61996CJ0031_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I de forenede sager C-31/96, C-32/96 og C-33/96,
angaaende tre anmodninger, som Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad de Extremadura, Cáceres (Spanien), i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i de for naevnte ret verserende sager,
Antonio Naranjo Arjona
mod
Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)
og
Francisco Vicente Mateos
mod
Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS),
Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS) og
Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)
mod
Laura García Lázaro,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 47, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366), som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), som tilpasset ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 23) og senere aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 7),
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af J.C. Moitinho de Almeida, som fungerende afdelingsformand, og dommerne D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet (refererende dommer), P. Jann og L. Sevón,
generaladvokat: A. La Pergola
justitssekretaer: assisterende justitssekretaer H. von Holstein,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Naranjo Arjona og Vicente Mateos samt García Lázaro ved advokat Abelardo Vázquez Conde, Orense
- den spanske regering ved direktoer Alberto José Navarro González, Direktoratet for EF-spoergsmaal, og statens advokat Rosario Silva de Lapuerta, Sekretariatet for EF-ret, som befuldmaegtigede$
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Isabel Martínez del Peral og Maria Patakia, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at Naranjo Arjona og Vicente Mateos samt García Lázaro, den spanske regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 17. april 1997,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 17. juni 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelser af 15. og 17. januar 1996, indgaaet til Domstolen den 7. februar 1996, har Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad de Extremadura, Cáceres, i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 47, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366), som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), som tilpasset ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 23, herefter »forordningen«) og senere aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 7).
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under tre sager mellem for det foerste Antonio Naranjo Arjona og Instituto Nacional de la Seguridad Social (herefter »INSS«), for det andet Francisco Vicente Mateos og INSS og Tesorería General de la Seguridad Social (herefter »TGSS«) og endelig INSS og Laura García Lázaro vedroerende beregningen af alderspensioner eller invalidepensioner.
3 Domstolens praesident har ved kendelse af 12. marts 1996 besluttet at forene de tre sager med henblik paa den skriftlige og mundtlige forhandling og dommen.
4 Det fremgaar af de akter, der er fremsendt af den forelaeggende ret, at arbejdstagernes alderspensioner og pensioner ved vedvarende invaliditet efter spansk lovgivning ikke er forskellige alt efter bidragsperioderne eller de paagaeldendes beskaeftigelsesforloeb, men beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis, der svarer til den loen, der er oppebaaret i loebet af et vist antal aar forud for pensioneringen eller invaliditetens indtraeden. Det hedder naermere i artikel 3, stk. 1, i lov nr. 26/85 af 31. juli 1985, som var gaeldende paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagerne, at »beregningsgrundlaget for alderspension og pension ved vedvarende invaliditet paa grund af sygdom er den koefficient, der fremkommer ved at dividere den paagaeldendes bidragsbasis i de 96 maaneder, der gaar umiddelbart forud for den maaned, hvor forsikringsbegivenheden indtraadte, med 112«. Ifoelge denne bestemmelse beregnes de bidragsbaser, der svarer til de 24 maaneder forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, til deres nominelle vaerdi, mens de oevrige reguleres efter udviklingen i forbrugerprisindekset. I samme artikels stk. 4 praeciseres det desuden, at hvis arbejdstageren ikke er forpligtet til at betale bidrag i hele den paagaeldende periode eller en del af den, udfyldes hullerne ved anvendelse af de minimumsbidragsbaser, der gaelder for arbejdstagere, som er fyldt 18 aar.
5 I sag C-31/96 havde den spanske arbejdstager Antonio Naranjo Arjona haft loennet beskaeftigelse i Spanien fra 1952 til 1965, derefter i Tyskland fra 1966 til 1991, idet han fortsatte med at betale bidrag til den spanske socialsikringsordning indtil 1968. I 1994 tilkendte INSS ham alderspension med virkning fra den 1. april 1991, beregnet paa grundlag af de bidrag, han havde indbetalt i Spanien mellem 1962 og 1968. Arjona anfaegtede pensionens stoerrelse, idet han gjorde gaeldende, at den referenceperiode, der skulle laegges til grund, var perioden mellem 1982 og 1991, dvs. afslutningen paa hans beskaeftigelsesforloeb i Tyskland.
