62013CC0017_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Consiglio di Stato palub käesoleva eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtul selgitada mõiste „merekabotaaž” määruse (EMÜ) nr 3577/92(2) tähenduses mõtet ja ulatust, et seda vajadusel kohtuasja asjaolude suhtes kohaldada. Komisjonil on siiski kahtlus, kas Euroopa Kohus on ikka pädev esitatud küsimusele vastama ja seda tuleks analüüsida, sõltumata lõpuks komisjoni enda pakutud ettepanekust, et see kahtlus tuleks kõrvale lükata. Mis puudutab kohtuasja sisu, siis mulle ei tundu kaheldav, et mõiste „merekabotaaž” on käesoleva kohtuasja asjaolude suhtes kohaldatav.
I. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
1. Määrus nr 3577/92
2. Määruse nr 3577/92 artikli 1 lõige 1 sätestab järgmist:
„Alates 1. jaanuarist 1993 kehtib vabadus osutada mereveoteenuseid liikmesriigis (merekabotaaž) ühenduse laevaomanike suhtes, kelle laevad on liikmesriigi registrisse kantud ja kes sõidavad liikmesriigi lipu all, eeldusel et need laevad vastavad kõikidele selles liikmesriigis ettenähtud kabotaažitingimustele, sealhulgas Eurose registrisse kantud laevad, kui nõukogu selle registri kinnitab”.
3. Vastavalt määruse nr 3577/92 artiklile 2 „kasutatakse järgmisi mõisteid:
1. mereveoteenused liikmesriigis (merekabotaaž) – teenused, mida tavaliselt osutatakse tasu eest, eelkõige:
a) mandrikabotaaž : reisijate- või kaubavedu meritsi sadamate vahel, mis asuvad ühe ja sama liikmesriigi mandril või põhiterritooriumil, ilma peatusteta saartel;
b) avamereveod : reisijate- või kaubavedu meritsi ükskõik millise liikmesriigi sadama ja selle liikmesriigi territoriaalvetes asuva rajatise või konstruktsiooni vahel;
c) saarekabotaaž:
reisijate- või kaubavedu meritsi:
– ühe ja sama liikmesriigi mandril ning ühel või enamal saarel asuvate sadamate vahel,
– ühe ja sama liikmesriigi saartel asuvate sadamate vahel;
[…]”.
4. Määruse nr 3577/92 artikli 6 lõike 1 kohaselt:
„Erandina ei rakendata järgmiste mereveoteenuste puhul, mida osutatakse Vahemerel ja piki Hispaania, Portugali ja Prantsusmaa rannikut, ajutiselt käesolevat määrust:
– matkelaevateenused kuni 1. jaanuarini 1995,
[…]”.
2. Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline kokkulepe(3)
5. Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe artikli 5 lõige 1 sätestab, et „[t]eenuseid osutavatel isikutel, kaasa arvatud I lisa sätetele vastavad äriühingud, on õigus osutada teenuseid teise kokkuleppeosalise territooriumil, kui tegelik töö kestab kõige rohkem 90 päeva kalendriaastas, ilma et see piiraks kokkuleppeosaliste vahel sõlmitud teenuste osutamist käsitlevate muude erikokkulepete kohaldamist (sealhulgas riigihankeid käsitleva kokkuleppe teenuste osutamist reguleerivad sätted).”
6. Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe I lisa artikkel 17 sätestab järgmist:
„Käesoleva kokkuleppe artikli 5 kohaselt on seoses teenuste osutamisega keelatud:
a) mis tahes viisil piirata kokkuleppeosalise territooriumil niisuguste piiriüleste teenuste osutamist, mille kestus ei ületa 90 tegelikku tööpäeva kalendriaastas;
b) mis tahes viisil piirata artikli 5 lõikes 2 käsitletud sisenemis- ja elamisõigust, mis on seotud
i) teenuseid osutavate isikutega, kes on Euroopa Ühenduse või Šveitsi kodanikud ja tegutsevad selle kokkuleppeosalise territooriumil, mis ei ole teenuseid saava isiku asukohamaa;
ii) kokkuleppeosalise tavapärasel tööturul tegevate teenuseid osutavate isikute palgatöötajatega, olenemata nende kodakondsusest, kes on lähetatud teise kokkuleppeosalise territooriumile teenuseid osutama, ilma et see piiraks artikli 1 kohaldamist”.
