62007CC0348
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
M. POIARES MADURO
esitatud 19. novembril 2008 (
1
)
Kohtuasi C-348/07
Turgay Semen
versus
Deutsche Tamoil GmbH
„Direktiiv 86/653/EMÜ — Artikkel 17 — Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid — Lepingu lõppemine — Õigus saada hüvitist — Hüvitise suuruse arvutamine”
1.
Käesolev Landgericht Hamburgi eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (edaspidi „direktiiv”) (
2
) artikli 17 rakendamist. Landgericht palub tõlgendada direktiivi artiklit 17 ning eelkõige tuvastada, kas ja mis tingimustel võib kaubandusagendi õigust vahendustasule piirata tema poolt kaotatud vahendustasu suurusega. Kõnealune tõlgendus on siseriiklikule kohtule vajalik, et hinnata, kas asjassepuutuvad siseriiklikud õigusnormid Saksa kohtute tõlgenduses on vastuolus direktiivis sätestatud nõuetega, mis käsitlevad esindatava ja kaubandusagendi vahelise lepingu lõppemisel kaubandusagendile makstava hüvitise arvutamise korda.
I. Asjaolud, õiguslik raamistik, eelotsuse küsimused ja esialgsed küsimused
2.
Eelotsusemenetlus sai alguse kostja, Deutsche Tamoil GmbH, kaubandusagendina töötanud hageja Turgay Semen’i, poolt algatatud kohtuvaidlusest. Ajavahemikul 1. novembrist 2001 kuni käitas Turgay Semen kaubandusagendina kostjale kuuluvat teenindusjaama. Kostja ettevõte kuulub suuremasse Liibüa kontserni Oilinvest, mille tegevusvaldkonda lisaks laialdasele teenindusjaamade võrgule Saksamaal kuulub nafta leiukohtade avastamine ja nafta rafineerimine paljudes riikides üle maailma.
3.
Kostjaga sõlmitud lepingu kestuse ajal sai hageja tema poolt müüdud kütuselt vahendustasu. Hagejale makstava vahendustasu määr oli erinev sõltuvalt sellest, kas kliendid maksid kütuse eest tavapärase makseviisi asemel kostja poolt väljastatud kaardiga, mille alusel võimaldati neile hinnaalandust.
4.
Direktiivi artiklis 17 lubatakse liikmesriikidel valida kahe kaubandusagendile esindatavaga lepingulise suhte lõppemise puhul hüvitise maksmise korra vahel. Hüvitist võib maksta kahjuhüvitisena (artikli 17 lõige 3) või hüvitisena (artikli 17 lõige 2).
5.
Saksa ametiasutused valisid artikli 17 lõikes 2 sätestatud hüvitise maksmise korra. Kõnealune artikkel ja asjassepuutuvad Saksa õigusnormid (Handelsgesetzbuchi (edaspidi „HGB”) artikkel 89b) sätestavad, et teatud tingimustel on niisugusel kaubandusagendil nagu hageja õigus saada pärast esindatavaga lepingulise suhte lõppemist viimaselt hüvitist. Käesoleva asja pooled vaidlevad antud juhul maksmisele kuuluva hüvitise suuruse üle, täpsemalt selle üle, kas Saksa õiguses sätestatud hüvitise arvutamise kord on arutlusel oleva direktiiviga kooskõlas.
6.
Direktiivi artikli 17 lõikes 2 on sätestatud:
„a)
Kaubandusagendil on õigus saada hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui:
—
ta on hankinud esindatavale uued kliendid või märkimisväärselt suurendanud äritegevuse mahtu olemasolevate klientidega ja esindatav saab äritegevusest nende klientidega jätkuvalt olulist kasu ja
—
selle hüvitise maksmine on õiglane, arvesse võttes kõiki asjaolusid ja eelkõige vahendustasu, mille kaubandusagent on kaotanud nende klientidega tehtavate äritehingute pealt. Liikmesriigid võivad ette näha, et niisuguseks asjaoluks loetakse ka artikli 20 tähenduses konkurentsipiirangu kasutamist;
b)
Hüvitise summa ei või ületada määra, mis on võrdne kaubaagendi ühe aasta hüvitisega, mis on arvutatud tema viie viimase aasta keskmise töötasu alusel ja kui leping on olnud kehtiv vähem kui viis aastat, arvutatakse hüvitis kogu kõnealuse aja jooksul makstud keskmise töötasu alusel;
c)
Niisuguse hüvitise saamine ei takista kaubandusagendil kahjutasu taotlemist.”
