62024CC0097
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
LAILA MEDINA
10 päivänä huhtikuuta 2025 (
1
)
Asia C‑97/24
S.A. ja
R.J.
vastaan
Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth,
Irlanti ja
Attorney General,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutettu
(Ennakkoratkaisupyyntö – High Court (ylempi piirituomioistuin, Irlanti))
Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltion vastuu unionin oikeuden rikkomisesta – Riittävän ilmeinen rikkominen – Ylivoimainen este – Turvapaikkapolitiikka – Direktiivi 2013/33/EU – 17 ja 18 artikla – Kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanottoa koskevat vaatimukset – Tilapäistä tai kansainvälistä suojelu tarvitsevien henkilöiden joukoittainen maahantulo – Aineelliset vastaanotto-olosuhteet eivät ole saatavilla – 18 artiklan 9 kohta – Perustarpeet – Täynnä olevat majoitustilat – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 1 ja 4 artikla – Ihmisarvo ja epäinhimillisen tai halventavan kohtelun vaara
1.
Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä kaksi kansainvälisen suojelun hakijaa S.A. ja R.J. (jäljempänä yhdessä kantajat) ja toisaalta Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (lapsi-, tasa-arvo-, vammais-, integraatio- ja nuorisoasioista vastaava ministeri, Irlanti; jäljempänä ministeri) ja Attorney General (oikeuskansleri, Irlanti) (jäljempänä yhdessä Irlannin viranomaiset) ja joka koskee vahingonkorvauksen myöntämistä sillä perusteella, että kantajille ei ole tarjottu majoitusta, ruokaa, vettä ja muita aineellisia vastaanotto-olosuhteita heidän perustarpeidensa täyttämiseksi.
2.
Kantajat vaativat korvausta sillä perusteella, että kansalliset viranomaiset eivät ole noudattaneet kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vaatimuksista annetun direktiivin 2013/33/EU (
2
) mukaisia velvoitteitaan.
3.
Unionin oikeuteen perustuva korvausvastuuta koskeva vaatimus perustuu oikeuskäytäntöön, jonka taustalla ovat uraauurtavat tuomiot Francovich ym. (
3
) sekä Brasserie du Pêcheur ja Factortame (
4
) (yhdessä Francovich-oikeuskäytäntö), joissa vahvistettiin periaate, jonka mukaan valtio on vastuussa vahingoista, joita yksityisille on aiheutunut valtion syyksi luettavasta unionin oikeuden rikkomisesta, ja kyseinen periaate on erottamaton osa perussopimuksilla, joihin unioni perustuu, luotua järjestelmää. (
5
)
4.
Kyseisen periaatteen mukaan vahinkoa kärsineillä yksityisillä on oikeus korvaukseen silloin, kun kolme edellytystä täyttyy, eli kun rikotun unionin oikeussäännön tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun tämän oikeussäännön rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun tämä rikkominen on välittömässä syy-yhteydessä kyseisille yksityisille aiheutuneeseen vahinkoon (jäljempänä Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑peruste). (
6
) Niiden edellytysten soveltaminen, joilla voidaan selvittää jäsenvaltioiden vastuu yksityisille unionin oikeuden rikkomisesta aiheutuneista vahingoista, on lähtökohtaisesti kansallisten tuomioistuinten tehtävänä unionin tuomioistuimen tätä soveltamista varten antamien suuntaviivojen mukaisesti. (
7
)
5.
Vaikka kantajat väittävät nyt käsiteltävässä asiassa, että tämän perusteen kolme osaa täyttyvät, Irlannin viranomaiset vetoavat ylivoimaiseen esteeseen, joka estää riittävän ilmeisen rikkomisen toteamisen ja siten Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toisen osan vaatimusten täyttymisen. Kyseiset viranomaiset eivät kiistä sitä, etteivät ne ole tarjonneet kantajille majoitusta, kuten direktiivin 2013/33 kansallisissa täytäntöönpanosäännöksissä edellytetään. Ne kiistävät kuitenkin kantajien oikeuden vahingonkorvaukseen, koska unionin oikeuden rikkomiset johtuivat niiden mukaan olosuhteista, jotka muodostivat ylivoimaisen esteen, eivätkä ne näin ollen olleet kyseisen perusteen toisessa osassa tarkoitetulla tavalla ”riittävän ilmeisiä”.
6.
Käsiteltävässä asiassa nousee siis esiin kysymys siitä, voivatko kansalliset viranomaiset vedota ylivoimaiseen esteeseen puolustautumisperusteena direktiivin 2013/33 rikkomiseen perustuvaa vahingonkorvausvaatimusta vastaan.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
7.
Direktiivin 2013/33 2, 17 ja 18 artikla ovat merkityksellisiä tämän ratkaisuehdotuksen kannalta. Kyseisen direktiivin 18 artiklan 9 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa poikkeuksellisesti vahvistaa aineellisille vastaanotto-olosuhteille tässä artiklassa säädetystä poikkeavat yksityiskohtaiset säännöt kohtuulliseksi ja mahdollisimman lyhyeksi ajaksi, jos:
a)
hakijan erityistarpeiden arviointi on tarpeen 22 artiklan mukaisesti;
b)
tavallisesti käytettävissä olevat majoitustilat ovat tilapäisesti täynnä.
Tällaisten poikkeavien olosuhteiden on aina täytettävä perustarpeet.”
8.
Direktiivi 2013/33 on saatettu osaksi Irlannin oikeusjärjestystä Euroopan yhteisöistä (Vastaanotto-olosuhteet) annetulla vuoden 2018 asetuksella (European Communities (Receptions Conditions) Regulations 2018 (
8
), jäljempänä asetus).
9.
Asetuksessa määritellään aineelliset vastaanotto-olosuhteet siten, että ne ”tarjotaan etuudensaajalle [direktiivin 2013/33] noudattamiseksi”, ja ne käsittävät seuraavat:
”a)
majoitus, ruoka ja niihin liittyvät luontoissuoritukset,
b)
päivittäisiin menoihin tarkoitettu raha ja
c)
vaatetus rahallisena etuutena vuoden 2005 konsolidoidun sosiaaliturvalain [Social Welfare Consolidation Act 2005] 201 §:n mukaisesti”.
10.
Päivittäisiin menoihin tarkoitettu raha määritellään siten, että sillä tarkoitetaan ”sitä aineellisten vastaanotto-olosuhteiden osaa, joka muodostaa viikoittaisen maksun, joka suoritetaan työ- ja sosiaaliturvaministerin hallinnoiman järjestelmän mukaisesti etuudensaajalle hänen satunnaisten henkilökohtaisten kulujensa kattamiseksi”.
11.
Asetuksen 4 §:ssä säädetään direktiivin 18 artiklan 9 kohtaan sisältyvästä poikkeuksesta, jota sovelletaan silloin kun tavallisesti käytettävissä olevat majoitustilat ovat tilapäisesti täynnä, mutta siinä selvennetään, että tällaisen poikkeuksellisen järjestelyn on kuitenkin täytettävä ”vastaanottajan perustarpeet”.
12.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että yhdessä Irlannin tuomioistuimissa käsiteltävänä olleista asioista, nimittäin tuomiossa SY v. Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth, (
9
) High Court (ylempi piirituomioistuin, Irlanti) katsoi, että ministeri rikkoi asetuksen ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 1 artiklan mukaisia velvoitteitaan, kun kansainvälistä suojelua hakevalle henkilölle ei tarjottu majoitusta, ruokaa tai saniteettitiloja, ja totesi että ministeri on toiminut lainvastaisesti ja loukannut hakijan perusoikeuskirjan 1 artiklan mukaisia oikeuksia, kun hakijalle ei tarjottu asetuksen mukaisia ”aineellisia vastaanotto-olosuhteita”. Ministeri ei valittanut tästä tuomiosta. SY ei kuitenkaan vaatinut vahingonkorvausta.
II Tosiseikat
13.
S.A., joka on Afganistanin kansalainen, jätti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen Irlannissa 15.2.2023, ja R.J., joka on Intian kansalainen, jätti kyseisen hakemuksen 20.3.2023.
14.
He saivat oikeuden asetuksen mukaisiin aineellisiin vastaanotto-olosuhteisiin. Heille ei kuitenkaan tarjottu majoitusta. Kantajat saivat yhden 25 euron arvoisen maksukupongin. Heillä ei ollut oikeutta turvapaikanhakijoiden päivittäisiin menoihin tarkoitettuun rahaan hakemusten jättämishetkellä, koska Irlannin viranomaiset katsoivat, että oikeus siihen edellytti oleskelua turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskuksessa.
15.
Kantajat nukkuivat Dublinin kaduilla usein kostealla ja erittäin kylmällä säällä tai satunnaisesti väliaikaisissa majoitustiloissa.
16.
S.A. toteaa, että hän sai apua Irish Refugee Council ‑kansalaisjärjestöltä, joka antoi hänelle luettelon Dublinissa toimivista hyväntekeväisyysjärjestöistä ja tarjosi aterioita ja pääsyn kodittomille tarkoitettuihin saniteettitiloihin. Hän todisti ja koki väkivaltaa kaduilla. Hän pelkäsi joutuvansa hyökkäyksen kohteeksi ja oli huolissaan omaisuutensa varastamisesta. Nukuttuaan muutamia viikkoja kaduilla hän muutti lähellä Dublinia sijaitsevassa Skerriesin kylässä olevaan monikerroksiseen pysäköintitaloon. Toisinaan muut afganistanilaiset kutsuivat hänet yöksi kotiinsa. Hän ei joskus syönyt oikeita aterioita kahteen vuorokauteen, koska hänellä ei ollut varaa matkustaa kaupungin keskustaan syödäkseen hyväntekeväisyysjärjestöjen tarjoamia aterioita tai ostaa ruokaa. Hän ei usein pystynyt käymään suihkussa tai peseytymään viiteen tai kuuteen päivään, koska peseytymistiloihin oli hyvin vaikea päästä. Hän kuvaili kärsineensä kylmästä ja nälästä ja tunteneensa itsensä nöyryytetyksi ja pelokkaaksi. S.A. sai kiireellistä sairaanhoitoa vammoihinsa, joita hänelle oli aiheutunut Unkarissa tapahtuneessa liikenneonnettomuudessa hänen ollessaan matkalla Irlantiin. Hän hankki lääkärinlausunnot, joissa kuvailtiin yksityiskohtaisesti hänelle aiheutunutta aivotärähdystä ja kipua, ja lähetti ne ministerille saadakseen etusijan asunnon myöntämisessä haavoittuvuuden perusteella.
