62022CC0573
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 12 септември 2024 година (
1
)
Дело C‑573/22
A,
В,
Foreningen C
срещу
Skatteministeriet
(Преюдициално запитване, отправено от Østre Landsret (Апелативен съд на Източния регион, Дания)
„Преюдициално запитване — Обща система на данъка върху добавената стойност — Директива 2006/112/ЕО — Член 370 и част А, точка 2 от приложение X — Дерогиране — Приложно поле — Дейност на обществените радио- и телевизионни организации, финансирана със задължителна такса, която се събира от притежателите на устройства за приемане на радио и телевизия“
Въведение
1.
Датската лицензионна радио-телевизионна такса не навърши сто години. Въведена през 1926 г. като лицензионна радио такса, след много промени, под наименованието „медийна лицензионна такса (medielicens)“, тя е премахната през 2022 г.
2.
Същата обаче остава спорна поне от една гледна точка, а именно законосъобразността на облагането ѝ с данък върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“). Всъщност след въвеждането на този данък в Дания през 1967 г. той се начислява върху сумите, платени за лицензионната радио-телевизионна такса.
3.
От гледна точка на правото на Съюза това е обосновано по силата на дерогация от общия режим на ДДС, подобна на разгледаната от Съда по делото, по което е постановено решение GIS (
2
). В настоящия случай обаче се поставя въпросът дали предвид промените, внесени в датската лицензионна радио-телевизионна такса по време на действието ѝ, изводите в това съдебно решение са изцяло приложими към нея. Всъщност в резултат на тези изменения не е възможно посоченото решение да се приложи пряко, а ще са необходими някои уточнения относно последиците му при обстоятелствата в настоящия случай.
Правна уредба
Правото на Съюза
4.
Член 2, параграф 1, буква в) от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (
3
) предвижда:
„Следните сделки подлежат на облагане с ДДС:
[…]
в)
доставката на услуги, извършвана възмездно на територията на държава членка от данъчнозадължено лице, действащо в това си качество“.
5.
Член 132, параграф 1, буква р) от тази директива гласи:
„Държавите членки освобождават следните сделки:
[…]
р)
дейностите на обществени радио и телевизионни организации, освен дейностите с търговски характер“.
6.
Член 370 от Директивата предвижда, че:
„Държавите членки, които на 1 януари 1978 г. са обложили с данък сделките, изброени в приложение Х, част А, могат да продължават да облагат с данък тези сделки“.
7.
Накрая, част A от приложение X към Директива 2006/112, озаглавена „Сделки, които държавите членки могат да продължат да облагат“, посочва в точка 2 „дейностите на обществени радио и телевизионни органи, различни от тези с търговски характер“.
Датското право
8.
Лицензионната радио такса е въведена в датското право през 1926 г. и става лицензионна радио-телевизионна такса през 1951 г. Съгласно Lov nr. 421 om radio- og fjernsynsivrkomshed (Закон № 421 за радио- и телевизионната дейност) от 15 юни 1973 г. тя е квалифицирана като „такса за използването на радио- и телевизионни приемници“.
9.
Съгласно Закона от 27 декември 1996 г. за изменение на Закона за радио- и телевизионната дейност приходите от тази такса могат да се използват за финансиране не само на дейността на обществените радио- и телевизионни оператори, но и на „евентуални други цели, свързана с дейността на медиите“.
10.
С ново изменение на Закона за радио- и телевизионната дейност от 20 декември 2006 г. лицензионната такса в аудиовизуалната част е преименувана на „медийна лицензионна такса“, която се събира за всяко устройство, което „може да приема и възпроизвежда публично предавани аудиовизуални програми или услуги“.
11.
Тази лицензионна такса постепенно е премахната от 2013 г. нататък и накрая е окончателно премахната, считано от 1 януари 2022 г., със Закона за изменение на Закона от 18 декември 2018 г. за радио- и телевизионната дейност.
Фактите, производството и преюдициалните въпроси
12.