7.
HGB artikli 89b lõike 1, mis tegelikult sätestas hüvitise maksmise korra, millel direktiiv põhineb, (
3
) sõnastus järgib suurel määral direktiivi artikli 17 lõike 2 sõnastust:
1.   „Kaubandusagent võib pärast agendilepingu lõppemist nõuda esindatavalt põhjendatud hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui
i.
esindatav saab ka pärast agendilepingu lõppemist äritegevusest kaubandusagendi poolt hangitud uute klientidega jätkuvalt olulist kasu;
ii.
agendilepingu lõppemise tõttu kaotab kaubandusagent õiguse saada vahendustasu juba sõlmitud ja tulevikus sõlmitavatelt äritehingutelt tema poolt hangitud klientidega, millele tal oleks olnud õigus, kui agendileping oleks kehtima jäänud; ja
iii.
selle hüvitise maksmine on õiglane, arvesse võttes kõiki asjaolusid.
2.   Kui kaubandusagent on märkimisväärselt suurendanud äritegevuse mahtu olemasoleva kliendiga nii, et kaubanduslikus mõttes on see võrdne uue kliendi saamisega, siis loetakse seda uue kliendi hankimiseks.”
8.
Siseriiklik kohus väidab oma eelotsusetaotluses, et artiklit 89b käsitlevas Saksa kohtupraktikas loetakse kõnealuses artiklis sätestatud kriteeriume (esindatava jätkuv oluline kasu, kaubandusagendi poolt õiguse kaotamine vahendustasule ja õiglane hüvitise maksmine) kumulatiivseks ja vastastikku üksteist välistavaks. Landgericht Hamburg kahtleb, kas tasumisele kuuluv hüvitis sellise tõlgenduse kohaselt on kooskõlas artikli 17 lõikega 2 ja esitab järgmised kaks eelotsuse küsimust:
„1.
Kas nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/6357EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõike 2 punktiga a on kooskõlas see, et kaubandusagendi hüvitis vahendustasu kaotamise eest agendilepingu lõppemise tõttu on piiratud ka juhul, kui kasu, mida esindatav tema tegevusest saab, on hüvitisest suurem?
2.
Kas nimetatud hüvitise arvestamisel tuleb arvesse võtta ka kasu, mida saavad teised esindatava ettevõtjaga samasse kontserni kuuluvad ettevõtjad?”
9.
Enne nimetatud kahe küsimuse analüüsimist tuleb kõigepealt käsitleda üht eelnevat lahendamist nõudvat küsimust. Kohtuistungil väitis kostja, et pärast eelotsusetaotluse esitamist toimunud muudatused Saksa kohtupraktikas muudavad Euroopa Kohtus algatatud menetluse vaieldavaks. Eelkõige väitis kostja, et muudatused siseriiklikus kohtupraktikas seoses mõiste „püsiklient” tõlgendamisega tähendavad seda, et peaaegu kõikidel juhtudel ületaks kaotatud vahendustasu arvutamisel saadud summa artikli 17 lõike 2 punktis b sätestatud ülempiiri, mistõttu muutub vaidlustatavaks, kas arvesse võib võtta ka muud esindatava poolt saadud kasu.
10.