17.
R.J. toteaa, että hän sai hyväntekeväisyysjärjestöltä teltan, ruokaa ja vaatteita ajanjaksona, jona hän nukkui Dublinin kaduilla. Hän kertoi, että oli usein nälkäinen mutta sai toisinaan ruokaa hyväntekeväisyysjärjestöiltä. Hän pelkäsi joka yö, että henkilöt, jotka olivat ottaneet kohteekseen muita kansainvälistä suojelua hakevia henkilöitä, sytyttäisivät hänen telttansa tuleen. Hän ei pystynyt huolehtimaan hygieniatarpeistaan. Asuessaan kadulla R.J:lle tuli terveysongelmia. Hän kertoi olleensa epätoivoinen ja pelänneensä tulevaisuutensa ja hyvinvointinsa puolesta. Hän kertoi tuntevansa itsensä yksinäiseksi ja pelokkaaksi.
18.
Kantajat pyysivät Irlannin viranomaisia tunnustamaan heidän haavoittuvan asemansa, mutta heidän hakemuksiaan ei hyväksytty.
19.
Toimeentuloetuuksien kelpoisuusedellytysten muuttamisen jälkeen kantajille myönnettiin 5.4.2023 ja 20.4.2023 takautuvasti kansainvälistä suojelua koskevien hakemustensa jättämisajankohdasta alkaen 38,80 euroa viikossa päivittäisiin menoihin. He saivat myös rahaa satunnaisten lisätarpeiden kattamiseen.
20.
S.A. sai majoituspaikan 27.4.2023 ja R.J. 22.5.2023. S.A. oli ollut koditon 71 päivää ja R.J. 64 päivää.
21.
Tämän jälkeen kantajat nostivat Irlannin viranomaisten päätöksistä kanteen High Courtissa, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, ja vaativat vahingonkorvausta siitä, ettei heille ole tarjottu majoitusta, ruokaa, vettä ja muita perustarpeitaan vastaavia aineellisia vastaanotto-olosuhteita.
22.
Irlannin viranomaiset eivät kiistä kyseisessä tuomioistuimessa sitä, että kantajien menettelyssä, joka koskee direktiivin kansallisten täytäntöönpanosäännösten ja perusoikeuskirjan 1 artiklan rikkomista, esittämät vaatimukset olisi hyväksyttävä. Ne kuitenkin kiistävät kantajien oikeuden vahingonkorvauksiin, koska unionin oikeuden rikkomiset johtuivat niiden mukaan olosuhteista, jotka muodostavat ylivoimaisen esteen, eivätkä ne näin ollen olleet Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toisessa osassa tarkoitetulla tavalla ”riittävän ilmeisiä”.
23.
Irlannin viranomaiset eivät ole vedonneet taloudellisten resurssien puutteeseen. Ne kuitenkin väittävät, että Irlantiin saapuneiden tilapäistä tai kansainvälistä suojelua hakeneiden kolmansien maiden kansalaisten ennennäkemätön määrä ylitti viranomaisten tarjoaman majoituskapasiteetin, minkä seurauksena ei-haavoittuvassa asemassa olevat aikuiset miehet jäivät neljän ja puolen kuukauden ajan ilman kansallisten viranomaisten tarjoamaa majoituspaikkaa. Nämä viranomaiset ryhtyivät kuitenkin kaikkiin kohtuullisina pidettäviin toimenpiteisiin tarjotakseen asianomaisille henkilöille majoitusta ja täyttääkseen muut vastaanottotarpeet. Näin ollen kyseessä oleva unionin oikeuden rikkominen ei ollut tahallista.
24.
Irlannin viranomaiset väittävät myös, että ylivoimaiseen esteeseen voidaan joka tapauksessa vedota itsenäisenä puolustautumisperusteena unionin oikeuden nojalla.
25.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että vuonna 2020 julkaistussa raportissa Irlantia kehotettiin käyttämään kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanoton suunnittelun perustana skenaariota, jossa vuosittain tehdään noin 3500 uutta hakemusta. Venäjän hyökättyä Ukrainaan Irlantiin saapui kuitenkin helmikuun 2022 ja toukokuun 2023 välisenä aikana lähes 100000 tilapäistä tai kansainvälistä suojelua hakevaa kolmannen maan kansalaista, joista yli 80 000:lle Irlannin viranomaisten oli järjestettävä majoitus.
26.
Tämän tilanteen valossa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää kysymyksen siitä, voiko jäsenvaltio vedota ylivoimaiseen esteeseen välttääkseen vastuun unionin oikeuden rikkomisesta erityisesti silloin, kun kyseessä olevat velvoitteet perustuvat perusoikeuskirjasta ilmeneviin oikeuksiin, joita ei voida loukata ja jotka ilmaistaan direktiivissä 2013/33 pakottavin sanamuodoin, jotka eivät mahdollista poikkeamista.
27.
Jos tällainen mahdollisuus hyväksyttäisiin, olisi määritettävä, voidaanko ylivoimaiseen esteeseen vedota silloin, kun kyseessä olevia olosuhteita ei ole mahdollista korjata ilman kohtuuttomia uhrauksia, kun kaikki kohtuullisina pidettävät toimenpiteet on toteutettu tai kun unionin oikeuden noudattaminen on objektiivisesti arvioiden mahdotonta. Pääasiassa kyseessä olevien oikeussääntöjen luonteen vuoksi perusteellinen tutkimus voisi olla perusteltua varsinkin, kun pysyvän lisämajoitustilan tarve lakkasi olemasta ennalta arvaamatonta tietyn ajankohdan jälkeen. Näin ollen olisi voitu odottaa, että Irlannin viranomaiset, joilla oli riittävät taloudelliset resurssit, olisivat pyrkineet löytämään asianomaisille henkilöille yksityistä majoitusta tarjoamalla majoituskuponkeja tai suurempaa taloudellista avustusta tai hätämajoitusta.
28.
Näissä olosuhteissa High Court päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Jos direktiivin tai kyseessä olevan täytäntöönpanoasetuksen mukaan ylivoimaiseen esteeseen (force majeure) ei voida vedota puolustautumisperusteena, voidaanko siihen vedota kuitenkin tuomioon Francovich perustuvaa vahingonkorvausvaatimusta vastaan, joka esitetään sellaiseen unionin oikeuteen sisältyvän velvoitteen noudattamatta jättämisen johdosta, jolla annetaan yksityisille oikeuksia, jotka perustuvat [Euroopan unionin] perusoikeuskirjan 1 artiklaan sisältyvään ihmisarvoa koskevaan perusoikeuteen (joko tuomiossa [Brasserie du pêcheur ja Factortame] vahvistetun perusteen toiseen osaan kuuluvana puolustautumisperusteena tai muutoin)?
2)
Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, mitkä ovat kyseisen ylivoimaista estettä koskevan puolustautumisperusteen parametrit ja asianmukainen ulottuvuus?”
III Menettely unionin tuomioistuimessa
29.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet kantajat, ministeri, Italian hallitus, Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutettu ja Euroopan komissio. Kantajat, ministeri, Italian hallitus ja Euroopan komissio esittivät suullisia huomautuksia 5.2.2025 pidetyssä istunnossa.
IV Arviointi
30.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, joita on tarkasteltava yhdessä, lähinnä, voiko jäsenvaltio vedota ylivoimaiseen esteeseen puolustautumisperusteena sellaisen vahingonkorvauskanteen yhteydessä, joka perustuu valtion vastuuseen siitä, että se on rikkonut direktiivin 2013/33 mukaisia unionin oikeuteen perustuvia velvoitteita, jotka ovat osa perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistettua ihmisarvoa koskevaa perusoikeutta. Jos näin on, kyseinen tuomioistuin pyytää lisäselvitystä siitä, mikä on unionin oikeudessa tarkoitettu ”riittävän ilmeinen” rikkominen ja millä edellytyksillä tällaiseen puolustautumisperusteeseen voidaan vedota.
31.
Ennen kuin tarkastellaan kysymystä siitä, voidaanko Francovich-oikeuskäytäntöön perustuvan vahingonkorvausvaatimuksen yhteydessä vedota ylivoimaista estettä koskevaan puolustautumisperusteeseen, on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys näyttää perustuvan siihen olettamaan, ettei kyseessä oleva tilanne kuulu direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan b alakohdan – jossa vahvistetaan säännöt, joita sovelletaan tapauksiin, joissa tavallisesti käytettävissä olevat majoitustilat ovat tilapäisesti täynnä – soveltamisalaan. Näin ollen on ensin tutkittava, voidaanko tätä säännöstä soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa.
32.
Jos kyseessä oleva tilanne kuuluu direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan soveltamisalaan, kyseisessä säännöksessä vahvistetaan puitteet, joissa jäsenvaltioiden on toimittava. Siinä tapauksessa kysymys ylivoimaisesta esteestä tulee esiin vain, jos lainsäätäjä ei ole ottanut huomioon käsiteltävän asian olosuhteita.
33.
Tältä osin 8.6.2023 annetussa tuomiossa UFC – Que choisir ja CLCV (
10
), joka koski matkapakettidirektiiviä, (
11
) unionin tuomioistuin katsoi, että vaikka direktiivissä ei viitata ylivoimaiseen esteeseen, väistämättömien ja poikkeuksellisten olosuhteiden käsitteellä konkretisoidaan ylivoimaisen esteen käsite mainitun direktiivin puitteissa. (
12
) Toisessa yhteydessä unionin tuomioistuin totesi 26.9.2013 antamassaan tuomiossa ÖBB-Personenverkehr, että rautatieliikenteen matkustajien oikeuksia koskevassa asetuksessa kieltäydytään tietoisesti vapauttamasta osapuolia vastuusta väistämättömien ja poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi. (
13
) Tämän oikeuskäytännön mukaisesti voitaisiin väittää, että säätämällä poikkeuksesta direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa unionin lainsäätäjä on jo säännellyt asiaa ja sulkenut pois tarpeen ottaa huomioon yleistä ylivoimaista estettä koskevan puolustautumisperusteen. Tämä tekisi tarpeettomaksi keskustelun siitä, voidaanko siihen vedota Francovich-oikeuskäytäntöön perustuvaa vaatimusta vastaan.
34.
