ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г‑Н N. JÄÄSKINEN
представено на 25 октомври 2012 година(1)
Дело C‑375/11
Belgacom SA
Mobistar SA
KPN Group Belgium SA
срещу
État belge
(Преюдициално запитване, отправено от Cour constitutionnelle (Белгия)
„Далекосъобщителни услуги — Директива 2002/20/ЕО — Право на ползване на радиочестоти — Еднократни такси за отдаването за ползване и за удължаването на срока на действие — Метод за изчисляване — Изменения на вече предоставено право — Твърдение за прилагане с обратна сила на Директива 2002/20 от страна на държава членка“
I –  Въведение
1.        Настоящият спор изисква Съдът да разгледа дали съгласно правната уредба на ЕС в областта на далекосъобщенията за удължаването на срока на действие на правото на ползване на радиочестоти за далекосъобщителни нужди могат да се въвеждат такси по същия начин както за предоставянето на тези права. Основният въпрос по делото е дали държавите членки могат законосъобразно да налагат последващи еднократни такси за използването на радиочестоти, при положение че далекосъобщителните оператори вече са заплатили значителна еднократна такса при навлизането си на пазара и заплащат годишна такса във връзка с правото на ползване.
2.        Cour constitutionnelle (Конституционен съд) (Белгия) отправя запитване в рамките на спор между, от една страна, Belgacom SA (наричано по-нататък „Belgacom“), Mobistar SA (наричано по-нататък „Mobistar“) и KPN Group Belgium SA (наричано по-нататък „KPN Group Belgium“), и от друга, белгийската държава, като първите оспорват съвместимостта на наложените от втората такси с членове 3, 12 и 13 от Директива 2002/20/ЕO на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги (наричана по-нататък „Директивата за разрешение“)(2). Членове 12 и 13 въвеждат мерки, които заменят мерките, съдържащи се в член 11 от Директива 97/13/ЕО (понастоящем отменена)(3). До Съда е отправен и въпросът дали член 14 от Директивата за разрешение, който се отнася до измененията от страна на държавите членки на заварени права и задължения на далекосъобщителните оператори, представлява пречка за въвеждане на разглежданата такса от белгийското правителство.
3.        Отменената Директива 97/13 ограничава правомощията на държавите членки да въвеждат такси за дружества, осъществяващи дейност в областта на далекосъобщенията. Държавите членки нямат право да събират такси или налози във връзка с доставката на електронни мрежи и електронни съобщителни услуги освен предвидените в Директива 97/13(4). По-рано тази година в Решение по дело Vodafone España(5) Съдът потвърди този подход и във връзка с Директивата за разрешение.
II –  Правна уредба
А –      Право на Европейския съюз
4.        Член 8, параграф 2 от Рамковата директива предвижда:
„Националните регулаторни власти насърчават конкуренцията при доставката на електронни съобщителни мрежи, електронни съобщителни услуги и свързани съоръжения и услуги чрез, inter alia:
[…];
г) насърчаване на ефективното използване и гарантиране на ефективно управление на радиочестотите и номерационните ресурси“.
5.        Съображения 31—33 от Директивата за разрешение гласят:
„(31) Системите за административни такси следва да не опорочават конкуренцията или да създават пречки за навлизането на пазара. […]
(32) Освен административни такси могат да се събират и потребителски такси за използването на радиочестотите и номерата като средство за осигуряване на оптимално използване на тези ресурси. Такива такси следва да не затрудняват развитието на иновационни услуги и конкуренцията на пазара. Настоящата директива не накърнява целите, за които се използват таксите за права за използване. Такива такси могат да се използват примерно за финансиране на дейности на националните регулаторни власти, които не могат да бъдат покрити с административните такси. Когато, в случай на конкурсни или сравнителни процедури за подбор, таксите за права за използване на радиочестотите представляват изцяло или отчасти еднократна сума, договореностите за плащане следва да гарантират, че такива такси на практика не водят до подбор на основата на критерии, които не са свързани с целта да с[е] осигури оптимално използване на радиочестотите. […]
(33) Може да се наложи държавите членки да променят правата, условията, процедурите и таксите във връзка с общото разрешение и правата за използване, когато това е обективно обосновано. Промените следва да бъдат надлежно и своевременно нотифицирани на всички заинтересовани страни, които трябва да получат достатъчни възможности да изразят своите становища по предвидените промени“.
6.        Член 3 от Директивата за разрешение, озаглавен „Общо разрешение на електронни съобщителни мрежи и услуги“, установява принципа на свободно предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги при условията на общо разрешение.
7.        Член 12 от Директивата за разрешение е озаглавен „Административни такси“. Той предвижда:
„1. Всички административни такси, наложени върху предприятията, които предоставят услуга или мрежа по общото разрешение, или на които е било предоставено право на използване:
а)      по размер покриват единствено административните разходи за управлението, контрола и изпълнението на общата лицензионна схема и правата за използване и специфичните задължения, както е посочено в член 6, параграф 2, които могат да включват разходи за международно сътрудничество, хармонизация и стандартизация, анализ на пазара, проследяване на съответствието и други видове пазарен контрол, както и регулаторната дейност по подготовката и въвеждането в сила на вторичното законодателство и административните решения като например решенията за достъп и взаимосвързаност; и
б)      се налагат на отделните предприятия обективно, прозрачно и пропорционално, което свежда до минимум допълнителните административни разходи и съпътстващите такси.
2. Когато налагат административни такси, националните регулаторни власти публикуват годишни прегледи на административните си разходи и общия размер на събраните такси. В светлината на разликата между общия размер на таксите и административните разходи се внасят съответните корекции“.
8.        Член 13 от същата Директивата за разрешение е озаглавен „Такси за права за използване и права за изграждане на инфраструктура“. Той предвижда:
„Държавите членки могат да разрешат на съответните компетентни органи да налагат такси за правата за ползване на радиочестоти или номера или правата за изграждане на инфраструктура в случаите на обществена или частна собственост, които отразяват потребността от гарантиране на оптималното използване на тези ресурси. Държавите членки гарантират, че такива такси са обективно обосновани, прозрачни, недискриминационни и пропорционални на [преследваната] цел, като вземат предвид целите, посочени в член 8 от Директива 2002/21/ЕО („Рамкова директива“)“.
9.        Член 14 от Директивата за разрешение, озаглавен „Изменения на правата и задълженията“(6), гласи:
„1. Държавите членки гарантират, че правата, условията и процедурите във връзка с общото разрешение, както и правата за използване или правата за изграждане на инфраструктура могат да бъдат променени единствено при наличието на обективни основания и по пропорционален начин. Изпраща се надлежна нотификация за намерението да се въведат промени и на заинтересованите страни, включително ползватели и потребители, [предоставя се] достатъчен срок да изразят своите становища по предложените промени, който е не по-кратък от четири седмици, освен при изключителни обстоятелства.
