62023CJ0460_RES
Kohtuasi C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
versus
Procura della Repubblica
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Bologna)
Euroopa Kohtu (suurkoda) 3. juuni 2025. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Direktiiv 2002/90/EÜ – Ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja riigis viibimisele kaasaaitamise üldine õigusrikkumine – Artikli 1 lõike 1 punkt a – Tõlgendamine kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga – Artikkel 7 – Era- ja perekonnaelu austamine – Artikkel 24 – Lapse õigused – Artikli 52 lõige 1 – Põhiõiguste olemuse kahjustamine – Artikkel 18 – Varjupaigaõigus – Isik, kes aitab liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikult siseneda temaga kaasas olevatel alaealistel, kelle suhtes ta teostab tegelikku hooldusõigust
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Sisserändepoliitika – Ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja riigis viibimisele kaasaaitamise tõkestamine – Üldine õigusrikkumine, mis seisneb ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamises – Mõiste – Isik, kes aitab liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikult siseneda kolmanda riigi kodanikest alaealistel, kelle suhtes ta teostab tegelikku hooldusõigust – Väljajätmine – Riigisisesed õigusnormid, milles on selle käitumise eest ette nähtud kriminaalkaristus – Lubamatus – Õigus perekonnaelu austamisele – Kohustus võtta arvesse lapse huve
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artiklid 7, 18 ja 24 ning artikli 52 lõige 1; nõukogu direktiiv 2002/90, artikli 1 lõike 1 punkt a)
(vt punktid 43–73 ja resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kelle poole oli pöördunud Tribunale di Bologna (Bologna esimese astme kohus, Itaalia), täpsustas suurkojas esiteks, et direktiivi 2002/90 (
1
) artikli 1 lõike 1 punkti a tõlgendamine kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklitega 7 ja 24 välistab selle sätte tähenduses ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamise süüteo kohaldamisalast sellise isiku käitumise, kes aitab isikute üle piiri liikumist reguleerivaid eeskirju rikkudes liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikult siseneda temaga kaasas olevatel kolmanda riigi kodanikest alaealistel, kelle suhtes ta teostab tegelikku hooldusõigust. Teiseks leidis Euroopa Kohus, et nende artiklitega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on sellise tegevuse eest ette nähtud kriminaalkaristus.
Kolmanda riigi kodanik OB ilmus 27. augustil 2019 pärast kolmandast riigist saabuva lennu maandumist koos kahe alaealisega, kes olid sama kolmanda riigi kodanikud ja kellel olid võltsitud passid, Bologna (Itaalia) lennujaama piiripunkti. Need lapsed olid tema tütar ja õetütar, kelle hooldusõigus anti OB‑le pärast tema ema surma.
28. augustil 2019 OB vahistati ja kaks alaealist paigutati vastuvõtuasutusse. Bologna esimese astme kohtus, kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, alustati OB suhtes menetlust seoses kolmanda riigi kodanike ebaseaduslikule riiki sisenemisele kaasaaitamise süüteoga seadusandliku dekreedi nr 286 (
2
) artikli 12 lõike 1 alusel, millega on Itaalia õiguskorda üle võetud direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a (
3
), ja seoses võltsitud isikut tõendavate dokumentide omamise süüteoga Itaalia karistusseadustiku alusel. Itaalia territooriumile ebaseadusliku sisenemise eest ei ole OB suhtes aga kriminaalmenetlust alustatud.
OB teatas 29. augustil 2019 tema kinnipidamist käsitleval kohtuistungil, mis toimus Bologna esimese astme kohtu eeluurimiskohtuniku juures, et põgenes oma päritoluriigist, et pääseda oma endise elukaaslase tapmisähvardustest, ning et ta kardab temaga kaasas olnud alaealiste kehalise puutumatuse pärast.
Eeluurimiskohtunik kinnitas OB vahistamise, kuid jättis rahuldamata prokuratuuri taotluse tema suhtes eelvangistuse kohaldamiseks.
OB esitas 9. oktoobril 2019 rahvusvahelise kaitse taotluse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sedastustest nähtub, et alaealised olid OB „vastutuse“ ja „kaitse“ all. See kohus leidis, et OB tegevus vastab seadusandliku dekreedi nr 286 artikli 12 lõikes 1 ette nähtud süüteole ega kuulu selle artikli lõikes 2 ette nähtud erandi alla (
4
). Ta soovis teada, kas sellise tegevuse võib siiski kvalifitseerida „humanitaarabi“ eesmärgil toime pandud teoks direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 2 tähenduses (
5
) ning kas see ei kuulu selle direktiivi artikli 1 lõike 1 punktis a ette nähtud ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamise üldise õigusrikkumise kohaldamisalasse, kuna sellega aidatakse asjaomastel alaealistel kasutada nende hartaga tagatud õigusi (
6
).