Tästä syystä tämä ratkaisuehdotus on jaettu kahteen osaan. Tarkastelen ensin ylivoimaisen esteen määritelmää ja arvioin, voiko direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohta olla sen erityinen ilmaus tilanteessa, jossa kansainvälistä suojelua tarvitsevien henkilöiden joukoittainen maahantulo Irlantiin johtaa siihen, että majoitustilat ovat täynnä (A osa). Tämän jälkeen arvioin ylivoimaista estettä koskevaa puolustautumisperustetta Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toisen osan yhteydessä ottaen huomioon sen vaikutukset sen määrittämiseen, onko kyseessä riittävän ilmeinen rikkominen (B osa).
A Direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan sovellettavuus
1.
Ylivoimaista estettä koskevan puolustautumisperusteen ulottuvuus
35.
Aluksi on muistutettava, että ylivoimaisen esteen käsitteeseen on vedottu unionin tuomioistuimessa unionin oikeuden eri aloilla, ja sen ymmärretään oikeuskäytännössä tarkoittavan ”sellaisia epätavallisia ja ennalta arvaamattomia olosuhteita, joihin siihen vetoavan ei ole ollut mahdollista vaikuttaa ja joiden seurauksia ei olisi voitu välttää kaikesta noudatetusta huolellisuudesta huolimatta”. (
14
) Koska ylivoimaisen esteen käsitteen sisältö ei ole samanlainen kaikilla unionin oikeuden soveltamisaloilla, sen merkitys on määritettävä sen oikeudellisen yhteyden mukaan, jota sen vaikutusten on tarkoitettu koskevan. (
15
)
36.
Unionin tuomioistuin on todennut SEUT 258 artiklaan perustuvien jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevien kanteiden yhteydessä, että ylivoimainen este voi olla puolustautumisperuste sille, että jäsenvaltio on jättänyt noudattamatta unionin oikeuden mukaisia velvoitteitaan. On nimittäin tunnustettu, että jäsenvaltio, jolla on hetkellisesti ylitsepääsemättömiä vaikeuksia, joiden vuoksi se ei pysty täyttämään unionin oikeuden mukaisia velvoitteitaan, voi vedota ylivoimaiseen esteeseen. (
16
)
37.
Oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että ylivoimaisen esteen muodostavien olosuhteiden olemassaolon osoittamisen kynnys on korkea. Myös epätavallisissa ja ennalta arvaamattomissa olosuhteissa jäsenvaltion on toteutettava kaikki toimivaltaansa kuuluvat toimenpiteet unionin oikeuden noudattamiseksi. (
17
) Tuomiossa Vilkas, jossa oli kyse eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä tehdystä puitepäätöksestä, todettiin, että perusteena oli käytettävä sellaisten epätavallisten ja ennalta arvaamattomien olosuhteiden seurauksia, joita viranomaiset eivät olisi voineet välttää kaikesta noudatetusta huolellisuudesta huolimatta, (
18
) ja tätä käsitettä on tulkittava suppeasti. (
19
) Tätä muotoilua käytettiin viimeksi tuomiossa UFC – Que choisir and CLCV. (
20
) Lisäksi, kuten ilmaisu ”hetkellisesti ylitsepääsemättömiä vaikeuksia” osoittaa, (
21
) ylivoimaisen esteen suppea tulkinta merkitsee, että jos tapahtuma, joka aiheuttaa velvoitteiden noudattamatta jättämisen, on tilapäinen, unionin oikeudesta johtuva velvoite voidaan keskeyttää ainoastaan tapahtuman keston ajaksi ja kohtuullisen lyhyeksi ajaksi.
38.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeudesta johtuvien velvoitteiden noudattamatta jättämistä ei voida perustella sisäisillä vaikeuksilla. (
22
) Ylivoimainen este ei voi myöskään perustua sisäisiin vaikeuksiin, jotka johtuvat jäsenvaltion poliittisesta tai hallinnollisesta järjestelmästä tai siitä, ettei viranomaisilla ole tarvittavaa toimivaltaa, tietoa tai keinoja käytettävissään. (
23
)
39.
Oikeuskäytännössä, viimeksi covid-19-pandemian aikana, jotkin jäsenvaltiot ovat vedonneet ylivoimaiseen esteeseen, joka johtuu ennennäkemättömästä terveyskriisistä. (
24
) Unionin tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että vaikka kyseinen pandemia merkitsi väistämättömiä ja poikkeuksellisia olosuhteita, se ei automaattisesti oikeuttanut unionin oikeuden mukaisten velvoitteiden noudattamisen yleistä keskeyttämistä. Unionin tuomioistuin on vaatinut konkreettista näyttöä siitä, miten pandemia esti suoraan kyseessä olevan direktiivin noudattamisen ja miksi unionin oikeuden mukaisten velvoitteiden täyttämiseksi ei olisi voitu toteuttaa vaihtoehtoisia toimenpiteitä. (
25
)
40.
Yhteenvetona voidaan todeta, että jäsenvaltio, jolla on hetkellisesti ylitsepääsemättömiä vaikeuksia, joiden vuoksi se ei pysty täyttämään unionin oikeuteen perustuvia erityisiä velvoitteitaan, voi vedota ylivoimaiseen esteeseen, mutta ainoastaan sen ajan, joka tarvitaan näiden vaikeuksien ratkaisemiseksi.
2.
Onko direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohta erityinen ilmaus ylivoimaisesta esteestä
41.
Direktiivissä 2013/33 vahvistetaan vastaanottoa koskevat vähimmäisvaatimukset. (
26
) Sen 17 artiklassa vahvistetaan aineellisia vastaanotto-olosuhteita ja terveydenhuoltoa koskevat yleiset säännökset. (
27
) Erityisesti direktiivin 2013/33 17 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että aineelliset vastaanotto-olosuhteet ovat kansainvälisen suojelun hakijoiden saatavilla, kun he hakevat kansainvälistä suojelua. Jäsenvaltioiden on myös varmistettava, että tätä tarkoitusta varten toteutetuilla toimenpiteillä tarjotaan hakijoille riittävä elintaso, jolla taataan heidän toimeentulonsa ja suojellaan heidän fyysistä terveyttään ja mielenterveyttään. Direktiivin 2013/33 18 artiklassa vahvistetaan aineellisia vastaanotto-olosuhteita koskevat yksityiskohtaiset säännöt.
42.
Direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan b alakohdassa säädetään, että ”jäsenvaltiot voivat asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa poikkeuksellisesti vahvistaa aineellisille vastaanotto-olosuhteille tässä artiklassa säädetystä poikkeavat yksityiskohtaiset säännöt kohtuulliseksi ja mahdollisimman lyhyeksi ajaksi, jos – – tavallisesti käytettävissä olevat majoitustilat ovat tilapäisesti täynnä”. Näin ollen jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisesti poiketa tavallisista aineellisista vastaanotto-olosuhteista edellyttäen, että poikkeaminen on asianmukaisesti perusteltua ja että sitä sovelletaan vain kohtuullisen ja mahdollisimman lyhyen ajan.
43.
Poikkeuksia koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tätä säännöstä on sovellettava ainoastaan sellaisiin yksittäistapauksiin, joissa erityiset olosuhteet sitä erityisesti vaativat. (
28
) Lisäksi direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan b alakohtaa on poikkeusjärjestelmänä tulkittava suppeasti ja vaadittujen edellytysten täyttymistä koskevan todistustaakan on oltava päätöksen tekevällä viranomaisella kunkin poikkeuksen osalta. (
29
) Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia, täyttyvätkö nämä edellytykset nyt käsiteltävässä asiassa.
44.
Direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan tarkoituksena on antaa jäsenvaltioille tiettyä liikkumavaraa toimia poikkeuksellisissa tilanteissa. Vaikka kyseisessä säännöksessä ei nimenomaisesti käytetä ylivoimaisen esteen käsitettä, siinä käytetään ilmaisuja ”poikkeuksellisesti”, ”asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa” ja ”kohtuulliseksi ajaksi”. Nämä ilmaisut voidaan ymmärtää siten, että ne ilmentävät konkreettisesti ylivoimaisen esteen olosuhteita, jotka vastaavat epätavallisia ja ennalta arvaamattomia olosuhteita, siltä osin kuin majoitustilojen täyttymiseen johtanut tapahtuma on epätavallinen ja ennalta-arvaamaton tapahtuma. Näin ollen tätä säännöstä voitaisiin tulkita siten, että lainsäädännössä tunnustetaan nimenomaisesti sellaiset poikkeukselliset olosuhteet, jotka oikeuttavat tilapäisen poikkeamisen kyseisen direktiivin 18 artiklassa säädetyistä velvoitteista. Yksi näistä erityistilanteista on se, että tavallisesti käytettävissä olevat majoitustilat ovat tilapäisesti täynnä, jos majoitustilojen täyttymiseen johtanut tapahtuma osoittautuu ennalta arvaamattomaksi ja epätavalliseksi.
45.
Tästä seuraa, että direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan voidaan tulkita koskevan poikkeuksellisia olosuhteita ja konkretisoivan näin ylivoimaisen esteen käsitettä. Jos majoitustilat täyttyvät epätavallisten ja ennalta arvaamattomien olosuhteiden seurauksena, minkä vuoksi tavanomaisia vastaanottovaatimuksia ei voida taata, (
30
) tilanne kuuluu näiden vaikeuksien ratkaisemiseksi tarvittavan ajan kyseisen säännöksen b alakohdan soveltamisalaan.
46.
Tätä osin unionin tuomioistuin totesi tuomiossaan komissio v. Unkari (Kansainvälisen suojelun hakijoiden vastaanotto), (
31
) että ”unionin lainsäätäjä on [direktiivin] – – 2013/33 antaessaan myös huolehtinut siitä, että se ottaa huomioon tilanteen, jossa jäsenvaltion olisi selviydyttävä kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten määrän erittäin huomattavasta kasvusta”, ja lisäsi, että ”direktiivin 2013/33 – – 18 artiklan 9 kohdassa sallitaan osittainen poikkeaminen kyseisen direktiivin säännöksistä, jos – – vastaanottokeskusten majoitustilat ovat täynnä”. (
32
) Tästä tuomiosta voidaan päätellä, että direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa säädetään poikkeuksellisista olosuhteista, kun kansainvälistä suojelua hakevien majoitustilat ovat täynnä. Erityisesti viittaus kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten ”erittäin huomattavaan kasvuun” osoittaa selvästi, että tällä säännöksellä pyritään vastaamaan poikkeuksellisiin tilanteisiin eikä tavanomaisiin vaikeuksiin.
