61974J0002
I sag nr. 2/74
angående en anmodning, som i medfør af EØF-traktatens artikel 177 af Conseil d'État de Belgique er indgivet til Domstolen for i den sag, der verserer for nævnte ret mellem
JEAN REYNERS, cand. jur., direktør, bosiddende i Woluwé-Saint-Lambert (Bruxelles),
og
DEN BELGISKE STAT, repræsenteret af justitsministeriet,
intervenient: L'ORDRE NATIONAL DES AVOCATS DE BELGIQUE (det belgiske advokatsamfund),
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikler 52 og 55 sammenholdt med arrêté royal (herefter: kongelig anordning) af 24. august 1970, der dispenserer fra den nationalitetsbetingelse, der er fastsat i artikel 428 i Code judiciaire (herefter: retsplejeloven) vedrørende retten til at optage og udøve advokaterhvervet,
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: præsidenten R, Lecourt, afdelingsformændene A. M. Donner og M. Sørensen, dommerne R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore (refererende), H. Kutscher, C. Ó Dálaigh og J. A. Mackenzie Stuart,
generaladvokat: H. Mayras
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Sagsfremstilling
De faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb og de i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen afgivne indlæg kan sammenfattes således:
I — De faktiske omstændigheder og skriftvekslingen
Jean Reyners, født i Bruxelles af nederlandske forældre, har beholdt sit nederlandske statsborgerskab, selvom han bor i Belgien, hvor han har fået sin uddannelse og, i henhold til eksamensbevis udstedt af »le Jury central« (bedømmelsesudvalg) den 23. juli 1957 og stadfæstet den 13. september 1957, graden »docteur en droit belge« (cand. jur.).
Reyners har ikke kunnet få tilladelse til i Belgien at udøve advokatvirksomhed; ved lov af 25. oktober 1919, der midlertidigt ændrede retsplejen og proceduren ved retterne, blev det nemlig bestemt, at »nul ne sera admis a la prestation du serment ni ne pourra être inscrit au tableau s'il n'est Belge« (
1
).
Denne bestemmelse blev fra den 1. november 1968 erstattet af retsplejelovens (lov af 10. oktober 1967) artikel 428, i henhold til hvilken:
»Nul ne peut porter le titre d'avocat ni en exercer la profession s'il n'est Belge, porteur du diplôme de docteur en droit, s'il n'a prêté le serment déterminé par la loi et s'il n'est inscrit au tableau de l'Ordre ou sur la liste des stagiaires.
Il peut être dérogé à la condition de nationalité dans les cas déterminés par le Roi, sur l'avis du Conseil général de l'Ordre des avocats.« (
2
)
Reyners gjorde adskillige forsøg på at få advokatrådet til at dispensere til fordel for sig, men uden held. Efter forslag fra Conseil général de l'Ordre national des avocats (advokatrådet) blev der den 24. august 1970 udstedt en kongelig anordning om dispensation fra nationalitetsbetingelsen i retsplejelovens artikel 428 vedrørende retten til at optage og udøve advokaterhvervet.
Artikel 1 i denne forordning bestemmer:
Il est dérogé à la condition de nationalité prévue à l'article 428, alinéa ler du Code judiciaire en faveur de l'étranger:
1.
qui a établi son domicile en Belgique depuis six ans au moins à la date de la demande d'inscription;
2.
qui justifie, s'il a été inscrit auprès d'un barreau étranger, qu'il n'a pas été omis pour des motifs mettant en cause son honorabilité privée ou professionnelle;
3.
qui produit, sauf dans le cas de l'article 2, d, un certificat délivré par le Ministre des Affaires étrangeres aux termes duquel la loi nationale ou une convention internationale autorise la réciprocité;
4.
qui au moment de la demande d'inscription n'a conservé en pays étranger ni domicile, ni résidence au sens de l'article 36 du Code judiciaire, ni une inscription auprès d'un barreau étranger, et s'engage a n'en pas avoir.« (
3
)
Reyners opfyldte ikke den gensidighedsbetingelse, der stilles i den kongelige anordning af 24. august 1970, idet artikel 2, stk. 1 i den nederlandske »Advokatenwet« (lov vedrørende advokater) af 16. marts 1968 bestemmer, at man skal være nederlænding for at blive optaget i advokatsammenslutningen.
