EUROOPA KOHTU OTSUS (üheksas koda)
15. november 2018(*)
Apellatsioonkaebus – Ühine turukorraldus – Turult kõrvaldamata jäänud ülemäärastelt suhkrukogustelt tasutav summa – Otsus 2006/776/EÜ – Euroopa Komisjoni lõpliku otsuse muutmise taotlus – Kiri taotluse rahuldamata jätmise kohta – Kirja peale esitatud hagi – Vastuvõetavus
Kohtuasjas C‑334/17 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 5. juunil 2017 esitatud apellatsioonkaebus,
Eesti Vabariik, esindaja: N. Grünberg,
apellant,
teised menetlusosalised:
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Lewis ja L. Naaber-Kivisoo, keda abistas vandeadvokaat S.‑J. Mody,
kostja esimeses kohtuastmes,
Läti Vabariik,
menetlusse astuja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (üheksas koda),
koosseisus: Euroopa Kohtu president K. Lenaerts üheksanda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud E. Juhász ja C. Vajda (ettekandja),
kohtujurist: E. Tanchev,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
1        Eesti Vabariik palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 24. märtsi 2017. aasta otsuse Eesti vs. komisjon (T‑117/15, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2017:217), millega Üldkohus jättis rahuldamata hagi, milles Eesti Vabariik palus tühistada otsuse, mis väidetavalt sisaldus Euroopa Komisjoni 22. detsembri 2014. aasta kirjas, millega keelduti muutmast komisjoni 13. novembri 2006. aasta otsust 2006/776/EÜ turult kõrvaldamata jäänud ülemäärastelt suhkrukogustelt tasutavate summade kohta (ELT 2006, L 314, lk 35; edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Esmane õigus
2        Akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (EÜT 2003, L 236, lk 33; edaspidi „ühinemisakt“) IV lisa 4. peatükis on sätestatud:
„[…]
2.      [Põllumajandust]oodete era- ja riigivarud, mis on ühinemiskuupäeval uute liikmesriikide territooriumil vabas ringluses ja ületavad koguse, mida võidaks käsitleda kui normaalset ülekandevaru, tuleb likvideerida uute liikmesriikide kulul.
Normaalse ülekandevaru mõiste määratletakse iga toote suhtes vastavalt kriteeriumidele ja eesmärkidele, mis on iseloomulikud igale ühisele turukorraldusele.
[…]“
Euroopa Liidu poolt enne ühinemist võetud meetmed
3        Komisjoni 10. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1972/2003 Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (ELT 2003, L 293, lk 3; ELT eriväljaanne 03/40, lk 474) (muudetud komisjoni 20. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 735/2004 (ELT 2004, L 114, lk 13; ELT eriväljaanne 03/44, lk 111)) artiklis 4 on ette nähtud süsteem teatud põllumajandustoodete – mille hulka ei kuulu suhkur – vabas ringluses olevate selliste ülemääraste varude maksustamiseks, mis esinesid Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi (edaspidi „uued liikmesriigid“) territooriumil nende riikide liiduga ühinemise (edaspidi „ühinemine“) päeval.
4        Selle artikli lõikes 1 on märgitud, et ilma et see piiraks ühinemisakti IV lisa 4. peatüki kohaldamist ja juhul, kui riigisisesel tasandil ei kohaldata rangemaid õigusakte, nõuavad uued liikmesriigid 1. mail 2004 vabas ringluses olevate toodete ülemääraste varude omanikelt maksu tasumist.
5        Komisjoni 14. jaanuari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu (ELT 2004, L 9, lk 8; ELT eriväljaanne 03/42, lk 125) (muudetud komisjoni 28. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 651/2005 (ELT 2005, L 108, lk 3)), artiklis 6 on ette nähtud:
„1.      Komisjon määrab hiljemalt 31. maiks 2005 vastavalt määruse (EÜ) nr 1260/2001 artikli 42 lõikes 2 nimetatud korrale iga uue liikmesriigi jaoks kindlaks suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi kogused, mis ületavad 1. mail 2004 tavapäraseks loetud säilitusvaru ja mis tuleb turult kõrvaldada uute liikmesriikide kulul.
