62023CJ0292
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (suuri jaosto)
8 päivänä huhtikuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Euroopan syyttäjänvirasto (EPPO) – Asetus (EU) 2017/1939 – 42 artiklan 1 kohta – Prosessuaaliset toimet, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia – Kansallisten tuomioistuinten kansallisessa oikeudessa säädettyjen vaatimusten ja menettelyjen mukaisesti suorittama laillisuusvalvonta – Ulottuvuus – Todistajien haastaminen kuultavaksi – Kansallinen oikeus, jossa ei mahdollisteta tällaisen toimenpiteen suoraa tuomioistuinvalvontaa – SEU 19 artiklan 1 kohdan toinen alakohta – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 ja 48 artikla – Vastaavuus‑ ja tehokkuusperiaate
Asiassa C‑292/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (Madridissa sijaitseva valtakunnallinen tutkintatuomioistuin nro 6, Espanja) on esittänyt 26.4.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 3.5.2023, saadakseen ennakkoratkaisun rikosasiassa, jossa vastaajina ovat
I.R.O. ja
F.J.L.R.,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto),
toimien kokoonpanossa: presidentti K. Lenaerts, varapresidentti T. von Danwitz, jaostojen puheenjohtajat K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, S. Rodin, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias (esittelevä tuomari) ja M. Gavalec sekä tuomarit E. Regan, I. Ziemele, J. Passer, Z. Csehi ja O. Spineanu‑Matei,
julkisasiamies: A. M. Collins,
kirjaaja: hallintovirkamies R. Stefanova‑Kamisheva,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 10.9.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Euroopan syyttäjänvirasto (EPPO), asiamiehinään J. F. Castillo García ja L. De Matteis sekä I. de Lucas Martín, Fiscal Europeo,
–
I.R.O. ja F.J.L.R., edustajinaan N. de Dorremochea Guiot, procurador, ja P. Soriano Mendiara, abogado,
–
Espanjan hallitus, asiamiehinään A. Gavela Llopis ja P. Pérez Zapico,
–
Ranskan hallitus, asiamiehinään R. Bénard, B. Dourthe ja B. Fodda,
–
Italian hallitus, asiamiehenään G. Palmieri, avustajanaan D. G. Pintus, avvocato dello Stato,
–
Alankomaiden hallitus, asiamiehinään E. M. M. Besselink, M. K. Bulterman ja A. Hanje,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään J. Baquero Cruz, F. Blanc ja H. Leupold,
kuultuaan julkisasiamiehen 4.10.2024 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta Euroopan syyttäjänviraston (EPPO) perustamisessa 12.10.2017 annetun neuvoston asetuksen (EU) 2017/1939 (EUVL 2017, L 283, s. 1) 42 artiklan 1 kohdan, eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamisesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 9.3.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/343 (EUVL 2016, L 65, s. 1) 7 artiklan, SEU 2 artiklan, SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan, SEUT 86 artiklan 3 kohdan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 6, 47 ja 48 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty rikosasiassa, jonka Euroopan syyttäjänvirasto (EPPO) (jäljempänä EPPO) on pannut vireille I.R.O:ta ja F.J.L.R:ää vastaan, joiden osalta EPPO suorittaa tutkintaa avustuksiin liittyvästä petoksesta ja asiakirjojen väärentämisestä Euroopan unionin erääseen hankkeeseen myöntämän rahoituksen yhteydessä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Asetuksen 2017/1939 johdanto‑osan 12, 30, 32, 83 ja 85–89 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(12)
Unionin taloudellisia etuja vahingoittavien rikosten torjumisen laajuuden ja vaikutusten vuoksi se voidaan toissijaisuusperiaatteen mukaisesti toteuttaa paremmin unionin tasolla. – – Euroopan unionin jäsenvaltiot eivät yksin voi riittävällä tavalla saavuttaa tämän asetuksen tavoitetta, joka on unionin taloudellisia etuja vahingoittavien rikosten torjunnan tehostaminen perustamalla EPPO, koska unionin taloudellisia etuja vahingoittavia rikoksia koskevat kansalliset syytetoimet ovat hajanaisia, vaan se voidaan saavuttaa paremmin unionin tasolla siten, että EPPOlle annetaan toimivalta nostaa syyte tällaisista rikoksista. Sen vuoksi unioni voi toteuttaa toimenpiteitä SEU 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä asetuksessa ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi ja sen varmistamiseksi, että asetuksen vaikutus jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksiin ja institutionaalisiin rakenteisiin on mahdollisimman vähäinen.
– –
(30)
EPPOn tutkintatoimien toteuttaminen olisi pääsääntöisesti annettava jäsenvaltioissa toimivien valtuutettujen Euroopan syyttäjien tehtäväksi. – –
– –
(32)
Valtuutettujen Euroopan syyttäjien olisi oltava EPPOn erottamaton osa, joten heidän olisi EPPOn toimivaltaan kuuluviin rikoksiin liittyviä tutkinta‑ ja syytetoimia toteuttaessaan toimittava ainoastaan EPPOn puolesta ja nimissä oman jäsenvaltionsa alueella. – –
– –
(83)
Tässä asetuksessa edellytetään erityisesti, että EPPO kunnioittaa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, oikeutta puolustukseen ja syyttömyysolettamaa, sellaisina kuin ne on kirjattu perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklaan. – – EPPOn olisi näin ollen noudatettava toiminnassaan näitä oikeuksia kaikilta osin, ja tätä asetusta olisi sovellettava ja tulkittava sen mukaisesti.
– –
(85)
EPPOn toimintaan olisi sovellettava asiaan liittyvässä unionin oikeudessa, kuten [direktiivissä 2016/343, sellaisena kuin se] on pantu täytäntöön kansallisessa lainsäädännössä, säädettyä oikeutta puolustukseen. Jokaisen rikoksesta epäillyn tai syytetyn henkilön, jonka osalta EPPO aloittaa tutkinnan, olisi saatava nauttia näistä oikeuksista sekä kansallisen lainsäädännön mukaisista oikeuksista vaatia, että nimitetään asiantuntijoita tai kuullaan todistajia tai että EPPO esittää puolustuksen todisteet muulla tavoin.
(86)
SEUT 86 artiklan 3 kohdan mukaisesti unionin lainsäätäjä vahvistaa säännöt, joita sovelletaan EPPOn tehtäviensä hoidossa toteuttamien prosessuaalisten toimien oikeudelliseen valvontaan. Unionin lainsäätäjälle myönnetty toimivalta kuvastaa EPPOn tehtävien ja rakenteen erityisluonnetta, jonka vuoksi se poikkeaa kaikista muista unionin elimistä ja virastoista ja jonka vuoksi tarvitaan laillisuusvalvontaa koskevia erityissääntöjä.
(87)
SEUT 86 artiklan 2 kohdan mukaisesti EPPO toimii syyttäjän tehtävissä jäsenvaltioiden toimivaltaisissa tuomioistuimissa. EPPOn tutkintatoimiensa yhteydessä toteuttamat toimet liittyvät läheisesti syytetoimiin, joihin ne voivat johtaa ja joilla voi näin ollen olla vaikutuksia jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä. Useissa tapauksissa kansalliset lainvalvontaviranomaiset toteuttaisivat näitä toimia EPPOn ohjeiden mukaan, joissakin tapauksissa saatuaan ensin kansallisen tuomioistuimen luvan.
Sen vuoksi on aiheellista katsoa, että toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten olisi valvottava kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen vaatimusten ja menettelyjen mukaisesti EPPOn prosessuaalisia toimia, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia. Tällä on tarkoitus varmistaa, että kansalliset tuomioistuimet valvovat sellaisia EPPOn prosessuaalisia toimia, jotka on hyväksytty ennen syytteeseen asettamista ja joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia (tähän ryhmään kuuluvat epäilty, uhri sekä muut henkilöt, joiden oikeuksia tällaiset toimet voivat loukata) koskevia oikeusvaikutuksia. Prosessuaalisilla toimilla, jotka liittyvät sen jäsenvaltion valintaan, jonka tuomioistuimilla on toimivalta ottaa asia käsiteltäväksi, ja joka määräytyy tässä asetuksessa säädettyjen kriteerien pohjalta, on tarkoitus tuottaa oikeusvaikutuksia kolmansiin osapuoliin nähden, ja niiden olisi näin ollen kuuluttava kansallisten tuomioistuimien laillisuusvalvonnan piiriin viimeistään oikeudenkäyntivaiheessa.
– – Jos kansallisessa lainsäädännössä edellytetään laillisuusvalvontaa sellaisten prosessuaalisten toimien osalta, joilla ei ole tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia, – – tätä asetusta ei saisi tulkita niin, että sillä vaikutetaan tällaisiin säännöksiin. Lisäksi jäsenvaltioilta ei tulisi edellyttää toimivaltaisten kansallisten tuomioistuimien suorittamaa laillisuusvalvontaa sellaisten prosessuaalisten toimien osalta, joiden tarkoituksena ei ole tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia, kuten asiantuntijoiden nimeäminen tai todistajien kulujen korvaaminen.
Tämä asetus ei myöskään vaikuta asiaa käsittelevän kansallisen tuomioistuimen toimivaltuuksiin.