2. Държавите членки не могат да ограничават или оттеглят права за изграждане на инфраструктура преди изтичането на срока, за който те са предоставени, освен когато това е обосновано и приложимо в съответствие с разпоредбите на националното законодателство във връзка с обезщетяването при оттегляне на права“.
10.      Част Б от Приложението към Директивата за разрешение е озаглавена „Условия, които могат да бъдат добавени към правата за ползване на радиочестоти“. Точка 6 от част Б предвижда:
„Потребителски такси в съответствие с член 13 от настоящата директива“.
Б –      Национална правна уредба
11.      Член 2 от Закона от 15 март 2010 г. по същество гласи следното:
„В член 30 от Закона от 13 юни 2005 година относно електронните съобщения се внасят следните изменения:
1. между параграфи 1 и 2 се внасят параграфи 1/1, 1/2, 1/3 и 1/4, които гласят следното:
1/1. С цел [да се гарантира оптимално използване на тези ресурси], операторите, получили право да разполагат с радиочестоти за използването на мрежа и предоставянето на услуги за обществени мобилни електронни съобщения, се задължават по-конкретно да заплатят еднократна такса в началото на срока на валидност на правата за използване.
Размерът на еднократната такса се определя при предоставянето на честотите.
Еднократната такса възлиза на:
1.      51 644 EUR на MHz и на месец за честотния спектър 880‑915 MHz и 925‑960 MHz. […];
2.      20 833 EUR на MHz и на месец за честотния спектър 1920‑1980 MHz и 2110‑2170 MHz, […];
3.      2 778 EUR на MHz и на месец за честотния спектър 2500‑2690 MHz.
Ако предоставянето се извършва [посредством] продажба на честоти на търг, минималният размер на посочената в настоящия параграф 1/1 еднократна такса важи като начална оферта за кандидатите.
1/2. За всяко удължаване на срока на действие на разрешението операторите дължат еднократна такса.
Размерът на еднократната такса съответства на размера на еднократната такса, посочена в параграф 1/1, първа алинея.
За изчисляване на размера се взема предвид частта от правата на използване, която операторът иска да запази при удължаването на срока на действие.
1/3. (Ред и условия за заплащане на еднократната такса)
При никакви обстоятелства еднократната такса не се възстановява нито в пълен размер, нито частично.
1/4. (Оттегляне на правото на използване в случай на неплащане на еднократната такса)
[…]“.
12.      Член 3 от Закона от 15 март 2010 г. предвижда:
„Като преходна мярка, ако срокът за отказ от мълчаливото удължаване на срока на неговото разрешение вече е изтекъл към момента на влизане в сила на настоящия закон, операторът може въпреки това да се откаже от удължаването на срока на действие на неговото право на ползване до първия ден от новия удължен срок на действие на правото на ползване, без да дължи еднократната такса за този нов срок на действие“.
III –  Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
13.      Преюдициалното запитване е отправено в рамките на спор, в който Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium оспорват съответствието на таксите, дължими от тези оператори по силата на членове 2 и 3 от Закона от 15 март 2005 г., с членове 3, 12, 13 и 14 от Директивата за разрешение.
14.      Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium са оператори на мрежи за мобилна телефония, на които след 1995 г. са предоставени разрешения за доставката на мобилни съобщителни услуги в рамките на различни радиочестотни ленти.
15.      Към момента на предоставяне на всяко от тези разрешения от Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium е поискано заплащане на:
–        „еднократна концесионна такса“,
–        годишна такса за ползване на честотите,
–        годишна такса за управление на разрешенията.
16.      С решение от 25 ноември 2008 г. Institut belge des services postaux et des télécommunications (наричан по-нататък „IBPT“) оттегля мълчаливото удължаване на срока на действие на разрешенията за ползване на радиочестоти от второ поколение, предоставено на Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium, с цел събирането на нова такса и въвеждането на възможно най-ефективна политика по отношение на този честотен спектър. Срокът на действие на разрешението на Belgacom обаче вече е бил мълчаливо удължен с 5 години, от 8 април 2010 г. до 8 април 2015 г., а срокът на действие на разрешението на Mobistar е бил мълчаливо удължен за периода от 27 ноември 2010 г. до 27 ноември 2015 г.
17.      Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium обжалват това решение пред Апелативен съд, Брюксел. Обжалваното решение е отменено от съда с решение от 20 юли 2009 г. по отношение на Belgacom и с решение от 22 септември 2009 г. по отношение на Mobistar. След споменатите съдебни решения IBPT решава да оттегли решението си от 25 ноември 2008 г. по отношение на KPN Group Belgium, за да осигури еднакво третиране и на тримата оператори.
18.      След посочените решения на Апелативния съд в Брюксел на 15 март 2010 г. белгийският законодател приема закон, с който се изменя член 30 от Закона от 13 юни 2005 г. за електронните съобщения. Членове 2 и 3 от Закона от 15 март 2010 г. предвиждат:
–        „еднократна такса“, която да замени „еднократната концесионна такса“, въведена за мобилните телефонни оператори с цел да се гарантира оптималното ползване на тези радиочестоти, която се дължи не само към момента на предоставяне на разрешенията и на правото на използване на радиочестотите, а и при всяко удължаване на срока на действие на съществуващо разрешение. Размерът на тази еднократна такса зависи от съответните радиочестоти. Той се определя въз основа на „еднократната концесионна такса“, заплатена от операторите при първоначалното получаване на разрешение — или в рамките на конкурсна процедура, или в рамките на търг за възлагането на честоти,
–        възможност мобилните телефонни оператори да направят отказ от мълчаливото удължаване на срока на действие на правата на използване, без от тях да се изисква заплащане на еднократната такса за правата, от които се прави отказ.
19.      Същевременно се запазва задължението на мобилните телефонни оператори за заплащане на двете годишни такси. Това са такса за покриване на разходите за предоставяне на разположение на честотите и такса за покриване на разходите за управление на разрешението.
20.      Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium подават жалба до Cour Constitutionnelle за отмяна на членове 2 и 3 от Закона от 15 март 2010 г. Те твърдят, че тези разпоредби са в разрез с членове 3, 12, 13 и 14 от Директивата за разрешение. По-специално те не са съгласни с това, че еднократната такса се дължи не само към момента на предоставяне на разрешението, а и при удължаване на неговия срок на действие. Те възразяват и срещу добавянето ѝ към годишната концесионна такса за ползване на честотите. Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium оспорват също дължимия размер на еднократната такса и метода за изчисляването ѝ, доколкото този размер се изчислява в зависимост от пазарната стойност за операторите, а не от икономическата стойност на честотите.
