambulumbekezdés, hangsúlyozva a személyzet számára kiadható „feladatok” elvégzésére vonatkozó képességet ezen operatív jelleg fenntartása érdekében, tükrözi annak – a Bíróság ítélkezési gyakorlatában egyértelművé tett – szükségességét, hogy bizonyos esetekben nem csupán magas szintű fizikai képességekkel kell rendelkezni, hanem adott esetben teljesíteni kell az „átjárhatóság” követelményét, tehát az általában elvártat meghaladó feladatok teljesítésének képességét (
18
) is bizonyítani kell.
56.
Másrészről a 2000/78 irányelv (16), (17) és (20) preambulumbekezdése kiemeli a fogyatékos személyek munkahelyi szükségleteinek kielégítését célzó rendelkezések jelentőségét a fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelemben. Különösen a (17) preambulumbekezdés, elismerve az adott állás vonatkozásában előírt képességek meglétének jelentőségét, kimondja a fogyatékos személyek érdekében hozott megfelelő intézkedések megtételére vonatkozó kötelezettséget. Ami a (20) preambulumbekezdést illeti, az hozzáteszi, hogy megfelelő, azaz hatékony és gyakorlati intézkedéseket kell tenni azért, hogy a munkahelyeket a fogyatékosok igényeinek megfelelően alakítsák ki, például a munkaeszközök megfelelő átalakításával, vagy a feladatok szétosztásával.
57.
A jelen ügy az érintett szolgálatok megfelelő működése és a fogyatékosság figyelembevétele közötti ezen egyensúly megteremtésének kérdését veti fel. Annak vizsgálata érdekében, hogy az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló intézkedés nem lépi‑e túl az érintett szolgálatok megfelelő működésének biztosításához szükséges mértéket, az alábbiakban a Bíróságnak az átjárhatóságra (1. szakasz) és a magas szintű fizikai képesség követelményére (2. szakasz) vonatkozó ítélkezési gyakorlatát vizsgálom. Noha ezen ítélkezési gyakorlat a férfiak és nők közötti, valamint az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetésre vonatkozik, úgy vélem, hogy lényeges tanulságokat tartalmaz a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetést illetően. Ezt követően elemezni fogom a 2000/78 irányelv 5. cikkének rendelkezéseit, amint azokat a Bíróság értelmezi, kiemelve, hogy e rendelkezések a fogyatékosságra vonatkozó sajátos kötelezettségeket írnak elő, és tovább erősítik e tanulságokat (3. szakasz). Elemzésemet azzal fejezem be, hogy a vizsgált ítélkezési gyakorlat összességéből levonom az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló esetre irányadó következtetéseket (4. szakasz).
1. Az átjárhatóság követelményéről
58.
Amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, az átjárhatóság követelménye az igazságügyi miniszter által annak alátámasztására előterjesztett érvelés középpontjában áll, hogy a büntetés‑végrehajtási tisztviselő feladatának ellátásához meg kell követelni egy minimális hallásélességi szintet. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis jelzi, hogy e miniszter szerint valamennyi büntetés‑végrehajtási tisztviselőnek képesnek kell lennie a szokásos feladataitól eltérő feladatok ellátására, többek között segítséget kell nyújtania a rendőrségnek is. Ez utóbbiaknak a büntetés‑végrehajtási intézeten belül bármely olyan munkakörre beoszthatónak kell lenniük, amelyre vonatkozóan megfelelő képzésben részesültek, és e célból teljesíteniük kell valamennyi, e munkakör által előírt egészségügyi követelményt. E miniszter véleménye szerint ezen, a 12. sz. rendelet által meghatározott, hallásélességre vonatkozó követelmény nélkül még mindig nem lehetne megvalósítani a büntetés‑végrehajtási intézetben tartózkodó személyek biztonságának a lehető legnagyobb mértékű biztosítására irányuló célokat és a közrend veszélyeztetésének elkerülését.
59.
Felmerül a kérdés, hogy ahhoz, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett eltérő bánásmód igazolt legyen, elegendő‑e, hogy a tisztviselők munkaköreinek átjárhatóságát a 2000/78 irányelv (18) preambulumbekezdésében említett szolgálatok, a jelen esetben a büntetés‑végrehajtási szolgálatok vezetői szükségesnek ítéljék.
60.
A Bíróságnak a Sirdar ítéletben (
19
) kellett hasonló problémát vizsgálnia, amely a férfiak és nők közötti eltérő bánásmód összefüggésében a brit hadsereg által egy női szakács alkalmazására vonatkozott. A kérdést előterjesztő bíróság arra keresett választ, hogy e hadsereg sajátos egységében, a jelen esetben az elit egységnek minősülő Royal Marines‑ban a tevékenység gyakorlásának feltételei lehetővé tették‑e a nők kizárását a hadsereg soraiból.
61.