7. Kõnealuse kokkuleppe I lisa artikkel 18 sätestab järgmist:
„Käesoleva lisa artiklit 17 kohaldatakse äriühingute suhtes, mis on loodud vastavalt Euroopa Ühenduse liikmesriigi või Šveitsi seadustele ja mille registrijärgne asukoht, juhatuse asukoht või põhitegevuskoht asub kokkuleppeosalise territooriumil.”
8. Selle lisa artikkel 19 sätestab:
„Teenuseid osutav isik, kellel on teenuse osutamise õigus või volitused, võib teenuse osutamise eesmärgil selles riigis, kus teenust osutatakse, vastavalt käesolevale lisale ning II ja III lisale ajutiselt tegutseda samadel tingimustel, mis on tagatud selle riigi kodanikele.”
B. Liikmesriigi õigus
9. Codice della navigazione(4) (meresõidu koodeks) artikkel 224 sätestab järgmist:
„1. Itaalia sadamate vahel on lubatud nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruses (EMÜ) nr 3577/92 sätestatud tingimustel kabotaažiteenust osutada ühenduse laevaomanikel, kelle laevad on Euroopa Liidu liikmesriigi registrisse kantud ja kes sõidavad selle liikmesriigi lipu all, eeldusel et need laevad vastavad kõikidele selles liikmesriigis ettenähtud kabotaažitingimustele.
2. Lõikes 1 sätestatut kohaldatakse kõikidele laevadele, millega osutatakse mereveoteenuseid sadamas, suudmelahel või rannaalal”.
II. Asjaolud
10. Eelotsusetaotlus tuleneb kohtuvaidlusest, mille pooled on ühelt poolt Alpina River Cruises GmbH ja Nicko Tours GmbH, kellest esimene on Šveitsi laevandusäriühing ja teine Saksa äriühing, kes kasutab Šveitsi lipu all sõitvat laeva „Bellissima”, ning teiselt poolt Itaalia ametivõimud, ning mis käsitleb kõnealuste ametivõimude keeldumist lubada asjaomasel jõematke laeval läbida Itaalia territoriaalmerd.
11. Alpina River Cruises ja Nicko Tours korraldasid seitsme päeva pikkuse matke, mis sai alguse Veneetsiast, sõites üle Laguna di Venezia kuni Chioggiani, millele järgnes sõit Po jõel, naastes Veneetsiasse sama marsruuti mööda. Teekonnal tuli läbida Chioggia ja Porto Levante sadamate vaheline mereala Po jõe suudmes, kuivõrd laevaga „Bellissima” ei olnud võimalik läbida Brondolo kanalit, mis ühendab Chioggiat Po jõega.
12. Itaalia ametivõimud keeldusid andmast luba kasutada Chioggia – Porto Levante lõiku, kuna Codice della navigazione, mis viitab määrusele nr 3577/92, lubab teostada merekabotaaži ainult laevadel, mis sõidavad liikmesriigi lipu all.
13. Tribunale amministrativo regionale per il Veneto jättis Alpina River Cruises’e ja Nicko Tours’i esitatud kaebuse rahuldamata. Selle otsuse peale esitati kaebus Consiglio di Statole, kes on esitanud käesoleva eelotsusetaotluse.
III. Eelotsuse küsimus
14. Esitatud on järgmise sisuga küsimus:
„Kas nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määrust (EMÜ) nr 3577/92 tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse ühe liikmesriigi sadamate vahelisele merematkele, mille raames ei toimu uute reisijate pealeminekut ja mahatulekut nendes sadamates, kuna merematke alguses tulevad liikmesriigi sadamas laevale ja merematke lõpus lahkuvad samas sadamas laevalt ühed ja samad reisijad?”