6 I sag C-32/96 havde den spanske arbejdstager Francisco Vicente Mateos ogsaa haft loennet beskaeftigelse i Spanien fra 1942 til 1962, derefter i Tyskland fra 1963 til 1989. Den kompetente institution i Tyskland tilkendte ham pension ved vedvarende invaliditet med virkning fra den 1. februar 1989. I Spanien havde INSS kun tilkendt ham invalidepension i henhold til den tidligere spanske socialsikringsordning svarende til en rent national bidragsbasis og til et beloeb, der altid var fast. Mateos anfaegtede pensionens stoerrelse, idet han gjorde gaeldende, at der skulle tages hensyn til bidragsperioderne i Tyskland.
7 I sag C-33/96 havde den spanske arbejdstager Laura García Lázaro ogsaa haft loennet beskaeftigelse i Spanien fra 1961 til 1964 og desuden i Tyskland fra 1961 til 1987. Efter at den kompetente institution i Tyskland i 1987 havde tilkendt hende invalidepension, ansoegte hun INSS om pension ved vedvarende invaliditet, hvilket blev afslaaet i 1992. Imidlertid anlagde Laura García Lázaro sag til proevelse af denne afgoerelse, og den ret, ved hvilken sagen var anlagt, tilkendte hende pension ved fuldstaendig, vedvarende invaliditet, for saa vidt angik hendes faste stilling. Pensionen blev for saa vidt angik bidragsperioderne i Tyskland beregnet paa grundlag af de gaeldende lofter for bidraget i hendes stillingskategori.
8 Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad de Extremadura, som sagerne blev indbragt for, har i de tre sager forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Naar det i artikel 47, stk. 1, litra e), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 - nu artikel 47, stk. 1, litra g) - hedder: 'fastsaetter denne gennemsnitsbasis udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i den paagaeldende stat', skal bestemmelsen da forstaas saaledes, at den henviser til:
1)
den teoretiske maksimums-, minimums- eller gennemsnitsbasis, der til enhver tid er fastsat i lovgivningen i en medlemsstat med hensyn til indbetalingen af bidrag til den sociale sikring, eller
2)
den faktiske gennemsnitsbasis af de bidrag, den paagaeldende faktisk har betalt, uanset hvilket bidrag han i henhold til spansk lovgivning burde have betalt i de perioder, han har arbejdet i Spanien?«
Den retlige baggrund for hovedsagerne
9 Foer det praejudicielle spoergsmaal besvares, skal indholdet af de i hovedsagen omtvistede forordningsbestemmelser gengives.
10 Som det fremgaar af oplysningerne i sagerne, er lovgivningerne i de to medlemsstater, hvor de paagaeldende arbejdstagere skal modtage ydelser ved invaliditet, ikke af samme type. Den spanske lovgivning naevnes i forordningens bilag IV som en af de i artikel 37, stk. 1, omhandlede lovgivninger, hvorefter stoerrelsen af ydelser ved invaliditet er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde. Derimod hoerer den tyske lovgivning ikke til disse lovgivninger.
11 Det foelger af forordningens artikel 40, stk. 1, at for arbejdstagere, der er blevet invalide, og som successivt har vaeret omfattet af disse to typer lovgivning, finder bestemmelserne i forordningens kapitel vedroerende pensioner ved alderdom og doedsfald, dvs. artikel 44-51, tilsvarende anvendelse. Disse bestemmelser finder derfor anvendelse saavel i sag C-31/96, som vedroerer en alderspension, som i sag C-32/96 og sag C-33/96, som vedroerer invalidepensioner.
12 Forordningens artikel 46 indeholder reglerne om ydelsernes fastsaettelse. Stk. 2 indeholder bl.a. foelgende regel:
»a) Institutionen beregner det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede stat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes; saafremt ydelsens beloeb efter naevnte lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb.«
13 Artikel 47 indeholder supplerende regler om beregning af ydelser. I stk. 1 fastsaettes saerlige bestemmelser for beregningen af det i artikel 46, stk. 2, litra a), omhandlede teoretiske beloeb, herunder navnlig foelgende regel:
»e) Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning ydelserne beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis, fastsaetter denne gennemsnitsbasis udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i den paagaeldende stat.«
14 Endelig bemaerkes, at artikel 47, stk. 1, litra e), i den version af forordningen, der foelger af forordning nr. 1248/92, er blevet til litra g) i samme stykke. Desuden er der i bilag VI, hvori der i medfoer af forordningens artikel 89 er anfoert saerregler for anvendelsen af visse medlemsstaters lovgivning, i rubrik D. Spanien indsat foelgende bestemmelser:$
»4.
