62020CJ0468
EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
8. juuni 2023 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Elektroonilise side võrgud ja teenused – Direktiivid 2002/19/EÜ, 2002/20/EÜ, 2002/21/EÜ ja 2002/22/EÜ – ELTL artikkel 49 – Asutamisvabadus – ELTL artikkel 56 – Teenuste osutamise vabadus – Riigisisesed õigusnormid, millega antakse riigi reguleerivale asutusele õigus kehtestada telefoniteenuse operaatoritele pakettide minimaalne pikendamise periood ja minimaalne arveldusperiood – Tarbijakaitse – Proportsionaalsuse põhimõte – Võrdse kohtlemise põhimõte
Kohtuasjas C‑468/20,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 9. juuli 2020. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 29. septembril 2020, menetluses
Fastweb Spa
Tim SpA,
Vodafone Italia SpA,
Wind Tre SpA
versus
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
menetluses osalesid:
Telecom Italia SpA,
Vodafone Italia SpA,
Associazione Movimento Consumatori,
U.Di.Con – Unione per la Difesa dei Consumatori,
Wind Tre SpA,
Assotelecomunicazioni (Asstel),
Eolo SpA,
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons),
Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS,
Altroconsumo,
Federconsumatori,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president A. Arabadjiev (ettekandja), kohtunikud P. G. Xuereb, T. von Danwitz, A. Kumin ja I. Ziemele,
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Fastweb SpA, esindajad: avvocati F. Caliento, E. Cerchi, M. Contu, M. Merola ja E. Pistis,
–
Tim SpA, esindajad: avvocati F. Cardarelli, A. Catricalà, C. Cazzato ja F. Lattanzi,
–
Vodafone Italia SpA, esindajad: avvocati F. Cintioli ja G. Lo Pinto,
–
Wind Tre SpA, esindajad: avvocati A. Cassano, M. Clarich, I. Perego, G. M. Roberti ja M. Serpone,
–
Associazione Movimento Consumatori, esindajad: avvocati P. Fiorio ja R. Viriglio
–
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) ja Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS, esindajad: avvocati G. Giuliano ja C. Rienzi,
–
Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistasid avvocato dello stato P. Palmieri ja procuratore dello stato M. Cherubini,
–
Prantsuse valitsus, esindajad: C. Mosser, E. de Moustier ja N. Vincent,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: G. Braun, L. Malferrari ja A. Spina,
olles 15. detsembri 2022. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada ELTL artikleid 49 ja 56, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 7; ELT eriväljaanne 13/29, lk 323), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337) artiklit 3, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ (ELT 2009, L 337, lk 37) (edaspidi „raamdirektiiv“), artikli 8 lõikeid 2 ja 4 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/136/EÜ (ELT 2009, L 337, lk 11) (edaspidi „universaalteenuse direktiiv“), artikleid 20‐22 ning proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
2
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, mille üks pool on neli Itaalias tegutsevat laua‑ ja mobiiltelefoni operaatorit, nimelt Fastweb SpA, Tim SpA, Vodafone Italia SpA ja Wind Tre SpA, ning teine pool on Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Itaalia sideteenuste tagamise amet) (edaspidi „AGCOM“) ning milles vaieldakse nimetatud asutuse otsuse üle, millega kehtestatakse minimaalne periood ühelt poolt pakettide pikendamiseks ja teiselt poolt laua‑ ja mobiiltelefoniteenuste eest arvete esitamiseks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Elektroonilise side teenuste, elektroonilise side võrkude ning nendega seotud vahendite ja teenuste ühine reguleeriv raamistik, mis kehtis põhikohtuasja asjaolude asetleidmise kuupäeval (edaspidi „ühine reguleeriv raamistik“), koosneb raamdirektiivist ja selle juurde kuuluvast neljast eridirektiivist, mille hulgas on juurdepääsu käsitlev direktiiv, loadirektiiv ja universaalteenuse direktiiv. Need direktiivid tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/1972, millega kehtestatakse Euroopa elektroonilise side seadustik (ELT 2018, L 321, lk 36).
Juurdepääsu käsitlev direktiiv
4
Juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 1 lõikes 1 oli sätestatud:
„Käesolev direktiiv ühtlustab [raamdirektiivis] sätestatud raamistikus viisi, millega liikmesriigid reguleerivad elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikust sidumist. […]“.
Loadirektiiv
5
Loadirektiivi artikli 1 lõikes 2 oli ette nähtud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste pakkumise lubade suhtes.“
Raamdirektiiv
6
Raamdirektiivi põhjenduses 16 oli märgitud:
„Riigi reguleerivatel asutustel peaksid olema ühtlustatud eesmärgid ja põhimõtted, et käesolevast reguleerivast raamistikust tulenevate ülesannete täitmisel toetada ja vajaduse korral koordineerida oma tegevust teiste liikmesriikide reguleerivate asutustega.“
7
Raamdirektiivi artikli 1 lõikes 1 oli sätestatud:
„Käesoleva direktiiviga kehtestatakse elektrooniliste sideteenuste, elektrooniliste sidevõrkude ja nendega seotud vahendite ja teenuste ning lõppseadmetega seotud teatavate aspektide, mis lihtsustavad puuetega lõppkasutajate juurdepääsu, reguleerimise ühtlustatud raamistik. Käesolevas direktiivis sätestatakse riigi reguleerivate asutuste kohustused ja kehtestatakse kord reguleeriva raamistiku ühtse kohaldamise tagamiseks kogu [Euroopa Liidus].“
8
Raamdirektiivi artiklis 8 oli ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et käesolevas direktiivis ja eridirektiivides sätestatud reguleerimisülesannete täitmisel võtavad riigi reguleerivad asutused kõik mõistlikud meetmed, mille eesmärk on saavutada lõigetes 2, 3 ja 4 sätestatud eesmärgid. Sellised meetmed on kõnealuste eesmärkide suhtes proportsionaalsed.
[…]
2.   Riigi reguleerivad asutused toetavad konkurentsi elektrooniliste sidevõrkude, elektrooniliste sideteenuste ning nendega seotud vahendite ja teenuste pakkumisel muu hulgas järgmiselt:
a)
tagades, et kasutajad, sealhulgas puuetega kasutajad, eakad kasutajad ja sotsiaalsete erivajadustega kasutajad saavad maksimaalselt kasu nii valiku, hinna kui ka kvaliteedi näol;
[…]
4.   Riigi reguleerivad asutused toetavad Euroopa Liidu kodanike huve muu hulgas järgmiselt:
[…]
b)
tagades tarbijatele kõrgetasemelise kaitse suhetes tarnijatega, eelkõige sellega, et tagatakse juurdepääs lihtsatele ja odavatele vaidlusküsimuste lahendamise menetlustele, mida teostab asjaosalistest pooltest sõltumatu organ;
[…]
d)
toetades selge teabe andmist, eelkõige nõudes üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste kasutamise tariifide ja tingimuste läbipaistvust;
[…]
5.   Riigi reguleerivad asutused kohaldavad lõigetes 2, 3 ja 4 nimetatud üldiste eesmärkide saavutamiseks objektiivseid, läbipaistvaid, mittediskrimineerivaid ja proportsionaalseid reguleerimispõhimõtteid muu hulgas järgmiselt:
[…]
b) tagades, et ühesugustes olukordades ei toimu elektroonilisi sidevõrke ja ‑teenuseid pakkuvate ettevõtjate diskrimineerimist;
[…]“.
