Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NICHOLAS EMILIOU
15 päivänä tammikuuta 2026 (1)
Asiat C‑622/24 P ja C‑623/24 P
VT
vastaan
Euroopan komissio (C‑622/24 P)
ja
UJ ym.
vastaan
Euroopan komissio (C‑623/24 P)
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Kilpailu EPSO/AD/380/19 – Varallaololuetteloon merkitsemättä jättäminen – Yhdenvertainen kohtelu – Kirjallisten kokeiden toistaminen – Kanteen ja valituksen vastaavuutta koskeva sääntö – Kilpailuilmoituksen tulkinta yleisen pätevyyden osalta
I       Johdanto
1.        Nyt käsiteltävät valitukset koskevat Euroopan unionin henkilöstövalintatoimiston (EPSO) järjestämää avointa kilpailua hallintovirkamiesten palvelukseen ottamiseksi kansainvälisen yhteistyön ja EU:n ulkopuolisille maille suunnatun avun hallinnoinnin alalla. Kirjallisten kokeiden aikana ilmeni laajoja teknisiä häiriöitä, jotka vaikuttivat huomattavaan määrään hakijoita. Valintalautakunta päättikin tarjota kaikille hakijoille – riippumatta siitä, oliko heillä ollut teknisiä ongelmia – mahdollisuuden joko toistaa kirjalliset kokeet tai säilyttää alkuperäiset tuloksensa. Tämän lähestymistavan lainmukaisuus muodostaa nyt käsiteltävien valitusten ytimen.
2.        Useat hakijat, joita ei lopulta merkitty kyseistä kilpailua koskevaan varallaololuetteloon, riitauttivat tämän merkitsemättä jättämisen unionin yleisessä tuomioistuimessa ja väittivät kilpailussa tapahtuneen useita sääntöjenvastaisuuksia, kuten kirjallisten kokeiden toistaminen. Tuomioihin VT v. komissio(2) ja UJ ym. v. komissio(3) johtaneissa asioissa hakijat vaativat erityisesti valintalautakunnan asiaa koskevien päätösten kumoamista. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteet molemmissa asioissa ja niissä esitetyt – lähes samansisältöiset – kanneperusteet.
3.        Asioissa C‑622/24 P ja C‑623/24 P tekemillään valituksilla valittajat vaativat näiden unionin yleisen tuomioistuimen antamien tuomioiden VT v. komissio ja UJ ym. v. komissio (jäljempänä valituksenalaiset tuomiot) kumoamista. He väittävät lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei katsonut, että kilpailussa loukattiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Tältä osin he väittävät, että valintalautakunta loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sallimalla kaikkien hakijoiden – eikä vain niiden, joihin tekniset ongelmat vaikuttivat vakavasti – hyötyä kokeiden toistamisesta. He myös esittävät, että kirjalliset kokeet toistaneet hakijat saivat epäoikeudenmukaista etua, sillä heillä oli huomattavasti enemmän aikaa valmistautua kokeisiin. Valittajat myös riitauttavat sen, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi heidän esittämänsä kanneperusteen, joka koskee kilpailuilmoituksen tulkintaa hakijoiden yleisen pätevyyden arvioinnin osalta.
4.        Kun otetaan huomioon huomattavat päällekkäisyydet näiden kahden asian tosiseikoissa ja niissä esille tulevissa oikeudellisissa kysymyksissä, vaikuttaa asianmukaiselta tutkia molemmat asiat yhdessä yhteisessä ratkaisuehdotuksessa.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
5.        Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen(4) (jäljempänä henkilöstösäännöt) 90 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä häntä koskevasta toimenpiteestä valituksen nimittävälle viranomaiselle – –. – –
Viranomainen antaa perustellun päätöksensä sille, jota asia koskee, neljän kuukauden kuluessa valituksen esittämispäivästä. Jos valitukseen ei ole vastattu tämän määräajan kuluessa, asian katsotaan tulleen hylätyksi hiljaisella päätöksellä, josta voi tehdä valituksen 91 artiklan mukaan.”
6.        Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kanne otetaan Euroopan unionin tuomioistuimeen käsiteltäväksi vain, jos:
–      nimittävälle viranomaiselle on toimitettu 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu valitus sille säädetyssä määräajassa, ja
–      tämä valitus on nimenomaisesti tai hiljaisesti hylätty.”
III  Tosiseikat
7.        Nyt käsiteltävien valitusten perustana olevien riita-asioiden tausta esitetään yksityiskohtaisesti valituksenalaisissa tuomioissa. Tämän ratkaisuehdotuksen kannalta merkitykselliset tosiseikat voidaan tiivistää seuraavasti.
8.        EPSO julkaisi 5.12.2019 Euroopan unionin virallisessa lehdessä ilmoituksen todistuksiin ja kokeisiin perustuvasta avoimesta kilpailusta EPSO/AD/380/19 hallintovirkamiesten palvelukseen ottamiseksi kansainvälisen yhteistyön ja EU:n ulkopuolisille maille suunnatun avun hallinnoinnin alalla(5) kahden varaololuettelon laatimista varten, toisen palkkaluokkaan AD 7 kuuluville hallintovirkamiehille ja toisen palkkaluokkaan AD 9 kuuluville hallintovirkamiehille.
9.        Molempien asioiden valittajat osallistuivat palkkaluokkaa AD 7 koskevaan kilpailuun. Läpäistyään monivalintakokeita ja pätevyyteen perustuvaa karsintaa (Talent Screener) koskevat vaiheet he osallistuivat arviointikeskusvaiheen kokeisiin. Niihin kuului kaksi kirjallista koetta: case-tehtävä ja alakohtainen kirjallinen koe (jäljempänä yhdessä kirjalliset kokeet), jotka molemmat järjestettiin 9.9.2021 (jäljempänä alkuperäinen koetilanne).
10.      EPSO ilmoitti hakijoille 4.10.2021 päivätyllä kirjeellä, että kirjallisten kokeiden alkuperäisen koetilanteen aikana ilmenneiden teknisten ongelmien vuoksi oli päätetty, että kaikille hakijoille, jotka olivat osallistuneet kyseiseen koetilanteeseen, tarjottaisiin kaksi vaihtoehtoa: joko i) säilyttää alkuperäisen koetilanteen tulokset – jotka eivät olleet tuolloin tiedossa – tai ii) tehdä kirjalliset kokeet uudelleen, jolloin he menettävät alkuperäiset tuloksensa.
11.      Uudet kirjalliset kokeet järjestettiin 10.11.2021 (jäljempänä toinen koetilanne). Valittaja asiassa C‑622/24 P (VT) ja kolme kahdeksasta valittajasta asiassa C‑623/24 P (UN, US ja UT) päättivät olla toistamatta koetta ja sen sijaan käyttää alkuperäisen koetilanteen tuloksia. Muut viisi valittajaa asiassa C‑623/24 P (UJ, UL, UP, UU ja UV) päättivät sen sijaan toistaa kokeet.
12.      Valintalautakunta antoi kahdeksalle hakijalle, joilla oli teknisiä ongelmia toisen koetilanteen aikana, mahdollisuuden tehdä kokeet uudelleen kolmannessa koetilanteessa, joka järjestettiin 10.12.2021. UJ oli ainoa valittajista, joka kutsuttiin osallistumaan ja joka osallistui tähän kolmanteen koetilanteeseen.
13.      EPSO ilmoitti 5.5.2022 kullekin valittajalle erikseen valintalautakunnan päätöksestä olla merkitsemättä hänen nimeään palkkaluokkaa AD 7 koskevaan varallaololuetteloon (jäljempänä merkitsemättä jättämistä koskevat päätökset) sillä perusteella, etteivät he kuuluneet hakijoihin, jotka olivat saaneet parhaat kokonaispisteet arviointikeskusvaiheen kokeissa. Asiassa C‑623/24 P yhtenä valittajana olevan UT:n osalta hylkääminen perustui sen sijaan siihen, ettei hän ollut saanut vaadittua vähimmäispistemäärää.
14.      Jotkut valittajat (VT, UJ ja UL) pyysivät valintalautakuntaa tarkastelemaan uudelleen heidän osaltaan tehtyjä merkitsemättä jättämistä koskevia päätöksiä. Nämä pyynnöt hylättiin 15.7.2022 tehdyillä päätöksillä. Tämän jälkeen kaikki valittajat tekivät valituksen EPSOlle (toimivaltaisena nimittävänä viranomaisena) henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisesti (jäljempänä 90 artiklan 2 kohdan mukaiset valitukset) ja riitauttivat merkitsemättä jättämistä koskevat päätökset ja tarvittaessa myös uudelleentarkastelupyyntöjensä hylkäämisestä tehdyt päätökset.
15.      Erityisesti on todettava, että valittaja asiassa C‑622/24 P jätti 10.10.2022 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen, johon hän ei saanut nimenomaista vastausta. Näin ollen katsottiin, että hänen henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisesti tekemänsä valitus oli hiljaisesti hylätty neljän kuukauden määräajan päätyttyä 10.2.2023.
16.      Valittajat asiassa C‑623/24 P jättivät useiden muiden hakijoiden kanssa yhteisesti 90 artiklan 2 kohdan mukaiset valituksensa 5.8.2022. Heidän valituksensa katsottiin tulleen hiljaisesti hylätyiksi 5.12.2022, mutta ne myös hylättiin myöhemmin nimenomaisesti nimittävän viranomaisen 13.3.2023 päivätyillä päätöksillä.
IV     Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalaiset tuomiot
17.      Molempien asioiden valittajat nostivat SEUT 270 artiklan nojalla unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteet, joissa he riitauttivat sen, ettei heitä ollut merkitty kilpailun varallaololuetteloon.
18.      Heidän kanteidensa katsottiin muodollisesti kohdistuvan VT:n, UJ:n ja UM:n tapauksessa 15.7.2022 tehtyjä valintalautakunnan päätöksiä, joilla hylättiin heidän uudelleentarkastelupyyntönsä, vastaan ja muiden valittajien, jotka eivät olleet esittäneet tällaisia pyyntöjä, osalta suoraan 5.5.2022 merkitsemättä jättämisestä tehtyjä päätöksiä (jäljempänä yhteisesti riidanalaiset päätökset) vastaan.
19.      Molempien asioiden valittajat esittivät seitsemän lähes samansisältöistä kanneperustetta, joissa vedottiin useisiin kilpailussa tapahtuneisiin sääntöjenvastaisuuksiin riidanalaisten päätösten kumoamiseksi. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi 10.7.2024 antamillaan tuomioilla VT v. komissio ja UJ ym. v. komissio molemmat kanteet kokonaisuudessaan ja velvoitti asianosaiset vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
V       Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
20.      VT on tehnyt tuomiosta VT v. komissio valituksen, joka on nyt vireillä asian numerolla C‑622/24 P. Samoin kahdeksan yhteensä 13 kantajasta asiassa UJ ym. v. komissio on valittanut kyseisestä tuomiosta siltä osin kuin se koskee heitä, ja muutoksenhakuasia on nyt vireillä asian numerolla C‑623/24 P.
21.      Valittajat vaativat valituksissaan unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaiset tuomiot, hyväksymään heidän ensimmäisessä ja toisessa oikeusasteessa esittämänsä vaatimukset ja velvoittamaan Euroopan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa. Komissio puolestaan vaatii, että valitukset hylätään ja valittajat velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
VI     Asian tarkastelu
22.      Valittajat esittävät valitustensa tueksi kaksi valitusperustetta.
23.      Ensimmäinen valitusperuste, joka on yhteinen molemmille valituksille, koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitettyä loukkaamista kirjallisten kokeiden toistamisen seurauksena.
24.      Toisessa valitusperusteessa riitautetaan se, että unionin yleisen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn viidennen kanneperusteen, jossa vedottiin kilpailuilmoituksen rikkomiseen. Kyseistä kanneperustetta ei otettu tutkittavaksi asiassa UJ ym. v. komissio, kun taas asiassa VT v. komissio se otettiin tutkittavaksi mutta hylättiin perusteettomana. Valittajat väittävät molemmissa asioissa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen asiaa koskevissa päätelmissään.
25.      Aloitan tutkimalla ensimmäisen valitusperusteen, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (A jakso), ennen kuin käsittelen toista valitusperustetta, jonka yhteydessä arvioin kummallekin asialle ominaisia menettelyllisiä ja aineellisia kysymyksiä (B jakso).
A       Ensimmäinen valitusperuste: yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen
26.      Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei todennut Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukatun kilpailuun osallistuneiden hakijoiden välillä.
27.      He katsovat, että tämä loukkaus seurasi i) siitä, että mahdollisuutta toistaa kirjalliset kokeet tarjottiin kaikille hakijoille riippumatta siitä, oliko heillä tosiasiallisesti ollut teknisiä ongelmia (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa); ii) kirjallisten kokeiden toiseen ja kolmanteen koetilanteeseen käytettävissä olleesta pidemmästä valmistautumisajasta (ensimmäisen valitusperusteen toinen osa) ja iii) siitä, että kirjallisten kokeiden kolme koetilannetta – viitaten erityisesti kolmanteen – järjestettiin eri ajankohtina (ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa, joka esitetään ainoastaan asiassa C‑623/24 P).
28.      Tarkastelen kutakin näistä ensimmäisen valitusperusteen osista vuorotellen esitettyäni ensin asianosaisten asiaa koskevat argumentit. Kahden ensimmäisen osan osalta on myös tarpeen tarkastella valittajien intressiä näiden väitteiden esittämiseen. Käsittelen poikkeuksellisesti tätä intressiä sisällöllisen tarkastelun jälkeen esitystapaan liittyvistä käytännön syistä, sillä esittämällä ensin väitetty epäyhdenvertainen kohtelu on mahdollista selittää selkeämmin valittajien intressiä siihen vetoamiseen, kun otetaan huomioon heidän erilaiset olosuhteensa.
1.     Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa: kaikille hakijoille tarjottu kokeiden toistaminen
29.      Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan,(6) ettei valintalautakunta ollut loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tarjoamalla kaikille hakijoille mahdollisuuden toistaa kirjalliset kokeet riippumatta siitä, oliko heillä ollut heidän suoriutumiseensa vaikuttavia teknisiä ongelmia.(7)
30.      Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisissa tuomioissa, että vaikka valintalautakunnan valitsema ratkaisu antoi hakijoille, joihin tekniset ongelmat eivät olleet vaikuttaneet, mahdollisuuden tehdä kokeet toiseen kertaan, tätä erilaista kohtelua oli vaikea välttää, kun otetaan huomioon häiriöiden laajuus ja luonne ja kyseisten hakijoiden suuri määrä. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi, että toimenpiteellä pyrittiin oikeutettuun tavoitteeseen varmistaa, että kaikki hakijat, joilla oli ollut teknisiä ongelmia, voisivat osallistua uuteen koetilanteeseen.
a)     Asianosaisten keskeiset lausumat
31.      Kuten edellä jo todettiin, valittajat väittävät lähinnä, että se, että mahdollisuutta toistaa kokeet tarjottiin paitsi hakijoille, joihin vakavat tekniset ongelmat vaikuttivat, myös heille, joilla oli ollut vain vähän tai ei lainkaan ongelmia, merkitsi erilaisten tilanteiden kohtelemista samalla tavalla yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisesti.
32.      Heidän mukaansa valintalautakunnan tekemä ratkaisu ei ollut perusteltu kilpailun tavoitteen (nimittäin valita mahdollisimman pätevät ehdokkaat henkilöstösääntöjen 27 artiklan mukaisesti) kannalta ja se oli suhteeton, koska sillä ylitettiin se, mikä oli tarpeen teknisten häiriöiden aiheuttamien sääntöjenvastaisuuksien korjaamiseksi. Valittajat väittävätkin, ettei unionin yleinen tuomioistuin katsonut, että valintalautakunta ei ollut toteuttanut kaikkia tarvittavia toimenpiteitä rajoittaakseen epäyhdenvertaisuutta koskevan vaaran siihen, joka liittyy kaikkiin kokeisiin, vaan se oli luonut hakijoiden kesken epäyhdenvertaisuutta, joka olisi ollut vältettävissä.
33.      Komissio kiistää valittajien väitteen ja muistuttaa valintalautakuntien laajasta harkintavallasta korjaavista toimenpiteistä päätettäessä, kun sääntöjenvastaisuuksia esiintyy, ja tuomioistuinvalvonnan vastaavasti rajatusta ulottuvuudesta.(8) Lisäksi se korostaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jokaiseen kilpailuun liittyy erottamattomasti epäyhdenvertaisuutta koskeva vaara(9) ja siten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen voidaan todeta vain silloin, kun valintalautakunta ei ole rajoittanut tätä vaaraa siihen, joka liittyy yleensä kaikkiin kokeisiin.(10) Sen näkemyksen mukaan näin ei ollut käsiteltävissä asioissa ja unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti lähinnä, että omaksuttu ratkaisu oli perusteltu olosuhteet huomioon ottaen.
34.      Tältä osin komissio selittää, että todettujen teknisten häiriöiden vaikeaselkoisen ja vaihtelevan luonteen vuoksi olisi ollut mahdotonta todeta varmasti niiden laajuutta ja täsmällisiä seurauksia kullekin hakijalle.(11) Komissio väittääkin, että se, että kaikille hakijoille tarjottiin mahdollisuus toistaa kokeet mutta heitä ei velvoitettu siihen, oli ainoa toteuttamiskelpoinen ja oikeudenmukainen ratkaisu, joka on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja hyvän hallinnon periaatteen mukainen.
35.      Komissio katsoo, että vaikka jotkut hakijat, joilla ei ollut ollut teknisiä ongelmia, päättivät toistaa kokeet, he luopuivat näin tehdessään alkuperäisistä tuloksistaan ja osallistuivat siten kilpailuun samoilla ehdoilla kuin muut hakijat. Heillä ei siten voida katsoa olleen ”paremmat mahdollisuudet” kilpailussa. Komissio myös korostaa, etteivät valittajat ole osoittaneet, miten omaksuttu ratkaisu asetti heidät yksilöinä epäedullisempaan asemaan.
b)     Arviointi
36.      Alustavana seikkana on muistutettava, että vaikka valintalautakunnilla on laaja harkintavalta kilpailun ehtojen, sisällön ja järjestämisen suhteen (mihin on katsottava kuuluvan korjaavien toimenpiteiden toteuttaminen), tätä harkintavaltaa on käytettävä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti.(12)
37.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella.(13)
38.      Käsiteltävässä asiassa on nähdäkseni selvää, että erilaisia tilanteita kohdeltiin samalla tavalla: hakijoita, joilla oli ollut teknisiä ongelmia, jotka vaikuttivat merkittävästi heidän kokeisiinsa, kohdeltiin niiden hakijoiden kaltaisesti, joilla oli ollut pelkästään vähäisiä tai ei lainkaan ongelmia, koska heille kaikille tarjottiin mahdollisuutta toiseen koetilanteeseen.
39.      Vaikka, kuten komissio esittää, kaikilla hakijoilla oli loppujen lopuksi kirjallisissa kokeissa ainoastaan yksi yritys, joka otettiin huomioon (koska ainoastaan yhdet tulokset säilytettiin), valittajien väittämä epäyhdenvertaisuus ei piile tässä. Kaikille tarjottu mahdollisuus kokeiden toistamiseen antoi pikemminkin lisäetua hakijoille, joihin tekniset ongelmat eivät olleet vaikuttaneet haitallisesti: tilaisuuden parantaa mahdollisesti epätyydyttävää alkuperäistä suoritusta tai käänteisesti saada tyydyttävä tulos ilman velvollisuutta kokeiden toistamiseen. Toisin sanoen heillä oli etu valita, mikä heidän yrityksistään otettaisiin huomioon. Sitä vastoin hakijoilla, jotka vakavien teknisten ongelmien vuoksi eivät voineet osallistua tehokkaasti alkuperäiseen koetilanteeseen, ei ollut tällaista todellista valinnanmahdollisuutta: heille toinen koetilanne oli käytännössä ainoa ja viimeinen mahdollisuus, joka heillä oli kirjallisissa kokeissa.(14)
40.      Unionin yleinen tuomioistuin itse asiassa katsoi, että edellä esitetty merkitsi erilaista kohtelua, mutta totesi, että sitä oli ”vaikea välttää”. Näin ollen on tarpeen tutkia, oliko tämä erilainen kohtelu perusteltua kyseisissä olosuhteissa, kuten unionin yleinen tuomioistuin lähinnä katsoi.
41.      Henkilöstösääntöjen 1d artiklan 6 kohdan ja vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan erilaiseen kohteluun johtava toimenpide voi olla perusteltu, jos sillä on henkilöstöpolitiikan yleisen edun mukainen oikeutettu tavoite ja se on oikeassa suhteessa tähän tavoitteeseen nähden.(15)
42.      Kun tarkastellaan ensinnäkin toimenpiteen tavoitetta, voidaan yhtyä komission näkemykseen siitä, että valintalautakunnan omaksumalla ratkaisulla pyrittiin oikeutettuun tavoitteeseen eli korjaamaan kirjallisten kokeiden alkuperäisessä koetilanteessa esiintyneiden laajojen teknisten ongelmien aiheuttamat säääntöjenvastaisuudet kilpailuedellytysten saattamiseksi ennalleen.
43.      Kun tarkastellaan toiseksi toimenpiteen oikeasuhteisuutta kyseiseen tavoitteeseen nähden, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on tarkasteltava sitä, i) soveltuiko toimenpide kyseisen tavoitteen saavuttamiseen, ii) eikö toimenpiteellä ylitetty sitä, mikä oli tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi, ja iii) oliko toimenpide oikeasuhteinen stricto sensu siten, että sillä saatetaan kyseessä olevat edut oikeudenmukaiseen tasapainoon.(16)
44.      Soveltuvuutta koskevasta ensimmäisestä osatekijästä huomautan, että ratkaisun, jossa kaikille hakijoille tarjottiin mahdollisuus kokeiden toistamiseen, voitaisiin katsoa olevan omiaan ratkaisemaan alkuperäisen koetilanteen sääntöjenvastaisuudet.(17) Kuten unionin yleinen tuomioistuin katsoi, tämä ratkaisu antoi kaikille hakijoille, joihin tekniset ongelmat vaikuttivat, mahdollisuuden tehdä kokeet tavanomaisissa olosuhteissa.
45.      Kyseinen toimenpide on nähdäkseni kuitenkin puutteellinen tarpeellisuutta koskevan osatekijän osalta (ilman, että on tarpeen tarkastella sen oikeasuhteisuutta stricto sensu). Tarkasteltaessa toimenpiteen tarpeellisuutta keskeinen kysymys on se, olisiko yhdenvertaisen kohtelun periaatetta vähemmän rajoittavilla vaihtoehdoilla voitu saavuttaa sama tavoite yhtä tehokkaasti. Näin on mielestäni nyt kyseessä olevassa tilanteessa.
46.      Ensinnäkin yksinomaan asian taustoittamiseksi voidaan todeta, että kun yksittäisillä hakijoilla on kilpailussa teknisiä ongelmia, joista he eivät ole vastuussa, EPSO tarjoaa lähtökohtaisesti tarkistuksen jälkeen heille korjaavia toimenpiteitä, kuten kohdennetun mahdollisuuden toistaa koe.(18) Näin tehtiin esimerkiksi käsiteltävässä asiassa niiden kahdeksan hakijan tapauksessa, joille tarjottiin kolmatta koetilannetta kirjallisiin kokeisiin, ja se on myös ratkaisu, joka valittajien voidaan ymmärtää pitävän asianmukaisena. Kuten komissio selitti, tätä vaihtoehtoa ei kuitenkaan voitu toteuttaa kyseessä olevassa kilpailussa (ks. edellä 34 kohta).
47.      Käytettävissä oli mielestäni kuitenkin tarkoituksenmukaisempi vaihtoehto: mitätöidä alkuperäinen koetilanne – jonka koskemattomuuden on katsottava vaarantuneen vakavasti kyseisissä olosuhteissa, kun otetaan huomioon niiden hakijoiden poikkeuksellisen suuri määrä, joihin ongelmat vaikuttivat(19) – ja järjestää kaikille hakijoille uusi koetilanne. Tämä lähestymistapa olisi – komission sanamuotoa käyttääkseni – palauttanut kilpailuedellytykset sellaisiksi kuin ne olivat silloin, kun sääntöjenvastaisuudet olivat tapahtuneet, eikä tietyille hakijoille olisi annettu etua sillä, että he saattoivat valita eri suorituksista.(20)
48.      Asiassa C‑623/24 P esittämässään vastineessa komissio katsoi, että tällainen vaihtoehtoinen lähestymistapa oli mahdollinen, mutta väitti, että sillä olisi riistetty epäoikeudenmukaisesti hakijoilta, joihin vakavat tekniset ongelmat eivät vaikuttaneet, tulokset, jotka he olivat oikeutetusti saaneet alkuperäisessä koetilanteessa. Ymmärrän tämän huolen – jonka taustalla on oletettavasti myös halu estää uudet valitukset. Halu välttää se, että näiltä hakijoilta riistetään heidän alkuperäiset tuloksensa, ei kuitenkaan voi oikeuttaa sitä, että heille annetaan etua muihin hakijoihin nähden, mikä on juuri omaksutun ratkaisun vaikutus, kuten edellä selitettiin. Tämä päätelmä on sitäkin välttämättömämpi, kun otetaan huomioon, ettei hakijoiden voida uskottavasti sanoa saaneen oikeuden alkuperäisten tulostensa säilymiseen tai vapautukseen kirjallisten kokeiden toistamisesta, jos olosuhteet niin edellyttävät. Mitään tällaista oikeutta ei seuraa kilpailuilmoituksesta, eikä ole mitään viitteitä siitä – eikä komissio ole väittänyt –, että hakijat saivat täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka voisivat synnyttää perustellun luottamuksen siihen,(21) että heidän alkuperäiset tuloksensa pidettäisiin voimassa kilpailun (tai jonkin sen vaiheen) mahdollisesta myöhemmästä mitätöimisestä riippumatta ja kyseessä olevista poikkeuksellisista, ennakoimattomista olosuhteista huolimatta.(22)
49.      Tästä seuraa nähdäkseni, että valintalautakunnan tekemä ratkaisu ylitti sen, mikä oli tarpeen sen tavoitteen saavuttamiseksi,
että korjataan kirjallisten kokeiden alkuperäisessä koetilanteessa esiintyneistä laajoista teknisistä ongelmista aiheutuneet sääntöjenvastaisuudet kilpailuedellytysten palauttamiseksi. Tämä ratkaisu sen sijaan vääristi tosiasiallisesti kilpailuedellytyksiä ja loi hakijoiden välille uutta epäyhdenvertaisuutta, jolla ylitettiin näin ollen se, joka liittyy yleensä kaikkiin kokeisiin.
50.      Edellä esitetyn perusteella katson, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisissa tuomioissa, ettei valintalautakunta ollut loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se tarjosi kaikille hakijoille mahdollisuuden toistaa kirjalliset kokeet muttei velvoittanut heitä siihen.
51.      Edellä esitetystä päätelmästä huolimatta on tarpeen tarkastella, onko kaikilla valittajilla intressi tähän yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen vetoamiseen – kysymys, johon viitattiin myös valituksenalaisissa tuomioissa.
52.      Vaikka valittajien, kuten he perustellusti huomauttavat, ei tarvitse esittää näyttöä siitä, että tietyt hakijat ovat tosiasiallisesti saaneet etua,(23) tämä ei vapauta heitä tarpeesta osoittaa, että väitetty epäyhdenvertaisuus koski heitä itseään henkilökohtaisesti. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kanneoikeus ei voi perustua yleiseen etuun tai toimielinten etuun; kumoamiskanteessa kantaja voi vedota kanteen tueksi ainoastaan sellaisiin väitteisiin, jotka koskevat häntä henkilökohtaisesti.(24)
53.      Kuten edellä esitetty tarkastelu osoittaa (ja kuten valittajat itsekin myöntävät), epäyhdenvertaisella kohtelulla, joka seurasi kaikille hakijoille tarjotusta mahdollisuudesta toistaa kirjalliset kokeet, asetettiin – ainakin lähtökohtaisesti – epäedullisempaan asemaan ne hakijat, joihin tekniset ongelmat vaikuttivat vakavasti ja joilla ei siten ollut tosiasiassa muuta vaihtoehtoa kuin toistaa kokeet. Unionin yleinen tuomioistuin huomautti perustellusti, että hakijoiden, jotka tarjotusta toistamismahdollisuudesta huolimatta päättivät olla käyttämättä sitä ja pitää alkuperäiset tuloksensa voimassa, on katsottava olleen tyytyväisiä alkuperäiseen suoritukseensa ja näin jäävän niiden hakijoiden ryhmän ulkopuolelle, joihin ongelmat vaikuttivat vakavasti. On totta, että valittaja asiassa C‑622/24 P on esittänyt teoriassa, että hakijat, joilla oli vakavia teknisiä ongelmia, ovat siitä huolimatta saattaneet päättäneet olla toistamatta kokeita ammatillisten sitoumusten kaltaisista syistä. Yksikään valittajista ei ole kuitenkaan tosiasiassa väittänyt, että näin oli hänen tapauksessaan.
54.      Katsonkin, että hakijat, jotka päättivät olla osallistumatta kirjallisten kokeiden toiseen koetilanteeseen (ks. edellä 11 kohta), eivät voi väittää, että heillä on henkilökohtainen intressi ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan esittämiseen.
55.      Tilanne ei ole yhtä suoraviivainen niiden valittajien osalta, jotka osallistuivat toiseen koetilanteeseen (nimittäin UJ, UL, UP, UU ja UV). Komissio on esittänyt, että olisi mahdotonta määrittää varmasti, oliko kaikilla toiseen koetilanteeseen osallistuneilla hakijoille todellakin riittävän vakavia teknisiä ongelmia alkuperäisessä koetilanteessa. Ei kuitenkaan voida sulkea pois mahdollisuutta, että näin oli. Tämä epävarmuus huomioon ottaen katson, että tämä seikka voidaan lukea näiden valittajien eduksi ja että heillä voidaan katsoa olevan intressi ensimmäisen valitusperusteen tämän osan esittämiseen.
56.      Edellä esitetystä seuraa nähdäkseni, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hyväksyttävä valittajien UJ, UL, UP, UU ja UV osalta ja hylättävä muiden valittajien osalta.
2.     Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa: pidempi valmistautumisaika myöhempiin koetilanteisiin
57.      Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen,(25) kun se ei pitänyt yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkauksena sitä, että kirjallisten kokeiden toiseen ja kolmanteen koetilanteeseen osallistuneet hakijat hyötyivät huomattavasti pidemmästä valmistautumisajasta kuin alkuperäiseen koetilanteeseen osallistuneet hakijat.
58.      Tarkemmin ottaen valittajat olivat väittäneet unionin yleisessä tuomioistuimessa, että toinen ja kolmas koetilanne olivat vaikeusasteeltaan helpompia kuin alkuperäinen koetilanne molempien kirjallisten kokeiden eli case-tehtävän ja alakohtaisen kirjallisen kokeen osalta. Kun tarkastellaan erityisesti alakohtaista kirjallista koetta, he olivat väittäneet, että koska skenaario, johon kyseinen koe perustui, oli sama kaikissa kolmessa koetilanteessa ja oli julkaistu ennen alkuperäistä koetilannetta, myöhempiin koetilanteisiin osallistuneet hakijat saivat epäoikeudenmukaista etua sekä kokeiden samankaltaisuuden että pidemmän valmistautumisajan vuoksi.(26)
59.      Unionin yleinen tuomioistuin oli hylännyt nämä argumentit. Se katsoi yhtäältä, että vaikka kokeen perustana oleva skenaario oli sama (joskin siitä oli kaksi eri versiota(27)), laadittavan kommentaarin täsmällinen aihe kussakin koetilanteessa vaihteli merkittävästi ja riittävästi. Toisaalta pidemmästä valmistautumisajasta unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei myöhempiin koetilanteisiin osallistuneiden hakijoiden voitu katsoa saaneen merkittävää etua tästä, koska mikään ei viitannut siihen, että valintalautakunnan tarkoituksena oli ollut rajoittaa aikaa, joka hakijoilla oli käytettävissään julkaistuun skenaarioon tutustumista varten.
a)     Asianosaisten keskeiset lausumat
60.      Valittajat huomauttavat ensinnäkin, että alakohtaisen kirjallisen kokeen perustan muodostava skenaario julkaistiin elokuussa 2021, jolloin marraskuussa 2021 järjestettyyn toiseen koetilanteeseen ja joulukuussa 2021 järjestettyyn kolmanteen koetilanteeseen osallistuneilla hakijoilla oli huomattavasti pidempi valmistautumisaika verrattuna niihin hakijoihin, jotka osallistuivat ainoastaan syyskuussa 2021 järjestettyyn alkuperäiseen koetilanteeseen. He väittävät, että tämä ero valmistautumisajassa johtaa erilaisiin objektiivisiin kilpailuedellytyksiin valintalautakunnan tarkoituksista tai testiaiheiden vaihtelusta huolimatta. He päättelevät siten, että tämän seurauksena loukattiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi.
61.      Komissio väittää, että valittajat pyrkivät pohjimmiltaan kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevan arvioinnin, jonka mukaan myöhempiin koetilanteisiin osallistuneet hakijat eivät saaneet merkittävää etua pidemmän valmistautumisajan vuoksi. Komissio väittääkin, ettei tässä valituksen osassa tuoda esille oikeuskysymystä ja että se olisi jätettävä tutkimatta.
62.      Toissijaisesti, kun tarkastellaan tämän osan asiakysymystä, komissio katsoo, ettei hakijoiden suoriutumista arvioitu sen ajan perusteella, joka heillä oli käytettävissään skenaarioon perehtymiseen, vaan – unionin yleisen tuomioistuimen mukaan – kunkin kokeen riittävän erilaisen aiheen perusteella. Komission näkemyksen mukaan tästä seuraa, ettei valmistautumisajan pituudella ollut vaikutusta hakijoiden suoriutumisen arviointiin.
b)     Arviointi
63.      Ensinnäkin, kun tarkastellaan tämän toisen osan tutkittavaksi ottamista, en yhdy komission näkemykseen siitä, että valittajat kyseenalaistavat unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista tekemän arvioinnin. Valittajat väittävät unionin yleisen tuomioistuimen tehneen oikeudellisen virheen päättelyssään siltä osin kuin se katsoi, ettei pidempi valmistautumisaika merkinnyt yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista pelkästään siksi, ettei valintalautakunnan tarkoituksena ollut rajoittaa valmistautumisaikaa. Kyse on pohjimmiltaan siitä, merkitseekö se todettu tosiseikka, että tietyillä hakijoilla oli pidempi valmistautumisaika, eroa objektiivisissa edellytyksissä, joilla kilpailu toteutettiin, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisesti; tämän määrittäminen on oikeuskysymys. Komission oikeudenkäyntiväitettä ei näin ollen voida mielestäni hyväksyä.
64.      Toiseksi, kun tarkastellaan tämän osan sisältöä, on ensinnäkin selvennettävä, että valittajat olivat esittäneet ensimmäisessä oikeusasteessa kaksi erillistä argumenttia sen väitteensä tueksi, että toisen ja kolmannen koetilanteen vaikeusaste oli ensimmäistä matalampi: i) tehtävät, jotka hakijoiden oli tehtävä, olivat hyvin samankaltaisia kaikissa koetilanteissa, ja ii) myöhempiin koetilanteisiin osallistuneet hakijat hyötyivät pidemmästä valmistautumisajasta, koska kokeiden perustana oleva skenaario oli julkaistu hyvissä ajoin etukäteen. Todetessaan, että alakohtaisen kirjallisen kokeen aiheet olivat riittävän erilaisia kaikissa kolmessa koetilanteessa, unionin yleinen tuomioistuin käsitteli ainoastaan ensimmäistä näistä kohdista (joka ei ole kyseessä nyt käsiteltävissä valituksissa). Tästä ei kuitenkaan – toisin kuin komissio vaikuttaa esittävän – seuraa, että tässä toteamuksessa unohdetaan kokonaan toinen kohta, nimittäin se, saattoiko erilainen valmistautumisaika itsessään vaikuttaa koetilanteiden suhteelliseen vaikeuteen. Koeaiheiden erilainen luonne ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että erilainen valmistautumisaika on tästä huolimatta saattanut vaikuttaa hakijoiden suoriutumiseen. Unionin yleinen tuomioistuin sen sijaan käsitteli tätä eripituista valmistautumisaikaa koskevaa toista argumenttia erikseen, kuten edellä 59 kohdassa todettiin, ja katsoi lähinnä, ettei tämä ero valmistautumisajassa merkinnyt yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista, koska valintalautakunnan tarkoituksena ei ollut rajoittaa hakijoiden valmistautumisaikaa. Juuri tämä päätelmä on nyt kyseessä.
65.      Selvennettyäni tätä muistutan, että oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että kaikki samaan kilpailuun osallistuvat hakijat suorittavat saman kokeen samoissa olosuhteissa ja että kokeiden vaikeusaste on suurin piirtein sama kaikille hakijoille.(28)
66.      Valituksenalaisissa tuomioissa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei pidempi valmistautumisaika muodostanut merkittävää etua hakijoille myöhemmissä koetilanteissa, ja perusti tämän päätelmän ilmeisesti yksinomaan siihen, ettei valintalautakunnalla ollut ilmeistä tarkoitusta rajoittaa valmistautumisaikaa. Tässä lähestymistavassa ei kuitenkaan oteta mielestäni huomioon tiedossa olleen koeaineiston perusteella valmistautumiseen käytettävissä olleen pidemmän ajan objektiivisia seurauksia. Juuri nämä seuraukset ovat kuitenkin nähdäkseni ratkaisevia arvioitaessa, oliko epäyhdenvertaista kohtelua esiintynyt. Edellisessä kohdassa mainitun oikeuskäytännön valossa olennainen kysymys on nimittäin se, johtiko erilainen valmistautumisaika siihen, että hakijat osallistuivat kilpailuun objektiivisesti tarkasteltuna erilaisissa olosuhteissa – minkä määrittäminen riippuu tapauksen olosuhteista.
67.      Vaikka jokaista eroavuutta valmistautumisajassa ei voidakaan pitää merkityksellisenä, käsiteltävän asian erityisolosuhteet, sellaisina kuin unionin yleinen tuomioistuin on ne todennut, tekevät siitä mielestäni merkittävän. Toiseen koetilanteeseen osallistuneet hakijat saivat kaksi ja kolmanteen koetilanteeseen osallistuneet kolme kertaa pidemmän valmistautumisajan kuin se, joka oli käytettävissä alkuperäiseen koetilanteeseen osallistuneilla, perehtyäkseen samaan ennalta julkistettuun skenaarioon. Tämä huomattavasti pidempi valmistautumisaika samaan skenaarioon – yhdistettynä väistämättä alkuperäisen koetilanteen perusteella muodostuneeseen tietynlaiseen käsitykseen siitä, miten kyseistä skenaariota saatettaisiin käyttää – aiheuttaa mielestäni tuntuvan eron olosuhteissa, joissa kolmanteen koetilanteeseen osallistuneet hakijat tekivät alakohtaisen kirjallisen kokeen.
68.      Kuten tämän valitusperusteen ensimmäisen osan yhteydessäkin, on näin ollen arvioitava, oliko tämä erilainen kohtelu objektiivisesti tarkasteltuna perusteltua ja oikeasuhteista. Komissio ei ole esittänyt tältä osin mitään tiettyä oikeuttamisperustetta. Voidaan vain otaksua, että lähestymistavalla, jossa samaa ennalta julkistettua skenaariota käytettiin alakohtaisen kirjallisen kokeen toistamisissa (minkä seurauksena valmistautumisaika oli pidempi), pyrittiin oikeutettuun tavoitteeseen varmistaa vastaava vaikeustaso eri koetilanteissa. Tämän oletuksenkaan perusteella omaksuttu lähestymistapa ei kuitenkaan vaikuta nähdäkseni oikeasuhteiselta näissä olosuhteissa, etenkin koska käytettävissä olisi ollut myös vähemmän rajoittavia vaihtoehtoja. Vaikka kaikkien koetilanteiden järjestäminen lyhyemmässä ajassa ei ollut mahdollista hallinnollisten rasitteiden vuoksi, olisi mielestäni voitu harkita muita vaihtoehtoja, kuten vaikeustasoltaan vastaavan uuden skenaarion julkistamista tai, kuten edellisessä jaksossa tarkasteltiin, kirjallisten kokeiden järjestämistä uudelleen kaikille hakijoille samanlaisin ehdoin.
69.      Tästä seuraa mielestäni, että alakohtaisen kirjallisen kokeen myöhempiin koetilanteisiin osallistuneiden hakijoiden saama pidempi valmistautumisaika merkitsi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
70.      Katson näin ollen, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisissa tuomioissa, ettei tällaista loukkausta ollut tapahtunut.
71.      Kuten ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan yhteydessäkin, tämä päätelmä ei kuitenkaan koske kaikkia valittajia. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on jo katsonut ja valittajat myöntävät, ainoastaan ne heistä, jotka eivät toistaneet kirjallisia kokeita – eivätkä siten hyötyneet pidemmästä valmistautumisajasta alakohtaisessa kirjallisessa kokeessa –, voivat vedota tähän ensimmäisen valitusperusteen toiseen osaan. Nämä valittajat ovat VT, UN US ja UT.(29)
72.      Vaikuttaa kuitenkin siltä, että UT:n tapaus on erotettava muista tapauksista. Vaikka valitusasian asianosaiset eivät nimenomaisesti käsitelleet tätä seikkaa, tuomion UJ ym. v. komissio  5 kohdasta ilmenee ymmärtääkseni, että UT:tä ei merkitty varallaololuetteloon, koska hän ei ollut saanut vaadittua vähimmäispistemäärää arviointikeskusvaiheessa.
73.      Tältä osin varallaololuetteloon merkitsemiselle asetettiin kilpailuilmoituksessa selkeästi kaksi kumulatiivista edellytystä: i) kaikista kokeista vaaditun vähimmäispistemäärän saaminen ja ii) ja kuuluminen hakijoihin, joilla on arviointikeskusvaiheen jälkeen eniten pisteitä. Ratkaisevaa on, ettei UT täyttänyt ensimmäistä näistä edellytyksistä. Hänen varallaololuetteloon merkitsemättä jättämisensä ei näin ollen seurannut hakijoiden vertailevasta arvioinnista sen suhteen, kenellä oli arviointikeskusvaiheen jälkeen eniten pisteitä – jossa väitetty epäyhdenvertainen kohtelu on saattanut vaikuttaa hänen suhteelliseen sijoitukseensa –, vaan siitä, ettei hän täyttänyt vähimmäisvaatimusta.
74.      Vaikka katsottaisiin, kuten edellä todettiin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskeva valitusperuste on perusteltu, ja vaikka oletettaisiin, että ellei tätä loukkausta olisi tapahtunut, muut hakijat olisivat saattaneet saada vähemmän pisteitä tai vähimmäispistemäärää alhaisemman pistemäärän, tämä ei silti muuta UT:n omia pisteitä, jotka jäivät vaaditun vähimmäispistemäärän alle. Tämä johtuu siitä, että käsiteltävässä asiassa väitetty epäyhdenvertaisuus koskee muille hakijoille annettuja aiheettomia mahdollisuuksia suoriutua kokeissa paremmin; se ei koske mahdollista kielteistä vaikutusta UT:n omaan suoriutumiseen. Tästä seuraa nähdäkseni, että nyt tarkasteltava valitusperuste on hylättävä UT:n tapauksessa.(30)
75.      Koska edellä todetut tuomioon UJ ym. v. komissio sisältyvät oikeudelliset virheet eivät voi johtaa sen päätöksen kumoamiseen, jolla UT jätettiin merkitsemättä varallaololuetteloon, ne eivät vaikuta kyseisen tuomion tuomiolauselmaan siltä osin kuin se koskee häntä. Hänen tapauksessaan tuomion perustelut on sen sijaan korvattava mielestäni edellä esitetyillä näkökohdilla.(31)
76.      Edellä esitetyn perusteella katson, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hyväksyttävä valittajien VT, UN ja US osalta mutta hylättävä muiden valittajien osalta.
Välipäätelmä
77.      Edellä A.1 ja A.2 jaksossa tehdyistä päätelmistä seuraa, että valituksenalaisia tuomioita rasittavat oikeudelliset virheet ja ne on mielestäni kumottava kaikkien valittajien osalta – UT:tä lukuun ottamatta.
78.      Siltä varalta, että unionin tuomioistuin ei yhdy edellä esitettyyn arviointiin, tutkin ensimmäisen valitusperusteen kolmannen osan ja toisen valitusperusteen (joka on joka tapauksessa edelleen merkityksellinen UT:n osalta).
3.     Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa: eri ajankohtina järjestetyt kirjalliset kokeet
79.      Ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa osassa, joka esitetään ainoastaan asiassa C‑623/24 P, valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tuomion UJ ym. v. komissio 119–122 kohdassa, kun se ei todennut, että kirjallisten kokeiden koetilanteiden – erityisesti kolmannen koetilanteen – järjestäminen eri ajankohtina oli yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista.
a)     Asianosaisten keskeiset lausumat
80.      Valituksensa tämän osan(32) tueksi valittajat vetoavat ensisijaisesti tuomioon Prais(33) (ja valituksen muissa kohdissa myös tuomioon OJ(34)) väittääkseen, että näiden tuomioiden mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että kaikki hakijat tekevät kirjalliset kokeet samanaikaisesti. Tämän perusteella ne väittävät, että kirjallisten kokeiden järjestäminen kolmena eri ajankohtana on itsessään yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista.
81.      Komissio väittää, ettei oikeuskäytäntö, johon valittajat ovat vedonneet, ole merkityksellinen käsiteltävien asioiden olosuhteiden kannalta. Se toteaa lisäksi, että kyseisestä oikeuskäytännöstä johdettuja periaatteita noudatettiin joka tapauksessa, koska kyse ei ollut kokeiden järjestämisestä eri ajankohtina vaan pikemminkin saman koetilanteen toistamisesta teknisten ongelmien vuoksi siten, että kukin koetilanne pidettiin yhtenä päivänä.
b)     Arviointi
82.      Ensinnäkin on huomautettava, että tuomiot Prais ja OJ koskivat yksittäisten hakijoiden esittämiä pyyntöjä siitä, että kilpailuun kuuluvat kokeet järjestettäisiin heille eri päivänä henkilökohtaisista syistä. Toimivaltaiset nimittävät viranomaiset olivat hylänneet nämä pyynnöt, ja tämä oli vahvistettu asianomaisissa tuomioissa lähinnä sillä perusteella, että jos näiden henkilöiden annettaisiin tehdä kokeet eri päivinä, tämä voisi vaarantaa vaatimuksen, jonka mukaan kaikki hakijat suorittavat kokeet samoissa olosuhteissa. Komissio huomauttaa näin ollen perustellusti, että nämä tilanteet eroavat huomattavasti käsiteltävissä asioissa kyseessä olevista tilanteista, joissa valintalautakunnan oli laajojen teknisten ongelmien vuoksi toteutettava korjaavia toimenpiteitä.
83.      Näitä tuomioita ei joka tapauksessa voida ymmärtää siten, että niissä vahvistetaan se joustamaton kanta, jonka valittajat pyrkivät johtamaan niistä, nimittäin että pelkästään se seikka, että kilpailuun kuuluvat kirjalliset kokeet järjestetään eri ajankohtina, merkitsee itsessään väistämättä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
84.      Ensinnäkin molemmissa edellä mainituissa tuomioissa esitettiin, että eri ajankohtia koskevat pyynnöt olisi voitu hyväksyä eri olosuhteissa.(35)
85.      Toiseksi näissä tuomioissa esitetty päättely perustui siihen näkökohtaan, että kaikkien hakijoiden on suoritettava kilpailuun kuuluvat kokeet samoissa olosuhteissa. Vaikka kokeen suorittaminen samanaikaisesti on eittämättä yleensä tehokkain tapa taata yhdenmukaiset olosuhteet, tätä logiikkaa ei voida soveltaa ehdottomana sääntönä. Tällainen ehdoton tulkinta, sellaisena kuin valittajat sitä puoltavat, estäisi nimittäin toteuttamasta korjaavia toimenpiteitä teknisten tai muiden häiriöiden vuoksi ja jopa hakijoita toistamasta kokeita, jos unionin tuomioistuimet ovat kumonneet päätökset jättää nämä hakijat kilpailun ulkopuolelle (mikä on paradoksaalisesti lopputulos, jonka valittajat voivat saavuttaa nyt käsiteltävillä valituksilla).
86.      Toisin kuin valittajat väittävät, yhdenvertaisen kohtelun periaate ei siten edellytä, että kaikki kokeet on aina tehtävä samana päivänä. Sen sijaan edellytetään, ettei vaihtelu kokeen tekemisajankohdassa saa merkitä eroa objektiivissa edellytyksissä, joiden mukaisesti hakijoita arvioidaan (esimerkiksi kokeet myöhemmin tekevät hakijat eivät saa hyötyä siitä, että he tietävät koeaiheet etukäteen – koeaiheiden on näin ollen oltava erilaisia, samalla kun kokeen vaikeustaso säilyy vastaavana).
87.      Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei näin ollen mielestäni loukattu itsessään pelkästään sen vuoksi, että kirjalliset kokeet järjestettiin kolmena eri ajankohtana. Yhdenvertaiseen kohteluun liittyviä huolenaiheita herää pikemminkin näiden koetilanteiden järjestämistä koskevista erityisjärjestelyistä – etenkin siitä, että kaikilla hakijoilla oli mahdollisuus toistaa kokeet ja että valmistautumisaika tiedossa olevan skenaarion osalta oli huomattavasti pidempi –, joka ovat seikkoja, jotka tutkittiin jo ensimmäisen valitusperusteen kahden ensimmäisen osan yhteydessä. Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on erikseen tarkasteltuna näin ollen mielestäni perusteeton, ja se on hylättävä.
B       Toinen valitusperuste: ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn viidennen kanneperusteen hylkäämiseen tai tutkimatta jättämiseen liittyvät oikeudelliset virheet
88.      Valittajien toinen valitusperuste koskee unionin yleisen tuomioistuimen tekemää ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn viidennen kanneperusteen hylkäämistä tai tutkimatta jättämistä. Kyseinen kanneperuste oli olennaisin osin samansisältöinen molemmissa asioissa, ja, kuten jäljempänä yksityiskohtaisemmin selitetään, se koski kilpailuilmoituksen väitettyä rikkomista hakijoiden arvioitavien kompetenssien osalta. Unionin yleisen tuomioistuimen tekemä kyseisen kanneperusteen hylkääminen ja tutkimatta jättäminen perustui kuitenkin eri syihin näissä kahdessa asiassa.
89.      Unionin yleinen tuomioistuin etenkin jätti kyseisen kanneperusteen tutkimatta asiassa UJ ym. v. komissio, koska valittajat eivät olleet vedonneet siihen 90 artiklan 2 kohdan mukaisissa valituksissaan eivätkä siten noudattaneet valituksen ja kanteen vastaavuutta koskevaa sääntöä. Toisaalta asiassa VT v. komissio unionin yleinen tuomioistuin arvioi kanneperusteen aineellisesti ja hylkäsi sen perusteettomana.
90.      Siten valittajat asiassa C‑623/24 P riitauttavat kanneperusteen tutkimatta jättämisen, kun taas valittaja asiassa C‑622/24 P riitauttaa sen asiakysymystä koskevan unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin. Tutkin vastaavia valitusperusteita vuorotellen aloittaen tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä (1) ja käsitellen sen jälkeen alkuperäisen kanneperusteen sisällön arvioinnissa väitetysti tehtyä virhettä (2).
1.     Toinen valitusperuste asiassa C‑623/24 P: valituksen ja kanteen vastaavuutta koskeva sääntö
91.      Toisessa valitusperusteessaan valittajat asiassa C‑623/24 P väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen (tuomion UJ ym. v. komissio 206 ja 207 kohdassa), kun se jätti tutkimatta heidän viidennen kanneperusteensa hallinnollisen valituksen ja kanteen vastaavuutta koskevan säännön noudattamatta jättämisen vuoksi.
a)     Asianosaisten keskeiset lausumat
92.      Vaikka valittajat eivät kiistä sitä, ettei heidän 90 artiklan 2 kohdan mukaisissa valituksissaan viitattu kyseiseen perusteeseen, he väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi vastaavuutta koskevaa sääntöä heidän tapauksessaan kohtuuttoman tiukasti.
93.      Tältä osin he väittävät, että vastaavuutta koskeva sääntö on muotoutunut puhtaasti oikeuskäytännössä ja ettei sille ole mitään nimenomaista perustaa SEUT 270 artiklassa, henkilöstösäännöissä tai unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksessä. He pitävät sitä näin ollen kirjoittamattomana menettelyllisenä rajoituksena, jolla tiukasti sovellettuna loukataan perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaista oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin. Valittajat vetoavat erityisesti entisen virkamiestuomioistuimen tuomioon Mandt(36) ja vaativat kyseisen säännön joustavaa tulkintaa, jossa riittäisi, että he riitauttivat 90 artiklan 2 kohdan mukaisissa valituksissaan kilpailuilmoituksen aineellisen lainmukaisuuden – eivätkä pelkästään sen menettelyllistä lainmukaisuutta.
94.      Valittajat väittävät lisäksi, että säännön peruste – mahdollistaa hallinnon ja valituksen tekijän välisen riidan sovintoratkaisu – ei voi oikeuttaa sen tiukkaa soveltamista heidän tapaustensa kaltaisissa tapauksissa, joissa nimittävä viranomainen ei vastannut nimenomaisesti heidän valitukseensa henkilösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa asetetuissa määräajoissa eikä sovintoratkaisua siten todellisuudessa harkittu.
95.      Komission katsoo, että toinen valitusperuste on hylättävä tehottomana tai ilmeisen perusteettomana, sillä sen näkemyksen mukaan valittajat pyrkivät pohjimmiltaan välttymään velvoitteeltaan tehdä hallinnollinen valitus henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa ja 91 artiklan 2 kohdassa säädetyn oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn mukaisesti. Komissio myös toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin on muutoksenhakutuomioistuimena toimiessaan nimenomaisesti torjunut tuomiossa Mandt omaksutun ”joustavan” lähestymistavan myöhemmissä asioissa. Komissio väittää lisäksi, että valitukseen – joko nimenomaisesti tai hiljaisesti – annettavan vastauksen luonteella ei ole merkitystä vastaavuutta koskevan säännön soveltamiselle ja että käsiteltävässä asiassa tehtiin joka tapauksessa nimenomainen päätös ennen kanteen nostamiselle asetetun määräajan päättymistä.
b)     Arviointi
96.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin henkilöstöä koskevissa riidoissa sovellettava vastaavuutta koskeva sääntö edellyttää tutkittavaksi ottamisen osalta, että SEUT 270 artiklan nojalla nostetussa kanteessa esitetyt vaatimukset saavat sisältää vain samaan syyhyn perustuvia riitauttamisperusteita, johon perustuvat riitauttamisperusteet, joihin on vedottu henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisessa kanteen nostamista edeltävässä pakollisessa valituksessa. Kanteessa voidaan kehitellä näitä riitauttamisperusteita esittämällä perusteita ja perusteluja, jotka eivät välttämättä sisälly valitukseen mutta liittyvät siihen läheisesti. Tämän säännön tarkoituksena on mahdollistaa riitojen sovintoratkaisu varmistamalla, että nimittävän viranomaisen on mahdollista todentaa riittävän täsmällisesti riidanalaiseen toimeen kohdistettu arvostelu.(37)
97.      Vaikka onkin niin, ettei vastaavuutta koskevasta säännöstä säädetä nimenomaisesti henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa (tai muussa sovellettavassa säännöksessä), sitä ei voida tästä syystä hylätä perusteettomana tuomioistuimessa esitettynä tulkintana. Kyseisissä säännöksissä säädetään edeltävästä hallinnollisesta valituksesta ehdottomana edellytyksenä kanteen nostamiselle, ja ne menettäisivät merkityksensä – ja mahdollistaisivat väärinkäytökset –, jos tältä osin riittäisi mikä tahansa valitus, myös sellainen, joka ei liity mitenkään myöhemmän kanteen kohteeseen tai perusteeseen.
98.      Tästä seuraa, että kanteella on oltava valitukseen yhteys, joka ei mielestäni voi olla pelkästään muodollinen tai liian abstrakti. Tähän valittajat kuitenkin pohjimmiltaan pyrkivät vetoamalla tuomioon Mandt.
99.      Kyseisessä tuomiossa (ja joissakin sitä seuranneissa asioissa) entinen virkamiestuomioistuin katsoi, että vastaavuutta koskevaa sääntöä olisi tulkittava joustavammin, kun otetaan huomioon oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn epävirallinen luonne, se seikka, ettei tässä vaiheessa tyypillisesti käytetä asianajajaa, ja perusoikeuskirjan 47 artiklan mukainen oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin. Tämän perusteella entinen virkamiestuomioistuin oli katsonut, että kanteessa esitettyjen perusteiden voitiin katsoa ”liittyvän läheisesti” valituksessa esitettyihin perusteisiin, jos ne molemmat koskivat riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta (tai käänteisesti menettelyllistä lainmukaisuutta), vaikka ne koskivatkin sen eri näkökohtia.
100. Kuten komissio on perustellusti huomauttanut, unionin yleinen tuomioistuin – toimiessaan virkamiestuomioistuimessa käsiteltävien asioiden muutoksenhakuasteena – rajoitti kuitenkin tätä liian laajaa lähestymistapaa myöhemmissä asioissa, minkä seurauksena oikeuskäytäntö oli jälleen linjassa vastaavuutta koskevasta säännöstä annettujen unionin tuomioistuimen aiempien tuomioiden kanssa.(38) Tämä oli mielestäni oikea lähestymistapa. Kuten unionin yleinen tuomioistuin tuomiossa Moschonaki(39) totesi, aineellisen ja menettelyllisen lainmukaisuuden käsitteet ovat liian laajoja ja abstrakteja varmistaakseen oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa esitettyjen perusteiden ja perusteiden, joihin kanteessa vedotaan, välisen mielekkään yhteyden. Tämä yhteys on kuitenkin olennainen, jos oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn halutaan saavuttavan tarkoituksensa, joka on riitojen sovintoratkaisu.
101. Näin ollen ei voida hyväksyä sitä, että valittajat vetoavat tuomioon Mandt väittääkseen, että minkä tahansa aineelliseen lainmukaisuuteen liittyvän perusteen esittämiseksi unionin tuomioistuimessa riittää, että heidän 90 artiklan 2 kohdan mukaisissa valituksissaan on pelkästään vedottu kilpailun tai riidanalaisten päätösten aineelliseen lainmukaisuuteen. Tällainen tulkinta tekisi oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tehtävän tyhjäksi. Jos 90 artiklan 2 kohdan mukaisessa valituksessa ei edes vihjata kyseessä olevaa toimea koskevaan tiettyyn epäkohtaan, nimittävä viranomainen ei pysty toteamaan riittävän selvästi asianomaisen henkilön huolenaiheita eikä siten voi mielekkäästi tarkastella toimea uudelleen, muuttaa sitä tai peruuttaa sen taikka pyrkiä sovintoratkaisuun.
102. Valittajat ovat lisäksi väittäneet, että juuri tämä sovintoratkaisun tarkoitus tehdään tyhjäksi, jos, kuten heidän tapauksessaan, henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa säädetyssä neljän kuukauden määräajassa ei ole tehty nimenomaista päätöstä. He väittävät, että tällaisissa olosuhteissa vastaavuutta koskevaa sääntöä olisi sovellettava löyhemmin – jos lainkaan. En yhdy tähän näkemykseen.
103. Komission tapaan katson, että nimittävän viranomaisen valitukseen antaman vastauksen, olipa se hiljainen tai nimenomainen, luonteella ei ole merkitystä eikä se muuta vastaavuutta koskevan säännön vaatimuksia.(40) Lisäksi vaikuttaa siltä, että valittajien päättely on virheellinen sikäli, että se on taannehtiva: he päättelevät myöhemmästä hiljaisesta hylkäämisestä, ettei valitusvaihe voinut koskaan palvella tarkoitustaan, ja käyttävät sitten tätä väittääkseen, ettei kyseistä perustetta tarvinnut sisällyttää valitukseen alun perinkään. Valituksen sisältöä ei kuitenkaan voida määrittää sen perusteella, miten nimittävä viranomainen mahdollisesti vastasi siihen. Ei myöskään voida sulkea pois – edes hiljaisen hylkäämisen tapauksissa, joissa tietty epäkohta oli tuotu alusta alkaen esille selkeästi – sitä mahdollisuutta, että nimittävä viranomainen olisi saattanut omaksua toisenlaisen näkemyksen esimerkiksi hyväksymällä valituksen ja selvittämällä sovintoratkaisun mahdollisuutta.
104. Edellä esitetyn perusteella on katsottava, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellista virhettä jättäessään valittajien ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän viidennen kanneperusteen tutkimatta, koska – kuten on riidatonta – heidän 90 artiklan 2 kohdan mukaisissa valituksissaan ei esitetty mitään merkityksellistä riitauttamisperustetta tai siihen läheisesti liittyvää perustelua. Katsonkin, että asiassa C‑623/24 P esitetty toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
105. Huomautan, että valittajat ovat myös esittäneet täydellisyyden vuoksi kantansa alkuperäisen viidennen kanneperusteensa sisällöstä. Heidän tältä osin esittämänsä argumentit vastaavat valittajan asiassa C‑622/24 P esittämiä argumentteja, joita käsittelen seuraavassa jaksossa. Tältä osin jäljempänä tehtävät päätelmät huomioon ottaen katson, että vaikka kyseessä oleva kanneperuste olisi otettu tutkittavaksi asiassa C‑623/24 P valittajana olevien henkilöiden osalta, se ei joka tapauksessa olisi ollut perusteltu.
2.     Toinen valitusperuste asiassa C‑622/24 P: kilpailuilmoituksen rikkominen
106. Toisessa valitusperusteessaan asian C‑622/24 P valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tuomion VT v. komissio 187–193 kohdassa tulkitessaan kilpailuilmoitusta sen kannalta, mitä kompetensseja hakijoiden osalta olisi pitänyt arvioida.
107. Tarkemmin ottaen valittaja oli väittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa, että valintalautakunta oli toiminut kilpailuilmoituksen vastaisesti, koska se oli arvioinut AD 7
‑palkkaluokkaan (kuten hän itse) hakeneiden tiimin johtamiseen liittyviä taitoja, vaikka hänen mukaansa näitä taitoja olisi pitänyt kilpailuilmoituksen perusteella arvioida ainoastaan palkkaluokkaan AD 9 hakevien osalta.
108. Unionin yleinen tuomioistuin oli hylännyt kyseisen kanneperusteen ja todennut, että valittaja vetosi virheellisesti siihen kilpailuilmoituksen osaan, jossa kuvataan tehtäviä, joita palvelukseen otettujen hakijoiden voitaisiin odottaa hoitavan (jäljempänä tehtäväosio), ja jossa todettiin ainoastaan palkkaluokkaan AD 9 hakeneiden hallintovirkamiesten osalta, että heidän ”tehtäviin voi kuulua – – asiantuntijatiimien vetäminen”. Siinä kilpailuilmoituksen osassa, joka koski sitä, miten hakijat valittaisiin (jäljempänä valintaosio), sitä vastoin todettiin, että kaikkien hakijoiden osalta arviointikeskuksessa arvioitaisiin kahdeksaa yleistä kompetenssia, kuten ”esimiestaitoja”, palkkaluokasta riippumatta. Tämän perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että arvioidessaan valittajan esimiestaitoja koskevaa kompetenssia valintalautakunta oli toiminut täysin kilpailuilmoituksen mukaisesti.
a)     Asianosaisten keskeiset lausumat
109. Valittaja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen arviointia rasittaa oikeudellinen virhe, koska siinä ei noudatettu kilpailuilmoituksen (eli kilpailun oikeudellisen kehyksen) sanamuotoa, jossa selvästi varattiin ”tiimien johtaminen” ainoastaan palkkaluokan AD 9 virkoihin kuuluvaksi tehtäväksi, ja koska siinä pidettiin virheellisesti tätä käsitettä ”esimiestaitojen” synonyymina.
110. Valittaja vetoaa tuomioon Spisto(41) ja väittää, että niiden tehtävien luonne, joita palvelukseen otettavien henkilöiden on tarkoitus hoitaa, muodostaa kilpailuilmoituksen tärkeän tulkintakriteerin ja että sitä on näin ollen käytettävä hakijoiden arvioinnissa. Hän väittää lähinnä, että kilpailuilmoituksen valintaosiota ei voitu tulkita irrallaan tehtäväosiosta vaan että sitä olisi sen sijaan pitänyt tulkita viimeksi mainitun valossa.
111. Tästä seuraa hänen mukaansa, että tiimien johtamiseen liittyviä taitoja olisi pitänyt arvioida ainoastaan palkkaluokkaan AD 9 hakevien osalta. Toissijaisesti hän toteaa lisäksi, että vaikka esimiestaitoja koskevaa kompetenssia oli arvioitava kaikkien hakijoiden tapauksessa, valintalautakunnan olisi pitänyt ainakin soveltaa erilaisia arviointikriteerejä kumpaankin palkkaluokkaan.
112. Komission mukaan toinen valitusperuste on perusteeton. Se korostaa, että kilpailuilmoituksessa todettiin selvästi, että ”esimiestaitoja” yleisenä kompetenssina arvioitaisiin kaikkien hakijoiden osalta arviointikeskusvaiheessa riippumatta siitä, mihin palkkaluokkaan hakija on hakenut. Se toteaa tältä osin, että EPSOn kilpailuissa yleisiä kompetensseja arvioidaan aina kaikkien palkkaluokkien osalta kilpailun läpäisseiden hakijoiden varsinaisista tehtävistä riippumatta.
113. Komissio väittääkin, että palkkaluokkien AD 7 ja AD 9 jaottelu ei ollut merkityksellinen arviointikeskusvaiheessa vaan vasta pätevyyteen perustuvassa karsinnassa (Talent Screener) (jossa otettiin huomioon tehtävien, joita kilpailun läpäisseiden hakijoiden on tarkoitus hoitaa, kannalta merkityksellinen työkokemus). Se väittää näin ollen, että valittaja vetoaa virheellisesti tuomioon Spisto, koska kyseinen asia koski työkokemuksen arviointia pätevyyteen perustuvassa karsinnassa eikä yleisten kompetenssien arviointia. Komissio myös väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin pitänyt ”esimiestaitoja” ja ”tiimien johtamista” toistensa synonyymeina. Se pikemminkin tutki kumpaakin käsitettä sen oikeassa asiayhteydessä ja totesi perustellusti, että valintalautakunta oli arvioinut ainoastaan esimiestaitoja koskevaa yleistä kompetenssia, kuten kilpailuilmoituksessa edellytetään.
b)     Arviointi
114. Ensinnäkin on selvennettävä, että valittajan sitä koskevan väitteen, että valintalautakunta arvioi hänen tiimien johtamiseen liittyviä taitojaan, muotoilu on tosiasioiden osalta epätäsmällinen. Kuten valituksenalaisesta tuomiosta (53 ja 192 kohdasta) ilmenee, valintalautakunta arvioi esimiestaitoja koskevaa kompetenssia, jonka osalta se otti huomioon kyvyn ”johtaa, kehittää ja motivoida ihmisiä saamaan tuloksia”. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi, tämä kompetenssi oli yksi kahdeksasta yleisestä kompetenssista, joita testattaisiin arviointikeskusvaiheessa kaikkien hakijoiden osalta palkkaluokasta riippumatta, kuten kilpailuilmoituksen valintaosiossa nimenomaisesti todettiin.
115. Tämän perusteella valittajan voidaan ymmärtää väittävän lähinnä, että koska kilpailun läpäisseiden, palkkaluokkaan AD 7 hakeneiden ei odotettaisi johtavan tiimiä osana tehtävänkuvaansa, esimiestaitoja koskevaa kompetenssia joko ei olisi pitänyt arvioida lainkaan heidän osaltaan tai sitä olisi pitänyt arvioida käyttäen eri kriteerejä kuin ne, joita käytettiin palkkaluokkaan AD 9 hakeneiden tapauksessa. Nämä molemmat väitteet perustuvat kuitenkin perustavanlaatuiseen väärinkäsitykseen, joka koskee yhtäältä esimiestaitojen käsitettä kompetenssina ja toisaalta EPSOn kilpailuissa arvioitavien yleisten kompetenssien luonnetta.
116. Tältä osin voidaan ensinnäkin huomauttaa, että vaikka ”esimiestaitoihin” [englanninkielisessä kilpailuilmoituksessa käytetty käsite ”leadership” voitaisiin kääntää tässä yhteydessä myös yleisemmin johtajuudeksi] voi kuulua muiden johtamiseen liittyviä näkökohtia, se ei ole kompetenssi, joka on varattu muodollisissa johtotehtävissä toimiville. Henkilön voidaan edellyttää johtavan projektia tai käsittelevän asiakirjoja, jolloin hänen on esimerkiksi koordinoitava kollegojen työtä ja opastettava heitä, vaikka hän ei ole tiimin johtaja. Katsoessaan, että ”esimiestaidot” voivat olla täysin merkityksellisiä ainoastaan palkkaluokkaan AD 9 hakeneiden, jotka mahdollisesti toimivat tiimien johtajina, kannalta, valittaja vaikuttaa sekoittavan tiimien johtamisen ja esimiestaitojen (”leadership”) käsitteet.
117. Toiseksi totean, että EPSO ja henkilöstöä palvelukseen ottavat toimielimet ja elimet, joita se palvelee, ovat käyttäessään harkintavaltaansa määrittää pätevyysedellytykset, joita ne voivat edellyttää hakijoilta kilpailuissa,(42) määritelleet tiettyjä yleisiä kompetensseja, joita pidetään olennaisina minkä tahansa näissä toimielimissä tai elimissä olevan tehtävän kannalta. ”Esimiestaidot” on yksi tällainen kompetenssi, jota sovelletaan kaikkiin hallintovirkamiesten virkoihin kaikissa palkkaluokissa, myös palkkaluokkaan AD 5, jolla palvelukseen otettavat yleensä aloittavat, kuuluvissa viroissa.(43)
118. Tästä syystä kilpailuilmoituksessa ei erotella kompetenssien arvioimisessa palkkaluokkaan AD 7 hakeneita ja palkkaluokkaan AD 9 hakeneita. Kilpailuilmoituksen tehtäväosio, jossa esitetään kuhunkin palkkaluokkaan liittyvät tehtävät, ei siten ole merkityksellinen yleisten kompetenssien arvioimisen kannalta. Tässä yhteydessä valintalautakunta ei voinut jättää huomiotta kilpailuilmoituksen, joka muodostaa kilpailun oikeudellisen kehyksen ja jossa määritellään valintalautakunnan harkintavallan rajat, selvää sanamuotoa;(44) se oli sen sijaan velvollinen arvioimaan esimiestaitoja koskevaa kompetenssia kaikkien hakijoiden tapauksessa samojen kriteerien perusteella palkkaluokasta riippumatta.
119. Näin ollen on katsottava, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan, ettei valintalautakunta ollut rikkonut kilpailuilmoitusta, toisin kuin valittaja väittää.
120. Tämä päätelmää ei aseta kyseenalaiseksi tuomioon Spisto perustuva valittajan väite. Kyseinen tuomio ei tue valittajan väitettä; se päinvastoin vahvistaa edellä tehdyn päätelmän.
121. Tuomioon Spisto johtaneessa asiassa EPSOn kilpailuun osallistunut hakija väitti, että pätevyyteen perustuvassa karsinnassa (Talent Screener) valintalautakunta oli arvioinut – ja todennut edellyttävänsä – hänen kokemustaan tiimien johtamisessa, vaikka valintakriteereissä eikä tehtävänkuvauksessa, johon näissä kriteereissä viitattiin, ei mainittu tällaista kokemusta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että ottamalla käyttöön tämän ”tiimien johtamista” koskevan lisäkriteerin pätevyyteen perustuvassa karsinnassa valintalautakunta ei ollut noudattanut kilpailuilmoituksen ehtoja.
122. Kyseisen asian ja käsiteltävän asian ero on selvä, sillä asia Spisto koski pätevyyteen perustuvaa karsintaa, jonka tarkoituksena on nimenomaisesti arvioida hakijoiden kokemusta tehtävistä, joita heidän odotetaan hoitavan. Siitä ei voida päätellä, kuten valittaja väittää, että tehtävänkuvaus (joka nyt käsiteltävissä valituksissa kyseessä olevassa kilpailussa oli erilainen eri palkkaluokissa) on kriteeri, jonka on ohjattava kilpailuilmoituksen tulkintaa kilpailun kaikkien vaiheiden osalta. Unionin yleinen tuomioistuin päinvastoin painotti tuomion Spisto 46 ja 47 kohdassa, että kilpailun eri vaiheilla oli erilaiset tarkoitukset, sillä pätevyyteen perustuvan karsinnan tavoitteena on arvioida hakijoiden työkokemusta ja pätevyyttä, kun taas arviointikeskusvaiheessa on tarkoitus arvioida heidän taitojaan ja kompetenssejaan käytännössä. Tästä syystä unionin yleinen tuomioistuin katsoi, etteivät yhden kilpailun vaiheen kannalta merkitykselliset kriteerit voi vaikuttaa toisessa vaiheessa tehtävään arviointiin. On myös syytä mainita, että unionin yleinen tuomioistuin huomautti tuomiossa Spisto sivumennen, ettei esimiestaitoja (”leadership”) koskevaa kompetenssia voida tulkita siten, että siihen liittyy väistämättä tiimien johtamista, mikä on täysin linjassa edellä esitetyn arvioinnin kanssa. Näin ollen tuomio Spisto ei suinkaan tue valittajan väitettä vaan pikemminkin edellä esitettyä päätelmää, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa perustellusti, että valintalautakunta oli toiminut kilpailuilmoituksen mukaisesti.
123. Edellä esitetyn perusteella asiassa C‑622/24 P esitetty toinen valitusperuste on nähdäkseni hylättävä perusteettomana.
VII  Arvioinnin seuraukset
124. Kuten edellä 77 kohdassa todettiin, ensimmäinen valitusperuste on nähdäkseni perusteltu kaikkien valittajien osalta, UT:tä lukuun ottamatta. Valituksenalaiset tuomiot olisi näin ollen kumottava valittajien VT, UJ, UL, UN, UP, US, UU ja UV osalta.
125. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin voi
unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun kumottuaan joko palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi tai itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
126. Käsiteltävässä asiassa katson, että asia on ratkaisukelpoinen, joten unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian ja todeta, että riidanalaiset päätökset, jotka riitauttaneiden valittajien ensimmäinen valitusperuste on hyväksytty, on kumottava.
VIII  Oikeudenkäyntikulut
127. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
128. Käsiteltävässä asiassa valittajat ovat vaatineet oikeudenkäyntikulujen korvaamista. Koska valitukset olisi mielestäni hyväksyttävä, komissio olisi velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakuasteessa.
IX     Ratkaisuehdotus
129. Edellä esitetyn arvioinnin perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin
–        asiassa C‑622/24 P:
–        kumoaa 10.7.2024 annetun tuomion VT v. komissio (T‑216/23, EU:T:2024:465)
–        kumoaa 15.7.2022 tehdyn päätöksen, jolla avoimen kilpailun EPSO/AD/380/19 valintalautakunta päätti uudelleentarkastelun jälkeen olla merkitsemättä VT:tä varallaololuetteloon, joka laaditaan hallintovirkamiesten palvelukseen ottamiseksi kansainvälisen yhteistyön ja EU:n ulkopuolisille maille suunnatun avun hallinnoinnin alalla palkkaluokkaan AD 7
–        velvoittaa komission korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut
–        asiassa C‑623/24 P:
–        kumoaa 10.7.2024 annetun tuomion UJ ym. v. komissio (T‑120/23, EU:T:2024:464) siltä osin kuin se koskee UJ:tä, UL:ää, UN:ää, UP:tä, US:ää, UU:ta ja UV:tä
–        hylkää valituksen UT:n osalta
–        kumoaa 15.7.2022 tehdyn päätöksen, jolla avoimen kilpailun EPSO/AD/380/19 valintalautakunta päätti uudelleentarkastelun jälkeen olla merkitsemättä UJ:tä ja UL:ää varallaololuetteloon, joka laaditaan hallintovirkamiesten palvelukseen ottamiseksi kansainvälisen yhteistyön ja EU:n ulkopuolisille maille suunnatun avun hallinnoinnin alalla palkkaluokkaan AD 7
–        kumoaa 5.5.2022 tehdyt päätökset, joilla kyseinen valintalautakunta päätti olla merkitsemättä UN:ää, UP:tä, US:ää, UU:ta ja UV:tä varallaololuetteloon
–        velvoittaa komission korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Tuomio 10.7.2024, VT v. komissio (T‑216/23, EU:T:2024:465; jäljempänä tuomio VT v. komissio). Tämä asia valittiin pilottiasiaksi 18 muulle samankaltaiselle asialle (asiat T‑217/23, T‑234/23–T‑238/23, T‑241/23, T‑242/23, T‑249/23–T‑254/23, T‑259/23, T‑264/23, T‑267/23 ja T‑268/23), joiden käsittelyä lykättiin vastaavasti unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 71 a artiklan nojalla.
3      Tuomio 10.7.2024, UJ ym. v. komissio (T‑120/23, EU:T:2024:464; jäljempänä tuomio UJ ym. v. komissio). Kyseisessä asiassa oli 13 kantajaa.
4      Asetus N:o 31 (ETY) 11 (Euratom) Euroopan talousyhteisön ja Euroopan atomienergiajärjestön virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta (EYVL 1962, P 045, s. 1385).
5      EUVL 2019, C 409A, s. 1.
6      Tuomion VT v. komissio 107–112 kohdassa ja tuomion UJ ym. v. komissio 103–109 kohdassa.
7      Vaikka valittajat mainitsevat useissa argumentaationsa kohdissa kirjallisten kokeiden kolmannen koetilanteen, tämän ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan voidaan ainoastaan ymmärtää koskevan kirjallisten kokeiden toisen koetilanteen tarjoamista. Valituksenalaisissa tuomioissa (ks. myös edellä 10–12 kohta) todetaan selvästi, että kaikille hakijoille tarjottiin mahdollisuutta osallistua ainoastaan toiseen koetilanteeseen, kun taas kolmas koetilanne oli mahdollinen ainoastaan kahdeksalle hakijalle, joilla oli ollut teknisiä ongelmia toisessa koetilanteessa.
8      Ks. esim. tuomio 20.9.2009, Aparicio ym. v. komissio (F‑20/08, F‑34/08 ja F‑75/08, EU:F:2009:132, 77 kohta).
9      Esimerkiksi koska aihevalinta kokeessa voi olla edullisempi tietyille hakijoille, joille kyseinen aihe sattuu olemaan tuttu; ks. tuomio 8.3.1988, Sergio ym. v. komissio (64/86, 71/86–73/86 ja 78/86, EU:C:1988:119, 26–28 kohta).
10      Ibid.; ks. myös tuomio 12.3.2008, Giannini v. komissio (T‑100/04, EU:T:2008:68, 133 kohta).
11      Komissio selventää tätä seikkaa nimenomaisesti ainoastaan asiassa C‑622/24 P esittämässään vastineessa, vaikka se voidaankin myös johtaa sen asiassa C‑623/24 P esittämistä huomautuksista.
12      Ks. tuomio 18.2.1982, Ruske v. komissio (67/81, EU:C:1982:69,
jäljempänä tuomio Ruske, 9 kohta); määräys 7.9.2022, Rosca v. komissio (C‑802/21 P, EU:C:2022:677, 31 kohta) ja tuomio 14.12.2022, SY v. komissio (T‑312/21, EU:T:2022:814, jäljempänä tuomio SY, 43 ja 71 kohta;
).
13      Ks. esim. tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym. (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 142 kohta).
14      Lukuun ottamatta poikkeuksellista kolmatta koetilannetta, joka järjestettiin pienelle määrälle hakijoita uusien teknisten ongelmien vuoksi.
15      Ks. esim. tuomio 26.3.2019, Espanja v. parlamentti (C‑377/16, EU:C:2019:249, 38 kohta) ja tuomio SY, 53 ja 74 kohta.
16      Ks. tuomio 5.12.2023, Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
17      Voidaan kuitenkin pohtia, voidaanko toimenpiteen katsoa soveltuvan täysin sääntöjenvastaisuuksien korjaamiseen ja kilpailuedellytysten palauttamiseen, kun sillä saadaan aikaan uusi sääntöjenvastaisuus, nimittäin kyseessä oleva epäyhdenvertainen kohtelu.
18      Ks. kilpailuilmoituksen liitteessä III oleva 4.1 jakso; tämä esitetään nykyisin myös yksityiskohtaisesti EPSOn 24.6.2024 julkaisemassa asiakirjassa ”EPSOn periaatteet koetilanteita koskevien valitusten käsittelyä varten”, joka on saatavilla osoitteessa https://eu-careers.europa.eu/fi/epso-complaint-resolution-policy.
19      Ainakin puoleen hakijoista, kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti tuomionsa VT v. komissio 108 kohdassa.
20      Tällainen ratkaisu ei eittämättä olisi ollut ihanteellinen niiden hakijoiden näkökulmasta, joiden olisi pitänyt toistaa kokeet, vaikka he olivat tyytyväisiä suoritukseensa alkuperäisessä koetilanteessa. Kyseessä olevissa poikkeuksellisissa olosuhteissa se vaikuttaa kuitenkin olevan ainoa käytettävissä oleva korjaava vaihtoehto, joka ei itsessään olisi antanut etua tietyille hakijoille.
21      Ks. tuomio 27.2.2025, OA v. parlamentti (C‑32/24 P, EU:C:2025:118, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22      Ks. tältä osin äskettäinen tuomio SY, jossa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että hakijan luottamuksensuojaa ei ollut loukattu tilanteessa, jossa covid-19-pandemiaan liittyvän ylivoimaisen esteen vuoksi hänen alkuperäiset koetuloksensa mitätöitiin ja sen lisäksi koe korvattiin toisenlaisella kokeella, joka ei sisältynyt alkuperäiseen kilpailuilmoitukseen.
23      Ks. esim. tuomio SY, 126 kohta.
24      Ks. tuomio 30.6.1983, Schloh v. neuvosto (85/82, EU:C:1983:179, 14 kohta) ja tuomio 25.3.2021, Alvarez y Bejarano ym. v. komissio (C‑517/19 P ja C‑518/19 P, EU:C:2021:240, 91 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
25      Tuomion VT v. komissio 113–117 kohdassa ja tuomion UJ ym. v. komissio 112–114 kohdassa.
26      Tältä osin on selvennettävä, että kuvitteellista maata koskeva skenaario, johon hakijoita kehotettiin tutustumaan itsenäisesti, julkaistiin ennen alkuperäistä koetilannetta. Alakohtaisen kirjallisen kokeen aikana hakijoita kehotettiin laatimaan kommentaari kyseisen skenaarion yhteydessä esille tulevan tilanteen käsittelemiseksi.
27      Kyseisen skenaarion ensimmäistä versiota käytettiin kirjallisten kokeiden alkuperäisessä ja kolmannessa koetilanteessa ja toista versiota toisessa koetilanteessa.
28      Ks. esim. tuomio 24.3.1988, Goossens ym. v. komissio (228/86, EU:C:1988:172, 15 kohta).
29      Voitaisiin myös tietysti kyseenalaistaa (kuten komissio teki asiassa VT v. komissio), voivatko nämä hakijat vedota epäyhdenvertaiseen valmistautumisaikaan toisen koetilanteen osalta, kun otetaan huomioon, että he päättivät olla osallistumatta siihen. Koska valintalautakunta päätti kuitenkin tarjota hakijoille mahdollisuutta valita alkuperäisen koetilanteen ja toisen koetilanteen välillä, sen olisi mielestäni pitänyt varmistaa, että nämä koetilanteet järjestettiin vastaavissa olosuhteissa. Tämä kysymys ei lisäksi tule esille kolmannen koetilanteen yhteydessä, johon ainoastaan kahdeksalla hakijalla oli mahdollisuus osallistua.
30      Ks. analogisesti tuomio 30.11.2005, Vanlangendonck v. komissio (T‑361/03, EU:T:2005:433, 33 kohta); tuomio 11.12.2012, Mata Blanco v. komissio (F‑65/10, EU:F:2012:178, 38 ja 39 kohta) ja tuomio 23.4.2015, BX v. komissio (T‑352/13 P, EU:T:2015:225, 27 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
31      Ks. tuomio 16.3.2023, komissio v. Calhau Correia de Paiva(C‑511/21 P, EU:C:2023:208, 64 ja 65 kohta).
32      Huomautan, että vaikka kolmannessa osassa keskitytään kirjallisten kokeiden kolmanteen koetilanteeseen, molempien asioiden valittajat ovat myös vedonneet tuomioon Prais saman valitusperusteen kahden ensimmäisen osan tueksi, myös kirjallisten kokeiden toisen koetilanteen osalta. Siltä osin kuin tämä argumentointi voidaan ymmärtää ensimmäistä valitusperustetta täydentäväksi osaksi kaikkien valittajien tapauksessa, nyt tehtävä tarkastelu on joka tapauksessa yhtä merkityksellinen.
33      Tuomio 27.10.1976, Prais v. neuvosto (130/75, EU:C:1976:142; jäljempänä tuomio Prais).
34      Tuomio 23.2.2022, OJ v. komissio (T‑709/20, EU:T:2022:81; jäljempänä tuomio OJ).
35      Tuomiossa Prais, jos hakija olisi ilmoittanut nimittävälle viranomaiselle ajoissa, ettei hän voi osallistua kokeeseen valittuna ajankohtana (ks. 17 kohta), ja tuomiossa OJ, jos olisi esitetty asianmukaista näyttöä siitä, ettei hakija voi osallistua kokeeseen määritettyinä ajankohtina (50 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
36      Tuomio 1.7.2010, Mandt v. parlamentti (F‑45/07, EU:F:2010:72; jäljempänä tuomio Mandt).
37      Ks. tuomio 7.5.1986, Rihoux ym. v. komissio (52/85, EU:C:1986:199, 13 kohta) ja tuomio 14.3.1989, del Amo Martinez v. parlamentti (133/88, EU:C:1989:124, 9 ja 10 kohta).
38      Ibid.
39      Tuomio 25.10.2013, komissio v. Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557, 75 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
40      Ks. myös tuomion UJ ym. v. komissio 150 kohta, jossa unionin yleinen tuomioistuin katsoi samoin – vaikkakin toisen kanneperusteen yhteydessä –, että se, ettei valitukseen ollut vastattu nimenomaisesti neljän kuukauden määräajassa, ei vaikuta vastaavuutta koskevan säännön soveltamiseen.
41      Tuomio 10.11.2021, Spisto v. komissio (T‑572/20, EU:T:2021:766; jäljempänä tuomio Spisto).
42      Ks. tuomio 16.2.2023, komissio v. Italia ja Espanja (C‑635/20 P, EU:C:2023:98, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43      Näin oli vuoteen 2022 saakka ja siten myös kyseessä olevan kilpailun osalta. Vuodesta 2023 alkaen vaadittavat kompetenssit ovat muuttuneet, mutta logiikka, jonka mukaan niitä edellytetään kaikissa viroissa ja palkkaluokissa, on edelleen sama; ks. tältä osin https://eu-careers.europa.eu/en/kick-start-epsos-transformation-process.
44      Ks. tuomio Ruske, 9 kohta ja tuomio SY, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.