Euroopa Kohus on varem asunud seisukohale, et EÜ artiklist 234 tuleneva Euroopa Kohtu pädevuse hulka ei kuulu nõuandvate arvamuste andmine (
4
) ega hüpoteetilistele küsimustele vastamine. (
5
) Lisaks keeldus ta kohtuasjas Zabala (
6
) tegemast otsust eelotsusetaotluse osas, kuna menetlus siseriiklikus kohtus oli lõpetatud, sest üks pool nõustus teise poole nõuetega ning vaidluse tõhusaks lahendamiseks ei olnud kohtuotsust enam vaja. (
7
)
11.
Siiski on Euroopa Kohus korduvalt rõhutanud, et „üksnes põhikohtuasja arutava siseriikliku kohtu ülesanne on tema menetluses oleva kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust” (
8
) ja et „siseriikliku kohtu eelotsusetaotluse saab tagasi lükata üksnes juhul, kui on ilmne, et siseriikliku kohtu taotletud ühenduse õigusnormi tõlgendamisel või kehtivuse hindamisel ei ole mingit seost tegelikkuse või põhikohtasja esemega”. (
9
)
12.
Pärast eelotsusetaotluse esitamist siseriiklikus õiguses toimunud muudatusi ei loeta viimaseid eelotsusetaotluse eelnimetatud põhjustel tagasilükkamise aluseks; kohtuotsuses CIA (
10
) rõhutas Euroopa Kohus, et vajadust eelotsusetaotluse esitamiseks ei saa lugeda ära langenuks, kui eelotsusetaotluse esemeks olnud siseriiklik õigusnorm on tunnistatud kehtetuks ja asendatud teise siseriikliku õigusnormiga. Veelgi vähem saab eelotsusetaotluse esitamise vajalikkuse äralangemisele tugineda käesoleva asja asjaoludel, kui võimalikud muudatused puudutavad siseriiklikku kohtupraktikat, mille mõju ei ole veel kindel. Seega olen seisukohal, et Euroopa Kohus ei peaks keelduma esitatud küsimuste kohta otsuse tegemisest põhjusel, et siseriikliku kohtu ülesanne oma lõpliku otsuse tegemisel on hinnata uue siseriikliku kohtupraktika mõju Euroopa Kohtu poolt antud vastuste asjakohasusele.
II. Analüüs
Esimene küsimus
13.
Saksa õiguses sisalduv põhimõte, nii nagu seda tõlgendavad Saksa kohtud, kehtestab kaubandusagendile makstavale hüvitisele ülempiiri vastavalt õiglase hüvitise lõplikule tõlgendusele, mille kohaselt ei ole kaotatud vahendustasu suurust ületav hüvitis õiglane. Selleks et hinnata, kas nimetatud põhimõte on direktiiviga kooskõlas, tuleb ühteaegu kohaldada kaht potentsiaalselt võistlevat põhimõtet, mis on määratletud artiklit 17 käsitlevates eespool nimetatud kohtuotsustes.
14.
Ühest küljest leidis Euroopa Kohus kohtuotsustes Ingmar (
11
) ja Honyvem, (
12
) et artikliga 17 kehtestatud kord on imperatiivne. Euroopa Kohus rõhutas ka artikli 17 olulisust kaubandusagentidele minimaalse kaitse tagamisel ja et siseriiklike õigusnormidega ei või kehtestada eeskirju, mille kohaselt kuulub kaubandusagentidele maksmisele artiklis 17 sätestatud hüvitisest väiksem hüvitis. (
13
)
15.
Teisest küljest leidis Euroopa Kohus nii kohtuotsuses Ingmar kui ka kohtuotsuses Honyvem, et artikkel 17 ei anna „täpsemaid juhiseid, kuidas arvutada lahkumishüvitist” (
14
) ja et artikliga 17 loodud raamistiku piires võivad liikmesriigid „teostada oma kaalutlusõigust hüvitise arvutamise meetodi valikul”.  (
15
) Euroopa Kohus leidis, et nimetatud kaalutlusõigust on lubatud teostada „eelkõige õigluse põhimõtte kohaselt”. (
16
)
16.