47.
Lisäksi analogisesti on niin, että jos covid-19-pandemian kaltaista tapahtumaa pidettäisiin matkapakettidirektiivin kaltaisen direktiivin soveltamisalaan mahdollisesti kuuluvana tapahtumana, lainsäätäjä voisi myös säännellä pakolaisten joukoittaisen maahantulon kaltaista tapahtumaa, joka voisi siten kuulua direktiivin puiteisiin. Lisäksi on niin, että jos unionin tuomioistuin myöntää, että poikkeuksellisia olosuhteita voidaan säännellä erityisesti johdetulla oikeudella kuluttajaoikeuden alalla matkapakettidirektiivin nojalla, voidaan kohtuudella odottaa, että lainsäätäjä voi säännellä myös sosiaalisia perusoikeuksia – kuten direktiivissä 2013/33 säädettyjä oikeuksia – äärimmäisissä tilanteissa, kuten pakolaisten joukoittaisen maahantulon tilanteissa, jolloin kaikki olemassa olevat majoitustilat täyttyvät, edellyttäen, että tilanne oon ollut ennalta arvaamaton, koska se on ylittänyt kaikki kohtuulliset ennusteet.
48.
Tällaista pakolaisten joukoittaista maahantuloa ei kuitenkaan voida pitää poikkeuksellisena tilanteena rajoittamattoman ajan, koska tätä tilannetta ei enää tiettynä ajankohtana luonnehdita epätavalliseksi ja ennalta arvaamattomaksi tapahtumaksi. Direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa oleva viittaus kohtuulliseen aikaan tukee tätä tulkintaa. Lisäksi kyseiseen säännökseen sisältyy vaatimus asianmukaisesti perustellusta tapauksesta, joka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan edellyttää konkreettista näyttöä siitä, että suojelua hakevien henkilöiden joukoittainen maahantulo on estänyt kyseisen direktiivin noudattamisen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia, täyttyvätkö nämä edellytykset nyt käsiteltävässä asiassa.
49.
Tämä viittaa siihen, että käsiteltävässä asiassa direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohtaa olisi pidettävä asianmukaisena puolustautumisperusteena, kunhan vaikeudet ratkaistaan kohtuullisessa ajassa. Tästä seuraa, että tämän ajanjakson päätyttyä jäsenvaltio ei voi enää vedota tähän säännökseen. Lisäksi on huomattava, että kyseisen direktiivin 18 artiklan 9 kohdan a ja b alakohdassa käsitellään kahta hyvin erityistä tilannetta, nimittäin hakijan erityistarpeiden arviointia (a) ja sitä, että majoitustilat ovat tilapäisesti täynnä (b). Tästä seuraa, että direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa ei säännellä muita tilanteita (kuten luonnonkatastrofeja tai sotia, joista keskusteltiin unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa), joissa majoitustilat ovat olemattomat tai niitä ei ole, koska asianomaisessa jäsenvaltiossa tai sen läheisyydessä on ilmennyt ylitsepääsemättömiä vaikeuksia. Näin ollen direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan tulkinta ylivoimaisen esteen erityisenä ilmauksena ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot voivat muissa skenaarioissa vedota ylivoimaiseen esteeseen yleisenä puolustautumisperusteena.
50.
Yhteenvetona voidaan todeta, että kun otetaan huomioon direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan selkeä tehtävä poikkeuksellisia olosuhteita koskevana rajoitettuna poikkeuksena, sitä olisi pidettävä ylivoimaisen esteen erityisenä ilmauksena. Näin ollen kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden joukoittainen maahantulo ei voi olla ylivoimaista estettä koskeva itsenäinen puolustautumisperuste, koska kyseisessä säännöksessä vahvistetaan jo kehys tällaisen maahantulon käsittelylle. Nyt käsiteltävässä asiassa jäsenvaltion viranomaiset eivät voi vedota direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan soveltamisalan ulkopuolella ylivoimaiseen esteeseen puolustautumisperusteena sille, että ne eivät ole täyttäneet kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden perustarpeita. (
33
)
51.
Jos tilanne ei koske majoitustilojen tilapäistä täyttymistä kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten suuren määrän vuoksi, ylivoimaisella esteellä – erillisenä ja yleisempänä perusteluna – voisi kuitenkin olla merkitystä Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toisen osan yhteydessä.
52.
Tästä seuraa, että tilanne, jossa majoitustilat ovat tilapäisesti täynnä pakolaisten joukoittaisen maahantulon vuoksi, kuuluu direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan b alakohdan soveltamisalaan, kunhan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkistaa, että kyseisen säännöksen soveltamisedellytykset täyttyvät. Tässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset olisi muotoiltava uudelleen, koska Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen soveltamisedellytykset tutkitaan sillä edellytyksellä, että kyseisen direktiivin 18 artiklan 9 kohtaa sovelletaan kyseiseen tilanteeseen.
3.
Ennakkoratkaisukysymysten uudelleenmuotoilu
53.
Jos unionin tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohtaa voidaan soveltaa tilanteeseen, jossa kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden joukoittainen maahantulo johtaa siihen, että tavanomaiset majoitustilat vastaanottavassa jäsenvaltiossa ovat täynnä, ennakkoratkaisukysymykset olisi muotoiltava uudelleen siten, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta, onko direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistetun ihmisarvoa koskevan oikeuden valossa, kun otetaan huomioon sen selkeä tehtävä poikkeuksellisia tilanteita koskevana rajoitettuna poikkeuksena, tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kyseinen jäsenvaltio vetoaa vahingonkorvausvaatimuksen yhteydessä ylivoimaiseen esteeseen sillä perusteella, että majoitustilat ovat täynnä tällaisen maahantulon vuoksi.
4.
Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen soveltaminen
a)
Unionin oikeuden vastainen toiminta
54.
Kun otetaan huomioon, että direktiivin 2013/33 17 ja 18 artiklassa säädetään yleisestä velvollisuudesta tarjota aineelliset vastaanotto-olosuhteet, mukaan lukien majoitus, näiden säännösten noudattamatta jättäminen merkitsisi tyypillisesti rikkomista. Jos kyseisen direktiivin 18 artiklan 9 kohdassa kuitenkin sallitaan poikkeus majoitustilojen tilapäisen täyttymisen tapauksessa ja jos sitä tulkitaan ylivoimaisen esteen ilmentymäksi, sitä, että jäsenvaltio ei tarjoa majoitusta, ei välttämättä voida pitää lainvastaisena, kunhan tähän säännökseen vetoamisen edellytykset täyttyvät. Siinä tapauksessa Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteessa tarkoitettu rikkominen ei johdu suoraan direktiivin 2013/33 17 ja 18 artiklasta vaan kyseisen direktiivin 18 artiklan 9 kohdan mahdollisesta virheellisestä soveltamisesta tai virheellisestä vetoamisesta. Jos jäsenvaltio vetoaa virheellisesti ylivoimaiseen esteeseen direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan nojalla täyttämättä sille asetettuja edellytyksiä, rikkominen koskisi itse kyseistä säännöstä.
55.
Jos siis direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohtaa sovelletaan virheellisesti – esimerkiksi jos poikkeuksen edellytykset eivät täyty – jäsenvaltio voi silti rikkoa kyseisen direktiivin mukaisia velvoitteitaan. Tällaisessa tapauksessa valtion vastuu voi syntyä, jos rikkominen on unionin oikeuden mukaan riittävän ilmeinen.
b)
Unionin oikeuden riittävän ilmeinen rikkominen
1) Oikeuskäytännössä vahvistettu peruste
56.
Unionin tuomioistuin on katsonut, että kun jäsenvaltioilla on harkintavaltaa, riittävän ilmeinen rikkominen merkitsee sitä, että jäsenvaltio on ylittänyt tämän harkintavallan rajat selvästi ja vakavasti. (
34
) Näin ollen Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑peruste riippuu ”harkintavallan olemassaolosta”. (
35
)
57.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomion Brasserie du pêcheur ja Factortame 55 kohdassa, että ratkaiseva peruste unionin oikeuden rikkomisen luokittelemiseksi riittävän ilmeiseksi on jäsenvaltion tai asianomaisen unionin toimielimen harkintavallalle asetettujen rajojen ilmeinen ja vakava ylittäminen. Sen arvioimiseksi, onko jäsenvaltio ylittänyt ilmeisellä ja vakavalla tavalla sen harkintavallalle asetetut rajat, yhteisöjen tuomioistuin luetteli tiettyjä seikkoja, jotka voidaan ottaa huomioon. (
36
) Kyseisen tuomion 56 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että niistä seikoista, joita toimivaltainen tuomioistuin voi ottaa huomioon, on mainittava rikotun oikeusnormin selkeys ja täsmällisyys, rikotussa oikeusnormissa kansallisille tai unionin toimielimille annetun harkintavallan laajuus, laiminlyönnin tai vahinkoa aiheuttaneen teon tahallisuus tai tahattomuus, mahdollisen oikeudellisen erehdyksen anteeksiannettavuus tai anteeksiantamattomuus (
37
) ja se seikka, onko unionin toimielimen omaksuma kanta voinut myötävaikuttaa laiminlyömiseen sekä unionin oikeuden vastaisten kansallisten toimenpiteiden tai käytäntöjen toteuttamiseen tai ylläpitämiseen. (
38
) Joka tapauksessa unionin oikeuden rikkominen on selvästi riittävän ilmeinen silloin, kun sitä on jatkettu huolimatta jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönnin toteavasta tuomiosta, ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta tuomiosta tai asiaa koskevasta unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, joiden perusteella kyseistä toimintaa on pidettävä unionin oikeuden rikkomisena. (
39
)
58.
Jos jäsenvaltion harkintavalta on oleellisesti vähentynyt tai jopa olematon, pelkkä unionin oikeuden rikkominen voi kuitenkin olla riittävä, jotta voidaan todeta riittävän ilmeinen rikkominen. (
40
)
2) Jätetäänkö direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa jäsenvaltioille harkintavaltaa
59.
