62019CJ0398_RES
Kohtuasi C‑398/19
BY
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Kammergericht Berlin)
Euroopa Kohtu (suurkoda) 17. detsembri 2020. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Euroopa Liidu kodakondsus – ELTL artiklid 18 ja 21 – Liidu kodaniku väljaandmine kolmandale riigile – Isik, kes sai liidu kodakondsuse pärast oma huvide keskme üleviimist taotluse saanud liikmesriiki – Liidu õiguse kohaldamisala – Väljaandmise keeld, mida kohaldatakse ainult oma kodanikele – Vaba liikumise piirang – Karistamatuse ärahoidmisel rajanev põhjendus – Proportsionaalsus – Selle liikmesriigi teavitamine, mille kodakondsus on väljanõutaval isikul – Taotluse saanud liikmesriigi ja päritoluliikmesriigi kohustus paluda väljaandmist taotlevalt kolmandalt riigilt kriminaaltoimiku edastamist – Puudumine
Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Liikmesriigile kolmanda riigi poolt esitatud taotlus anda välja teise liikmesriigi kodanikust liidu kodanik, kes kasutab oma õigust elada vabalt esimese liikmesriigi territooriumil – Asjaomase kodaniku olukord, mis kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse – Liidu kodaniku staatuse saamine pärast tema huvide keskme üleviimist esimesse liikmesriiki – Mõju puudumine
(ELTL artiklid 18 ja 21)
(vt punktid 29–34 ja resolutsiooni punkt 1)
Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Liikmesriigile kolmanda riigi poolt esitatud taotlus anda välja teise liikmesriigi kodanikust liidu kodanik, kes kasutab oma õigust elada vabalt esimese liikmesriigi territooriumil – Liidu ja asjaomase kolmanda riigi vahelise rahvusvahelise lepingu puudumine – Taotluse saanud liikmesriigi õiguses ette nähtud väljaandmise keeld, mida kohaldatakse ainult oma kodanike suhtes – Lubatavus – Tingimused
(ELTL artiklid 18 ja 21; nõukogu raamotsus 2002/584)
(vt punktid 39–44)
Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Liikmesriigile kolmanda riigi poolt esitatud taotlus anda välja teise liikmesriigi kodanikust liidu kodanik, kes kasutab oma õigust elada vabalt esimese liikmesriigi territooriumil – Selle liikmesriigi kohustus teavitada liikmesriiki, mille kodakondsus kõnealusel kodanikul on, ning vajaduse korral viimati nimetatud riigi taotlusel anda see kodanik talle üle vastavalt Euroopa vahistamismäärust ja liikmesriikide vahelist üleandmiskorda reguleerivatele sätetele – Lubatavus – Taotluse saanud liikmesriigil lasuva teavitamiskohustuse ulatus
(ELL artikli 4 lõike 3 esimene lõik; ELTL artiklid 18 ja 21; nõukogu raamotsus 2002/584)
(vt punktid 43, 47–51 ja 56 ning resolutsiooni punkt 2)
Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Liikmesriigile kolmanda riigi poolt esitatud taotlus anda välja teise liikmesriigi kodanikust liidu kodanik, kes kasutab oma õigust elada vabalt esimese liikmesriigi territooriumil – Taotluse saanud liikmesriigi õigus anda isik välja, kui isiku kodakondusjärgne riik ei tee Euroopa vahistamismäärust – Tingimus – Kohustus kontrollida Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 19 ette nähtud tagatisi
(ELTL artiklid 18 ja 21; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 19)
(vt punkt 45)
Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Liikmesriigile kolmanda riigi poolt esitatud taotlus anda välja teise liikmesriigi kodanikust liidu kodanik, kes kasutab oma õigust elada vabalt esimese liikmesriigi territooriumil – Taotluse saanud liikmesriigi õigus anda isik välja, kui isiku kodakondusjärgne riik ei tee Euroopa vahistamismäärust – Tingimus – Kohustus anda kodakondsusjärgsele liikmesriigile mõistlik tähtaeg hinnata Euroopa vahistamismääruse tegemise otstarbekust – Hinnanguelemendid
(ELTL artiklid 18 ja 21)
(vt punktid 53–56 ja resolutsiooni punkt 2)
Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Liikmesriigile kolmanda riigi poolt esitatud taotlus anda välja teise liikmesriigi kodanikust liidu kodanik, kes kasutab oma õigust elada vabalt esimese liikmesriigi territooriumil – Taotluse saanud liikmesriigi õigus, mis lubab tal viia läbi kriminaalmenetluse seoses väljaspool tema territooriumi toime pandud kuritegudega – Taotluse saanud liikmesriigi kohustus väljaandmisest keelduda, et ise kriminaalmenetlus läbi viia – Puudumine
(ELTL artiklid 18 ja 21)
(vt punktid 64–67 ja resolutsiooni punkt 3)
Kokkuvõte
Liidu kodaniku võib kolmandale riigile välja anda alles pärast seda, kui on konsulteeritud liikmesriigiga, mille kodakondsus tal on
Selle konsulteerimise raames peab kodakondsusjärgne liikmesriik saama taotluse saanud liikmesriigilt kõik õiguslikud ja faktilised asjaolud, mis on esitatud väljaandmistaotluses, ning talle tuleb anda mõistlik tähtaeg selle kodaniku suhtes võimaliku Euroopa vahistamismääruse tegemiseks
BY, kes on Ukraina ja Rumeenia kodanik, sündis Ukrainas ja elas seal kuni 2012. aastal Saksamaale kolimiseni. 2014. aastal sai ta oma taotluse alusel Rumeenia kodakondsuse Rumeenia kodanike järeltulijana, olemata kunagi Rumeenias elanud.
Ukraina peaprokuratuur esitas 2016. aasta märtsis Saksamaa ametiasutustele taotluse BY väljaandmiseks kriminaalmenetluse läbiviimiseks. Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Berliini peaprokuratuur, Saksamaa) teatas 2016. aasta novembris Rumeenia justiitsministeeriumile väljaandmistaotlusest ja küsis, kas Rumeenia ametiasutused kavatsevad ise BY suhtes kriminaalmenetluse läbi viia. Nimetatud ministeerium vastas ühelt poolt, et Rumeenia ametiasutused võivad otsustada kriminaalmenetlust alustada ainult Ukraina ametiasutuste taotlusel, ja teiselt poolt, et riigisisese vahistamismääruse tegemine kui Euroopa vahistamismääruse tegemise eeltingimus on võimalik siis, kui asjaomase isiku süü kohta on piisavalt tõendeid. Nii palus ta Saksamaa ametiasutustel edastada Ukraina ametiasutuste poolt neile esitatud tõendid.
Saksa õigus keelab Saksa kodanike väljaandmise, kuid mitte teiste liikmesriikide kodanike väljaandmist. Seetõttu leiab Kammergericht Berlin (Berliini liidumaa kõrgeim üldkohus, Saksamaa), et BY väljaandmine Ukrainale on seaduslik, kuid tal tekib küsimus, kas see ei ole vastuolus põhimõtetega, mille Euroopa Kohus sedastas kohtuotsuses Petruhhin (
1
), kuna Rumeenia õigusasutused ei ole ametlikult teinud otsust Euroopa vahistamismääruse võimaliku tegemise kohta. Eespool viidatud kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus nimelt, et kui liikmesriigile, kuhu teise liikmesriigi kodanik on liikunud, esitab väljaandmistaotluse kolmas riik, on ta kohustatud teavitama liikmesriiki, mille kodakondsus kõnealusel kodanikul on, et anda selle liikmesriigi asutustele võimalus teha Euroopa vahistamismäärus kriminaalmenetluse alustamiseks.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkis küsimus, millised on selle kohtuotsuse tagajärjed tema menetluses oleva kohtuasja lahendamisele, esitas ta Euroopa Kohtule kolm eelotsuse küsimust ELTL artiklite 18 ja 21 tõlgendamise kohta (mis puudutavad vastavalt kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet ning liidu kodanike liikumis- ja elamisvabadust liikmesriikide territooriumil) ning kohtuotsuse Petruhhin tõlgendamise kohta.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu suurkoda analüüsib esimesena küsimust, kas ELTL artiklid 18 ja 21 on kohaldatavad sellise liidu kodaniku olukorrale nagu asjaomane isik põhikohtuasjas. Sellega seoses märgib ta, et tema kohtupraktika kohaselt on liikmesriigi kodanikul – kellel on sellest tulenevalt liidu kodaniku staatus –, kes elab teise liikmesriigi territooriumil, õigus tugineda ELTL artikli 21 lõikele 1 ja ta jääb aluslepingute kohaldamisalasse ELTL artikli 18 tähenduses. Asjaolul, et BY sai liikmesriigi kodakondsuse alles siis, kui ta elas juba teises liikmesriigis kui see, mille kodakondsuse ta hiljem sai, ei ole selles osas tähtsust.