A, B (физически лица) и Foreningen C (група физически лица, които предявяват колективен иск) сезират запитващата юрисдикция с искове срещу Skatteministeriet (Министерство на финансите, Дания), за да им бъдат възстановени сумите, които са платили за ДДС върху медийната лицензионна такса в периода 2007—2017 г. Тези искове се основават, на първо място, на твърдението, че тъй като медийната лицензионна такса не представлява възнаграждение за възмездна доставка на услуги по смисъла на член 2, параграф 1, буква в) от Директива 2006/112, ДДС върху тази лицензионна такса се събира в нарушение на посочената директива и трябва да бъде възстановен. При условията на евентуалност ищците в главното производство твърдят, че дори ако събирането на ДДС за медийната лицензионна такса трябва да се счита за законосъобразно по принцип съгласно на член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част A, точка 2 от приложение X към нея, измененията, внесени в правната уредба на лицензионната такса след 1 януари 1978 г., променят съществено естеството ѝ, а това възпрепятства позоваването на клаузата standstill, съдържаща се в тази разпоредба.
13.
Запитващата юрисдикция счита за безспорно, че медийната лицензионна такса не представлява възнаграждение за възмездна доставка на услуги по смисъла на член 2, параграф 1, буква в) от Директива 2006/112 в съответствие с изводите, произтичащи от решение Český rozhlas (
4
). Тя обаче има съмнения в приложимостта на член 370 от тази директива.
14.
При това положение Østre Landsret (Апелативен съд на Източния регион, Дания) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 370 във връзка с част А, точка 2 от приложение X към [Директива 2006/112] да се тълкува в смисъл, че допуска съответната държава членка да наложи ДДС върху задължителна медийна лицензионна такса с оглед на финансирането на нетърговски дейности на обществени радио- и телевизионни организации, независимо от липсата на „доставка[…] на услуги, извършвана възмездно“ по смисъла на член 2, параграф 1 от тази директива?
При утвърдителен отговор на този въпрос се иска Съдът да отговори на следните преюдициални въпроси:
2)
Трябва ли член 370 във връзка с част А, точка 2 от приложение X към [Директива 2006/112] да се тълкува в смисъл, че държава членка може да запази възможността си да облага с ДДС задължителна медийна лицензионна такса като посочената във въпрос 1, ако след влизането в сила на 1 януари 1978 г. на [Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (
5
)] държавата членка е изменила системата на лицензионната такса, преминавайки от налагане на лицензионна такса за притежаването на радио- и телевизионни апарати към налагане на лицензионна такса за притежаването на каквото и да било устройство, което може пряко да приема аудио-визуални програми и услуги, включително смартфони, компютри и т.н.?
3)
Трябва ли член 370 във връзка с част А, точка 2 от приложение X към [Директива 2006/112] да се тълкува в смисъл, че държава членка може да запази възможността си да облага с ДДС задължителна медийна лицензионна такса като посочената във въпрос 1, ако след влизането в сила на 1 януари 1978 г. на [Директива 77/388] държавата членка е изменила системата на лицензионната такса така, че по-малка част от постъпленията от лицензионни такси се използват, по преценка на министъра на културата, за финансирането на i) радио- и телевизионни организации, които получават обществени субсидии, но самите те не са обществени организации, и ii) медийни и филмови организации, които допринасят за извършването на радио и телевизионни дейности, но самите те не извършват такива?“.
15.
Актът за преюдициално запитване постъпва в Съда на 26 август 2022 г. Писмени становища представят ищците в главното производство, датското и френското правителство, както и Европейската комисия. Те се представляват и в съдебното заседание, проведено на 14 март 2024 г.
16.
На 26 октомври 2023 г. Съдът постановява решение GIS.
Анализ
17.
В случая запитващата юрисдикция поставя на Съда три преюдициални въпроса.
18.
С първия си въпрос тя иска по същество да се установи дали член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част A, точка 2 от приложение X към нея трябва да се тълкува в смисъл, че позволява да се събира ДДС върху такса, предназначена да се финансира дейността на обществените радио- и телевизионни организации, каквато е датската медийна лицензионна такса, дори и таксата да не представлява възнаграждение за възмездна доставка на услуги по смисъла на параграф 2, параграф 1, буква в) от посочената директива.
19.