(88)
Kansallisten tuomioistuinten olisi valvottava niiden EPPOn prosessuaalisten toimien laillisuutta, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia. Tältä osin olisi varmistettava tehokkaat oikeussuojakeinot SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisesti. Lisäksi, kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä korostetaan, kansalliset menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla suojellaan unionin oikeuteen perustuvia yksityisten oikeuksia, eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia oikeussuojakeinoja (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).
Kansalliset tuomioistuimet voivat valvoa tällaisten toimien laillisuutta unionin oikeuden pohjalta, mukaan lukien tämä asetus, sekä myös sellaisen kansallisen lainsäädännön pohjalta, jota sovelletaan siltä osin kuin asia ei kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan. – –
– –
(89)
Tämän asetuksen laillisuusvalvontasäännös ei muuta unionin tuomioistuimen toimivaltaa tarkastella EPPOn hallinnollisia päätöksiä, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia, eli päätöksiä, joita ei tehdä sen tutkintaa, syytteeseen asettamista tai tuomittavaksi asettamista koskevien tehtävien suorittamiseksi. Tämä asetus ei myöskään vaikuta Euroopan unionin jäsenvaltion, Euroopan parlamentin, [Euroopan unionin] neuvoston tai [Euroopan] komission mahdollisuuteen nostaa kumoamiskanne SEUT 263 artiklan toisen kohdan ja SEUT 265 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti ja käynnistää rikkomusmenettely SEUT 258 ja 259 artiklan mukaisesti.”
4
Asetuksen 2017/1939 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Tehtävät”, säädetään seuraavaa:
”EPPO vastaa – – unionin taloudellisia etuja vahingoittavien rikosten tutkimisesta sekä kyseisten rikosten tekijöiden ja niihin osallisten asettamisesta syytteeseen ja saattamisesta tuomittaviksi. Tätä varten EPPO toteuttaa tutkinta‑ ja syytetoimia sekä hoitaa syyttäjän tehtäviä jäsenvaltioiden toimivaltaisissa tuomioistuimissa siihen asti kun asia on lopullisesti ratkaistu.”
5
Kyseisen asetuksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”EPPOn rakenne”, säädetään seuraavaa:
”1.   EPPO on jakamaton unionin elin, joka toimii yhtenä ainoana virastona, jolla on hajautettu rakenne.
2.   EPPO organisoidaan keskustasolla ja hajautetulla tasolla.
3.   Keskustaso koostuu EPPOn kotipaikassa sijaitsevasta keskusvirastosta. Keskusvirasto koostuu kollegiosta, pysyvistä jaostoista, Euroopan pääsyyttäjästä, Euroopan varapääsyyttäjistä, Euroopan syyttäjistä ja hallintojohtajasta.
4.   Hajautettu taso koostuu jäsenvaltioissa toimivista valtuutetuista Euroopan syyttäjistä.
– –”
6
Kyseisen asetuksen 13 artiklan, jonka otsikko on ”Valtuutetut Euroopan syyttäjät”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Valtuutetut Euroopan syyttäjät toimivat EPPOn puolesta omissa jäsenvaltioissaan, ja heillä on samat valtuudet kuin kansallisilla syyttäjillä tutkinnan, syytteeseenpanon ja syytteiden ajamisen osalta – –
Valtuutetut Euroopan syyttäjät ovat vastuussa tutkinnasta ja syytetoimista, jotka he ovat aloittaneet, jotka on määrätty heille tai jotka he ovat siirtäneet itselleen käyttäen oikeuttaan ottaa asia käsiteltäväkseen. – –
– –”
7
Asetuksen 2017/1939 28 artiklan, jonka otsikko on ”Tutkinnan toteuttaminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Asiaa käsittelevä valtuutettu Euroopan syyttäjä voi tämän asetuksen ja kansallisen lainsäädännön mukaisesti – – toteuttaa itse tutkintatoimenpiteitä ja muita toimenpiteitä – –”
8
Asetuksen 2017/1939 30 artiklan, jonka otsikko on ”Tutkintatoimenpiteet ja muut toimenpiteet”, 1, 4 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava ainakin niissä tapauksissa, joissa tutkinnan kohteena olevan rikoksen enimmäisseuraamuksena on vähintään neljä vuotta vankeutta, että valtuutetuilla Euroopan syyttäjillä on oikeus määrätä tai pyytää toteuttamaan seuraavia tutkintatoimenpiteitä:
a)
– – etsintä – –;
b)
minkä tahansa merkityksellisen esineen tai asiakirjan haltuunotto – –;
c)
– – tallennetun sähköisen datan saaminen käyttöön – –;
d)
– – rikoksentekovälineen tai rikoksen tuottaman hyödyn – – jäädyttäminen – –;
e)
– – sähköisen viestinnän kuuntelu;
f)
esineen jäljitys ja seuranta – –
– –
4.   Valtuutetuilla Euroopan syyttäjillä on oltava oikeus pyytää tai määrätä toteuttamaan jäsenvaltiossaan mikä tahansa muu toimenpide, joka on vastaavassa kansallisessa tapauksessa syyttäjien käytettävissä kansallisen lainsäädännön mukaisesti, 1 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden lisäksi.
5.   Valtuutetut Euroopan syyttäjät saavat määrätä 1 ja 4 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden toteuttamisesta, jos on riittävät syyt uskoa, että kyseinen erityistoimenpide voisi tarjota tutkinnan kannalta hyödyllisiä tietoja tai todisteita, ja jos samaan tavoitteiseen pääsemiseksi ei ole käytettävissä yksityisyyteen vähemmän puuttuvia toimenpiteitä. Toimenpiteiden toteuttamista koskevista menettelyistä ja yksityiskohdista säädetään niihin sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä.”
9
Kyseisen asetuksen 41 artiklassa, jonka otsikko on ”Epäiltyjen ja syytettyjen oikeuksien laajuus”, säädetään seuraavaa:
”1.   EPPO noudattaa toiminnassaan kaikilta osin perusoikeuskirjaan kirjattuja epäiltyjen ja syytettyjen oikeuksia, mukaan lukien oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja oikeus puolustukseen.
2.   Kaikilla epäillyillä tai syytetyillä henkilöillä on EPPOn rikosoikeudellisissa menettelyissä vähintään unionin oikeuden, mukaan luettuina epäiltyjen tai syytettyjen oikeuksista rikosoikeudenkäyntimenettelyissä annetut direktiivit, sellaisina kuin ne on pantu täytäntöön kansallisessa lainsäädännössä, mukaiset prosessuaaliset oikeudet, kuten
– –
b)
– – tiedonsaantioikeus ja oikeus tutustua asiaan liittyvään aineistoon;
c)
– – oikeus asianajajaan ja oikeus ottaa yhteyttä kolmanteen henkilöön ja ilmoittaa hänelle pidätyksestään;
d)
– – oikeus vaieta ja oikeus tulla pidetyksi syyttömänä;
– –
3.   Epäillyillä ja syytetyillä sekä muilla EPPOn menettelyissä osallisina olevilla henkilöillä on kaikki heille sovellettavan kansallisen lainsäädännön nojalla kuuluvat prosessuaaliset oikeudet, mukaan lukien mahdollisuus esittää todisteita, vaatia asiantuntijoiden nimeämistä tai asiantuntijan suorittamaa tarkastusta ja todistajien kuulemista sekä vaatia, että EPPO toteuttaa tällaiset toimet puolustuksen puolesta, sanotun vaikuttamatta tässä luvussa tarkoitettuihin oikeuksiin.”
10
Asetuksen 2017/1939 42 artiklassa, jonka otsikko on ”Laillisuusvalvonta”, säädetään seuraavaa:
”1.   Toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten on valvottava kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen vaatimusten ja menettelyjen mukaisesti EPPOn prosessuaalisia toimia, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia. Sama pätee tapauksiin, joissa EPPO on laiminlyönyt velvoitteensa hyväksyä prosessuaalisia toimia, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia ja joita sillä on ollut lakisääteinen velvollisuus hyväksyä tämän asetuksen mukaisesti.
2.   Unionin tuomioistuimella on SEUT 267 artiklan nojalla toimivalta antaa ennakkoratkaisu:
a)
EPPOn prosessuaalisen toimen pätevyydestä, jos tällainen kysymys pätevyydestä tulee esille jäsenvaltion tuomioistuimessa suoraan unionin oikeuden perusteella;
b)
unionin oikeuden, mukaan lukien tämän asetuksen, säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä;
c)
tämän asetuksen 22 ja 25 artiklan tulkinnasta, joka liittyy EPPOn ja toimivaltaisten kansallisten viranomaisten mahdolliseen toimivaltaristiriitaan.
3.   Tämän artiklan 1 kohdasta poiketen EPPOn päätöksiä asian käsittelyn lopettamisesta, siltä osin kuin ne riitautetaan suoraan unionin oikeuden perusteella, valvoo unionin tuomioistuin SEUT 263 artiklan neljännen kohdan mukaisesti.
4.   Unionin tuomioistuimella on SEUT 268 artiklan mukaisesti toimivalta ratkaista EPPOn aiheuttaman vahingon korvausta koskevat riidat.
