62024TJ0657
RETTENS DOM (Afdelingen for Præjudicielle Sager)
26 november 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – fælles momssystem – artikel 135, stk. 1, litra b), i direktiv 2006/112/EF – fritagelse i forbindelse med andre aktiviteter – formidling af lån – kreditformidlingsaktiviteter – kvalificering«
I sag T-657/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift – CAAD), Portugal), ved afgørelse af 5. december 2024, indgået til Domstolen den 6. december 2024, i sagen
Versãofast, Unipessoal, Lda.
mod
Autoridade Tributária e Aduaneira,
har
RETTEN (Afdelingen for Præjudicielle Sager),
sammensat under rådslagningen af afdelingsformanden, S. Papasavvas, og dommerne T. Pynnä, J. Laitenberger (refererende dommer), M. Stancu og I. Dimitrakopoulos,
generaladvokat: M. Brkan,
justitssekretær: V. Di Bucci,
på grundlag af Domstolens fremsendelse af anmodningen om præjudiciel afgørelse til Retten den 19. december 2024 i henhold til artikel 50b, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol,
henset til det sagsområde, der er omhandlet i artikel 50b, stk. 1, litra a), i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, og til den omstændighed, at der ikke foreligger et selvstændigt spørgsmål vedrørende fortolkningen som omhandlet i nævnte statuts artikel 50b, stk. 2,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Versãofast, Unipessoal, Lda., ved advogado S. Brigas Afonso,
–
den portugisiske regering ved P. Barros da Costa, C. Bento, A. Rodrigues og R. Laires, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved M. Herold og L. Santiago de Albuquerque, som befuldmægtigede,
og idet Retten efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 135, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1, herefter »momsdirektivet«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Versãofast, Unipessoal, Lda. og Autoridade Tributária e Aduaneira (skatte-, afgifts- og toldmyndighed, Portugal) (herefter »afgiftsmyndigheden«) vedrørende den kreditformidlingsvirksomhed, som dette selskab udøver, og som afgiftsmyndigheden har kvalificeret som transaktioner bestående i formidling af lån, der er fritaget for merværdiafgift (moms).
Retsgrundlag
EU-retten
3
Momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), gengiver i det væsentlige ordlyden af artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1), i Rådets direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT 1977, L 145, s. 1, herefter »sjette direktiv«).
4
Momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), bestemmer:
»Medlemsstaterne fritager følgende transaktioner:
[...]
b)
ydelse og formidling af lån samt forvaltning af lån ved den person, som har ydet lånene.«
Portugisisk ret
5
I henhold til artikel 9, nr. 27, litra a), i Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado (lov om merværdiafgift), godkendt ved Decreto-Lei n.o 394-B/84 (lovdekret nr. 394-B/84) af 26. december 1984 (Diário da República, serie I-A, nr. 297 af 26.12.1984), i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, er enhver form for ydelse og formidling af lån, herunder diskontering og rediskontering, samt administration og forvaltning ved den person, som har ydet lånene, fritaget for moms.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
6
Versãofast er et portugisisk selskab med begrænset ansvar, der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen var registreret som virksomhedsrådgivnings- og forvaltningsvirksomhed.
7
Versãofast er godkendt af Banco de Portugal (Portugals nationalbank) til at udøve kreditformidlingsvirksomhed. Versãofast har herved tilladelse til at forelægge eller foreslå kreditaftaler til forbrugere, bistå forbrugerne ved at udføre forberedende arbejde eller andet administrativt arbejde forud for aftaleindgåelsen i forbindelse med kreditaftaler, som selskabet ikke selv har fremlagt eller foreslået, eller til at indgå kreditaftaler med forbrugere på kreditgiverens vegne.