Universaalteenuse direktiiv
9
Universaalteenuse direktiivi artiklis 20 oli sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et üldkasutatava sidevõrgu ühenduse teenuseid ja/või üldkasutatavaid elektroonilisi sideteenuseid tellides on tarbijatel ja taotluse korral teistel lõppkasutajatel õigus sõlmida leping sellist ühendust ja/või teenuseid pakkuva ettevõtja või pakkuvate ettevõtjatega. Lepingus esitatakse selgel, arusaadaval ja kergesti kättesaadaval kujul vähemalt järgmised andmed:
[…]
2.   Liikmesriigid tagavad, et abonendil on õigus leping lõpetada leppetrahvita pärast seda, kui talle on teatatud elektroonilisi sidevõrke ja/või -teenuseid pakkuva ettevõtja kavandatavast lepingutingimuste muutmisest. Abonentidele teatatakse igast sellise muudatuse tegemisest piisavalt vara ette (vähemalt kuu aega varem) ja samal ajal teavitatakse neid õigusest leping leppetrahvita lõpetada, kui uued tingimused ei ole neile vastuvõetavad. Liikmesriigid tagavad, et riikide reguleerivatel asutustel on võimalik täpsustada teatamise vormi.“
10
Universaalteenuse direktiivi artikli 21 lõikes 1 oli ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et riikide reguleerivatel asutustel oleks võimalik kohustada üldkasutatavaid elektroonilisi sidevõrke ja/või üldkasutatavaid elektroonilisi sideteenuseid pakkuvaid ettevõtjaid avaldama läbipaistvat, võrreldavat, piisavat ja ajakohast teavet kehtivate hindade ja tariifide, lepingu lõpetamisega seotud kulude ning standardtingimuste kohta, mis on seotud lõppkasutajate ja tarbijate juurdepääsuga osutatavatele teenustele ning teenuste kasutamisega vastavalt II lisa sätetele. Selline teave avaldatakse selgel, arusaadaval ja kergesti kättesaadaval kujul. Riikide reguleerivad asutused võivad määrata lisanõuded selle kohta, millises vormis tuleb selline teave avaldada.“
11
Direktiivi artikli 22 lõigetes 1 ja 3 oli sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et riikide reguleerivatel asutustel on pärast huvitatud isikute seisukohtade arvessevõtmist võimalik nõuda, et üldkasutatavaid elektroonilisi sidevõrke ja/või teenuseid pakkuvad ettevõtjad avaldaksid lõppkasutajatele võrreldavad, piisavad ja ajakohastatud andmed oma teenuste kvaliteedi kohta ning puuetega lõppkasutajatele samaväärse juurdepääsu tagamiseks võetud meetmete kohta. […]
[…]
3.   Teenuse kvaliteedi halvenemise ja võrguliikluse takistuste või aeglustumise vältimiseks tagavad liikmesriigid, et riikide reguleerivad asutused võivad kehtestada teenuse kvaliteedi miinimumnõuded üldkasutatavaid sidevõrke pakkuva(te)le ettevõtja(te)le.
[…]“.
Itaalia õigus
12
14. novembri 1995. aasta seaduse nr 481 konkurentsinormide ja avalike teenuste reguleerimise ning avalikke teenuseid reguleerivate asutuste asutamise kohta (legge n. 481 – Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità. Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità; GURI nr 270, 18.11.1995, lk 1; edaspidi „seadus nr 481/1995“) artikli 1 lõige 1 näeb ette:
„Käesoleva seaduse sätete eesmärk on edendada konkurentsi ja tõhusust avalike teenuste sektoris […] ning tagada nende teenuste asjakohane kvaliteeditase tulususe ja tulemuslikkuse tingimustes, tagades teenuste kasutamise lihtsuse ja ühetaolise kasutamise kogu riigi territooriumil, kehtestades kindla, läbipaistva ja eelnevalt kindlaksmääratud kriteeriumidel põhineva tariifisüsteemi, edendades kasutajate ja tarbijate huvide kaitset, võttes arvesse [liidu] valdkondlikke õigusnorme ja valitsuse üldpoliitilisi suuniseid.
[…]“.
13
Selle seaduse artikli 2 lõike 12 punktides h ja l on sätestatud:
„Iga asutus täidab artiklis 1 sätestatud eesmärkide täitmisel järgmisi ülesandeid:
[…]
h)
annab suuniseid selle kohta, kuidas teenuseosutajatel tuleb teenused välja töötada ja neid osutada, ning määrab sealjuures kindlaks teenuste kui tervikliku kogumi üldise kvaliteeditaseme ning konkreetsed kvaliteeditasemed konkreetsete teenuste jaoks, mis tuleb kasutajatele tagada, olles konsulteerinud asjasse puutuva teenuse osutajatega ning kasutajate ja tarbijate esindajatega neid vajaduse korral sektorite ja teenuse liigi järgi diferentseerides; sellistel otsustel on lõikes 37 nimetatud tagajärjed;
[…]
l)
avaldab ja levitab teavet teenuste osutamise tingimuste kohta, et tagada võimalikult suur läbipaistvus, pakkumise konkurentsipõhisus ning vahepealsete kasutajate või lõpptarbijate paremad valikuvõimalused“.
14
31. juuli 1997. aasta seaduse nr 249 sideteenuste tagamise ameti asutamise ning telekommunikatsiooni‑ ja ringhäälingusüsteemide eeskirjade kohta (legge n. 249 – Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo; GURI nr 177, 31.7.1997, lk 3; edaspidi „seadus nr 249/1997“) artikli 1 lõike 6 punkti b alapunktis 2 on sätestatud:
„[AGCOMi] pädevus on määratletud järgmiselt:
[…]
b)
teenuste ja toodete komisjon:
[…]
2.
annab suuniseid teenuste üldise kvaliteeditaseme kohta ja selle nõudmiseks, et iga teenuseosutaja võtaks vastu teenuse osutamise harta, milles on märgitud iga tegevusvaldkonna miinimumstandardid.“
15
1. augusti 2003. aasta seadusandliku dekreedi nr 259, millega kehtestatakse elektroonilise side seadustik (decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche; GURI nr 214, 15.9.2003, lk 3; edaspidi „seadusandlik dekreet nr 259/2003“), artiklitega 13, 70 ja 71 võeti Itaalia õiguskorda üle raamdirektiivi artikkel 8 ning universaalteenuse direktiivi artiklid 20 ja 21.
16
Selle seadusandliku dekreedi artiklis 13 on ette nähtud:
„1.   Ministeerium ja [AGCOM] võtavad [käesolevas] seadustikus sätestatud reguleerimisülesannete täitmisel ja selles sätestatud korras oma pädevuse piires kõik mõistlikud meetmed, et saavutada artiklis 4 ning käesoleva artikli lõigetes 4, 5 ja 6 sätestatud üldised eesmärgid.
[…]
4.   Ministeerium ja [AGCOM] toetavad konkurentsi elektroonilise side võrkude, elektroonilise side teenuste ning nendega seotud vahendite ja teenuste pakkumisel:
a)
tagades, et kasutajad, sealhulgas puuetega kasutajad, eakad kasutajad ja sotsiaalsete erivajadustega kasutajad, saavad maksimaalselt kasu nii valiku, hinna kui ka kvaliteedi näol;
b)
tagades, et elektroonilise side sektoris ei moonutata ega piirata konkurentsi, sealhulgas sisu edastusel;
[…]
d)
soodustades raadiosageduste ja numeratsiooniressursside tulemuslikku kasutamist ja kindlustades nende tõhusa haldamise.
