KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ELEANOR SHARPSTON
esitatud 12. juunil 2014(1)
Kohtuasi C‑51/13
Nationale-Nederlanden Levensverzekering Mij NV
versus
Hubertus Wilhelmus van Leeuwen
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Rotterdam (Madalmaad))
Elukindlustus – Kohustus anda teavet – Teave kindlustusmaksete kohta
1.        Nationale-Nederlanden Levensverzekering Mij NV (edaspidi „Nationale-Nederlanden” või „kindlustusandja”) ja H. W. Van Leeuwen on sõlminud elukindlustuslepingu, millele kirjutati alla 29. veebruaril 2000, kuid mis jõustus alates 1. maist 1999. H. W. van Leeuwen on selles kindlustusvõtja ja kindlustatu. Elukindlustuslepingu kohaselt kasutatakse kindlustusmakseid nii elukindlustuse kui ka investeeringute jaoks. See, milline osa kindlustusmaksetest investeeritakse, oleneb muudest kindlustusmaksete kasutamisviisidest kulude ja kindlustatud riski katteks. Investeerimisfondides osalemise ulatus omakorda mõjutab lepingu alusel saadavat hüvitist. Tekkinud on vaidlus selle üle, kas H. W. van Leeuwen sai enne elukindlustuslepingu sõlmimist piisavalt teavet selle kohta, millised on need muud kindlustusmaksete kasutamisviisid ja investeeritav osa. Sellega seoses palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada nõukogu direktiivi 92/96/EMÜ (edaspidi „kolmas elukindlustusdirektiiv”)(2) artiklit 31, mis oli elukindlustuslepingu sõlmimise ajal kohaldatav.
Liidu elukindlustusdirektiivid
Teine elukindlustusdirektiiv
2.        Nõukogu direktiiviga 90/619/EMÜ (edaspidi „teine elukindlustusdirektiiv”)(3) muudeti ja täiendati esimest nõukogu direktiivi 79/267/EMÜ (edaspidi „esimene elukindlustusdirektiiv”),(4) mille kohaselt „elukindlustus” oli määratletud kui „kindlustusliik, mis hõlmab eelkõige ainult puhast üleelamiskindlustust, ainult kindlustust surmajuhtumiks, kindlustust üleelamistähtajaks või surmajuhtumiks, elukindlustust kindlustusmaksete tagastamisega, abiellumiskindlustust ja sünnikindlustust”.(5) Esimese elukindlustusdirektiivi artikli 1 punktis c oli „elukindlustusseltside pakutav lisakindlustus” määratletud kui „eelkõige kindlustus tervisekahjustuste, sealhulgas töövõimetuse vastu, kindlustus surmaga lõppeva õnnetusjuhtumi vastu ja kindlustus invaliidsusega lõppeva õnnetusjuhtumi või haiguse vastu, kui selliste eri kindlustusliikide lepingud sõlmitakse lisaks elukindlustusele”.
3.        Teise elukindlustusdirektiivi artikli 15 lõige 1 oli kolmanda elukindlustusdirektiivi artikliga 30 muudetud redaktsioonis sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid näevad ette, et kindlustusvõtja, kes sõlmib individuaalse elukindlustuslepingu, võib lepingu tühistada 14−30 päeva jooksul alates ajast, kui talle lepingu sõlmimisest teatati.
Kindlustusvõtja teade kindlustuslepingust taganemise kohta vabastab ta kõigist edasistest kindlustuslepingust tulenevatest kohustustest.
[…]”
Kolmas elukindlustusdirektiiv
4.        Kolmanda elukindlustusdirektiivi nagu ka teise elukindlustusdirektiivi(6) eesmärk oli eeskätt luua elukindlustuse siseturg, sealhulgas kehtestada elukindlustusteenuste osutamise vabadus.(7)
5.        Kolmanda elukindlustusdirektiivi põhjenduses 9 oli märgitud, et „teatavad käesoleva direktiivi sätted määravad kindlaks miinimumstandardid” ja et „päritoluliikmesriik [(8)] võib oma pädevatelt asutustelt tegevusloa saanud elukindlustusseltsidele sätestada rangemad eeskirjad”. Põhjenduses 19 oli märgitud, et „elukindlustuslepinguõiguse ühtlustamine ei ole elukindlustuse siseturu saavutamise eeltingimus”.
6.        Põhjendus 23 käsitles tarbijale antavat teavet:(9)
„[…] ühtne elukindlustusturg pakub tarbijale suuremat ja mitmekesisemat lepingutevalikut; kui tarbija soovib seda mitmekülgsust ja suurenenud konkurentsi täielikult kasutada, peab talle andma kogu vajaliku teabe, mis võimaldab tarbijal valida tema vajadustele kõige paremini vastava lepingu; see teabe andmise nõue on seda vajalikum, et kohustused võivad kesta väga kaua; seetõttu tuleb kooskõlastada miinimumsätted, et tarbija saaks selget ja täpset teavet talle pakutavate toodete põhiomaduste kohta […]”.
7.        Artikli 1 punktis c oli mõiste „kohustus” määratletud kui „kohustus, mida väljendab üks [esimese elukindlustusdirektiivi] artiklis 1 nimetatud kindlustusliikidest või ‑toimingutest”. Artikli 2 lõikes 1 oli selgitatud, et kolmandat elukindlustusdirektiivi kohaldatakse esimese elukindlustusdirektiivi artiklis 1 nimetatud kohustuste ja kindlustusseltside suhtes.(10)
8.        Artiklis 31 oli sätestatud kohustus teavitada kindlustusvõtjat:
„1.      Enne elukindlustuslepingu sõlmimist tuleb kindlustusvõtjale teatada vähemalt II lisa punktis A loetletud teave.
2.      Kindlustusvõtjale teatatakse kogu lepingu kestuse vältel kõigist II lisa punktis B loetletud teabe muutustest.
3.      Kohustuse liikmesriik võib elukindlustusseltsidelt nõuda peale II lisas loetletud teabe lisateavet ainult juhul, kui seda on kindlustusvõtjale vaja kohustuse asjaolude mõistmiseks.
