62023CJ0536_RES
Byla C‑536/23
Bundesrepublik Deutschland
prieš
Mutua Madrileña Automovilista
(Landgericht München I prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2025 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 – Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su draudimu – 11 straipsnio 1 dalies b punktas – 13 straipsnio 2 dalis – Žalą patyrusios šalies tiesioginis ieškinys draudikui – Sąvoka „žalą patyrusi šalis“ – Eismo įvykyje nukentėjęs pareigūnas – Darbo užmokesčio mokėjimas laikinojo nedarbingumo laikotarpiu – Valstybė narė, veikianti kaip darbdavys, perėmęs šio pareigūno teisę į žalos atlyginimą – Ieškovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismo jurisdikcija – Administracinio vieneto, kuriame dirba minėtas pareigūnas, buveinės vieta“
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymas – Reglamentas Nr. 1215/2012 – Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su draudimu – Ieškiniai draudikui – Žalą patyrusios šalies tiesioginis ieškinys – Sąvoka „žalą patyrusi šalis“ – Valstybė narė, veikianti kaip darbdavys, perėmęs eismo įvykyje nukentėjusio pareigūno teisę į žalos atlyginimą ir mokėjęs jam darbo užmokestį laikinojo nedarbingumo laikotarpiu – Įtraukimas – Ieškovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismo jurisdikcija – Valstybės narės teisė pareikšti eismo įvykyje dalyvavusią transporto priemonę apdraudusiai bendrovei ieškinį administracinio vieneto, kuriame dirba minėtas pareigūnas, buveinės vietos teisme
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1215/2012 15, 16 ir 18 konstatuojamosios dalys, 1 straipsnio 1 dalis, 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktai bei 63 straipsnio 1 dalis)
(žr. 27–49 punktus ir rezoliucinę dalį)
Santrauka
Gavęs Landgericht München I (I-asis Miuncheno apygardos teismas, Vokietija) prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas išaiškino Reglamente Nr. 1215/2012 (
1
) numatytas specialiąsias jurisdikcijos draudimo bylose taisykles, taikomas tuo atveju, kai ieškinį pareiškė eismo įvykyje nukentėjusio asmens teises perėmęs jo darbdavys šį įvykį sukėlusios transporto priemonės draudikui.
Miunchene (Vokietija) dirbanti ir šiame mieste nuolat gyvenanti federalinė pareigūnė 2020 m. kovo mėn. Ispanijoje nukentėjo eismo įvykyje, kuriame dalyvavo automobilis, apdraustas bendrovėje Mutua Madrileña Automovilista. Pareigūnės laikinojo nedarbingumo laikotarpiu jos darbdavė – Vokietijos Federacinė Respublika – jai ir toliau mokėjo darbo užmokestį.
Vokietijos Federacinė Respublika, veikdama kaip darbdavė, Amtsgericht München (Miuncheno apylinkės teismas, Vokietija) pareiškė civilinį ieškinį Mutua Madrileña Automovilista, siekdama, kad būtų atlyginti nuostoliai, atsiradę sumokėjus nurodytai suinteresuotajai pareigūnei darbo užmokestį. Ši bendrovė, kurios buveinė yra Ispanijoje, nurodė, kad tas teismas neturi tarptautinės jurisdikcijos, taip pat užginčijo ieškinio pagrįstumą.
2022 m. vasario mėn. Miuncheno apylinkės teismas konstatavo neturįs tarptautinės jurisdikcijos, nes laikėsi nuomonės, kad Vokietijos Federacinė Respublika negali remtis specialiosiomis jurisdikcijos draudimo bylose taisyklėmis, įtvirtintomis Reglamento Nr. 1215/2012 11 straipsnio 1 dalies b punkte ir 13 straipsnio 2 dalyje. Vokietijos Federacinė Respublika padavė apeliacinį skundą I-ajam Miuncheno apygardos teismui.
