61993C0432
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
PHILIPPE LÉGER
fremsat den 8. juni 1995 (
*1
)
1.
I denne sag har Court of Appeal i medfør af artikel 3 i protokollen af 3. juni 1971 (
1
) forelagt præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 36, 37 og 38 i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (
2
), som ændret ved tiltrædelseskonventionen af 1978 (
3
) (herefter »konventionen«), i forbindelse med en »appel vedrørende et retligt spørgsmål« (eller en »kassationsappel«, jf. de udtryk, der er benyttet i konventionen), som er iværksat af en part, mod hvem der er givet tilladelse til fuldbyrdelse af en fransk dom i England.
2.
Under udarbejdelsen af konventionen — hvorved der i overensstemmelse med målsætningen i EØF-traktatens artikel 220 blev indført forenklede regler om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser — tog man først og fremmest sigte på at indføre procedurer, der kunne gennemføres hurtigt. De komplicerede processuelle forhold, der er tale om i den foreliggende sag, kan give anledning til tvivl om, hvorvidt denne målsætning er blevet realiseret, medmindre forklaringen til dels måtte være, at de involverede retsinstanser ikke har anvendt konventionens bestemmelser korrekt. Jeg skal gennemgå sagsforløbene efter at have givet en fremstilling af de konventionsbestemmelser, der er relevante i sagen.
Fuldbyrdelsesproceduren i henhold til konventionen
3.
Ved konventionen er der indført ensartede regler for fastlæggelsen af retternes kompetence (afsnit II), og samtidig er der indført et forenklet regelsæt for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, som er truffet af retter i de kontraherende stater (afsnit III) inden for konventionens materielle anvendelsesområde (afsnit I). Formålet med konventionens afsnit III (»Anerkendelse og fuldbyrdelse«) er at opnå »fri bevægelighed for domme« (
4
) ved at lette anerkendelse (afdeling 1) og fuldbyrdelse (afdeling 2) af udenlandske retsafgørelser. I afsnit III, afdeling 2 (artikel 31-45), er der således givet regler om en summarisk fuldbyrdelsesprocedure, hvis kendetegn kan beskrives som følger.
4.
Procedurens første fase er iidse kontradiktorisk (
5
). Den indledes ved, at en berettiget part indgiver en begæring om, at en retsafgørelse, der er eksigibel i den kontraherende stat, hvor den er truffet (»domsstaten«), erklæres for eksigibel — eller i Det Forenede Kongerige »registreres med henblik på fuldbyrdelse« (
6
) — i den stat, hvor fuldbyrdelse begæres (artikel 31). Begæringen fremsættes over for en af de i artikel 32 (
7
) anførte retsinstanser, som træffer afgørelse om begæringen, men i intet tilfælde kan efterprøve den udenlandske retsafgørelse med hensyn til sagens realitet (artikel 34). Den i artikel 32 anførte ret kan træffe afgørelse om enten at tillade fuldbyrdelse eller at afslå begæringen. Retten kan kun nægte fuldbyrdelsestilladelse af en af de grunde, der er anført i artikel 27 og 28 (
8
), eller såfremt kravene i konventionens artikel 31 (at retsafgørelsen er eksigibel i domsstaten) samt i artikel 32 og 33 (at begæringen indgives til en af de anførte retsinstanser, og at formkravene er overholdt) ikke er opfyldt. Hvis begæringen afslås, kan ansøgeren appellere eller indgive begæring om genoptagelse (artikel 40 ff.).
5.
Hvis fuldbyrdelse tillades, kan den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, anfægte afgørelsen (artikel 36) ved appel eller genoptagelse inden for den fastsatte frist (
9
). Fra og med dette stadium er proceduren kontradiktorisk. Appellen eller genoptagelsen iværksættes for en af de retsinstanser, der er anført i artikel 37, stk. 1 (
10
). Fra fristen for appel eller genoptagelse begynder at løbe, og indtil afgørelsen i appel- eller genoptagelsessagen er truffet, kan selve fuldbyrdelsen ikke iværksættes. Der kan kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres (artikel 39).
Den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, kan træffe to former for afgørelse:
—
Den kan afslå fuldbyrdelsestilladelse af de samme grunde som under den første, ikke-kontradiktoriske fase af proceduren (artikel 27 og 28 samt artikel 31).
—
Den kan tillade fuldbyrdelse og dermed stadfæste den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen om fuldbyrdelsestilladelse.
Desuden har den ret, der behandler appeleller genoptagelsessagen, yderligere to muligheder i medfør af konventionens artikel 38:
—
Den kan udsætte sin afgørelse (artikel 38, stk. 1), hvis to betingelser samtidig er opfyldt: Begæringen om udsættelse skal være fremsat af den part, som har indbragt appel- eller genoptagelsessagen, og den udenlandske afgørelse skal i domsstaten være anfægtet ved »ordinær« appel eller genoptagelse, eller fristen herfor skal endnu ikke være udløbet (
11
).
—
Fuldbyrdelsen kan gøres betinget af, at der stilles en sikkerhed.
6.
I henhold til konventionen er der endvidere mulighed for en tredje fase i proceduren (artikel 37, stk. 2) (
12
). Alt efter hvilket lands ret, der er tale om, kan der indgives »kassationsappel« (f.eks. i Frankrig) eller en »appel vedrørende et retligt spørgsmål« (f.eks. i Det Forenede Kongerige). En sådan appel eller et tilsvarende retsmiddel kan dog kun iværksættes over for »den afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelsessagen«. Mens den afgørelse, hvorved den ret, som behandler en appel- eller genoptagelsessag i henhold til artikel 37, stk. 1, tillader eller afslår fuldbyrdelse, uden tvivl udgør en sådan »afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelssagen«, må det samme da antages at gælde for afgørelser i henhold til artikel 38 om udsættelse eller om sikkerhedsstillelse? Dette er netop et af de spørgsmål, den forelæggende ret har stillet i en sag, hvis faktiske omstændigheder er følgende.
De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne i hovedsagen
7.