21.      Според белгийското правителство след като Cour constitutionnelle отправя преюдициалното запитване на 16 юни 2011 г., в резултат от проведени търгове на четвърти оператор е предоставен окончателен набор честоти в обхвата от 2 GHz за експлоатацията на мрежа от трето поколение. През октомври 2011 г. са започнали търгове за предоставяне на честоти в обхвата от 2,6 GHz. Този обхват поддържа услуги от четвърто поколение.
22.      В преюдициалното си запитване Cour constitutionnelle посочва, че видно от подготвителните работи по Закона от 15 март 2010 г. еднократната такса представлява обезщетение за използване на честотите и преследва цел, идентична с тази на годишните такси за отдаване за ползване на честотите, без да замества заплащането на последните. Според белгийския законодател членове 2 и 3 от Закона от 15 март 2010 г., чиято валидност се оспорва пред Cour constitutionnelle, са в съответствие с Директивата за разрешение, тъй като тя предвижда разграничение между таксите, дължими за правото на ползване, и по-специално между таксите за правото на ползване, дължими еднократно и на годишна основа. От една страна, еднократната такса била заплащана за правото на ползване на тези честоти и отговаряла на стойността на спектъра като ограничен ресурс, докато годишната такса покривала разходите за тяхното използване, а именно разходите за контрол, координация, преглед и други дейности на компетентния орган.
23.      Cour constitutionnelle установява разминаване в позициите на страните по главното производство относно съответствието на еднократната такса, предвидена със Закона от 15 март 2010 г., с членове 3, 12 и 13 от Директивата за разрешение. Освен това техните становища относно тълкуването и приложимостта на член 14 от Директивата за разрешение по отношение на метода за определяне на размера на еднократната такса също не съвпадат.
24.      При тези обстоятелства Cour constitutionnelle решава да отправи следните четири преюдициални въпроса до Съда по реда на член 267 ДФЕС:
„1.      Допускат ли членове 3, 12 и 13 от Директива 2002/20/ЕO на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги („Директива за разрешение“) в приложимата им понастоящем редакция държавите членки да налагат на операторите, титуляри на индивидуални права на ползване на честоти за мобилна телефония за срок от петнадесет години, в контекста на разрешения за изграждане и ползване на тяхна територия на мрежа за мобилна телефония, издадени при режима на предишната правна уредба, еднократна такса за удължаването на срока на действие на техните индивидуални права на ползване на честотите, чийто размер, свързан с броя на честотите и месеците, за които се отнасят правата на ползване, се изчислява въз основа на предишната еднократна концесионна такса, която е била свързана с издаването на горепосочените разрешения, като се има предвид, че тази еднократна такса се дължи в допълнение, от една страна, към годишна концесионна такса за ползване на честотите, която има за цел преди всичко да покрие разходите по предоставяне на разположение на честотите, давайки едновременно с това частичен израз на стойността на тези честоти, като и двете такси са обосновани с целта да се стимулира оптималното използване на честотите, и от друга страна, към такса, покриваща разходите по управление на разрешението?
2.      Допускат ли членове 3, 12 и 13 от същата Директива за разрешение държавите членки да изискват от операторите, кандидати за придобиване на нови права за ползване на честоти за мобилна телефония, заплащането на еднократна такса, чийто размер се определя чрез търг при предоставянето на честотите с цел да се даде израз на стойността на последните, като се има предвид, че тази еднократна такса се дължи в допълнение, от една страна, към годишна концесионна такса за ползване на честоти, която има за цел преди всичко да покрие разходите по предоставяне на разположение на честотите, давайки едновременно с това частичен израз на стойността на тези честоти, като и двете такси са обосновани с целта да се стимулира оптималното използване на честотите, и от друга страна, към годишна такса за управление на разрешенията за изграждане и използване на мрежа за мобилна телефония, издадени при режима на предишната правна уредба?
3.      Позволява ли член 14, параграф 2 от същата Директива за разрешение държава членка да налага на мобилните телефонни оператори за нов срок на удължаване на действието на тяхното индивидуално определено право на ползване на честоти за мобилна телефония, които някои от тях вече са придобили, но преди началото на този нов срок, заплащането на еднократна такса за удължаването на срока на действие на правото на ползване на честотите, с което те ще разполагат в началото на този нов срок, мотивирано от целта за стимулиране на оптималното използване на честотите чрез валоризирането на последните, и която се дължи в допълнение, от една страна, към годишна концесионна такса за ползване на честотите, имаща за цел преди всичко да покрие разходите по отдаването за ползване на честотите, давайки едновременно с това частичен израз на стойността на тези честоти, като и двете такси са обосновани с целта да се стимулира оптималното използване на честотите, и от друга страна, към годишна такса за управление на разрешенията за изграждане и за използване на мрежа за мобилна телефония, издадени при режима на предишната правна уредба?
4.      Позволява ли член 14, параграф 1 от същата Директива за разрешение държава членка да добави като условие за получаване и за удължаване на срока на действие на правото на ползване на честотите еднократна такса, определяна чрез търг и без таван и дължима в допълнение, от една страна, към годишна концесионна такса за ползване на честотите, която има за цел преди всичко да покрие разходите по предоставяне на разположение на честотите, давайки едновременно с това частичен израз на стойността на тези честоти, като и двете такси са обосновани с целта да се стимулира оптималното използване на честотите, и от друга страна, към годишна такса за управление на разрешенията за изграждане и използване на мрежа за мобилна телефония, издадени при режима на предишната правна уредба?“.
25.      Belgacom, Mobistar, KPN Group Belgium, правителствата на Белгия, Кипър, Нидерландия и Литва, както и Европейската комисия представят писмени становища. Всички те, с изключение на правителствата на Кипър, Нидерландия и Литва, участват в съдебното заседание на 11 юни 2012 г.
IV –  Анализ
А –      Предварителни бележки
1.     Преглед на приложимите правни принципи
26.      Определянето на размера на таксите в сектора на далекосъобщенията предполага сложни оценки от икономическо естество и следователно националните власти не биха могли да бъдат задължени да спазват в това отношение строги критерии, при положение че се придържат към рамките, произтичащи от правото на ЕС(7). Съдът е постановил, че „запитващата юрисдикция трябва да провери икономическата стойност на съответните лицензии, като по-специално вземе предвид значението на различните групи предоставени честоти, момента на достъпа до пазара на всеки от съответните оператори и значението на възможността да се осигури пълно предлагане на системи за мобилни телекомуникации“(8). Поради това националният съд трябва да прецени съвместимостта на размера на таксата, въведена от белгийските органи, с член 13 от Директивата за разрешение при съобразяване на насоките, дадени от Съда във връзка с неговото тълкуване.