[…]
6.   Ministeerium ja [AGCOM] toetavad oma pädevuse piires kodanike huve järgmiselt:
a)
tagades, et kõigil kodanikel on juurdepääs II jaotise IV peatükis määratletud universaalteenustele;
b)
tagades tarbijatele kõrgetasemelise kaitse suhetes tarnijatega, eelkõige sellega, et tagatakse juurdepääs lihtsatele ja odavatele vaidlusküsimuste lahendamise menetlustele, mida teostab asjaosalistest pooltest sõltumatu organ;
[…]
d)
toetades selge teabe andmist, eelkõige nõudes üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste kasutamise tariifide ja tingimuste läbipaistvust;
e)
pöörates tähelepanu puuetega kasutajate, eakate kasutajate ja sotsiaalsete erivajadustega kasutajate vajadustele;
[…]
g)
edendades lõppkasutajate võimalust pääseda juurde teabele ja seda levitada või kasutada nende valitud rakendusi ja teenuseid.
[…]“.
17
Kõnealuse seadusandliku dekreedi artiklis 70 on sätestatud:
„1.   […] tarbijatel ja taotluse korral teistel lõppkasutajatel on õigus sõlmida leping üldkasutatava sidevõrgu ühenduse teenuseid või üldkasutatavaid elektroonilise side teenuseid pakkuva ettevõtja või pakkuvate ettevõtjatega. Lepingus esitatakse selgel, arusaadaval ja kergesti kättesaadaval kujul vähemalt järgmised andmed:
a)
ettevõtja nimi ja aadress;
b)
osutatavad teenused, sealhulgas eelkõige järgmised andmed:
[…]
3.
pakutava teenuse kvaliteedi miinimumtase, nimelt ühenduse esmakordse loomise aeg ning vajaduse korral muud [AGCOMi] kindlaks määratud teenuse kvaliteedi parameetrid;
[…]
2.   [AGCOM] tagab lõike 1 kohaldamiseks võetud meetmete rakendamise ja võib laiendada samas lõikes sätestatud kohustusi nii, et need kehtiksid ka teiste lõppkasutajate suhtes.
[…]
4.   Kui teine lepingupool ei nõustu elektroonilise side võrke või teenuseid pakkuva ettevõtja poolse lepingutingimuste muutmisega, on tal õigus leping üles öelda ilma leppetrahvi ja lepingu lõpetamise kulusid tasumata. Muudatustest teatatakse teisele lepingupoolele aegsasti vähemalt 30 päeva ette ja neis esitatakse täielik teave lepingu ülesütlemise õiguse kasutamise kohta. [AGCOM] võib täpsustada, millises vormis selline teave edastatakse.
[…]“.
18
Seadusandliku dekreedi nr 259/2003 artiklis 71 on sätestatud:
„1.   [AGCOM] kohustab üldkasutatavaid elektroonilise side võrke ja/või üldkasutatavaid elektroonilise side teenuseid pakkuvaid ettevõtjaid avaldama läbipaistvat, võrreldavat, piisavat ja ajakohast teavet kehtivate hindade ja tariifide, lepingu lõpetamisega seotud kulude ning standardtingimuste kohta, mis on seotud lõppkasutajate ja tarbijate juurdepääsuga osutatavatele teenustele ning teenuste kasutamisega vastavalt lisa 5 sätetele. Selline teave avaldatakse selgel, arusaadaval ja kergesti kättesaadaval kujul. [AGCOM] võib määrata lisanõuded selle kohta, millises vormis tuleb selline teave avaldada.
[…]
2.   [AGCOM] toetab võrreldava teabe jagamist, et lõppkasutajad ja tarbijad saaksid iseseisvalt hinnata eri kasutusmudelite kulusid, sealhulgas interaktiivsete juhendite abil. Kui sellised teenused ei ole turul tasuta või mõistliku hinnaga kättesaadavad, tagab [AGCOM] ise või kolmandate isikute kaudu nende kättesaadavuse. Kolmandatel isikutel on õigus kasutada elektroonilise side võrke või üldkasutatavaid elektroonilise side teenuseid pakkuvate ettevõtjate avaldatud teavet tasuta, selleks et selliseid interaktiivseid juhendeid või samalaadseid vahendeid müüa või need kättesaadavaks teha.
[…]“.
Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
19
AGCOM algatas 2016. aastal Itaalias elektroonilise side teenuste sektoris avaliku konsultatsiooni, lähtudes vajadusest võtta arvesse laua‑ ja mobiiltelefoniside turu arengut, et tagada kasutajatele läbipaistev, võrreldav, piisav ja ajakohane teave hindade kohta, mis on seotud juurdepääsuga nendele teenustele ja nende teenuste kasutamisega.
20
Konsultatsiooni käigus tõi AGCOM esile muu hulgas probleemid, mis puudutavad ühelt poolt mobiiltelefoniteenuse puhul kasutajate võimalust saada tasuta teavet allesjäänud krediidi kohta ja teiselt poolt lauatelefoniteenuse puhul arveldusperioodi.
21
Esiteks tõdes AGCOM lauatelefoniteenusega seoses, et teatud operaatorid on muutnud oma pakettide tingimusi ja lühendatud nende pikendamise perioodi ühe kuu asemel nelja nädalani, mis on toonud kaasa hinnatõusu ja muutnud kasutajate jaoks keerulisemaks erinevate operaatorite pakettide võrdlemise, kuna erinevate pikendamise perioodidega paketid konkureerivad omavahel, ning sellega rikutakse pakettide finantstingimuste läbipaistvuse ja võrreldavuse nõuet ning seega kasutaja õigust vabalt valida, milline leping sõlmida. Nende probleemide lahendamiseks kaalus AGCOM võimalust määrata lauatelefoniteenuse ja sellega seotud pakettide puhul kindlaks ühe kuu pikkune arveldusperiood ja sellega seotud pikendamise periood.
22
Teiseks tõdes AGCOM mobiiltelefoniteenuse kohta, et paljud operaatorid on juba võtnud või kavatsevad võtta kasutusele neljanädalase pakettide pikendamise perioodi ning et seetõttu tuleks pakettide võrreldavuse tagamiseks määrata kindlaks pakettide pikendamise periood, mis on kas üks kuu või neli nädalat, või lubada muuta arveldusperioodi üksnes tingimusel, et kasutaja kulud jäävad samaks.
23
AGCOMi algatatud avaliku konsultatsiooni tulemusel võttis AGCOM vastu otsuse nr 121/17/CONS (edaspidi „kõnealune otsus“), milles on muu hulgas ette nähtud, et lauatelefoni pakettide pikendamise periood ja lauatelefoniteenuste arveldusperiood on üks või mitu kuud ning et mobiiltelefoniteenuste puhul ei tohi see periood olla lühem kui neli nädalat. Selle otsuse kohaselt kehtib lauatelefoni hõlmavate pakettide puhul lauatelefoni suhtes ette nähtud periood. Otsuses on samuti ette nähtud, et mobiiltelefoniteenuse operaatorid, kes võtavad kasutusele muu kui kuupõhise pikendamis‑ ja arveldusperioodi, saadavad tarbijale pärast paketi pikendamist selle kohta viivitamata SMSi.
24
Fastweb, Tim, Vodafone Italia ja Wind Tre vaidlustasid nelja eraldi esitatud kaebusega kõnealuse otsuse Tribunale amministrativo regionale per il Lazios (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia).