[…]
2.      Asjaomane uus liikmesriik tagab, et lõikes 1 nimetatud ülemäärasele kogusele vastav suhkru- või isoglükoosikogus kõrvaldatakse turult hiljemalt 30. novembriks 2005 ilma ühenduse sekkumiseta järgmiste meetmete abil:
a)      eksport ilma ühenduse eksporditoetuseta;
b)      kasutamine põlevainesektoris;
c)      abita teostatav denaturatsioon loomasöödaks vastavalt komisjoni määruse (EMÜ) nr 100/72 […] III ja IV jaotisele.
3.      Lõike 2 kohaldamiseks peab uute liikmesriikide pädevate asutuste kasutuses 1. mail 2004 olema süsteem, mille abil on võimalik tuvastada kaubeldava või toodetud suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi või fruktoosi ülemääraseid koguseid peamiste asjaomaste ettevõtjate tasandil. See süsteem võib eelkõige põhineda impordi kontrollimisel, fiskaalseirel ja ettevõtjate raamatupidamise ja tegelike varude uurimisel ning sisaldada riskigarantiide sarnaseid meetmeid. Tuvastamissüsteem põhineb riskianalüüsil, milles võetakse nõuetekohaselt arvesse eelkõige järgmisi kriteeriume:
–        asjaomase ettevõtja tegevuse liik,
–        ladustamisrajatiste maht,
–        tegevuse tase.
Uus liikmesriik peab kõnealust süsteemi kasutama selleks, et sundida asjaomaseid ettevõtjaid omal kulul turult kõrvaldama nende puhul kindlakstehtud ülemäärasele kogusele vastava suhkru- või isoglükoosikoguse. Asjaomased ettevõtjad peavad uuele liikmesriigile esitama asjakohase tõendi, et tooted kõrvaldati turult hiljemalt 30. novembriks 2005.
Kui sellist tõendit ei esitata, nõuab uus liikmesriik sisse kõnealusele kogusele vastava summa, mida on korrutatud asjaomase toote suhtes ajavahemikul 1. maist 2004 kuni 30. novembrini 2005 kohaldatava suurima impordimaksuga ja suurendatud 1,21 euro võrra 100 kg valge suhkru või kuivaine ekvivalendi kohta.
Kolmandas lõigus nimetatud summa kantakse uue liikmesriigi riigieelarvesse.
[…]“
6        Määruse nr 60/2004 (muudetud määrusega nr 651/2005) artiklis 7 on sätestatud:
„1.      Hiljemalt 31. märtsiks 2006 esitavad uued liikmesriigid komisjonile tõendi, et artikli 6 lõikes 1 nimetatud ülemäärane kogus kõrvaldati turult vastavalt artikli 6 lõikele 2, ja täpsustavad iga meetodi puhul turult kõrvaldatud koguse.
2.      Kui kogu ülemäärase koguse või selle osa turult kõrvaldamise kohta ei esitata tõendit lõike 1 kohaselt, nõutakse uuelt liikmesriigilt sisse kõrvaldamata jäänud kogusele vastav summa, mida on korrutatud CN-koodi 1701 99 10 alla kuuluva valge suhkru suhtes ajavahemikul 1. maist 2004 kuni 30. novembrini 2005 kohaldatava suurima eksporditoetusega. 25% suurune osa kogusummast kantakse ühenduse eelarvesse hiljemalt 31. detsembriks igal järgneval aastal: 2006., 2007., 2008. ja 2009. aastal. 2004/2005. turustusaasta toodangumaksude arvutamisel võetakse arvesse kogusummat.“
Liidu poolt pärast ühinemist võetud meetmed
7        Komisjon arvutas iga uue liikmesriigi ülemäärase suhkruvaru välja 31. mai 2005. aasta määruses (EÜ) nr 832/2005, millega määratakse suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi ülemäärased kogused Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia jaoks (ELT 2005, L 138, lk 3). Kõnealuse määruse artikliga 1 kehtestati viiele uuele liikmesriigile, kelle puhul oli lõpuks tuvastatud ülemäärane suhkruvaru, suhkru kogus, mille igaüks neist pidi siseturult kõrvaldama.