Seega, kuigi artikli 17 eesmärk on kaubandusagentidele esmase kaitse tagamine, näib, et direktiivi kohaselt võib kõnealuse kaitse tase liikmesriigiti erineda sõltuvalt sellest, kuidas liikmesriik antud kontekstis õiglast hüvitist tõlgendab. Siiski ei ole nimetatud kaalutlusõigus absoluutne, kuna see oleks vastuolus direktiivi eesmärgiga, milleks on liikmesriikide kaubandusagentidega seotud praktika ühtlustamine ja neile minimaalse kaitse tagamine. (
17
)
17.
Lisaks on kõnealuse artikli sõnastuse kohaselt kaubandusagendil „õigus saada hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui” on täidetud teatud tingimused (kohtujuristi kursiiv). Mõiste „õigus saada ” kasutamine ja Euroopa Kohtu otsused Ingmar ja Honyvem rõhutavad kõnealuse korra imperatiivsust ja viitavad, et liikmesriikidel ei ole lubatud võtta vastu meetmeid, mis ei võimalda kaubandusagendile hüvitise maksmist juhul, kui arutlusel olevas direktiivi artiklis sätestatud tingimused on täidetud.
18.
Nagu ma märkisin oma ettepanekus kohtuasjas Honyvem, ei sätesta direktiivi artikli 17 lõige 2 „mitte ainult […] hüvitise määramise tingimusi, vaid sätestab ka sellise hüvitise arvutamiseks vajalikud elemendid”. (
18
) Liikmesriikide poolt kõnealuse direktiivi rakendamiseks võetud meetmetes peab olema seega järgitud nii nimetatud hüvitiste saamise õiguse eelduseks olevaid tingimusi kui ka hüvitise arvutamiseks vajalikke elemente.
19.
Seega on selge, et liikmesriikidele antud kaalutlusõigus kehtib direktiivi artikli 17 lõikes 2 sätestatud korraga määratletud piirides, mida liikmesriigid ei või eirata.
20.
Millised on siis kõnealused artikli 17 lõikes 2 sätestatud korrale vastavad kohustuslikud piirangud? Euroopa Kohus leidis otsuses Honyvem, et Itaalias kehtiv kord, mille kohaselt arvutatakse hüvitis kindla protsendina eelnevatel aastatel kaubandusagendi poolt saadud vahendustasust, on direktiiviga vastolus, kuna ei võimalda kaubandusagentidel, kelle jaoks oleks soodsam hüvitise arvutamine esindatava poolt teenitud kasu alusel, saada suuremat hüvitist kui kõnealune kindel protsent. (
19
) Nimetatud kohtuotsusest ja artikli 17 lõike 2 punkti a esimese lõigu sõnastusest nähtub, et tulemuspõhine lähenemine, mis seob maksmisele kuuluva hüvitise suuruse sellega, millist kasu saab esindatav kaubandusagendi töö tulemusena pärast agendilepingu lõppemist, on üks eespool mainitud kohustuslikest piirangutest.
21.
Ka direktiivi sõnatusest nähtub selgelt, et hüvitise summa arvutamisel tuleb arvestada õigluse põhimõtet ning et selle käigus tuleb arvesse võtta vahendustasu, mille kaubandusagent kaotas esindatavaga sõlmitud lepingu lõppemise tõttu.
22.
Pooled on eriarvamusel küsimuses, kas õigluse põhimõtte toime on selline, et kaubandusagendile makstava hüvitise summat võib nii suurendada kui vähendada. Hageja väidab, et hüvitise suuruse arvutamisel on esmane kriteerium esindatava poolt saadud kasu suurus ja et kaotatud vahendustasu tuleb arvesse võtta üksnes õigluse põhimõtet kajastava tegurina, mis võib hüvitise summat suurendada või vähendada. Lisaks väidab Itaalia valitsus, et õigluse mõiste toimib nii „alampiirina”, mis võib hüvitise summat suurendada, kui ka „ülempiirina”, mis võib hüvitise summat vähendada. Samas väidab kostja, et artikli 17 lõike 2 punktis a loetletud elemendid on kumulatiivsed ja vastastikku piiravad ning et iga elementi tuleb käsitleda „ülempiirina”, mis piirab maksmisele kuuluvat hüvitist madalaimaga kolmest loetletud määrast.