15. Consiglio di Stato leiab, et määruse nr 3577/92 kohaldamine – ja sellest tulenevalt asjaolu, et selline meresõit, mida pakuvad Alpina River Cruises ja Nicko Tours, on lubatud üksnes ühenduse laevaomanikele – sõltub sellest, kas määruse artikli 2 mõiste „merekabotaaž” või „mereveoteenused” hõlmab matkeid, mille alguses tulevad liikmesriigi sadamas laevale ja mille lõpus lahkuvad samas sadamas laevalt ühed ja samad reisijad, olgugi et läbitakse kõnealuse liikmesriigi teisi sadamaid.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
16. Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 14. jaanuaril 2013.
17. Oma kirjalikud seisukohad esitasid põhikohtuasja pooled, Itaalia Vabariigi valitsus ja komisjon.
18. Pooltel paluti esitada oma kirjalikud seisukohad küsimuses, kas Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta artikli 5 mõjul koostoimes selle kokkuleppe I lisa artiklitega 18 ja 19 tuleb määruses nr 3577/92 liikmesriikide piires ühe liikmesriigi lipu all sõitvate laevadega pakutavate mereveoteenuste suhtes kehtestatud tingimusi kohaldada ka liikmesriikide siseste mereveoteenuste suhtes, mille kestus ei ületa 90 päeva kalendriaastas ja mida pakutakse Šveitsi lipu all sõitvate laevadega.
19. Itaalia valitsuses paluti täpsemalt vastata kirjalikult küsimusele, kas tema hinnangul on Šveitsi lipu all sõitvatel laevadel Itaalia Vabariigi õiguse või halduspraktika kohaselt lubatud osutada matketeenuseid Itaalia sisevetes ja kas tema hinnangul on Euroopa Ühenduse ja Šveitsi vaheline kokkulepe selles suhtes asjakohane. Juhul kui vastus on jaatav, paluti Itaalia ametivõimudel selgitada, miks võis Chioggia sadamakapten jätta antud juhul kohaldamata Ministerio della Marina Mercantile 1. juuni 1957. aasta otsuse, millele on eelotsusetaotluses viidatud.
20. 24. oktoobri 2013. aasta kohtuistungil osalesid Alpina River Cruises ja komisjon. Kohtuistungil ei osalenud Itaalia valitsus, kes ei vastanud ka Euroopa Kohtu küsimustele, mis on välja toodud eespool punktides 18 ja 19.
V. Väited
21. Alpina River Cruises ja Nicko Tours väidavad, et küsimus tuleks ümber sõnastada, et oleks võimalik analüüsida ka seda, kas määruse nr 3577/92 kohaldamisala hõlmab sisevetes osutatavat matketeenust, millest ainult ligikaudu tund sõidetakse merel. Nende sõnul juhul, kui määrus nr 3577/92 on kohaldatav üksnes „mere”kabotaažile ehk „merel”, ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse peaaegu terves ulatuses sisevetes osutatav teenus ja seega ei saa seda Codice della navigazione artikli 224 alusel keelata. Kõnealune teenus peaks nende hinnangul olema lubatud vastavalt Ministerio della Marina Mercantile 1. juuni 1957. aasta otsusele, millega kehtestati eeskiri, mis lubab kasutada mereteed Chioggia ja Porto Levante sadamate vahel laevadel, mis teostavad peamiselt sisevetes osutatavat teenust.
22. Teiseks rõhutavad mõlemad äriühingud, et käesolev juhtum erineb sellest, mida käsitleti 9. märtsi 2006. aasta kohtuotsuses(5), kuna Laguna di Venezia geoloogilised tunnused ei ole võrreldavad Vigo jõesuudme omadega. Lõpuks väidavad nad, et vaidlusalune teenus ei vasta „kabotaaži” mõistele, mis nende sõnul eeldab kaupade või reisijate vedu kahe erineva punkti vahel, samas kui antud juhul on tegemist teenusega, mille väljumis- ja saabumiskoht on sama sadam.