8        Komisjon võttis 13. novembril 2006 vastu otsuse 2006/776. Otsuses märkis komisjon, et eelmises punktis nimetatud viiest uuest liikmesriigist kolm esitasid määruse nr 60/2004 (muudetud määrusega nr 651/2005) artikli 7 lõikes 1 ette nähtud tähtaja jooksul tõendi määrusega nr 832/2005 kindlaks tehtud ülemäärase suhkruvaru osalise kõrvaldamise kohta. Komisjon arvutas seejärel välja nende summade suuruse, mille asjaomased viis liikmesriiki pidid tasuma määruse nr 60/2004 (muudetud määrusega nr 651/2005) artikli 7 lõike 2 kohaselt ülemäärase koguse eest, mille kohta ei olnud sellist tõendit esitatud. Otsuse 2006/776 artikli 1 kohaselt pandi Eesti Vabariigile kohustus tasuda 45 686 268 euro suurune summa, mille ta tasus liidu eelarvesse mitmes osas selle otsuse artiklis 2 ette nähtud tähtaegade jooksul, kusjuures viimane osa tasuti 2009. aasta detsembris.
9        Komisjon võttis 4. mail 2007 ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 4 alusel vastu otsuse 2007/361/EÜ, milles käsitletakse muude põllumajandustoodete kui suhkru ülemääraste varude kindlaksmääramist ning nende kõrvaldamise finantstagajärgi seoses Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisega (ELT 2007, L 138, lk 14). Selles otsuses arvutas komisjon välja ühinemiskuupäeval uutes liikmesriikides leidunud muude põllumajandustoodete kui suhkru ülemäärased varud ning nende summade suuruse, mille üheksa uut liikmesriiki, kelle puhul sellised ülemäärased varud kindlaks tehti, pidid tasuma nende kõrvaldamise kulude hüvitamiseks. Need summad, mida käsitati liidu eelarvetuluna, tuli tasuda nelja maksena, millest viimane kuulus tasumisele 31. mail 2010. Eesti Vabariigile pandi kohustus tasuda 6 584 000 euro suurune summa, mille ta tasus liidu eelarvesse ettenähtud tähtaegade jooksul.
Eesti õigus
10      7. aprillil 2004 vastu võetud üleliigse laovaru tasu seadus (RT I 2004, 30, 203; muudetud 25. jaanuari 2007. aasta seadusega (RT I 2007, 12, 65); edaspidi „ÜLTS“) jõustus 16. veebruaril 2007 ja reguleerib tagasiulatuvalt olukordi, mis on tekkinud alates 1. maist 2004.
11      ÜLTS § 4 kohaselt peavad Eesti käitlejad maksma tasu nende valduses oleva üleliigse laovaru eest, mida nad ei ole ettenähtud tähtajal turult kõrvaldanud.
12      Vastavalt ÜLTS §‑le 7 võrdub käitleja üleliigne laovaru 1. mail 2004 tegelikult käitleja valduses olnud laovaru ja ülekandevaru vahega.
13      ÜLTS §‑s 6 on mõiste „ülekandevaru“ määratletud kui ühinemisele eelnenud nelja aasta, see tähendab aastate 2000–2003 vältel käitleja valduses olnud laovaru seisu keskmine, mida suurendatakse 1,2 korda.
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
14      Käesoleva vaidluse aluseks olevad asjaolud, nii nagu need on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 28–32, võib kokku võtta järgmiselt.
15      Eesti Vabariik taotles 2. augusti 2012. aasta kirjaga komisjoni põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadilt seisukohta ja teavet selle kohta, milliseid samme institutsioon kavandab tulenevalt 12. juuli 2012. aasta kohtuotsusest Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T‑248/07, ei avaldata, EU:T:2012:170) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Leedu vs. komisjon (T‑262/07, EU:T:2012:171) (edaspidi koos „2012. aasta kohtuotsused“) selleks, et tagastada põllumajandustoodete ja eelkõige suhkru ülemäärase varu eest uute liikmesriikide poolt liidu eelarvesse tasutud summad. Selle küsimuse arutamiseks kohtusid Eesti Vabariik ja komisjoni talitused 17. septembril ja 8. novembril 2012.
16      Komisjon andis 15. novembri 2012. aasta kirjaga Eesti Vabariigile teada, et maksed, mille Eesti oli otsuse 2007/361 alusel liidu eelarvesse tasunud, tagastatakse talle. Tagastamine toimus 2012. aasta detsembri lõpus.
17      Eesti Vabariik ja komisjoni talitused kohtusid 21. veebruaril 2013, et arutada Eesti Vabariigi poolt otsuse 2006/776 alusel liidu eelarvesse tasutud summa võimalikku tagastamist.
