62022CJ0436_RES
Дело C‑436/22
Asociación para la Conservación y Estudio del Lobo Ibérico (ASCEL)
срещу
Administración de la Comunidad de Castilla y León
(Преюдициално запитване_отправено от Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León)
Решение на Съда (първи състав) от 29 юли 2024 година
„Преюдициално запитване — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43/ЕИО — Членове 2, 4, 11, 12, 14, 16 и 17 — Строга система за опазване на животинските видове — Canis lupus (вълк) — Ловна експлоатация — Оценка на състоянието на запазване на популациите от засегнатия вид — Неблагоприятно-неподходящо състояние на запазване на вида — Експлоатация, несъвместима с поддържането или възстановяването на благоприятното състояние на запазване на вида — Отчитане на всички най-актуални научни данни“
Околна среда — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43 — Животински видове от интерес за Общността — Включване — Действие — Презумпция за благоприятно състояние на запазване на даден вид — Липса — Определяне на състоянието на запазване — Критерии
(член 1, буква и), член 2, параграфи 1 и 2, членове 11 и 12 и член 14, параграф 1 от Директива 92/43 на Съвета, изменена с Директива 2013/17, както и приложение V към първата директива)
(вж. т. 50, 51, 60 и 61)
Околна среда — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43 — Животински видове от интерес за Общността — Мерки за управление — Право на преценка на държавите членки — Граници — Ограничаване на ловната експлоатация на даден вид — Допустимост — Условие — Необходимост от дадена мярка за целите на поддържането или възстановяването на благоприятното състояние на запазване на вида
(петнадесето съображение, член 2, параграф 2, членове 11 и 14 от Директива 92/43 на Съвета, изменена с Директива 2013/17, както и приложение V към първата директива)
(вж. т. 52—58, 69 и 70)
Околна среда — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43 — Задължение за наблюдение на състоянието на запазване — Обхват — Възможност да се разреши ловната експлоатация или ловът на даден вид в отсъствието на ефективно наблюдение — Изключване
(членове 1, 2, 11, 14 и 17 от Директива 92/43 на Съвета, изменена с Директива 2013/17, както и приложение II, буква a) от приложение IV и приложение V към първата директива)
(вж. т. 59 и 62—66)
Околна среда — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43 — Животински видове от интерес за Общността — Неблагоприятно състояние на запазване на даден вид — Последици — Спазване на принципа на предпазните мерки — Задължение за държавите членки да се въздържат от разрешаване на лова — Условие — Несигурност относно рисковете за поддържането на благоприятното състояние на запазване на вида — Критерии за преценка
(член 191, параграф 2 и членове 192 и 193 ДФЕС; членове 1, 2, 11, 14 и 17 от Директива 92/43 на Съвета, изменена с Директива 2013/17, както и приложение II, буква a) от приложение IV и приложение V към първата директива)
(вж. т. 71—74, 76 и 78 и диспозитива)
Околна среда — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43 — Опазване на видовете — Дерогации — Предварителни условия за приемането на дерогиращи мерки — Поддържане в благоприятно състояние на запазване на популациите от засегнатите видове — Условия във връзка с предоставянето на дерогации по изключение
(членове 12 и 16 от Директива 92/43 на Съвета, изменена с Директива 2013/17)
(вж. т. 77)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Висш съд на Кастилия и Леон, Испания), Съдът се произнася по въпроса дали е възможно издаването на разрешения за лов на вида canis lupus, обикновено наричан „вълк“, когато състоянието на запазване на този вид е обявено за „неблагоприятно-неподходящо“ по смисъла на Директивата за местообитанията (
1
).
През 2019 г. в доклада за периода 2013—2018 г., представен от Кралство Испания пред Европейската комисия в съответствие с член 17 от Директивата за местообитанията, се посочва, че състоянието на запазване на вълка е „неблагоприятно-неподходящо“ в алпийския, атлантическия и средиземноморския район, като първите два района обхващат територията на Кастилия и Леон.