27.      При тълкуването на разпоредба на правото на ЕС трябва да се взема предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част(9). Това означава, че членове 12, 13 и 14 от Директивата за разрешение трябва да се тълкуват при съобразяване с набора от законодателните актове на ЕС, релевантни за либерализацията в сектора на далекосъобщенията, и по-специално с Рамковата директива(10).
28.      В Решение по дело Vodafone España е постановено, че член 13 от Директивата за разрешение има непосредствено действие, поради което частноправните субекти могат да се позовават непосредствено на него пред националните юрисдикции(11). Въпреки това в практиката на Съда е установено положението, че няма пречка държавите членки да увеличат, дори значително, изискуемия размер на таксата за определена технология в зависимост едновременно от технологичното и от икономическото развитие на пазара на далекосъобщителните услуги, без да променят този размер за друга технология, доколкото наложените различни размери отразяват съответните икономически стойности за използване на разглеждания ограничен ресурс(12).
2.     Основните въпроси, повдигнати в преюдициалното запитване
29.      Накратко Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium възразяват срещу заплащането на еднократната такса, събирана от белгийското правителство по силата на Закона от 15 март 2010 г., когато същата е в допълнение както на еднократната такса за отдаване, заплатена от тях при навлизане на пазара, така и на две годишни такси, едната от които е за използването на честотите, а другата за управлението на разрешенията. Те оспорват и изискуемата сума, по-специално поради изчисляването ѝ в зависимост от еднократната такса за отдаване, платена от тях при получаване на разрешение за навлизане на пазара (в рамките или на конкурсна процедура, или на търг за възлагането на честоти). Освен това Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium поставят под съмнение съвместимостта на еднократната такса с установения от член 14 от Директивата за разрешение ред.
30.      По мое мнение различията между страните се отнасят до следните пет въпроса:
1)      правото на държавите членки да въвеждат еднократна такса с цел гарантиране на оптималното използване на радиочестотите, когато същата е в допълнение на две годишни такси: едната за покриване на разходите за управление на разрешението, а другата — на разходите за отдаване на честотите, като последната вече е била обоснована от белгийското правителство с необходимостта да се гарантира оптималното използване на радиочестотите. С други думи възможно ли е събирането на повече от една такса за постигането на преследваната с член 13 цел? (въпроси 1 и 2);
2)      дали въведените от държавите членки такси могат да включват елементи, които привидно не отговарят на концепцията и съдържанието на Директивата за разрешение (хибридни такси с елементи от уредбата по членове 12 и 13 от Директивата за разрешение) (въпроси 1 и 2);
3)      обхватът на съдебния контрол, необходим за проверка дали въведената от държава членка система от такси се прилага по отношение на далекосъобщителните оператори в съответствие с изискванията на Директивата за разрешение (въпроси 1 и 2);
4)      правото на преценка, с което разполагат държавите членки при определяне на стойността на радиочестотите и изчисляване на размера на изискуемата еднократна такса (въпроси 1 и 2);
5)      връзката между ограничаването на правата и промяната в съществуващите права, включително твърдяното прилагане с обратна сила на Директивата за разрешение (въпроси 3 и 4).
Б –      Отговор на въпроси 1 и 2
1.     Допустимост на въпрос 2 и други предварителни проблеми
31.      Кипърското правителство твърди, че въпрос 2 е недопустим, тъй като разрешаването на настоящия спор обективно не налага да му бъде даван отговор(13). Повод за загриженост у посоченото правителство е, че този въпрос е насочен към таксите за предоставянето на нови права, докато от изложените в преюдициалното запитване факти е видно, че предмет на спора са съществуващи права на оператори, които биха искали да удължат срока им на действие, а не предоставянето на нови права.
32.      Както отбеляза Комисията в съдебното заседание, по настоящото дело се открояват два проблема. Първият е свързан с удължаването на срока на действие на разрешенията, които вече са били придобити от Belgacom, Mobistar и KPN Group във връзка с обхватите от 900 MHz и 1800 MHz. И трите оператора обаче кандидатстват за нови разрешения за предоставянето на услуги от четвърто поколение в обхвата от 2,6 GHz (2 600 MHz). Този проблем е отразен във въпрос 2 и не е нито хипотетичен, нито е ирелевантен за националния спор.
33.      Освен това предмет на настоящото дело е съдебният контрол за валидност на националното законодателство. При този вид конституционноправни спорове необходимата връзка между страните по спора и законодателството, което те оспорват пред Cour constitutionnelle, се урежда от правото на държавата членка. От гледна точка на правото на ЕС е необходимо единствено разпоредбата от правото на ЕС да е релевантна за законосъобразността на националните разпоредби, оспорвани пред съда на държавата членка. Релевантността на Директивата за разрешение е очевидна в това отношение. Поради това въпрос 2 е допустим и Съдът трябва да му даде отговор.
34.      Отправените до белгийския Cour constitutionnelle въпроси обаче се отнасят изключително до правата на използване, възникнали с издаването на индивидуални лицензии, а не на общи разрешения. Член 3 от Директивата за разрешение се отнася до общите разрешения. По мое мнение това означава, че посочената разпоредба, макар да е упомената в преюдициалните въпроси, е ирелевантна за изхода на производството по настоящото преюдициално запитване.
35.      По-нататък, ще отбележа също, че белгийското правителство основава защитата си на еднократната такса на членове 13 и 14 от Директивата за разрешение. Операторите, които обжалват еднократната такса, не твърдят, че тя представлява самостоятелно нарушение на член 12 и на наложените от разпоредбата ограничения върху събирането на административни такси. Поради това значението на член 12 се свежда до очертаване на контекста на обжалването, свързано с член 13.
2.     Приложеният подход
36.      По мое мнение въпроси 1 и 2 трябва да се разгледат заедно, тъй като се различават само в две отношения, а в останалата си част съдържат общи елементи. Първата разлика е, че въпрос 1 се отнася до съвместимостта на еднократната такса с Директивата за разрешение във връзка с удължаването на срока на действие на разрешенията за заварени честоти, докато въпрос 2 се отнася до същия проблем, но по отношение на новите разрешения.