Anot šio teismo, neginčijama, kad Vokietijos Federacinė Respublika ketino pareikšti tiesioginį ieškinį Mutua Madrileña Automovilista ir kad į teismą ji kreipėsi remdamasi įstatyminiu teisių perėmimu. Kad galėtų įvertinti apeliacinio skundo pagrįstumą, šis teismas nutarė kreiptis į Teisingumo Teismą su klausimu, ar valstybė narė, kuri, kaip darbdavys, reiškia tiesioginį ieškinį draudikui, remdamasi iš per eismo įvykį nukentėjusio pareigūno pagal įstatymą perimtomis teisėmis į žalos atlyginimą, gali remtis specialiosiomis jurisdikcijos draudimo bylose taisyklėmis „žalą patyrusios šalies“ naudai, numatytomis Reglamente Nr. 1215/2012.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia Teisingumo Teismas priminė, kad, nukrypstant nuo Reglamento Nr. 1215/2012 4 straipsnio 1 dalyje numatytos bendrosios jurisdikcijos taisyklės, asmenims, kurių nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškiniai kitos valstybės narės teismuose gali būti reiškiami pagal šio reglamento II skyriaus 2–7 skirsniuose nustatytas taisykles. Be kita ko, šio reglamento II skyriaus 3 skirsnio nuostatomis siekiama ištaisyti byloms, susijusioms su draudimu, būdingą tam tikrą disbalansą tarp šalių, užtikrinant, kad silpnesnė šalis galėtų pareikšti ieškinį stipresniajai šaliai valstybės narės teisme, kuris yra lengvai pasiekiamas. Konkrečiau kalbant, remiantis to paties reglamento 13 straipsnio 2 dalimi, jo 11 straipsnio, kurio 1 dalyje reglamentuota jurisdikcija draudimo bylose, kai draudiko buveinė yra valstybėje narėje (
2
), nuostatos taikomos žalą patyrusios šalies tiesiogiai draudikui pareikštiems ieškiniams, jeigu tokie tiesioginiai ieškiniai yra leidžiami.
Antra, iš jurisprudencijos matyti, kad nuo bendrosios atsakovo nuolatinės gyvenamosios (buveinės) vietos teismo jurisdikcijos taisyklės nukrypstančios taisyklės turi būti aiškinamos griežtai. Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kad Reglamente Nr. 1215/2012 numatytomis specialiosiomis jurisdikcijos draudimo bylose taisyklėmis siekiama suteikti naudos žalos patyrusiems asmenims, neapribojant jų rato žalą tiesiogiai patyrusiais asmenimis. Taigi tam tikrų kategorijų asmenys, perėmę žalą tiesiogiai patyrusių asmenų teises, taip pat gali remtis jurisdikcijos taisyklėmis, numatytomis Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 2 dalyje, siejamoje su šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies b punktu, kad pareikštų ieškinį draudikui ne jo buveinės vietos teisme, kai šiuos teisių perėmėjus galima pripažinti „žalą patyrusia šalimi“ pagal šio 13 straipsnio 2 dalį.
Vis dėlto Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, jog tam, kad asmuo patektų į „nukentėjusiosios šalies“ apibrėžtį, kiekvienu atskiru atveju reikėtų spręsti, ar ieškinį draudikui pareiškusį asmenį galima laikyti „silpnesniąja šalimi“. Kiek tai susiję su santykiais tarp draudimo verslo subjektų, kurių nė vienas negali būti laikomas esančiu mažiau palankioje padėtyje nei kitas, Teisingumo Teismas pripažino Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 2 dalį, siejamą su šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies b punktu (arba lygiavertes Reglamento Nr. 44/2001 (
3
) nuostatas), netaikytina tuo atveju, kai žalą tiesiogiai patyrusio asmens teisių perėmėjas yra toks verslininkas. Panašus netaikymas buvo pripažintas, kai socialinio draudimo įstaiga reikalavo atlyginti eismo įvykyje nukentėjusiajam apdraustajam išmokėtas sumas.
Vis dėlto iš su šiomis lygiavertėmis Reglamento Nr. 44/2001 nuostatomis susijusios Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad darbdavį, kuris perėmė savo darbuotojo teises, kad gautų kompensaciją už nedarbingumo laikotarpiu pastarajam mokėtą darbo užmokestį, ir kuris vien šiuo pagrindu pareiškia ieškinį dėl jo patirtų nuostolių atlyginimo, galima laikyti silpnesne šalimi nei draudikas, kuriam jis pareiškia ieškinį kaip žalą patyrusi šalis, nesvarbu, kokio jis dydžio ir kokia jo teisinė forma.
Dėl klausimo, ar iš šios jurisprudencijos darytina išvada, kad valstybė narė, veikianti kaip darbdavys, perėmęs eismo įvykyje, kuriame dalyvavo apdrausta transporto priemonė, tiesiogiai sužaloto pareigūno teises, pati turi būti pripažinta „žalą patyrusia šalimi“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 2 dalį, nes toliau mokėjo šiam pareigūnui darbo užmokestį jo laikinojo nedarbingumo laikotarpiu, todėl šiai valstybei darbdavei suteiktina teisė pareikšti atitinkamam draudikui ieškinį ieškovo nuolatinės gyvenamosios (buveinės) vietos teisme pagal šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies b punktą, kai toks tiesioginis ieškinys yra leidžiamas, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nagrinėjama byla yra analogiška tai, kurioje priimtas Sprendimas MMA IARD (
4
). Vadinasi, nurodytame sprendime Teisingumo Teismo išdėstyti argumentai taikytini ir šiai bylai. Iš tiesų šis sprendimas buvo priimtas faktinėmis aplinkybėmis, panašiomis į susiklosčiusias pagrindinėje byloje. Ši analogija taikytina juolab dėl to, kad Vokietijos Federacinė Respublika ieškinį dėl žalos atlyginimo pareiškė tik kaip darbdavys, perėmęs vieno iš savo darbuotojų teises, o ne kaip viešosios tarptautinės teisės subjektas.