A Bíróság rámutatott, hogy a szóban forgó egység alapvetően eltért a többitől, amennyiben az először lépett fel a kommandós műveletekben, (
20
) és alkalmazta az „átjárhatóságnak” nevezett szabályt. (
21
) Ez alapján a személyzet összességének kivétel nélkül – beleértve tehát a szakácsokat is –, képesnek kellett lennie egy kommandós egységben harcolni.
62.
A Bíróság elismerte, hogy ebben a sajátos környezetben az olyan rohamegységek sajátos beavatkozási feltételei, mint amilyen a Royal Marines, és különösen a rájuk vonatkozó átjárhatóság szabálya, igazolják, hogy az ütközetek hatékonyságának biztosítása érdekében az kizárólag férfiakból álljon. (
22
)
63.
A feladatkör igen sajátos jellege és gyakorlásának feltételei igazolhatták a férfiak és nők közötti eltérő bánásmódot, és lehetővé tették annak megállapítását, hogy ezen eltérés az elérendő céllal arányos volt. Hangsúlyozom, hogy ebben az ítéletben a Bíróságnak a férfiak és nők közötti hátrányos megkülönböztetéshez vezető intézkedés arányosságára vonatkozó megfontolásai nem a fegyveres erők egészére, csak azon belül kizárólag egy sajátos egységre alkalmazandók.
64.
E megközelítést a Bizottság kontra Franciaország ítélet (
23
) megerősítette. Ezen ítélet e tagállam közszolgálatába, közelebbről a rendőrségre történő felvételre vonatkozott, amely a felvett férfiak és nők százalékát‑ ez utóbbiak hátrányára – eltérően határozta meg.
65.
Franciaország a Bizottsággal szembeni jogvitában azt állította – azon szabályok igazolása érdekében, amelyek előírják, hogy a rendőrség aktív állományába a férfiakhoz képest kevesebb nőt vesznek fel –, hogy a francia rendőrség tisztviselőinek bármikor alkalmasnak kell lenniük erőszak alkalmazására az esetleges zavarkeltők visszatartása céljából. (
24
) A Bíróság kiemelte, hogy a férfiak és nők közötti hátrányos megkülönböztetés tilalma alóli eltérések csak konkrét tevékenységekre vonatkozhatnak, és megállapította, hogy e tagállam nem tartotta be ezt a követelményt. (
25
)
66.
Ezen ítéletből az következik, hogy a Bíróság nem tekintette bizonyítottnak sem annak állítólagos szükségességét, hogy bármikor erőszakot lehessen igénybe venni, sem a rendőrségen belüli átjárhatóság általános követelményét (
26
).
67.
Amint az a Sirdar ítéletből (
27
), valamint a Bizottság kontra Franciaország ítéletből (
28
) kitűnik, az átjárhatóság szabályának szükségességét nem lehet pusztán kimondani ahhoz, hogy valamely szakma vagy tevékenységi ágazat egészére általánossá tegyék, és ezáltal igazolják az egyenlő bánásmódhoz való jog megsértését.
68.
Azon eseteket leszámítva, amelyekben az átjárhatóságot a betöltött munkakör igazolja, mint a Sirdar ítélethez (
29
) vezető ügyben, egy tevékenység jellege mindazonáltal megkövetelheti különösen magas szintű fizikai, és ebből következően egészségi feltételek előírását. Az alábbiakban vizsgálni fogom, hogy a Bíróság hogyan értékelte az ilyen követelmények arányos vagy aránytalan jellegét a 2000/78 irányelv 1. cikkében említett indokok egyikén – a jelen esetben az életkoron – alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmára tekintettel.
2. A magas szintű fizikai képesség követelményéről
69.
A Bíróság a magas szintű fizikai képesség követelményének arányos jellegét a 2000/78 irányelv (18) preambulumbekezdésében említett rendőrségen és a tűzoltóságon belül, valamint a légi közlekedés területén vizsgálta. A Bíróság megállapította, hogy e követelmény életkorhoz kötött, hangsúlyozva, hogy a fizikai képességek a kor előrehaladtával romlanak. (
30
)
70.
A tűzoltók tevékenységét illetően, amely e preambulumbekezdés értelmében vészhelyzet‑elhárító szolgálatnak minősül, a Bíróság a Wolf ítéletben (
31
) rámutatott, hogy a tűz elleni küzdelem, beleértve a személyek mentését is, rendkívül magas szintű fizikai képességeket igényel, és az ezzel járó feladatokat csak a fiatal tűzoltók tudják elvégezni. Kevés 45 év feletti személy rendelkezik a megfelelő fizikai képességgel. (
32
) Ahhoz, hogy a tűz elleni küzdelmet ellátó szolgálatra elegendő számú, e képességekkel rendelkező személyt lehessen beosztani, és kellően hosszú ideig, mielőtt a tűzoltóságon belül más feladatokra osztanák be őket, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy e személyek felvétele felső korhatárának 30 évben történő meghatározása arányos az e szolgálat működőképességének és megfelelő működésének biztosítására irányuló céllal. (
33
)
71.