4.      Käesoleva artikli ja II lisa rakendamise üksikasjalikud eeskirjad sätestab kohustuse liikmesriik.”
9.        Nimetatud II lisas oli loetletud „teave, mis [tuli] kindlustusvõtjale teatavaks teha enne kindlustuslepingu sõlmimist (punkt A) või lepingu kehtivusajal (punkt B)”. See teave tuli esitada „kirjalikult, selgelt ja täpselt kohustuse liikmesriigi ametlikus keeles”. II lisa sisaldas tabelit (millest on siin reprodutseeritud üksnes punkt A):
Madalmaade õigus
10.      Vaidlusaluse lepingu sõlmimise ajal(11) olid kohaldatavad Wet toezicht verzekeringsbedrijf 1993 (edaspidi „kindlustusjärelevalve seadus”) ja Regeling Informatiestrekking aan verzekeringsnemers 1998 (edaspidi „kindlustusvõtjate teavitamise määrus”). Kindlustusvõtjate teavitamise määruses oli ette nähtud, millist teavet peab elukindlustusandja andma tulevasele kindlustusvõtjale enne lepingu sõlmimist ja sisaldama kindlustuspoliis. Need konkreetsed teabealased nõuded olid kohaldatavad koostoimes lepinguõiguse üldpõhimõtetega. Kindlustusvõtjate teavitamise määruse kohaselt oli teave, mida tuli anda, muu hulgas seotud „kindlustusvõtja kantavate kulude ja mahaarvatiste mõjuga lepingu tootlusele ja hüvitisele” (artikli 2 lõike 2 punkt q) ja „asjakohastel puhkudel kuludega, mille tasumist võidakse nõuda lisaks brutopreemiale” (artikli 2 lõike 2 punkt r). Eelotsusetaotlusest nähtub, et artikli 2 lõike 2 punkt q ei kohustanud kindlustusandjat andma eraldi ülevaadet ega üksikasjalikumat teavet tegelike ja/või kindlate kulude ja nende koosseisu kohta – mis ongi sedalaadi info, mida H. W. van Leeuwen enda väitel oleks pidanud saama.(12) Aastal 2008 muudeti asjakohaseid õigusakte ja kehtestati selles suhtes rangemad nõuded.
Faktilised asjaolud, eelotsuse küsimused ja menetlus
11.      Faktilise tausta tutvustamisel olen tuginenud siseriiklikule toimikule, et täiendada eelotsusetaotluses sisalduvat piiratud faktiliste asjaolude kirjeldust.
12.      Enne elukindlustuslepingu sõlmimist andis Nationale-Nederlanden H. W. van Leeuwenile 11. juuniga 1999 dateeritud dokumendi pealkirjaga „Voorstel voor flexibel verzekerd beleggen” (edaspidi „Paindlikult kindlustatud investeerimise ettepanek”). Sellele oli lisatud selgitav märkus.
13.      Lepingu kohaselt pidi H. W. van Leeuwen maksma lepingu kehtivusaja algul ühekordse kindlustusmakse summas 8800 kuldnat ning seejärel igakuiseid kindlustusmakseid summas 200 kuldnat (H. W. van Leeuweni sõnul vastab see kuumaksele summas 90,76 eurot või aastamaksele summas 1089,12 eurot). Siseriiklikust toimikust ilmneb, et viimane kindlustusmakse tuleb maksta 1. detsembril 2033.
14.      Lepingu kehtivusajal on H. W. van Leeuwenil õigus võtta osa oma investeeringu(te) väärtusest rahas välja vastavalt lepingu tingimustele.
15.      Kui H. W. van Leeuwen sureb enne 1. detsembrit 2033, pakub leping seoses hüvitistega kahte võimalust. Hüvitis A on garanteeritud kindel summa 255 000 kuldnat (ligikaudu 116 000 eurot). Hüvitis B on (muutuv) summa, mille moodustab talle investeerimisfondides kuuluvate osaluste väärtus (nende osaluste väärtuse põhjal) tema surmakuupäeva seisuga pluss 10% sellest väärtusest. Kui hüvitis B on tema surma ajal suurem kui hüvitis A, makstakse H. W. van Leeuweni elukindlustuse soodustatud isikutele välja nendest kahest hüvitisest suurem. Niisiis oleneb 1. detsembrile 2033 eelneva surma korral välja makstava hüvitise miinimumtase hüvitisest A.
16.      Kui H. W. van Leeuwen sureb 1. detsembril 2033 või pärast seda, makstakse välja hüvitis B. Hüvitis A ei ole enam minimaalne tagatud hüvitis.
17.      H. W. van Leeuwen sai valida, millistesse fondidesse investeerida. Enne lepingu sõlmimist anti talle jooniseid eeldatava tootluse kohta (aastapõhiselt), olenevalt eri prognoosidest investeeringu tulemuslikkuse kohta ja arvestades vajadust maksta 0,3% halduskuludeks. Need näited, mida sisaldas „Paindlikult kindlustatud investeerimise ettepanek”, väljendasid tulemuslikkuse taset nii protsentuaalselt kui ka kapitali summades. H. W. van Leeuwenile öeldi, et nendes näidetes on esitatud „netosummad”, s.t nendes oli arvestatud riskipreemiaid ja kulusid, mis kindlustusandja lepingu kehtivusajal kinni peab. Nimetatud ettepanekus oli teave keskmise aastase hüvitise kohta, mis tõenäoliselt saadakse tegelikult makstavate kindlustusmaksete põhjal. Seoses sellega oli antud teabes märgitud, et investeeringutest üldiselt eeldatava tootluse ja tegelikult makstud kindlustusmaksete põhjal arvutatava tootluse vahe oleneb kindlustusriskist, maksmisele kuuluvatest kuludest ja võimalikest lisateenustest.
18.      Elukindlustuslepingus ja „Paindlikult kindlustatud investeerimise ettepanekus” on märgitud, et investeerimisrisk lasub kindlustatul. H. W. van Leeuwenile esitatud ettepanekule lisatud kirjas oli selgitatud (nagu ka ettepanekus endas ja selgitavas märkuses), et paindlikult kindlustatud investeerimise korral kasutatakse tasutud kindlustusmakseid osaliselt selleks, et osta osalusi ühes või mitmes investeerimisfondis.
