61995CJ0253_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-253/95,
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Claudia Schmidt, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoeger,
mod
Forbundsrepublikken Tyskland ved Ministerialrat Ernst Roeder og Oberregierungsrat Bernd Kloke, Forbundsoekonomiministeriet, D-53107 Bonn, som befuldmaegtigede,
sagsoegt,
angaaende en paastand om, at det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har sat de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme Raadets direktiv 92/50/EOEF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmaaderne ved indgaaelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler (EFT L 209, s. 1), subsidiaert, at den ikke straks har underrettet Kommissionen om de trufne foranstaltninger, og at den saaledes har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 3, sammenholdt med direktivets artikel 44, stk. 1,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, D.A.O. Edward, og dommerne J.-P. Puissochet, P. Jann (refererende dommer), L. Sevón og M. Wathelet,
generaladvokat: A. La Pergola
justitssekretaer: R. Grass,
paa grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 14. marts 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved staevning registreret paa Domstolens Justitskontor den 20. juli 1995 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer EF-traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har sat de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme Raadets direktiv 92/50/EOEF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmaaderne ved indgaaelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler (EFT L 209, s. 1, herefter "direktivet"), subsidiaert, at den ikke straks har underrettet Kommissionen om de trufne foranstaltninger, og at den saaledes har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 3, sammenholdt med direktivets artikel 44, stk. 1.
2 I henhold til direktivets artikel 44, stk. 1, foerste afsnit, skulle medlemsstaterne saette de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet inden den 1. juli 1993 og straks underrette Kommissionen herom.
3 Da Kommissionen ikke havde modtaget underretning om de bestemmelser, Forbundsrepublikken Tyskland havde udstedt for at efterkomme direktivet, tilstillede Kommissionen den 9. august 1993 den tyske regering en aabningsskrivelse, hvori den anmodede regeringen om at fremkomme med sine bemaerkninger inden for en frist paa to maaneder.
4 Ved skrivelse af 5. november 1993 meddelte den tyske regering Kommissionen, at direktivet var ved at blive gennemfoert, og regeringen vedlagde som bilag et forslag til den anden lov om aendring af Haushaltsgrundsaetzegesetz (finansrammelov). Den 27. december 1993 blev Kommissionen underrettet om, at loven var blevet vedtaget den 26. november 1993. Loven, som ifoelge den tyske regering skulle gennemfoere alle de bestaaende direktiver vedroerende offentlige udbud, skulle traede i kraft den 1. januar 1994.
5 Den 7. februar 1994 tilstillede den tyske regering desuden Kommissionen to forslag til bekendtgoerelser til gennemfoerelse af finansrammeloven.
6 Endelig fremsendte Forbundsrepublikken Tyskland den 7. april 1994 paa Kommissionens anmodning den endelige ordlyd af Verordnung ueber die Vergabebestimmungen fuer oeffentliche Auftraege (bekendtgoerelse om indgaaelse af offentlige kontrakter) samt af Verordnung ueber das Nachpruefungsverfahren fuer oeffentliche Auftraege (bekendtgoerelse om klageproceduren). De to bekendtgoerelser var traadt i kraft den 1. marts 1994.
7 En naermere gennemgang af de naevnte bestemmelser viste ifoelge Kommissionen, at de noedvendige foranstaltninger med henblik paa at sikre, at direktivet fandt anvendelse paa offentlige tjenesteydelsesaftaler, ikke var truffet, og Kommissionen fremsatte derfor den 4. august 1994 en begrundet udtalelse over for den tyske regering, hvori regeringen blev anmodet om at traeffe de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme den inden for en frist paa to maaneder.