23. Itaalia valitsus on väitnud, et kõnealune matketeenus kujutab endast „mereveoteenust liikmesriigis” ja on seega „merekabotaaž” määruse nr 3577/92 tähenduses, rõhutades, et võttes arvesse kõnealuse määrusega taotletud liberaliseerimise eesmärki, tuleb vältida selle määruse mõistete kitsast tõlgendamist.
24. Komisjon väidab kõigepealt, et määrus nr 3577/92 ei kuulu antud juhul kohaldamisele, kuna see ei viita selliste kolmandate riikide nagu Šveitsi Konföderatsioon lipu all sõitvatele laevadele.
25. Sellest hoolimata leiab komisjon, et Consiglio di Stato küsimusele tuleb vastata, kuivõrd Codice della navigazione artiklis 224 sisalduv õigusnorm tundub olevat kohaldatav üksnes teenuste suhtes, mis kuuluvad „merekabotaaži” mõista alla, millele viitab määrus nr 3577/92. Seda arvestades tähendab kõnealuses sättes esitatud viide sellele määrusele, et Euroopa Kohus on pädev eelotsusetaotlust lahendama.
26. Sisulisest küljest tõstab komisjon esile määruse nr 3577/92 artikli 6 lõike 1, millest tuleneb selgelt, et matketeenused kuuluvad „merekabotaaži’ mõiste alla. Kuna matked kuuluvad määruse kohaldamisalasse, leiab komisjon, et vältida tuleks mis tahes tõlgendust, mille tagajärjel oleks suur hulk matkeid välja jäetud. Seetõttu ei tuleks järgida Alpina River Cruises’e ja Nicko Tours’i pakutud tõlgendust, mida muu hulgas ei toeta ka määruse nr 3577/92 sisu ega eesmärgid.
27. Euroopa Kohtu esitatud küsimuse peale, mis puudutab Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe artiklit 5, vastasid Alpina River Cruises ja Nicko Tours ühelt poolt ning komisjon teiselt poolt sarnaselt, et kõnealune kokkulepe ei sisalda mingit konkreetset viidet merekabotaaži t eenustele ega täpsusta, mil viisil tuleb kohaldada määruses nr 3577/92 selle osas ette nähtud tingimusi. Siiski, kuna kokkulepet kohaldatakse teenuste osutamisele üldiselt ja see ei välista sõnaselgelt merekabotaaži teenuseid, tuleb tõdeda, et need teenused kuuluvad kokkuleppe kohaldamisalasse.
28. Kokkuleppe artikli 5 ja I lisa artiklite 18 ja 19 koosmõjust tuleneb Alpina Rivers Cruises’e ja Nicko Tours’i arvates, et Šveitsi laevandusäriühingud (st Šveitsi õiguse kohaselt asutatud ja Šveitsi territooriumil asuvad laevandusäriühingud) tohivad osutada ajutiselt – st 90 päeva aastas – merekabotaaži teenuseid liikmesriigis, juhul kui nad täidavad samu nõudeid kui need, mida liikmesriik on kehtestanud iseenda laevaomanikele. Komisjon väidab omalt poolt, et nende tingimuste hulka kuulub see, et teenust osutaksid Itaalias registreeritud ja Itaalia lipu all sõitvad laevad.
VI. Hinnang
A. Esitatud küsimuse ümbersõnastamise mõttekus ja kohasus
29. Esmapilgul võiks tunduda, et Consiglio di Stato esitatud küsimus ei ole selle sõnastust arvestades asjakohane. Nimelt, nii siis, kui vaidlusalune veoteenus mahub „merekabotaaži” mõiste alla määruse nr 3577/92 artikli 2 lõike 1 tähenduses kui ka siis, kui ta sinna ei mahu, on selge, et mõlemal juhul on määruse kohaldamine välistatud. Esimesel juhul seetõttu, et määrust kohaldatakse vaid ühenduse laevaomanike suhtes, kes kasutavad liikmesriigis registreeritud laevu ja kes sõidavad kõnealuse liikmesriigi lipu all. Teisel juhul seetõttu, et määrus nr 3577/92 ei ole kohaldatav jõeliikluse suhtes.