23.
Olen seisukohal, et väljend „ainult siis ja ulatuses” viitab sellele, et õigluse mõiste eesmärk on pigem piirata maksmisele kuuluva hüvitise suurust kui suurendada hüvitist üle esindatava poolt saadud kasu alusel saadud määra. Kuid asjaolu, kas õigluse mõiste toimib selles küsimuses ainult ülepiirina või nii ülem- kui alampiirina, ei ole Euroopa Kohtus arutlusel olevas käesolevas asjas määrava tähtsusega. Direktiiv sätestab selgelt, et hüvitis ei või ületada õiglast määra. Poolte vaidluse peamine küsimus on, kas Euroopa Kohtu poolt sedastatud liikmesriikide kaalutlusõigus hüvise arvutamisel ja eelkõige õigluse mõiste määratlemisel laieneb õigusele määratleda õigluse põhimõtet kui õigust piirata hüvitise maksmist kaotatud vahendustasu suurusega. See puudutab õigluse mõiste ehk õiglase „ülempiiri” arvutamise meetodi sisu. Küsimus, kas õigluse mõistet saab kasutada ka „alampiirina”, ei puutu antud juhul asjasse.
24.
Seega tekib küsimus, kuidas selliselt õigluse mõistet piirav Saksamaa käsitlus sobib kokku nende direktiivis ette nähtud kohustuslike piirangutega, mida on mainitud eespool? Nagu eespool mainitud, ei ole Saksa kohtute tõlgenduses HGB kohaselt õiglane niisugune hüvitis, mis on suurem kui kaubandusagendi kaotatud vahendustasu. Nagu kostja märgib, on sellise käsitluse aluseks põhimõte, et kaubandusagent ei tohi hüvitise saamise tagajärjel olla soodsamas olukorras kui ta oleks olnud lepingu jätkumise korral. Hageja ja Itaalia valitsus on seisukohal, et nimetatud käsitlus jätab kaubandusagendi ilma talle direktiiviga antud õigusest, nimelt õigusest saada hüvitist, mis on õiglane kõiki asjaolusid arvesse võttes, mitte üksnes kaotatud vahendustasu arvestades. Lisaks on selge, et õigluse kriteeriumi rakendamine ei või välistada direktiivis sätestatud ja eelkõige selle artikli 17 lõike 2 esimeses taandes viidatud tulemuspõhise lähenemise kasulikku mõju.
25.
Et liikmesriikide kaalutlusõigus õigluse mõiste määratlemisel saaks tähendust omada, peavad liikmesriigid saama kasutada õigluse mõistet hüvitiste ülempiiri kehtestamiseks vastavalt sellele, mida käsitletakse õiglasena siseriiklikus õiguses, tingimusel, et nad seejuures ei eira eespool viidatud artikli 17 lõikes 2 sätestatud korra kohustuslikke piiranguid.
26.
Kaotatud vahendustasu suurust ületava hüvitise maksmist välistav õigluse mõiste ei ole kõigele vaatamata vastuolus kohustusega võtta arvesse kaubandusagendi poolt kaotatud vahendustasu. Ka direktiivist tuleneb selgelt, et õiglase hüvitise arvutamisel tuleb arvesse võtta kõiki asjaolusid. Kuid hüvitise suuruse piiramine kaotatud vahendustasu määraga väljendab pigem erinevate asjaolude suhtelist olulisust kui otsust eirata asjaolusid, mida oleks tulnud arvesse võtta, ning seda ei tuleks põhimõtteliselt pidada direktiiviga vastuolus olevaks.
27.