Den 8. april 1987 opnåede SISRO, som er et selskab med hjemsted i Frankrig, ved Tribunal de grande instance de Paris en foreløbigt eksigibel dom for, at Ampersand, som har hjemsted i Nederlandene, skulle betale det erstatning for krænkelse af SISRO's ophavsret til edb-programmer (
13
). Denne dom indankede Ampersand for Cour d'appel de Paris. Ankesagen verserer stadig, da Cour d'appel har udsat sin afgørelse på udfaldet af nogle samtidigt anlagte straffesager (
14
).
8.
Efter begæring fra SISRO og i overensstemmelse med konventionen gav High Court of Justice den 15. december 1987 tilladelse til »registrering« af den franske dom med henblik på fuldbyrdelse af dommen i England, hvor Ampersand har formuegoder.
9.
Denne afgørelse vedrørende SISRO's begæring anfægtede Ampersand den 8. april 1988 under påberåbelse af konventionens artikel 27, nr. 1. Denne sag skulle principielt have været afvist, da fristkravene i artikel 36 ikke var overholdt. High Court of Justice antog imidlertid sagen til behandling.
Efter begæring fra Ampersand udsatte den ret, der behandlede appel- eller genoptagelsessagen (o.a.: i det konkrete tilfælde genoptagelsessagen for High Court of Justice), sin afgørelse den 9. oktober 1989 på udfaldet af appelsagerne i Frankrig, jf. beføjelsen hertil i konventionens artikel 38, stk. 1.
I Frankrig afviste og forkastede Cour d'appel, henholdsvis den 11. maj og den 21. december 1989, to begæringer, Ampersand havde indgivet om udsættelse af adgangen til at fuldbyrde den af Tribunal de grande instance afsagte dom. Den franske dom er således fortsat eksigibel, og den opfylder dermed fortsat betingelserne i konventionens artikel 31.
10.
Den 9. maj 1990 indbragte SISRO kendelsen af 9. oktober 1989, hvorved High Court of Justice havde udsat afgørelsen, for Court of Appeal. Under hensyn til den sidste afgørelse, hvorved den franske appelinstans afslog at give udsættelse med hensyn til adgangen til at fuldbyrde dommen af 1987, gav Court of Appeal SISRO tilladelse til over for High Court of Justice at fremsætte begæring om ophævelse af en udsættelse, High Court of Justice havde meddelt den 18. december 1990.
11.
Efter henvisningen fra Court of Appeal traf High Court of Justice den 23. januar 1992 afgørelse på to punkter:
—
Retten ophævede den tidligere meddelte udsættelse, idet den fandt, at den »for reason of comity« (
15
) burde følge den realitetsafgørelse (judgment »on the merits«), den franske retsinstans havde truffet om at afslå at udsætte adgangen til at få 1987-dommen fuldbyrdet.
—
Desuden forkastede den Ampersand's begæring om genoptagelse af registreringsafgørelsen (dvs. at der her er tale om »den afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelsessagen« i konventionens forstand).
12.
Ampersand iværksatte appel til Court of Appeal, for det første af afgørelsen om at ophæve udsættelsen og for det andet af afgørelsen om at stadfæste registreringsafgørelsen (jf- at appelinstansen, i en sådan »appel vedrørende et retligt spørgsmål«, har kompetence i medfør af konventionens artikel 37, stk. 2, til at efterprøve »den afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelsessagen«).
13.
Court of Appeal udsatte de to appelsager og forelagde følgende tre præjudicielle spørgsmål:
»1)
Har en part, som i Det Forenede Kongerige har indgivet appel eller begæring om genoptagelse i medfør af artikel 36 i 1968-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, ret til at indgive begæring om det i konventionens artikel 38 omhandlede retsmiddel, såfremt parten ikke med rette kan påberåbe sig en af de i artikel 27 og 28 nævnte grunde til, at der kan gives afslag på en begæring om registrering med henblik på fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden kontraherende stat, og hvilken ’afgørelse’ kan i bekræftende fald udsættes?
2)
Er den omstændighed, at der er truffet afgørelse om ikke at udsætte adgangen til at fuldbyrde en retsafgørelse i den stat, hvor retsafgørelsen er truffet,
i)
af betydning for, og/eller
ii)
afgørende for,
på hvilken måde beføjelsen til at udsætte registreringsafgørelsen, jf. konventionens artikel 38, bør udøves?
3)
Hvis en af de i konventionens artikel 37, stk. 1, anførte retsinstanser
a)
afslår at give udsættelse, eller
b)
ophæver en meddelt udsættelse
under behandlingen af en sag i henhold til konventionens artikel 36, har den ret, for hvilken en appel vedrørende et retligt spørgsmål indbringes i medfør af artikel 37, stk. 2, da beføjelse til at træffe beslutning om udsættelse eller om, at afgørelsen på ny skal udsættes?«
Indledende bemærkninger
14.
I sit skriftlige indlæg i sagen har Kommissionen givet udtryk for, at den finder det tvivlsomt, om Domstolen har kompetence til at behandle sagen. Selv om Kommissionens repræsentant har frafaldet forbeholdet under retsmødet, vil jeg dog behandle det for at fjerne enhver tvivl, der måtte bestå på dette punkt.
15.
Kommissionen har for det første rejst spørgsmål om, hvorvidt konventionen finder anvendelse »ratione temporis«.
16.
Da Det Forenede Kongerige ikke var en af de oprindelige kontraherende parter i Bruxelles-konventionen, vil det kun være konventionens ændrede affattelse — som følge af tiltrædelseskonventionen af 1978 — der kan have været gældende i forholdet mellem de to lande på det relevante tidspunkt i denne sag. Tiltrædelseskonventionen trådte i kraft for Frankrigs (dvs. domsstatens) vedkommende den 1. november 1986, og for Det Forenede Kongeriges vedkommende, som er den stat, begæringen er rettet til, den 1. januar 1987. Som en overgangsbestemmelse fastsættes det i tiltrædelseskonventionens artikel 34, stk. 3, at konventionen finder anvendelse på retsafgørelser, der er truffet efter konventionens ikrafttrædelsesdato i sager, der er anlagt før dette tidspunkt (som det er tilfældet i den foreliggende sag), såfremt kompetencen for retten i domsstaten har været støttet på regler, der var i overensstemmelse med bestemmelserne i afsnit II som ændret eller med bestemmelser fastsat ved en konvention, som var i kraft mellem domsstaten og den stat, begæringen er rettet til, da sagen blev anlagt.