Teisena täpsustab Euroopa Kohus kohustusi, mis lasuvad liikmesriikidel kohtuotsuses Petruhhin käsitletud teabevahetuse korraldamisel. Ta märgib sellega seoses, et taotluse saanud liikmesriik peab andma selle liikmesriigi pädevatele asutustele, mille kodakondsus isikul on, võimaluse taotleda selle isiku neile üleandmist Euroopa vahistamismääruse alusel. Selleks peab ta teavitama neid asutusi mitte ainult väljaandmistaotluse olemasolust, vaid ka kõigist õiguslikest ja faktilistest asjaoludest, mida taotluse esitanud kolmas riik on väljaandmistaotluses nimetanud. Samuti tuleb teada anda väljanõutava isiku olukorra mis tahes muutustest, mis on olulised tema suhtes Euroopa vahistamismääruse võimalikuks tegemiseks. Seevastu ei saa kumbki neist liikmesriikidest olla liidu õiguse alusel kohustatud paluma väljaandmist taotleval kolmandal riigil edastada neile kriminaaltoimiku koopia, et selle isiku kodakondsusjärgne liikmesriik saaks kaaluda võimalust ise isiku suhtes kriminaalmenetlus läbi viia.
Euroopa Kohus rõhutab, et kui seda teavitamiskohustust on järgitud, võivad taotluse saanud liikmesriigi ametiasutused jätkata väljaandmismenetlust ja vajaduse korral selle isiku välja anda, kui tema kodakondsusjärgse liikmesriigi ametiasutused ei ole mõistliku aja jooksul Euroopa vahistamismäärust teinud. Taotluse saanud liikmesriik peab nimetatud ametiasutustele teatama mõistliku tähtaja, võttes selle kindlaksmääramisel arvesse kõiki juhtumi asjaolusid, eelkõige asjaomase isiku võimalikku väljaandmisvahistuses pidamist ja asja keerukust.
Kolmandana otsustas Euroopa Kohus, et ELTL artikleid 18 ja 21 ei saa tõlgendada nii, et taotluse saanud liikmesriik on kohustatud keelduma teise liikmesriigi kodanikust liidu kodaniku väljaandmisest ja ise tema suhtes kriminaalmenetluse läbi viima seoses kuritegudega, mis on toime pandud kolmandas riigis, kui taotluse saanud liikmesriigi õigus – nagu põhikohtuasjas – annab sellele liikmesriigile õiguse viia liidu kodaniku suhtes läbi kriminaalmenetlus seoses teatavate kuritegudega, mis on toime pandud kolmandas riigis.
Nimelt võtaks sellisel juhul väljaandmisest keeldumise ja ise kriminaalmenetluse läbiviimise kohustus taotluse saanud liikmesriigilt võimaluse ise otsustada riigisisese õiguse alusel selle kodaniku suhtes menetluse alustamise otstarbekuse üle ja väljuks piiridest, mille liidu õigus võib panna selle liikmesriigi kaalutlusõiguse kasutamisele kriminaalmenetluse alustamise otstarbekuse küsimuses. Ainus küsimus, mis liidu õiguses niisuguses kohtuasjas nagu põhikohtuasi kerkib, on see, kas taotluse saanud liikmesriik võib selle liidu kodaniku suhtes toimida viisil, mis vähem kahjustaks tema võimalust kasutada oma õigust vabale liikumisele ja riigis elamisele, kaaludes selle kodaniku üleandmist tema kodakondsusjärgsele liikmesriigile, selle asemel, et ta välja anda väljaandmist taotlevale kolmandale riigile.
(
1
)	6. septembri 2016. aasta kohtuotsus Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630; eelkõige punktid 48 ja 50).