19.      H. W. van Leeuwen märgib, et 2008. aastal, kui ta oli saanud Nationale-Nederlandenilt kokkuvõtte, avastas ta, et ligikaudu 60% tema tasutud kindlustusmaksetest ei olnud kasutatud investeerimiseks: suurt osa nendest oli kasutatud mitmesugusteks kuludeks (peale halduskulude, mis moodustasid 0,3%) ja ülejäänud osa riskipreemiaks. H. W. van Leeuwen kurdab, et tema saadud teave ei viidanud sellele, et Nationale-Nederlanden saab kinni pidada (ja jätta investeerimata) nii suure osa tasutud kindlustusmaksetest. Muu hulgas ei olnud selles teabes eraldi ülevaadet ega üksikasjalikumat teavet tegelike ja/või kindlate kulude ja nende koosseisu kohta.
20.      Siseriiklik toimik sisaldab dokumente, mis annavad teavet H. W. van Leeuweni elukindlustuse kohta ajavahemikes 10. aprillist 2007 kuni 10. aprillini 2008 ning 10. aprillist 2008 kuni 10. aprillini 2009. Kui see teave on samalaadne sellega, mida H. W. van Leeuwen sai 2008. aastal, rakendati investeerimisosaluste jooksva väärtuse kindlaksmääramiseks järgmist meetodit. Nii oli ajavahemikus 10. aprillist 2007 kuni 10. aprillini 2008 lähtepunktiks osaluste väärtus investeerimisfondides 10. aprilli 2007. aasta seisuga. Sellele summale lisati nimetatud 12‑kuulise perioodi jooksul tehtud kindlustusmaksete summa. Saadud summast arvati seejärel maha riskipreemia, kindlustusettevõtja ja kindlustusnõustaja või ‑agendi esmas‑ ja korduvkulud, halduskulud ning (ma eeldan, et osaluste) ostu ja müügi kulud. Osaluste väärtuseks oli 10. aprilli 2008. aasta seisuga see summa ning ajavahemikus 10. aprillist 2007 kuni 10. aprillini 2008 osalustest saadud kahjumi või kasumi summa. See arv võeti hiljem lähtepunktiks (samal meetodil) osaluste väärtuse määramisel investeerimisfondides 10. aprilli 2009. aasta seisuga.
21.      Eelotsusetaotluses märgib Rechtbank Rotterdam (Madalmaad) (edaspidi „eelotsusetaotluse esitanud kohus”), et Nationale-Nederlanden täitis küll kindlustusvõtjate teavitamise määruse artikli 2 lõike 2 punkte q ja r, ent rikkus nn avatud õigusnorme, nimelt üldist ja/või erikohustust rakendada lepingusuhetes hoolsust ning lepingueelset head usku ja/või mõistlikkuse ja aususe nõudeid, jättes andmata teabe kulude ja riskipreemiate mõju kohta investeeringu väärtusele.
22.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus on menetluse peatanud ja saatnud Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas Euroopa Liidu õigusega, täpsemalt kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõikega 3 on vastuolus see, kui elukindlustusandjal on Madalmaade õiguses kehtivate „avatud” ja/või kirjutamata normide – nagu mõistlikkuse põhimõte ja aususe põhimõte, mis kehtivad lepingueelses ja lepingulises suhtes elukindlustusseltsi ja potentsiaalse kindlustusvõtja vahel, ja/või üldine ja/või eriline hoolitsuskohustus – alusel kohustus anda kindlustusvõtjatele rohkem teavet kindlustuse kulude ja riskipreemiate kohta, kui seda nõudsid 1999. aastal Madalmaade õigusnormid, millega kolmas elukindlustuse direktiiv üle võeti (eelkõige kindlustusvõtjate teavitamise määruse artikli 2 lõike 2 punktid q ja r)?
2.      Kas vastus esimesele küsimusele sõltub sellest, milline on või võib olla sellise teabe andmata jätmise mõju Madalmaade õiguse kohaselt?”
23.      Kirjalikud seisukohad esitasid Nationale-Nederlanden, H. W. van Leeuwen, Austria, Madalmaade ja Tšehhi valitsused ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungil, mis peeti 19. märtsil 2014, olid esindatud samad menetlusosalised, välja arvatud Austria valitsus ja Tšehhi valitsus.
Analüüs
Sissejuhatavad märkused
24.      Eelotsuse küsimustes palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõiget 3, mis käsitles liikmesriigi võimalust nõuda elukindlustusettevõtjatelt teabe andmist lisaks II lisas loetletule. Kui aga seda teavet tuli anda igal juhul vastavalt artikli 31 lõikele 1 ja II lisa punktile A, ei ole artikli 31 lõiget 3 vaja enam arutlusse võtta. Niisiis, kui vaidlusalune teave oli juba hõlmatud II lisa punkti A osaga, on eelotsuse küsimused oletuslikud ja kuna Euroopa Kohus ei anna nõuandvaid arvamusi, võib ta keelduda sellises eelotsuse küsimuses otsust tegemast.(13)
25.      Kui puudunud teave ei olnud hõlmatud II lisa punkti A ühegi alapunktiga, palutakse Euroopa Kohtul kaaluda, kas artikli 31 lõikega 3 oli vastuolus see, kui liikmesriik kasutas nimetatud sätte kohase võimaluse teostamiseks siseriiklikus õiguses kehtivaid „avatud” ja/või kirjutamata norme, ning see küsimus ei ole enam oletuslik. Teine küsimus on selle kohta, kas esimesele küsimusele vastates tuleb arvestada teabe andmata jätmise tagajärgi siseriiklikus õiguses; seda saab hõlpsasti käsitleda koos esimese küsimusega.
26.      Pean tunnistama, et ka pärast siseriikliku kohtutoimikuga tutvumist on mul raske täpselt mõista, kuidas vaidlusalune elukindlustus toimis. Õnneks ei ole mu meelest tegelikult vaja püüelda täieliku arusaamise poole. Näen olukorda nii, et oluline faktiline asjaolu, mida tuleb kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõike 1 tõlgendamisel käesoleva kohtuasja kontekstis meeles pidada, on see, et lepingu alusel saadav hüvitis on (osaliselt) sõltuvuses makstavatest kindlustusmaksetest ja sellest, milleks neid kindlustusmakseid kasutatakse.
Kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõige 1
27.      Seda, kas H. W. van Leeuwenile oleks tulnud anda puuduv teave vastavalt kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõikele 1, arutati kohtuistungil konkreetselt. Kõik kohtuistungil esindatud menetlusosalised peale Madalmaade valitsuse asusid seisukohale, et artikli 31 lõige 1 ega iseäranis II lisa punkti A alapunkt a) 10 seda teavet ei hõlmanud.(14)
28.      Artikkel 31 sisaldas nelja lõiget. Esimestes kahes lõikes olid sätestatud kohustused seoses teabega, mis tuli anda enne lepingu sõlmimist (artikli 31 lõige 1, kus oli viidatud II lisa punktis A loetletud teabele) ja lepingu kehtivusajal (artikli 31 lõige 2, kus oli viidatud II lisa punktis B loetletud teabele). Artikli 31 lõige 3 puudutas tingimusi, mille kohaselt liikmesriigid võisid nõuda elukindlustusandjatelt muud teavet lisaks II lisas loetletud teabele. Artikli 31 lõige 4 käsitles üksikasjalikke eeskirju artikli 31 lõigete 1 ja 3 ning II lisa rakendamiseks.
29.      Kindlustuslepingud üldiselt on õiguslikult keerulised finantstooted, mis võivad kindlustusandjast olenevalt üksteisest suurel määral erineda ning millega kaasnevad suured ja väga kaua kesta võivad rahalised kohustused. See on lepinguline suhe, milles „on kindlustusvõtja võrreldes kindlustusandjaga nõrgemas olukorras”.(15)
30.      Artiklis 31 sätestatud teabealaste nõuete eesmärk oli see, et potentsiaalne kindlustusvõtja saaks valida oma vajadustele kõige paremini vastava lepingu: ta pidi saama selget ja täpset teavet talle pakutavate toodete põhiomaduste kohta.(16) Kindlustusvõtja peab saama täpset teavet.(17) Saan sellest aru nii, et selle teabe põhjal oleks ta pidanud saama mõista talle pakutava konkreetse tootega seostuvaid hüvesid ja riske ning võrrelda neid teiste toodetega seostuvatega.
31.      Kolmanda elukindlustusdirektiivi eelnõu seletuskirjas oli märgitud, et eelnõus „ei ole püütud ühtlustada lepingute ja poliisitingimuste suhtes kohaldatavat materiaalõigust”.(18) Läbipaistvust käsitleva sätte (eelnõu artikkel 27) kohta oli eelnõus märgitud, et kui tarbija „peab saama kasvava lepingute arvu vahelisest konkurentsist täit kasu, tuleb talle anda selget ja täpset teavet talle pakutavate toodete põhiomaduste kohta nii enne lepingu sõlmimist, et teda tema valikus juhatada, kui ka lepingu kehtivusajal mis tahes muutuse või muudatuse korral”.(19) II lisas sisalduv teabe loetelu oli minimaalne ning teabe andmise kohustus ei olnud mõeldud piirama saadaval olevate toodete valikut.(20)
32.      Seega koostas seadusandja loetelu kindlustusettevõtjat ja kõnealust kohustust puudutavatest andmetest, mis tuli esitada potentsiaalsele kindlustusvõtjale. Kui tõlgendada artikli 31 lõiget 1 koostoimes põhjendusega 23 ja artikli 31 lõikega 3, saab selgeks, et see loetelu (II lisa punkti A tabeli parempoolses veerus) hõlmab teavet kohustuse peamiste asjaolude kohta. Artikli 31 lõike 1 teksti kohaselt tuli anda „vähemalt” see teave. Siiski võis olla ka muud teavet, mida oli artikli 31 lõike 3 tähenduses „vaja” kohustuste asjaolude mõistmiseks. Kooskõlas seal sätestatud tingimustega oli liikmesriikidel võimalus nõuda, et potentsiaalsele kindlustusvõtjale tuleb anda ka niisugust teavet.
33.      Seda arvestades asun nüüd käsitlema II lisa punktis A loetletud andmekategooriaid. Minu arvates on olulised kaks alapunkti.
34.      Vastavalt alapunktidele a) 4 ja a) 10 pidi kohustuse kohta antavas teabes sisalduma „[i]ga hüvitise ja iga võimaluse määratlus” ja „[t]eave iga hüvitise, nii põhihüvitiste kui vajaduse korral lisahüvitiste kindlustusmaksete kohta”.
35.      Kooskõlas elukindlustuse ja peale selle sõlmitud lisakindlustuse eristamisega teineteisest(21) oli alapunktides a) 4 ja a) 10 ette nähtud, et elukindlustuslepingus võidakse kokku leppida mitu hüvitist. Iga hüvitis tuli määratleda ja iga hüvitise kohta tuli anda kindlustusmakseid käsitlev teave.
36.      Ent kolmandas elukindlustusdirektiivis ei olnud määratletud mõisteid „hüvitis” ja „kindlustusmakse”. Samuti ei olnud II lisa punkti A alapunktide tekstis viidatud „kuludele” ega „riskipreemiatele”.
37.      Saan aru nii, et elukindlustus oma kõige lihtsamal kujul on leping, millega elukindlustusandja kohustub maksma soodustatud isikule garanteeritud summa (ja võib kohustuda katma teatavad kulud), kui kindlustatu (kes võib, kuid ei pruugi olla ühtlasi kindlustusvõtja) sureb elukindlustuse kehtivusajal. Elukindlustusest saadav hüvitis on elukindlustuse kehtivusaja kindlustuskaitse, mis niisiis hõlmab surma korral selle makse. Erinevalt enamikust teist liiki kindlustuslepingutest ei tähenda elukindlustus kindlustamist ebakindla riski vastu: igaüks sureb. Ebakindlus seisneb selles, kas surm saabub kindlustuskaitse kehtivusajal. Kõnealune kindlustus pakub teataval tasandil rahalist hüvitist surmast tuleneva rahalise kahju katteks.