Ezen ítélet a későbbi ítéletek számára példaként szolgált, különösen a rendőrséggel kapcsolatos ügyekben. Az a kérdés merült így fel, hogy a tűzoltókhoz hasonlóan a rendőrök felvételéhez előírt 30 vagy 35 éves felső korhatár arányos‑e az elérendő céllal, vagyis az érintett rendőrség működőképességének és megfelelő működésének biztosításával.
72.
A Bíróság különbséget tett a spanyolországi önkormányzatok mellett szolgálatot teljesítő helyi rendőrség (
34
) és ugyanezen tagállam autonóm közössége rendőrségének (
35
) tevékenysége között, elismerve ugyanakkor, hogy valamennyi rendőrnél szükséges a különleges fizikai képesség, mivel a személy‑ és vagyonvédelemmel, valamint a bűncselekményt elkövető személyek elfogásával és őrzésével kapcsolatos tevékenységük során fizikai erőt használnak. A Bíróság elismerte, hogy az autonóm közösségért felelős rendőrségtől magasabb szintű fizikai képességet lehet megkövetelni, mint a helyi rendőrségtől, és ez következésképpen indokolttá tehet ilyen felvételi korhatárt, míg a helyi rendőrség tisztviselőinek felvétele esetében ez aránytalan.
73.
A Bíróság hangsúlyozta, hogy míg az előbbiek tevékenysége – amelyek alapvető feladata a közösség teljes területén a polgárok biztonságának biztosítása – nehéz, akár szélsőséges beavatkozási körülményeket is igényelhet, (
36
) az utóbbiak tevékenysége – amely szintén magában foglalja a gépjármű‑közlekedés szabályozását és adminisztratív jellegű feladatokat –, nem igényel kivételesen magas szintű fizikai képességeket a tűz elleni küzdelemre bevetett tűzoltóktól rendszeresen megkövetelthez képest. (
37
)
74.
A repülőgép‑pilóta szakmát illetően az arányosság vizsgálata hasonló megközelítést követett, magában foglalva a tevékenység gyakorlásának feltételeitől függő differenciált értékelést.
75.
A kereskedelmi célú utasszállítást vagy árufuvarozást illetően a Bíróság a Prigge és társai ítéletben (
38
) megállapította, hogy a közforgalmi pilóta tevékenységének 60 éves korban történő, kollektív szerződés által előírt kötelező és teljes megszüntetése – figyelemmel az ezzel járó feladatokra – nem arányos a közbiztonság védelmének céljával.
76.
Ellenben ha a pilóta tevékenysége nem kereskedelmi járatok biztosítására, hanem az állam biztonságának biztosítására irányul, a pilóta valamennyi tevékenységének 60 éves korban történő kötelező megszüntetését a Cafaro ítéletben (
39
) a Bíróság a kitűzött céllal arányosnak ítélte, figyelemmel a tevékenység jellegére és gyakorlásának feltételeire. (
40
)
77.
A jelen szakaszban vizsgált ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a különösen magas szintű fizikai képesség követelményét – hasonlóan a Wolf ítéletben a tűz elleni küzdelemre bevetett tűzoltókkal szembeni követelményekhez – valamely adott szakmán belül a legmegterhelőbb feladatokra kell korlátozni. Legyen szó akár a tűzoltókról, a rendőrségről vagy repülőgép pilótákról, vizsgálni kell, hogy nincs‑e olyan munkakör, amelynél a kevésbé magas szintű fizikai képesség is elegendő, így az e munkakörökben dolgozni kívánó személyek nem lennének aránytalanul, automatikusan kizárva az életkoruk alapján.
78.
Ezen ítélkezési gyakorlatot véleményem szerint a hátrányos megkülönböztetés más formáira is alkalmazni kell, különösen a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetésre. Azonban ami ez utóbbit illeti, a 2000/78 irányelv 5. cikke ezenkívül „észszerű intézkedések” elfogadását írja elő a fogyatékos személyek javára. Ezeket vizsgálom a következő szakaszban.
3. A fogyatékosság figyelembevételéről
79.
A fogyatékossággal élő személyeket illetően az előző szakaszban vizsgált ítélkezési gyakorlat alapján vizsgálni kell tehát, hogy e személyeket be lehet‑e osztani sajátos munkakörökbe a szóban forgó foglalkozáson vagy szakmán belül.
80.
A 2000/78 irányelv 5. cikke megerősíti e követelményt azáltal, hogy a munkaadóktól megköveteli „észszerű intézkedések” bevezetését e személyek javára, feltéve, hogy az nem jelent aránytalanul nagy terhet. Az észszerű intézkedéseket e rendelkezés akként határozza meg, mint megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedések, hogy a fogyatékos személy számára lehetővé váljon különösen a munkához jutás, a munkában való részvétel, vagy az előmenetel. (
41
)
81.