8
I denne sammenhæng indgik Versãofast tilknytningsaftaler med flere portugisiske kreditinstitutter, herunder Caixa Geral de Depósitos, S.A. (herefter »CGD«). Disse aftaler vedrører kreditformidlingsvirksomhed, som Versãofast udfører for disse institutter på uafhængig basis. Denne virksomhed består navnlig i at finde og opsøge potentielle kunder til boliglån, at bistå disse kunder med at samle den nødvendige dokumentation til deres kreditansøgning, at give dem nærmere oplysninger om de væsentlige aspekter af finansieringen såsom rentespændet (»spread«), de årlige omkostninger i procent (ÅOP) og gældsprocenten, at foretage en første analyse af den dokumentation, som kunderne indsender til behandling af deres ansøgning, at videresende denne dokumentation til kreditinstitutterne, at præsentere disse institutters kredittilbud for kunderne og at meddele dem den endelige beslutning fra det institut, hvis tilbud de har valgt. Versãofast er derimod ikke beføjet til at indgå kreditaftaler med forbrugere på vegne af kreditinstitutter. Versãofast er heller ikke involveret i fastlæggelsen af vilkårene for kredittilbuddene, forbrugernes valg mellem de forskellige tilbud og kreditinstitutternes beslutning om at yde lån.
9
Det fremgår af tilknytningsaftalerne, at kreditinstitutterne som modydelse for Versãofasts udførte aktiviteter betaler en provision til dette selskab svarende til en procentdel af det årlige beløb for de kreditaftaler om boliglån, der er indgået ved hjælp af dets formidling, vægtet med et kvalitetsindeks for forberedelse af dokumenterne.
10
Selv om Versãofasts kreditformidlingsaktiviteter og betingelserne for vederlag er identiske for alle kreditinstitutter, har de provisioner, som Versãofast modtager, ikke været underlagt samme momsordning. Mens Versãofast i forhold til hovedparten af disse institutter anså sig for at være omfattet af den fritagelse, der er fastsat i artikel 9, nr. 27, litra a), i lov om merværdiafgift for transaktioner bestående i ydelse og formidling af lån, betalte selskabet for de provisioner, der blev betalt af CGD, moms på 23%, som blev tillagt provisionernes beløb.
11
Efter en anmodning fra Versãofast om tilbagebetaling af moms for første kvartal af 2023 indledte afgiftsmyndigheden en kontrolprocedure, som resulterede i, at Versãofast fik meddelelse om forslag til berigtigelse vedrørende den fradragne moms i perioden 2019-2023. Afgiftsmyndigheden fandt, at de kreditformidlingsaktiviteter, der blev udført for CGD, var fritaget for moms, og at den indgående moms, der var forbundet med disse aktiviteter, derfor ikke var fradragsberettiget. Afgiftsmyndigheden udstedte derfor efteropkrævninger af moms til Versãofast for et samlet beløb på 208619,07 EUR.
12
Den 5. april 2024 påklagede Versãofast disse efteropkrævninger til Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift – CAAD), Portugal), som er den forelæggende ret.
13
Til støtte for sin påklage har Versãofast gjort gældende, at de kreditformidlingsaktiviteter, der udføres for CGD, ikke er omfattet af den momsfritagelse, der gælder for formidling af lån, da selskabet ikke er involveret i godkendelsen af lånene. Ifølge Versãofast begrænser selskabets aktiviteter sig til at gøre potentielle kunder bekendt med og forklare dem de brochurer, som CGD har udgivet, og de betingelser, som CGD tilbyder for boliglån, uden at kunne anbefale et bestemt boliglån frem for et andet. Versãofast giver i denne henseende kun upartiske og objektive oplysninger til de berørte kunder. I øvrigt analyserer selskabet ikke de oplysninger, der er indhentet fra disse kunder, og kan under ingen omstændigheder indgå kreditaftaler på vegne af CGD. Endelig betales de provisioner, som Versãofast modtager, kun for opsøgning af kunder og ikke for formidling af lån.