Според мен отговорът на този въпрос следва пряко от решение GIS. Несъмнено това решение се отнася до член 378, параграф 1 от Директива 2006/112. Тази разпоредба обаче въвежда по отношение на Австрия дерогация, която по същество е идентична с предвидената в член 370 от тази директива за държавите, които са били членки на Европейската общност преди 1 януари 1978 г. В това отношение член 378 от посочената директива се отнася до дейностите, посочени в част А, точка 2 от приложение X към същата директива, и следователно до същия вид дейности като разглежданите в настоящото дело. Освен това датската медийна лицензионна такса е от същия вид като таксата, посочена в диспозитива на решение GIS. Следователно възприетото в това решение тълкуване на член 378 от Директива 2006/112 във връзка с част А, точка 2 от приложение Х към нея е пряко приложимо в контекста на първия преюдициален въпрос по настоящото дело.
20.
Поради това и в съответствие с желанието на Съда ще огранича изложението в настоящото заключение, а също и предложенията за отговор, до другите два преюдициални въпроса.
По втория преюдициален въпрос
21.
С втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част A, точка 2 от приложение X към нея трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага за облагането на дейността на обществените радио- и телевизионни организации, финансирана със законоустановена такса, събирана от притежателите на устройства за приемане на излъчвани от тези организации предавания, когато правната уредба относно тази такса е изменена след 1 януари 1978 г. така, че тя се събира не само поради притежаването на радио- или телевизионен приемник, както е било първоначално, но и за всяко друго устройство, можещо да служи за приемане на тези предавания, като смартфони, компютри и др., и по този начин потенциално се разширява кръгът на субектите, задължени да я плащат.
22.
Според мен на този въпрос следва да се отговори утвърдително.
23.
Както следва по аналогия от решение GIS, разглежданата разпоредба от Директива 2006/112 разрешава на посочените в нея държави членки, сред които е и Дания (
6
), да запазят съществуващия към 1 януари 1978 г. режим на данъчно облагане на дейностите на обществените радио- и телевизионни организации, като условията за това облагане по принцип трябва да останат непроменени (
7
). Това обаче не е пречка за въвеждането в този режим на данъчно облагане на изменения, които се ограничават до отчитане на междувременно настъпилите технологични иновации, без да се променя събитието, пораждащо задължението за плащане на таксата, служеща за финансиране на тази дейност (
8
).
24.
Тези принципи произтичат от практиката на Съда, съгласно която по същество при прилагането на клаузите standstill, съдържащи се в Директива 2006/112 (
9
), държавите членки нямат право да разширяват обхвата на изключенията от общите правила на общата система на ДДС, но могат да адаптират националната си правна уредба към нови обстоятелства (
10
).
25.
Изменението, внесено в датската правна уредба на медийната лицензионна такса и разглеждано в рамките на настоящия анализ на втория преюдициален въпрос, се състои в разпростиране на задължението за заплащане на тази лицензионна такса, отнасящо се първоначално само за притежателите на радио- и телевизионни приемници, и върху притежателите на други устройства, можещи да служат за приемане на радио- и телевизионни програми, като компютри, смартфони и т.н. Това изменение е свързано с технологичното развитие, което позволява приемането на радио- и телевизионни предавания посредством устройства, различни от специално приспособени за тази цел приемници.
26.
Това изменение обаче не разширява обхвата на дерогацията, установена в член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част А, точка 2 от приложение Х към нея. Посочената разпоредба позволява да се запази облагането на дейността на обществените радио- и телевизионни организации. В система като датската това облагане се извършва чрез събиране на ДДС върху законоустановена такса, служеща за финансиране на дейността на тези обществени радио- и телевизионни организации. Разглежданата в настоящото дело такса, а именно медийната лицензионна такса, служи за финансиране на дейността на обществените радио- и телевизионни организации, независимо от кръга на задължените за плащането ѝ субекти. Следователно от гледна точка на посочените разпоредби от Директива 2006/112 положението остава непроменено. Всъщност от тази гледна точка значение има предназначението на приходите от този данък, а не техният източник.
27.