37.      Втората разлика е, е въпрос 1 цели да се установи дали член 13 позволява изискуемият размер на „еднократната“ такса да се изчислява в зависимост от първоначалната „еднократна такса за отдаване“, постъпила в приход на белгийското правителство пред 1990-те години, докато въпрос 2 се отнася до същия проблем във връзка с изчисляването на таксата в зависимост от определените на търгове за възлагането на честоти суми.
38.      И двата въпроса обаче са свързани със събирането на повече от една такса по член 13, с хибридни такси, съдържащи елементи от уредбата по членове 12 и 13 от Директивата за разрешение, с обхвата на съдебния контрол, необходим за да се гарантира, че са били спазени изискванията на Директивата за разрешение, и с начислената сума.
3.     Положението във връзка с удължаването на срока на действие
39.      В самото начало обаче мога да кажа, че разпоредбите на Директивата за разрешение не могат да се тълкуват в смисъл, че не допускат държавите членки да въвеждат такси за оптимално използване, посочени в член 13 от Директивата за разрешение, във връзка с удължаването на срока на действие на заварени права. Както бе отбелязано в писменото становище на Комисията, причината за това е отчасти, че такси могат да се въвеждат единствено за срока на действие на заварено право, и отчасти, че държавите членки имат право да вземат предвид всяко увеличение на стойността на честотите, настъпило през периода на удължаването на срока на действие.
40.      Както е отбелязано в писменото становище на литовското правителство, поради самото естество на удължаването на срока на действие на разрешението същото трябва да се счита за предоставяне на нови права за нов период от време. Държавите членки дават индивидуално определено право на ползване за определен срок. При неговото изтичане националните органи са длъжни отново да разгледат въпроса дали тези ограничени ресурси се използват целесъобразно и ефективно.
4.     Събиране на множество такси по член 13
41.      Операторите твърдят, че член 13 от Директивата за разрешение не допуска държавите членки да събират повече от една такса за гарантиране на оптималното използване на ограничени ресурси. Например в заседанието KPN Group Belgium твърди, че макар членове 12 и 13 да изброяват таксите, които държавите членки могат да налагат, и да ги ограничават до две, белгийското правителство е въвело три такси. По-нататък дружеството твърди, че това не е в съответствие с Решение на Съда по дело Albacom и Infostrada(14), в което Съдът постановява, че волята на законодателя на ЕС е била да ограничи строго видовете такси, които могат да се въвеждат. Освен това Mobistar отбелязва, че в Решение по дело Telefónica Móviles España(15) Съдът е постановил, че въпреки възможността за значително увеличение на таксите за използване, то винаги трябва да е в съответствие с член 13.
42.      Както обаче е отбелязано в писменото становище на нидерландското правителство, членове 12 и 13 от Директивата за разрешение говорят за такси в множествено число, както в текста на английски, така и на нидерландски език, като бих посочил и някои други езици(16). Въпреки че сам по себе си този текстуален довод не е решаващ, тъй като формулирането може да е въпрос на стил в законотворчеството, следва да се отбележи, че във връзка с конкурсни или сравнителни процедури за подбор съображение 32 от Директивата за разрешение изрично упоменава наличието на такси, състоящи се изцяло или отчасти от еднократна сума.
43.      Следователно Директивата за разрешение предвижда, че е възможно събирането на повече от една такса, за да се гарантира целта по член 13, а именно да се осигури оптималното използване на ограничения ресурс. Единственото друго ограничение, наложено от член 13, е тези такси да бъдат прозрачни, пропорционални на преследваната цел, обективно обосновани и недискриминационни. Законните цели, които Директивата за разрешение може да преследва, се съдържат в член 8 от Рамковата директива и включват насърчаването на конкуренцията и ефективното използване на радиочестотите(17).
44.      Освен това, както отбелязва белгийското правителство в писменото си становище, Решение по дело Albacom и Infostrada не се отнася за такса, събирана с цел осигуряване на оптималното използване на ресурси, а за забраната държавите членки да въвеждат такси, различни от разрешените по Директива 97/13(18). Разглежданата по настоящото дело еднократна такса не разкрива никаква прилика с налога върху оборота, допълващ инвестициите на италианската държава за либерализация на далекосъобщителния сектор, предмет на разглеждане по дело Albacom и Infostrada, за който налог се приема, че е извън обхвата на допустимите по Директива 97/13 такси.
45.      В Решение по дело Telefónica Móviles España Съдът изрично постановява, че държавите членки имат право да въвеждат „различни размери“ за различните технологии, при положение че те отразяват съответните икономически стойности на използването на разглеждания ограничен ресурс(19). Да се ограничат държавите членки да въвеждат само по една такса за съответния оператор в изпълнение на целите по член 13 от Директивата за разрешение не би било в съответствие с посочените констатации.
5.     Хибридните такси и съдебният контрол
46.      Както отбелязва представителят на белгийското правителство по време на заседанието, важно е да се има предвид, че в главното производство не се оспорва съвместимостта с член 13 от Директивата за разрешение на годишната такса за отдаване за ползване на честотите, която от дълго време се налага на Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium. По-скоро предмет на спор е съвместимостта на новата еднократна такса, въведена със Закона от 15 март 2010 г.
47.      Въпреки това се твърди, че съчетаването на еднократна такса за гарантиране на оптималното използване на ресурси по член 13 с годишна такса, която да гарантира както такова използване, така и покриването на разходите за управление по член 12 (белгийското правителство признава, че това се прави с годишната такса за отдаване за ползване на честотите), прави невъзможна преценката дали събираните суми са обективно обосновани, пропорционални и недискриминационни.
48.      Съдът обаче вече е постановил в Решение по дело Telefónica Móviles España, че държавите членки не са задължени да използват по особен начин приходите от таксите, събирани по член 11, параграф 2 от Директива 97/13 (и следователно по член 13 от Директивата за разрешение). Държавите членки могат „свободно да използва тези приходи“(20). Това важи и когато свободното използване води до значително увеличаване на таксите за определена технология. Съгласно съображение 32 от Директивата за разрешение потребителските такси могат например да се използват за финансиране на дейности на националните регулаторни власти, които не могат да бъдат покрити с административните такси. Поради това събираните по член 13 от Директивата за разрешение такси могат да се използват за покриването на разноски по управлението.
49.      При това положение обаче е очевидно, че по съображения за правна сигурност административните такси по член 12 от Директивата за разрешение трябва да бъдат установими и измерими, за да могат да се постигнат целите по член 12, параграф 1, буква б) от Директивата за разрешение.
50.      Поради това държавата членка трябва винаги да е в състояние да установи сумите, които събира като административни такси, и сумите, които събира като такси за използването на ограничени ресурси, а далекосъобщителният оператор трябва да е в състояние да оспорва правното основание и размера на таксите пред съд. Въпреки това прилаганите от държавата членка техники за начисляване не са предмет на уреждане в правото на ЕС.