17.
Spørgsmålet er herefter, om den franske ret støttede sin kompetence på regler, der var i overensstemmelse med bestemmelserne i afsnit II som ændret, eller på bestemmelser i en konvention, der var i laaft mellem de to stater.
18.
Dette spørgsmål har Cour d'appel de Paris taget stilling til i sin dom af 11. maj 1989, hvori den har fundet, at de franske retsinstanser havde kompetence såvel på grundlag af Bernerkonventionen (
16
) som på grundlag af Bruxelles-konventionen. Det tilkommer herefter ikke Domstolen — og heller ikke retsinstanserne i den stat, begæringen rettes til — at efterprøve, om retsinstanserne i domsstaten har anvendt konventionens bestemmelser korrekt. I modsat fald ville Domstolen handle i strid med den grundlæggende tankegang i konventionen, som er, at man lægger den bedømmelse, retten i domsstaten har foretaget, til grund, og dermed giver mulighed for anerkendelse af retsafgørelser og fuldbyrdelse af retsafgørelser efter en smidig fremgangsmåde. Dette standpunkt har Domstolen i øvrigt allerede tilsluttet sig i Brasserie du Pêcheur-dommen ved at udtale, at »... der ved forelæggelsens besvarelse bortses fra spørgsmålet om, hvorvidt konventionen efter artikel 54 (
17
) er anvendelig [på det konkrete tilfælde]« (
18
).
19.
Endelig er det ganske vist korrekt, som Kommissionen har anført, at hvis High Court of Justice ikke havde tilsidesat fristkravene i konventionens artikel 36, ville sagen ikke være blevet indbragt for Court of Appeal, og de problemstillinger, der er rejst i de præjudicielle spørgsmål, ville ikke kunne være opstået, men dette forhold kan ikke føre til, at der rejses tvivl om, at Domstolen har kompetence til at behandle den foreliggende sag.
20.
Efter min opfattelse må det herefter være utvivlsomt, at konventionen finder anvendelse i den foreliggende sag, og at Domstolen har kompetence til at behandle sagen. Jeg skal herefter gennemgå de forelagte spørgsmål.
Besvarelsen af spørgsmålene
21.
Eftersom alle de forelagte spørgsmål i det væsentlige vedrører fortolkningen af konventionens artikel 38 — for så vidt angår udsættelse af afgørelsen — skal der først tages stilling til, om den forelæggende ret, som i medfør af artikel 37, stk. 2, behandler en »appel vedrørende et retligt spørgsmål«, har kompetence til at træffe afgørelse om en sådan udsættelse. Jeg skal derfor først tage stilling til besvarelsen af det tredje spørgsmål.
Det tredje spørgsmål
22.
Konventionens artikel 37, stk. 2, har følgende ordlyd:
»Den afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelsessagen, kan kun anfægtes:
—
i Belgien, Frankrig, Italien, Luxembourg og Nederlandene, ved en kassationsappel
...
—
i Det Forenede Kongerige, ved en enkelt appel vedrørende et retligt spørgsmål.«
23.
På baggrund af denne konventionstekst går det spørgsmål, der er forelagt Domstolen, således ud på, om afgørelsen om at ophæve en tidligere meddelt udsættelse — som er truffet i medfør af konventionens artikel 38 af den ret, der behandler appeleller genoptagelsessagen — udgør en »afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelses-sagen«, som er den eneste afgørelse, der kan undergives kassationsappel eller et tilsvarende retsmiddel. At spørgsmålet skal besvares benægtende, synes at måtte udledes såvel af rapporterne om konventionen som af Domstolens praksis.
24.
Ifølge Jenard-rapporten har konventionens forfattere villet undgå »en ophobning af appel- eller genoptagelsessager, som ... ville betyde en hindring af den med konventionen tilstræbte frie bevægelighed for domme« (
19
). Man har derfor indført den ordning, at »beføjelsen til at udsætte afgørelsen [alene] tilkommer den ret, der behandler appel- eller genoptagels ess agen ...« (
20
). Modsætningsvis synes således hverken den ret, som begæringen om fuldbyrdelsespåtegning indgives til, eller den ret, for hvilken der iværksættes kassationsappel eller et tilsvarende retsmiddel, at have kompetence til at udsætte afgørelsen. Schlosser-rapporten er endnu klarere, idet den afgørelse, som kan indbringes for de retsinstanser, der er anført i artikel 37, stk. 2, beskrives som følger: Det tilsigtes med ordningen at begrænse antallet af retsmidler til kun at omfatte ét, der giver mulighed for en udtømmende prøvelse af de faktiske forhold, og ét, der kun omfatter en retlig kontrol. Desuden hedder det i rapporten, at af hensyn til en hurtig gennemførelse af fuldbyrdelsesproceduren kan kun en afgørelse truffet af den ret, der har påkendt en appel- eller genoptagelsessag, som er iværksat af den, der begærer en retsafgørelse fuldbyrdet, eller af den, mod hvem fuldbyrdelse begæres, anfægtes ved ét yderligere retsmiddel (
21
).
25.
De to sagkyndige, der har udarbejdet rapporterne, synes således at være gået ind for en streng fortolkning af konventionens artikel 37, stk. 2, og artikel 38. Domstolen har da også anlagt en streng fortolkning af disse bestemmelser i de to domme, den har afsagt om forhold, der i det væsentlige svarer til dem, der foreligger i denne sag.
26.
I den sag, der førte til afsigelsen af den såkaldte Brennero-dom (
22
), havde Bundesgerichtshof under behandlingen af en sag i henhold til artikel 37, stk. 2, således rejst spørgsmålet om, hvorvidt den havde kompetence til at påkende en »Rechtsbeschwerde« vedrørende en afgørelse i medfør af artikel 38, stk. 2, om sikkerhedsstillelse. Domstolen nåede »efter konventionens almindelige opbygning og på baggrund af, at et af dens vigtigste formål er at forenkle proceduren i fuldbyrdelsesstaten ...« frem til, at artikel 37, stk. 2,
»... ikke [kan] udstrækkes, således at den også tillader et retsmiddel mod en anden afgørelse end den endelige afgørelse i appeleller genoptagelsessagen, som f.eks. et retsmiddel mod en procesledende eller foreløbig afgørelse om, at der skal foretages bevisførelse« (
23
).