Този извод не се променя от обстоятелството, на което обръща внимание запитващата юрисдикция, че разширяването на категорията на устройствата, водещи до възникване на задължение за плащане на медийната лицензионна такса, същевременно е довело до разширяване на кръга на задължените за плащането ѝ субекти. Член 370 от Директива 2006/112 всъщност не съдържа никакво изискване фактическият размер на разрешената от тази разпоредба данъчна основа да остане непроменен.
28.
Не е релевантен и доводът, изтъкнат от ищците в главното производство и от Комисията, че за разлика от радио- и телевизионните приемници, приемането на радио- и телевизионни предавания не е основната функция на устройства като компютри или смартфони.
29.
В решение Český rozhlas Съдът констатира, че такса от вида на разглежданата в случая медийна лицензионна такса не представлява възнаграждение за предоставянето на услуги от обществени оператори, по-специално тъй като задължението за плащане предполага притежаването на определено устройство, независимо от действителното му използване (
11
). Следователно облагането въз основа на член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част A, точка 2 от приложение X към нея не е хармонизирано данъчно облагане, представляващо неразделна част от общата система на ДДС, а е дерогация от приложното поле на тази система (
12
). Следователно законосъобразността на данъчно облагане, почиващо на тази основа, не изисква наличието на каквато и да било връзка между начина на използване на устройствата, чието притежаване води до възникване на задължението за плащане на сумите, формиращи основата за това облагане, и облагаемата дейност, а именно тази на обществените радио- и телевизионни организации.
30.
С оглед на гореизложеното предлагам на втория преюдициален въпрос да се отговори, че член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част A, точка 2 от приложение X към нея трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага за облагането на дейността на обществените радио- и телевизионни организации, финансирана със законоустановена такса, събирана от притежателите на устройства за приемане на излъчвани от тези организации предавания, когато правната уредба относно тази такса е изменена след 1 януари 1978 г. така, че тя се събира не само поради притежаването на радио- или телевизионен приемник, както е било първоначално, но и за всяко друго устройство, можещо да служи за приемане на тези предавания, като смартфони, компютри и др., дори така потенциално да се разширява кръгът на субектите, задължени да я плащат.
По третия преюдициален въпрос
31.
С третия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част A, точка 2 от приложение X към нея трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага за облагането на дейността на обществените радио- и телевизионни организации, финансирана със законоустановена такса, събирана от притежателите на устройства за приемане на излъчвани от тези организации предавания, когато правната уредба относно тази такса е изменена след 1 януари 1978 г. така, че малка част от приходите от тази такса може да бъде предназначена за финансиране на дейността на други субекти, различни от обществените радио- и телевизионни оператори.
32.
Според информацията, съдържаща се в акта за преюдициално запитване, между 2007 г. и 2017 г. малка част (която не надвишава 5 %) от приходите от медийната лицензионна такса е била предназначена за финансиране на субекти, различни от обществените радио- и телевизионни оператори. Това по-специално се отнася за радиооператор, който, макар и частноправен субект, изпълнява задача на публични медии, търпи правни ограничения, сходни с тези на обществените радио- и телевизионни оператори, и се финансира предимно от приходите от медийната лицензионна такса, както и за датския филмов институт, чиято роля е в сътрудничество с обществените радио- и телевизионни оператори да подпомага финансово филмовата продукция, а също и филмовото училище за деца и младежи, управлявано от фондация, чиито учредители по-специално са обществени радио- и телевизионни оператори.
33.
Именно в този фактически контекст следва да се анализира третият преюдициален въпрос, тъй като медийната лицензионна такса е окончателно премахната, считано от 1 януари 2022 г., и следователно няма да е възможно приходите от нея да се използват за цели, различни от посочените по-горе. Следователно не става въпрос за абстрактна преценка на датските правни норми относно медийната лицензионна такса, а за преценка на тези разпоредби с оглед на ефективното им прилагане през разглеждания в главното производство период.
34.