Märkides, et direktiivis 2002/90 on ette nähtud üksnes liikmesriikide võimalus, mitte kohustus jätta kriminaliseerimata tegevus, mille eesmärk on aidata kaasa ebaseaduslikule sisenemisele nende territooriumile, kui selle tegevuse eesmärk on anda „humanitaarabi“, soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige teada, kas selle artikkel 1 on kehtiv harta seisukohast ja kuidas seda tõlgendada, et teha kindlaks, kas riigisisesed sätted, millega see üle võeti, on sellega vastuolus.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus tuletas meelde, et Euroopa Liidu õigusakti tuleb tõlgendada võimaluste piires kooskõlas kogu esmase õigusega, eelkõige harta sätetega. Põhikohtuasja asjaolusid arvestades on harta artiklid 7, 18 ja 24 (
7
) esitatud küsimustele vastamisel määrava tähtsusega. Lisaks põhinevad need eeldusel, et põhikohtuasjas kõne all olev tegevus on kvalifitseeritav direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a määratletud ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamise üldiseks õigusrikkumiseks.
Euroopa Kohus analüüsis seega, kas direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb harta artikleid 7, 18 ja 24 arvestades tõlgendada nii, et sellise isiku tegevus, kes isikute üle piiri liikumist reguleerivaid eeskirju rikkudes aitab liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikult siseneda temaga kaasas olevatel kolmanda riigi kodanikest alaealistel, kelle suhtes ta teostab tegelikku hooldusõigust, ei ole kvalifitseeritav ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamise üldiseks õigusrikkumiseks. (
8
)
Direktiivi 2002/90 eespool viidatud säte on selle avatud sõnastuse tõttu tõlgendatav erinevalt. Kuigi selles ei ole sõnaselgelt silmas peetud kõnealust tegevust, ei välista see sõnaselgelt ka iseenesest tõlgendust, mille kohaselt niisugune käitumine on kvalifitseeritav selles ette nähtud üldiseks õigusrikkumiseks.
Sellise tõlgendusega ei saa aga nõustuda.
Esiteks on see vastuolus direktiivi 2002/90 eesmärkidega. Niisugune käitumine ei kujuta nimelt endast mitte kaasaaitamist ebaseaduslikule sisserändele, vaid tuleneb sellest, et sellel isikul on isiklik vastutus seoses nende alaealiste tegeliku hooldusõigusega.
Teiseks, arvestades harta artikleid 7 ja 24, millest lähtudes tuleb direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a tõlgendada, ei saa kõnealust tegevust kvalifitseerida viimasena nimetatud sättes osutatud ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamise üldiseks õigusrikkumiseks, sealhulgas juhul, kui asjaomane isik on ise sisenenud sellele territooriumile ebaseaduslikult.
Mis tahes muu tõlgendus tooks kaasa eriti tõsise sekkumise õigusesse perekonnaelu austamisele ja lapse õigustesse, mis on sätestatud vastavalt harta eespool viidatud artiklites, mistõttu see kahjustaks harta artikli 52 lõike 1 tähenduses nende põhiõiguste olemust.
Kui nõustuda nimelt sellega, et isikut võib karistada lihtsalt selle eest, et ta aitas liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikult siseneda alaealistel, kelle suhtes ta teostab tegelikku hooldusõigust, kahjustaks see seda põhiõiguste olemust.
Niisugune isik nagu OB võtab üldjuhul ainult konkreetse kohustuse, mis on lahutamatult seotud tema isikliku vastutusega, mis põhineb tema ja nende alaealiste vahelistel perekondlikel suhetel, selleks et tagada asjaomastele alaealistele nende heaoluks ja arenguks vajalik kaitse ja hoolitsus. Selle isiku tegevuses väljendub konkreetselt seega tema üldine vastutus nimetatud alaealiste eest.
Järelikult ei saa direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a ilma harta artiklitega 7 ja 24 tagatud õiguste olemust kahjustamata tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas olukorda, kus niisuguse isiku nagu OB tegevus on kvalifitseeritav „ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamisena“ ning selle eest on ette nähtud kriminaalkaristus.
Viimaseks kehtib see tõlgendus ka harta artikli 18 (
9
) suhtes, mis on asjakohane juhul, kui asjaomane isik on, nagu OB, pärast kõnealuse liikmesriigi territooriumile sisenemist esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse.
Sellega seoses tuleb tunnustada iga kolmanda riigi kodaniku õigust esitada rahvusvahelise kaitse taotlus liikmesriigi territooriumil, sealhulgas selle piiril või transiiditsoonides, isegi kui ta viibib sellel territooriumil ebaseaduslikult, olenemata sellest, millised on tema taotluse eduvõimalused. Alates sellise taotluse esitamisest ei saa taotlejat üldjuhul pidada asjaomase liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivaks seni, kuni tema taotlust ei ole esimeses astmes lahendatud, vastasel korral kahjustataks harta artikliga 18 tagatud varjupaigaõiguse tõhusust. Varjupaigaõiguse tõhusust võivad kahjustada meetmed, mis ilma mõistliku põhjenduseta pärsivad kolmanda riigi kodaniku soovi esitada pädevatele asutustele rahvusvahelise kaitse taotlus.
Käesoleval juhul on OB-l niisuguse taotluse esitamisest tulenevad õigused ning seega ei saa teda kriminaalkorras karistada ei selle eest, et ta ise sisenes Itaalia territooriumile ebaseaduslikult, ega selle eest, et riiki sisenemisel olid temaga kaasas tema tütar ja õetütar, kelle suhtes ta teostab tegelikku hooldusõigust.