27.
I forslaget til afgørelse i Brennero-sagen havde generaladvokat Sir Gordon Slynn allerede præciseret, at man ved »afgørelsen i appel- eller genoptagelsessagen« måtte forstå den endelige afgørelse, der træffes i appeleller genoptagelsessagen (
24
), men Domstolen havde endnu ikke fastlagt den nærmere betydning af dette udtryk med henblik på, om det kunne omfatte afgørelser i medfør af artikel 38. Dette gjorde den i Van Dalfsen-sagen (
25
), hvor den tillige fandt lejlighed til at bekræfte den løsning, den havde anvist i Brennero-sagen. Da Van Dalfsen-sagen halen række lighedspunkter med den nu foreliggende sag, skal jeg omtale den nærmere.
28.
I Nederlandene var der givet tilladelse til fuldbyrdelse af en dom afsagt i Belgien. Van Dalfsen anfægtede i medfør af konventionens artikel 36 afgørelsen om fuldbyrdelsestilladelsen og fremsatte samtidig begæring om udsættelse af afgørelsen, indtil en i Belgien verserende appelsag var afsluttet. Den ret, Van Dalfsen havde indbragt afgørelsen om fuldbyrdelsestilladelsen for, stadfæstede afgørelsen om at meddele tilladelsen, den tog ikke begæringen om udsættelse af afgørelsen til følge, og den bestemte, at der skulle stilles sikkerhed (
26
). Van Dalfsen iværksatte derpå kassationsappel, og appelinstansen — som altså behandlede sagen i medfør af artikel 37, stk. 2 — forelagde Domstolen spørgsmål om, hvorvidt den i henhold til artikel 38 kunne efterprøve en sådan afgørelse, der bl.a. gik ud på, at en begæring om udsættelse ikke blev taget til følge.
29.
Domstolen, som på ny henviste til en hurtig gennemførelse af fuldbyrdelsesproceduren som et af konventionens hovedformål, anlagde en streng fortolkning af udtrykket »den afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelsessagen«, og den afviste klart enhver mulighed for i medfør af appelproceduren i konventionens artikel 37, stk. 2, at anfægte afgørelser, der er truffet efter artikel 38, idet den udtalte:
»Af det således anførte — samt af den omstændighed, at der med konventionen tilstræbes fri bevægelighed for domme, idet der med henblik herpå er indført en enkel og hurtig procedure i den kontraherende stat, hvor en udenlandsk retsafgørelse begæres fuldbyrdet — følger, at udtrykket ’afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelssagen’ i konventionens artikel 37, stk. 2, skal forstås således, at det alene omfatter retsafgørelser, hvorved der træffes realitetsafgørelse i en appel- eller genoptagelsessag vedrørende en afgørelse om tilladelse til fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden kontraherende stat, og at afgørelser truffet i henhold til konventionens artikel 38 ikke er omfattet« (
27
).
30.
Svaret på Court of Appeal's spørgsmål i den foreliggende sag bør således være det samme som det, Domstolen gav til den nederlandske retsinstans i Van Dalfsen-sagen. Besvarelsen er også formuleret så tilpas generelt, at den kan betragtes som en principiel afgørelse:
»... en afgørelse i henhold til konventionens artikel 38, hvorved den ret, der behandler appel- og genoptagelsessagen vedrørende tilladelse til fuldbyrdelse af en i en anden kontraherende stat truffen retsafgørelse, har truffet beslutning om ikke at udsætte sin afgørelse ... [er] ikke ... en ’afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelsessagen’ som omhandlet i konventionens artikel 37, stk. 2, hvorfor den ikke kan anfægtes ved en kassationsappel eller et tilsvarende retsmiddel« (
28
).
31.
Denne fortolkning bør tiltrædes (
29
), så meget mere som den part, der i den foreliggende sag modsætter sig fuldbyrdelsen — som det fremgår af sagskompleksets varighed og omfang — til stadighed har iværksat det ene retsskridt efter det andet i den hensigt, må det befrygtes, at forhale en endelig afgørelse såvel i domsstaten som i den stat, hvor retsafgørelsen søges fuldbyrdet. Hvis man gav adgang til, at parten for Court of Appeal på ny kunne iværksætte et retsmiddel svarende til en kassationsappel, denne gang vedrørende en afgørelse om ophævelse af en meddelt udsættelse, ville man fuldstændig se bort fra den advarsel, der i denne sammenhæng fremgår af Jenard-rapporten, nemlig at »en ophobning af appel- eller genoptagelsessager, som af den tabende part udelukkende ville kunne anvendes i den hensigt at forhale sagen, ville betyde en hindring af den med konventionen tilstræbte frie bevægelighed for domme« (
30
).
32.
Af samme grund kan jeg heller ikke tilslutte mig det modargument, Det Forenede Kongerige har fremført under henvisning til sin retsordens særlige karakter.
33.
Til støtte for, at det tredje spørgsmål bør besvares bekræftende, har Det Forenede Kongerige anført, at den kassationsappel, der i henhold til artikel 37, stk. 2, er hjemmel for i de seks oprindelige kontraherende stater, adskiller sig fra den »enkelt[e] appel vedrørende et retligt spørgsmål«, som kan anvendes i Det Forenede Kongerige. Hvis en retsinstans i en kassationsappelsag ophæver underinstansens dom, har den altid mulighed for at henvise realitetsafgørelsen i sagen til en anden ret på samme trin i instansfølgen, som har kompetence i medfør af artikel 37, stk. 1. Denne retsinstans vil da på ny kunne træffe afgørelse i henhold til artikel 38. Dette er imidlertid ikke muligt i Det Forenede Kongerige, hvor appelinstansen (i det foreliggende tilfælde Court of Appeal) iidse kan henvise sagen, men altid træffer realitetsafgørelse, og derfor bør have lejlighed til at træffe afgørelse om udsættelse (
31
).
34.