Член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част A, точка 2 от приложение X към нея позволява на посочените държави членки да продължат да облагат с данък дейността на обществени радио- и телевизионни организации, която не е търговска. Както е видно от генезиса на тази разпоредба, подробно изложен от запитващата юрисдикция в преюдициалното запитване, целта ѝ е да позволи облагането на дейността на радио- и телевизионните организации, финансирана със законоустановена такса, като например медийната лицензионна такса, от държавите членки, които преди влизането в сила на Директива 77/388 са считали такава дейност за облагаема, въпреки че тя няма възмезден характер.
35.
Тази разпоредба трябва да се тълкува с оглед на посочената цел и по такъв начин, че да се осигури нейното полезно действие (effet utile) (
13
). Според мен обаче това тълкуване предполага да се приеме, че понятието „дейности на обществени радио и телевизионни органи, различни от тези с търговски характер“ по смисъла на посочената разпоредба от Директива 2006/112 съответства на дейност, финансирана със законоустановена такса като разглежданата в настоящото дело медийна лицензионна такса. Всъщност самата същност на дерогацията, предвидена в тази разпоредба, е да позволи на държавите членки да начисляват ДДС върху такава такса (
14
).
36.
От тази гледна точка обстоятелството, че малка част от приходите от медийната лицензионна такса е била предназначена за финансиране, от една страна, на оператор, който, макар и под формата на частноправен субект, изпълнява задача, аналогична на тази на обществените радио- и телевизионни оператори, като е финансиран основно от тези приходи, и от друга страна, на оператори, които, макар да не упражняват дейност по излъчване, участват по различен начин в изпълнението на задачата на обществените радио- и телевизионни организации и са свързани с тях по органичен и функционален начин, не изменя посочената национална правна уредба по начин, който противоречи на целта на член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част А, точка 2 от приложение X към нея.
37.
Това тълкуване не противоречи и на текста на разглежданата разпоредба от Директива 2006/112. Тази разпоредба позволява да се облага дейността на обществените радио- и телевизионни оператори, но не уточнява какъв вид трябва да бъде тази дейност. В нея по-специално не се уточнява, че става въпрос само за дейността по излъчване и не се използва понятието „оператори“, а „органи“. Ето защо според мен няма пречка други дейности, като например продуцентската или образователната, да попадат в приложното поле на тази разпоредба, стига да се вместват в задачата, възложена на обществените радио- и телевизионни организации, и да бъдат финансирани чрез законоустановена такса като разглежданата в настоящото дело медийна лицензионна такса.
38.
Посочената разпоредба от Директива 2006/112 не предопределя и правната форма, нито пък структурата на собствеността на въпросните организации. Както правилно отбелязва датското правителство, в аналогичния случай на освобождаване по член 132, параграф 1, буква а) от тази директива Съдът допуска тълкуване на понятието „обществени пощенски служби“, основано на публичния характер на предоставяните от тези служби услуги, а не на формалното им квалифициране като публичноправни субекти или като публична собственост (
15
). Подобен подход според мен може да се възприеме и в настоящия случай, в който, както посочва запитващата юрисдикция, част от обществените задачи на радио- и телевизионните организации са възложени на частен радиооператор, който обаче се финансира с приходите от медийната лицензионна такса.
39.
С оглед на гореизложеното предлагам на третия преюдициален въпрос да се отговори, че член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част A, точка 2 от приложение X към нея трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага за облагането на дейността на обществените радио- и телевизионни организации, финансирана със законоустановена такса, събирана от притежателите на устройства за приемане на излъчвани от тези организации предавания, когато правната уредба относно тази такса е изменена след 1 януари 1978 г. така, че малка част от приходите от тази такса може да бъде предназначена за финансиране на дейността на други субекти, различни от обществените радио- и телевизионни оператори.
40.
Ако Съдът обаче не приеме предложението ми за отговор на третия преюдициален въпрос, който, признавам, е по-малко очевиден от отговорите на първите два въпроса, евентуалната несъвместимост на датския режим за облагане на дейността на обществените радио- и телевизионни организации с Директива 2006/112 според мен би засягала само ДДС, събиран върху медийната лицензионна такса в частта, предназначена за финансиране на субекти, различни от обществените радио- и телевизионни оператори. В останалата си част обаче този режим остава в съответствие с посочената директива, както следва от отговорите, които според мен трябва да се дадат на първия и втория преюдициален въпрос. Не е трудно всъщност да се изчисли делът на начисления ДДС върху медийната лицензионна такса, който съответства на частта от нея, предназначена за финансиране на субекти, различни от обществените радио- и телевизионни оператори. Ето защо не виждам причина евентуалната несъвместимост на тази част от ДДС с Директива 2006/112 да доведе до несъвместимост на целия режим с тази директива.