a)
Ved anvendelse af forordningens artikel 47 beregnes den spanske teoretiske ydelse paa grundlag af den forsikredes faktiske bidragsbasis i aarene umiddelbart forud for indbetalingen af det sidste bidrag til den spanske sociale sikring.
b) Det saaledes fastsatte pensionsbeloeb forhoejes og reguleres for hvert af de efterfoelgende aar indtil aaret forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, paa samme maade som andre pensioner af samme art.«
Det praejudicielle spoergsmaal
15 Med spoergsmaalet oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om den gennemsnitlige bidragsbasis, der er omhandlet i forordningens artikel 47, stk. 1, litra e) - som i den version, der foelger af forordning nr. 1248/92, er blevet til litra g) - skal fastsaettes paa grundlag af den teoretiske (maksimums-, minimums- eller gennemsnits-) bidragsbasis, eller paa grundlag af de bidrag, den forsikrede faktisk har betalt.
16 Antonio Naranjo Arjona, Francisco Vicente Mateos og Laura García Lázaro er af den opfattelse, at ingen af de forskellige valgmuligheder, den forelaeggende ret har foreslaaet, kan benyttes, navnlig fordi begrebet »loenmaessig basis« kun har vaeret kendt i spansk lovgivning siden 1974, og fordi de vandrende arbejdstagere, for hvem der gaelder en referenceperiode forud for dette tidspunkt, saaledes bliver straffet. Derfor foreslaar de Domstolen at kende for ret, at forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), som - efter at forordning nr. 1248/92 er traadt i kraft - er blevet til litra g), og bilag VI, D (Spanien), punkt 4, litra a), i samme forordning, som aendret, er i strid med traktatens artikel 51, for saa vidt som der i disse bestemmelser fastsaettes et system for beregningen af ydelserne, der er forskelligt fra det, der er fastsat i den spanske lovgivning, og som ikke tager hensyn til forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder i en anden medlemsstat.
17 Den spanske regering har derimod gjort gaeldende, at det klart fremgaar af praeciseringen af punkt 4 i rubrik D i bilag VI med hensyn til anvendelsen af forordningens artikel 47, at der skal tages hensyn til den forsikredes faktiske bidragsbasis i aarene umiddelbart forud for indbetalingen af det sidste bidrag til den spanske sociale sikring, og at det saaledes fastsatte pensionsbeloeb skal tilpasses niveauet paa det tidspunkt, hvor forsikringsbegivenheden indtraadte.
18 Kommissionen har anfoert, at ingen af bestemmelserne i forordningens artikel 47, stk. 1, finder anvendelse paa beregningen af en invaliditetsydelse efter en ordning, hvor stoerrelsen af ydelsen er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde. Med hensyn til pensioner ved alderdom og doedsfald finder den, at den paagaeldende bestemmelse skal fortolkes saaledes, at der skal tages hensyn til den faktiske loen umiddelbart foer det tidspunkt, hvor forsikringsbegivenheden indtraeder, uanset i hvilken medlemsstat loennen er oppebaaret, saaledes at anvendelsen af den nationale lovgivning som fortolket i lyset af formaalene med traktatens artikel 48 og 51 ikke bevirker, at den arbejdstager, som har benyttet sig af retten til fri bevaegelighed, straffes i forhold til den arbejdstager, som ikke har benyttet sig af denne ret.
19 Indledningsvis bemaerkes, at i modsaetning til, hvad Kommissionen har gjort gaeldende, og som Domstolen har kendt for ret i dommen af 12. september 1996 (sag C-251/94, Lafuente Nieto, Sml. I, s. 4187), omhandler forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), som gentages i litra g) i den nugaeldende version, en ordning, hvor ydelserne ved invaliditet beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis som den, der gaelder efter spansk lovgivning. Denne bestemmelse finder nemlig ikke alene anvendelse paa ordningerne for pensioner ved alderdom og doedsfald, men finder endvidere med hjemmel i forordningens artikel 40, stk. 1, tilsvarende anvendelse paa ordningerne for ydelser ved invaliditet, saafremt den paagaeldende, saaledes som det er tilfaeldet i hovedsagerne, successivt har vaeret omfattet af lovgivninger af forskellig type (jf. dommen i sagen Lafuente Nieto, praemis 28).