При все това съгласно националното законодателство вълкът е определен като „вид, подлежащ на лов“ на север от река Дуеро. По-специално, с решение от 9 октомври 2019 г. Главна дирекция „Природно наследство и горска политика“ на правителството на автономна област Кастилия и Леон е одобрила План за местното използване на вълка в ловните райони на север от река Дуеро в Кастилия и Леон за периода от 2019 г. до 2022 г.
Сезирана с жалба срещу това решение, запитващата юрисдикция поставя на Съда въпроса дали Директивата за местообитанията, и по-специално член 14 (
2
) от нея, допуска национална правна уредба, съгласно която вълкът е определен като вид, чиито екземпляри подлежат на лов в част от територията на тази държава членка, където вълкът не е обхванат от строгата защита, предвидена в член 12, параграф 1 от тази директива, въпреки че състоянието му на запазване е прието за неблагоприятно на цялата територия на посочената държава членка.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът припомня, че съгласно член 12 от Директивата за местообитанията във връзка с буква а) от приложение IV към нея вълкът спада към видовете „от интерес за Общността“, за които следва да се осигури „строга защита“ по смисъла на този член. Този режим на строга защита се отнася по-специално до испанските популации на вълци на юг от река Дуеро, които изрично са посочени в приложение II от Директивата за местообитанията като „видове от значение за Общността, чието съхраняване изисква обявяването на специални защитени зони“. Що се отнася до испанските популации на вълци на север от тази река, те са включени в приложение V към тази директива като животински вид от интерес за Общността, чието вземане от дивата природа и експлоатация могат да бъдат предмет на мерки за управление, и следователно попадат в обхвата на член 14 от посочената директива.
В това отношение включването на даден животински или растителен вид от интерес за Общността в приложение V към Директивата за местообитанията не означава, че състоянието му на запазване трябва по принцип да се счита за благоприятно. Всъщност освен обстоятелството, че държавите членки съобщават на Комисията статута на тези видове на тяхна територия, това включване означава единствено че с оглед на предвиденото в член 11 от тази директива задължение за наблюдение и за да се гарантира постигането на нейната цел, този вид „може“ да бъде предмет на мерки за управление, за разлика от видовете, посочени в буква а) от приложение IV към въпросната директива, които при всички положения се ползват от строгата система за опазване, предвидена в член 12 от същата директива.
На второ място, що се отнася до мерките за управление, на които могат да подлежат включените в приложение V видове, ловната експлоатация може да бъде ограничена или забранена, ако това е необходимо, за да се поддържа или възстанови благоприятното състояние на запазване на съответния вид.
Всъщност, от една страна, въпросните мерки могат да се отнасят до достъпа до определени райони, до забраната за вземане на екземпляри от природата и използване на определени популации или до установяването на системи от разрешения (квоти). Следователно, макар да включват правила за лов, посочените мерки са от естество да ограничат, а не да разширят обхвата на вземането от природата на съответните видове.
От друга страна, свободата на преценка на държавите членки по въпроса дали е необходимо да приемат такива мерки, е ограничена от задължението да се гарантира, че вземането на екземпляри от даден вид от природата и използването им са съвместими с поддържането на този вид в благоприятно състояние на запазване.
Когато обаче даден животински вид е в неблагоприятно състояние на запазване, компетентните органи трябва да предприемат мерки по смисъла на член 14 от Директивата за местообитанията, за да подобрят състоянието на запазване на вида, така че в бъдеще неговите популации да достигнат трайно благоприятно състояние на запазване.
Във всички случаи приемането на основани на този член мерки е допустимо само ако те допринасят за поддържането или възстановяването на благоприятно състояние на запазване на съответните видове. Така, ако извършените в съответната държава членка анализи относно видовете, посочени в приложение V към Директивата за местообитанията, дават резултати, които могат да докажат необходимостта от намеса на национално равнище, тази държава членка може да ограничи, а не да разшири посочените в този член дейности, така че вземането от природата на екземпляри от тези видове да бъде съвместимо с целите на Директивата. При това положение ограничаването или забраната на лова може да се счита за необходима мярка в това отношение. Такава мярка се налага по-специално когато състоянието на запазване на вида е неблагоприятно преди всичко поради загубата на екземпляри. При все това, дори когато тези загуби се дължат главно на други причини, може да се окаже необходимо за предотвратяването на допълнителни загуби вследствие на лов.