25
Kuna see kohus jättis põhikohtuasja apellantide kaebused rahuldamata, esitasid nad eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), apellatsioonkaebuse, milles nad väitsid sisuliselt esiteks, et kõnealusel otsusel puudub õiguslik alus, kuna ei Itaalia ega liidu õiguskord ei anna AGCOMile õigust reguleerida telefoniteenuste pakettide pikendamise perioodi ja nende teenuste arveldusperioodi. Teiseks väidavad nad, et see otsus rikub proportsionaalsuse põhimõtet, kuna otsuse vastuvõtmise aluseks olnud eesmärke oleks olnud võimalik saavutada telefoniteenuse operaatorite vabadust vähem piiravate meetmetega. Kolmandaks rikuvad põhikohtuasja apellantide väitel kõnealuses otsuses sisalduvad meetmed võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna mobiiltelefoniteenuse operaatorite ja lauatelefoniteenuse operaatorite erinev kohtlemine ei ole kuidagi põhjendatud.
26
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib esimesena, et seadusandliku dekreedi nr 259/2003 artiklid 13, 70 ja 71 koostoimes seaduse nr 481/1995 artikli 2 lõike 12 punktidega h ja l ning seaduse nr 249/1997 artikli 1 lõike 6 punkti b alapunktiga 2 on oma laadilt sellised, mis annavad AGCOMile õiguse määrata tarbijakaitse tagamiseks kindlaks laua‑ ja mobiiltelefoniteenuste arveldusperiood ning selliseid teenuseid sisaldavate pakettide pikendamise periood, isegi kui need sätted sellist õigust sõnaselgelt ette ei näe.
27
See õigus on kooskõlas ühise reguleeriva raamistikuga, mis määratleb elektroonilise side teenuste, elektroonilise side võrkude ning nendega seotud vahendite ja teenuste valdkonnas järgitavad eesmärgid ning jätab riigi reguleerivate asutuste otsustada, milliseid reguleerivaid meetmeid nad konkreetselt peavad nende eesmärkide saavutamiseks kõige sobivamaks.
28
Nimelt on see õigus kooskõlas raamdirektiivi eesmärkidega, milleks on tagada konkurentsi edendamine elektroonilise side võrkude pakkumisel, tagades eelkõige, nagu on sätestatud selle direktiivi artikli 8 lõike 2 punktis a, et kõige haavatavamad isikud saaksid maksimaalset kasu nii valiku, hinna kui ka kvaliteedi näol. Lisaks toetab selline pädevus liidu kodanike huve, tagades tarbijatele kõrgetasemelise kaitse ja soodustades selge teabe andmist, eelkõige nõudes elektroonilise side teenuste kasutamise tariifide ja tingimuste läbipaistvust, nagu on sätestatud raamdirektiivi artikli 8 lõike 4 punktides b ja d. Lisaks tuleneb nende sätete sõnastusest, et nendes ei esitata ammendavat loetelu meetmetest, mille abil saavutada liidu kodanike huvide toetamise eesmärki. Riigi reguleerivate asutuste pädevus ei ole seega piiratud nendes sätetes sõnaselgelt nimetatud meetmete rakendamisega.
29
AGCOMi õigus määrata kindlaks laua‑ ja mobiiltelefoniteenuste arveldusperiood ja selliseid teenuseid sisaldavate pakettide pikendamise periood on kooskõlas ka liikmesriikidele pandud kohustustega, mille eesmärk on ühelt poolt tagada, et tarbija ja elektroonilist sidet või seda laadi teenuseid pakkuva ettevõtja vahelises lepingus oleksid mainitud teenuse kvaliteedi parameetrid, nagu on sätestatud universaalteenuse direktiivi artikli 20 lõike 1 punktis b, ning teiselt poolt nõuda elektroonilise side võrkude või elektrooniliste teenuste operaatoritelt, et nad avaldaksid selgel, arusaadaval ja kergesti kättesaadaval kujul läbipaistvat, võrreldavat, piisavat ja ajakohast teavet muu hulgas kehtivate hindade ja tariifide kohta, nagu on sätestatud universaalteenuse direktiivi artiklis 21.
30
Samuti on ilmne, et see õigus ei ole vastuolus ELTL artiklitega 49 ja 56, kuna meetmed, mida AGCOM võib selle õiguse kasutamisel võtta, ei pane laua‑ ja mobiiltelefoniteenuste operaatoritele kohustust saada enne tegutsema hakkamist luba ja jätab nendele operaatoritele tegutsemisvabaduse ise määratleda lepingulise teenuse rahastamise aspektid.
31
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib teisena, et kõnealune otsus on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega. Nimelt võimaldavad selles otsuses ette nähtud meetmed kasutajatel erinevaid pakette võrrelda, kuivõrd need meetmed välistavad ohu, et paketid võivad paista hinna poolest odavamad, mis tuleneb sellest, et arvutus tehakse praktikas kasutatavast perioodist lühema perioodi alusel. Samuti võimaldab nimetatud otsus laua‑ ja mobiiltelefoniteenuste kasutajatel kontrollida saadud teenustega seotud kulusid.
32
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul oleksid sellised alternatiivsed meetmed nagu interaktiivsete juhendite või pakette sama ajalise parameetri alusel võrdleva arvutusmootori telefoniteenuste kasutajatele kättesaadavaks tegemine ebatõhusad, arvestades, et Itaalias on suur hulk kasutajaid, kellel ei ole nutitelefoni või kes ei kasuta internetti. Lisaks võib meede, millega kehtestatakse kohustus avaldada prognoositavad hinnad ka kuupõhiselt, kahjustada tarbijakaitset, kuna selline kohustus võib tekitada segadust perioode käsitlevate lepingutingimuste tegeliku sisu osas.
33
Kõnealuses otsuses ette nähtud meetmed ei kahjusta eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ülemäära laua‑ ja mobiiltelefoniteenuste operaatorite õigusi ja huve, kuna need ei mõjuta operaatorite vabadust valida oma teenuste hind ja pakkuda pakette, mis on seotud pikema perioodiga kui neli nädalat.
34
Kolmandana leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kõnealune otsus järgib võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna lauatelefoniteenuste ja mobiiltelefoniteenuste erinevad arveldusperioodid tulenevad asjaolust, et need kaks tegevusvaldkonda ei ole objektiivselt võrreldavad, sest kõnealuse otsuse vastuvõtmise kuupäeval esinesid erinevused asjaomaste teenuste pakkujate kaubandustavades ja teenuste hinna tasumise viisis. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul oli erinevalt mobiiltelefoniteenustest, mille puhul kasutati peamiselt nelja nädala pikkust paketi pikendamise perioodi ja arveldusperioodi ning teenuste ostmist ettemaksega, lauatelefoniteenuste puhul valdav ühe kuu pikkune periood ja nende teenuste eest tasuti peamiselt pärast nende osutamist otsekorraldusega kasutaja arvelduskontolt.
35
Seega võimaldab neljanädalane paketi pikendamise ja arveldusperiood lauatelefoniteenuste kasutajatel pakette omavahel võrrelda. Lisaks on nimetatud teenuste kasutajatele nende allesjäänud krediidi ning paketi pikendamise perioodi ja arveldusperioodi kohta teabe edastamine piisav selleks, et nad saaksid kontrollida saadud teenustega seotud kulusid. Ehkki lauatelefoniteenuste eest tasumine pärast teenuste osutamist muudab nende teenustega seotud kulude kontrollimise raskemaks, saab seda tagada, kehtestades lepingu kindlal kuupäeval pikendamiseks perioodi, mis võib olla üks kuu või mitu kuud.