38.      Kindlustusmakse on kokkulepitud hind, mida ühel korral või korduvalt makstakse kindlustuskaitse eest. Kui garanteeritud hüvitis on kindlasummaline, ei ole ostetava elukindlustustoote valikul tõenäoliselt väga oluline, kuidas kindlustusmaksete osi eraldi kasutatakse. Kindlustusmaksed võivad hõlmata näiteks elukindlustusandja soovitava kasumi, kulud ja summa, mida on vaja surma korral tekkivate nõuete rahastamiseks vastavalt kindlustusandja tehnilistele tingimustele.(22) Sellised aspektid aga mõjutavad kindlustusandjal, mitte kindlustusvõtjal lasuvat riski. Näiteks mida kauem kindlustatu elab, seda suuremaks muutub põhimõtteliselt tema peatse surma risk. Samal ajal koguneb rohkem kapitali hüvitise väljamakse rahastamiseks ning selle riski kandmise rahaline kulu (kindlustusandja seisukohast) tõenäoliselt kahaneb. Nii võib riskipreemia iseenesest väheneda. Kui aga lepinguga on ette nähtud kindlad ja korrapärased kindlustusmaksed, ei ole tõenäoline, et teave kindlustusmaksete ühe osa kasutamise muutuste kohta (võrreldes teiste, muudeks otstarveteks kasutatavate osadega) mõjutab seda, millise kindlustustoote kindlustusvõtja valib, sest tasutavad kindlustusmaksed ja saadav hüvitis jäävad lepingu kehtivusajal samaks. Potentsiaalsetel kindlustusvõtjatel ei ole alati vaja teada, kuidas kindlustusmaksete eri osade kasutamine edeneb, et elukindlustustooteid omavahel võrrelda ja teha teadlik otsus selle kohta, milline toode osta.
39.      Selle põhjal olen seisukohal, et II lisa punkti A alapunkte a) 4 ja a) 10 ei saa tõlgendada nii, et teave kindlustusmaksete kasutamise eri otstarvete kohta kujutab endast kohustuse põhiomadust käsitlevat teavet, mida tuli kindlustusvõtjale anda igal juhul ja seoses iga liiki lepinguga. Ma ei näe tekstis alust sellisele üldkohaldatavale kohustusele. Samuti ei tulene see artiklis 31 sätestatud teabealaste nõuete üldisest eesmärgist.
40.      Ent see, kui niisugune kohustus ei ole kohaldatav igal juhul, ei tähenda, nagu ei saaks seda kohaldada teatavatel juhtudel.
41.      Käesoleval juhul on see iseäranis nii seetõttu, et alapunkti a) 10 tekstis sisalduv nõue anda teavet iga hüvitise kohta, mis tuli määratleda vastavalt alapunktile a) 4, oli kvalifitseeritud sõnadega „vajaduse korral”. See, kas määratletud hüvitise eest tasutavat kindlustusmakset käsitleva teabe järele oli „vajadus”, pidi minu arvates olenema sellest, mida konkreetselt oli vaja, et potentsiaalne kindlustusvõtja saaks mõista pakutava toote põhiomadusi ja seega otsustada, kas osta see toode või mitte.(23) Tuvastades alapunktis a) 10 koostoimes alapunktiga a) 4 sätestatud kohustuse ulatust pakutava toote suhtes, tuli seega kaaluda pakutava toote kavandust ja laadi.
42.      Mida tähendab see niisuguse elukindlustuslepingu suhtes, mille sõlmis H. W. van Leeuwen?
43.      H. W. van Leeuweni elukindlustuslepingu kavandus erineb minu kirjeldatud lihtsast mudelist. Sisuliselt on tema lepingus elukindlustus ja investeerimine üheks tooteks ühendatud. (Käesoleval juhul on elukindlustuse osa omakorda seotud ühe hüpoteegiga, mille H. W. van Leeuwen on sõlminud.) Euroopa Kohus on juba otsustanud – ja käesolevas asjas ei ole vaidlustatud –, et leping, milles elukindlustus on seotud investeerimisega, kuulub elukindlustuse valdkonda.(24)
44.      Kõik menetlusosalised näivad ka nõustuvat, et H. W. van Leeuweni elukindlustusleping hõlmab ühte riski ja garanteerib ühe hüvitise, mille summa võib muutuda olenevalt sellest, millal ta sureb. Seega ei ole tegu olukorraga, kus on olemas põhihüvitis ja lisahüvitised alapunkti a) 10 tähenduses. On üksainus hüvitis seoses üheainsa riskiga. Hüvitise taseme kindlaksmääramiseks on aga kaks võimalikku meetodit: hüvitis A on kindel ja garanteeritud summa (lihtne elukindlustusmudel), hüvitis B aga muutuv.
45.      Minu arvates ei olene II lisa punkti A alapunktis a) 10 koostoimes alapunktiga a) 4 sätestatud kohustuse ulatuse määratlemine seoses niisuguse elukindlustusega, mille sõlmis H. W. van Leeuwen, hüvitise B kindlaksmääramiseks kasutatava konkreetse meetodi üksikasjalikust mõistmisest.
46.      Eelotsusetaotluse ja kohtuistungil esitatud seisukohtade põhjal sain algul aru nii, et selle meetodi kohaselt arvatakse tasutud kindlustusmaksest igal kuul maha mitut liiki kulud ja riskipreemia ning paigutatakse jääk väljavalitud investeerimisfondidesse. Ent kui olin uurinud siseriiklikus toimikus sisalduvat teavet aastate 2007−2009 kohta, ilmnes mulle, et kasutati teistsugust meetodit: nimetatud mahaarvatised tehti summast, mille moodustasid osaluste väärtused investeerimisfondides ning aasta jooksul tehtud kindlustusmaksed; ning seejärel liideti selle aasta jooksul investeeringutest tekkinud kahjum või kasum, et määrata kindlaks uus osaluste väärtus.
47.      Olenemata sellest, millist meetodit täpselt kasutati, näib mulle selge – ja see on oluline –, et kindlustusmaksete kasutamise eri viisid võivad mõjutada hüvitise B taset.