20 Endvidere bemaerkes, at bestemmelsen er en supplerende regel om beregningen af ydelsens teoretiske beloeb, som omhandlet i forordningens artikel 46, stk. 2, litra a). Den skal foelgelig fortolkes paa baggrund af denne sidste bestemmelse og - som udtalt af Domstolen i dommen af 9. august 1994 (sag C-406/93, Reichling, Sml. I, s. 4061) - i lyset af det i traktatens artikel 51 fastsatte formaal, der navnlig indebaerer, at de vandrende arbejdstagere ikke maa taale en nedsaettelse af stoerrelsen af de sociale sikringsydelser, fordi de har udnyttet deres ret til fri bevaegelighed.
21 I modsaetning til, hvad de paagaeldende arbejdstagere har gjort gaeldende, indebaerer en saadan forpligtelse imidlertid ikke, at den omtvistede bestemmelse noedvendigvis er i strid med det ovenfor anfoerte formaal, fordi der ikke kan tages hensyn til stoerrelsen af de bidrag, der er indbetalt i en anden medlemsstat, ved fastsaettelsen af den gennemsnitlige bidragsbasis. Forpligtelsen indebaerer blot, at den naevnte basis skal vaere den samme for den vandrende arbejdstager, som den ville have vaeret, hvis han ikke havde udnyttet sin ret til fri bevaegelighed.
22 Selv om der saaledes i situationer som dem, der foreligger i hovedsagerne, i henhold til bestemmelserne i forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), som ved forordning nr. 1248/92 er blevet til litra g), kun skal tages hensyn til det beloeb, der er indbetalt i bidrag i henhold til den paagaeldende lovgivning, skal dette beloeb reguleres og forhoejes, saaledes at det svarer til det, som de forsikrede faktisk ville have betalt, hvis de var fortsat med at arbejde under de samme omstaendigheder i den paagaeldende medlemsstat (jf. dommen i sagen Lafuente Nieto, praemis 39 og 40).
23 Denne fortolkning svarer til de nye bestemmelser, som ved forordning nr. 1248/92 er indsat i bilag VI, rubrik D, punkt 4, i forordning nr. 1408/71, og som gaar ud paa, at »den spanske teoretiske ydelse [beregnes] paa grundlag af den forsikredes faktiske bidragsbasis i aarene umiddelbart forud for indbetalingen af det sidste bidrag til den spanske sociale sikring«, og at »det saaledes fastsatte pensionsbeloeb forhoejes og reguleres for hvert af de efterfoelgende aar indtil aaret forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, paa samme maade som andre pensioner af samme art«.
24 Disse nye bestemmelser finder ganske vist i princippet ikke anvendelse paa pensioner, der er fastsat foer den 1. juni 1992, dog med forbehold for den mulighed, som de paagaeldende i medfoer af den nye artikel 95a i forordningen har til at begaere en revision af deres rettigheder under hensyntagen til disse bestemmelser. Men under alle omstaendigheder indeholder de omhandlede bestemmelser - som Domstolen allerede har anfoert i praemis 42 i dommen i sagen Lafuente Nieto - kun en praecisering af forordningens bestemmelser, hvorefter den gennemsnitlige bidragsbasis udelukkende fastsaettes paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den paagaeldende lovgivning, uden herved at aendre indholdet af artikel 47, stk. 1, litra e), og de har alene til formaal at sikre, at denne bestemmelse er i overensstemmelse med principperne i traktatens artikel 51.
25 Kommissionen har imidlertid under retsmoedet gjort gaeldende, at anvendelsen af disse regler ikke maatte give sig udslag i, at arbejdstagerne mister fordele som foelge af, at den overenskomst om social sikring, der blev afsluttet mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Spanien den 4. december 1973, og som traadte i kraft den 1. november 1977 (herefter »overenskomsten«), ikke finder anvendelse paa grund af reglernes ikrafttraedelse. Ifoelge Kommissionen foerer anvendelsen af overenskomstens artikel 25, stk. 1, litra b), hvorefter der kan tages hensyn til det bidragsbasisniveau, arbejdstageren naar op paa ved afslutningen af sit beskaeftigelsesforloeb i Tyskland, og samtidig henvises til den gaeldende bidragsbasis i Spanien for den paagaeldende stillingskategori, nemlig til et mere fordelagtigt resultat for de paagaeldende end det, der foelger af forordningens bestemmelser.