36
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ELTL artikli 267 õige tõlgenduse kohaselt on liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa liikmesriigi õiguse järgi edasi kaevata, kohustatud taotlema põhikohtuasjas olulise [liidu] õiguse tõlgendusküsimuse kohta eelotsust isegi siis, kui asjakohasele liidu õigusnormile antava tähenduse suhtes võib tõlgenduskahtlused välistada – võttes arvesse [liidu] õigusele omast terminoloogiat ja tähendust, mille võib vastavas sättes kasutatud sõnadele omistada, selle sätte konteksti [liidu] õiguses ning selle kehtestamise kaitse‑eesmärke ning arvestades [liidu] õiguse arengustaadiumi hetkel, mil liikmesriigi kohtuvaidluse jaoks asjakohast sätet tuleb kohaldada –, ent kui samas pole subjektiivsest aspektist, nimelt pidades silmas seda, kuidas võivad toimida teised kohtud, võimalik üksikasjalikult tõendada, et vaidlust menetleva kohtu tõlgendus on sama, mille võiksid sama küsimuse esitamise korral anda teiste liikmesriikide kohtud ja Euroopa Kohus?
2.
Kas siis, kui ELTL artikleid 49 ja 56 ning [juurdepääsu käsitlevas direktiivis, loadirektiivis, raamdirektiivis ja universaalteenuse direktiivis], eriti [raamdirektiivi] artikli 8 lõigetes 2 ja 4, [loadirektiivi] artiklis 3 ja [universaalteenuse direktiivi] artiklites 20, 21 ja 22 sätestatud ühtlustatud õiguslikku raamistiku õigesti tõlgendada, on sellega vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on sätestatud seadusandliku dekreedi nr 259/2003 artiklites 13, 70 ja 71 koostoimes seaduse nr 481/1995 artikli 2 lõike 12 punktidega h ja l ning seaduse nr 249/1997 artikli 1 lõike 6 [punkti b] [ala]punktiga 2, millega on riigi elektroonilise side sektorit reguleerivale asutusele antud õigus kehtestada i) mobiilsidesektoris vähemalt neljanädalane pakettide pikendamise ja arveldusperiood, millega kaasneb muu kui kuupõhise pakettide pikendamise ja arveldusperioodi kasutusele võtnud ettevõtjate kohustus saata tarbijale siis, kui paketti on pikendatud, selle kohta viivitamata SMS; ii) lauatelefonide sektoris kas ühe või mitme kuu pikkune pakettide pikendamise ja arveldusperiood; iii) nõue, et kui pakett hõlmab nii mobiil‑ kui ka lauatelefonisidet, siis kasutataks viimasele kehtivat perioodi?
3.
Kas siis, kui proportsionaalsuse põhimõtet koostoimes ELTL artiklitega 49 ja 56 ning [juurdepääsu käsitlevas direktiivis, loadirektiivis, raamdirektiivis ja universaalteenuse direktiivis], eriti [raamdirektiivi] artikli 8 lõigetes 2 ja 4, [loadirektiivi] artiklis 3 ja [universaalteenuse direktiivi] artiklites 20, 21 ja 22 sätestatud ühtlustatud õigusliku raamistikuga õigesti tõlgendada ja kohaldada, on sellega vastuolus võtta selliseid reguleerivaid meetmeid, nagu on võtnud riigi elektroonilise side sektorit reguleeriv asutus selleks, et kehtestada i) mobiilsidesektoris vähemalt neljanädalane pakettide pikendamise ja arveldusperiood, millega kaasneb muu kui kuupõhise pakettide pikendamise ja arveldusperioodi kasutusele võtnud ettevõtjate kohustus saata tarbijale siis, kui paketti on pikendatud, selle kohta viivitamata SMS; ii) lauatelefonide sektoris kas ühe või mitme kuu pikkune pakettide pikendamise ja arveldusperiood; iii) nõue, et kui pakett hõlmab nii mobiil‑ kui ka lauatelefonisidet, siis kasutataks viimasele kehtivat perioodi?
4.
Kas siis, kui diskrimineerimiskeelu põhimõtet ja võrdse kohtlemise põhimõtet koostoimes ELTL artiklitega 49 ja 56 ning [juurdepääsu käsitlevas direktiivis, loadirektiivis, raamdirektiivis ja universaalteenuse direktiivis], eriti [raamdirektiivi] artikli 8 lõigetes 2 ja 4, [loadirektiivi] artiklis 3 ja [universaalteenuse direktiivi] artiklites 20, 21 ja 22 sätestatud ühtlustatud õigusliku raamistikuga õigesti tõlgendada ja kohaldada, on sellega vastuolus võtta selliseid reguleerivaid meetmeid, nagu on võtnud riigi elektroonilise side sektorit reguleeriv asutus selleks, et kehtestada i) mobiilsidesektoris vähemalt neljanädalane pakettide pikendamise ja arveldusperiood, millega kaasneb muu kui kuupõhise pakettide pikendamise ja arveldusperioodi kasutusele võtnud ettevõtjate kohustus saata tarbijale siis, kui paketti on pikendatud, selle kohta viivitamata SMS; ii) lauatelefonide sektoris kas ühe või mitme kuu pikkune pakettide pikendamise ja arveldusperiood; iii) nõue, et kui pakett hõlmab nii mobiil‑ kui ka lauatelefonisidet, siis kasutataks viimasele kehtivat perioodi?“
37
Euroopa Kohus edastas 25. oktoobri 2021. aasta teatisega eelotsusetaotluse esitanud kohtule koopia 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsusest Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799), paludes sellel kohtul selgitada, kas ta soovib seda kohtuotsust arvestades jääda eelotsusetaotluse juurde. Eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustas 23. novembri 2021. aasta kohtumäärusega esimese eelotsuse küsimuse tagasi võtta, ülejäänud küsimused aga alles jätta.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
38
Itaalia valitsus leiab, et eelotsuse küsimused on vastuvõetamatud.
39
Nimelt on need küsimused puhtalt hüpoteetilised ja abstraktsed ning kujutavad endast arvamuse taotlust, mis on sõnastatud põhikohtuasja eripära arvestamata.
40
Lisaks ei ole eelotsusetaotluse eesmärk kõrvaldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlusi, kas vaidlusele kohaldatavaid liidu õigusnorme on õigesti tõlgendatud, vaid kinnitada kohtu veendumust, kuidas tuleb neid õigusnorme tõlgendada.
41
Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on ELTL artiklis 267 ette nähtud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames üksnes asja menetleval ja selles tehtava lahendi eest vastutaval liikmesriigi kohtul õigus kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama (7. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Confédération paysanne jt (in vitro juhuslik mutagenees), C‑688/21, EU:C:2023:75, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (7. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Confédération paysanne jt (in vitro juhuslik mutagenees), C‑688/21, EU:C:2023:75, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
43
Eelotsusetaotlusest ilmneb sisuliselt, et teine kuni neljas küsimus tulenevad eelkõige põhikohtuasja apellantide argumentidest, mille kohaselt on kõnealune otsus, mis on vastu võetud kohaldatavate riigisiseste õigusnormide alusel ja mille õiguspärasust põhikohtuasjas vaidlustatakse, liidu õigusega vastuolus, kuna ükski liidu õigusnorm ei võimalda anda AGCOMile õigust määrata kindlaks mobiil‑ ja lauatelefoniteenuste lepingu pikendamise perioodi ja nende teenuste arveldusperioodi ning kuna see otsus rikub proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
44
Järelikult ei saa asuda seisukohale, et need küsimused ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või et need on hüpoteetilised.