Samuti ei ole lähenemisviis, mille kohaselt makstav hüvitis peab olema seotud esindatava poolt tulevikus saadava kasuga, iseenesest vastuolus tulemuspõhise lähenemisega, tingimusel, et kaotatud vahendustasu määratlemisel võetakse nimetatud kasu arvesse. Paljudel juhtudel peegeldab kaubandusagendi poolt lepingu kestuse ajal kaotatud vahendustasu määr esindatava poolt saadud kasu. Kuid see ei pruugi alati nii olla. Vastavalt komisjoni aruandele seoses artikli 17 toimega ja kostja esindaja poolt kohtuistungil väidetule võetakse Saksa süsteemi alusel hüvitise arvutamisel arvesse kaubandusagendi poolt kaotatud vahendustasu, lähtudes tema poolt lepingu kestuse viimase 12 kuu jooksul teenitud vahendustasu suurusest. Lepingulise suhte lõpuperioodil teenitud vahendustasu on enamasti kohane alus, et arvutada välja esindatava poolt pärast lepingu lõppemist saadav kasu ja kaubandusagendi poolt saamatajäänud vahendustasu. Kuid artikli 17 lõikes 2 sätestatud korra kohaselt tuleb hüvitist arvutada vastavalt esindatava poolt tulevikus saadava kasu ja kaubandusagendi poolt kaotatava vahendustasu alusel. Artikli 17 lõike 2 sõnastusest tuleneb selgelt, et tulevikuperspektiivi arvestamine on kohustuslik. Varasem vahendustasu võib üksnes tõendada tulevikus saadava kasu ja kaotatava vahendustasu suurust.
28.
Teatud asjaoludel võib juhtuda, et hüvitise arvutamine varasema vahendustasu suuruse alusel ei peegelda tegelikku tulevikus saadavat kasu ega kaotatavat vahendustasu, näiteks juhul, kui kaubandusagent viib vahetult enne lepingu lõppemist läbi eduka turunduskampaania või kui esindatava nimel müüdud toote hind enne lepingu lõppemist järsult tõuseb. (
20
) Sellistel juhtudel tuleb hüvitise arvutamist lepingu lõpuperioodi alusel kohandada nii, et see peegeldaks tegelikku tulevikus saadavat kasu ja kaotatavat vahendustasu. Mõiste „kaotatud vahendustasu” peab seetõttu olema piisavalt paindlik, et tagada, et makstav hüvitis peegeldaks vastavalt esindatava ja kaubandusagendi tulevikus saadavat tegelikku kasu ja kaotatavat vahendustasu, ning seega peab see suutma peegeldada muutusi enne ja pärast lepingu lõppemist kehtinud asjaoludes. Siseriiklikul kohtul tuleb otsustada, kas tulevikule orienteeritud hüvitise maksmise korra imperatiivsust silmas pidades on Saksamaal kehtiv hüvitise maksmise kord, eelkõige mõiste „kaotatud vahendustasu” tõlgendamine, selles küsimuses piisavalt paindlik.
Teine küsimus
29.
Teine küsimus keskendub sellele, kas juhul, kui esindatav kuulub kontserni, tuleb nimetatud kontserni kuuluvate ettevõtjate saadud kasu käsitleda osana direktiivi artikli 17 alusel hüvitise arvutamisel arvesse võetavast kasust.
30.
Hageja väidab, et esindatava poolt saadud kasu hulka tuleb arvestada ka see, et tema Liibüas asuv emaettevõtja saab kasumit oma tütarettevõtjast, kelleks on esindatav, ning kasutab seda käibe suurendamiseks, maksukohustuste vähendamiseks ja tulu suurendamiseks.
31.
Saksa valitsus märgib, et HGB artikli 89b ega direktiivi artikli 17 eesmärk ei ole tütarettevõtjate ja emaettevõtjate vaheliste suhete reguleerimine. Mainitud küsimus võib puudutada õigluse mõiste käsitlust, kuid siseriiklikel ametiasutustel tuleb neile antud kaalutlusõiguse alusel otsustada, kas ja kuidas võib arvesse võtta esindatavat omava ettevõtjaga samasse kontserni kuuluvate teiste ettevõtjate poolt teenitud tulusid.