Заключение
41.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на втория и третия преюдициален въпрос, поставени от Østre Landsret (Апелативен съд на Източния регион, Дания), да се отговори по следния начин:
„1)
Член 370 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност във връзка с част А, точка 2 от приложение X към нея
трябва да се тълкува в смисъл, че
се прилага за облагането на дейността на обществените радио- и телевизионни организации, финансирана със законоустановена такса, събирана от притежателите на устройства за приемане на излъчвани от тези организации предавания, когато правната уредба относно тази такса е изменена след 1 януари 1978 г. така, че тя се събира не само поради притежаването на радио- или телевизионен приемник, както е било първоначално, но и за всяко друго устройство, можещо да служи за приемане на тези предавания, като смартфони, компютри и др., дори така потенциално да се разширява кръгът на субектите, задължени да я плащат.
2)
Член 370 от Директива 2006/112 във връзка с част А, точка 2 от приложение X към нея
трябва да се тълкува в смисъл, че
се прилага за облагането на дейността на обществените радио- и телевизионни организации, финансирана със законоустановена такса, събирана от притежателите на устройства за приемане на излъчвани от тези организации предавания, когато правната уредба относно тази такса е изменена след 1 януари 1978 г. така, че малка част от приходите от тази такса може да бъде предназначена за финансиране на дейността на други субекти, различни от обществените радио- и телевизионни оператори“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: полски.
(
2
)	Решение от 26 октомври 2023 г. (C‑249/22, наричано по-нататък „решение GIS, EU:C:2023:813).
(
3
)	ОВ L 347, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7.
(
4
)	Решение от 22 юни 2016 г. (C‑151/15, EU:C:2016:470).
(
5
)	OВ L 145, 1977 г., стр. 1.
(
6
)	Вж. точка 19 от настоящото заключение.
(
7
)	Решение GIS (т. 42 и 43)
(
8
)	Вж. в този смисъл решение GIS (т. 45 и 47).
(
9
)	Или в предхождащата я Директива 77/388.
(
10
)	Вж. в този смисъл решение от 2 май 2019 г., Grupa Lotos (C‑225/18, EU:C:2019:349, т. 31 и цитираната съдебна практика), и решение GIS (т. 42)
(
11
)	Решение от 22 юни 2016 г. (C‑11/15, EU:C:2016:470, т. 26 и 28).
(
12
)	Вж. по аналогия решение GIS (т. 51).
(
13
)	Вж. по аналогия решение GIS (т. 46—49).
(
14
)	Вж. по аналогия решение GIS (т. 47).
(
15
)	Вж. решение от 16 октомври 2019 г., Winterhoff и Eisenbeis (C‑4/18 и C‑5/18, EU:C:2019:860, т. 50 и цитираната съдебна практика). Буквалната формулировка на член 132, параграф 1, буква а) от Директива 2006/112 в текстовете на някои езици (например на английски или френски) действително може да създаде впечатлението, че в него става въпрос за пощенски услуги, а не за доставчици на услуги. Съдът обаче отдавна е уточнил (въз основа на съответстващата разпоредба от Директива 77/388), че този термин трябва да се разбира в субективен смисъл (решение от 11 юли 1985 г., Комисия/Германия, 107/84, EU:C:1985:332, т. 11). Освен това в тестовете на други езици на член 132, параграф 1, буква а) от посочената директива, по-специално на полски (poczta państwowa) или немски език (öffentliche Posteinrichtungen), изрично се сочи публичноправният характер на субекта, обхванат от освобождаването, което не възпрепятства Съда да възприеме доста гъвкаво тълкуване. Поради това според мен аналогията с част А, точка 2 от приложение X към тази директива е обоснована.