51.      Националната юрисдикция следва да прецени дали предоставената от държавите членки информация за предназначението на събираните такси е достатъчна да осигури адекватен съдебен контрол за спазването на задължителните условия по членове 12 и 13 от Директивата за разрешение. Това изискване има основно значение за прокарването на принципа на ефективна съдебна защита и съдебен контрол в правния ред на ЕС(21).
6.     Събираните суми и методите, използвани за тяхното определяне
52.      И по този въпрос важни указания се откриват в Решение по дело Telefónica Moviles España. В него Съдът постановява, че „целта да се гарантира, че операторите използват оптимално ограничените ресурси, до които имат достъп, предполага определянето на подходящ размер на тази такса, отразяващ по-специално стойността на използването на ресурсите, което изисква да се вземат предвид икономическото и технологичното положение на съответния пазар“(22).
53.      Въпреки че е налице правно установено ограничение събираните по член 12 от Директивата за разрешение административни такси да надвишават разходите за административната работа по издаването на лицензия, подобен таван не се открива по член 13 от Директивата. Както посочва Литва в писменото си становище, ограниченията, които включва текстът на член 13, са единствено съдържащите се в самата разпоредба критерии(23).
54.      Във връзка с изчисляването на таксите за удължаване на срока на действие въз основа на първоначалната еднократна такса за отдаване за ползване, белгийското правителство твърди, че последната се основава на рентабилността на съответните честоти, като надлежно се отчитат промените в рентабилността за всяка от тях. При положение че националната юрисдикция възприеме тези доводи, непременно ще е налице връзка между въведените такси и стойността на честотите(24).
55.      Противно на посочените от операторите доводи, обстоятелството, че първоначалната такса за отдаване за ползване е била такса във връзка с навлизането на пазара от вид, забранен от правото на ЕС след влизането в сила на Директива 97/13, е без значение за този извод. Премахването на таксата за навлизане от видовете такси, които държавите членки имат право да събират, по никакъв начин не заличава значението на тази такса за оценяването на стойността на съответния ресурс.
56.      Белгийското и нидерландското правителство твърдят, че определянето на таксите по член 13 при издаването на нови разрешения въз основа на суми, определени в рамките на търг, е най-подходящият метод за определяне на стойността на честотите, не на последно място поради това, че отразява пряко тяхната пазарна стойност.
57.      Между неподлежащата на възстановяване поради естеството си еднократна такса и необходимостта да се гарантира оптимално използване на ресурсите е налице логическа връзка. Както отбелязват белгийското и нидерландското правителство, а също и Комисията, единствено ограничен брой оператори имат възможност за достъп до честоти за предоставянето на мобилни далекосъобщителни услуги. Ако тези оператори нямат стимул да използват отдадените им за ползване честоти, възниква риск от разделяне на пазарите чрез реално блокиране на навлизането на конкуренти поради неизползването на отдадените за ползване честоти.
58.      Поради това предлагам на въпроси 1 и 2 да се отговори, че членове 12 и 13 допускат налагането от държава членка на еднократна такса както при отдаването за ползване, така и при удължаването на срока на действие на правото на ползване на честотите за далекосъобщения, независимо дали тази такса се изчислява в зависимост от сумите, заплатени в рамките на конкурсна процедура при навлизането на пазара, или на търг за отдаването за ползване на честоти, въпреки че се събира и годишна такса за изпълнение на частично идентична с тази на еднократната такса цел.
В –      Отговор на въпроси 3 и 4
59.      На тези въпроси също ще дам общ отговор. Причината за това е, че и двата въпроса се отнасят до ограниченията за внасянето на промени в заварени права, които член 14 от Директивата за разрешение налага.
1.     Приложимата ratione temporis редакция на член 14
60.      Целта на въпроси 3 и 4 е да се установи дали еднократната такса е съвместима с член 14 от Директивата за разрешение, при положение че член 14 въвежда ограничения за изменението, ограничаването и оттеглянето на правото на ползване на радиочестоти. Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium поставят под въпрос съвместимостта на белгийското законодателство с тези разпоредби.
61.      Както отбелязва Комисията, преди да се отговори на въпроса, е важно да се установи редакцията на член 14, която е била приложима към момента на възникване на спора и на която правните субекти могат да се позовават пред националните юрисдикции. Според мен този момент е 25 март 2010 г., датата на влизане в сила на Закона от 15 март 2010 г. Текстът на член 14 от Директивата за разрешение се изменя на 25 ноември 2009 г., но изменената редакция се прилага едва от 26 май 2011 г.(25)
62.      Поради това ratione temporis е в сила редакцията на член 14, която предхожда Директива 2009/140 и в която правото на ползване на радиочестоти не е упоменато нито във връзка с предоставянето на права по член 14, параграф 1 (въпрос 4), нито във връзка с удължаването на срока на действие на правото по член 14, параграф 2 (въпрос 3).
63.      Въпреки че „формално“ Комисията е права относно действащата ratione temporis редакция на член 14, напомням, че разглежданото национално законодателство предвижда събирането на такси след 26 май 2011 г. Cour constitutionnelle ще постанови решение във връзка с обстоятелства, по отношение на които ще е влязла в сила нова редакция на член 14 от Директивата за разрешение. Поради това, за да бъде полезен с отговора си на въпроси 3 и 4, според мен Съдът следва да вземе предвид текста на член 14 от Директивата за разрешение, приложим към 26 май 2011 г.
2.     Обосновка по член 14, параграфи 1 и 2
64.      При това положение отговорът на въпроси 3 и 4 е съвсем ясен. Между Комисията и белгийското правителство, от една страна, и Belgacom, Mobistar и KPN Group Belgium, от друга, има спор дали еднократната такса представлява изменение, ограничение или оттегляне на права по смисъла на член 14 от Директивата за разрешение.
65.      По мое мнение този спор е теоретичен. Първо, съгласно член 14, параграф 1 от Директивата за разрешение държавите членки имат право да променят правото на ползване при наличието на обективни основания и по пропорционален начин, като се вземат предвид, когато е необходимо, специфичните условия, приложими за прехвърляеми права на ползване на радиочестоти. Според мен това условие е изпълнено, след като се установи, че еднократната такса е въведена, за да гарантира оптималното използване на ограничени ресурси.