48.      Jättes kõrvale üldised riskid, mis on olemas igal investeeringul, on selge, et see, kui palju (kapitali) investeeritakse, hakkab tõenäoliselt mõjutama tehtud investeeringute väärtust ja lõpuks seda, millises suurusjärgus kasumit (või kahjumit) eeldada. Kui see kapital oleneb sellest, millised olid tasutud kindlustusmaksete muud kasutamisviisid, ning nende investeeringute väärtus määrab elukindlustuse hüvitise, nõudis kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõige 1 koostoimes II lisa punkti A alapunktidega a) 4 ja a) 10, et teave kindlustusmaksete ja hüvitise kindlaksmääramise kohta peab olema piisavalt üksikasjalik, et potentsiaalne kindlustusvõtja saaks mõista kindlustusmakse ja ‑hüvitise vahelist seost, kindlustusmaksete eri kasutamisviise ning kriteeriume, mis mõjutavad seda, milliste summade ulatuses kasutatakse kindlustusmakseid vastavalt investeerimiseks ja muudeks otstarveteks.
49.      Minu arvates ei oleks potentsiaalne kindlustusvõtja saanud ilma selge ja täpse teabeta teadlikult otsustada, milline leping sobib tema vajadustega kõige paremini, ega hinnata investeerimisriski, mis omakorda mõjutas hüvitist, mida tema (või tema elukindlustuse soodustatud isikud) võisid sellest elukindlustusest eeldada, ega vajaduse korral võrrelda niisuguseid riske ja hüvitisi teiste pakutavate, samalaadselt kavandatud toodetega.
50.      Seetõttu tuli potentsiaalsele kindlustusvõtjale teada anda, kuidas elukindlustusandja saab lepingu kohaselt kindlustusmakseid kasutada ja otsustada, milline osa investeeritakse. Lepingu kavanduse ja laadi tõttu lasus nende kasutamisviisidega seotud risk temal, mitte üksi kindlustusandjal.
51.      Järeldan, et olukorras, kus kindlustusmaksete kasutamist ei saa määratleda kindlasummaliselt ega protsentuaalselt, tuleb kriteeriumid, mille järgi määratakse, milliste summade ulatuses kasutatakse kindlustusmakseid üheks või teiseks otstarbeks, selgelt ja täpselt näidata enne elukindlustuse sõlmimist antavas teabes vastavalt kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõikele 1 ning II lisa punkti A alapunktidele a) 4 ja a) 10. Siseriikliku õiguse tõlgendamisel tuleb neid kaalutlusi arvestada.
52.      Juhuks, kui Euroopa Kohus selle järeldusega ei nõustu, asun nüüd käsitlema artikli 31 lõiget 3 (mis on seekordsete eelotsuse küsimuste ese).
Kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõige 3
53.      Oma küsimustes soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas kolmanda elukindlustusdirektiiviga on vastuolus tuginemine siseriiklikus õiguses kehtivatele „avatud” ja/või kirjutamata normidele selleks, et kohustada kindlustusandjat andma muud teavet peale II lisa punktis A loetletu.(25)
54.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selgelt määratlenud ega eristanud Madalmaade õiguse „avatud” ja/või „kirjutamata” norme. Ta on illustreerivalt osutanud „mõistlikkuse põhimõt[tele] ja aususe põhimõt[tele], mis kehtivad lepingueelses ja lepingulises suhtes elukindlustusseltsi ja potentsiaalse kindlustusvõtja vahel, ja/või üldi[sele] ja/või erili[sele] hoolitsuskohustus[ele]”. Käesolevas asjas eeldan, et niisugused normid on õigusnormid, mis ei sisaldu õigusaktides, pidades meeles, et niisugustel normidel võivad olla eri liikmesriikide õigussüsteemides erinevad ülesanded ja erinev õiguslik väärtus.
55.      Mõned menetlusosalised on saanud aru nii, et esimene küsimus on selle kohta, kas üldpõhimõtted on rakendusviis, millega saab täielikult rakendada kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõikes 3 sätestatud kohustuse sisu.
56.      Mina näen seda küsimust teisiti.
57.      Artikli 31 lõikes 3 ei nõutud rakendamist kui sellist. Liikmesriikidel ei olnud kohustust artikli 31 lõige 3 siseriiklikku õigusse üle võtta, ent kui nad kasutasid selles lõikes pakutud võimalust, pidid nad ka kinni pidama samas sättes ette nähtud piiridest. Sellepärast on käesoleval juhul küsimus selles, kas seda võimalust sai kasutada, kohaldades muud õiguslikku regulatsiooni kui õigusaktid.
58.      Kohtuasjas Axa Royale Belge märkis Euroopa Kohus, et arvestades seadusandja kavatsust mitte asjatult piirata siseturul pakutavate elukindlustustoodete valikut, „peab lisateave, mida liikmesriigid võivad [artikli 31 lõike 3] kohaselt nõuda, olema täpne ja vajalik kindlustusvõtjatele pakutavate elukindlustustoodete põhiomaduste kohaseks mõistmiseks”.(26)
59.      Seega olenes kindlustusvõtja õigus saada (ja kindlustusandja vastav kohustus anda) peale artikli 31 lõikes 1 kirjeldatu ja II lisa punktis A loetletu muudki teavet liikmesriigi otsusest kasutada artikli 31 lõikes 3 ette nähtud võimalust kooskõlas sealsamas sätestatud tingimustega.
60.      Liikmesriigi õigus nõuda sellist lisateavet olenes esmajoones 1) selle teabe eesmärgist (sellest, kas nõutavat teavet oli „vaja” potentsiaalsele kindlustusvõtjale pakutavate elukindlustustoodete põhiomaduste kohaseks mõistmiseks) ja 2) selle teabe sisust (sellest, kas tema nõutav teave oli „selge” ja „täpne”). Need kaks tingimust on omavahel seotud. Kui teave on üldine ja ebamäärane, ei ole tegu teabega, mida oli vaja artikli 31 lõikes 3 kirjeldatud eesmärkidel. See leidis kinnitust kohtuotsuses Axa Royale Belge endas.(27)
61.      Mulle näib, et artikli 31 lõige 3 ei piira ega kehtesta selles sättes ette nähtud võimalust teostava meetme vormi.