8 Ved skrivelse af 29. september 1994 meddelte den tyske regering, at bekendtgoerelsen om indgaaelse af offentlige kontrakter, som var udstedt med hjemmel i den anden lov om aendring af finansrammeloven, som skulle gennemfoere alle de EF-direktiver, der vedroerer indgaaelse af offentlige kontrakter, var traadt i kraft den 1. marts 1994 med hensyn til indkoebsaftaler og bygge- og anlaegskontrakter, og at lovgivningsproceduren med henblik paa, at den blev udvidet til ogsaa at omfatte tjenesteydelsesaftaler, var i gang. Den tyske regering forpligtede sig endvidere til at tilstille Kommissionen den aendrede bekendtgoerelse umiddelbart efter, at den var udstedt.
9 Da Kommissionen ikke modtog yderligere oplysninger, anlagde den naervaerende sag.
10 Den tyske regering har ikke bestridt traktatbruddet. Den har imidlertid anfoert, at umiddelbart efter, at fristen for gennemfoerelsen af direktivet var udloebet, meddelte Forbundsoekonomiministeriet de beroerte ordregivende myndigheder, at direktivet med virkning fra den 1. juli 1993 fandt umiddelbar anvendelse paa indgaaelse af tjenesteydelsesaftaler.
11 Den tyske regering har tilfoejet, at arbejdet med de noedvendige lovgivningsmaessige aendringer med henblik paa gennemfoerelse af direktivet er i gang. Den har i denne forbindelse henvist til forslaget til aendring af Verdingungsordnung fuer Leistungen (regler vedroerende indgaaelse af leveringskontrakter) samt til det forslag, der skal traede i stedet for Verdingungsordnung fuer die Vergabe freiberuflicher Leistungen (regler om indgaaelse af aftaler om tjenesteydelser fra liberale erhverv). Ligeledes vil forbundsregeringen i naermeste fremtid faa forelagt et forslag til aendring af bekendtgoerelsen om indgaaelse af offentlige aftaler, hvorefter de ovenfor naevnte to regelsaet goeres retligt bindende. Delstaternes godkendelse foreligger imidlertid endnu ikke.
12 Det bemaerkes for det foerste, at efter fast retspraksis kan en medlemsstat ikke paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden til stoette for, at forpligtelser og frister, der foelger af et direktiv, ikke overholdes (jf. bl.a. dom af 6.7.1995, sag C-259/94, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 1947, praemis 5).
13 For det andet bemaerkes, at det fremgaar af traktatens artikel 189, stk. 3, at gennemfoerelsen af faellesskabsdirektiver skal sikres ved passende gennemfoerelsesforanstaltninger, som traeffes af medlemsstaterne. Kun under saerlige omstaendigheder, isaer i tilfaelde, hvor en medlemsstat har undladt at traeffe de noedvendige gennemfoerelsesforanstaltninger eller har truffet foranstaltninger, som ikke er i overensstemmelse med et direktiv, har Domstolen anerkendt, at borgerne for domstolene kan goere et direktiv gaeldende over for en medlemsstat, som ikke har efterkommet direktivet. Denne mindstegaranti, som foelger af den bindende karakter af den forpligtelse, som paalaegges medlemsstaterne ved direktiver i henhold til traktatens artikel 189, stk. 3, kan ikke berettige en medlemsstat til at undlade rettidigt at traeffe egnede foranstaltninger med henblik paa at gennemfoere hvert direktivs maal (jf. bl.a. dom af 11.8.1995, sag C-433/93, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2303, praemis 24). Det af den tyske regering anfoerte om, at direktivet har direkte virkning, kan saaledes heller ikke tiltraedes.
14 Da direktivet ikke er blevet gennemfoert inden for den fastsatte frist, maa den paastand, Kommissionen har nedlagt paa dette punkt, tages til foelge.
15 Det maa herefter fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke inden for den fastsatte frist har sat de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet og saaledes har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 44, stk. 1.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
16 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har nedlagt paastand om, at Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger. Da Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, boer den betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1) Forbundsrepublikken Tyskland har ikke inden for den fastsatte frist sat de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme Raadets direktiv 92/50/EOEF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmaaderne ved indgaaelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler og har saaledes tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 44, stk. 1.
2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.