30. Ometi ei ole küsimus asjakohatu, kuna tegelikkuses ei välista Itaalia õigus jõeliiklusest ühenduseväliseid laevaomanikke. Kui kõnealust matket ei saaks kvalifitseerida „merekabotaažiks” – määruse nr 3577/92 tähenduses, kuigi praegu ei ole küsimus selles –, tuleks see kvalifitseerida jõeliikluseks koos tagajärgedega, mis sellest tekivad riigisiseses õiguses, et lahendada põhikohtuasjas kõne all olevat vaidlust.
31. Teiseks on Alpina River Cruises ja Nicko Tours palunud eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus ümber sõnastada, et saaks analüüsida ka seda, kas määruse nr 3577/92 kohaldamisalasse kuulub sisevetes osutatav matketeenus, millest ainult ligikaudu tund sõidetakse merel.
32. Olen seisukohal, et küsimus tuleb ümber sõnastada ja selles tuleks lisaks keskenduda küsimusele, mille on esile toonud Alpina River Cruises ja Nicko Tours.
33. Nimelt on Consiglio di Stato esitanud oma küsimuse nii, et määruse nr 3577/92 artiklis 2 sisalduva mõiste „merekabotaaž” või „mereveoteenused” täpsustamisel on määrav see, kas selle alla kuuluvad matked, mis algavad ja lõpevad samade reisijate peale- ja mahaminekuga samas liikmesriigi sadamas, olgugi et läbitakse kõnealuse liikmesriigi teisi sadamaid.
34. Minu hinnangul on siiski määrav ennekõike see, kas tegemist on mere veoga või mitte. Nimelt keskendub pooltevaheline vaidlus just sellele küsimusele, millest tegelikult sõltubki viimases astmes sisulise probleemi lahendus.
35. See on nii, sest asjaolu, kas samade reisijate peale- ja mahaminek toimub samas liikmesriigi sadamas või mitte, ei ole oluline, kuna määruse nr 3577/92 artikli 6 lõikest 1 tuleneb selgelt, et „matkelaevateenused” kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse ja kujutavad endast seega igal juhul veoteenust artiklite 1 ja 2 tähenduses.
B. Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
36. Komisjonil on tekkinud kahtlus seoses sellega, kas Euroopa Kohus on pädev käesolevat eelotsusetaotlust lahendama. Ta on esiteks väitnud, et määrus nr 3577/92 ei ole põhikohtuasjas vaidluse all olevas olukorras mingil juhul otseselt kohaldatav, kuna kõnealust määrust ei kohaldata Šveitsi lipu all sõitvate laevade suhtes.
37. Samas hajutab komisjon ise selle kahtluse seoses vastuvõetavusega, väites, et käesoleval juhul kohaldatav õigusnorm – Codice della navigazione artikkel 224 – annab õiguse kabotaažiteenuse osutamiseks „vastavalt määruse (EMÜ) nr 3577/92 sätetele” üksnes laevaomanikele, kes kasutavad liikmesriigis registreeritud laevu ja kes sõidavad kõnealuse liikmesriigi lipu all, tingimusel et nad vastavad kõikidele vajalikele nõuetele selles liikmesriigis kabotaažiteenuste osutamiseks.
38. Täpsemalt tõlgendab komisjon seda liikmesriigi õigusnormi nii, et juhul kui kõnealune teenus ei kujutaks antud asjaoludel endast „merekabotaaži” määruse tähenduses, ei oleks selles sättes antud õigus kohaldatav, mille tagajärjel oleks kolmandate riikide laevaomanikel õigus kõnealuseid teenuseid osutada.
39. Neil asjaoludel leiab komisjon, et liikmesriigi õigusnormis sisalduv viide määrusele nr 3577/92 tähendab, et Euroopa Kohus on pädev seda küsimust lahendama. Komisjon väidab lõpuks, tuginedes väljakujunenud kohtupraktikale(6), et tegemist on liikmesriigi õigusega, mis viitab liidu õigusnormidele „selleks, et määrata kindlaks sellise olukorra suhtes kohaldatavad õigusnormid, mis iseenesest liidu õiguse kohaldamisalasse ei kuulu”(7) .