62.      Seega pidi artikli 31 lõikes 3 sätestatud võimaluse teostamiseks kasutatav siseriiklik õigusallikas võimaldama tuvastada teabe eesmärgi ja sisu. Muidu olnuks võimatu kontrollida, kas liikmesriigid täidavad artikli 31 lõikes 3 sätestatud tingimusi, ja tagada piisav õiguskindlus. Seega pidi siseriiklik õigus selgelt ja kindlalt näitama, millist teavet elukindlustusandja peab andma ja kindlustusvõtja võib eeldatavasti saada. Kui need tingimused olid täidetud, ei piiranud kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõige 3 liikmesriikide valikut nii, et õigusaktides sätestamata õigusnormid olnuksid välistatud.
63.      Seda seisukohta ei mõjuta kindlustusvõtjale teabe andmata jätmise tagajärjed siseriiklikus õiguses. Kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 tõlgendus käesolevas asjas „[selgitab ja täpsustab] selle sätte tähendus[t] ja ulatus[t], nagu seda oleks tulnud mõista ja kohaldada alates selle jõustumisest”.(28) Seda liidu õiguse tõlgendust tuleb eristada sellele tõlgendusele liidu õiguse ja siseriikliku õiguse kohaselt omistatavast mõjust.(29) Liidu direktiive tuleb kogu Euroopa Liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt.(30) Kui need ei viita ega tugine muul viisil siseriiklikule õigusele, ei ole nende direktiivide ühe tõlgenduse eelistamine teisele nende tõlgendamisel oluline. Kui see nii ei oleks, satuks ohtu liidu õiguse ühetaoline tõlgendamine ja ülimuslikkus. Sellepärast on vastus teisele küsimusele minu arvates eitav.
64.      Küsimusele, kas siseriiklikus õiguses kehtivad „avatud” ja/või „kirjutamata” normid võisid või ei võinud artikli 31 lõike 3 kohaldamisel tähendada lisateavet, mis oli „selge, täpne ja vajalik kindlustusvõtjale pakutavate elukindlustustoodete põhiomaduste kohaseks mõistmiseks” (kohtuotsuse Axa Royale Belge kriteerium), ei saa minu arvates vastata abstraktselt. Niisugusteks normideks võivad olla (näiteks) asjaomase õigussüsteemi üldpõhimõtted või konkreetsed normid teatavat liiki tehingute suhtes (nagu mitmes liidu õigussüsteemis kehtiv põhimõte, et kindlustuslepingud sõlmitakse äärmiselt heas usus). Need ei ole tõenäoliselt otseses mõttes „kirjutamata” normid, kuid need võivad olla „kodifitseerimata normid” ja/või kohtupraktikast tulenevad normid. See, kui konkreetselt need toimivad ning kui selgelt, täpselt ja ettearvatavalt kummalegi tehingupoolele kohustusi loovad, oleneb asjaomasest õigussüsteemist. Käesolevas asjas ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule üksikasjalikult selgitanud, mida Madalmaade õiguse „avatud” ja/või kirjutamata normid – nagu mõistlikkuse põhimõte ja aususe põhimõte, mis kehtivad lepingueelses ja lepingulises suhtes elukindlustusseltsi ja potentsiaalse kindlustusvõtja vahel, ja/või üldine ja/või eriline hoolitsuskohustus – õiguslikult tähendavad või kuidas need siseriiklikus õiguses toimivad. Nendel asjaoludel ei võta ma seisukohta küsimuses, kas need konkreetsed normid saavad või ei saa vastata kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 31 lõike 1 kohastele tingimustele.
Ettepanek
65.      Kõiki esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rechtbank Rotterdami (Madalmaad) esitatud küsimustele järgmiselt.
Vastavalt nõukogu 10. novembri 1992. aasta direktiivi 92/96/EMÜ otsese elukindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 79/267/EMÜ ja 90/619/EMÜ, artikli 31 lõikele 1 ning II lisa punkti A alapunktile a) 10 koostoimes alapunktiga a) 4 tuli potentsiaalsele kindlustusvõtjale, kes kavatses osta investeerimist sisaldava elukindlustustoote, mille puhul osa kindlustusmaksetest investeeritakse, anda enne elukindlustuslepingu sõlmimist teavet kindlustusmaksete kohta ja hüvitise määratlemise kohta, et ta saaks mõista kindlustusmakse ja ‑hüvitise vahelist seost, kindlustusmaksete eri kasutamisviise ning kriteeriume, mis mõjutavad seda, milliste summade ulatuses kasutatakse kindlustusmakseid investeerimiseks ja muudeks otstarveteks.
Nõukogu direktiivi 92/96 artikli 31 lõige 3 ei takistanud liikmesriike kasutamast nimetatud sättes ette nähtud võimalust „avatud” ja/või kirjutamata normide kaudu, kui sessamas sättes ette nähtud tingimused olid täidetud. Seda järeldust ei mõjuta nõutava teabe enne elukindlustuslepingu sõlmimist andmata jätmise tagajärjed siseriiklikus õiguses.
1 – Algkeel: inglise.
2 – Nõukogu 10. novembri 1992. aasta direktiiv otsese elukindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 79/267/EMÜ ja 90/619/EMÜ (edaspidi „kolmas elukindlustusdirektiiv”) (EÜT 1992, L 360, lk 1). Seda direktiivi muudeti korduvalt ja see tunnistati lõpuks kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. novembri 2002. aasta direktiiviga 2002/83/EÜ elukindlustuse kohta (EÜT 2002, L 345, lk 1; ELT eriväljaanne 06/06, lk 3). Viimatinimetatud direktiiv omakorda tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (ELT 2009, L 335, lk 1). Eelotsusetaotlusele oli lisatud kaks eelotsusetaotluse esitanud kohtu esialgset otsust, mis on tehtud 14. ja 11. juulil 2012 ning millele ma olen faktiliste asjaolude kirjeldamisel samuti tuginenud (vt käesoleva ettepaneku punktid 11−23).