45
Mis puudutab seda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas oma 9. juuli 2020. aasta otsuses, et ta ei kahtle selles, kuidas tuleb tõlgendada liidu õigusnorme, mida ta peab põhikohtuasja lahendamisel asjakohaseks, siis piisab, kui meenutada, et isegi kui oletada, et nende õigusnormide õige tõlgendamine on niivõrd ilmselge, et see ei jäta ruumi põhjendatud kahtlusele, ei saa see asjaolu tõendada eelotsusetaotluse vastuvõetamatust, vaid äärmisel juhul vabastaks eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsusetaotluse esitamise kohustusest, mis tal ELTL artikli 267 kolmanda lõigu alusel lasub (vt selle kohta 7. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Confédération paysanne jt (in vitro juhuslik mutagenees), C‑688/21, EU:C:2023:75, punkt 35).
46
Eeltoodut arvestades tuleb eelotsusetaotlus tunnistada vastuvõetavaks.
Eelotsuse küsimuste analüüs
47
Kõigepealt tuleb märkida, et juurdepääsu käsitlev direktiiv ja loadirektiiv ühtlustavad vastavalt nende artiklile 1 esiteks viisi, kuidas liikmesriigid reguleerivad elektroonilise side võrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikust sidumist, ning teiseks elektroonilise side võrkude ja teenustega seotud lubade andmise eeskirju ja tingimusi. Seega ei ole need direktiivid põhikohtuasja lahendamisel asjakohased, kuna AGCOMi pädevus, mis on põhikohtuasjas kõne all, ei kuulu ilmselgelt nende esemelisse kohaldamisalasse.
48
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et teise kuni neljanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artikleid 49 ja 56 ning raamdirektiivi ja universaalteenuse direktiivi sätteid, eriti raamdirektiivi artikli 8 lõikeid 2 ja 4 ning universaalteenuse direktiivi artikleid 20‐22 koostoimes proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõttega tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis annavad riigi reguleerivale asutusele õiguse võtta vastu otsus, millega kehtestatakse ühelt poolt mobiiltelefoniteenuste operaatoritele kohustus kasutada vähemalt neljanädalast pakettide pikendamise ja arveldusperioodi, ning teiselt poolt lauatelefoniteenuste ja nendega seotud teenuste operaatoritele ühe või mitme kuu pikkust pakettide pikendamise ja arveldusperioodi.
49
Alustuseks olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu tasandil täielikult ühtlustatud valdkonnas vastu võetud liikmesriigi meetme hindamisel esmase õiguse sätete asemel lähtuda asjaomase ühtlustamismeetme sätetest (17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hidroelectrica, C‑648/18, EU:C:2020:723, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
50
Seevastu juhul, kui läbi viidud ühtlustamine ei ole täielik, tuleb ühtlustamismeetmete sätteid rakendavaid riigisiseseid meetmeid hinnata mitte ainult viimati nimetatud meetmetest, vaid ka esmase õiguse asjakohastest sätetest lähtudes (vt selle kohta 12. novembri 2015. aasta kohtuotsusVisnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, punkt 48; 8. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, punkt 26, ning 7. septembri 2017. aasta kohtuotsus Eqiom ja Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, punkt 18).
51
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ei raamdirektiiv ega universaalteenuse direktiiv ei näe ette tarbijakaitse aspektide täielikku ühtlustamist (vt selle kohta 14. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika). Siit järeldub, et põhikohtuasjas kõne all olevaid riigisiseseid õigusnorme tuleb analüüsida nii nimetatud direktiivide alusel kui – nendega hõlmamata aspektide osas – ka ELTL artiklite 49 ja 56 alusel (11. detsembri 2019. aasta kohtuotsus TV Play Baltic, C‑87/19, EU:C:2019:1063, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
Raamdirektiiv ja universaalteenuse direktiiv
52
Olgu meenutatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa õigusnorm on (17. novembri 2022. aasta kohtuotsus TOYA, C‑243/21, EU:C:2022:889, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
53
Raamdirektiivi artikli 8 kohta tuleb meenutada, et selle lõike 1 esimese lõigu kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et riigi reguleerivad asutused võtavad kõik mõistlikud meetmed, mille eesmärk on saavutada muu hulgas selle artikli lõigetes 2 ja 4 sätestatud eesmärgid ja mis peavad olema nende eesmärkidega proportsionaalsed.
54
Täpsemalt on ühelt poolt selle direktiivi artikli 8 lõike 2 punktis a ette nähtud, et riigi reguleerivad asutused toetavad konkurentsi elektroonilise side võrkude, elektroonilise side teenuste ning nendega seotud vahendite ja teenuste pakkumisel, tagades, et lõppkasutajad saavad maksimaalselt kasu eelkõige valiku ja hinna näol (vt selle kohta 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, punkt 35).
55
Teiselt poolt toetavad riigi reguleerivad asutused nimetatud direktiivi artikli 8 lõike 4 punktide b ja d kohaselt liidu kodanike huve muu hulgas sellega, et tagavad tarbijatele kõrgetasemelise kaitse suhetes tarnijatega ja soodustavad selge teabe andmist, eelkõige nõudes üldkasutatavate elektroonilise side teenuste kasutamise tariifide ja tingimuste läbipaistvust.
56
Kuigi nendest sätetest ei tulene, et riigi reguleerivatel asutustel peab olema õigus reguleerida telefoniteenuse operaatorite kasutatavat pakettide pikendamise perioodi ja arveldusperioodi, ilmneb siiski raamdirektiivi artikli 8 lõigetes 2 ja 4 kasutatud sõnadest „muu hulgas“ või „eelkõige“, et meetmeid, mida riigi reguleerivad asutused võivad võtta nende sätetes määratud ülesannete täitmiseks ja nendes sätestatud eesmärkide saavutamiseks, ei ole loetletud ammendavalt.
57
Mis puudutab ühise reguleeriva raamistiku eesmärke, siis tuleb märkida, et vastavalt raamdirektiivi artikli 1 lõikele 1 koostoimes direktiivi põhjendusega 16 on selle direktiivi eesmärk luua elektroonilise side teenuste, elektroonilise side võrkude ja nendega seotud vahendite ja teenuste reguleerimise ühtlustatud raamistik. Direktiivis sätestatakse riigi reguleerivate asutuste kohustused ja kehtestatakse kord ühise reguleeriva raamistiku ühtse kohaldamise tagamiseks kogu liidus. Raamdirektiiv annab seega riigi reguleerivatele asutustele elektroonilise side turgude reguleerimiseks eriülesanded (11. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Telekomunikacja Polska, C‑522/08, EU:C:2010:135, punkt 21).
58
Siit järeldub, et nimetatud direktiiviga, millega ei viida läbi täielikku ühtlustamist, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 51, ei ole ette nähtud konkreetset ja ammendavat loetelu õigustest, mida liikmesriigid võivad riigi reguleerivatele asutustele anda, et tagada nende ülesannete täitmine ja osutatud eesmärkide saavutamine.
59
Selles kontekstis on Euroopa Kohus varem leidnud, et riigi reguleerivatel asutustel on oma reguleerimisülesannete täitmisel ulatuslik pädevus, et nad saaksid turu reguleerimise vajadust igas olukorras juhtumipõhiselt hinnata (15. septembri 2016. aasta kohtuotsus Koninklijke KPN jt, C‑28/15, EU:C:2016:692, punkt 36, ning 19. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Ormaetxea Garai ja Lorenzo Almendros, C‑424/15, EU:C:2016:780, punkt 48).