14
Afgiftsmyndigheden har for sin del gjort gældende, at Versãofast i forbindelse med udøvelsen af sin virksomhed som kreditformidler leverer tjenesteydelser af samme art til flere kreditinstitutter, men anvender en forskellig behandling af dem, som selskabet leverer til CGD, for hvilke det betaler moms, i forhold til de ydelser, som det leverer til andre institutter, for hvilke det anvender momsfritagelsesordningen. Ifølge afgiftsmyndigheden er præsentationen af kreditaftaler og bistand til forbrugerne, som er kontraktligt aftalt, uløseligt forbundet med det forfulgte formål, nemlig indgåelse af kreditaftaler.
15
Ifølge Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift – CAAD) er der tvivl om, hvorvidt kreditformidlingsvirksomhed som den, der udøves af Versãofast, er omfattet af begrebet »formidling af lån« som omhandlet i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), som udgør et selvstændigt EU-retligt begreb, der finder anvendelse i den nationale retsorden. I denne henseende har den forelæggende ret anført, at selv om det er Versãofasts »(pro)aktive« kundekontakt, der bringer parterne sammen og fremmer indgåelsen af kreditaftaler, forhandler Versãofast ikke vilkårene for disse aftaler og handler hverken på vegne af låntagerne eller på vegne af CGD.
16
På denne baggrund har Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift – CAAD) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Finder momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), for så vidt angår udtrykket »formidling af lån« anvendelse på levering af ydelser vedrørende tiltrækning af kunder, der ønsker at optage [boliglån], til et kreditinstitut udført af en afgiftspligtig person, som er en bunden kreditformidler og er registreret og opererer i overensstemmelse med den retlige ordning for adgang til og udøvelse af kreditformidlingsaktivitet, når disse ydelser på samme tid indebærer følgende forhold:
a)
proaktiv søgning efter potentielle kunder, der ønsker at optage [boliglån], gennem et netværk for ejendomsformidling (REMAX),
b)
tilrådighedsstillelse for potentielle kunder af brochurer udgivet af banken med finansiel information om produkterne vedrørende [boliglån],
c)
bistand til potentielle kunder i forbindelse med identificeringen af den dokumentation, der er nødvendig for at anmode om et tilbud om lån, samt indsamling og gennemgang af denne dokumentation,
d)
indgivelse af anmodningen om et tilbud om lån til banken,
e)
modtagelse af bankens svar,
f)
udarbejdelse af sammenligningstabeller over de vilkår, der tilbydes af forskellige banker, og møder med potentielle kunder med henblik på at analysere og give præciseringer vedrørende disse tilbud og væsentlige aspekter ved finansieringen (såsom rentespændet, ÅOP eller [gældsprocenten]),
g)
meddelelse af bankens beslutning til de potentielle kunder og
h)
en vederlagsmodel baseret på en »resultatkommission«, hvorefter modydelsen kun betales, når låneaftalerne faktisk indgås, og afhænger af det samlede beløb for de aftalte/formidlede lån?
2)
Finder kvalificeringen som »formidling af lån« fortsat anvendelse, når formidleren ikke har beføjelser til at handle på bankens vegne eller nogen indflydelse på fastlæggelsen af de vilkår, der præsenteres i brochurerne og i tilbuddene om lån, og den potentielle låntager frit kan beslutte at indgå eller ikke at indgå aftalen om finansiering og vælge, hvilket kreditinstitut vedkommende indgår aftalen med?«
Om de præjudicielle spørgsmål
17
Med sine to spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), skal fortolkes således, at den fritagelse, som er fastsat heri for transaktioner bestående i formidling af lån, finder anvendelse på virksomhed udøvet af en kreditformidler, som finder og opsøger kunder med henblik på at tilbyde dem kreditaftaler om boliglån, bistår dem med at udføre det forarbejde, der er nødvendigt for at indgå aftalerne, som varetager kommunikationen med kreditinstituttet og aflønnes af kreditinstitutterne på grundlag af størrelsen af de kreditaftaler, der indgås gennem dennes formidling, og dette til trods for, at formidleren hverken har beføjelse til at handle på kreditinstitutterne vegne eller nogen indflydelse på indholdet af kredittilbuddene, og at kunderne fortsat er frie til at indgå eller ikke indgå en kreditaftale og til at vælge det kreditinstitut, med hvilket de vil indgå aftalen.