A 2000/78 irányelv ezen 5. cikke egyértelművé teszi, hogy mind az állami‑, mind a magánmunkáltatók (
42
) kötelesek figyelembe venni a fogyatékos személyek szükségleteit és megkönnyíteni a munkába való beilleszkedésüket. Az 5. cikk azt a kötelezettséget (
43
) írja elő a munkaadók számára, hogy észszerű intézkedéseket vezessenek be a fogyatékos munkavállalóik javára, amennyiben az nem minősül aránytalanul nagy tehernek.
82.
E rendelkezésből kitűnik, hogy a fogyatékos személyek helyzetét különös, sőt egyéni vizsgálatnak kell alávetni, amely figyelembe veszi „az adott esetben” felmerülő igényeiket. (
44
)
83.
Valamennyi munkáltató köteles észszerű intézkedéseket előírni. (
45
) A Bíróság a HK Danmark ítéletben kifejtette, hogy az „észszerű intézkedések” fogalmát tágan kell értelmezni, (
46
) mint amelynek azon különféle akadályok megszüntetése a célja, amelyek korlátozzák a fogyatékos személy teljes, hatékony és más munkavállalókkal egyenlő szerepvállalását a szakmai életben. (
47
) A 2000/78 irányelv (20) preambulumbekezdése tartalmaz egy listát a fizikai, szervezési vagy képzési jellegű észszerű intézkedésekről, (
48
) amely listával kapcsolatban a Bíróság már pontosította, hogy az nem kimerítő jellegű (
49
).
84.
A Bíróság így megállapította, hogy az irányelvvel ellentétes az olyan munkáltatói felmondás, amely a fogyatékkal élők igényeihez való észszerű alkalmazkodás kötelezettségére tekintettel nem indokolható azzal, hogy az érintett nem alkalmas, nem képes vagy nem vehető igénybe munkaköre alapvető feladatainak ellátására. (
50
)
85.
A HK Danmark ítélet ezt szemléltetve megerősíti ezen értelmezést. Ezen ítélet egy olyan nemzeti törvényre vonatkozott, amely lehetővé tette a munkavállaló rövidebb felmondási idő alkalmazása melletti elbocsátását, ha hosszú ideig volt betegszabadságon. (
51
) E törvény alapján fogyatékos munkavállalókat bocsátottak el a távollétük miatt. Ezen ítélet tényállásából kitűnik, hogy e személyek korlátozott heti óraszámban tudtak dolgozni. Ráadásul az egyik munkavállaló elbocsátását követően a munkáltató részmunkaidős állásra vonatkozó álláshirdetést jelentetett meg. (
52
) A Bíróság megítélése szerint vizsgálni kell, hogy a jelen esetben a munkaidő‑csökkentés mint észszerű intézkedés nem tette volna‑e lehetővé számukra a munkavégzést anélkül, hogy aránytalan terhet jelentett volna a munkáltatójuk számára, (
53
) és hogy az elbocsátásukhoz vezető távollétek nem az ilyen intézkedések elfogadása elmulasztásának tudhatók‑e be. (
54
)
86.
A Bíróság megállapította, hogy a 2000/78 irányelvvel ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, amely lehetővé teszi a fogyatékossággal élő munkavállalók betegszabadságból eredő távolléteik miatti elbocsátását, ha ezek a távollétek abból erednek, hogy a munkáltató nem hozta meg az ezen irányelv 5. cikke szerinti észszerű intézkedéseket. (
55
)
87.
Másképp megfogalmazva: egy olyan helyzetben, amelyben az észszerű intézkedések elfogadása lehetővé tette volna a fogyatékossággal élő munkavállaló számára, hogy teljesítse a munkaköréből eredő követelményeket, azonban a munkáltató elmulasztotta ezen intézkedések meghozatalát, e munkavállaló azon indokkal való elbocsátása, hogy nem felel meg e követelményeknek, ellentétes a 2000/78 irányelvvel, (
56
) és az olyan nemzeti törvény, amely az ilyen elbocsátást lehetővé teszi, szintén ellentétes ezen irányelvvel.
4. Milyen következtetések vonhatók le ebből az ítélkezési gyakorlatból a jelen ügy vonatkozásában?
88.
Emlékeztetek arra, hogy az alapeljárásban az igazságügyi miniszter azt állította, hogy a 12. sz. rendelet által előírt hallásélességi szintet igazolja az az igény, hogy valamennyi büntetés‑végrehajtási tisztviselőnek képesnek kell lennie szükség esetén segítséget nyújtani a rendőrségnek a büntetés‑végrehajtási intézeten belül, és ebből következően meg kell felelniük az átjárhatóság követelményének. Amint azt kiemeltem, egy ilyen igényt nem lehet pusztán kimondani, hanem bizonyítani is kell. (
57
)
89.