5.   Unionin tuomioistuimella on SEUT 272 artiklan mukaisesti toimivalta kiistoissa, jotka koskevat EPPOn tekemissä sopimuksissa olevia välityslausekkeita.
6.   Unionin tuomioistuimella on SEUT 270 artiklan mukaisesti toimivalta ratkaista riidat, jotka koskevat henkilöstöön liittyviä asioita.
7.   Unionin tuomioistuimella on toimivalta erottaa Euroopan pääsyyttäjä – – ja Euroopan syyttäjät – –
8.   Tämä artikla ei vaikuta sellaisten EPPOn päätösten laillisuuden valvontaan Euroopan unionin tuomioistuimessa SEUT 263 artiklan neljännen kohdan mukaisesti, jotka vaikuttavat rekisteröidyn VIII luvun mukaisiin oikeuksiin, eikä sellaisten EPPOn päätösten valvontaan, jotka eivät ole prosessuaalisia toimia, kuten EPPOn päätökset yleisön oikeudesta tutustua asiakirjoihin tai tämän asetuksen 17 artiklan 3 kohdan nojalla annetut päätökset valtuutettujen Euroopan syyttäjien erottamisesta tai muut hallinnolliset päätökset.”
Espanjan oikeus
Orgaaninen laki 9/2021
11
Tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta Euroopan syyttäjänviraston (EPPO) perustamisessa 12.10.2017 annetun neuvoston asetuksen (EU) 2017/1939 soveltamisesta 1.7.2021 annetun orgaanisen lain 9/2021 (Ley Orgánica 9/2021 de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea; BOE nro 157, 2.7.2021, s. 78523; jäljempänä orgaaninen laki 9/2021) mukaan jokaiseen toimivaltaiseen tuomioistuimeen on perustettava asianosaisten oikeuksien toteutumista valvovan tuomarin (Juez de Garantías) toimi; kyseessä on orgaanisen lain johdanto‑osan mukaan elin, joka ei osallistu menettelyn johtamiseen mutta joka hoitaa kyseisessä orgaanisessa laissa nimenomaisesti säädettyjä tuomioistuinvalvonnan tehtäviä.
12
Orgaanisen lain 9/2021 42 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Valtuutetut Euroopan syyttäjät johtavat tutkintaa tämän orgaanisen lain, asetuksen [2017/1939] ja valtuutettujen Euroopan syyttäjien sisäisessä työjärjestyksessä vahvistettujen sääntöjen mukaisesti ja määräävät toteutettaviksi kaikki tutkintatoimet ja turvaamistoimet, joista säädetään rikosprosessilaissa [(Ley de Enjuiciamiento Criminal)], lukuun ottamatta niitä toimia, jotka on perustuslaissa ja muualla oikeusjärjestyksessä varattu tuomioistuimille ja joihin on saatava asianosaisten oikeuksien toteutumista valvovan tuomarin lupa.
– –
3.   Tutkintatoimet suoritetaan rikosprosessilain säännösten mukaisesti, lukuun ottamatta tässä orgaanisessa laissa nimenomaisesti vahvistettuja erityistoimia.”
13
Orgaanisen lain 9/2021 43 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Valtuutettu Euroopan syyttäjä voi kutsua kuultavaksi todistajana henkilön, jolla on tietoa rikoksen toteamisen ja rikoksen tehneen henkilön selvittämisen kannalta merkityksellisistä tosiseikoista ja olosuhteista tai joka voi antaa tässä tarkoituksessa hyödyllisiä tietoja, ja ottaa tältä vastaan todistajanlausunnon.
Lukuun ottamatta henkilöitä, jotka on vapautettu velvollisuudesta olla läsnä ja todistaa rikosoikeudenkäynnin pääkäsittelyssä, jokaisen henkilön, jonka valtuutettu Euroopan syyttäjä kutsuu, on saavuttava tuomioistuimeen lausumaan todistajana kaikesta, mitä hän tietää hänelle esitettävistä kysymyksistä.
2.   Todistajanlausunto otetaan vastaan rikosprosessilaissa säädetyssä muodossa.
Asianosaiset voivat osallistua asianajajiensa välityksellä todistajan kuulemiseen, jolloin heille annetaan lausunnon päätteeksi tilaisuus pyytää todistajaa esittämään heidän tarpeellisina pitämänsä selvennykset.”
14
Orgaanisen lain 9/2021 90 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Päätökset, jotka valtuutettu Euroopan syyttäjä tekee tutkintamenettelyn aikana, voidaan riitauttaa asianosaisten oikeuksien toteutumista valvovalle tuomarille vain tässä orgaanisessa laissa nimenomaisesti säädetyissä tapauksissa.”
15
Orgaanisen lain 9/2021 91 §:ssä säännellään riitauttamiseen sovellettavaa menettelyä.
16
Orgaanisen lain 9/2021 mukaan tutkintamenettelyn vastaaja voi riitauttaa seuraavat valtuutetun Euroopan syyttäjän päätökset:
–
päätös, jolla menettely aloitetaan
–
päätös, jolla kieltäydytään kuulemasta uudelleen tutkinnan kohteena olevaa henkilöä, joka on sitä pyytänyt
–
päätös, jolla evätään valtuutetulta Euroopan syyttäjältä pyydetyt tutkintatoimet
–
päätös, jolla kieltäydytään sisällyttämästä toimitettuja asiakirjoja ja lausuntoja asiakirja‑aineistoon
–
päätös, jolla kieltäydytään kuulemasta puolustuksen nimeämää asiantuntijaa erikoisalalla, jolla tämä on suostunut antamaan lausunnon
–
päätös, jolla kieltäydytään jääväämästä asiantuntijaa
–
päätös, jolla määrätään omaisuuteen kohdistuvista turvaamistoimista
–
päätös, jolla valtuutettu Euroopan syyttäjä määrää tutkintavankeudesta
–
päätös, jolla tutkinta määrätään aloitettavaksi uudelleen.
Rikosprosessilaki
17
Rikosprosessilain 311 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Asian tutkinnan toimittava tuomari toteuttaa kaikki syyttäjäviranomaisen tai jonkun asianosaisen ehdottamat tutkintatoimet, ellei hän pidä niitä tarpeettomina tai haittaa aiheuttavina.
Pyydettyjen tutkintatoimien epäämisestä tehtyyn päätökseen voidaan hakea muutosta ylemmältä oikeusasteelta, ja muutoksenhaku on otettava heti tutkittavaksi ja saatettava toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi ilman lykkäävää vaikutusta.
– –”
18
Rikosprosessilain 766 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tutkintatuomarin ja rikosasiaa käsittelevän tuomarin sellaisiin päätöksiin, joita ei ole jätetty muutoksenhaun ulkopuolelle, voidaan hakea muutosta samassa elimessä tai niistä voidaan valittaa. Jollei laissa toisin säädetä, muutoksenhaku tai valitus eivät keskeytä menettelyn kulkua.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
19
I.R.O. ja F.J.L.R. olivat johtavassa asemassa espanjalaisessa yhtiössä, jolle oli myönnetty avustusta unionin varoista rahoitetun hankkeen toteuttamiseen. Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) ilmoitti Fiscalía de área de Getafe‑Leganésille (Getafe‑Leganésin syyttäjäviranomainen, Espanja), ettei kyseisen yhtiön ilmoittamia suoria henkilöstökustannuksia kahden sen kyseisen hankkeen toteuttamista varten palkkaaman tutkijan eli Y.C:n ja I.M.B:n osalta ollut perusteltu riittävästi.
20
Getafe‑Leganésin syyttäjäviranomainen teki Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafelle (Getafen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja tutkintatuomioistuin nro 1, Espanja) ilmoituksen avustuksiin liittyvästä petoksesta. Kyseinen tuomioistuin aloitti 20.4.2021 I.R.O:n osalta rikostutkinnan. Tämän tutkinnan yhteydessä häntä kuulusteltiin 21.5.2021 ja hän käytti oikeuttaan vaieta. Kyseinen tuomioistuin kuuli 2.7.2021 Y.C:tä todistajana.
21
Asiaa Espanjassa käsittelevät valtuutetut Euroopan syyttäjät käyttivät 26.7.2022 tekemällään päätöksellä oikeuttaan ottaa asia käsiteltäväkseen ja aloittivat tämän ennakkoratkaisupyynnön taustalla olevan tutkinnan.
22
Orgaanisen lain 9/2021 27 §:n nojalla kyseiset valtuutetut Euroopan syyttäjät haastoivat 22.8.2022 tekemällään päätöksellä I.R.O:n ja 25.10.2022 tekemällään päätöksellä F.J.L.R:n saapumaan ensimmäiseen kuulemistilaisuuteen ilmoittaakseen kummallekin heistä, että heidän osaltaan suoritetaan tutkintaa avustuksiin liittyvästä petoksesta ja asiakirjojen väärentämisestä rikoslain (Código Penal) 308 §:n tai mahdollisesti 306 §:n sekä rikoslain 390 ja 392 §:n nojalla.