18
Indledningsvis bemærkes, at for så vidt som momsdirektivet ophæver og erstatter sjette direktiv, gælder den af Domstolen anlagte fortolkning af sidstnævnte direktivs bestemmelser ligeledes for momsdirektivets bestemmelser, når bestemmelserne i disse to EU-retlige instrumenter kan sidestilles med hinanden (dom af 17.6.2021, K og DBKAG, C-58/20 og C-59/20, EU:C:2021:491, præmis 27).
19
Den fortolkning, som Domstolen har anlagt af sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1), gælder følgelig ligeledes for momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), eftersom disse bestemmelser, således som dette allerede er fastslået i præmis 3 ovenfor, i det væsentlige har samme ordlyd og derfor kan sidestilles med hinanden (jf. analogt dom af 17.6.2021, K og DBKAG, C-58/20 og C-59/20, EU:C:2021:491, præmis 28).
20
Momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), fastsætter, at medlemsstaterne momsfritager formidling af lån.
21
I denne henseende bemærkes, at de i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, indeholdte fritagelser i overensstemmelse med Domstolens faste praksis udgør selvstændige EU-retlige begreber, hvormed det skal undgås, at momsbestemmelserne anvendes forskelligt fra medlemsstat til medlemsstat, og som derfor skal fortolkes ensartet på alle medlemsstaternes område (jf. dom af 9.3.2023, Generali Seguros, C-42/22, EU:C:2023:183, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
22
Det fremgår desuden af Domstolens praksis, at de udtryk, der anvendes til at betegne de fritagelser, som er fastsat i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, skal fortolkes indskrænkende, da de er undtagelser fra det almindelige princip, hvorefter moms opkræves af enhver levering af tjenesteydelser, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person (jf. dom af 2.7.2020, Blackrock Investment Management (UK), C-231/19, EU:C:2020:513, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
23
Hvad angår begrebet »formidling« har Domstolen allerede i forbindelse med sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 5), der i det væsentlige gengives i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra f), fastslået, at dette begreb omfatter virksomhed, som udøves af en mellemmand, der ikke optræder som kontraktpart, og som adskiller sig fra de kontraktmæssige ydelser, der typisk udføres af en sådan part. Mellemmandsvirksomhed er således en tjenesteydelse, som udføres over for en kontraktpart, og som parten yder vederlag for, idet der er tale om en særskilt formidlingsvirksomhed. Virksomheden kan bl.a. bestå i at give den pågældende oplysning om, hvornår der kan være mulighed for at indgå en sådan kontrakt, at optage kontakt med den anden part og i mandantens navn og for dennes regning at føre forhandlinger om den nærmere fastlæggelse af de gensidige ydelser. Virksomheden har således til formål at træffe de nødvendige foranstaltninger for, at de to parter indgår en kontrakt, uden at formidleren har en selvstændig interesse i kontraktens indhold (jf. i denne retning dom af 13.12.2001, CSC Financial Services, C-235/00, EU:C:2001:696, præmis 39, og af 5.7.2012, DTZ Zadelhoff, C-259/11, EU:C:2012:423, præmis 27).
24
Domstolen har ligeledes fastslået, at formidlingsvirksomhed, der består i mod betaling af et vederlag at søge købere af fast ejendom, som efterfølgende blev solgt og overdraget ved overdragelse af aktier, uden at formidleren har en egeninteresse i indholdet af disse aftaler, er virksomhed, der svarer til begrebet »formidling« vedrørende aktier og andele i selskaber eller andre sammenslutninger som omhandlet i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra f) (kendelse af 21.11.2017, Kerr, C-615/16, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:906, præmis 43).