A tisztviselők munkaköreinek átjárhatósága sajátos körülmények között szükségesnek bizonyulhat, például a kizárólag veszélyes fogvatartottakat befogadó büntetés‑végrehajtási intézetek esetében vagy az erre létesített börtönnegyedek esetében. Ilyen helyzetben a büntetés‑végrehajtási tisztviselőkkel szemben annak előírása, hogy mind magas szintű hallásélességgel rendelkezzenek, ugyanúgy, mint a rendőrök, igazoltnak tűnik az ellátandó feladatok és azok teljesítése körülményeinek jellege miatt. (
58
)
90.
Mindazonáltal a jelen ügyben egyetlen ezekre utaló körülményt sem mutattak be, amiről a nemzeti bíróságnak kell meggyőződnie.
91.
Mindenesetre, még ha a 12. sz. rendelet által előírthoz hasonló hallásélességi szint alkalmazása igazolt is lenne – nem annyira a rendőrségnek történő alkalmi segítségnyújtás miatt, hanem általános jelleggel a büntetés‑végrehajtási tisztviselők által ellátott feladatok jellege miatt –, emlékeztetek arra, hogy a 2000/78 irányelv 5. cikke főszabály szerint kötelezi a munkáltatót az észszerű intézkedések elfogadására. Ez utóbbi ugyanis köteles a fogyatékossággal élő munkavállalóval szemben meghozni a megfelelő, az adott esetben szükséges intézkedéseket, feltéve, hogy ezen intézkedések nem jelentenek aránytalan terhet a munkáltató számára.
92.
Az ilyen intézkedések lehetnek szervezési jellegűek, és megnyilvánulhatnak abban, hogy az érintett büntetés‑végrehajtási tisztviselőt olyan szolgálatba osztják be, amely rendszerint nem követeli meg a rendőröktől elvárt hallásélességi szintet. Az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló esetben vizsgálni kell, hogy az olyan munkakörbe való beosztás, mint amelybe az alapeljárás felperesét beosztották, vagyis a fogvatartottak elektronikus felügyelete, lehetővé teszi‑e, hogy teljes mértékben megfeleljen a feladataiból eredő követelményeknek.
93.
Az a tény, hogy valamely, az alapeljárás felpereséhez hasonló büntetés‑végrehajtási tisztviselő – elöljárói megelégedésére – el tudta látni a rábízott felügyeleti feladatokat, (
59
) bizonyítja, hogy van lehetőség valamely másik munkakörbe történő beosztásra.
94.
Hangsúlyozom, hogy ha a fogyatékossággal élő személy képes feladatainak ellátására, adott esetben a 2000/78 irányelv 5. cikkének értelmében vett észszerű intézkedések elfogadását követően, e személy kizárólag azon indokkal történő elbocsátása, hogy nem felel meg egy hallásélességi szabálynak, túllép azon, ami a szolgálat működőképességének biztosítására irányuló cél megvalósításához szükséges, és az elbocsátás ezen irányelvvel ellentétesen kizárólag a fogyatékosság miatt következik be (
60
).
95.
A szervezési jellegű intézkedéseken kívül az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló esetben anyagi jellegű intézkedések is előirányozhatók.
96.
E tekintetben a nemzeti bíróságok előtti eljárásban felmerült, hogy a hallássérült büntetés‑végrehajtási tisztviselő viselhetne olyan készüléket, amely lehetővé teszi számára a 12. sz. rendelet által előírt hallásélességi szint elérését.
97.
Egy ilyen készülék használatának engedélyezését véleményem szerint ugyanis a 2000/78 irányelv 5. cikkének értelmében vett észszerű intézkedésnek lehet tekinteni.
98.
Az alapeljárás felperese, valamint az egészség‑ és munkaügyi miniszter és az ombudsman úgy véli, hogy engedélyezni kellene ilyen készülék viselését, mint ahogy a látáshibát korrigáló szemüveg vagy kontaktlencse viselése is engedélyezett.
99.
Az igazságügyi miniszter a maga részéről úgy véli, hogy nincs arra vonatkozó bizonyíték, hogy a hallókészülék a hallásélességgel kapcsolatban olyan segítséget és kényelemérzetet nyújt, amely összehasonlítható lenne a látásélesség tekintetében a szemüveggel vagy kontaktlencsével. Ezzel szemben én úgy vélem, hogy nincs bizonyíték arra, hogy az érintett készülékek ne javítanák ugyanolyan hatásosan és ugyanolyan fokú kényelemérzettel a halláskárosodást, mint a szemüveg és a kontaktlencse a látáskárosodást. Mivel egy fogyatékosság, a látáskárosodás korrekciója céljából kifejezetten engedélyeztek egy készüléket, felmerülhet a kérdés, hogy miért nem engedélyezhető ugyanígy egy másik érzékszervi fogyatékosság, a halláskárosodás korrekciójára szolgáló készülék.
100.