23
Kyseiset valtuutetut Euroopan syyttäjät haastoivat orgaanisen lain 9/2021 43 §:n nojalla 2.2.2023 tekemällään päätöksellä (jäljempänä 2.2.2023 tehty päätös) Y.C:n ja I.M.B:n saapumaan heidän kuultavakseen todistajina. I.R.O:n ja F.J.L.R:n asianajajat jättivät 7.2.2023 orgaanisen lain 9/2021 90 §:n nojalla EPPOlle kirjelmän, jolla he riitauttivat tämän päätöksen siltä osin kuin sillä haastetaan Y.C. saapumaan kuultavaksi todistajana. He väittivät, ettei kyseinen tutkintatoimenpide ole merkityksellinen, tarpeellinen eikä hyödyllinen, sillä Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe oli jo kuullut Y.C:tä todistajana. Tämä riitautus annettiin 8.2.2023 tiedoksi Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madridille (Madridissa sijaitseva valtakunnallinen tutkintatuomioistuin nro 6, Espanja), joka osallistuu asian käsittelyyn asianosaisten oikeuksien toteutumista valvovana tuomioistuimena ja joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
24
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta esittämään sille unionin oikeuden tulkintaa koskevia seikkoja, joiden avulla se pystyy arvioimaan asetuksen 2017/1939 vaikutuksia siltä osin kuin on kyse asianosaisten oikeuksien toteutumista valvovan tuomioistuimen toimivallasta valvoa tiettyjen EPPOn sellaisten prosessuaalisten toimien laillisuutta, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia. Se huomauttaa, että orgaanisen lain 9/2021 42 ja 43 §:n, luettuina yhdessä sen 90 §:n kanssa, mukaan EPPOn prosessuaalisten toimien tuomioistuinvalvonta on mahdollista vain, jos se sallitaan nimenomaisesti kyseisessä orgaanisessa laissa. Koska todistajien haastamista ei mainita niinä toimina, joiden osalta kyseisessä orgaanisessa laissa sallitaan tällainen valvonta, 2.2.2023 tehtyä päätöstä ei voida riitauttaa asianosaisten oikeuksien toteutumista valvovassa tuomioistuimessa.
25
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa kuitenkin, että asetuksen 2017/1939 42 artiklassa sallitaan sellaisten EPPOn prosessuaalisten toimien tuomioistuinvalvonta, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia, ja katsoo, että näin on 2.2.2023 tehdyn päätöksen osalta.
26
Se on ensinnäkin sitä mieltä, että kyseisellä päätöksellä on välitön oikeusvaikutus niihin henkilöihin nähden, jotka on haastettu saapumaan kuultavaksi, koska sillä loukataan yhtäältä heidän perusoikeuskirjan 6 artiklassa suojattua perusoikeuttaan saapua unionin alueelle, poistua sieltä ja liikkua siellä vapaasti ja toisaalta heidän perusoikeuskirjan 48 artiklassa vahvistettuja puolustautumisoikeuksiaan, koska on olemassa kohtuullinen mahdollisuus siitä, että heidän lausunnoistaan voi ilmetä heidän jollain lailla osallistuneen kyseessä oleviin tekoihin ja niistä voi käydä selville viitteitä rikoksesta; rikosprosessilaissa ei säädetä, että todistajalla on oltava avustajanaan asianajaja hänen antaessaan lausuntoaan.
27
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Y.C:n ja I.M.B:n haastamisella saapua kuultavaksi on vaikutuksia käynnissä olevan tutkinnan kohteena oleviin henkilöihin. Yhtäältä se katsoo, että Y.C:n haastaminen todistajaksi, vaikka hän oli jo antanut Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafessa lausunnon todistajana, voisi vaikuttaa näiden henkilöiden oikeuteen saada asiansa käsitellyksi ilman perusteettomia viivästyksiä, koska se edellyttäisi jo toteutettujen prosessuaalisten toimien toistamista. Toisaalta se huomauttaa, että Y.C:n ja I.M.B:n todistajanlausuntojen avulla saattaisi olla mahdollista saada selville raskauttavia seikkoja, jotka voisivat aiheuttaa vahinkoa tutkinnan kohteena olevalle henkilölle.
28
Näiden seikkojen perusteella ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että se, ettei 2.2.2023 tehtyä päätöstä voida riitauttaa, voisi johtaa vastaavuus‑ ja tehokkuusperiaatteen kannalta unionin oikeuteen perustuvan subjektiivisen oikeuden perusteettomaan rajoittamiseen.
29
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa vastaavuusperiaatteesta, että jos kyseessä olevat teot tutkisi espanjalainen tutkintatuomari, joka vastaa valtuutettua Euroopan syyttäjää valtakunnallisella tasolla, noudatettava menettely olisi esitutkintamenettely, koska kyseisistä rikoksista voidaan määrätä seuraamukseksi enintään viisi vuotta vankeutta. Rikosprosessilain 766 §:n mukaan ratkaisuihin, joilla tutkintatuomarit määräävät tutkintatoimien suorittamisesta esitutkintamenettelyssä, voidaan kuitenkin hakea muutosta riidanalaisen päätöksen tehneeltä tuomarilta ja toiminnallisesti ylemmänasteiselta tuomioistuimelta.
30
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lisäksi, että kansallisen oikeuskäytännön erään suuntauksen mukaan tosin rikosprosessilain 311 §:ssä säädetään niin kutsutun procedimiento sumario ordinario ‑tutkintamenettelyn (menettely sellaisten rikosten osalta, joiden seuraamuksena on yli viiden vuoden vankeusrangaistus) yhteydessä, ettei päätökseen, jolla hyväksytään asianosaisten vaatimat tutkintatoimet, voida hakea muutosta. Tribunal Supremo (ylin tuomioistuin, Espanja) ei kuitenkaan ole vahvistanut tätä oikeuskäytännön suuntausta, jonka mukaan niin kutsutulle procedimiento sumario ordinario ‑tutkintamenettelylle ominaisen säännöksen soveltaminen ulotetaan koskemaan esitutkintamenettelyä, siitä ei olla yksimielisiä eikä se ole johtanut mihinkään lainsäädännön uudistamiseen.
31
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo näin ollen, että vastaavuusperiaatetta loukataan, koska orgaanisen lain 9/2021 mukaan todistajien haastamista koskevia toimia ei voida riitauttaa, kun taas rikosprosessilaissa ei säädetä minkäänlaisesta rajoituksesta, joka koskisi mahdollisuutta riitauttaa tutkintatuomarin päätökset, jotka koskevat tutkintatoimien suorittamista tai niiden epäämistä.
32
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tehokkuusperiaatteesta, että orgaanisessa laissa 9/2021 rajoitetaan valtuutettujen Euroopan syyttäjien toimien tuomioistuinvalvonta tyhjentävästi lueteltuihin tapauksiin. Sen mukaan se, että asianosaisten oikeuksien toteutumista valvovan tuomioistuimen valvontamahdollisuudet ovat tästä laista ja erityisesti sen 90 §:stä johtuen rajalliset, estää käyttämästä yksityisille asetuksessa 2017/1939 annettuja tehokasta oikeussuojaa koskevaa oikeutta ja puolustautumisoikeuksia, jotka perustuvat perusoikeuskirjaan ja unionin perustana oleviin oikeusvaltioon erottamattomasti kuuluviin arvoihin. Lisäksi kyseisen asetuksen 42 artiklan 1 kohdassa säädetty mahdollisuus oikeussuojakeinoon on osa menettelyä, jonka keskeisenä tavoitteena on veropetosten ja veronkierron torjuminen unionissa. Näin ollen vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti on olemassa oikeutettu intressi ja yleistä etua koskeva pakottava syy siihen, että tällaista oikeussuojakeinoa koskevat menettelysäännöt, joista säädetään kansallisella tasolla, eivät johda siihen, että tällaisen unionin oikeuteen perustuvan oikeussuojakeinon käyttö menettää merkityksensä tai sitä rajoitetaan.
33
Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä [orgaanisen lain 9/2021] 90 §:n kaltaiselle kansalliselle säännölle, jossa jätetään tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle [EPPOn] prosessuaalinen toimi, joka tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia (edellä esitetyn mukaisesti), kuten valtuutetun Euroopan syyttäjän 2.2.2023 tekemä päätös todistajien haastamisesta kuultavaksi?
2)
Onko [perusoikeuskirjan] 6 ja 48 artiklaa sekä [direktiivin 2016/343] 7 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä [orgaanisen lain 9/2021] 90 §:n, luettuna yhdessä kyseisen lain 42 §:n 1 ja 3 momentin sekä 43 §:n kanssa, kaltaiselle kansalliselle säännölle, jossa jätetään tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle [EPPOn] prosessuaalinen toimi, kuten valtuutetun Euroopan syyttäjän tekemä päätös sellaisen kolmannen osapuolen haastamisesta kuultavaksi todistajana, jonka osalta voidaan olettaa perustellusti, että hän on ollut osallisena tutkinnan kohteena olevissa rikoksissa?