18      Kuna Eesti Vabariik oli seisukohal, et ta ei saanud ammendavat vastust oma 2. augusti 2012. aasta kirjale, täpsustas ta põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadile saadetud 18. septembri 2013. aasta kirjas 2. augusti 2012. aasta kirja sisu, täiendas selle põhjendusi ning esitas komisjonile taotluse vaadata otsus 2006/776 uuesti läbi ja muuta seda lähtuvalt 2012. aasta kohtuotsustest nii, et otsuse 2006/776 alusel liidu eelarvesse tehtud maksed tagastataks.
19      Põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadi peadirektor vastas vaidlusaluse otsusega Eesti Vabariigile, et otsust 2006/776 ei ole vaja muuta.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
20      Eesti Vabariik esitas 4. märtsil 2015 Üldkohtu kantseleisse hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes.
21      Oma hagi põhjendas Eesti Vabariik kolme väitega. Esimene väide puudutas ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 rikkumist koostoimes selle akti artikliga 58. Teine väide käsitles hea halduse põhimõtte rikkumist. Viimasena puudutas kolmas väide proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist.
22      Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus, et vaidlusalune otsus on otsust 2006/776 kinnitav akt, ja jättis hagi seega vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
23      Apellatsioonkaebuses palub Eesti Vabariik Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja
–        saata kohtuasi Üldkohtule tagasi Eesti Vabariigi 4. märtsi 2015. aasta hagis esitatud nõuete üle otsustamiseks.
24      Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        esimese võimalusena jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–        teise võimalusena jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja
–        mõista komisjoni kohtukulud välja Eesti Vabariigilt.
Apellatsioonkaebus
25      Eesti Vabariik põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega. Esiteks on ta seisukohal, et Üldkohus rikkus liidu õigust, kui leidis, et 2012. aasta kohtuotsuseid ei ole võimalik käsitada uute ja oluliste asjaoludena kohtupraktika mõttes, ning tunnistas seetõttu Eesti Vabariigi hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes vastuvõetamatuks. Teiseks leiab Eesti Vabariik, et Üldkohus märkis valesti, et määrus nr 60/2004 avaldati Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles 4. juulil 2004, kuigi tegelikult avaldati see 4. juulil 2005. Seetõttu leidis Üldkohus ekslikult, et avaldamine toimus piisavalt aegsasti, et võimaldada Eesti Vabariigil Eesti ettevõtjate vastu tugineda teatud kohustustele, mis on selles määruses ette nähtud. Kolmandaks rikkus Üldkohus põhjendamiskohustust.
Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
Poolte argumendid
26      Komisjon on seisukohal, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu. Esiteks juhib kõnealune institutsioon tähelepanu sellele, et apellatsioonkaebuses ei ole sõnaselgelt välja toodud, millal vaidlustatud kohtuotsus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 3 kohaselt Eesti Vabariigile kätte toimetati, mistõttu ei ole komisjonil võimalik kindlaks teha, kas apellatsioon esitati tähtaja jooksul.
27      Teiseks leiab komisjon, et apellatsioonkaebus tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kuna Eesti Vabariik üksnes kordab juba Üldkohtus esitatud väiteid ja argumente ning ei selgita, milles seisnevad õigusnormide rikkumised Üldkohtu analüüsis. Komisjoni hinnangul ei sisalda apellatsioonkaebus ühtegi õiguslikku argumenti, millega püütaks tõendada, milles seisneb Üldkohtu poolt toime pandud väidetav õigusnormi rikkumine, mistõttu kujutab apellatsioonkaebus endast sisuliselt taotlust Üldkohtusse esitatud hagiavaldus uuesti läbi vaadata, mis on vastuolus nii Euroopa Liidu Kohtu põhikirjas kui ka kodukorras sätestatud nõuetega.
28      Eesti Vabariik on seisukohal, et tema apellatsioonkaebus on vastuvõetav ja et see tuleb sisuliselt läbi vaadata.
Euroopa Kohtu hinnang
29      Esiteks, kuigi vastab tõele, nagu komisjon väidab, et apellatsioonkaebuses ei ole märgitud kuupäeva, mil vaidlustatud kohtuotsus Eesti Vabariigile kätte toimetati, nagu nõuab kodukorra artikli 168 lõige 3, tuleb mainida, et pelgalt selle kuupäeva märkimata jätmisest ei piisa, et muuta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuks (vt selle kohta 24. oktoobri 1996. aasta kohtuotsus Tremblay jt vs. komisjon, C‑91/95 P, EU:C:1996:407, punktid 10 ja 11). Käesoleval juhul piisab, kui tõdeda, et apellatsioonkaebus esitati ettenähtud tähtaja jooksul, isegi kui tähtaja kulgema hakkamise alguseks tuleb pidada vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamise kuupäeva ehk 24. märtsi 2017, nagu komisjon ka ise möönab.