32.
Komisjon on seisukohal, et esindatava poolt teenitud kasu arvutamisel artikli 17 tähenduses ei ole põhimõtteliselt nõutav, et arvestada tuleks teiste samale omanikule kuuluvate ettevõtjate kasumit, välja arvatud juhul, kui kaubandusagendi lepinguliste kohustuste hulka kuulub ülesanne luua või arendada kolmandate isikute poolt sõlmitud kaubanduslikke suhteid teiste samasse kontserni kuuluvate ettevõtjatega. Komisjon märgib, et artikli 17 lõike 2 punkti a alusel hüvitise arvutamisel tuleb asjassepuutuvana arvesse võtta kasu, mis on saadud kaubandusagendi poolt leitud uute klientidega tehtud tehingutest või ettevõtte edendamisega seotud olemasolevate klientidega sõlmitud tehingutest. See tõendab, et artikli 17 lõike 2 punkt a keskendub lepingulistele suhetele. Kuna hüvitis on seotud esindatavale uute klientide leidmise või varasemate klientidega tehtud tehingute abil äritegevuse edendamise skeemidega, puudub põhjus muu kui esindatava poolt teenitud kasu arvessevõtmiseks, välja arvatud juhul, kui kaubandusagendi kohustuste hulka kuulub samalaadsete ülesannete täitmine muudes esindatava emaettevõtja kontserni kuuluvates ettevõtjates.
33.
Kostja märgib lisaks, et see, kui võimaldada kaubandusagendil esitada nõudeid nende ettevõtjate kasumi suhtes, kellega tal puuduvad lepingulised suhted, võib kaasa tuua ettearvamatuid ja eksitavaid tagajärgi, ning väidab, et puudub põhjus, miks Saksamaal asuva teenindusjaama rentnik peaks saama kasu tänu niisugusele kasumile, mida emaettevõtja saab Liibüas nafta töötlemisest.
34.
Itaalia valitsus väidab, et kuigi kasumi arvutamine artikli 17 tähenduses peaks olema üldiselt piiratud esindatava poolt teenitud kasumiga, siis direktiivi artiklis 4 sätestatud kohustus tegutseda kohusetundlikult ja heauskselt tähendab, et on alust arvata, et juhul kui esindatav püüab piirata maksmisele kuuluvat hüvitist, omistades kaubandusagendi tegevuse tulemusel tekkinud kasu kontserni teistele ettevõtjatele, tuleb tagada moodus kõnealust lojaalsuse ja hea usu põhimõtet rikkuva käitumise vaidlustamiseks. Kuid nagu Itaalia valitsus ise väidab, saab seda teha ka kahjunõude esitamise teel.
35.
On selge, et artikli 17 lõike 2 punktis a seatakse kesksele kohale esindatavale kaubandusagendi tegevuse tagajärjel kasumit toovad tegevused nimetatud poolte vahel sõlmitud lepingu alusel. Direktiivis nimetatakse sõnaselgelt esindatava kliente ja esindatava poolt saadud kasu. Direktiivis puudub aga viide selle kohta, et arvesse tuleks võtta muud kasu. Ühenduse seadusandja oleks võinud nimetada ka esindatavaga seotud teiste ettevõtjate poolt saadud kasu, kuid näib olevat eelistanud seda mitte teha. Lisaks on hüvitise saamise õiguse tuginemine lepingulistele suhetele vastuolus sellega, et tunnustataks võimalust saada hüvitist, lähtudes nende ettevõtjate kasumist, kellega kaubandusagendil lepingulised suhted puudusid.
36.