3)
Onko SEU 19 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa ja SEUT 86 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä [orgaanisen lain 9/2021] 90 ja 91 §:ssä säädetyn kaltaiselle tuomioistuinvalvontajärjestelmälle kyseisen lain 42 §:n 1 momentin ja 43 §:n nojalla toteutettujen valtuutettujen Euroopan syyttäjien toimien osalta, kun kyseisessä järjestelmässä jätetään tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle tutkintatoimi, josta valtuutettu Euroopan syyttäjä määrää tutkintavaltuuksiaan käyttäen, ja kun kyseisellä järjestelmällä ei ole mitään vastaavuutta kansallisiin menettelysääntöihin, jotka koskevat sellaisten päätösten riitauttamista, joita tutkintatuomarit tekevät tutkintavaltuuksiaan käyttäen?
4)
Onko SEU 2 artiklaa, jossa vahvistetaan unionin perustana olevat oikeusvaltioon erottamattomasti kuuluvat arvot, joihin liittyvät tehokasta oikeussuojaa koskeva oikeus ja [oikeudenmukaista] oikeudenkäyntiä koskeva oikeus, joilla annetaan kaikki [perusoikeuskirjan] 47 artiklassa määrätyt takeet, sekä SEU 19 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa vahvistettu tehokkuusperiaate, tulkittava siten, että se on esteenä Espanjan lainsäädännössä – [orgaanisen lain 9/2021] 90 ja 91 §:ssä – säädetyn kaltaiselle valtuutettujen Euroopan syyttäjien toimiin kohdistuvaa tuomioistuinvalvontaa koskevalle järjestelmälle, jossa rajataan riitauttamisen mahdollisuus koskemaan vain tiettyä määrää tapauksia?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
34
EPPO, Espanjan, Ranskan ja Alankomaiden hallitukset sekä komissio väittävät, että toinen kysymys on jätettävä tutkimatta, koska se on täysin hypoteettinen. Pääasiassa on näet kyse siitä, että EPPOn tutkinnan kohteena olevat henkilöt ovat riitauttaneet EPPOn päätöksen haastaa kolmansia osapuolia kuultaviksi todistajina, kun taas toinen kysymys koskee näiden todistajien itsensä mahdollisuutta riitauttaa kyseinen päätös.
35
EPPO väittää lisäksi, että myös kolmas ja neljäs kysymys ovat hypoteettisia, koska sen mukaan asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdassa ei anneta automaattisesti oikeutta kyseisen elimen prosessuaalisiin toimiin kohdistuvaan tuomioistuinvalvontaan, jos kansallisessa oikeudessa ei säädetä tätä koskevasta oikeusperustasta.
36
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 24.10.2018, XC ym., C‑234/17, EU:C:2018:853, 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee yhtäältä toisella kysymyksellään lähinnä, ovatko perusoikeuskirjan 6 ja 48 artikla sekä direktiivin 2016/343 7 artikla esteenä kansalliselle oikeussäännölle, jossa ei säädetä kolmansien osapuolten mahdollisuudesta riitauttaa EPPOn päätöstä, jolla heidät haastetaan kuultaviksi todistajina, kun otetaan huomioon tästä päätöksestä mahdollisesti seuraavat heidän perusoikeuksiensa loukkaukset.
38
On kuitenkin huomautettava, että vaikka pääasia koskee todellakin sellaisen 2.2.2023 tehdyn päätöksen riitauttamista, jolla kyseiset valtuutetut Euroopan syyttäjät ovat haastaneet Y.C:n ja I.M.B:n saapumaan kuultavaksi todistajina, tätä päätöstä eivät ole riitauttaneet nämä henkilöt vaan I.R.O. ja F.J.L.R., jotka ovat sen näiden valtuutettujen Euroopan syyttäjien aloittaman tutkinnan kohteena, jonka yhteydessä tämä päätös on tehty. Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei esitä syitä, joiden vuoksi tästä asiayhteydestä huolimatta unionin tuomioistuimen olisi kuitenkin tarpeen vastata toiseen kysymykseen, tämä kysymys on näin ollen jätettävä tutkimatta.
39
Toisaalta kolmannella ja neljännellä kysymyksellä pyritään lähinnä selvittämään, ovatko vastaavuus‑ ja tehokkuusperiaate esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla rajataan mahdollisuus riitauttaa EPPOn prosessuaaliset toimet tiettyihin tyhjentävästi lueteltuihin tapauksiin ja jolla tästä syystä ei anneta vastaavaa suojaa kuin niillä kansallisilla menettelysäännöillä, joita sovelletaan oikeussuojakeinoihin sellaisten päätösten osalta, jotka on tehty tutkintatuomarien, jotka vastaavat kansallisella tasolla valtuutettuja Euroopan syyttäjiä, käyttäessä tutkintavaltuuksiaan.
40
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo tältä osin, että kansallisen oikeuden nykytilassa pääasian kohteena olevaa EPPOn päätöstä haastaa Y.C. ja I.M.B. kuultavaksi todistajina ei voida riitauttaa. Se on lisäksi sitä mieltä, että – toisin kuin EPPO väittää – kansallista oikeutta on tulkittava siten, että sellaisten päätösten osalta, joilla tutkintatuomari määrää tutkintatoimien suorittamisesta rikostutkinnan yhteydessä, on olemassa oikeussuojakeino.
41
Kun otetaan huomioon nämä seikat, joiden paikkansapitävyyttä unionin tuomioistuin ei voi kyseenalaistaa, kolmas ja neljäs kysymys vaikuttavat merkityksellisiltä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisun kannalta, koska pääasian oikeussuojakeinon tutkittavaksi ottaminen voi riippua unionin tuomioistuimen näihin kysymyksiin antamasta vastauksesta. Lisäksi EPPOn esittämä oikeudenkäyntiväite koskee asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdan tulkintaa ja liittyy siis esitettyjen kysymysten asiasisältöön eikä niiden tutkittavaksi ottamiseen.
42
Kolmas ja neljäs kysymys voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi.
Ensimmäinen, kolmas ja neljäs kysymys
43
Ensimmäisellä, kolmannella ja neljännellä kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohtaa, luettuna SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan, perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan sekä vastaavuus‑ ja tehokkuusperiaatteen valossa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan EPPOn tutkinnan kohteena olevat henkilöt eivät voi riitauttaa suoraan toimivaltaisessa kansallisessa tuomioistuimessa päätöstä, jolla kyseessä olevaa asiaa käsittelevä valtuutettu Euroopan syyttäjä haastaa kyseisen tutkinnan yhteydessä todistajia saapumaan kuultavaksi.
44
Asetuksen 2017/1939 4 artiklan mukaan EPPO vastaa ”unionin taloudellisia etuja vahingoittavien rikosten tutkimisesta sekä kyseisten rikosten tekijöiden ja niihin osallisten asettamisesta syytteeseen ja saattamisesta tuomittaviksi”. Tätä varten EPPO toteuttaa tutkinta‑ ja syytetoimia sekä hoitaa syyttäjän tehtäviä jäsenvaltioiden toimivaltaisissa tuomioistuimissa siihen asti, kunnes asia on lopullisesti ratkaistu.
45
Asetuksen 2017/1939 8 artiklan 1 kohdassa säädetään, että EPPO on jakamaton unionin elin, joka toimii yhtenä ainoana virastona, jolla on hajautettu rakenne. Kyseisen artiklan 2–4 kohdassa todetaan, että EPPOn organisaatiossa on kaksi tasoa eli yhtäältä keskustaso, joka koostuu EPPOn kotipaikassa sijaitsevasta keskusvirastosta, ja toisaalta hajautettu taso, joka koostuu jäsenvaltioissa toimivista valtuutetuista Euroopan syyttäjistä.
46
Kyseisen asetuksen 13 artiklan 1 kohdan, luettuna sen johdanto‑osan 30 ja 32 perustelukappaleen valossa, mukaan EPPOn tutkintatoimien toteuttaminen on pääsääntöisesti annettava EPPOn puolesta omissa jäsenvaltioissaan toimivien valtuutettujen Euroopan syyttäjien tehtäväksi (tuomio 21.12.2023, G. K. ym. (Euroopan syyttäjänvirasto), C‑281/22, EU:C:2023:1018, 42 kohta).
47
Asetuksen 2017/1939 28 artiklan 1 kohdan mukaan asiaa käsittelevä valtuutettu Euroopan syyttäjä voi kyseisen asetuksen ja kansallisen lainsäädännön mukaisesti toteuttaa itse tutkintatoimenpiteitä ja muita toimenpiteitä. Valtuutetuilla Euroopan syyttäjillä on oikeus erityisesti paitsi toteuttaa kyseisen asetuksen 30 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tutkintatoimenpiteitä ainakin niissä tapauksissa, joissa tutkinnan kohteena olevan rikoksen enimmäisseuraamuksena on vähintään neljä vuotta vankeutta, myös kyseisen 30 artiklan 4 kohdan mukaisesti pyytää tai määrätä toteuttamaan jäsenvaltiossaan mikä tahansa muu toimenpide, joka on vastaavassa kansallisessa tapauksessa syyttäjien käytettävissä kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Kuten kyseisen 30 artiklan 5 kohdassa säädetään, toimenpiteiden toteuttamista koskevista menettelyistä ja yksityiskohdista säädetään niihin sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä.