25
Domstolen har derimod præciseret, at den blotte levering af en faktisk, teknisk eller administrativ tjenesteydelse, som ikke medfører en ændring af den retlige og økonomiske situation mellem parterne, ikke er omfattet af afgiftsfritagelsen i henhold til momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra f) (jf. i denne retning dom af 13.12.2001, CSC Financial Services, C-235/00, EU:C:2001:696, præmis 28).
26
Domstolen har ligeledes allerede fastslået, at begrebet »forhandlinger i forbindelse med værdipapirer« ikke omfatter tjenesteydelser, som kun består i at give oplysninger om et finansielt produkt og i givet fald at modtage og behandle bestillinger på tegning af de pågældende værdipapirer, men ikke i udstedelse af værdipapirerne (jf. i denne retning dom af 13.12.2001, CSC Financial Services, C-235/00, EU:C:2001:696, præmis 41).
27
Hvad nærmere bestemt angår begrebet »formidling af lån« har Domstolen fastslået, at anvendelsen af den fritagelse, der er fastsat i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1), som momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), har erstattet, ikke kan afhænge af, om der består et kontraktforhold mellem yderen af formidlingsydelsen og en part i låneaftalen, men skal vurderes ud fra arten af den leverede ydelse og formålet med ydelsen (dom af 21.6.2007, Ludwig, C-453/05, EU:C:2007:369, præmis 33).
28
Domstolen har i øvrigt fastslået, at selve den omstændighed, at klausulerne i låneaftalen er forudfastsat af en af parterne i kontrakten, ikke som sådan kan hindre, at der leveres en formidlingsydelse, fordi formidlingsvirksomhed kan begrænse sig til at give en part i aftalen oplysning om, hvornår der kan være mulighed for at indgå en sådan kontrakt (dom af 21.6.2007, Ludwig, C-453/05, EU:C:2007:369, præmis 39).
29
I det foreliggende tilfælde forholder det sig således, at selv om visse af de tjenesteydelser, der er af en art som dem, der leveres af Versãofast, såsom at videregive kreditinstitutternes brochurer til kunderne eller modtagelse af kreditinstitutternes svar på kreditansøgningerne, alene har karakter af materielle, tekniske eller administrative tjenesteydelser, tilsigter disse tjenesteydelser samlet set i princippet at gøre, hvad der er nødvendigt for, at et kreditinstitut, i det foreliggende tilfælde CGD, indgår kreditaftaler med potentielle kunder, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Et sådant formål kan ligeledes fremgå af måden, hvorpå disse tjenesteydelser betales, når vederlaget, som det er tilfældet i hovedsagen, er baseret på den faktiske indgåelse af kreditaftaler, og når kreditformidleren aflønnes af kreditinstitutterne i forhold til størrelsen af de kreditaftaler, der indgås ved dennes formidling, og kvaliteten af de leverede tjenesteydelser, navnlig kvaliteten af forberedelsen af dokumenterne.
30
For så vidt som selve den omstændighed, at vilkårene i kreditaftalen på forhånd er blevet fastsat af en af aftaleparterne, således som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 28 ovenfor, ikke i sig selv kan være til hinder for leveringen af en ydelse bestående i formidling af lån, er kreditformidlerens manglende indflydelse på indholdet af kredittilbuddet nødvendigvis uden betydning for kvalificeringen af denne formidlers virksomhed som formidlingsydelser, der er omfattet af den fritagelse, der er fastsat i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b).
31
Det samme gælder den omstændighed, at kreditformidleren ikke har beføjelse til at handle på kreditinstituttets vegne og for dets regning. Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 27 ovenfor, kan den fritagelse, der er fastsat i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), ikke afhænge af, om der består et kontraktforhold mellem yderen af formidlingsydelsen og en part i låneaftalen, men skal vurderes ud fra arten af den leverede ydelse og formålet med ydelsen. Som anført i præmis 29 ovenfor og med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse har kreditformidlingsvirksomhed som den, der udøves af Versãofast, samlet set til formål at gøre, hvad der er nødvendigt for, at et kreditinstitut kan indgå kreditaftaler med potentielle kunder, og kan derfor alene af denne grund udgøre »formidling af lån« i den nævnte bestemmelses forstand.