I Schlosser-rapporten fremhæves det ganske vist, at 1968-konventionen »forudsætter en høj grad af fælles retskultur i de oprindelige medlemsstater i Det Europæiske Økonomiske Fællesskab«, og at »i forhold til denne har de nye medlemsstaters lovgivning visse karakteristiske strukturelle særpræg« (
32
). Ved tiltrædelseskonventionen af 1978 har man imidlertid netop villet »foretage de nødvendige tilpasninger« (
33
), bl.a. i forbindelse med Det Forenede Kongeriges tiltrædelse. Man har således f.eks. måttet indføre en særregel med hensyn til sondringen i artikel 30 og 38 mellem ordinær og ekstraordinær appel eller genoptagelse (
34
), og man har med hensyn til eksekvaturproceduren måttet opstille en regel for Det Forenede Kongeriges vedkommende om »registrering« af retsafgørelser (
35
). Endvidere blev det præciseret, at det kan være en følge af konventionen, at visse sædvaneretlige, nationale regler, f.eks. »the doctrine of the forum conveniens« (
36
), ikke kan bringes i anvendelse.
35.
Mere specielt opstod der — som det udtrykkeligt erkendes i Schlosser-rapporten — vanskeligheder i forbindelse med tilpasningen af artikel 37, stk. 2, idet den sondring mellem retsspørgsmål og faktiske omstændigheder, som kendes i de kontinentaleuropæiske retssystemer, ikke er så skarp i Det Forenede Kongerige. Man nåede derfor til enighed om, at »Det Forenede Kongerige måtte tilpasse sit appelsystem«, idet »anfægtelsesgrundenes begrænsning til kun at omfatte legalitetsspørgsmål (i modsætning til forkert vurdering af faktiske forhold), der er typisk for ’Rechtsbeschwerde’ efter tysk ret og for kassationsappel efter retssystemerne i de øvrige oprindelige medlemsstater i Fællesskabet ... for UK's vedkommende bedst [kan] gengives med udtrykket ’appeal on a point of law’« (
37
).
36.
Selv om begreberne »kassationsappel« og »appel vedrørende et retligt spørgsmål« således ikke er helt sammenfaldende, må det påhvile den retsinstans, sagen indbringes for i medfør af konventionens artikel 37, stk. 2, at træffe afgørelse som enhver anden national ret ville gøre det som kassationsinstans. Mere præcist udtrykt vil det forholde sig således, at selv om Court of Appeal efter retssystemet i England og Wales normalt skal træffe realitetsafgørelse som appelinstans, er rettens opgave i henhold til Bruxelles-konventionen en helt anden, og den kan ikke på dette retsgrundlag skulle tage stilling til appelgrunde, som ikke direkte støttes på en urigtig retsanvendelse, som f.eks. vedrørende en udsættelse af afgørelsen.
37.
Kun ved at vælge denne løsning kan man effektivt sikre, at konventionens forrang for de nationale retssystemer overholdes. Denne forrang har Domstolen begrundet således: »Det retssikkerhedsprincip, der gælder i Fællesskabets retsorden, og de mål, der forfølges med konventionen i henhold til traktatens artikel 220, hvorpå konventionen hviler, kræver, at de begreber og retlige kvalifikationer, som er udviklet af Domstolen med hensyn til konventionen, anvendes ens i alle medlemsstaterne« (
38
).
Domstolen har endvidere fastslået, at specielt afsnit III, afdeling 2, som helhed udgør et selvstændigt regelsystem, som er uafhængigt af de nationale retssystemer:
»... konventionen [fastsætter] regler om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning, der er selvstændige og udtømmende, herunder for så vidt angår retsmidler« (
39
).
Af denne grund kan Det Forenede Kongeriges argumentation, som støttes på det nationale retssystems særlige karakter, ikke tiltrædes.
38.
Jeg vil gerne knytte endnu en bemærkning til Det Forenede Kongeriges argumentation. På samme måde som med hensyn til anerkendelse (artikel 26-30) og i overensstemmelse med dommen i Hoffmannsagen (
40
) skal den udenlandske dom have de retsvirkninger og tillægges den retskraft, den ville have haft i domsstaten, men den kan ikke have større retsvirkninger end indenlandske retsafgørelser af samme art. I den foreliggende sag er den franske dom eksigibel i domsstaten, men da der ikke er truffet afgørelse i appelsagen, har den ikke fået retskraft. Dette betyder helt konkret, at fordringshaveren, SISRO, kan foretage fuldbyrdelsesskridt i Frankrig, men selv må bære risikoen derved. Hvis SISRO iværksætter fuldbyrdelsesforanstaltninger i Frankrig, og dommen derefter ophæves, skal SISRO genoprette den tidligere tilstand. Det samme må gælde i England. At Court of Appeal ikke kan træffe afgørelse vedrørende ophævelsen af en udsættelse, medfører ikke, at parterne løber større risiko i England end i Frankrig, heller ikke selv om den franske dom senere måtte blive ophævet. SISRO vil — på grundlag af »registreringen« af den franske dom i England — kunne tage fuldbyrdelsesskridt, men som i Frankrig på egen risiko.
39.
På denne baggrund må det fastslås, at Court of Appeal under udøvelsen af sin kompetence i henhold til konventionens artikel 37, stk. 2, kun har beføjelse til at træffe afgørelse om, hvorvidt der er foretaget en urigtig retsanvendelse, men ikke kan efterprøve en afgørelse, hvorved der er givet afslag på udsættelse, eller hvorved en tidligere meddelt udsættelse er blevet ophævet.
40.
Herefter skal jeg behandle de to øvrige spørgsmål.
De to første spørgsmål
41.
Da jeg er nået frem til, at den i konventionens artikel 37, srk. 2, anførte retsinstans ikke har kompetence ril ar træffe afgørelse vedrørende en retsafgørelse om udsættelse, falder min stillingtagen til de to øvrige spørgsmål — som i det væsentlige går ud på, hvorledes beføjelsen til at udsætte afgørelsen nærmere skal udøves — på det rent hypotetiske plan. Det er således kun subsidiært, at jeg i det følgende tager stilling hertil, idet bemærkningerne under alle omstændigheder kun kan gælde den ret, der behandler appeleller genoptagelsessagen i medfør af artikel 37, stk. 1.
42.
Konventionens artikel 38, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
»Den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, kan efter begæring fra den part, som har indbragt sagen, udsætte sin afgørelse, såfremt den udenlandske afgørelse i domsstaren er anfægret ved ordinær appel eller genoptagelse, eller såfremt fristen herfor endnu ikke er udløbet; i sidstnævnte tilfælde kan retten fastsætte en frist for iværksættelse af appel eller indgivelse af begæring om genopragelse.