Teisest küljest on liikmesriigid, hinnates, kas hüvitise maksmine on õiglane, kohustatud arvesse võtma „kõiki asjaolusid”. Siiski ei saa mõiste „asjaolud” antud juhul hõlmata kõiki mõeldavaid asjaolusid, vaid on piiratud kaubandusagendi ja esindatava vahelist lepingulist suhet puudutavate faktidega. Küsimus selle kohta, mil määral loetakse emaettevõtja tütarettevõtja kaubandusagenti olevat lepingulises suhtes nimetatud emaettevõtjaga, tuleb lahendada siseriikliku õiguse alusel, võttes igal üksikjuhul arvesse kaubandusagendi lepingulist suhet esindatavaga ja tema võimalikku seost emaettevõtjaga. Kui siseriiklik õigus ei näe ette võimalust, et kaubandusagent ja esindatav emaettevõtja saaks olla lepingulises suhtes, ei saa kõnealuse emaettevõtja poolt saadud kasu lugeda asjaoluks artikli 17 lõike 2 punkti a tähenduses.
37.
Nimetatud tegurid ei toeta väidet, mille kohaselt on direktiivis sätestatud nõue, et esindatavaga samasse kontserni kuuluvate teiste ettevõtjate kasu tuleb arvesse võtta hüvitise arvutamisel artikli 17 lõike 2 punkti a alusel.
III. Ettepanek
38.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata siseriikliku kohtu poolt esitatud küsimustele järgmiselt:
1.
Siseriiklik õigusnorm, millega piiratakse kaubandusagendile esindatavaga sõlmitud agendilepingu lõppemise tõttu maksmisele kuuluva hüvitise suurust kaubandusagendi poolt kaotatud vahendustasuga, ei ole iseenesest vastuolus nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõike 2 punktis a sätestatud tulemuspõhise ja tulevikule orienteeritud lähenemisviisiga, tingimusel, et kaotatud vahendustasu arvutamise meetod peegeldab tegelikku pärast lepinguliste suhete lõppemist kaotatud vahendustasu määra, ning arvesse on võetud esindatava poolt kaubandusagendi tegevuse tulemusel saadud kasu.
2.
Direktiivi 86/653 artikli 17 lõike 2 punkt a ei nõua, et hüvitise arvutamisel tuleks arvesse võtta kasu, mida on saanud teised kontserni kuuluvad ettevõtjad peale selle ettevõtja, kellega kaubandusagendil on lepingulised suhted.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	EÜT L 382, lk 17; ELT eriväljaanne 06/01, lk 177.
(
3
)	Euroopa Ühenduste Komisjoni aruanne nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (86/653/EMÜ) artikli 17 rakendamise kohta, Brüssel, KOM(96) 364 (lõplik), lk 1–3.
(
4
)	16. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 244/80: Foglia vs. Novello (nr 2) (EKL 1981, lk I-3045, punkt 18).
(
5
)	28. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-467/04: Giuseppe Francesco Gasparini jt (EKL 2006, lk I-9199).
(
6
)	15. juuni 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-422/93, C-423/93 ja C-424/93: Zabala jt (EKL 1995, lk I-1567).
(
7
)	Ibidem, punktid 28 ja 29.
(
8
)	16. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-264/96: ICI (EKL 1998, lk I-4695, punkt 15).
(
9
)	Ibidem.
(
10
)	30. aprilli 1996. aasta otsus kohtuasjas C-194/94: CIA Security International SA (EKL 1996, lk I-2201).
(
11
)	9. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-381/98: Ingmar (EKL 2000, lk I-6007, punktid 21 ja 22).
(
12
)	23. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-465/04: Honyvem Informazioni Commerciali (EKL 2006, lk I-2879).
(
13
)	Ibidem, punkt 28.
(
14
)	Ibidem, punkt 34.
(
15
)	Eespool viidatud kohtuotsus Ingmar, punkt 21.
(
16
)	Eespool viidatud kohtuotsus Honyvem, punkt 36.
(
17
)	Need on direktiivi põhjendustes loetletud eesmärgid.
(
18
)	Vt minu ettepanek eespool viidatud kohtuasjas Honyvem, punkt 41.
(
19
)	Eespool viidatud kohtuotsus Honyvem, punkt 29.
(
20
)	Selle arvestamata jätmine võib kaasa tuua esindatava oportunistliku käitumise selles osas, millal leping lõpetada.