Euroopa Kohus tõdes, et neil asjaoludel ei ole vaja analüüsida direktiivi 2002/90 artikli 1 kehtivust ega tõlgendada selle artikli lõiget 2, mis käsitleb kriminaalvastutusest vabastamist juhul, kui kõnealuse tegevuse eesmärk on anda asjaomasele isikule humanitaarabi.
Lisaks, arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusi selle kohta, kas liidu õigusega on kooskõlas riigisisene õigusnorm, millega võeti Itaalia õiguskorda üle eelkõige direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a, tuletas Euroopa Kohus meelde, et liikmesriikide ametiasutused ja kohtud ei pea direktiivi ülevõtmise meetmete rakendamisel mitte ainult tõlgendama oma riigisisest õigust kooskõlas selle direktiiviga, vaid ka jälgima, et nad ei tõlgendaks seda direktiivi viisil, mis läheb vastuollu liidu õiguskorras kaitstavate põhiõigustega või muude selles õiguskorras tunnustatud üldpõhimõtetega.
Järelikult ei saa liikmesriigid, võttes üle direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a, milles on täpselt määratletud ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamise õigusrikkumine, kehtestada riigisiseses õiguses norme, mis lähevad kaugemale selle õigusrikkumise ulatusest, nagu on määratletud selles sättes, lisades sinna tegevusi, mida ei ole selles sättes silmas peetud, kuna see oleks vastuolus harta artiklitega 7 ja 24 ning artikli 52 lõikega 1.
Lisaks on need artiklid 7 ja 24 iseenesest piisavad ega vaja täpsustamist liidu või riigisisestes õigusnormides, et anda isikutele õigusi, millele nad saavad vahetult tugineda. Seega, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks tuvastama, et riigisisest õigust ei ole võimalik tõlgendada kooskõlas liidu õigusega, oleks ta oma pädevuse piires kohustatud tagama neist artiklitest õigussubjektidele tuleneva õiguskaitse ja nende täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral kohaldamata seadusandliku dekreedi nr 286 artikli 12.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
1
)	Nõukogu 28. novembri 2002. aasta direktiiv 2002/90/EÜ, millega määratletakse kaasaaitamine ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele (EÜT 2002, L 328, lk 17; ELT eriväljaanne 19/06, lk 64). Selle direktiivi artikli 1 „Üldine õigusrikkumine“ lõike 1 punktis a on sätestatud, et iga liikmesriik näeb ette asjakohased karistused „iga isiku suhtes, kes tahtlikult aitab isikul, kes ei ole liikmesriigi kodanik, siseneda liikmesriigi territooriumile või läbida see neid asjaomase liikmesriigi seadusi rikkudes, mis käsitlevad välismaalaste piiriületamist või läbisõitu“.
(
2
)	25. juuli 1998. aasta seadusandlik dekreet nr 286 „Sisserännet ja välismaalaste staatust reguleerivate sätete konsolideeritud redaktsioon“ (decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero) (GURI nr 191, 18.8.1998, regulaarne lisa nr 139), põhikohtuasja asjaoludele kohaldatavas redaktsioonis.
(
3
)	Samuti nõukogu 28. novembri 2002. aasta raamotsus 2002/946/JSK, millega tugevdatakse karistusõiguslikku raamistikku, et tõkestada ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele kaasaaitamist (EÜT 2002, L 328, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 61).
(
4
)	Selles sättes on ette nähtud, et „abi- ja humanitaarabitegevus, mida Itaalias osutatakse haavatavas olukorras olevatele välismaalastele, kes on igal juhul riigi territooriumil“, ei kujuta endast kuritegu.
(
5
)	Selle määratluse kohaselt võib „[i]ga liikmesriik […] otsustada mitte määrata karistusi [artikli 1] lõike 1 punktis a määratletud tegevuse eest, kohaldades oma siseriiklikku õigust ja tava juhtumite suhtes, kui tegevuse eesmärk on anda asjaomastele isikutele humanitaarabi“.
(
6
)	See tähendab esiteks nende õigust elule, kehalisele puutumatusele ning vabadusele ja turvalisusele, kui need õigused on nende päritoluriigis ohus, teiseks nende õigust perekonnaelu austamisele, võttes arvesse põlvnemis- ja sugulussuhteid OB ja alaealiste vahel, ning kolmandaks nende varjupaigaõigust seoses OB esitatud rahvusvahelise kaitse taotlusega.
(
7
)	Neis on sätestatud vastavalt õigus perekonnaelu austamisele, varjupaigaõigus ja lapse õigused.
(
8
)	Edaspidi „selline tegevus“.
(
9
)	Selle sätte kohaselt tagatakse varjupaigaõigus Genfi konventsiooni sätete ning EL lepingu ja EL toimimise lepingu kohaselt. Liikmesriigid peavad neid norme järgima nii direktiivi 2002/90 kui ka raamotsuse 2002/946 rakendamisel.