Vaikuttaa siltä, että direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa jätetään jäsenvaltioille tiettyä harkintavaltaa sen suhteen, miten ne hoitavat tilanteita, joissa majoitustilat ovat täynnä. Tältä osin kyseisessä säännöksessä sallitaan se, että jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisesti vahvistaa aineellisia vastaanotto-olosuhteita koskevia erilaisia
yksityiskohtaisia sääntöjä silloin, kun majoitustilat ovat tilapäisesti täynnä. Tämä osoittaa, että jäsenvaltioilla on tiettyä liikkumavaraa päättää, miten aineelliset vastaanotto-olosuhteet tarjotaan silloin, kun majoitusta ei ole saatavilla. Tältä osin on todettava, että direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa ei määritellä täsmällisesti tapaa, jolla jäsenvaltioiden olisi käsiteltävä majoitustilojen puutetta, mikä merkitsee sitä, että niillä on tiettyä harkintavaltaa päättää mihin erityisiin toimenpiteisiin ne ryhtyvät – olipa kyse hätämajoituksesta, tilapäisestä majoituksesta, rahallisesta tuesta tai muista ratkaisuista. Tällaista päätelmää tukee unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jossa täsmennetään, että velvollisuus tarjota aineelliset vastaanotto-olosuhteet on pakottava, mutta jäsenvaltioilla on jonkinlaista harkintavaltaa sen suhteen, miten tämä toteutetaan. (
41
)
60.
Esimerkiksi tuomiossa Saciri unionin tuomioistuin totesi, että jäsenvaltioilla on harkintavaltaa sen suhteen, miten ne tarjoavat aineelliset vastaanotto-olosuhteet – joko suoran majoituksen tai rahallisen avustuksen muodossa. Kuten komissio kuitenkin perustellusti korosti istunnossa, tämä harkintavalta koskee keinoja mutta ei periaatetta. Vaikka kyseisessä tuomiossa käsiteltiin yleisiä vastaanottovelvoitteita eikä direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan mukaisia poikkeuksia, periaate, jonka mukaan jäsenvaltioilla on tiettyä liikkumavaraa täytäntöönpanossa unionin oikeuden asettamissa rajoissa, on merkityksellinen myös nyt käsiteltävässä asiassa.
61.
On todettava, että direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa vahvistetaan sekä perusta että rajat jäsenvaltioiden toimivallalle poiketa 18 artiklan 1–8 kohdasta muttei niiden toimivallalle poiketa direktiivin tai koko unionin turvapaikkaoikeuden laajemmista velvoitteista. Direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa annetaan jäsenvaltioille vain hyvin rajallinen harkintavalta, koska siinä viitataan aineellisia vastaanotto-olosuhteita koskevien, tästä artiklasta säädetystä poikkeavien yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamiseen. Lisäksi direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa säädetään yksiselitteisesti velvollisuudesta täyttää kansainvälisen suojelun hakijoiden ”perustarpeet”. Tästä seuraa, että vaikka jäsenvaltiot voivat valita, millä tavoin ne myöntävät vastaanotto-olosuhteet, ne eivät voi vapautua niille unionin oikeuden nojalla kuuluvasta velvollisuudesta huolehtia perustarpeista, kuten kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden riittävistä majoitustiloista, (
42
) jotta voidaan varmistaa, että kyseisten henkilöiden perusoikeuksia kunnioitetaan.
62.
Tältä osin on korostettava, että direktiivillä 2013/33 pyritään varmistamaan, että perusoikeuskirjan 1 artiklassa, joka liittyy läheisesti perusoikeuskirjan 4 artiklaan, (
43
) vahvistettua perusoikeutta ihmisarvoon kunnioitetaan täysimääräisesti. Oikeus ihmisarvoon on ehdoton oikeus, josta ei voida poiketa (
44
) ja joka muodostaa perustan muille perusoikeuksille, eikä sitä voida rajoittaa.
63.
Unionin tuomioistuin on siten toistuvasti vahvistanut, että direktiivin 2013/33 systematiikka ja päämäärä sekä perusoikeuskirjan 1 artiklaan sisältyvä ihmisarvon loukkaamattomuuden kunnioittaminen ovat ehdottomasti esteenä sille, että jäsenvaltiot jättävät tarjoamatta – vaikka vain tilapäisestikin – turvapaikanhakijoille kyseisessä direktiivissä säädetyt aineelliset vähimmäisvastaanotto-olosuhteet. (
45
) Jäsenvaltioille asetettujen vähimmäisvaatimusten luonteesta on todettava, että direktiivin 2013/33 johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan, että kansainvälisen suojelun hakijoille on taattava ”kohtuullinen elintaso”. (
46
)
64.
Erityisesti tuomiossa Saciri unionin tuomioistuin korosti, että riippumatta siitä, myönnetäänkö aineelliset vastaanotto-olosuhteet luontoissuorituksina vai rahallisten avustusten tai maksukuponkien muodossa, niiden on oltava riittäviä ”turvapaikanhakijoiden perustarpeista – – huolehtimiseksi”, (
47
) mikä tarkoittaa, että niiden on oltava riittäviä turvapaikanhakijoiden kohtuullisen ja heidän terveytensä kannalta riittävän elintason ja heidän toimeentulonsa varmistamiseksi siten, että he voivat niiden avulla hankkia majoituksen tarvittaessa yksityisiltä vuokramarkkinoilta. (
48
) Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että unionin tuomioistuin on nimenomaisesti katsonut, että jäsenvaltioiden tehtävänä on varmistaa, että kansalliset viranomaiset noudattavat turvapaikanhakijoiden vastaanottoa koskevia vähimmäisvaatimuksia, eikä vastaanottoverkon täyteen kuormittuminen voi olla perusteena minkäänlaiselle poikkeamiselle näiden vaatimusten noudattamisesta. (
49
)
65.
Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, että perusoikeuskirjan 1 artiklassa tarkoitettu ihmisarvon kunnioittaminen edellyttää, ettei asianomainen henkilö ole sellaisessa äärimmäisessä aineellisessa puutteessa, jossa hän ei kykene täyttämään edes kaikkein perustavanlaatuisimpia tarpeitaan, kuten asumiseen, ravintoon, vaatetukseen ja puhtauteen liittyviä tarpeita, ja joka vahingoittaa siten hänen fyysistä tai henkistä terveyttään tai saattaa hänet ihmisarvon vastaiseen alennustilaan. (
50
) Lisäksi unionin tuomioistuin on katsonut, että perusoikeuskirjan 4 artiklaa rikottaisiin, jos jäsenvaltion viranomaisten välinpitämättömyydestä seuraa, että julkisesta avusta täysin riippuvainen henkilö on tahdostaan ja tekemistään valinnoista riippumatta äärimmäisessä aineellisessa puutteessa, jossa hän ei kykene täyttämään edes kaikkein perustavanlaatuisimpia tarpeitaan, kuten ravintoon, puhtauteen ja asumiseen liittyviä tarpeita, ja joka vahingoittaa hänen fyysistä tai henkistä terveyttään tai saattaa hänet ihmisarvon vastaiseen alennustilaan. (
51
)
66.
Tältä osin unionin tuomioistuin on vahvistanut aineellisten vastaanotto-olosuhteiden peruuttamista koskevassa asiassa, että jopa se, ettei kaikkia aineellisia vastaanotto-olosuhteita tai asumiseen, ravintoon tai vaatetukseen liittyviä aineellisia vastaanottosuhteita tarjota – vaikka vain tilapäisestikin –, ei sopisi yhteen kohtuullisen elintason turvaamista koskevan velvoitteen kanssa, koska se veisi hakijalta mahdollisuuden täyttää kaikkein perustavanlaatuisimmat tarpeensa, kuten asumiseen, ravintoon, vaatetukseen ja puhtauteen liittyvät tarpeet. (
52
)
67.
Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistetun ihmisarvoa koskevan oikeuden ja sen 4 4 artiklassa vahvistetun epäinhimilliseltä tai halventavalta kohtelulta suojelua koskevan oikeuden valossa, on tulkittava ensinnäkin siten, että se on ylivoimaisen esteen erityinen ilmaus, kun otetaan huomioon sen selkeä tehtävä poikkeuksellisia olosuhteita koskevana rajoitettuna poikkeuksena, toiseksi siten, että sitä sovelletaan tilanteeseen, jossa kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden joukoittainen maahantulo johtaa siihen, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa tavallisesti käytettävissä olevat majoitustilat ovat täynnä, ja kolmanneksi siten, että se on esteenä sille, että kyseinen jäsenvaltio vetoaa vahingonkorvauskanteen yhteydessä ylivoimaiseen esteeseen sillä perusteella, että majoitustilat ovat täynnä tällaisen maahantulon vuoksi.
68.
Siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoo, ettei asiaa voida ratkaista direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan perusteella, ja pitää tarpeellisena tutkia ylivoimaisen esteen sovellettavuutta itsenäisenä puolustautumisperusteena, esitän toissijaisesti seuraavat seikat.
B Ylivoimainen este itsenäisenä puolustautumisperusteena
69.
Jos oletetaan, että ylivoimaiseen esteeseen voidaan vedota itsenäisenä puolustautumisperusteena sellaista vahingonkorvausvaatimusta vastaan, joka perustuu siihen, että jäsenvaltio on rikkonut direktiiviä 2013/33, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, voidaanko tätä puolustautumisperustetta soveltaa nyt käsiteltävän asian olosuhteissa.
1.
Asianomaisen jäsenvaltion rikkoman oikeussäännön yksilöinti
70.
Aluksi on todettava, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole yksilöinyt, mitä direktiivin 2013/33 oikeussääntöä asianomainen jäsenvaltio on rikkonut. Sen sijaan se vetoaa sellaisten ”unionin oikeudesta johtuvien velvoitteiden” noudattamatta jättämiseen, jotka perustuvat ”perusoikeuskirjasta (tässä tapauksessa sen 1 artiklasta) ilmeneviin oikeuksiin, joita ei voida loukata ja jotka ilmaistaan [kyseisessä direktiivissä] pakottavin sanamuodoin, jotka eivät mahdollista poikkeamista, ja jotka liittyvät ihmisarvon vähimmäistason edellyttämiin kaikkien perustavimpiin tarpeisiin”.
71.
Ennen Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toisen osan soveltamista on mielestäni tärkeää yksilöidä oikeussääntö, jota asianomainen jäsenvaltio on rikkonut.
72.
Tältä osin unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että ylivoimainen este, kun siihen vedotaan direktiivin 2013/33 noudattamatta jättämisen perusteena, toimii ”yleisenä perusteluna”, koska sillä pyritään perustelemaan kaikkien kyseisen direktiivin säännösten noudattamatta jättäminen. Kantajien vaatimusten tutkimisen yhteydessä vaikuttaa kuitenkin siltä, että oikeussäännöt, joita Irlanti on rikkonut, on vahvistettu direktiivin 2013/33 17 ja 18 artiklassa. Vaikka kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on yksilöidä, mitä nimenomaista oikeussääntöä on rikottu, nyt käsiteltävässä asiassa oletetaan, että kyseessä oleva oikeussääntö sisältyy näihin kahteen direktiivin 2013/33 artiklaan.