Såfremt afgørelse er truffet i Irland eller Det Forenede Kongerige, skal enhver form for appel eller genoptagelse i den pågældende domsstat anses som et ordinært retsmiddel ved anvendelsen af stk. 1.«
Første spørgsmål
43.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om en part kan indgive begæring om, at afgørelsen udsættes (jf. artikel 38), også selv om den pågældende ikke kan påberåbe sig nogen af de grunde til at nægte anerkendelse og fuldbyrdelse, som er opregnet i artikel 27 og 28.
44.
Dette må efter min opfattelse besvares bekræftende.
45.
Som jeg allerede har nævnt (
41
), skal den part, mod hvem fuldbyrdelse af en retsafgørelse begæres, påberåbe sig en af de grunde til ar nægte anerkendelse og fuldbyrdelse, som udtømmende er anført i artikel 27 og 28, for at den ret, der i medfør af artikel 36 behandler appel- eller genoptagelsessagen, træffer realitetsafgørelse om at nægte fuldbyrdelse af den udenlandske retsafgørelse i den stat, begæringen rettes til. Spørgsmålet er, om man kan drage en parallel til den netop beskrevne situation, således at den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres — som domshaveren i denne sag har gjort gældende — på samme måde skal kunne påberåbe sig en af de grunde til at nægte anerkendelse og fuldbyrdelse, som udtømmende er opregnet i artikel 27 og 28, for at den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen kan meddele udsættelse i henhold til artikel 38.
46.
Det kan man efter min opfattelse ikke, og der kan anføres mindst tre grunde hertil.
47.
For det første har SISRO's argumentation ingen støtte i konventionens ordlyd, som derimod synes at bekræfte min opfattelse. I artikel 38 henvises der således ikke til artikel 27 og 28, hvilket står i modsætning til bestemmelsen i artikel 34, stk. 2 (der som allerede nævnt har sammenhæng med artikel 36). I artikel 34, stk. 2, hedder det, at begæringen kun kan »afslås af en af de i artikel 27 og 28 nævnte grunde«. Jeg mener ikke, at der her er tale om en forglemmelse under udarbejdelsen af konventionen, idet man i øvrigt — som allerede nævnt (
42
) — omhyggeligt har opstillet to meget præcise betingelser for adgangen til at udsætte afgørelsen i henhold til artikel 38. Jeg vil således mene, at hvis konventionens forfattere havde villet opstille en tredje betingelse for beføjelsen til at udsætte afgørelsen, f.eks. at der foreligger en grund til at nægte anerkendelse eller fuldbyrdelse, ville de udtrykkeligt have optaget betingelsen i artikel 38. Denne opfattelse bekræftes af en gennemgang af rapporterne om konventionen (
43
) og af Domstolens praksis (
44
), som ikke giver grundlag for at antage, at der skulle gælde en sådan betingelse.
48.
Også ud over denne ordlydsfortolkning vil jeg mene, at der under alle omstændigheder er grund til at sondre klart mellem artikel 38 og 36. Artilderne giver nemlig den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen to indbyrdes uafhængige beføjelser, som kan udøves på forskellige tidspunkter, og som indebærer en bedømmelse af helt forskellige faktiske omstændigheder og spørgsmål.
Den ret, der behandler en sag efter artikel 37, stk. 1, har i medfør af artikel 36 kompetence til at behandle appel- eller genoptagelsessagen vedrørende en fuldbyrdelsestilladelse efter begæring. Den skal give den part medhold, som har indbragt appel- eller genoptagelsessagen, hvis én af de i artikel 27 eller 28 anførte nægtelsesgrunde foreligger, mens den i modsat fald skal stadfæste afgørelsen om at tillade fuldbyrdelse.
I henhold til artikel 38 kan den samme retsinstans udsætte sin afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, men, som det allerede er fastslået i Domstolens praksis, er den ikke forpligtet til det: »der er ... ikke tale om en pligt for den ret, der behandler anerkendelses- eller fuldbyrdelsesspørgsmålet, til at udsætte sin afgørelse, men blot om en mulighed herfor« (
45
).1 artikel 38 — i modsætning til artikel 36 — er formålet nemlig ikke at opnå en realitetsafgørelse. Som Domstolen har udtalt, har artikel 38 derimod »... til særligt formål at hindre, at retsafgørelser obligatorisk anerkendes og fuldbyrdes i andre kontraherende stater på et tidspunkt, hvor der stadig er mulighed for, at de ophæves eller ændres i domsstaten« (
46
).
49.
I Van Dalfsen-sagen fik Domstolen i øvrigt lejlighed til klart at sondre mellem de to muligheder. I overensstemmelse med generaladvokatens forslag til afgørelse i sagen (
47
) udtalte Domstolen, at:
»... de procedurer, der er omhandlet henholdsvis i konventionens artikel 36 og artikel 38, vedrører forskellige forhold.«
I tilslutning hertil udtales det nærmere:
»Den i artikel 36 indeholdte appel- eller genoptagelsesadgang vedrører således det retlige spørgsmål om, hvorvidt fuldbyrdelsestilladelse er blevet meddelt med rette, når henses til de grunde, der udtømmende er anført i konventionens artikel 27 og 28, mens afgørelsen om udsættelse eller sikkerhedsstillelse i henhold til artikel 38 er en accessorisk foranstaltning, der har til formål at regulere retssagens videre forløb ...« (
48
).
50.
Endelig vil jeg gerne henvise til den tilsigtede virkning af artikel 38. Hvis man fulgte SISRO's argumentation og antog, at det var en betingelse for at kunne få afgørelsen udsat, at man kunne påberåbe sig en af de grunde, der er opregnet i artikel 27 og 28, ses det ikke, hvilken virkning artikel 38 da overhovedet ville have. Hvis vi forestiller os, at en part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, med rette kan påberåbe sig en af nægtelsesgrundene, vil parten uden tvivl gøre det i form af en appel eller en begæring om genoptagelse efter artikel 36, og den pågældende ret vil da, som jeg allerede har omtalt, være forpligtet til at afslå fuldbyrdelse af retsafgørelsen i den stat, begæringen rettes til. Men når der hermed træffes realitetsafgørelse, følger det uden videre, at spørgsmålet om eventuelt at udsætte afgørelsen og om at anvende artikel 38 ikke opstår.