3 – Nõukogu 8. novembri 1990. aasta direktiiv 90/619/EMÜ otsese elukindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega nähakse ette sätted teenuste osutamise vabaduse tegeliku kasutamise hõlbustamiseks ja muudetakse direktiivi 79/267/EMÜ (EÜT 1990, L 330, lk 50). Teist elukindlustusdirektiivi muudeti kolmanda elukindlustusdirektiiviga ja see tunnistati kehtetuks direktiiviga 2002/83. Direktiivi 2002/83 artikkel 36 ja III lisa punkti A alapunkt a) 10 sarnanevad kolmanda elukindlustusdirektiivi artikliga 31 ja II lisa punkti A alapunktiga a) 10. Direktiivi 2009/138 artikkel 185 restruktureeris ja laiendas elukindlustusandja lepingueelset kohustust anda kindlustusvõtjale teavet ning artikli 185 lõike 3 punkt g ja lõige 7 sisaldavad teksti, mis sarnaneb kolmanda elukindlustusdirektiivi artikliga 31 ning II lisa punkti A alapunktiga a) 10. Kuna kolmas elukindlustusdirektiiv on kehtetuks tunnistatud, kasutan käesolevas ettepanekus sellele viitamiseks minevikku.
4 – Nõukogu 5. märtsi 1979. aasta esimene direktiiv 79/267/EMÜ otsese elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT 1979, L 63, lk 1), muudetud redaktsioonis (tunnistati hiljem kehtetuks direktiiviga 2002/83).
5 – Esimese elukindlustusdirektiivi artikli 1 lõike 1 punkt a.
6 – Vt nt teise elukindlustusdirektiivi põhjendused 1 ja 2.
7 – Vt nt kolmanda elukindlustusdirektiivi põhjendused 1 ja 2.
8 – Kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 1 punktis d oli „päritoluliikmesriik” määratletud kui „liikmesriik, kus asub kohustust kindlustava elukindlustusseltsi peakontor”.
9 – Vt samuti kolmanda elukindlustusdirektiivi põhjendus 20, kus oli osutatud, et „siseturu raames on kindlustusvõtja huvides, et tal oleks juurdepääs [Euroopa Liidus] kättesaadavate elukindlustustoodete võimalikult laiale valikule, mis võimaldab tal nende seast valida tema vajadustele kõige paremini vastava”.
10 – Vt käesoleva ettepaneku punkt 2.
11 – Vt käesoleva ettepaneku punkt 1.
12 – Vt käesoleva ettepaneku punkt 19.
13 – Vt nt kohtuotsus Kamberaj, EU:C:2012:233, punktid 41 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika.
14 – Komisjon näis oma kirjalikes seisukohtades nõustuvat, et alapunkt a) 10 võib seda teavet hõlmata, kuid muutis kohtuistungil oma seisukohta.
15 – Kohtuotsus Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, punkt 29. Vt minu ettepanek samas kohtuasjas EU:C:2013:472, punkt 45. Selle nõrgema poole kaitse raames on võimalik kasutada ülesütlemisõigust: vt teise elukindlustusdirektiivi artikkel 15.
16 – Kolmanda elukindlustusdirektiivi põhjendus 23. Vt samuti kohtuotsus Axa Royale Belge, C‑386/00, EU:C:2002:136, punkt 20. Vt samuti minu ettepanek Endress, EU:C:2013:472, punkt 59; kohtuotsusele on viidatud eespool 16. joonealuses märkuses.
17 – Eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Endress, EU:C:2013:864, punkt 25.
18 – Seletuskiri ettepanekule võtta vastu kolmas nõukogu direktiiv otsese elukindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 79/267/EMÜ ja 90/619/EMÜ, COM(91) 57 final (EÜT 1991, C 99, lk 2), vt lk 6 (edaspidi „seletuskiri”).
19 – Eespool punktis 19 viidatud seletuskiri, lk 29.
20 – Eespool punktis 19 viidatud seletuskiri, lk 29.
21 – Vt kolmanda elukindlustusdirektiivi artikli 1 punkt c koostoimes esimese elukindlustusdirektiivi artikli 1 punktidega a ja c. Vt samuti käesoleva ettepaneku punkt 2.
22 – Vt nt esimese elukindlustusdirektiivi artikkel 17, muudetud kolmanda elukindlustusdirektiivi artikliga 18.
23 – Selles suhtes osutab kolmanda elukindlustusdirektiivi põhjendus 23 tarbijale pakutavatele [proposed] toodetele. Vt samuti kohtujurist Jacobsi ettepanek Axa Royale Belge, EU:C:2011:612, punktid 25 ja 26; kohtuotsusele on viidatud eespool 17. joonealuses märkuses.
24 – Vt nt kohtuotsus González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, punktid 29−31. II lisa punkt A ise kinnitab, et kolmas elukindlustusdirektiiv on selliste kombineeritud toodete suhtes kohaldatav: II lisa punkti A alapunktide a) 11 ja a) 12 kohaselt tuleb potentsiaalsetele kindlustusvõtjatele anda teavet nende ühikute määratluse kohta, millega hüvitised on seotud, ning ühikutega seotud poliiside vastava vara iseloomu kohta.
25 – Sellega seotud küsimusi käsitles EFTA Kohus oma 13. juuni 2013. aasta otsuses E‑11/12: Koch (EFTA kohtulahendite kogumikus veel avaldamata; punkt 77), kus ta märkis, et „ilma et see piiraks muude sätete kohaldamist ja niikaua, kui see ei mõjuta nende kehtivust, ei takista [kolmas elukindlustusdirektiiv] ega direktiiv 2002/83 Euroopa majanduspiirkonna riike kohaldamast siseriikliku lepinguõiguse üldpõhimõtteid selleks, et kehtestada nõustamiskohustus seoses tarbijatele müüdavate keeruliste finantsinstrumentide, näiteks elukindlustusega […]”.
26 – Eespool 17. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Axa Royale Belge, EU:C:2002:136, punkt 24.
27 – Eespool 17. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Axa Royale Belge, EU:C:2002:136, punktid 27−30.
28 – Eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Endress, EU:C:2013:864, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika.
29 – Erandolukorras võib see tõlgendus tingida Euroopa Kohtu otsuse ajalise mõju piiramise. Käesolevas asjas aga ei ole Euroopa Kohtule esitatud tõendeid vajaduse kohta seda teha. Vt nt eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Endress, EU:C:2013:864, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika.
30 – Vt nt Malaysia Dairy Industries, C‑320/12, EU:C:2013:435, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika.