62023TJ0348_RES
Asia T-348/23
Zalando SE
vastaan
Euroopan komissio
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (laajennettu seitsemäs jaosto) 3.9.2025
Digitaaliset palvelut – Asetus (EU) 2022/2065 – Erittäin suureksi verkkoalustaksi nimeäminen – Lainvastaisuusväite – Asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 ja 4 kohta – Oikeusvarmuus – Yhdenvertainen kohtelu – Oikeasuhteisuus – Perusteluvelvollisuus
Lainsäädäntöjen lähentäminen – Digitaalisten palvelujen sisämarkkinat – Asetus 2022/2065 – Erittäin suuri verkkoalusta – Nimeämisperusteet – Verkkoalusta – Käsite – Tietojen tallentaminen ja levittäminen yleisölle palvelun vastaanottajan pyynnöstä – Ulottuvuus – Verkkoalustan aktiiviset vastaanottajat – Käsite – Ulottuvuus
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus 2022/2065, johdanto-osan 13, 18, 19, 41 ja 77 perustelukappale ja 2 artiklan 1 ja 2 kohta, 3 artiklan b, g, i ja p alakohta, 7 ja 8 artikla, 24 artiklan 2 kohta ja 33 artiklan 1 ja 4 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31, johdanto-osan 42 perustelukappale ja 14 artikla)
(ks. 25–46 ja 60–66 kohta)
Lainsäädäntöjen lähentäminen – Digitaalisten palvelujen sisämarkkinat – Asetus 2022/2065 – Erittäin suuri verkkoalusta – Erilaisten menetelmien olemassaolo verkkoalustan aktiivisten vastaanottajien kuukausittaisen keskimäärän laskemiseksi – Verkkoalustan aktiivinen vastaanottaja – Käsite – Selkeyden ja täsmällisyyden vaatimukset – Oikeusvarmuuden periaatetta ei ole loukattu
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus 2022/2065, johdanto-osan 13 ja 77 perustelukappale ja 2 artiklan 1 kohta, 3 artiklan p alakohta, 24 artiklan 2 kohta, 33 artiklan 1, 3 ja 4 kohta ja 43 artikla; komission asetus 2023/1127, 4 artiklan 1 ja 2 kohta ja 6 artiklan 3 kohta)
(ks. 76–80, 84–101, 103, 104, 108, 110, 111, 113, 114 ja 117–119 kohta)
Lainsäädäntöjen lähentäminen – Digitaalisten palvelujen sisämarkkinat – Asetus 2022/2065 –Verkkoalustojen tarjoajien avoimuusraportointivelvoitteet – Velvollisuus julkaista tiedot palvelun aktiivisten vastaanottajien kuukausittaisesta keskimäärästä unionissa – Erittäin suuriksi verkkoalustoiksi nimettyjen markkinapaikkojen tarjoajille asetetut lisävelvoitteet – Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei ole loukattu
(Euroopan unionin perusoikeuskirja, 20 ja 38 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus 2022/2065,3 artiklan h alakohta, 24 artiklan 2 ja 3 kohta, 33 artiklan 1 kohta ja 34–43 artikla)
(ks. 123, 124, 126, 129, 130 ja 135–147 kohta)
Lainsäädäntöjen lähentäminen – Digitaalisten palvelujen sisämarkkinat – Asetus 2022/2065 – Erittäin suuri verkkoalusta – Nimeämisperusteet – Verkkoalustan aktiivisten vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä – Suhteellisuusperiaatetta ei ole loukattu
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus 2022/2065, 24 artiklan 2 kohta ja 33 artiklan 1 kohta)
(ks. 154–164 kohta)
Lainsäädäntöjen lähentäminen – Digitaalisten palvelujen sisämarkkinat – Asetus 2022/2065 – Komission päätös, jolla Zalando-alusta nimetään erittäin suureksi verkkoalustaksi – Perusteluvelvollisuutta ei ole loukattu
(SEUT 296 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus 2022/2065, 3 artiklan g alakohdan iii alakohta ja i alakohta ja 24 artiklan 2 kohta)
(ks. 173–175 kohta)
Tiivistelmä
Unionin yleinen tuomioistuin hylkää Zalando SE:n Euroopan komission päätöksestä, jolla sen alusta nimettiin erittäin suureksi verkkoalustaksi, (
1
) nostaman kumoamiskanteen ja soveltaa ensimmäistä kertaa digitaalisia palveluja koskevaa asetusta 2022/2065. (
2
) Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin täsmentää erittäin suureksi verkkoalustaksi nimeämistä ohjaavien kriteerien ulottuvuutta ja selventää verkkoalustan ja palvelun aktiivisen vastaanottajan käsitteitä sekä vastaanottajien kuukausittaisen keskimäärän arviointia koskevia kriteerejä.
Kantaja on Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö. Se pitää verkkokauppaa, johon pääsee erityisesti internetsivustolta www.zalando.de ja vastaavista muiden maiden aluetunnuksilla toimivista URL-osoitteista. Verkkokaupan asiakkaat voivat ostaa sieltä sekä kantajan suoraan Zalando Retail -nimisen myyntipalvelun kautta myymiä tuotteita että Partner Programm -nimiseen kumppanuusohjelmaan osallistuvien kolmansien myyjien tuotteita.
Kantaja julkaisi 17.2.2023 asetuksen 2022/2065 24 artiklan 2 kohdan mukaisesti Zalando-alustan, johon sisältyvät siis Zalando Retail ja Partner Programm, aktiivisten vastaanottajien kuukausittaisen keskimäärän, joka oli 83,341 miljoonaa käyttäjää. Koska Partner Programmin yhteydessä myytyjen tuotteiden bruttoarvo oli 37 prosenttia kaikkien Zalando-alustalla myytyjen tuotteiden bruttoarvosta, kantaja kuitenkin katsoi, että alustan vastaanottajien kuukausittaiseksi keskimääräksi oli vahvistettava 37 prosenttia 83,341 miljoonasta eli 30,836 miljoonaa.
Riidanalaisessa päätöksessä komissio nimesi Zalando-alustan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 4 kohdan mukaiseksi erittäin suureksi verkkoalustaksi, koska sen vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä oli 83,341 miljoonaa ja näin ollen ylitti kyseisessä artiklassa asetetun 45 miljoonan kynnysarvon. Komissio nimittäin katsoi asetuksesta 2022/2065 (
3
) ilmenevän, että verkkoalustan aktiivisen vastaanottajan käsitteeseen kuuluvat kaikki vastaanottajat, jotka tosiasiallisesti käyttävät kyseistä alustaa muun muassa altistumalla sen kautta levitetyille tiedoille, eivätkä pelkästään vastaanottajat, jotka toteuttavat liiketoimia kyseisellä alustalla. Käsiteltävässä tapauksessa kantajan suoraan myymiä tuotteita mainostetaan yhdessä kolmansien myyjien myymien tuotteiden kanssa ilman, että niitä voidaan erottaa toisistaan verkkorajapinnassa. Näin ollen komissio totesi, ettei palvelun vastaanottajien joukosta ole mahdollista yksilöidä vastaanottajia, jotka altistuvat ainoastaan kantajan tuotteita koskeville tiedoille, ja vastaanottajia, jotka altistuvat ainoastaan kolmansien myyjien tuotteita koskeville tiedoille.
Zalando SE, jota ammattijärjestö Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh) tukee, nosti tästä päätöksestä kumoamiskanteen unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi
Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin huomauttaa, että Zalando-alustaa on pidettävä verkkoalustana siltä osin kuin kolmannet myyjät myyvät siellä tuotteita Partner Programmin yhteydessä. Se muistuttaa, että asetuksen 2022/2065 3 artiklan i ja k alakohdan mukaan verkkoalusta on ”säilytyspalvelu – –, joka palvelun vastaanottajan pyynnöstä tallentaa ja levittää tietoa yleisölle”. Kyse on mainitun asetuksen 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettujen välityspalvelujen alaluokasta.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että Partner Programmin yhteydessä Zalando SE käyttää kolmansien myyjien tietoja – ja erityisesti tuotteiden kuvia ja kuvauksia – markkinoidakseen niiden tuotteita. Se, että kantaja voi muuttaa näiden tietojen esitystapaa tai täydentää näitä tietoja, ei kyseenalaista sitä, että ne ovat ainakin osittain peräisin kyseisiltä myyjiltä. Asetuksesta 2022/2065 ja edes direktiivistä 2000/31, (
4
) sellaisena kuin se on muutettuna kyseisellä asetuksella, ei nimittäin käy ilmi, että kyseisen asetuksen 3 artiklan i alakohdassa tarkoitettuun tietojen tallentamiseen ja levittämiseen ei lueta sellaisten tietojen tallentamista ja levittämistä, joiden esitystapaa verkkoalustan tarjoaja on muuttanut tai täydentänyt.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että tietojen käsite on ymmärrettävä laajasti silloin, kun kyse on direktiivissä 2000/31 tarkoitetuista säilytyspalveluista. Näin ollen kantajan on täysin mahdollista välittää kolmansilta myyjiltä peräisin olevia tietoja mukautettuaan tekstien sisältöä niin, että se vastaa kantajan kaupallisia vaatimuksia, joiden tavoitteena on ainoastaan ”taata ainutlaatuinen ostokokemus, joka erottuu kilpailijoilta mahdollisesti saadusta ostokokemuksesta”.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin muistuttaa, että kolmansien myyjien tuotteista esitettyjen myyntitarjousten sisällöt ovat ”tietoja”, mikä käy ilmi erityisesti asetuksessa 2022/2065 esitetystä ”laittoman sisällön” määritelmästä. Siitä (
5
) ilmenee, että laittoman sisällön käsite kattaa laittomien tuotteiden myyntiin tai laittomien palvelujen tarjoamiseen liittyvät tiedot, olipa kyse sitten vaatimustenvastaisten tai väärennettyjen tuotteiden myynnistä tai kuluttajansuojalainsäädännön vastaisten tuotteiden myynnistä tai sen vastaisten palvelujen tarjoamisesta. Pelkkä tuotteesta myyntitarkoituksessa julkaistu ilmoitus voi siis olla laitonta sisältöä etenkin, jos tuote on laiton, ja sitä on näin ollen pidettävä kyseisessä asetuksessa tarkoitettuna tietona. Tästä seuraa, että Partner Programmin yhteydessä esitettyjä kolmansien myyjien myyntitarjouksia on pidettävä kyseisen asetuksen 3 artiklan i alakohdassa tarkoitettuina palvelun vastaanottajien toimittamina tietoina.
Unionin yleinen tuomioistuin täsmentää, että toisin kuin kantaja väittää, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, joka koskee direktiivin 2000/31 14 artiklassa tarkoitettujen säilytyspalvelujen tarjoajien vastuusta vapautumista, ei saada täsmennystä asetuksen 2022/2065 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettuun välityspalvelun käsitteeseen.
Direktiivin 2000/31 14 artiklassa nimittäin säädetään, että säilytyspalvelun tarjoaja ei voi olla vastuussa palvelun vastaanottajan pyynnöstä tallennettujen tietojen osalta etenkään, jos palvelun tarjoajalla ei ole tosiasiallista tietoa ”laittomasta toiminnasta tai tiedoista”.
Unionin tuomioistuin on tosin lausunut 12.7.2011 antamassaan tuomiossa L’Oréal ym., (
6
) että jotta internetin palveluntarjoaja voisi kuulua direktiivin 2000/31 14 artiklan soveltamisalaan, on ”olennaista, että tämä on ’välittäjänä toimiva palveluntarjoaja’ lainsäätäjän kyseisen direktiivin II luvun 4 jaksossa tarkoittamalla tavalla”. Näin ollen unionin tuomioistuin on katsonut, että internetin palveluntarjoaja ei ole tällainen välittäjänä toimiva palvelun tarjoaja, kun palvelun tarjoajalla on sen sijaan, että se suorittaisi palvelun neutraalisti käsittelemällä täysin teknisesti ja automaattisesti asiakkaidensa toimittamia tietoja, aktiivinen rooli, jonka vuoksi se tuntee tallennetut tiedot tai valvoo niitä. Rajoittaessaan välittäjänä toimivan palvelun tarjoajan käsitettä unionin tuomioistuin on kuitenkin tarkoittanut rajoittaa myös kyseisten palvelun tarjoajien vastuuta koskevien vapautusten ulottuvuutta. Unionin tuomioistuin on direktiivin 2000/31 II luvun 4 jaksossa tarkoitettua välittäjinä toimivien palvelun tarjoajien käsitettä määritellessään viitannut myös tuomioon Google France ja Google (
7
). Kyseisestä tuomiosta ilmenee, että tämän käsitteen tulkinta perustuu mainitun direktiivin johdanto-osan 42 perustelukappaleeseen, jonka mukaan ”poikkeukset [erityisesti kyseisen direktiivin 14 artiklassa] säädetystä vastuusta koskevat ainoastaan tapauksia, joissa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajan toiminta rajoittuu tietoverkon teknisenä operaattorina toimimiseen”, kun tämä ”toiminta on luonteeltaan puhtaasti teknistä, automaattista ja passiivista”.
Tästä seuraa, että unionin tuomioistuimen välittäjänä toimivien palvelun tarjoajien käsitteestä tekemä tulkinta rajautuu ”lainsäätäjän kyseisen direktiivin [2000/31 II luvun] 4 jaksossa tarkoittamalla tavalla” (
8
) ja että tätä tulkintaa ei voida käyttää sovellettaessa asetusta 2022/2065, jolla on oma vastuujärjestelmänsä. Näin on etenkin, koska kyseisen asetuksen 89 artiklan 1 kohdalla kumottiin direktiivin 2000/31 II luvun 4 jakso, jota unionin tuomioistuimen tulkinta koski.
Unionin yleinen tuomioistuin myös toteaa, toisin kuin kantaja väittää, että unionin lainsäätäjä ei ole katsonut, että asetusta 2022/2065 sovellettaessa on pitäydyttävä välityspalvelujen käsitteessä, jonka unionin tuomioistuin on määritellyt viittaamalla direktiivin 2000/31 johdanto-osan 42 perustelukappaleeseen.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin toteaa asetuksen 2022/2065 3 artiklan p alakohdasta ilmenevän, että tullakseen luokitelluksi verkkoalustan aktiiviseksi vastaanottajaksi palvelun vastaanottajan on ainoastaan pitänyt olla yhteydessä kyseiseen verkkoalustaan muun muassa altistumalla sen säilyttämille ja sen verkkorajanpinnan kautta levitetyille tiedoille. Unionin yleinen tuomioistuin huomauttaa, että samalla internetsivulla voidaan esitellä sekä kantajan että kolmansien myyjien myymiä tuotteita. Se myös toteaa, että kuluttajat saattavat ensin tutustua kolmansien myyjien yksinomaisesti myymän tuotteen tietoihin mutta voivat lopulta päättää ostaa toisen, kantajan suoraan myymän tuotteen. Siltä osin kuin kantaja väittää, ettei se kyennyt vastaanottajien kuukausittaista keskimäärää laskiessaan erottelemaan 83,341 miljoonan henkilön joukosta niitä, jotka olivat tosiasiallisesti altistuneet kolmansilta myyjiltä peräisin oleville tiedoille, ja niitä, jotka eivät olleet altistuneet näille tiedoille, unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että komissio saattoi perustellusti todeta, että kaikkien näiden henkilöiden voitiin katsoa tosiasiallisesti altistuneen mainituille tiedoille.
Kolmanneksi siitä väitteestä, jonka mukaan oikeusvarmuuden periaatetta on loukattu asetuksen 2022/2065 epätäsmällisyyden vuoksi, unionin yleinen tuomioistuin toteaa yhtäältä, että Zalando SE tukeutuu asetuksen 2022/2065 2 artiklan 1 kohdan saksankieliseen versioon, josta ilmenee, että vastaanottajien kuukausittaista keskimäärää laskettaessa on otettava huomioon ainoastaan aktiiviset vastaanottajat, joilla on ”Sitz” (kotipaikka) unionissa. Tältä osin se muistuttaa, että jossakin unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen kieliversiossa käytettyä sanamuotoa ei voida käyttää kyseisen säännöksen tai määräyksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa etusijaa muihin kieliversioihin nähden. Se toteaa, että asetuksen 2022/2065 2 artiklan 1 kohdan muista kieliversioista ilmenee, että merkitystä on ainoastaan paikalla, jossa palvelun vastaanottajat ovat silloin, kun he altistuvat verkkoalustassa säilytetyille tiedoille, heidän kotipaikastaan tai vakinaisesta asuinpaikastaan riippumatta. Tästä se päättelee, ettei unionin lainsäätäjän tarvinnut määritellä kotipaikan käsitettä, jotta kyseistä säännöstä voitaisiin soveltaa. Unionin yleinen tuomioistuin myös toteaa, että Zalando SE on itse tulkinnut kyseistä säännöstä asianmukaisesti laskiessaan alustansa vastaanottajien kuukausittaista keskimäärää, koska se ei ole ottanut huomioon paikkaa, josta käsin kyseiseen alustaan liittyviä internetsivustoja ja sovelluksia on käytetty.
Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin hylkää Zalando SE:n väitteen, jolla pyritään osoittamaan, että asetuksessa 2022/2065 sallitaan vastaanottajien kuukausittaisen keskimäärän aliarvioiminen erityisesti silloin, kun käyttäjät ovat kieltäytyneet evästeiden käytöstä tai kun sivustolla kävijät ovat botteja. Se katsoo asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 77 perustelukappaleesta ilmenevän, että verkkoalustojen tarjoajat voivat yhtäältä joutua ottamaan botit mukaan laskentaan, jos niitä ei pystytä jättämään laskennan ulkopuolelle ilman henkilötietojen jatkokäsittelyä ja jäljitystä, ja toisaalta laskemaan saman aktiivisen vastaanottajan usean kertaan, vaikka tavoitteena on laskea kukin aktiivinen vastaanottaja ”mahdollisuuksien mukaan” vain kerran. Sitä vastoin unionin yleinen tuomioistuin katsoo, ettei kyseisestä johdanto-osan perustelukappaleesta voida päätellä, että kyseiset tarjoajat voisivat vastaanottajien kuukausittaista keskimäärää laskiessaan jättää tietyt aktiiviset vastaanottajat huomiotta sen vuoksi, että he ovat kieltäytyneet evästeiden käytöstä, ja ettei botteja pidä ottaa mukaan laskentaan. Vaikka siis nämä tarjoajat voivat tietyissä olosuhteissa joutua yliarvioimaan verkkoalustansa vastaanottajien kuukausittaisen keskimäärän kyseisen asetuksen mukaisesti, kyseisessä asetuksessa ei sallita sitä, että ne aliarvioivat tämän lukumäärän. Tarjoajien itsensä on asiana on valita luotettava menetelmä, jolla voidaan varmistaa tämän vaatimuksen noudattaminen. Sillä seikalla, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa mainitaan vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä eikä kyseisellä verkkoalustalla käyntien kuukausittaista keskimäärää, ei voida kyseenalaistaa tätä päätelmää. Kyseinen säännös, sellaisena kuin se on tulkittuna mainitun asetuksen johdanto-osan 77 perustelukappaleen valossa, ei nimittäin johda siihen, että kaikki nämä käynnit otetaan mukaan laskentaan, vaikka se voikin johtaa siihen, että kyseisen verkkoalustan aktiivisten vastaanottajien lukumäärä yliarvioidaan.
Neljänneksi unionin yleinen tuomioistuin hylkää kantajan väitteen, jonka mukaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdalla loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta, koska erittäin suurten verkkoalustojen nimeämiseksi otetaan huomioon ainoastaan vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä eikä kyseisten verkkoalustojen luonnetta eikä niistä aiheutuvia yhteiskunnallisia riskejä.
Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohtaan sisältyy luettelo erittäin suurten verkkoalustojen mahdollisesti aiheuttamista järjestelmäriskeistä. Tässä tapauksessa kantaja ei kiistä, että markkinapaikat ja erityisesti ne, joilla toimivat myyjät eivät ole käyneet läpi valintaprosessia, ovat omiaan edistämään vaarallisten tai laittomien tuotteiden myyntiä. Lisäksi on todettava, että se, että kantajan kaltaiset markkinapaikkojen tarjoajat ovat tähän asti valinneet tarkasti myyjät, jotka toimivat niiden markkinapaikoilla, ei sulje pois sitä, että nämä markkinapaikat voivat tulevaisuudessa mahdollistaa tällaisten tuotteiden myynnin merkittävälle osalle unionin väestöstä, kun niiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on vähintään 45 miljoonaa.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että kokonaisuutena arvioituina markkinapaikat voivat levittää sisältöjä, jotka suhteessa tuotteiden myyntiin ovat lainvastaisia, ja vaikuttaa kielteisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 38 artiklassa vahvistetun kuluttajansuojaa koskevan perusoikeuden käyttämiseen. Tästä seuraa, että unionin lainsäätäjä ei tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se katsoi, että markkinapaikat voivat aiheuttaa asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja järjestelmäriskejä. Se seikka – mikäli se näytetään toteen –, että kyseinen säännös koskee myös sellaisia riskejä, joita markkinapaikat eivät aiheuta, ei ole omiaan osoittamaan, etteivät markkinapaikat aiheuta mitään kyseisessä säännöksessä tarkoitetuista riskeistä.
Toisaalta se, että komissio erittäin suuria verkkoalustoja nimetessään ottaisi huomioon kyseisten verkkoalustojen luonteen ja niiden mahdollisesti aiheuttamat riskit, tekisi kyseisestä prosessista pitkän ja kalliin. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että ”laadulliset” kriteerit, joihin kantaja vetoaa, ovat omiaan viivyttämään asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen velvoitteiden täyttämistä ja epäämään komissiolta osan resursseista, joita se tarvitsee kyseisen asetuksen mukaisten tehtäviensä suorittamiseksi. Sen vuoksi näiden kriteerien avulla ei voida saavuttaa kyseisiä tavoitteita yhtä tehokkaasti kuin vastaanottajien kuukausittaista keskimäärää koskevan kriteerin avulla.
Näin ollen vastaanottajien kuukausittaista keskimäärää koskeva kriteeri, jota käytetään erittäin suureksi verkkoalustaksi nimettäessä, ei vaikuta ilmeisen riittämättömältä asetuksen 2022/2065 tavoitteiden saavuttamiseksi.
(
1
)	Komission päätös C(2023) 2727 final, 25.4.2023 (jäljempänä riidanalainen päätös).
(
2
)	Digitaalisten palvelujen sisämarkkinoista ja direktiivin 2000/31/EY muuttamisesta 19.10.2022 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2022/2065 (digipalvelusäädös) (EUVL 2022, L 277, s. 1).
(
3
)	Kyseisen asetuksen johdanto-osan 77 perustelukappale ja 3 artiklan b ja p alakohta.
(
4
)	Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EY) 2000/31 (EYVL 2000, L 178, s. 1).
(
5
)	Asetuksen 2022/2065 3 artiklan h alakohta, sellaisena kuin se on tulkittuna johdanto-osan 12 perustelukappaleen valossa.
(
6
)	Tuomio 12.7.2011, L’Oréal ym. (C-324/09, EU:C:2011:474, 112 ja 113 kohta).
(
7
)	Tuomio 23.3.2010, Google France ja Google (C-236/08–C-238/08, EU:C:2010:159, 112–116 kohta).
(
8
)	Tuomio 12.7.2011, L’Oréal ym. (C-324/09, EU:C:2011:474, 112 kohta).