Taigi, taikant Reglamentą Nr. 1215/2012 (
5
), darbdavys, toliau mokėjęs savo darbuotojui darbo užmokestį jo laikinojo nedarbingumo dėl eismo įvykio laikotarpiu ir perėmęs jo teises eismo įvykyje dalyvavusios transporto priemonės draudikui, turi būti laikomas „žalą patyrusia šalimi“, įskaitant atvejį, kai ieškovė yra kaip darbdavys veikianti valstybė narė. Šiomis aplinkybėmis neturi reikšmės, kad tokia valstybė narė taip pat vykdo socialinio draudimo įstaigos funkcijas, nes atitinkama valstybė narė ieškinį reiškia tik kaip kompensacijos siekiantis darbdavys, perėmęs savo darbuotojo teises į žalos atlyginimą, o ne kaip socialinio draudimo įstaiga.
Trečia, Teisingumo Teismas atmetė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teiginį, kad, taikant Reglamentą Nr. 1215/2012, tuo atveju, kai ieškinį draudikui pareiškia valstybė narė, veikianti kaip darbdavys, perėmęs savo tiesiogiai žalą patyrusio darbuotojo teises, teritorinę jurisdikciją turi šio darbuotojo nuolatinės gyvenamosios vietos teismas. Iš tiesų, kai taikomas šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies b punktas, kuriame nurodyta „ieškovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismo jurisdikcija“, jis nustato ne tik tarptautinę, bet ir teritorinę tokio teismo jurisdikciją. Be to, kadangi darbdavys, perėmęs savo darbuotojo teises, nes mokėjo jam darbo užmokestį, pats patiria žalos, todėl yra „žalą patyrusi šalis“, jis gali pasinaudoti šioje nuostatoje numatyta teise pareikšti draudikui ieškinį savo buveinės vietos teisme. Kadangi šis teises perėmęs darbdavys yra vienintelis, galintis remtis perimta teise į žalos atlyginimą, nebūtina jo versti reikšti ieškinį savo darbuotojo nuolatinės gyvenamosios vietos teisme, kad būtų išvengta kelių tapačių ieškinių pareiškimo skirtingose teismuose rizikos. Šie argumentai taikytini ir tuo atveju, kai, kaip pagrindinėje byloje, teises perėmęs darbdavys yra valstybė narė. Kaip darbdavys veikiančios valstybės narės buveinės vieta laikytina administracinio vieneto, kuriame dirba suinteresuotasis pareigūnas ir kuris faktiškai patyrė nuostolių dėl šio pareigūno nebuvimo darbe, buveinės vieta.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas nusprendė, kad, taikant Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 2 dalį, siejamą su šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies b punktu, valstybė narė, veikianti kaip darbdavys, perėmęs eismo įvykyje sužaloto pareigūno teises ir mokėjęs jam darbo užmokestį laikinojo nedarbingumo laikotarpiu, gali kaip „žalą patyrusi šalis“, kaip tai suprantama pagal nurodytą 13 straipsnio 2 dalį, pareikšti ieškinį nurodytame eismo įvykyje dalyvavusios transporto priemonės valdytojo civilinę atsakomybę apdraudusiai bendrovei ne sužaloto pareigūno nuolatinės gyvenamosios vietos teisme, bet administracinio vieneto, kuriame dirba nurodytas pareigūnas, buveinės vietos teisme, jeigu tiesioginis ieškinys yra leidžiamas.
(
1
)	2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1; toliau – reglamentas „Briuselis Ia“).
(
2
)	Reglamento Nr. 1215/2012 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Draudikui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškinys gali būti pareikštas: a) valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta, teismuose; b) jeigu ieškinius pareiškia draudėjas, apdraustasis arba naudos gavėjas – kitoje valstybėje narėje ieškovo nuolatinės gyvenamosios (buveinės) vietos teismuose; <...>“
(
3
)	2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42; taip pat vadinamas reglamentu „Briuselis I“). Kalbant konkrečiau, šios „lygiavertės nuostatos“ yra Reglamento Nr. 44/2001 11 straipsnio 2 dalis, siejama su 9 straipsnio 1 dalies b punktu.
(
4
)	2017 m. liepos 20 d. Sprendimas MMA IARD (C-340/16, EU:C:2017:576).
(
5
)	Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 2 dalis, siejama su šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies b punktu.