30      Teiseks tuletab komisjon õigesti meelde, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ilmneb eelkõige kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artikli 169 lõikest 2, et apellatsioonkaebuses tuleb täpselt näidata selle kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, samuti seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid. Nendest sätetest tulenevatele põhjendamisnõuetele ei vasta apellatsioonkaebus, milles piirdutakse Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentide kordamise või sõnasõnalise taasesitamisega (vt selle kohta 17. mai 2017. aasta kohtuotsus Portugal vs. komisjon, C‑338/16 P, EU:C:2017:382, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Comunidad Autónoma de Galicia ja Retegal vs. komisjon, C‑70/16 P, EU:C:2017:1002, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
31      Kui aga apellant vaidlustab liidu õiguse tõlgendamise või kohaldamise Üldkohtu poolt, võivad esimeses kohtuastmes käsitletud õigusküsimused apellatsioonimenetluses uuesti arutusele tulla. Nimelt, kui apellant ei saaks oma apellatsioonkaebust juba Üldkohtus kasutatud väidete ja argumentidega sel viisil põhjendada, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (17. mai 2017. aasta kohtuotsus Portugal vs. komisjon, C‑338/16 P, EU:C:2017:382, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
32      Käesoleval juhul ei ole apellatsioonkaebuse eesmärk üksnes saavutada Üldkohtule esitatud hagiavalduse uuesti läbivaatamine, vaid sellega soovitakse kahtluse alla seada õiguslik põhjenduskäik, mille tulemusel asus Üldkohus seisukohale, et Eesti Vabariigi hagi on vastuvõetamatu.
33      Järelikult on apellatsioonkaebus vastuvõetav.
Esimene väide, mille kohaselt rikuti õigusnormi, kui 2012. aasta kohtuotsuseid ei peetud uuteks ja olulisteks asjaoludeks
Poolte argumendid
34      Esimeses väites on Eesti Vabariik seisukohal, et Üldkohus leidis ekslikult, et 2012. aasta kohtuotsused ei ole uued ja olulised asjaolud.
35      Esiteks väidab see liikmesriik, et kõnealused kohtuotsused on uued asjaolud. Tema hinnangul rikkus Üldkohus seega vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66–74 õigusnormi, kui leidis, et Eesti Vabariik ei ole uuesti läbivaatamise taotluses esitanud uusi asjaolusid ja komisjon ei ole nende üle otsustanud, mistõttu vaidlusalune otsus on otsust 2006/776 kinnitav akt.
36      Sellega seoses väidab Eesti Vabariik, et vaidlusaluses otsuses esitas komisjon uue õigusliku analüüsi selle kohta, miks ei peaks otsust 2006/776 muutma tulenevalt 2012. aasta kohtuotsustest. Vaidlusaluses otsuses sisalduva õigusliku analüüsi ja sellega antud uue hinnangu tõttu erineb selle otsuse sisu varasema otsuse ehk otsuse 2006/776 omast.
37      Eesti Vabariigi hinnangul on käesoleva kohtuasja asjaolud erandlikud ja see võimaldab teha erandi menetlustähtaegu käsitlevatest liidu eeskirjadest. Sellega seoses väidab kõnealune liikmesriik, et 2. augustil 2012 pöördus ta komisjoni poole ja taotles otsuse 2006/776 muutmist ning järelikult tegi ta oma õiguste kaitseks vajalikud toimingud vähem kui kaks kuud pärast 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuse Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450) kuulutamist. Eesti Vabariik ammendas seega kõik tema käsutuses olnud õiguskaitsevahendid otsuse 2006/776 suhtes. Tema sõnul ei esinenud nimelt selle otsuse vastuvõtmise ajal ja sellele järgnenud kahekuulise vaidlustamistähtaja jooksul mingeid aluseid otsuse õiguspärasuses kahelda.
38      Teiseks on Eesti Vabariik seisukohal, et 2012. aasta kohtuotsuseid tuleb pidada kohtupraktika tähenduses olulisteks asjaoludeks erinevalt sellest, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–88.
39      Sellega seoses väidab ta esimesena, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsusest Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450) nähtub, et ühinemiskuupäevaks määruse nr 60/2004 Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles avaldamata jätmine takistas tal asjaomase tasu saamiseks tugineda määruses sisalduvatele kohustustele Eesti ettevõtjate vastu.
40      Eesti Vabariik väidab, et Üldkohus leidis ekslikult, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuses Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450) esitatud mõttekäik ei ole käesolevale juhtumile ülekantav. Eesti Vabariigi hinnangul nähtub sellest kohtuotsusest, et Eesti ettevõtjatelt ei saanud nõuda 1. mai 2004. aasta seisuga arvutatud ülemääraste varude turult kõrvaldamist isegi siis, kui määruses nr 60/2004 (muudetud määrusega nr 651/2005) sätestatud suhkru turult kõrvaldamise tähtpäev, see tähendab 30. november 2015, saabus pärast määruse nr 60/2004 avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.
41      Sellega seoses selgitab liikmesriik, et ülemäärane suhkru laovaru tehti määruse nr 60/2004 kohaselt kindlaks 1. mai 2004. aasta seisuga. Asjaolu, et see määrus avaldati lõpuks Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles 4. juulil 2005, ei mõjuta kuidagi võimalust nõuda ettevõtjatelt tasu 1. mai 2004 seisuga arvutatava suhkru ülemäärase laovaru kõrvaldamata jätmise eest, arvestades, et 4. juulil 2005 ei oleks olnud võimalik teha tagasiulatuvalt kindlaks, millised tooted tuli 1. mai 2004. aasta seisuga deklareerida ja millised tooted tuli vajaduse korral ülemäärase laovaru tasuga maksustada.
42      Teisena väidab Eesti Vabariik, et neil asjaoludel kujunes tema olukord sisuliselt kohustuseks tasuda liidu eelarvesse ettevõtjate poolt kõrvaldamata jäänud ülemääraste suhkru laovarude eest. Selline kohustus tunnistati aga liidu õigusega vastuolus olevaks 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T‑248/07, ei avaldata, EU:T:2012:170) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses Leedu vs. komisjon (T‑262/07, EU:T:2012:171).
43      Komisjon vaidleb kõigile nendele argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
44      Esimene väide, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 66–74 ja 76–88 vastu, puudutab seda, et Üldkohus leidis väidetavalt ekslikult, et 2012. aasta kohtuotsused ei ole uued ja olulised asjaolud, ning järeldas seega samuti ekslikult, et vaidlusalust otsust tuleb pidada otsust 2006/776 kinnitavaks otsuseks.
45      See väide on vastuvõetav, kuna Euroopa Kohtul on pädevus kontrollida õiguslikku kvalifikatsiooni, mille Üldkohus vaidlusalusele otsusele andis (vt selle kohta 29. juuni 2009. aasta kohtumäärus Cofra vs. komisjon, C‑295/08 P, ei avaldata, EU:C:2009:407, punktid 33 ja 34 ning seal viidatud kohtupraktika).
46      Sellega seoses tuleb märkida, et akt on puhtalt varasemat akti kinnitav akt, kui see ei sisalda võrreldes varasemaga ühtegi uut asjaolu (31. mai 2017. aasta kohtuotsus DEI vs. komisjon, C‑228/16 P, EU:C:2017:409, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika). Mis puudutab taotlust jõustunud varasem otsus uuesti läbi vaadata, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ainult oluliste uute asjaolude esinemine võib põhjendada sellise taotluse esitamist (26. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Global Steel Wire jt vs. komisjon, C‑454/16 P – C‑456/16 P ja C‑458/16 P, ei avaldata, EU:C:2017:818, punkt 31 ning seal viidatud kohtupraktika).
47      Euroopa Kohtu praktika tähenduses ei ole oluline uus asjaolu selline asjaolu, mis ei muuda oluliselt olukorda, milles hageja oli jõustunud varasema otsuse vastuvõtmise ajal (26. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Global Steel Wire jt vs. komisjon, C‑454/16 P–C‑456/16 P ja C‑458/16 P, ei avaldata, EU:C:2017:818, punkt 31 ning seal viidatud kohtupraktika).