60
Neil asjaoludel aitavad liikmesriigi õigusnormid – mis samamoodi nagu põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid annavad riigi reguleerivale asutusele õiguse võtta lõppkasutajate kaitsmiseks vastu otsus, millega tagatakse muu hulgas, et paketid ja telefoniteenuste eest arvete esitamine on läbipaistvam ja paremini võrreldav – saavutada raamdirektiivi artiklis 8 nimetatud eesmärke, eelkõige artikli 8 lõike 2 punktis a mainitud eesmärki kaitsta nende teenuste kasutajate huve, ning artikli 8 lõike 4 punktis b sätestatud eesmärki tagada tarbijatele kõrgetasemeline kaitse suhetes tarnijatega ja artikli 8 lõike 4 punktis d sätestatud eesmärki soodustada selge teabe andmist muu hulgas üldkasutatava elektroonilise side tariifide kohta.
61
Sellest järeldub, et õigus reguleerida pakettide pikendamise perioodi ja telefoniteenuste arveldusperioodi võib põhimõtteliselt kuuluda nende õiguste hulka, mis peavad riigi reguleerivatel asutustel olema, et nad saaksid täita ülesandeid ja saavutada eesmärke, mis on raamdirektiiviga määratud.
62
Selleks, et nimetatud õiguse kasutamine oleks raamdirektiiviga kooskõlas, peab see siiski vastavalt direktiivi artikli 8 lõike 1 esimesele lõigule olema taotletud eesmärkidega proportsionaalne, ja nagu direktiivi artikli 8 lõike 5 punktis b sisuliselt nõutakse, järgima võrdse kohtlemise põhimõtet.
63
Sellega seoses peab eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on ainsana pädev hindama põhikohtuasja faktilisi asjaolusid ja tõlgendama riigisiseseid õigusnorme, kindlaks tegema, kas ja millises ulatuses kõnealune otsus vastab nendele nõuetele. Samas on Euroopa Kohus, kellel palutakse anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus, pädev andma põhikohtuasja toimiku ja talle esitatud kirjalike seisukohtade alusel juhiseid, mis võimaldavad eelotsusetaotluse esitanud kohtul asja lahendada (7. septembri 2022. aasta kohtuotsus Cilevičs jt, C‑391/20, EU:C:2022:638, punktid 72 ja 73 ning seal viidatud kohtupraktika, ning 2. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Freikirche der Siebenten‑Tags‑Adventisten in Deutschland, C‑372/21, EU:C:2023:59, punkt 38).
64
Mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtet, mida raamdirektiivi artikli 8 lõike 1 esimene lõik väljendab, siis tuleb meenutada, et selle põhimõtte järgimiseks peab kõnealune meede eelkõige olema sobiv, et tagada taotletud eesmärkide saavutamine ühtselt ja süstemaatiliselt, ega tohi minna kaugemale sellest, mis on eesmärkide saavutamiseks vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem koormavat meedet, ning tekitatud ebamugavused ei tohi olla seatud eesmärke arvestades ülemäära suured (vt selle kohta 20. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 2. märtsi 2023. aasta kohtuotsus PrivatBank jt, C‑78/21, EU:C:2023:137, punkt 70).
65
Sellega seoses ilmneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabest kõigepealt, et Itaalia õiguse alusel AGCOMile antud õiguse kehtestada minimaalne periood nii pakettide pikendamiseks kui ka elektroonilise side teenuste eest arveldamiseks kasutamine aitab lahendada probleeme, mis AGCOM enne kõnealust otsust toimunud avaliku konsultatsiooni käigus tuvastas. Nimelt võimaldab ühesuguse perioodi kindlaksmääramine lõppkasutajatel erinevaid pakette omavahel võrrelda ja olla täielikult teadlikud neile pakutavatest lepingutest tulenevatest finantskohustustest, vältida seda, et praktikas kasutatavast ajavahemikust lühema ajavahemiku alusel tehtud arvutuse alusel näivad hinnad madalamad, ning kontrollida saadud teenustega seotud kulusid, eelkõige seoses Itaalias osutatavate mobiiltelefoniteenustega, mis on enamasti ettemakstud teenused. Põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid on seega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad.
66
Seejärel täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus ise sisuliselt, et kõnealuse otsuse esemeks olevad meetmed, mis on võetud kohaldatavate õigusnormide alusel, on kõige vähem piiravad, et tagada tõhusalt tarbijakaitse, arvestades probleeme, mis AGCOM tuvastas. Nimelt võivad sellised alternatiivsed meetmed nagu interaktiivsete juhendite kasutamine või pakette sama ajalise parameetri alusel võrdleva arvutusmootori kasutamine osutuda ebatõhusaks, arvestades, et Itaalias on suur hulk kasutajaid, kellel ei ole nutitelefoni või kes ei kasuta internetti. Lisaks võib kohustus avaldada prognoositavad hinnad ka kuupõhiselt, kahjustada tarbijakaitset, kuna selline kohustus võib tekitada segadust arveldusperioodi käsitlevate lepingutingimuste tegeliku sisu osas.
67
Lõpuks tuleb tõdeda, et kõnealuse otsuse esemeks olevad meetmed ei kahjusta ülemäära telefoniteenuse operaatorite õigusi ja huve, kuna nähtuvalt Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust ei mõjuta need operaatorite vabadust määrata oma teenuste hind ja pakkuda pakette pikema aja kui iga nelja nädala tagant. Seetõttu ei näi, et need meetmed tekitaksid ebamugavusi, mis on seatud eesmärke arvestades ülemäära suured.
68
Mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte järgimist, mida raamdirektiivi artikli 8 lõike 5 punkt b väljendab, siis tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab see põhimõte, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (15. septembri 2022. aasta kohtuotsus Brown vs. komisjon ja nõukogu, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
69
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab selle kohta, et põhikohtuasjas kõne all olevate mobiiltelefoniteenuste ja lauatelefoniteenuste erinev käsitlemine tuleneb asjaolust, et kõnealuse otsuse vastuvõtmise kuupäeval ei olnud need kaks teenuse liiki võrreldavas olukorras.
70
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise tuvastamiseks tuleb olukordade võrreldavust hinnata, lähtudes asjaomaste riigisiseste õigusnormide esemest ja eesmärgist (vt selle kohta 16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Arcelor Atlantique ja Lorraine jt, C‑127/07, EU:C:2008:728, punktid 25 ja 26; 9. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, punktid 56 ja 57, ning 26. juuni 2018. aasta kohtuotsus MB (soovahetus ja vanaduspension), C‑451/16, EU:C:2018:492, punkt 42).
71
Kuivõrd käesoleval juhul on asjaomaste riigisiseste õigusnormide eesmärk võimaldada riigi reguleerival asutusel tagada tarbijakaitse, eelkõige tagades ühtse aluse pakettide võrdlemiseks ja võimaldades paremini kontrollida saadud teenusega seotud kulusid, siis kõnesolevate eri liiki teenuste omadustest tingitud erinevused, mis puudutavad eeskätt teatud pakettide pikendamise ja arveldusperioodi prevaleerimist eri turgudel, ning erinevused kõnealuste teenuste hinna tasumise viisis, millele osutati käesoleva kohtuotsuse punktis 34, annavad ilmselt tunnistust sellest, et need teenuse liigid ei ole võrreldavas olukorras.