2.
Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toinen osa ja harkintavallan arviointi
73.
Ministeri väittää, että riittävän ilmeisen rikkomisen olemassaolon osalta kansallisen tuomioistuimen olisi otettava huomioon muun muassa rikkomisen tahallisuus tai tahattomuus, oikeudellisen virheen anteeksiannettavuus tai anteeksiantamattomuus sekä unionin toimielinten omaksuma kanta. Ministeri väittää lähinnä, että ukrainalaisten pakolaisten joukoittainen maahantulo sodan alkamisen jälkeen vuonna 2022 ja kansainvälisen suojelun hakijoiden määrän kasvu covid-19-pandemian jälkeen muodostavat ylivoimaisen esteen, jonka vuoksi hakijoiden oikeuksien loukkaaminen oli tahatonta.
74.
Kuten edellä esitettiin, Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toinen osa riippuu harkintavallan olemassaolosta. (
53
) Tältä osin on erotettava toisistaan yhtäältä direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdassa tarkoitettujen perustarpeiden täyttämättä jättäminen ja toisaalta kyseisen direktiivin 17 ja 18 artiklaan sisältyvien muiden velvoitteiden noudattamatta jättäminen, koska jäsenvaltioilla ei ole samaa harkintavaltaa näiden säännösten täytäntöönpanossa. Toisin kuin direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan viimeisessä virkkeessä (
54
) säädetty perustarpeiden käsite, muut direktiivin 2013/33 17 ja 18 artiklassa säädetyt velvoitteet mahdollistavat harkintavallan käytön tietyillä aloilla, kuten esimerkiksi niiden keinojen osalta, joilla voidaan täyttää kansainvälisen suojelun hakijan aineelliset tarpeet, jotka voivat ylittää sen, minkä on tarpeen heidän perustarpeidensa täyttämiseksi.
75.
Direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan lopussa vahvistetaan nimittäin ”perustarpeita” koskeva vähimmäisvaatimus, josta ei voida poiketa, kyseisen direktiivin 17 ja 18 artiklan laajemmassa asiayhteydessä. Sillä pyritään varmistamaan, että jäsenvaltioita sitoo edelleen hakijoiden perustarpeiden turvaamista koskeva ehdoton vaatimus, joka menee jäsenvaltioille annetun harkintavallan edelle silloin, kun ne eivät huolehdi kansainvälisen suojelun hakijoiden perustarpeista. Kun tarkastellaan perustarpeiden käsitteestä, tulkittuna perusoikeuskirjan 1 artiklan valossa, johtuvia vaatimuksia on selvää, että jäsenvaltioilla ei ole lainkaan harkintavaltaa sen osalta, onko nämä perustarpeet täytettävä. Näin ollen jo pelkästään se seikka, ettei näitä perustarpeita täytetä, riittää itsessään muodostamaan riittävän ilmeisen rikkomisen, eikä ole tarpeen tutkia muita seikkoja Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toisen osan perusteella.
76.
Tämän perusteen tällainen tulkinta on lisäksi perusoikeuskirjan mukainen, koska perustarpeiden käsite liittyy erottamattomasti ihmisarvoon, joka on, kuten edellä selitin, ehdoton oikeus, josta ei voida poiketa ja joka muodostaa muiden perusoikeuksien perustan, eikä sitä voida rajoittaa. (
55
) Tämä tarkoittaa, että pelkkä perusoikeuskirjan 1 artiklassa asetetun velvoitteen noudattamatta jättäminen on aina vakavaa. Perusoikeuskirjan 1 artiklassa tarkoitettu loukkaamattomuus tarkoittaa, ettei tästä suojasta voida luopua edes hätätilanteessa. (
56
)
77.
Näin ollen Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toisen osan yhteydessä perustarpeiden takaamista koskevien velvoitteiden noudattamatta jättäminen loukkaa asianomaisen henkilön ihmisarvoa, minkä vuoksi se on automaattisesti riittävän ilmeinen rikkominen.
78.
Nyt käsiteltävässä asiassa on kyse siitä, voidaanko ylivoimaisella esteellä perustella sitä, ettei ole noudatettu velvollisuutta täyttää kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden ”perustarpeet”, jotka liittyvät erottamattomasti ihmisarvoa koskevaan perusoikeuteen. Jos rikkominen vaikuttaa ihmisarvon kaltaisiin ehdottomiin oikeuksiin, on mielestäni vaikeaa vedota ylivoimaiseen esteeseen – juuri sen vuoksi, että tällaisista oikeuksista ei voida poiketa.
79.
Koska direktiivillä 2013/33 pannaan täytäntöön perusoikeuksia koskevat velvoitteet, sitä on tulkittava perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklan mukaisesti, joita on perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdasta johtuvan velvoitteen mukaisesti luettava Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklaa koskevan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön valossa. Tämä oikeuskäytäntö on otettava huomioon arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt täyttämättä tämän direktiivin 18 artiklan 9 kohdassa tarkoitetut kansainvälisen suojelun hakijoiden ”perustarpeet”.
80.
Tältä osin on todettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi 2.7.2020 antamassaan tuomiossa N.H. ym. v. Ranska, (
57
) että Ranska oli rikkonut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklaa olosuhteissa, joissa turvapaikanhakijoiden perustarpeita, kuten majoitusta ja pääsyä saniteettitiloihin, ei ollut täytetty. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen arviointi perustui useisiin keskeisiin kriteereihin, joihin kuuluivat ensinnäkin kansainvälisen suojelun hakijoiden aineelliset elinolot heidän turvapaikkahakemustensa ratkaisua odotettaessa; toiseksi se, kuinka kauan hakijat olivat joutuneet kestämään näitä olosuhteita, ja asianmukaisen tuen puuttuminen kyseisenä aikana; (
58
) kolmanneksi valtion positiivisen velvoitteen olemassaolo; (
59
) neljänneksi hakijoiden erityinen haavoittuvuus turvapaikanhakijoina; ja viidenneksi se, olivatko kansalliset viranomaiset toteuttaneet tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että hakijat saavat majoitusta tai muuta sosiaaliavustusta. Oikea-aikaisen ja tehokkaan toiminnan puuttuminen vaikutti osaltaan rikkomisen toteamiseen. (
60
)
81.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomiossa N.H. ym. v. Ranska määritellään tältä osin se taso, jonka alittuessa aineelliset olosuhteet muuttuvat epäinhimillisiksi tai halventaviksi. Tämä tarkoittaa sitä, ettei unionin oikeutta voida tulkita siten, että jäsenvaltiot voisivat soveltaa alhaisempia kansallisia vaatimuksia. Direktiiviä 2013/33 tulkittaessa vaatimukset asianmukaisesta majoituksesta, riittävistä varoista kohtuullisen elintason ylläpitämiseksi ja terveydenhuollon saatavuudesta eivät siis saa olla perusoikeuskirjan 1 artiklassa asetettuja vaatimuksia alhaisempia. Muussa tapauksessa nämä alhaisemmat vaatimukset saattaisivat altistaa turvapaikanhakijat olosuhteille, jotka merkitsevät epäinhimillistä tai halventavaa kohtelua. Tältä osin on todettava, että tuomiossa Ibrahim ym. unionin tuomioistuin ei määritellyt ilmeisyyden tasoa viittaamalla Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklaa koskevaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön vaan se määritteli sen pikemminkin viittaamalla tuomiossa Jawo vahvistettuun tasoon eli ”äärimmäiseen aineelliseen puutteeseen”. (
61
) Lisäksi vaikuttaa siltä, että perusoikeuskirjan 1 artiklan soveltamisen edellytyksenä oleva yksilön kärsimyksen suuruus on ratkaiseva tekijä arvioitaessa rikkomisen ilmeisyyttä, eikä niinkään valtion tahallisuus tai tuottamus.
82.
Tästä seuraa, että jos jäsenvaltio ei tarjoa perustarpeita vastaavaa majoitusta, toimeentuloa tai terveydenhuoltoa, se rikkoo direktiivin 2013/33 17 ja 18 artiklaa sekä perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklaa. Näin ollen jäsenvaltio ei voi vedota ylivoimaiseen esteeseen perustellakseen sitä, ettei kansainvälistä suojelua hakevien perustarpeista huolehdita. Lisäksi vaikka hyväksyttäisiinkin se, että jäsenvaltio voi olla noudattamatta tiettyjä direktiivin säännöksiä ylivoimaisen esteen vuoksi, sillä on silti aktiivinen velvollisuus suojella ihmisarvoa. (
62
)
83.
Tästä seuraa myös, että Brasserie du Pêcheur ja Factortame ‑perusteen toista osaa sovellettaessa – mikäli unionin tuomioistuin kuitenkin tutkii sen – jäsenvaltioilla ei ole harkintavaltaa alentaa suojelun tasoa alle perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklassa edellytettyjen vähimmäisvaatimusten, joilla pyritään estämään epäinhimillinen tai halventava kohtelu. Vaikka jäsenvaltioilla on jonkinlaista harkintavaltaa sen suhteen, miten ne järjestävät ja panevat täytäntöön vastaanotto-olosuhteet, niiden on saavutettava tämä perusoikeuksien suojan vähimmäistaso direktiivin 2013/33 täytäntöönpanon yhteydessä. Jos Irlanti ei ole tehnyt näin, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, ministerin argumenttia, jonka mukaan ylivoimaista estettä koskeva puolustautumisperuste on tässä tapauksessa perusteltu, koska rikkominen ja siitä aiheutunut vahinko olivat tahattomia ja koska kyseinen virhe oli anteeksiannettava, ei voida ottaa huomioon Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen toista osaa sovellettaessa.
84.