66.      По подобен начин член 14, параграф 2 от Директивата за разрешение предвижда, че държавите членки нямат право да ограничават или оттеглят права, освен когато това е обосновано и приложимо в съответствие с разпоредбите на приложението и на националното законодателство във връзка с обезщетяването при отнемане на права. Същата обосновка е налице, ако е спазен член 13 от Директивата. Въпросът дали са налице приложими национални разпоредби във връзка с обезщетяването при отнемане на права, както е предвидено в член 14, параграф 2, очевидно следва да се разгледа от националната юрисдикция.
3.     Въпроси, свързани с основните права
67.      Всички оператори изразяват загриженост, че еднократната такса не е в съответствие с различни основни права, защитени по силата на правото на ЕС и на Европейската конвенция за правата на човека. Тези доводи са свързани със забраната за обратно действие на закона и със закрилата на оправданите правни очаквания, както и със защитата на правото на собственост(26).
68.      Belgacom и Mobistar твърдят, че след настъпването на мълчаливото удължаване на срока на действие на правата от второ поколение на 8 април 2008 г. за период от 5 години (чийто начален момент е 8 април 2010 г.) за Belgacom и на 27 ноември 2008 г. за период от 5 години (чийто начален момент е 27 ноември 2010 г.) за Mobistar, Законът от 15 март 2010 г. има обратно действие. Те привеждат този довод, въпреки че удълженият срок на действие започва от 8 април 2010 г. за Belgacom, а за Mobistar от 27 ноември 2010 г., т.е. в момент, който настъпва след влизането в сила на Закона от 15 март 2010 г.
69.      Според мен Законът от 15 март 2010 г., за който белгийското правителство твърди, че е в съответствие с член 13 от Директивата за разрешение, не може да се счита за мярка с обратно деийствие, тъй като се прилага за права върху далекосъобщителни честоти, които все още нямат действие, и предоставя възможност за отказ на операторите, чиито права вече са били с мълчаливо удължен срок, но които не желаят да заплатят таксата(27). Освен това, както отбелязва белгийското правителство по време на заседанието, в договорите и с трите оператора е записано, че правната уредба относно правата на използване може да бъде променяна по всяко време. Според мен това изключва приложимостта на всякакви доводи, основаващи се на оправдани правни очаквания(28).
70.      Що се отнася до твърдението за нарушение на правото на собственост, подчертано най-вече в писмените становища на Mobistar и Belgacom, събирането на нови такси във връзка с удължаването на срока на действие на срочни права на ползване на радиочестоти не може да съставлява нарушение на правото на мирно ползване на „собственост“ по смисъла на член 1 от Протокол № 1 към ЕКПЧ или пък на член 17 от Хартата на ЕС, особено след като договорните положения във връзка с тези права на ползване предоставят изрична възможност за отказ(29). При това положение посоченият довод не може да бъде уважен дори след една повърхностна проверка.
71.      С оглед на изложеното предлагам на въпроси 3 и 4 да се отговори, че член 14, параграф 2 от Директивата за разрешение допуска държавите членки да налагат на мобилните телефонни оператори разглежданите такси във връзката с придобиването или удължаването на срока на действие на индивидуалните им права да използват радиочестоти за мобилна телефония.
V –  Заключение
72.      Поради изложените по-горе причини предлагам на Съда да даде следните отговори на отправените от Cour Constitutionnelle въпроси:
1)      Член 13 от Директива 2002/20/ЕO на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги допуска държавите членки да налагат на операторите, титуляри на индивидуално определено право на ползване на честоти за мобилна телефония за срок от петнадесет години, в контекста на издаването на разрешения за изграждане и използване на тяхна територия на мрежа за мобилна телефония, издадени при режима на предишната правна уредба, еднократна такса за удължаването на срока на действие на тяхното индивидуално определено право на ползване на честотите, чийто размер, свързан с броя на честотите и месеците, за които се отнася правото на ползване, се изчислява въз основа на предишната еднократна концесионна такса, която е била свързана с издаването на горепосочените разрешения, като се има предвид, че тази еднократна такса се дължи в допълнение, от една страна, към годишна такса за ползване на честотите, и от друга страна, към такса, покриваща разходите по управление на разрешението.
2)      Член 13 от Директива 2002/20 допуска държавите членки да налагат на операторите, кандидати за придобиване на ново право на ползване на честоти за мобилна телефония, заплащането на еднократна такса, чийто размер се определя чрез търг при отдаването за ползване на честотите с оглед валоризиране на последните, като се има предвид, че тази еднократна такса се дължи в допълнение, от една страна, към годишна концесионна такса за ползване на честоти, и от друга страна, към годишна такса за управление на разрешенията за изграждане и използване на мрежа за мобилна телефония, издадени при режима на предишната правна уредба.
3)      Член 14, параграф 2 от Директива 2002/20 допуска държава членка да налага на мобилните телефонни оператори за нов срок на удължаване на действието на техните индивидуални права на използване на честоти за мобилна телефония, които някои от тях вече са придобили, но преди началото на този нов срок, заплащането на еднократна такса за удължаването на срока на действие на правото на ползване на честотите, с което те ще разполагат в началото на този нов срок, обосновано с целта за стимулиране на оптималното използване на честотите чрез тяхното остойностяване, и която се дължи в допълнение, от една страна, към годишна такса за ползване на честотите, и от друга страна, към годишна такса за управление на разрешенията за изграждане и използване на мрежа за мобилна телефония, издадени при режима на предишната правна уредба.
4)      Член 14, параграф 1 от Директива 2002/20 допуска държава членка да добави като условие за получаване и за удължаване на срока на действие на правата на използване на честотите еднократна такса, определяна чрез търг и без таван и дължима в допълнение, от една страна, към годишна концесионна такса за ползване на честотите, която има за цел преди всичко да покрие разходите по отдаването за ползване на честотите, давайки едновременно с това частичен израз на стойността на тези честоти, като и двете такси са обосновани с целта да се стимулира оптималното използване на честотите, и от друга страна, към годишна такса за управление на разрешенията за изграждане и за ползване на мрежа за мобилна телефония, издадени при режима на предишната правна уредба.
1 – Език на оригиналния текст: английски.
2 – ОВ L 108, 2002 г., стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 183.
3 – Директива 97/13/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 10 април 1997 година относно общата рамка на общите разрешения и индивидуалните лицензии в областта на далекосъобщителните услуги (ОВ L 117, стр. 15). Директива 97/13 е отменена с член 26 от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195) (наричана по-нататък „Рамковата директива“).