Всъщност по силата на принципа на предпазните мерки, закрепен в член 191, параграф 2 ДФЕС, ако след разглеждането на най-добрите налични научни данни продължава да има несигурност по въпроса дали използването на даден вид от интерес за Общността е съвместимо с поддържането на този вид в благоприятно състояние на запазване, съответната държава членка трябва да не разрешава такова използване.
На трето място, Съдът уточнява, че съгласно член 11 от Директивата за местообитанията държавите членки имат задължението да осъществяват наблюдение на състоянието на запазване на посочените в член 2 естествени местообитания и видове, при което особено внимание се отделя на приоритетните естествени местообитания и приоритетните видове. Това наблюдение е от съществено значение, за да се осигури спазването на условията, посочени в член 14 от тази директива, и за да се определи необходимостта от приемане на мерки, осигуряващи съвместимостта на използването на този вид с поддържането на благоприятно състояние на запазване, като въпросното наблюдение представлява само по себе си една от необходимите мерки, за да се осигури опазването на посочения вид. Следователно даден вид не може да бъде използван за лов, ако не се осигури ефективно наблюдение на състоянието му на запазване.
В това отношение състоянието на запазване и целесъобразността да се приемат мерки на основание член 14 от Директивата за местообитанията, трябва да се оценяват, като се вземат предвид не само докладът, изготвян от държавите членки на всеки шест години в съответствие с член 17 от тази директива, но и най-актуалните научни данни, получени благодарение на посоченото наблюдение. Тези оценки трябва да се извършват не само на местно ниво, но и на равнището на биогеографския регион и дори в трансграничен мащаб. В допълнение, това наблюдение заслужава специално внимание, когато видът е посочен — за определени райони — сред животинските видове от интерес за Общността, чието съхраняване изисква обявяването на специални защитени зони (
3
) или които се нуждаят от строга защита (
4
), а за съседни райони — сред видовете от интерес за Общността, чието вземане от дивата природа и експлоатация могат да бъдат предмет на мерки за управление (
5
).
По всички изложени съображения Съдът достига до извода, че член 14 от Директивата за местообитанията не допуска правна уредба на държава членка, която разрешава лова на вълка в част от територията на тази държава членка, където той не е обхванат от строга защита, въпреки че състоянието на запазване на този вид в посочената държава членка е квалифицирано като „неблагоприятно-неподходящо“. В това отношение следва да се държи сметка за доклада, изготвян на всеки шест години в съответствие с член 17 от посочената директива, за всички най-актуални научни данни, включително получените благодарение на предвиденото в член 11 от същата директива наблюдение, както и за принципа на предпазните мерки, закрепен в член 191, параграф 2 ДФЕС.
(
1
)	Директива 92/43/ЕИО на Съвета от 21 май 1992 година за опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна (ОВ L 206, 1992 г., стр. 7; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 109), изменена с Директива 2013/17/ЕС на Съвета от 13 май 2013 г. (ОВ L 158, 2013 г., стр. 193) (наричана по-нататък „Директивата за местообитанията“).
(
2
)	Вж. член 14, параграф 1 от Директивата за местообитанията: „Ако в светлината на наблюдението, предвидено в член 11, държавите членки счетат това за необходимо, те предприемат съответните мерки, за да осигурят съвместимостта на вземането от природата на екземпляри от диви растителни и животински видове, включени в приложение V, както и тяхното използване с поддържане на едно благоприятно ниво на запазване на тези видове“.
(
3
)	Вж. приложение II към Директивата за местообитанията.
(
4
)	Вж. буква а) от приложение IV към Директивата за местообитанията.
(
5
)	Вж. приложение V към Директивата за местообитанията.