Lopuksi ministeri väittää, että unionin tasolla toteutetut toimet muuttoliike- ja turvapaikkasopimuksen – jolla pyritään siihen, että kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset jakautuvat oikeudenmukaisemmin – tekemiseksi merkitsevät Brasserie du pêcheur ja Factortame ‑perusteen mukaista unionin toimielimenomaksumaa kantaa. Ministerin mukaan tämä sopimus kuvastaa sitä, että unioni tunnustaa sen, että nykyinen lainsäädäntökehys ei takaa turvapaikkahakemusten tasapuolista jakautumista. Tältä osin on korostettava, että kyseisellä sopimuksella ei taannehtivasti korvata ja muuteta direktiivin 2013/33 säännöksiä eikä keskeytetä väliaikaisesti niiden soveltamista. Voimassa olevat säännöt sitovat jäsenvaltioita, kunnes lainsäädäntömuutokset on hyväksytty ja ne ovat tulleet voimaan, ja jäsenvaltioiden on varmistettava, että niitä noudatetaan. Tästä seuraa, ettei ministeri voi vedota muuttoliike- ja turvapaikkasopimuksen hyväksymiseen perustellakseen sitä, ettei Irlanti täytä kansainvälistä suojelua hakevien perustarpeita. Vaikka sopimuksessa tunnustetaankin yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän nykyisessä lainsäädäntökehyksessä olevat puutteet, se ei tarkoita sitä, että siinä hyväksyttäisiin oikeuden rikkominen unionin tasolla. Tällainen tunnustaminen ei merkitse toimielimen omaksumaa kantaa, joka suojaa jäsenvaltioita vastuulta aiemmin tapahtuneista perusoikeuksien loukkauksista.
85.
Tästä seuraa, että jos jäsenvaltio ei täytä kansainvälisen suojelun hakijan perustarpeita, se rikkoo direktiivin 2013/33 17 ja 18 artiklaa sekä perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklaa, eikä se voi vedota ylivoimaiseen esteeseen perustellakseen tätä laiminlyöntiä.
V Ratkaisuehdotus
86.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
Kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vaatimuksista 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/33/EU 18 artiklan 9 kohtaa, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistetun ihmisarvoa koskevan oikeuden ja sen 4 artiklassa vahvistetun epäinhimilliseltä tai halventavalta kohtelulta suojelua koskevan oikeuden valossa,
on tulkittava ensinnäkin siten, että se on ylivoimaisen esteen erityinen ilmaus, kun otetaan huomioon sen selkeä tehtävä poikkeuksellisia olosuhteita koskevana rajoitettuna poikkeuksena, toiseksi siten, että sitä sovelletaan tilanteeseen, jossa kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden joukoittainen maahantulo johtaa siihen, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa tavallisesti käytettävissä olevat majoitustilat ovat täynnä, ja kolmanneksi siten, että se on esteenä sille, että kyseinen jäsenvaltio vetoaa vahingonkorvauskanteen yhteydessä ylivoimaiseen esteeseen sillä perusteella, että majoitustilat ovat täynnä tällaisen maahantulon vuoksi.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2013, L 180, s. 96).
(
3
)	Tuomio 19.11.1991 (C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428, 35 kohta).
(
4
)	Tuomio 5.3.1996 (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, 31 kohta).
(
5
)	Tuomio 19.12.2019, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 54 kohta).
(
6
)	Ks. myös tuomio 28.7.2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 22 kohta), tuomio 18.1.2022, Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, 44 kohta) ja tuomio 28.6.2022, komissio v. Espanja (Unionin oikeuden rikkominen lainsäätäjän toimesta) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 31 kohta). Mainittua periaatetta sovelletaan kaikkiin tapauksiin, joissa jäsenvaltio on rikkonut unionin oikeutta, riippumatta siitä, mikä julkinen elin on syyllistynyt kyseiseen rikkomiseen (tuomio 19.12.2019, Deutsche Umwelthilfe, C‑752/18, EU:C:2019:1114, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
7
)	Tuomio 13.3.2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, 116 kohta).
(
8
)	S.I. nro 230, 2018.
(
9
)	[2023] IEHC 187.
(
10
)	C‑407/21, EU:C:2023:449, 51, 60 ja 62 kohta; jäljempänä tuomio UFC – Que choisir ja CLCV.
(
11
)	Matkapaketeista ja yhdistetyistä matkajärjestelyistä sekä asetuksen (EY) N:o 2006/2004 ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 90/314/ETY kumoamisesta 25.11.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2015/2302 (EUVL 2015, L 326, s. 1).
(
12
)	Ibid. 54 kohta. Ks. myös ratkaisuehdotukseni UFC – Que choisir ja CLCV (C‑407/21, EU:C:2022:690, 55 kohta).
(
13
)	C‑509/11, EU:C:2013:613 (49 ja 50 kohta). Unionin tuomioistuin päätteli tästä, että rautatieyrityksellä ei ole oikeutta sisällyttää yleisiin kuljetusehtoihinsa lauseketta, jonka nojalla se vapautuu viivästymiseen perustuvasta korvausvelvollisuudestaan, jos viivästyminen johtuu ylivoimaisesta esteestä (52 kohta).
(
14
)	Ks. mm. tuomio 30.9.2021, tilintarkastustuomioistuin v. Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, 781 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ylivoimaista estettä koskevaa doktriinia on sovellettu unionin oikeuden eri aloilla, kuten kilpailuoikeuden, tullioikeuden ja julkisten hankintojen alalla.
(
15
)	Tuomio 25.1.2017, Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, 54 kohta; jäljempänä tuomio Vilkas) ja tuomio UFC – Que choisir ja CLCV, 53 kohta.
(
16
)	Tuomio 25.1.2024, komissio v. Irlanti (Trihalometaanit juomavedessä) (C‑481/22, EU:C:2024:85). Ajallisesta rajoittamisesta ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä, ks. tuomio UFC – Que choisir ja CLCV, 67 ja 75 kohta. Ks. myös kyseisessä asiassa esittämäni ratkaisuehdotus (C‑407/21, EU:C:2022:690, 80 kohta), jossa todetaan, että kyseisessä asiassa kyseessä ollutta kansallista lainsäädäntöä ei selvästikään ollut laadittu siten, että sen vaikutukset rajoitettaisiin koskemaan aikaa, joka on tarpeen mahdollisesti ylivoimaisena esteenä pidettävän tapahtuman aiheuttamien vaikeuksien korjaamiseksi.
(
17
)	Tuomio 8.6.2023, komissio v. Slovakia (Peruuttamisoikeus ilman kuluja) (C‑540/21, EU:C:2023:450, 81–88 kohta). Yleisemmin on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan poikkeuksia jäsenvaltioiden unionin oikeuden mukaisista velvoitteista on tulkittava suppeasti (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2020, komissio v. Unkari (Kansainvälisen suojelun hakijoiden vastaanotto), C‑808/18, EU:C:2020:1029, 215 kohta).
(
18
)	Tuomio Vilkas, 53 kohta.
(
19
)	Ibid., 56 kohta.
(
20
)	Tuomio UFC – Que choisir ja CLCV, 54 kohta. Tiukempaa perustetta sovellettiin kasvihuonekaasupäästöjä koskevan direktiivin yhteydessä 17.10.2013 annetussa tuomiossa Billerud Karlsborg ja Billerud Skärblaca (C‑203/12, EU:C:2013:664, 31 kohta), jossa unionin tuomioistuin tukeutui tuomioon Ferriera Valsabbia ym. v. komissio (yhdistetyt asiat 154/78, 205/78, 206/78, 226/78–228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 83/79 ja 85/79, EU:C:1980:81, 140 kohta) ja viittasi ulkopuolisiin syihin, jotka olivat niin vastustamattomia ja väistämättömiä, että kyseisten henkilöiden on objektiivisesti arvioiden mahdotonta noudattaa velvollisuuksiaan.
(
21
)	Ks. tuomio 19.12.2012, komissio v. Italia (C‑68/11, EU:C:2012:815, 64 kohta).
(
22
)	Tuomio UFC – Que choisir ja CLCV, 72 kohta.
(
23
)	Tuomio 4.7.2000, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, 28 kohta).
(
24
)	Ks. tuomio 8.6.2023, komissio v. Slovakia (Peruuttamisoikeus ilman kuluja) (C‑540/21, EU:C:2023:450). Kyseinen asia koski Slovakian antamaa lakia, jolla muutettiin voimassa olevaa lainsäädäntöä siten, että matkatoimistot voivat tarjota asiakkaille muutosta matkapakettisopimuksiin tai korvaavaa matkapakettia sen sijaan, että ne suorittaisivat palautukset 14 päivän kuluessa, kuten matkapakettidirektiivin 12 artiklassa edellytetään.
(
25
)	Ibid.; unionin tuomioistuin totesi, että Slovakian lainsäädäntö, jolla kaikki matkapakettien matkanjärjestäjät vapautettiin palautusvelvollisuudesta pandemian vuoksi, ei täyttänyt ylivoimaiseen esteeseen vetoamisen edellytyksiä. Unionin tuomioistuin totesi, että tällainen lainsäädäntö ei rajoitu ainoastaan tapauksiin, joissa taloudellisia vaatimuksia oli tosiasiallisesti ilmennyt, vaan se ulottui kaikkiin sopimuksiin, joihin pandemia vaikutti, ottamatta huomioon järjestäjien konkreettista taloudellista tilannetta.
(
26
)	Direktiivin 2013/33 johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale.
(
27
)	Kuten direktiivin 2013/33 2 artiklan f ja g alakohdassa olevista määritelmistä ilmenee, ”aineellisilla vastaanotto-olosuhteilla” tarkoitetaan kaikkia jäsenvaltioiden mainitun direktiivin mukaisesti hakijoiden hyväksi toteuttamia toimenpiteitä, ja niihin kuuluvat majoitus, ruoka ja vaatetus luontoissuorituksina, rahallisena etuutena tai maksukuponkien muodossa tai niiden yhdistelmänä sekä päivittäisiin menoihin tarkoitettu raha.
(
28
)	Ks. analogisesti tuomio 8.7.1987, komissio v. Belgia (247/85, EU:C:1987:339, 7 kohta); tuomio 7.3.1996, Associazione Italiana per il WWF ym. (C‑118/94, EU:C:1996:86, 21 kohta); ja tuomio 11.11.2010, komissio v. Italia (C‑164/09, EU:C:2010:672, 28 kohta).
(
29
)	Ks. analogisesti tuomio 8.6.2006, WWF Italia ym. (C‑60/05, EU:C:2006:378, 34 kohta) ja tuomio 23.4.2020, komissio v. Suomi (Uroshaahkan kevätmetsästys) (C‑217/19, EU:C:2020:291, 66 kohta).