Nem terjesztettek elő egyetlen tényezőt sem azon kérdést illetően, hogy egy ilyen eszköz használata aránytalan terhet jelent‑e a munkáltató számára. A látást korrigáló eszköz használatával összehasonlítva úgy tűnik, hogy a hallókészülék viselése nem jelentene ilyen aránytalan terhet.
101.
Mindenesetre megjegyzem, hogy amennyiben engedélyezik hallókészülék viselését a büntetés‑végrehajtási tisztviselők feladatainak ellátása során a büntetés‑végrehajtási intézetben, (
61
) és lehetővé teszik az ilyen feladatot ellátó tisztviselők számára a 12. sz. rendelet által előírt hallásélességi szint elérését, nem tűnik következetesnek megtiltani a már szolgálatban lévő vagy felvétel alatt álló büntetés‑végrehajtási tisztviselők számára a fogvatartottak felügyeletének ellátását kizárólag amiatt, hogy az ilyen készülék segítsége nélkül végzett hallásvizsgálat során nem érik el ezt a szintet.
102.
Úgy vélem ezért, hogy a fogvatartottak felügyeletét ellátó valamennyi büntetés‑végrehajtási tisztviselő vagy az e feladatra jelentkező jelöltek automatikus kizárása, a rájuk bízott feladatok teljesítésére vonatkozó képességeiket figyelmen kívül hagyva, kizárólag amiatt, hogy nem érik el a 12. sz. rendelethez hasonló rendelet által előírt hallásélességi szintet, nem arányos a közbiztonság és a rend fenntartásának céljával. Ebből következik, hogy egy ilyen rendelet a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontjával ellentétes, fogyatékosságon alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetést tartalmaz.
V. Végkövetkeztetés
103.
A fentiekből következően azt javasolom, hogy a Bíróság a Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (legfelsőbb bíróság, alkotmányosság vizsgálatáért felelős tanács, Észtország) által előterjesztett kérdést a következőképpen válaszolja meg:
A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv 2. cikkének az ugyanezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésével és 5. cikkével összefüggésben értelmezett (2) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely azt írja elő, hogy a büntetés‑végrehajtási tisztviselő munkaviszonya fenntartásának abszolút akadályát képezi kizárólag azon ok, hogy hallásélessége nem éri el az előírt szintet, anélkül, hogy a munkáltató vizsgálná, hogy e munkavállaló képes‑e a munkaköréből eredő feladatok ellátására, adott esetben az ezen 5. cikk értelmében vett észszerű intézkedések elfogadását követően, mint amilyen a valamely sajátos szolgálatra való beosztás vagy a hallókészülék viselésének engedélyezése.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (HL 2000. L 303. 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.).
(
3
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat pontosítja, hogy az alapeljárás felperesének a hallásélessége a rosszabb hallóképességgel rendelkező fül esetében 500–2000 Hz frekvenciánál 55–75 dB, míg a 12. sz. rendelet 4. cikkének (2) bekezdése szerint a rosszabb hallóképességgel rendelkező fül esetében a hallásélesség e frekvenciánál. nem haladhatja meg a 40 dB‑t.
(
4
)	2014. november 13‑i ítélet (C‑416/13, EU:C:2014:2371, 43–45. pont).
(
5
)	Lásd ebben az értelemben az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetést illetően: 2011. szeptember 13‑iPrigge és társai ítélet (C‑447/09, EU:C:2011:573, 39. pont).
(
6
)	Lásd különösen: 2013. április 11‑i HK Danmark ítélet (C‑335/11 és C‑337/11, a továbbiakban: HK Danmark ítélet, EU:C:2013:222, 38. pont,); 2014. március 18‑iZ. ítélet (C‑363/12, EU:C:2014:159, 77. pont).
(
7
)	Jelzem, hogy nem értek egyet a Tartu Ringkonnakohus (tartui fellebbviteli bíróság) álláspontjával, amely szerint a látássérült személyeket a hallássérült személyekkel kellene összehasonlítani.
(
8
)	Lásd: 2017. március 14‑iBougnaoui és ADDH ítélet (C‑188/15, EU:C:2017:204, 38. pont).
(
9
)	Lásd ebben az értelemben különösen: 2017. március 14‑iBougnaoui és ADDH ítélet (C‑188/15, EU:C:2017:204, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
10
)	Lásd a jelen indítvány 15. pontjában hivatkozott 12. sz. rendelet 4. cikkének (1) bekezdését.
(
11
)	Lásd analógia útján a rendőri tevékenység gyakorlásához szükséges kellő fizikai képességgel rendelkezés követelményét illetően: 2014. november 13‑iVital Pérez ítélet (C‑416/13, EU:C:2014:2371, 41. pont); a közforgalmi pilótákat illetően: 2011. szeptember 13‑iPrigge és társai ítélet (C‑447/09, EU:C:2011:573, 67. pont); 2019. november 7‑iCafaro ítélet (C‑396/18, EU:C:2019:929, 62. pont).