51.
Af disse grunde vil jeg mene, at konventionens artikel 38 kan påberåbes uafhængigt af, at der ikke foreligger grunde til at nægte anerkendelse og fuldbyrdelse af den udenlandske retsafgørelse, jf. konventionens artikel 27 og 28.
Andet spørgsmål
52.
Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker Court of Appeal oplyst, om en afgørelse, som af en retsinstans i domsstaten er truffet om ikke at udsætte adgangen til at få den pågældende retsafgørelse fuldbyrdet, er bindende for en ret i den stat, hvor retsafgørelsen begæres fuldbyrdet, når denne skal tage stilling til en begæring om udsættelse af afgørelsen i medfør af artikel 38.
53.
Også i denne sammenhæng skal jeg minde om, at udsættelsesadgangen i henhold til artikel 38 blot er en mulighed, som retten i den stat, hvor retsafgørelsen søges fuldbyrdet, kan benytte sig af efter sit skøn (
49
), idet »dette skøn [for retten i fuldbyrdelsessagen] er forudsat i artikel 38 ...« (
50
). En i domsstaten truffet afgørelse om ikke at udsætte adgangen til at få en retsafgørelse fuldbyrdet, kan således i intet tilfælde være afgørende for udøvelsen af beføjelsen til at udsætte afgørelsen i den stat, fuldbyrdelsesbegæringen er rettet til, da det netop omtalte skøn ellers ikke ville kunne udøves (
51
).
54.
Er en udsættelsesafgørelse, som træffes i domsstaten, da relevant}
55.
Formålet med artikel 38 er at sætte den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen i stand til at »udsætte sin afgørelse, når der kan opstå rimelig tvivl om det endelige udfald af den i domsstaten trufne afgørelse« (
52
). Adgangen til at udsætte afgørelsen skal sætte retten i stand til at »beskytte den, mod hvem fuldbyrdelse begæres, mod ulemper, som eventuelt ville kunne affødes af fuldbyrdelsen af afgørelser, som endnu ikke har fået retskraft, og som måtte blive ændret« (
53
). Under udøvelsen af denne beføjelse til at udsætte sin afgørelse bør retten således tage hensyn til udsigterne til, at en appel eller andet retsmiddel i domsstaten fører til det påståede resultat. Med henblik herpå vil jeg mene, at det forhold, at retten i domsstaten afslår at udsætte adgangen til at få retsafgørelsen fuldbyrdet — også selv om en appelsag eller en sag om et andet retsmiddel stadig verserer — kan være et indicium, som kan være relevant for retsinstansen i den stat, hvor fuldbyrdelse begæres, når denne skal bedømme, hvad udfaldet kan blive i domsstaten.
56.
Jeg når herefter frem til, at et afslag på at udsætte adgangen til at fuldbyrde en retsafgørelse i domsstaten i intet tilfælde er afgørende for beføjelsen til at udsætte afgørelsen i den stat, hvor fuldbyrdelse begæres, men dog kan være relevant herfor.
57.
Sammenfattende skal jeg foreslå følgende besvarelse:
»Den ret, der i henhold til artikel 37, stk. 2, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, behandler en appel vedrørende et retligt spørgsmål, har ikke kompetence til at træffe afgørelse om at meddele eller på ny at meddele udsættelse i tilfælde, hvor en af de i artikel 37, stk. 1, anførte retsinstanser har afslået at meddele udsættelse eller har ophævet en udsættelse.
Subsidiært:
—
En person, der i en af de kontraherende stater har indgivet appel eller fremsat begæring om genoptagelse i henhold til konventionens artikel 36, kan fremsætte begæring om, at afgørelsen udsættes i medfør af artikel 38, også selv om den pågældende ikke kan påberåbe sig en af de i artikel 27 og 28 anførte grunde til, at anerkendelse eller fuldbyrdelse nægtes.
—
Et afslag på at udsætte adgangen til at fuldbyrde en retsafgørelse i domsstaten er i intet tilfælde afgørende for, men kan dog være relevant for udøvelsen af den beføjelse til at udsætte afgørelsen, som retten i den stat, hvor fuldbyrdelse begæres, har i medfør af konventionens artikel 38.«
(
*1
) – Originalsprog: fransk.
(
1
) – EFT 1978 L 304, s. 31.
(
2
) – EFT 1978 L 304, s. 17.
(
3
) – Konventionen af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse (EFT 1978 L 304, s. 1 — jf. den ændrede affattelse — s. 77).
(
4
) – Dom af 4.2.1988, sag 145/86, Hoffmann, Sml. s. 645, sarrlig s. 666, og rapporten om konventionen af 27.9.1968, den såkaldte Jcnard-rapporf (EFT 1979 C 59, s. 1, sa:rlig s. 42).
(
5
) – Af hensyn til »... det overraskelsesmoment, som eksekvaturprocessen bør indebære, idet det er hensigten at fratage [rekvisitus] muligheden for at unddrage sine aktiver fra fuldbyrdelsen.« (Tenard-rapporten, s. 50).
(
6
) – Jf. om begrundelsen for dette særlige forhold i Det Forenede Kongerige, punkt 208 i den såkaldte Schlosser-rapport om tiltrædelseskonventionen (EFT 1979 C 59, s. 71).
(
7
) – I England over for High Court of Justice.
(
8
) – I artikel 27 er der tale om, at en anerkendelse vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til (artikel 27, nr. 1), at uregelmæssige processuelle forhold i domsstaten har medført, at sagsøgte ikke har kunnet varetage sine interesser (artikel 27, nr. 2), at afgørelsen er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter i den stat, begæringen rettes til (artikel 27, nr. 3), at afgørelsen er i strid med den internationale privatret i den stat, begæringen rettes til (artikel 27, nr. 4), eller at afgørelsen er i strid med den internationale privatret i den stat, begæringen rettes til (artikel 37, nr. 4), eller at afgørelsen er uforenelig med en afgørelse, der tidligere er truffet i en ikke-kontraherende stat mellem samme parter i en tvist, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, i ulfælde hvor den sidstnævnte afgørelse vil kunne anerkendes i den stat, begæringen rettes ril (artikel 27, nr. 5). I artikel 28 bestemmes det, at en retsafgørelse ikke kan anerkendes, såfremt den er truffet i strid med bestemmelserne om kompetencen i forsikringssager (afsnit II, afdeling 3), om kompetencen i sager om forbrugerkontrakter (afsnit II, afdeling 4), om enekompetence (afsnit II, afdeling 5) eller om konventioner med tredjestater (artikel 59).