(
30
)	Tämä on sopusoinnussa vähimmäisvaatimuksista tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden joukoittaisen maahantulon tilanteissa, ja toimenpiteistä näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolisen jakautumisen edistämiseksi 20.7.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/55/EY (EYVL 2001, L 212, s. 12) kanssa, jossa nimenomaisesti säädetään mekanismeista joukoittaisen maahantulon käsittelemiseksi. Jos kriisi on äärimmäinen, unioni voi käynnistää kyseisen direktiivin, jossa säädetään kollektiivisesta vastuunjakomekanismista. Direktiivin 1 artiklassa säädetään, että direktiivin tavoitteena on vahvistaa vähimmäisvaatimukset tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden, jotka eivät voi palata kotimaahansa, joukoittaisen, kolmansista maista tapahtuvan maahantulon tilanteissa, ja edistää näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolista jakamista. Kyseisen direktiivin 2 artiklan a alakohdasta ilmenee, että tämän suojelun toteuttamisella pyritään muun muassa välttämään, että menettelyt, joilla on tarkoitus myöntää kansainvälistä suojelua, kuormittuvat sen johdosta, että pyyntöjä pakolaisaseman saamiseksi esitetään samanaikaisesti suuria määriä, sekä näiden siirtymään joutuneiden henkilöiden että muiden kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden edun mukaisesti.
(
31
)	Tuomio 17.12.2020 (C‑808/18, EU:C:2020:1029).
(
32
)	Ks. kyseisen tuomion 222 ja 223 kohta. Tätä päätelmää tukevat lukuisat viittaukset ”poikkeuksellisiin olosuhteisiin”, joihin kuuluu ”turvapaikanhakijoiden äkillinen laajamittainen maahantulo” turvapaikanhakijoiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vähimmäisvaatimuksista 27.1.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/9/EY (EUVL 2003, L 31, s. 18) perusteluissa: ks. ehdotus neuvoston direktiiviksi turvapaikanhakijoiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vähimmäisvaatimuksista (KOM(2001) 181 lopull.) (EYVL 2001, C 213E, s. 286). Kyseessä oleva poikkeus perustuu kyseisen direktiivin 14 artiklan 8 kohtaan. Majoitustilojen täyttymistä koskeva olettama kehitettiin myöhemmässä lainsäädäntömenettelyssä, eikä siihen näin ollen viitata kyseisissä perusteluissa.
(
33
)	Ks. edellä 37 kohta.
(
34
)	Ks. esim. sopimussuhteen ulkopuolisesta unionin vastuusta tuomio 4.4.2017, Euroopan oikeusasiamies v. Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 37 kohta). Samoin jäsenvaltioiden osalta riittävän ilmeinen rikkominen merkitsee sitä, että ”jäsenvaltio on selvällä ja vakavalla tavalla rikkonut sen harkintavallalle asetettuja rajoja”. Ks. esim. tuomio 4.10.2018, Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807, 105 kohta).
(
35
)	Ks. julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus komissio v. Alankomaat (C‑395/17, EU:C:2019:98, 59 kohta).
(
36
)	Ks. myös tuomio 26.1.2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, 30 kohta) ja tuomio 25.3.2021, Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, 113 kohta). Ks. julkisasiamies Ćapetan ratkaisuehdotus Dyson ym. v. komissio (C‑122/22 P, EU:C:2023:552, 70 kohta).
(
37
)	Ks. myös tuomio 4.12.2003, Evans (C‑63/01, EU:C:2003:650, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
38
)	Tuomio 13.3.2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, 119 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
39
)	Ibid. (120 kohta).
(
40
)	Ks. tuomio 23.5.1996, Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, 28 kohta) ja tuomio 25.1.2007, Robins ym. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 71 kohta).
(
41
)	Ks. tuomio 12.11.2019, Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956); tuomio 27.2.2014, Saciri ym. (C‑79/13, EU:C:2014:103; jäljempänä tuomio Saciri) ja tuomio 27.9.2012, Cimade ja GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594). Esimerkiksi tuomiossa Saciri unionin tuomioistuin katsoi, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että turvapaikanhakijat voivat hankkia perhemajoitusta myös yksityisiltä vuokramarkkinoilta.
(
42
)	Ks. tuomio Saciri; 35–40 ja 46–49 kohta.
(
43
)	Perusoikeuskirjan 1 ja 4 artikla liittyvät läheisesti toisiinsa vähimmäisvastaanotto-olosuhteita koskevissa asioissa 19.3.2019 annetussa tuomiossa Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 92 kohta; jäljempänä tuomio Jawo). Tämä yhteys oli myös olemassa 19.3.2019 annetussa tuomiossa Ibrahim ym. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219; jäljempänä tuomio Ibrahim ym.) ja 24.4.2018 annetussa tuomiossa MP, (Aiemmin tapahtuneen kidutuksen uhrin toissijainen suojelu) (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36 kohta). Unionin tuomioistuin on todennut, että perusoikeuskirjan 4 artiklassa vahvistetulla oikeudella, joka liittyy läheisesti ihmisarvon kunnioittamista koskevaan oikeuteen, on ehdoton luonne. Ks. vastaavasti tuomio 5.4.2016, Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85 kohta) ja tuomio 6.9.2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, 56 kohta). Perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistetusta ehdottomasta oikeudesta tai oikeudesta, josta ei voida poiketa, ks. Dupré, C., ”Article 1 – Human dignity”, teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A. (toim.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 14–15; Jones, J., ”Human Dignity in the EU Charter of Fundamental Rights and its Interpretation Before the European Court of Justice”, Liverpool Law Review, osa 33, 2012, s. 287.
(
44
)	Ks. tuomio 16.2.2017, C.K. ym. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 59 kohta) ja tuomio 24.4.2018, MP (Aiemmin tapahtuneen kidutuksen uhrin toissijainen suojelu) (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36 kohta). Ks. myös Dupré, C., ”Article 1 – Human dignity”, teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A. (toim.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 20. Vaikka ihmisarvoa ei nimenomaisesti mainita Euroopan ihmisoikeussopimuksessa, sen perustavanlaatuinen luonne viittaa siihen, ettei siitä voida poiketa. Vaikka tähän yleissopimukseen ei nimenomaisesti sisälly erillistä artiklaa, joka koskisi yksinomaan ihmisarvoa, tämä käsite on olennainen osa monia sen määräyksiä, erityisesti sen 3 artiklaa, jossa kielletään kidutus ja epäinhimillinen tai halventava kohtelu tai rangaistus. Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukaisista velvoitteista poikkeamisen osalta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleessa yksilöidään tietyt oikeudet, kuten oikeus elämään (2 artikla) sekä kidutuksen ja epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen kielto (3 artikla), joista ei voida poiketa edes hätätilanteen aikana.
(
45
)	Tuomio 1.8.2022, Ministero dell’Interno (Aineellisten vastaanotto-olosuhteiden peruuttaminen) (C‑422/21, EU:C:2022:616, 39 kohta); tuomio Saciri, 35 kohta ja tuomio 27.9.2012, Cimade ja GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594, 56 kohta).
(
46
)	Ks. myös direktiivin 2013/33 johdanto-osan 35 perustelukappale.
(
47
)	Tuomio Saciri, 48 kohta.
(
48
)	Unionin tuomioistuin katsoi erityisesti tuomiossa Saciri (42 kohta), että avustusten on oltava riittäviä kattamaan yksityinen majoitus tai sosiaalihuollon tarjoama tuki, jos turvapaikanhakijoille tarkoitetut julkisen sektorin majoitustilat kuormittuvat täyteen.
(
49
)	Tuomio Saciri, 50 kohta.
(
50
)	Tuomio 12.11.2019, Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, 46 kohta), jossa viitataan 19.3.2019 annettuun tuomioon Jawo (92 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
51
)	Ks. vastaavasti tuomio Jawo, 92 kohta ja tuomio 16.7.2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, 51 kohta).
(
52
)	Ks. tuomio 12.11.2019, Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, 47 kohta). Unionin tuomioistuin selitti erityisesti kyseisen tuomion 47 ja 48 kohdassa, että seuraamus, jossa olisi kyse siitä, että peruutetaan – vaikka vain tilapäisestikin – kaikki aineelliset vastaanotto-olosuhteet tai asumiseen, ravintoon tai vaatetukseen liittyvät aineelliset vastaanotto-olosuhteet, ei sopisi yhteen sen velvoitteen kanssa, joka on varmistaa hakijalle ihmisarvon turvaava elintaso, koska kyseinen seuraamus veisi hakijalta mahdollisuuden täyttää kaikkein perustavanlaatuisimmat tarpeensa ja se tarkoittaisi lisäksi sitä, että jätettäisiin huomiotta oikeasuhteisuuden vaatimus siltä osin kuin ankarimmillakaan seuraamuksilla ei voida viedä hakijalta mahdollisuutta täyttää kaikkein perustavanlaatuisimmat tarpeensa.
(
53
)	Ks. edellä 37 kohta.
(
54
)	Direktiivin 2013/33 18 artiklan 9 kohdan lopussa säädetään, että ”tällaisten poikkeavien olosuhteiden on aina täytettävä perustarpeet”, mikä rajoittaa poikkeuksellisten olosuhteiden tapauksessa kyseisessä säännöksessä säädetystä aineellisten vastaanotto-olosuhteiden varmistamista koskevasta velvollisuudesta poikkeamisen soveltamisalaa.
(
55
)	Ks. edellä 62 kohta.
(
56
)	Ks. myös Dupré, C., ”Article 1 – Human dignity”, teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A. (toim.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 20.
(
57
)	CE:ECHR:2020:0702JUD002882013.
(
58
)	Tällaisia tekijöitä olivat muun muassa asunnottomuus, perustarpeiden (ruoka, majoitus, hygienia) täyttymättä jättäminen ja ankarille sääolosuhteille altistuminen.
(
59
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi, että nämä positiiviset velvoitteet ovat olemassa unionin oikeuden nojalla. Ks. esim. kyseisen tuomion 116 kohta.
(
60
)	Näiden seikkojen perusteella Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että N.H:ta, K.T:tä ja A.J:tä oli kohdeltu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan vastaisesti äärimmäisen aineellisen puutteen ja valtion avun riittämättömyyden vuoksi. S.G:n osalta Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi kuitenkin, ettei rikkomista ollut tapahtunut. Näiden tapausten ero näyttää perustuvan hakijoille aiheutuneen kärsimyksen kestoon.
(
61
)	Ks. tuomio Ibrahim ym., 90 kohta.
(
62
)	Ks. Dupré, C., ”Article 1 – Human dignity”, teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A. (toim.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 19.