48
Kuten asetuksen 2017/1939 johdanto‑osan 86 perustelukappaleessa todetaan, jotta tässä yhteydessä voidaan ottaa huomioon EPPOn tehtävien ja rakenteen erityisluonne, jonka vuoksi se poikkeaa kaikista muista unionin elimistä ja virastoista, unionin lainsäätäjä voi SEUT 86 artiklan 3 kohdan mukaan vahvistaa erityiset säännöt, joita sovelletaan EPPOn tehtäviensä hoidossa toteuttamien menettelyllisten toimien tuomioistuinvalvontaan.
49
Unionin lainsäätäjä on käyttänyt tätä toimivaltaa antaessaan kyseisen asetuksen 42 artiklan, jonka 1 kohdassa säädetään, että toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten on valvottava kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen vaatimusten ja menettelyjen mukaisesti EPPOn prosessuaalisia toimia, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia.
50
Sen selvittämiseksi, onko 42 artiklan 1 kohta esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan EPPOn tutkinnan kohteena olevat henkilöt eivät voi riitauttaa suoraan toimivaltaisessa kansallisessa tuomioistuimessa päätöstä, jolla kyseessä olevaa asiaa käsittelevä valtuutettu Euroopan syyttäjä haastaa todistajia kuultavaksi, on tarkastettava, kuuluuko tällainen päätös kyseisen 42 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”EPPOn prosessuaalis[et] toim[et], joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia” alaan.
51
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, jossa ei ole nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen sen merkityksen ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti ottamalla huomioon paitsi säännöksen sanamuoto myös sen asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on (tuomio 30.4.2024, M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, 109 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
52
Ensimmäiseksi on todettava pitävän paikkansa, että asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten on valvottava ”kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen vaatimusten ja menettelyjen mukaisesti” sellaisten EPPOn prosessuaalisten toimien laillisuus, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia.
53
On kuitenkin niin, että kyseisen 42 artiklan 1 kohdan sanamuodostakin ilmenee, että tämä viittaus kansallisessa lainsäädännössä säädettyihin vaatimuksiin ja menettelyihin koskee yksinomaan niitä yksityiskohtaisia sääntöjä, joiden mukaisesti toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet valvovat asianomaisten toimien laillisuutta, eikä se koske käsitteen ”EPPOn prosessuaaliset toimet, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia” ulottuvuutta; sen osalta kyseisessä säännöksessä ei ole viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen tämän tuomion 51 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
54
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 39–43 kohdassa todennut, kyseisen asetuksen 42 artiklan, luettuna asetuksen johdanto‑osan 86, 87 ja 89 perustelukappaleen valossa, sanamuodosta ja rakenteesta sekä siitä asiayhteydestä, johon kyseinen säännös kuuluu, ilmenee lisäksi, että sillä pyritään muun muassa säätämään toimivallanjaosta kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuinten välillä EPPOn toimintaan kohdistuvaa tuomioistuinvalvontaa harjoitettaessa.
55
Kuten tämän tuomion 49 ja 52 kohdassa on huomautettu, kyseisen asetuksen 42 artiklan 1 kohdassa annetaan siis kansallisille tuomioistuimille toimivalta valvoa EPPOn prosessuaalisia toimia, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia, kun taas kyseisen artiklan 2–8 kohdassa luetellaan tapaukset, joissa EPPOn toimintaan kohdistuva tuomioistuinvalvonta kuuluu sitä vastoin unionin tuomioistuinten toimivaltaan.
56
Erityisesti asetuksen 2017/1939 42 artiklan 3 kohdassa annetaan unionin tuomioistuimille toimivalta valvoa SEUT 263 artiklan neljännen kohdan mukaisesti EPPOn päätökset asian käsittelyn lopettamisesta, siltä osin kuin ne riitautetaan suoraan unionin oikeuden perusteella. Kyseisen 42 artiklan 8 kohdan mukaan unionin tuomioistuimet valvovat lisäksi SEUT 263 artiklan neljännen kohdan nojalla myös sekä sellaisten EPPOn päätösten laillisuutta, jotka vaikuttavat rekisteröidyn kyseisen asetuksen VIII luvun mukaisiin tietosuojaoikeuksiin, että sellaisten EPPOn päätösten laillisuutta, jotka eivät ole prosessuaalisia toimia, kuten päätökset yleisön oikeudesta tutustua asiakirjoihin, kyseisen asetuksen 17 artiklan 3 kohdan nojalla annetut mahdolliset päätökset valtuutettujen Euroopan syyttäjien erottamisesta tai muut hallinnolliset päätökset.
57
Asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut prosessuaaliset toimet ovat siis toimia, joiden laillisuutta valvovat lähtökohtaisesti kansalliset tuomioistuimet, lukuun ottamatta 42 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja toimia ja toisin kuin 42 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuja henkilötietojen suojaa koskevia päätöksiä ja EPPOn hallinnollisia päätöksiä, jotka kuuluvat SEUT 263 artiklan soveltamisalaan.
58
Edellä esitetystä seuraa, että asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu käsite ”EPPOn prosessuaaliset toimet, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia” on unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava yhtenäisten kriteerien nojalla. Ainoastaan tällaisella tulkinnalla voidaan näet varmistaa kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuinten välinen johdonmukainen toimivallanjako koko unionissa EPPOn toimintaan kohdistuvaa tuomioistuinvalvontaa harjoitettaessa.
59
Toiseksi on tutkittava, kuuluuko EPPOn päätös haastaa todistajia kuultavaksi tämän käsitteen, jota ei ole määritelty asetuksessa 2017/1939, alaan.
60
Tältä osin ensinnäkin kyseisen asetuksen johdanto‑osan 87 perustelukappaleesta ilmenee, että ilmaisulla ”prosessuaaliset toimet” tarkoitetaan muun muassa EPPOn tutkintatoimiensa yhteydessä toteuttamia toimia. On selvää, että pääasiassa kyseessä oleva päätös on ”prosessuaalinen toimi” tämän ilmaisun tavanomaisen merkityksen mukaisesti ja että kyseinen toimi on annettu EPPOn tutkinnan yhteydessä.
61
Siitä, onko tällaista päätöstä pidettävä prosessuaalisena toimena, jolla ”on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia”, on toiseksi todettava heti alkuun, että tämä ilmaisu vastaa kriteeriä, jota SEUT 263 artiklan ensimmäisessä kohdassa käytetään määriteltäessä, mistä toimista voidaan nostaa unionin tuomioistuimissa SEUT 263 artiklassa tarkoitettu kumoamiskanne.
62
Tältä osin on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanne voidaan nostaa SEUT 263 artiklan ensimmäisen kohdan perusteella kaikista unionin toimielinten, elinten tai laitosten antamista säännöksistä tai toteuttamista toimista – niiden muodosta riippumatta –, joilla on tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi (tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63
Asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdan, luettuna kyseisen asetuksen yleisen rakenteen ja kyseisen artiklan tarkoituksen valossa, sanamuodosta voidaan siis päätellä, että kun unionin lainsäätäjä viittaa SEUT 263 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua kriteeriä vastaavaan kriteeriin, sen tarkoituksena ei ole ollut rajata EPPOn prosessuaalisten toimien pakollinen tuomioistuinvalvonta koskemaan vain tiettyjä prosessuaalisten toimien erityisryhmiä vaan sen tarkoituksena on ollut ulottaa tämä valvonta koskemaan kaikkia luonteeltaan prosessuaalisia toimia, joilla on tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kolmansien osapuolten etuihin muuttamalla näiden oikeusasemaa selvästi, ja erityisesti rikostutkinnan yhteydessä toteutettuja toimia.
64
Tässä yhteydessä yhtäältä on huomautettava, että asetuksen 2017/1939 johdanto‑osan 87 perustelukappaleen mukaan kyseisen asetuksen 42 artiklassa olevalla ilmaisulla ”kolmannet osapuolet” tarkoitetaan henkilöryhmää, johon kuuluvat paitsi ”epäilty” ja ”uhri” myös ”muut henkilöt, joiden oikeuksia tällaiset toimet voivat loukata”.
65
Kyseisen perustelukappaleen kolmannessa kohdassa unionin lainsäätäjä on viitannut lisäksi käsitteen ”prosessuaaliset toimet, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia” havainnollistamiseksi nimenomaisesti ainoastaan asiantuntijoiden nimeämiseen tai todistajien kulujen korvaamiseen. Kun otetaan huomioon se, että tämä luettelo on vain esimerkkinä, ei voida suoralta kädeltä pitää mahdottomana, etteikö päätöksellä, jolla haastetaan todistajia saapumaan kuultavaksi ja joka ei sisälly kyseisessä perustelukappaleessa mainittuihin prosessuaalisiin toimiin, voitaisi katsoa olevan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa asianomaisen henkilön etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi.