40. Nimelt, nagu Euroopa Kohus hiljuti oma 7. novembri 2013. aasta otsuses meenutas,(8) „on liidul kindel huvi selle vastu, et lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus tõlgendataks liidu õiguse sätteid või mõisteid ühetaoliselt, juhul kui siseriiklik õigusakt järgib liidu asjaomase akti kohaldamisalast väljapoole jäävate olukordade reguleerimisel liidu õiguses sätestatut, et tagada siseriiklike ja liidu õigusega reguleeritud olukordade ühesugune käsitlemine olenemata sellest, millistel asjaoludel liidu õigusest ülevõetud sätteid või mõisteid kohaldatakse […]”.
41. Seeläbi tõusetub küsimus, kas komisjonil on õigus välja pakkuda, et jäetaks kõrvale tema enda esitatud vastuvõetamatuse vastuväide, kohaldades Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat. Sellele ei ole kindlat vastust, kuid sel juhul, kui ma olen liikmesriigi õigusnormi õigesti mõistnud, leian, et Euroopa Kohus ei pea oma pädevuse puudumist tunnistama. Seda järgmistel põhjustel.
42. Kõnealune liikmesriigi õigusnorm ehk Itaalia Codice della navigazione artikli 224 lõige 1 on meid huvitavast vaatenurgast kindlasti iseäralik. Seetõttu tasub selle sõnastust uuesti meenutada:
„Itaalia sadamate vahel on lubatud nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruses (EMÜ) nr 3577/92 sätestatud tingimustel kabotaažiteenust osutada ühenduse laevaomanikel, kelle laevad on Euroopa Liidu liikmesriigi registrisse kantud ja kes sõidavad selle liikmesriigi lipu all, eeldusel et need laevad vastavad kõikidele selles liikmesriigis ettenähtud kabotaažitingimustele”.
43. Neil asjaoludel „reserveerib” Itaalia seadus, viidates määruse nr 3577/92 sätetele, kabotaažiteenuse üksnes ühenduse laevaomanikele. Just selle verbi „reserveerima” ulatus peabki võimaldama kõnealust sätet mõista.
44. Nimelt teostab Itaalia seadusandja nii toimides samaaegselt kahekordse „hõlmamise” ja „väljajätmise” toimingu.
45. Esiteks kordab Codice della navigazione artikli 224 lõige 1 puhtalt „deklaratiivse” mõjuga seda, mis on määruses nr 3577/92 juba otseselt kohaldatavana sätestatud, st et kabotaažiteenust võivad Itaalias osutada ühenduse laevaomanikud. See on liikmesriigi õigusnormi „hõlmav” tagajärg.
46. Teiseks, ja mis on iseäranis huvipakkuv, omab kõnealune säte „õigustloovat” tagajärge – selles tähenduses, et tegemist on tagajärjega, mis ei tulene määrusest nr 3577/92 –, mis seisneb selles, et Itaalias on kabotaažiteenuste osutajate hulgast „välja arvatud” kõik, kes ei vasta ühenduse laevaomaniku tingimusele samuti määruse nr 3577/92 enda tähenduses.
47. See tähendab seega seda, et mainitud kahekordse ja samaaegse toimingu abil kasutab Itaalia seadusandja määruse nr 3577/92 mõistet „merekabotaaž” mitte üksnes kordamaks seda, mis määruses on juba sätestatud, vaid ennekõike selleks, et välistada ehk sulgeda kabotaažiteenustele juurdepääs nende jaoks, kes ei vasta ühenduse laevaomaniku tingimusele samuti selle määruse enda tähenduses.