48      Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 õigesti, et kui akt võetakse vastu uutel ja olulistel asjaoludel põhineva taotluse alusel, millega haldusasutusel palutakse uuesti läbi vaadata varasem otsus, siis ei saa sellist akti pidada puhtalt kinnitavaks. Seevastu, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 sisuliselt leidis, siis juhul, kui akti aluseks olevad asjaolud ei ole uued ja olulised, on akt puhtalt eelmist akti kinnitav.
49      Sellega seoses tuleb tõdeda, et Üldkohus põhjendas õiguslikult piisavalt, miks ta leidis, et 2012. aasta kohtuotsused ei ole käsitatavad uute asjaoludena. Nimelt esiteks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68 ja 69 õigesti, et tõlgendus, mille Euroopa Kohus annab talle ELTL artikliga 267 antud pädevust teostades liidu õigusnormile, selgitab ja täpsustab selle õigusnormi tähendust ja ulatust, nii nagu seda normi tuleb või oleks tulnud mõista ja kohaldada alates selle jõustumisest, ning et Euroopa Kohtu otsusel, mis annab sellise tõlgenduse, nimelt eelotsusel ei ole seega mitte konstitutiivne, vaid puhtdeklaratiivne väärtus (vt selle kohta 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika). Järelikult 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450) üksnes selgitab kehtivaid õigusnorme, nagu neid oleks võinud ja pidanud mõistma komisjon ja Eesti Vabariik otsuse 2006/776 vastuvõtmise ajal.
50      Mis puudutab teiseks 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T‑248/07, ei avaldata, EU:T:2012:170) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (T‑262/07, EU:T:2012:171), siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 õigesti, et otsuse 2007/361 puudused, mis tuvastati nende kohtuotsustega ja mis andsid alust nimetatud otsuse tühistamiseks ning mis Eesti Vabariigi hinnangul esinevad ka otsuses 2006/776, olid olemas juba selle otsuse vastuvõtmise ajal ning miski ei takistanud Eesti Vabariigil neid puudusi tõstatamast selle otsuse tühistamist taotlevas hagis.
51      Selles kontekstis tuleb rõhutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt muutub otsus, mida selle adressaat ei ole ELTL artikli 263 kuuendas lõigus ette nähtud tähtaja jooksul vaidlustanud, tema suhtes lõplikuks. See kohtupraktika lähtub eelkõige kaalutlusest, et hagi esitamise tähtaegade eesmärk on tagada õiguskindlus, vältides õiguslikke tagajärgi tekitavate liidu aktide lõputut vaidlustamist, ning korrakohase õigusemõistmise ja menetlusökonoomia nõuetest (14. novembri 2017. aasta kohtuotsus British Airways vs. komisjon, C‑122/16 P, EU:C:2017:861, punktid 83 ja 84 ning seal viidatud kohtupraktika).
52      Sellest järeldub, et Üldkohus ei rikkunud õigusnorme, kui leidis, et 2012. aasta kohtuotsused ei ole käsitatavad uute asjaoludena. Selles kontekstis ei ole vaja kaaluda, kas põhjendatud on vaidlustatud kohtuotsuse punktid 76–88, milles Üldkohus analüüsis täiendavalt, kas 2012. aasta kohtuotsused on käsitatavad oluliste asjaoludena.
53      Seega tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, mille kohaselt on eksitud määruse nr 60/2004 Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles avaldamise kuupäeva kindlakstegemisel
Poolte argumendid
54      Teises väites märgib Eesti Vabariik, et Üldkohus asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 koostoimes selle kohtuotsuse punktiga 13 ekslikult seisukohale, et määrus nr 60/2004 avaldati Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles 4. juulil 2004 ehk seega rohkem kui 15 kuud enne asjaomase tasu maksustatavat teokoosseisu, milleks oli suhkru ülemääraste varude kõrvaldamata jätmine 30. novembril 2005. Tegelikkuses avaldati määrus Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles alles hiljem, see tähendab 4. juulil 2005. Seetõttu jäi Eesti ettevõtjatel oma kohustustest kõnealuse avaldamise kaudu teadasaamise ja suhkru ülemääraste varude kõrvaldamiseks ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäeva vahele ainult neli ja pool kuud.