66
Toisaalta ainoastaan tämän tuomion 63 kohdassa esitetyllä tulkinnalla voidaan taata sen periaatteen noudattaminen, jonka mukaan unioni on oikeusunioni, jossa sen toimielimet, elimet ja laitokset ovat sellaisen valvonnan alaisia, jonka kohteena on niiden toteuttamien toimien yhteensoveltuvuus etenkin perussopimusten, yleisten oikeusperiaatteiden ja perusoikeuksien kanssa (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 91 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67
On kuitenkin myös muistutettava, että sen määrittämiseksi tietyssä tapauksessa, onko riidanalaisella toimella tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, on tarkasteltava toimen asiasisältöä ja arvioitava sen vaikutuksia objektiivisten kriteerien, kuten kyseisen toimen sisällön, valossa ja ottamalla tarvittaessa huomioon toimen toteuttamisen asiayhteys ja toimen toteuttaneen unionin toimielimen, elimen tai laitoksen toimivalta. Tätä toimivaltaa ei saa ymmärtää abstraktisti vaan tekijänä, jolla voidaan valaista kyseisen toimen sisällön konkreettista analyysiä, joka on luonteeltaan keskeinen ja välttämätön (ks. analogisesti tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
68
Tämän tuomion 62–67 kohdassa mainittujen kriteerien valossa ei voida abstraktisti ja yleisesti ratkaista kysymystä siitä, onko valtuutetun Euroopan syyttäjän päätöksellä haastaa todistajia saapumaan kuultavaksi tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa pääasiassa toimen riitauttaneiden henkilöiden kaltaisten tutkinnan kohteena olevien henkilöiden oikeuksiin muuttaen heidän oikeusasemaansa selvästi.
69
Nämä kriteerit näet edellyttävät, että kyseessä olevaa toimea arvioidaan konkreettisesti erityisesti sen kannalta, onko sen riitauttanut ”kolmas osapuoli”, sekä kyseisen toimen sisällön, toimen toteuttamisen asiayhteyden ja toimen toteuttaneen elimen toimivallan kannalta.
70
Tältä osin on huomautettava, että – kuten asetuksen 2017/1939 johdanto‑osan 83 ja 85–87 perustelukappaleesta ilmenee – kyseisen asetuksen 42 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen 41 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että sellaisiin prosessuaalisiin toimiin kohdistuvalla tuomioistuinvalvonnalla, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia, voidaan taata se, että EPPO kunnioittaa niiden henkilöiden perusoikeuksia, joihin näillä prosessuaalisilla toimilla on tällaisia vaikutuksia, ja etenkin valvoa, että EPPO varmistaa menettelyn oikeudenmukaisuuden sekä kunnioittaa epäiltyjen ja syytettyjen puolustautumisoikeuksia perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan mukaisesti.
71
Erityisesti on todettava, että tällainen valvonta edellyttää muun muassa sen tarkastamista, että paitsi niitä unionin oikeudessa säädettyjä epäiltyjen ja syytettyjen prosessuaalisia oikeuksia, joihin viitataan kyseisen asetuksen 41 artiklan 1 kohdassa, myös kaikkia kyseisen asetuksen 41 artiklan 3 kohdan mukaan näille henkilöille ja muille EPPOn menettelyissä osallisina oleville henkilöille sovellettavan kansallisen lainsäädännön nojalla kuuluvia prosessuaalisia oikeuksia kunnioitetaan.
72
Koska eri henkilöryhmille myönnettyjen menettelyllisten takeiden laajuus voi siis vaihdella asianomaisen jäsenvaltion kansallisten menettelysääntöjen mukaan, myös niiden prosessitoimien laajuus, jotka nämä henkilöt voivat riitauttaa kansallisissa tuomioistuimissa, voi siis vaihdella sovellettavan kansallisen oikeuden mukaan.
73
Niiden vaikutusten arviointi, joita päätöksestä haastaa todistajia kuultavaksi aiheutuu tutkinnan kohteena olevien henkilöiden oikeuksille, riippuu näin ollen tietyssä määrin kansallisista menettelysäännöistä ja rikostutkinnan, jonka yhteydessä EPPO on tehnyt kyseisen päätöksen, konkreettisesta asiayhteydestä, joten niillä kansallisilla tuomioistuimilla, joilla on toimivalta suorittaa asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu laillisuusvalvonta, on parhaimmat mahdollisuudet arvioida ne.
74
Tätä tulkintaa tukevat kyseisen asetuksen johdanto‑osan 12 ja 87 perustelukappale. Yhtäältä kyseisestä johdanto‑osan 12 perustelukappaleesta ilmenee, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut rajata SEU 5 artiklan 3 ja 4 kohdassa vahvistettujen toissijaisuus‑ ja suhteellisuusperiaatteen mukaisesti EPPOn prosessuaalisiin toimiin kohdistuvan tuomioistuinvalvonnan yhdenmukaistamisen taso siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä unionin primaarioikeuden mukaisen yhtenäisen tehokkaan oikeussuojan varmistamiseksi kyseisten toimien osalta. Toisaalta tämä tulkinta on myös johdonmukainen sen kanssa, että kyseinen unionin elin on integroitu merkittävissä määrin jäsenvaltioiden rikosoikeudellista menettelyä koskeviin järjestelmiin, joiden puitteissa se käyttää toimivaltaansa, mikä oikeuttaa – kuten asetuksen johdanto‑osan 87 perustelukappaleen ensimmäisestä kohdasta ilmenee – kansallisten tuomioistuinten toimivallan asetuksen 42 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen prosessuaalisten toimien osalta.
75
Tästä seuraa, että toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten on arvioitava muun muassa kansallisten menettelysääntöjen ja rikostutkinnan, jonka yhteydessä asia on saatettu niiden käsiteltäväksi, konkreettisen asiayhteyden perusteella, onko valtuutetun Euroopan syyttäjän päätöksellä, jolla haastetaan todistajia saapumaan kuultavaksi, tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kyseisen päätöksen riitauttaneiden henkilöiden, kuten tässä tapauksessa kyseisen tutkinnan kohteena olevien henkilöiden, etuihin muuttaen heidän oikeusasemaansa selvästi, koska se muun muassa vaikuttaa heidän prosessuaalisiin oikeuksiinsa. Jos näin on, tämä päätös kuuluu näiden tuomioistuinten valvonnan piiriin asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdan nojalla.
76
Kolmanneksi on huomautettava siitä, onko tämä tuomioistuinvalvonta mahdollisesti suoritettava, kun kyseisen päätöksen osalta haetaan suoraan oikeussuojaa, että kyseisen säännöksen sanamuodossa ei täsmennetä, onko jäsenvaltioiden säädettävä erityisestä oikeussuojakeinosta, joka mahdollistaa EPPOn prosessuaalisen toimen riitauttamisen suoraan, ja onko tällä valvonnalla välttämättä pyrittävä riidanalaisen toimen toteamiseen pätemättömäksi.
77
Asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohdassa säädetään sitä vastoin, että tuomioistuinvalvonta on suoritettava ”kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen vaatimusten ja menettelyjen mukaisesti”. Tästä seuraa, että kunhan perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklassa vahvistetut oikeudet taataan täysimääräisesti, tässä säännöksessä ei suljeta pois sitä, että tuomioistuinvalvonta voidaan suorittaa liitännäisesti niissä jäsenvaltioissa, joissa rikosprosessia koskevissa säännöissä ei säädetä tällaisesta erityisestä oikeussuojakeinosta kyseisen prosessin aikana toteutettujen toimien riitauttamiseksi.
78
Tätä tulkintaa tukee asetuksen 2017/1939 johdanto‑osan 88 perustelukappale, jossa todetaan, että siltä osin kuin on kyse kansallisten tuomioistuinten sellaisiin prosessuaalisiin toimiin kohdistamasta laillisuusvalvonnasta, joilla on tarkoitus tuottaa kolmansia osapuolia koskevia oikeusvaikutuksia, on varmistettava tehokkaat oikeussuojakeinot SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisesti.
79
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tässä EU‑sopimuksen määräyksessä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säätää tarvittavista oikeussuojakeinoista tehokkaan oikeussuojan takaamiseksi unionin oikeuteen kuuluvilla aloilla. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tämä velvollisuus vastaa perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa vahvistettua jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, olevaa oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin. Mainittu velvollisuus edellyttää kuitenkin ainoastaan sitä, että jokaisella katsotaan olevan oikeus riitauttaa tuomioistuimessa hänelle vastainen toimi, joka on omiaan loukkaamaan näitä oikeuksia ja vapauksia, eikä välttämättä sitä, että kyseisen tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden haltijalla on käytettävissään suora oikeussuojakeino, jonka tarkoituksena on ensisijaisesti kyseenalaistaa tietty toimenpide, kunhan eri toimivaltaisissa kansallisissa tuomioistuimissa on lisäksi olemassa yksi tai useampi oikeussuojakeino, jonka avulla hän voi liitännäisesti saattaa tämän toimenpiteen sellaisen tuomioistuinvalvonnan piiriin, jolla varmistetaan unionin oikeudessa hänelle taattujen oikeuksien ja vapauksien kunnioittaminen, ilman että hänen olisi tätä varten pakko ottaa riski siitä, että hänelle määrätään seuraamus kyseessä olevan toimenpiteen noudattamatta jättämisestä (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, Luxemburgin valtio (Muutoksenhakuoikeus verotietopyyntöön), C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, 47, 58 ja 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
80
Vaikka asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohtaa on tältä osin luettava SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan sekä perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan valossa, se ei vaikuta kuitenkaan kansallisten tuomioistuinten harjoittamaa laillisuusvalvontaa koskeviin menettelysääntöihin. Tämä laillisuusvalvonta voidaan siis toteuttaa myös liitännäisenä valvontana muun muassa asian ratkaisevan rikostuomioistuimen toimesta, kunhan näillä menettelysäännöillä taataan oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, mikä edellyttää, että asiaa käsittelevä tuomioistuin on toimivaltainen tutkimaan kaikki asian ratkaisemisen kannalta merkitykselliset oikeuskysymykset ja tosiasiakysymykset. Kyseisen tuomioistuimen on erityisesti oltava toimivaltainen varmistumaan siitä, että todisteita, joihin kyseinen toimi perustuu, ei ole hankittu tai käytetty asianomaisella unioninoikeudessa taattujen oikeuksien ja vapauksien vastaisella tavalla (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, Luxemburgin valtio (Muutoksenhakuoikeus verotietopyyntöön), C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
81
Neljänneksi ja viimeiseksi on todettava, että – kuten asetuksen 2017/1939 johdanto‑osan 88 perustelukappaleen sanamuoto antaa ymmärtää – kyseisen asetuksen 42 artiklan 1 kohtaa on tulkittava jäsenvaltioiden menettelyllistä autonomiaa koskevan periaatteen valossa.