48. Kokkuvõttes rakendub Itaalia seadusandja otsus mitte laiendada teenuste osutamise vabadust kaugemale sellest, mis otseselt tuleneb määrusest nr 3577/92, viite kaudu, mis minu hinnangul on otsene ja tingimusteta.(9) Viide on otsene, kui see on sõnaselge ja üheselt mõistetav, ning tingimusteta, kui see ei sõltu mingisuguste asjaolude olemasolust. Merekabotaaži teenused, mille osutamise õigus on ühendusevälistelt laevaomanikelt ära võetud, „on” need samad, mille osutamise õiguse tagab ühenduse laevaomanikele määratlus, mille neile teenustele annab määrus nr 3577/92.
49. Neil asjaoludel vastaks Itaalia seadus täielikult olukorrale, mida on korduvalt käsitletud Euroopa Kohtu praktikas, mis kinnitab kohtu pädevust määrata kindlaks sellises olukorras kohaldamisele kuuluvad õigusnormid, mis iseenesest liidu õiguse kohaldamisalasse ei kuulu.(10) Nimelt oleksime olukorras, kus „siseriiklik õigusakt järgib […] liidu õiguses sätestatut, et tagada siseriiklike ja liidu õigusega reguleeritud olukordade ühesugune käsitlemine[…]”.(11) Käesolevas asjas oleks tegemist mõistega „merekabotaaž”, mida tuleb käsitleda identselt nii riigisisestes olukordades kui neis, mida reguleerib määrus nr 3577/92.
50. Kokkuvõtteks leian sarnaselt komisjoniga, et Euroopa Kohus on pädev käesolevat eelotsusetaotlust lahendama.
C. Sisulised küsimused
51. Nagu ma juba rõhutasin, seisneb küsimus, mis – minnes kaugemale eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnastusest – vastamist vajab, selles, kas väga lühikesel lõigul mööda merd osutatavat veoteenust võib pidada „merekabotaažiks” määruse nr 3577/92 tähenduses.
52. Leian, et sellele küsimusele tuleb vastata sama selge ja otsese arutluskäiguga, millega Euroopa Kohus vastas küsimusele, mis esitati eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Hispaania.
53. Nagu kohtujurist Tizzano märkis eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Hispaania esitatud ettepaneku punktis 21, „[p]uudub kahtlus, et Vigo jõesuudme veed on meri, ja sellest piisab [ (12) ] [määruse nr 3577/92] eespool viidatud sätete sõnastuse kohaselt selleks, et seal toimuvaid vedusid saaks täpsemalt pidada „meritsi” osutatavateks vedudeks”. Euroopa Kohus kinnitas seda arutluskäiku eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Hispaania punktides 25 ja 26.
54. Käesoleval juhul puudub vaidlus samuti selles, et üks osa laeva „Bellissima” teekonnast toimub merel. On selge, et tegemist on väga lühikese lõiguga, võrreldes kogu teekonnaga, mida see laev läbib, kuid minu hinnangul on see piisav, et kvalifitseerida veoteenus merekabotaažiks, kuna määruse nr 3577/92 artikkel 2 ei defineeri seda kategooriat seoses teekonna kogupikkuse või selle ühe osaga, ning võttes seega arvesse kõnealuse määrusega taotletavat eesmärki, tuleb otsustada sellise tõlgenduse kasuks, mis võimaldab kvalifitseerida merekabotaažiks mis tahes transpordi, tingimusel et osa teekonnast, olgugi et minimaalne osa läbib merd.
55. Euroopa Kohus märkis eespool viidatud kohtuotsuses komisjon vs.
Hispaania, et „[ü]henduse õigusnormi tõlgendamiseks tuleb arvesse võtta mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on”.(13) Ja et määruse nr 3577/92 eesmärk on „kabotaažiteenuste osutamise vabaduse saavutamine määruses ette nähtud tingimustest ja eranditest lähtudes”.(14) Seega tõlgendus, mis jätaks merekabotaaži mõistest välja veoteenused, mida osutatakse üksnes väga väikeses osas merel, „võib jätta määrusega taotletud liberaliseerimisest kõrvale potentsiaalselt olulised mereveoteenused”.(15)
56. Teatava paradoksina tähendab eelöeldu, et Alpina River Cruises’e ja Nicko Tours’i osutatav veoteenus jääb määruse nr 3577/92 kohaldamisalast ja seega ka sellega taotletavast liberaliseerimisest välja. Kuid paradoks oleks veelgi suurem, kui – nõustudes Alpina River Cruises’e ja Nicko Tours’i väidetega – liberaliseerimisest jääksid välja liikmesriikides registreeritud ja nende lipu all sõitvad laevad juhul, kui nad läbivad teekonna, millest vaid väga väike osa läheb üle mere.