26 I denne forbindelse bemaerkes, at Domstolen i dommen af 7. februar 1991 (sag C-227/89, Roenfeldt, Sml. I, s. 323) kendte for ret, at traktatens artikel 48 og 51 skal fortolkes saaledes, at arbejdstagere ikke maa miste sociale rettigheder som foelge af, at overenskomster mellem to eller flere medlemsstater, der er inkorporeret i national lovgivning, ikke finder anvendelse efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 1408/71. I dom af 9. november 1995 (sag C-475/93, Thévenon, Sml. I, s. 3813) praeciserede Domstolen, at dette princip imidlertid ikke kan finde anvendelse paa arbejdstagere, som foerst har udnyttet deres ret til fri bevaegelighed, efter at forordningen er traadt i kraft.
27 Det staar fast, at arbejdstagerne i hovedsagerne allerede havde loennet beskaeftigelse i Tyskland, foer forordningen traadte i kraft i Spanien den 1. januar 1986, og at forordningens bestemmelser i medfoer af artikel 6 normalt traeder i stedet for bestemmelserne i den tysk-spanske overenskomst. Det kan ikke accepteres, at dette i givet fald kan bevirke, at arbejdstagerne mister de rettigheder og fordele, de har i henhold til overenskomsten.
28 Det bemaerkes imidlertid, at den spanske regering under retsmoedet imoedegik Kommissionens opfattelse, hvorefter det var mere fordelagtigt for de paagaeldende at anvende overenskomsten end forordningen. Som generaladvokaten har anfoert i punkt 37 i sit forslag til afgoerelse, forfoelger reguleringen af bidragene i overensstemmelse med forordningens bestemmelser, saaledes som de er blevet fortolket af Domstolen og gengivet i naervaerende doms praemis 21, i oevrigt samme formaal som overenskomsten, og den skulle normalt goere det muligt at naa disse maal.
29 Det paahviler derfor den forelaeggende ret at undersoege, om det faktisk er mere eller mindre fordelagtigt for de paagaeldende arbejdstagere at anvende overenskomsten end at anvende forordningen. Hvis det er mere fordelagtigt, maa de i overenskomsten fastsatte regler anvendes undtagelsesvis og i overensstemmelsen med det princip, der er opstillet i dommen i Roenfeldt-sagen. I modsat fald er det forordningens regler som fortolket af Domstolen, der skal anvendes.
30 Det praejudicielle spoergsmaal skal derfor besvares med, at det foelger af forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), som i den version, der foelger af forordning nr. 1248/92, er blevet til litra g), at den gennemsnitlige bidragsbasis i situationer som dem, der foreligger i hovedsagerne, udelukkende skal beregnes paa grundlag af de bidrag, der faktisk er indbetalt i henhold til den paagaeldende lovgivning, og at det saaledes fastsatte teoretiske ydelsesbeloeb skal reguleres og forhoejes, som om de forsikrede fortsat havde arbejdet paa de samme betingelser i den paagaeldende medlemsstat. Hvis anvendelsen af bestemmelsen i denne fortolkning imidlertid skulle vise sig at blive mindre fordelagtig for de arbejdstagere, som, allerede inden forordningen traadte i kraft i denne medlemsstat, havde loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat, end anvendelsen af en tidligere overenskomst indgaaet med sidstnaevnte stat, skal den kompetente ret undtagelsesvis anvende de i overenskomsten fastsatte regler.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagernes omkostninger
31 De udgifter, der er afholdt af den spanske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagernes behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagsomkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad de Extremadura, Cáceres, ved kendelser af 15. og 17. januar 1996, for ret:
Det foelger af artikel 47, stk. 1, litra e), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, som tilpasset ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne - som efter ikrafttraedelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992 er blevet til litra g) - at den gennemsnitlige bidragsbasis i situationer som dem, der foreligger i hovedsagerne, udelukkende skal beregnes paa grundlag af de bidrag, der faktisk er indbetalt i henhold til den paagaeldende lovgivning, og at det saaledes fastsatte teoretiske ydelsesbeloeb skal reguleres og forhoejes, som om de forsikrede fortsat havde arbejdet paa de samme betingelser i den paagaeldende medlemsstat. Hvis anvendelsen af bestemmelsen i denne fortolkning imidlertid skulle vise sig at blive mindre fordelagtig for de arbejdstagere, som, allerede inden forordningen traadte i kraft i denne medlemsstat, havde loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat, end anvendelsen af en tidligere overenskomst indgaaet med sidstnaevnte stat, skal den kompetente ret undtagelsesvis anvende de i overenskomsten fastsatte regler.