(
9
) – Fristen regnes fra forkyndelsen. Den er som udgangspunkt på én måned, men forlænges til to måneder, såfremt den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres, har bopæl i en anden kontraherende stat end den, hvor afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, er truffet. Fristen kan ikke forlænges på grund af afstanden.
(
10
) – I England for High Court of Justice.
(
11
) – Jf. H. Gaudemct-Tallon: Les conventions íle Bruxelles et de Lugano, LGDJ, 1993, punkt 402.
(
12
) – Det fremgår ikke af konventionen, for hvilken instans appellen skal ske i England, men i henhold til Civil Jurisdiction and Judgments Act af 13.7.1982 —hvorved konventionen er gennemfort i Det Forenede Kongerige — tilkommer kompetencen Court of Appeal.
(
13
) – Tribunal de grande instance de Paris synes at have stöttet sin kompetence pa det særlige værneting, der kan benyttes af franske statsborgere i henhold til artikel 14 i code civil, selv om dette værneting ifolge artikel 3, stk. 2, femte led, holdes uden for konventionens anvendelsesområde.
(
14
) – Udsættelsen stöttes sandsynligvis pa et i fransk ret gældende princip om, at »borgerlige sager skal afvente udfaldet af straffesager«.
(
15
) – Herved forstås i denne sammenhæng et almindeligt princip om, at engelske domstole skal tage »skyldigt hensyn« til udenlandske retsinstanser og afgørelser truffet af disse (jf forelæggelseskendelsen, org. s. 5).
(
16
) – Bernerkonventionen til beskyttelse af ophavsrettigheder. Konventionen har været i kraft i forholdet mellem Frankrig og Det Forenede Kongerige fra den 10.7.1974.
(
17
) – Artikel 54 i den ændrede affattelse af konventionen. Artiklen svarer i det væsentlige til tiltrædelseskonventionens artikel 34.
(
18
) – Dom af 2.7.1985, sag 148/84, Sml. s. 1981, præmis 9.
(
19
) – Jenard-rapporten s. 52, ad artikel 37.
(
20
) – A.st., s. 52, ad artikel 38. Ved det franske udtryk »la juridiction saisie de l'opposition« skal her forstås den ret, som appel- eller genoptagelsessagen i henhold til artikel 37, stk. 1, er indbragt for, jf. Jenard-rapporten, s. 48 og 51.
(
21
) – Schlosser-rapporten, punkt 217, mine fremhævelser. (O.a.:Den danske oversættelse af Schlosser-rapporten er her tilpasset i fornødent omfang).
(
22
) – Dom af 27.11.1984, sag 258/83, Sml. s. 3971.
(
23
) – Brcnncro-dommcn, a.st., præmis 15.
(
24
) – Sml. 1984, s. 3990.
(
25
) – Dom af -1.10.1991, sag C-183/90, Sml. I, s. 4743.
(
26
) – I den foreliggende sag har High Court ganske vist ikke forkastet en begæring om udsættelse af afgørelsen, men har ophævet en tidligere meddelt udsættelse, hvilket i praksis er det samme. High Court har heller ikke bestemt, at der skal stilles sikkerhed. De to sager adskiller sig således pa disse to punkter, som dog ikke er afgorendc for sammenligningen.
(
27
) – Van Datfscn-dommen, præmis 21, mine fremhævelser.
(
28
) – A.st., punkt 1 i domskonklusionen, mine fremhævelser.
(
29
) – Jf. også H. Gaudemet-Tallon's kommentar til dommen i Revne cntiqne de droit international privé, januarmarts 1992, s. 117.
(
30
) – Jenard-rapporten, s. 52.
(
31
) – Det Forenede Kongeriges indlæg, punkt 36 ff.
(
32
) – Schlosser-rapporten, punkt 16.
(
33
) – Tiltrædelsesaktens artikel 3, stk. 2.
(
34
) – Schlosser-rapporten, punkt 195 ff.
(
35
) – A.st., punkt 208.
(
36
) – A.st., punkt 77 og 78.
(
37
) – A.st., punkt 217.
(
38
) – Dom af 14.7.1977, forenede sager 9/77 og 10/77, Eurocontrol, Smi. s. 1517, præmis 4.
(
39
) – Brasserie du Pêcheur-dommen, a.st., præmis 17.
(
40
) – A.sŁ, s. 666.
(
41
) – Jf. ovenfor i punkt 4 og 5.
(
42
) – Jf. ovenfor i punkt 5, tredje afsnit, første led.
(
43
) – Tenard-rapporten, s. 52, og Schlosser-rapporten, punkt 195 ff.
(
44
) – Jf. Domstolens domme om konventionens artikel 38: dom af 22.11.1977, sag 43/77, Riva, Sml. s. 2175, Brennero-dommen og Van Dalfsen-dommen, jf. ovenfor.
(
45
) – Riva-dommen, jf. fodnote 44, præmis 32.
(
46
) – Riva-dommen, præmis 30.
(
47
) – Generaladvokat Van Gervcn's forslag til afgorelsc i Van Dalfscn-sagen, a.st., punkt 13.
(
48
) – Van Dalfscn-dommcn, præmis 22 og 23, mine fremhævelser.
(
49
) – Riva-dommen, jf. ovenfor i fodnote 44, præmis 33.
(
50
) – A.st., præmis 41.
(
51
) – Det eneste afgørende forhold kan være en afgørelse om at udsætte fuldbyrdelsen, da kravet om, at retsafgørelsen skal være eksigibel i domsstaten, jf. artikel 31 og artikel 47, nr. 1, i så fald ikke længere er opfyldt.
(
52
) – Riva-dommen, jf. ovenfor i fodnote 44, præmis 33.
(
53
) – Jenard-rapporten, s. 52.