(
12
)	Ezen egyezményt az Európai Közösség nevében a 2009. november 26‑i 2010/48/EK tanácsi határozat (HL 2010. L 23., 35. o.) hagyta jóvá.
(
13
)	Lásd ebben az értelemben: 2000/78 irányelv (6) preambulumbekezdés, ami a munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi chartára utal, és ezen irányelv (8) preambulumbekezdése.
(
14
)	Lásd: 2000/78 irányelv (9) preambulumbekezdés. Ezenkívül hangsúlyozom, hogy a Chartának „A fogyatékkal élő személyek beilleszkedése” címet viselő 26. cikke értelmében „Az Unió elismeri és tiszteletben tartja a fogyatékkal élő személyek jogát az önállóságuk, társadalmi és foglalkozási beilleszkedésük, valamint a közösség életében való részvételük biztosítását célzó intézkedésekre.” Lásd továbbá: 2014. május 22‑iGlatzel ítélet (C‑356/12, EU:C:2014:350, 77. pont).
(
15
)	Lásd: 2000/78 irányelv (20) preambulumbekezdés.
(
16
)	Lásd: 2000/78 irányelv (26) és (27) preambulumbekezdés.
(
17
)	Kiemelés tőlem.
(
18
)	E fogalmat a későbbiekben részletesen vizsgálom. Lásd a jelen indítvány 58–68. pontját.
(
19
)	1999. október 26‑i ítélet (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
20
)	Lásd: 1999. október 26‑iSirdar ítélet (C‑273/97, EU:C:1999:523, 30. pont).
(
21
)	Lásd: 1999. október 26‑iSirdar ítélet (C‑273/97, EU:C:1999:523, 7. pont).
(
22
)	1999. október 26‑iSirdar ítélet (C‑273/97, EU:C:1999:523, 25. és 31. pont). Megjegyzem, hogy a Bíróság emlékeztetett arra, hogy – figyelemmel a társadalom alakulására –, időszakosan vizsgálni szükséges, hogy az irányelv általános rendszerétől való eltérés fenntartható‑e. Lásd továbbá, ebben az értelemben: 1986. május 15‑iJohnston ítélet (222/84, EU:C:1986:206, 37. pont).
(
23
)	1988. június 30‑i ítélet (318/86, EU:C:1983:352).
(
24
)	Lásd: 1988. június 30‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (318/86, EU:C:1983:352, 21. pont).
(
25
)	Lásd: 1988. június 30‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (318/86, EU:C:1983:352, 25. pont).
(
26
)	A Bizottság kontra Franciaország ügyre vonatkozó indítványában (318/86, EU:C:1988:254, 3571. o.) Slynn főtanácsnok a francia kormány érvelését a „felcserélhetőség” kifejezés használatával írta le. Lásd továbbá, az 1988. június 30‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (318/86, EU:C:1988:352) kapcsán: La Pergola főtanácsnok Sirdar ügyre vonatkozó indítványa (C‑273/97, EU:C:1999:246, 36. pont).
(
27
)	1999. október 26‑í ítélet (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
28
)	1988. június 30‑i ítélet (318/86, EU:C:1988:352).
(
29
)	1999. október 26‑í ítélet (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
30
)	Lásd ebben az értelemben: 2010. január 12‑i ítélet (C‑229/08, EU:C:2010:3,41. pont); 2011. szeptember 13‑iPrigge és társai ítélet (C‑447/09, EU:C:2011:573, 67. pont); 2017. július 5‑iFries ítélet (C‑190/16, EU:C:2017:513, 46.pont); 2019. november 7‑iCafaro ítélet (C‑396/18, EU:C:2019:929, 60. pont).
(
31
)	2010. január 12‑i ítélet (C‑229/08, EU:C:2010:3; a továbbiakban: Wolf ítélet).
(
32
)	Lásd: Wolf ítélet 41. és 43. pont.
(
33
)	Lásd: Wolf ítélet 43. és 44. pont.
(
34
)	2014. november 13‑iVital Pérez ítélet (C‑416/13, EU:C:2014:2371).
(
35
)	2016. november 15‑iSalaberria Sorondo ítélet (C‑258/15, EU:C:2016:873).
(
36
)	Lásd: 2016. november 15‑iSalaberria Sorondo ítélet (C‑258/15, EU:C:2016:873, 41. pont). Megjegyzem továbbá, hogy a Wolf ítéletben szereplő tűzoltókhoz hasonlóan a megfelelő életkor‑piramis visszaállításának hivatkozott szükségessége a 35 évesnél fiatalabb tisztviselők felvételét igényelte.
(
37
)	Lásd: 2014. november 13‑iVital Pérez ítélet (C‑416/13, EU:C:2014:2371, 53. és 54. pont); 2017. október 18‑iKalliri ítélet (C‑409/16, EU:C:2017:767, 38. pont).