32
I denne henseende skal det ligeledes bemærkes, at selv om forskellige sprogversioner af momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), såsom den portugisiske, den franske og den engelske, anvender henholdsvis ordene »negociação«, »négociation« og »negotiation«, anvender andre sprogversioner såsom den tyske, den finske, den svenske, den danske og den nederlandske version, henholdsvis udtrykkene »Vermittlung«, »välitys«, »förmedling«, »formidling« og »bemiddeling«. Disse udtryk henviser i sædvanlig sprogbrug til formidlingsvirksomhed, der har til formål at sætte to parter i stand til at indgå en aftale med hinanden, uden at formidleren nødvendigvis er bemyndiget af en af aftaleparterne til at definere aftalevilkårene eller til at handle i denne parts navn og for dennes regning, f.eks. med henblik på indgåelse af den nævnte aftale. De er således i overensstemmelse med den fortolkning af begrebet »formidling«, som er fastlagt i den praksis fra Domstolen, der er nævnt i præmis 23 ovenfor.
33
Kvalificeringen af tjenesteydelser som dem, der leveres af Versãofast, som ydelser henhørende under virksomhed bestående i »formidling af lån« som omhandlet i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), kan heller ikke ændres af den omstændighed, at kunderne fortsat frit kan indgå eller undlade at indgå en kreditaftale og vælge, hvilket kreditinstitut de vil indgå aftalen med. Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 23 ovenfor, kan en formidling af lån nemlig begrænse sig til at sætte to parter i stand til på egen hånd at indgå en kreditaftale. Den virksomhed, der er fritaget i medfør af den nævnte bestemmelse, indebærer bl.a. ikke en begrænsning af aftalefriheden for de potentielle parter i en kreditaftale.
34
Henset til ovenstående betragtninger skal den forelæggende rets spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra b), skal fortolkes således, at den fritagelse, som er fastsat heri for transaktioner bestående i formidling af lån, finder anvendelse på virksomhed udøvet af en kreditformidler, som finder og opsøger kunder med henblik på at tilbyde dem kreditaftaler om boliglån, bistår dem med at udføre det forarbejde, der er nødvendigt for at indgå aftalerne, som varetager kommunikationen med kreditinstituttet og aflønnes af kreditinstitutterne på grundlag af størrelsen af de kreditaftaler, der indgås gennem dennes formidling, og dette til trods for, at formidleren hverken har beføjelse til at handle på kreditinstitutterne vegne eller nogen indflydelse på indholdet af kredittilbuddene, og at kunderne fortsat er frie til at indgå eller ikke indgå en kreditaftale og til at vælge det kreditinstitut, med hvilket de vil indgå aftalen.
Sagsomkostninger
35
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Retten, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender
RETTEN (Afdelingen for Præjudicielle Sager)
for ret:
Artikel 135, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem
skal fortolkes således, at
den fritagelse, som er fastsat heri for transaktioner bestående i formidling af lån, finder anvendelse på virksomhed udøvet af en kreditformidler, som finder og opsøger kunder med henblik på at tilbyde dem kreditaftaler om boliglån, bistår dem med at udføre det forarbejde, der er nødvendigt for at indgå aftalerne, som varetager kommunikationen med kreditinstituttet og aflønnes af kreditinstitutterne på grundlag af størrelsen af de kreditaftaler, der indgås gennem dennes formidling, og dette til trods for, at formidleren hverken har beføjelse til at handle på kreditinstitutterne vegne eller nogen indflydelse på indholdet af kredittilbuddene, og at kunderne fortsat er frie til at indgå eller ikke indgå en kreditaftale og til at vælge det kreditinstitut, med hvilket de vil indgå aftalen.
Papasavvas
Pynnä
Laitenberger
Stancu
Dimitrakopoulos
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 26 november 2025.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: portugisisk.