55      Kõnealune liikmesriik on seisukohal, et isegi kui Üldkohtu järeldus tasu maksustatava teokoosseisu kohta oleks õiguspärane, on neli ja pool kuud liiga lühike aeg ning ilmselgelt Eesti ettevõtjatele ülemäära koormav, et esitada tõendid suhkruvarude eksisteerimise kohta 1. mai 2004. seisuga ning kõrvaldada ülemäärased varud määruses nr 60/2004 ette nähtud korras. Seda eriti võrreldes tähtaegadega, mis anti ettevõtjate ülemääraste varude kõrvaldamiseks teiste riikide liiduga ühinemisel aastatel 1986, 1995 ja 2007.
56      Komisjon palub teise väite tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
57      Teise väitega, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 84 vastu koostoimes selle kohtuotsuse punktiga 13, heidab Eesti Vabariik Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane asus esiteks seisukohale, et määrus nr 60/2004 avaldati Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles 4. juulil 2004 ehk enam kui 15 kuud enne suhkru ülemääraste varude kõrvaldamise tähtpäeva, ja et teiseks jättis määruse avaldamine Eesti Vabariigile piisava tähtaja, et tugineda asjaomaste Eesti ettevõtjate vastu määruse artikli 6 lõikes 3 sätestatud kohustusele.
58      Sellega seoses piisab, kui tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 84 on osa Üldkohtu analüüsist küsimuses, kas 2012. aasta kohtuotsuseid saab pidada olulisteks asjaoludeks – küsimus, mida Üldkohus analüüsis üksnes täiendavalt, nagu selgelt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 75. Vaidlustatud kohtuotsuse täiendavaid põhjendusi käsitlev väide ei saa aga kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist (vt selle kohta 6. septembri 2017. aasta kohtuotsus Intel vs. komisjon, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
59      Järelikult tuleb teine väide tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
60      Kolmandas väites märgib Eesti Vabariik, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab kohtuotsuse põhjendustest selgelt ja üheselt nähtuma Üldkohtu põhjenduskäik, et huvitatud isikutel oleks võimalik mõista tehtud otsuse põhjendusi ja Euroopa Kohus saaks teostada kohtulikku kontrolli.
61      Liikmesriik väidab, et on võimatu aru saada, millistele asjaoludele Üldkohus tugines, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 järeldas, et ühinemiskuupäevaks määruse nr 60/2004 Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles avaldamata jätmine ei takistanud Eesti Vabariigil asjaomase tasu saamiseks Eesti ettevõtjate vastu ÜLTSile tugineda.
62      Sellega seoses väidab Eesti Vabariik, et ÜLTSiga kehtestatud süsteemis oli ette nähtud, et ettevõtjad peavad oma varud deklareerima 1. mai 2004. aasta seisuga. Vaidlustatud kohtuotsuses ei põhjendanud ega selgitanud Üldkohus, kuidas oli võimalik pärast 4. juulil 2005 määruse nr 60/2004 Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles avaldamist nõuda ÜLTSi alusel laovarude deklareerimist. Kuna liikmesriigil ei olnud sel hetkel enam võimalik nõuda laovarude deklareerimist 1. mai 2004. aasta seisuga, siis muutus võimatuks ka nõuda ülemääraste varude kõrvaldamist või kõrvaldamata jäetud suhkru eest tasu maksmist. Kuna Üldkohus ei käsitlenud deklareerimise kohustust, mille Eesti Vabariik Eesti ettevõtjate kohustuste tekkimise eeldusena välja tõi, rikkus Üldkohus põhjendamiskohustust.
63      Komisjon palub kolmanda väite tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
64      Kolmas väide, mis käsitleb põhjendamiskohustuse rikkumist, on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 84 vastu. Samadel põhjustel nagu need, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 58, puudutab see väide seega täiendavaid põhjendusi, mis ei saa kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist (vt selle kohta 6. septembri 2017. aasta kohtuotsus Intel vs. komisjon, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
65      Seetõttu tuleb kolmas väide tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
66      Kõigist eespool toodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb apellatsioonkaebus jätta tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
67      Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on nõudnud kohtukulude hüvitamist Eesti Vabariigi poolt ja viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Eesti Vabariigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:
1.      Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.      Mõista kohtukulud välja Eesti Vabariigilt.
Lenaerts
Juhász
Vajda
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. novembril 2018 Luxembourgis.
Kohtusekretär
President
A. Calot Escobar
K. Lenaerts
*      Kohtumenetluse keel: eesti.