(
38
)	2011. szeptember 13‑i ítélet (C‑447/09, EU:C:2011:573).
(
39
)	2019. november 7‑i ítélet (C‑396/18, EU:C:2019:929).
(
40
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. november 7‑iCafaro ítélet (C‑396/18, EU:C:2019:929, 53–57. pont). Hasonló megfontolásokat fogalmazott meg a Bíróság a 2014. május 22‑iGlatzel ítéletben (C‑356/12, EU:C:2014:350), a gépjárművezetést illetően és a nehézgépjárművek vezetőire és a könnyűgépjárművek vezetőire előírt eltérő látásélességi követelményeket illetően. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy tekintettel a közúti közlekedésbiztonsági követelményekre, és figyelembe véve a gépjármű rakszelvényének, a szállított utasok számának eltéréseit és az ezekből eredő felelősséget, a nehézgépjárművek vezetőivel szemben – a könnyűgépjárművek vezetőihez képest – szigorúbb látásélességi követelményeket lehet előírni (lásd ebben az értelemben: ezen ítélet 83–85. pont).
(
41
)	A 2000/78 irányelv 7. cikke egyébiránt előírja, hogy a tagállamok pozitív és külön intézkedéseket tarthatnak fenn vagy fogadhatnak el a fogyatékkal élő személyek javára.
(
42
)	A 2000/78 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában.
(
43
)	Lásd: HK Danmark ítélet, 49. pont; 2013. július 4‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑312/11, nem tették közzé, EU:C:2013:446, 62. pont).
(
44
)	Lásd: 2000/78 irányelv 5. cikk (kiemelés tőlem).
(
45
)	Lásd: 2013. július 4‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑312/11, nem tették közzé, EU:C:2013:446, 62. pont). Olaszországot elmarasztalták, mivel a 2000/78 irányelvet átültető intézkedései nem vonatkoztak valamennyi munkáltatóra (lásd: ezen ítélet 67. pont). A HK Danmark ítéletben (49. pont) a Bíróság megerősítette, hogy a munkaadóknak meg kell tenniük a megfelelő intézkedéseket.
(
46
)	Lásd:HK Danmark ítélet 53. pont.
(
47
)	Lásd:HK Danmark ítélet 54. pont.
(
48
)	Lásd:HK Danmark ítélet 49 pont.
(
49
)	Lásd:HK Danmark ítélet, 49. és 56. pont. Így, noha a munkaidő csökkentését nem említi a 2000/78 irányelv (20) preambulumbekezdésében foglalt, megfelelő intézkedésekről szóló lista – annak érdekében, hogy a munkahelyeket a fogyatékosok igényeinek megfelelően alakítsák ki –, az ezen irányelv 5. cikkében foglalt észszerű intézkedések egyikének minősülhet (lásd: ezen ítélet 66. pont).
(
50
)	Lásd: 2006. július 11‑iChacón Navas ítélet (C‑13/05, EU:C:2006:456, 51. pont).
(
51
)	Lásd: HK Danmark ítélet 13. pont.
(
52
)	Lásd: HK Danmark ítélet 62. pont.
(
53
)	Lásd: HK Danmark ítélet 59. és 62. pont.
(
54
)	Lásd: HK Danmark ítélet 67. pont.
(
55
)	Lásd:HK Danmark ítélet 68. pont.
(
56
)	Lásd ugyanebben az értelemben: 2019. szeptember 11‑iNobel Plastiques Ibérica ítélet (C‑397/18, EU:C:2019:703, 71. és 75. pont). Ezen ítéletből kitűnik, hogy ha egy munkáltató a produktivitásra, jártasságra, valamint a hiányzási arányra vonatkozó kritériumokon alapuló elbocsátási szempontokat írt elő, egy fogyatékossággal élő munkavállaló amiatti elbocsátása, hogy nem teljesíti e kritériumokat, anélkül, hogy a 2000/78 irányelv 5. cikke értelmében vett észszerű intézkedéseket fogadtak volna el, ezen irányelv által tiltott, fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönbözetésnek minősül.
(
57
)	Lásd a jelen indítvány 67. pontját.
(
58
)	Egy ilyen átjárhatósági követelmény akkor is előírható, ha a büntetés‑végrehajtási tisztviselők létszáma hiányos a szóban forgó tagállam büntetés‑végrehajtási intézeteinek összességében, vagy ha az érintett büntetés‑végrehajtási intézetben e probléma fennállt.
(
59
)	Lásd a jelen indítvány 18. pontját.
(
60
)	Lásd ebben az értelemben: a jelen indítvány 3. szakaszában vizsgált 2006. július 11‑iChacón Navas ítéletet (C‑13/05, EU:C:2006:456); a HK Danmark ítéletet és a 2019. szeptember 11‑iNobel Plastiques Ibérica ítéletet (C‑397/18, EU:C:2019:703).
(
61
)	Maga az igazságügyi miniszter is kiemelte ezt a tényt.