4 – Решение от 18 септември 2003 г. по съединени дела Albacom и Infostrada (C‑292/01 и C‑293/01, Recueil, стр. I‑9449, точки 40 и 41); Решение от 18 юли 2006 г. по дело Nuova società di telecomunicazioni (C‑339/04, Recueil, стр. I‑6917, точка 35); Решение от 10 март 2011 г. по дело Telefónica Móviles España (C‑85/10, Сборник, стр. I‑1575, точка 21); Решение от 21 юли 2011 г. по дело Telefónica de España SA (C‑284/10, Сборник, стр. I‑6991, точка 19).
5 – Решение от 12 юли 2012 г. по съединени дела C‑55/11, C‑57/11 и C‑58/11, точка 28.
6 – Член 3 от Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 година за изменение на Директива 2002/21/ЕО относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги, Директива 2002/19/ЕО относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях и Директива 2002/20/ЕО относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги (ОВ L 337, 2009 г., стр. 37) изменя член 14 в следния смисъл: „1. Държавите членки гарантират, че правата, условията и процедурите във връзка с общото разрешение, както и с правата на ползване или правата за изграждане на съоръжения, могат да бъдат променени единствено при наличието на обективни основания и по пропорционален начин, като се вземат предвид, когато е необходимо, специфичните условия, приложими за прехвърляеми права на ползване на радиочестоти. Освен в случаите, когато предложените изменения са незначителни и са били договорени с притежателя на правата или на общото разрешение, намерението да се въведат промени се оповестява по подходящ начин и на заинтересованите страни, включително ползватели и потребители, […] се предоставя достатъчен срок да изразят своите становища по предложените промени, който е не по-кратък от четири седмици, освен при изключителни обстоятелства. 2. Държавите членки не ограничават или оттеглят права за изграждане на съоръжения или права на ползване на радиочестоти преди изтичането на срока, за който те са предоставени, освен когато това е обосновано и приложимо в съответствие с разпоредбите на приложението и на националното законодателство във връзка с обезщетяването при отнемане на права“.
7 – Решение от 22 май 2003 г. по дело Connect Austria (C‑462/99, Recueil, стр. I‑5197, точка 92).
8 – Решение по дело Connect Austria, посочено по-горе, точка 93.
9 – Решение от 8 септември 2005 г. по съединени дела Mobistar (C‑544/03 и C‑545/03, Recueil, стр. I‑7723, точка 39).
10 – За кратко историческо проследяване на либерализацията на далекосъобщенията в Европейския съюз до 27 октомври 2005 г. чрез основните законодателни мерки вж. Заключение от същата дата на генерален адвокат Ruiz‑Jarabo Colomer по дело Nuova società di telecomunicazioni SpA (C‑339/04, Recueil, стр. I‑6917, точки 3—6).
11 – Посочено по-горе, точка 39.
12 – Решение по дело Telefónica Moviles España, посочено по-горе, точка 35.
13 –      В подкрепа на този принцип то цитира Решение от 16 юли 1992 г. по дело Dias (C‑343/90, Recueil, стр. I‑4673, точки 22 и 23), Решение от 13 декември 1994 г. по дело Grau‑Hupka (C‑297/93, Recueil, стр. I‑5535, точка 18), Решение от 13 юли 2000 г. по дело Idéal tourisme (C‑36/99, Recueil, стр. I‑6049, точка 20), Решение от 21 януари 2003 г. по дело Bacardi‑Martini и Cellier des Dauphins (C‑318/00, Recueil, стр. I‑905, точка 41).
14 – Посочено по-горе.
15 – Посочено по-горе.
16 –      Същото се установява и в датската, испанската, италианската, немската, полската, финската, френската и шведската езикова редакция.
17 –      Вж. също съображение 32 от Директивата за разрешение, което гласи, че „потребителски[те] такси […] следва да не затрудняват развитието на иновационни услуги и конкуренцията на пазара“. Смисълът на това положение е изяснен в точки 30 и 31 от Решение по дело Telefónica Móviles España, посочено по-горе.
18 –      Решение по дело Albacom, посочено по-горе, точка 42.
19 –      Решение по дело Telefónica Móviles España, посочено по-горе, точка 35.
20 –      Решение по дело Telefónica Móviles España, посочено по-горе, точка 32.
21 –      Вж. например Решение от 21 януари 1999 г. по дело Upjohn (C‑120/97, Recueil, стр. I‑223, точка 36) и Становище 1/09 от 8 март 2011 г. (Сборник, стр. I‑1137, точка 85).
22 – Посочено по-горе, точка 28.
23 –      Към това може да се добави съображение 32 от Директивата за разрешение, което предвижда, че таксите трябва да не затрудняват развитието на иновационни услуги и конкуренцията на пазара, както и член 8, параграф 2 от Рамковата директива.
24 –      Ще добавя, че миналата година в Решение по дело Telefónica de España SA, посочено по-горе, в точка 32 Съдът приема, че „Директива 97/13 не би могла да се противопостави на определянето от страна на държавите членки на размера на таксата на основание член 6 от същата директива въз основа на брутните приходи от стопанска дейност на задължените лица“.
25 –      Вж. член 5 от Директива 2009/140, цитирана по-горе.
26 –      В писменото становище на Belgacom се поставя под въпрос дали Белгия е спазила член 6, параграф 1 ЕКПЧ и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, що се отнася до обратното действие и заобикалянето на влязло в сила съдебно решение.
27 –      С други думи, от гледна точка на правото на ЕС член 13 просто се прилага незабавно по отношение на бъдещите последици от възникнало под действието на предходна (национална) норма положение. Вж. напр. Решение от 10 юни 2010 г. по съединени дела INPS/Bruno и Pettini (C‑395/08 и C‑396/08, Сборник, стр. I‑5119, точка 53 и цитираната съдебна практика), Решение от 29 януари 2002 г. по дело Pokrzeptowicz‑Meyer (C‑162/00, Recueil, стр. I‑1049, точка 50 и цитираната съдебна практика).
28 –      За пример относно липсата на фактически основания в подкрепа на оправдани правни очаквания във връзка с незабавното прилагане на нова норма на ЕС вж. Решение от 29 януари 1998 г. по дело Lopex Export (C‑315/96, Recueil, стр. І-317, точки 28 и 29).
29 –      Mobistar се позовава на Решение на Европейския съд по правата на човека от 26 юни 1986 г. по дело Van Marle и др. срещу Нидерландия, Series A, № 101; на Решение от 20 ноември 1995 г. по дело Pressos Compania Naviera SA и др. срещу Белгия, Series A, № 332 и на Решение от 16 юли 2002 г. по дело Dangeville срещу Франция, ECHR 2002-III, но в никое от тях не се разглежда основният въпрос относно обстоятелствата, при които правото на ползване на честотите за далекосъобщения представлява „собственост“.