72
Neil asjaoludel näib, et kõnealune otsus käsitleb erinevaid olukordi erinevalt.
73
Sellest järeldub – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei selgu teisiti –, et põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormide alusel AGCOMile antud pädevuse kasutamine kõnealuse otsuse vastuvõtmisel on taotletud eesmärkidega proportsionaalne ja järgib võrdse kohtlemise põhimõtet.
74
Samas tuleb meenutada, et minimaalse ühtlustamise korral võivad liikmesriigid vastavas valdkonnas säilitada või vastu võtta rangemaid meetmeid, kuid tingimusel, et muu hulgas ei sea need meetmed direktiiviga ette nähtud tulemuse saavutamist tõsiselt ohtu (vt selle kohta 7. juuli 2016. aasta kohtuotsus Muladi, С‑447/15, EU:C:2016:533, punkt 43).
75
Isegi kui asutaks seisukohale, et põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid näevad tarbijakaitse valdkonnas ette rangemad sätted kui on ette nähtud raamdirektiivis ja universaalteenuse direktiivis, tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida Fastweb oma kirjalikes seisukohtades väitis, ei saa öelda, et nimetatud õigusnormid, mis piiravad telefonioperaatorite võimalust oma pakettide perioode muuta, piiravad telefoniteenuse operaatorite vahelist konkurentsi Itaalias, kuna neile jääb vabadus eelkõige hinna ja pakutavate teenuste kvaliteediga teiste operaatoritega konkureerida.
76
Lisaks tuleb universaalteenuse direktiivi artiklitega 20 ja 21 seoses märkida, et asjaomased õigusnormid ei ole nende artiklitega vastuolus. Nagu nähtub nende artiklite vastavast sõnastusest, puudutavad need teavet, mida üldkasutatava sidevõrgu ühenduse teenuste ja/või üldkasutatavate elektroonilise side teenuste osutamise lepingud peavad sisaldama, abonentide õigust leping muutmise korral lõpetada ning läbipaistvuse ja teabe avaldamise kohustust, mille täitmist üldkasutatavaid elektroonilise side võrke ja/või üldkasutatavaid elektroonilise side teenuseid pakkuvatelt ettevõtjatelt võidakse nõuda. Seevastu ei puuduta need sätted elektroonilise side teenuste osutamise lepingute täitmise tingimusi, sealhulgas pakettide pikendamise perioodi ja arveldusperioodi puutuvaid küsimusi.
77
Sama kehtib selle direktiivi artikli 22 kohta, mis käsitleb teavet nende teenuste kvaliteedi kohta, mida üldkasutatavaid elektroonilise side võrke ja/või teenuseid pakkuvad ettevõtjad võivad olla kohustatud avaldama, ning teenuse kvaliteedile esitatavate nõuete kohta, mis riigi reguleerivad asutused võivad kindlaks määrata.
78
Seega ei saa asuda seisukohale, et põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid võivad raamdirektiiviga ja universaalteenuse direktiiviga ette nähtud tulemuse saavutamise tõsiselt ohtu seada.
79
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, näivad olevat nimetatud direktiividega kooskõlas.
ELTL artiklid 49 ja 56
80
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib veel teada, kas need riigisisesed õigusnormid on kooskõlas ELTL artiklitega 49 ja 56.
81
Tuleb meenutada, et asutamisvabaduse ja/või teenuste osutamise vabaduse piiranguks tuleb pidada kõiki meetmeid, mis keelavad või takistavad ELTL artiklitega 49 ja 56 tagatud vabaduste kasutamist või muudavad need vähem atraktiivseks (22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Stanley International Betting ja Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, punkt 45).
82
Piirangu mõiste hõlmab liikmesriigi meetmeid, mida kohaldatakse küll vahet tegemata, kuid mis mõjutavad teiste liikmesriikide ettevõtjate turulepääsu (29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, C‑565/08, EU:C:2011:188, punkt 46, ning 14. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, punkt 64).
83
Põhikohtuasjas on üheselt selge, et kõnealuses otsuses sisalduvaid meetmeid, mis on võetud asjakohaste riigisiseste õigusnormide alusel, kohaldatakse sõltumata telefoniteenuste osutajate asukohast.
84
Fastweb väidab siiski, et need meetmed kujutavad endast asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangut, kuna Itaalia Vabariik on ainus liikmesriik, kus riigi reguleerivale asutusele on antud õigus kehtestada minimaalne arveldusperiood, mistõttu oleks teises liikmesriigis asuv ettevõtja kohustatud Itaalia õigusliku raamistikuga kohandamiseks muu hulgas võtma kasutusele teistsuguse haldus‑ ja arveldussüsteemi, mis tekitaks talle täiendavaid halduskulusid.
85
Sellega seoses tuleb meenutada, et liikmesriigi õigusnormid ei kujuta endast EL toimimise lepingu mõttes piirangut ainuüksi seetõttu, et teised liikmesriigid kohaldavad oma territooriumil asuvatele samalaadsete teenuste osutajatele vähem rangeid või majanduslikult atraktiivsemaid õigusnorme (12. septembri 2013. aasta kohtuotsus Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
86
Seega, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 50 ja 51 sisuliselt märkis, ei saa piirangu olemasolu EL toimimise lepingu mõttes tuletada üksnes asjaolust, et kõnealuse otsusega kehtestatud piiranguid teistes liikmesriikides ei esine.
87
Käesoleval juhul ei nähtu Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et väidetavad täiendavad halduskulud, millele Fastweb viitab, võiksid iseenesest pärssida teiste liikmesriikide ettevõtjate tahet kasutada ELTL artiklitega 49 ja 56 tagatud vabadusi.
88
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele kuni neljandale küsimusele vastata, et ELTL artikleid 49 ja 56 ning raamdirektiivi artikli 8 lõike 1 esimest lõiku, lõike 2 punkti a, lõike 4 punkte b ja d ning lõike 5 punkti b ning universaalteenuse direktiivi artikleid 20‐22 koostoimes proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõttega tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis annavad riigi reguleerivale asutusele õiguse võtta vastu otsus, millega kehtestatakse ühelt poolt mobiiltelefoniteenuste operaatoritele kohustus kasutada vähemalt neljanädalast pakettide pikendamise ja arveldusperioodi ning teiselt poolt lauatelefoniteenuste ja nendega seotud teenuste operaatoritele ühe või mitme kuu pikkust pakettide pikendamise ja arveldusperioodi, tingimusel et need kaks teenuse liiki on asjaomaste riigisiseste õigusnormide eset ja eesmärki arvestades erinevas olukorras.
Kohtukulud
89
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
ELTL artikleid 49 ja 56 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ, artikli 8 lõike 1 esimest lõiku, lõike 2 punkti a, lõike 4 punkte b ja d ning lõike 5 punkti b ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/136/EÜ, artikleid 20‐22 koostoimes proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõttega
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis annavad riigi reguleerivale asutusele õiguse võtta vastu otsus, millega kehtestatakse ühelt poolt mobiiltelefoniteenuste operaatoritele kohustus kasutada vähemalt neljanädalast pakettide pikendamise ja arveldusperioodi ning teiselt poolt lauatelefoniteenuste ja nendega seotud teenuste operaatoritele ühe või mitme kuu pikkust pakettide pikendamise ja arveldusperioodi, tingimusel et need kaks teenuse liiki on asjaomaste riigisiseste õigusnormide eset ja eesmärki arvestades erinevas olukorras.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.