57. Oluline on siinkohal vaid see, et Euroopa Kohus kehtestaks merekabotaaži määratluse, mis lihtsustaks määrusega nr 3577/92 taotletava eesmärgi saavutamist selle loomulikele adressaatidele ehk liikmesriikidele ja ka nende kodanikele. On arusaadav, et teenuste liberaliseerimine seoses kolmandate riikidega peaks toimuma konkreetsete lepingute kaudu, nagu on sõlmitud Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahel, mis ei ole siiski käesolevas asjas kohaldatav.
58. Nimelt ei saa eeltoodud kaalutlusi riivata käesolevas kohtuasjas Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe võimalik mõju määruse nr 3577/92 kohaldamisele. Mõju, mille kohta palus Euroopa Kohus pooltel oma seisukohad esitada.
59. Minu hinnangul on küsimus kõnealuse kokkuleppe kohaldamise kohta käesolevas vaidluses suurema vaevata lahendatav, kuna – nagu oli võimalik tõdeda kohtuistungil Alpina River Cruises’e esindaja vastusest Euroopa Kohtu küsimusele – vaidlusalust veoteenust osutatakse katkematult märtsist novembrini. Järelikult on ilmselge, et tegemist on teenusega, mis ületab 90 tegelikku tööpäeva kalendriaastas, mis on juba iseenesest piisav, et välistada kõnealuse kokkuleppe kohaldamine, mis keelab üksnes selliste teenuste osutamise vabaduse piirangud, mis ei kesta kauem kui mainitud ajavahemik.
VII. Ettepanek
60. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Selline veoteenus, mis on põhikohtuasjas vaidluse all, kujutab endast mereveoteenust liikmesriigis määruse nr 3577/92 artikli 2 lõike 1 tähenduses.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) (EÜT L 364, lk 7; ELT eriväljaanne 06/02, lk 10).
(3)  –	Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vaheline kokkulepe isikute vaba liikumise kohta (ELT 2009, L 353, lk 71).
(4)  –	30. märtsi 1942. aasta kuninglik dekreet nr 327, mille kõnealust artiklit on muudetud 30. detsembri 1997. aasta dekreetseaduse nr 457 artikli 7 lõikega 2, millesse tehti muudatused 27. veebruari 1998. aasta seadusega nr 30.
(5)  –	Kohtuasi C‑323/03: komisjon vs. Hispaania (EKL 2006, lk I‑2161).
(6)  –	Näiteks 18. oktoobri 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑297/88 ja C‑197/89: Dzodzi (EKL 1990, lk I‑3763); 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑28/95: Leur-Bloem (EKL 1997, lk I‑4161); 14. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑217/05: Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (EKL 2006, lk I‑11987).
(7)  – Komisjoni kirjalikud seisukohad, punkt 18.
(8)  –	Kohtuasi C‑313/12: Romeo, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika.
(9)  –	Vt 21. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑482/10: Cicala, EKL 2011, lk I‑14139, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika.
(10)  –	Näiteks eespool viidatud kohtuotsus Dzodzi.
(11)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Romeo, punkt 22.
(12)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(13)  –	Kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, punkt 23, viitega 7. juuni 2005. aasta otsusele kohtuasjas C‑17/03: VEMW jt, EKL 2005, lk I‑4983, punkt 41.
(14)  –	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, punkt 24, viitega 20. veebruari 2001. aasta otsusele kohtuasjas C‑205/99: Analir jt, EKL 2001, lk I‑1271, punkt 19.
(15)  –	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, punkt 25.