82
Tämän periaatteen mukaan kunkin jäsenvaltion kansallisessa oikeusjärjestyksessä on annettava menettelysäännöt, jotka koskevat tarvittavia oikeussuojakeinoja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden takaamiseksi yksityisille unionin oikeuteen kuuluvilla aloilla, kunhan nämä menettelysäännöt eivät ole unionin oikeuden piiriin kuuluvien tilanteiden osalta epäedullisempia kuin samankaltaisia kansallisen oikeuden piiriin kuuluvia tilanteita koskevat säännöt (vastaavuusperiaate), eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa annettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 56 ja 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
83
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epäillyt sitä, ovatko sovellettavat kansalliset menettelysäännöt vastaavuusperiaatteen mukaisia.
84
Vastaavuusperiaatteen noudattamisen selvittämiseksi on yhtäältä yksilöitävä toisiinsa nähden vertailukelpoiset menettelyt tai oikeussuojakeinot ja toisaalta määritettävä, kohdellaanko kansalliseen oikeuteen perustuvia oikeussuojakeinoja edullisemmin kuin oikeussuojakeinoja, jotka liittyvät niiden oikeuksien turvaamiseen, joita yksityisillä on unionin oikeuden perusteella (tuomio 26.9.2018, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Muutoksenhaun lykkäävä vaikutus), C‑180/17, EU:C:2018:775, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
85
Oikeussuojakeinojen vertailukelpoisuuden osalta kansallisen tuomioistuimen, joka suoraan tuntee sovellettavat menettelysäännöt, on tutkittava kyseisten oikeussuojakeinojen samankaltaisuus niiden kohteen, perusteen ja olennaisten osatekijöiden kannalta (tuomio 26.9.2018, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Muutoksenhaun lykkäävä vaikutus), C‑180/17, EU:C:2018:775, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
86
Kuten tämän tuomion 29 ja 40 kohdassa on todettu, nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Espanjassa toimivien valtuutettujen Euroopan syyttäjien prosessuaalisiin toimiin sovellettavia oikeussuojakeinoja on verrattava niihin oikeussuojakeinoihin, joista kansallisessa oikeudessa säädetään tutkintatuomarin – joka vastaa kansallisella tasolla valtuutettua Euroopan syyttäjää – toteuttamien vastaavien toimien osalta.
87
Oikeussuojakeinojen samankaltaisen kohtelun osalta on muistutettava, että kansallisen tuomioistuimen on tarkasteltava jokaista tapausta, jossa pohditaan sitä, onko unionin oikeuteen perustuvia oikeussuojakeinoja koskeva kansallinen menettelysääntö epäedullisempi kuin menettelysäännöt, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia oikeussuojakeinoja, siten, että huomioon otetaan kyseisten sääntöjen merkitys koko menettelyssä, menettelyn kulku ja näiden sääntöjen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä (tuomio 26.9.2018, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Muutoksenhaun lykkäävä vaikutus), C‑180/17, EU:C:2018:775, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
88
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 61 kohdassa pääosin todennut, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamista tiedoista näyttää ilmenevän tältä osin, että Espanjassa toimivan valtuutetun Euroopan syyttäjän tutkinnan kohteena olevat henkilöt ovat epäedullisemmassa tilanteessa kuin tutkintatuomarin tutkinnan kohteena olevat henkilöt, koska EPPOn prosessuaalisten toimien tuomioistuinvalvontaan sovellettavassa kansallisessa säännöstössä suljetaan pois mahdollisuus riitauttaa suoraan päätös, jolla haastetaan todistajia saapumaan kuultavaksi, kun taas tutkintatuomarin vastaavan toimen tuomioistuinvalvontaan sovellettavassa kansallisessa säännöstössä säädetään mahdollisuudesta hakea muutosta tutkintatuomarilta tai ylemmän asteen tuomioistuimelta.
89
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkastettava tämän tuomion 87 kohdassa esitettyjen kriteerien perusteella, onko asia näin, ja etenkin, onko hylättävä se Espanjan hallituksen ja EPPOn kirjallisissa huomautuksissaan puolustama kansallisen oikeuden tulkinta, jonka mukaan täysin sisäisessä tilanteessa on mahdollista soveltaa sellaisia menettelysääntöjä, joissa ei säädetä tällaisesta suorasta oikeussuojakeinosta.
90
Tehokkuusperiaatteen osalta on katsottava, ettei siitä johdu nyt käsiteltävässä asiassa vaatimuksia, joilla ylitettäisiin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa ja SEU 19 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa taatusta oikeudesta tehokkaaseen oikeussuojaan johtuvat vaatimukset (ks. vastaavasti tuomio 26.9.2018, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Muutoksenhaun lykkäävä vaikutus), C‑180/17, EU:C:2018:775, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämän tuomion 79 kohdasta ilmenee, että nämä unionin primäärioikeuden määräykset eivät ole esteenä sille, ettei sellaisen EPPOn prosessuaalisen toimen osalta, jolla haastetaan todistajia saapumaan kuultavaksi, ole olemassa suoraa oikeussuojakeinoa, kunhan erityisesti kyseisessä kohdassa ja tämän tuomion 80 kohdassa mainittuja vaatimuksia noudatetaan.
91
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen, kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen 2017/1939 42 artiklan 1 kohtaa, luettuna SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan, perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan sekä vastaavuus‑ ja tehokkuusperiaatteen valossa, on tulkittava siten, että päätös, jolla kyseessä olevaa asiaa käsittelevä valtuutettu Euroopan syyttäjä haastaa tutkinnan yhteydessä todistajia saapumaan kuultavaksi, kuuluu kyseisen 42 artiklan 1 kohdan nojalla toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen valvonnan piiriin, kun kyseisellä päätöksellä on tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kyseisen päätöksen riitauttavien henkilöiden, kuten kyseisen tutkinnan kohteena olevien henkilöiden, etuihin muuttaen heidän oikeusasemaansa selvästi. Jos näin on, kansallisessa oikeudessa on taattava näille henkilöille kyseisen päätöksen tehokas tuomioistuinvalvonta ainakin liitännäisesti mahdollisesti asian ratkaisevassa rikostuomioistuimessa. Vastaavuusperiaatteen mukaan on kuitenkin niin, että jos samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia oikeussuojakeinoja koskevissa kansallisissa menettelysäännöissä säädetään mahdollisuudesta riitauttaa vastaava päätös suoraan, tällainen mahdollisuus on annettava myös edellä mainituille henkilöille.
Oikeudenkäyntikulut
92
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta Euroopan syyttäjänviraston (EPPO) perustamisessa 12.10.2017 annetun neuvoston asetuksen (EU) 2017/1939 42 artiklan 1 kohtaa, luettuna SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan, Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan sekä vastaavuus‑ ja tehokkuusperiaatteen valossa,
on tulkittava siten, että
päätös, jolla kyseessä olevaa asiaa käsittelevä valtuutettu Euroopan syyttäjä haastaa tutkinnan yhteydessä todistajia saapumaan kuultavaksi, kuuluu kyseisen 42 artiklan 1 kohdan nojalla toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen valvonnan piiriin, kun kyseisellä päätöksellä on tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kyseisen päätöksen riitauttavien henkilöiden, kuten kyseisen tutkinnan kohteena olevien henkilöiden, etuihin muuttaen heidän oikeusasemaansa selvästi.
Jos näin on, kansallisessa oikeudessa on taattava näille henkilöille kyseisen päätöksen tehokas tuomioistuinvalvonta ainakin liitännäisesti mahdollisesti asian ratkaisevassa rikostuomioistuimessa.
Vastaavuusperiaatteen mukaan on kuitenkin niin, että jos samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia oikeussuojakeinoja koskevissa kansallisissa menettelysäännöissä säädetään mahdollisuudesta riitauttaa vastaava päätös suoraan, tällainen mahdollisuus on annettava myös edellä mainituille henkilöille.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.