Reyners nedlagde tor Conseil d'État de Belgique (det belgiske statsråd) ved stævning af 5. november 1970 påstand om annullation af artikel 1, stk. 3 i den kongelige anordning af 24. august 1970, idet han hævdede, at denne bestemmelse krænker EØF-traktatens artikler 52, 54, 55 og 57.
Ved kendelse af 21. december 1973, indgået til Domstolens justitskontor den 9. januar 1974, udsatte Conseil d'État's administrative sektion, 3. afdeling, sagen i medfør af EØF-traktatens artikel 177 og anmodede Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende følgende spørgsmål:
1.
Hvorledes skal udtrykket »virksomhed, som varigt eller lejlighedsvis er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed i en medlemsstat«, i Romtraktatens artikel 55 forstås? Skal denne artikel fortolkes således, at kun den virksomhed inden for advokaterhvervet, som er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed,
er undtaget fra traktatens kapitel 2, eller således, at dette erhverv som helhed er undtaget, fordi dets udøvelse omfatter virksomhed, der er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed?
2.
Er Rom-traktatens artikel 52 efter udløbet af overgangsperioden en »bestemmelse, der gælder umiddelbart«, uanset at de direktiver, som er nævnt i traktatens artikler 54, stk. 2 og 57, stk. 1, ikke er udstedt?
I henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber den 11. marts 1974, af forbundsrepublikken Tysklands regering den 15. marts, af kongeriget Nederlandenes regering, af Reyners, sagsøger i hovedsagen, og af storhertugdømmet Luxembourgs regering den 18. marts, af kongeriget Belgiens regering den 21. marts, af den irske regering den 5. april og af regeringen for Det forenede Kongerige og Nordirland den 8. april.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at åbne de mundtlige forhandlinger uden forudgående bevisførelse.
II — Skriftlige indlæg til Domstolen
A — Vedrørende det første spørgsmål
Reyners, sagsøger i hovedsagen, er af den opfattelse, at undtagelsen i EØF-traktatens artikel 55 fra det fundamentale princip om etableringsfriheden ikke vedrører erhvervet som helhed, men udelukkende den — accessoriske — side af advokatvirksomheden, som er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed.
a)
Vedrørende dette punkt fremhæver sagsøgeren i hovedsagen (herefter: sagsøgeren) følgende forhold:
—
før loven af 25. oktober 1919 blev der i Belgien ikke stillet nogen nationalitetsbetingelser for optagelse i advokatsamfundet;
—
i henhold til selve den kongelige anordning af 24. august 1970 kan nu en engelsk eller irsk statsborger, hvis han har belgisk juridisk embedseksamen og opfylder hæderligheds- og bopælsbetingelserne, aflægge embedsløfte i Belgien, idet der i de to førstnævnte lande ikke stilles nogen nationalitetsbetingelse;
—
Benelux-overenskomsten af 12. december 1968 vedrørende udøvelsen af advokaterhvervet tillader belgiske og nederlandske advokater at procedere i henhold til bestemte retningslinjer ved den anden stats retter (»avec les mêmes prérogatives et en assurant les mêmes devoirs que l'avocat qui les assiste«), (
4
)
—
forskellige aftaler mellem advokatstandene giver mulighed for at procedere og for en lejlighedsvis udøvelse af erhvervet ved den anden stats retter.
Disse kendsgerninger, der vedrører tjenesteydelsesfriheden og etableringsfriheden strider mod den opfattelse, hvorefter advokaterhvervet som helhed skulle væn omfattet af artikel 55.
b)
Den omstændighed, at en advokat kan pålægges lejlighedsvis at udøve offentlig myndighed, er irrelevant, idet denne virksomhed på ingen måde er en nødvendighed for udøvelsen af erhvervet: finder artikel 55 anvendelse, såfremt en borger skal indtage plads som nævning, lede eller deltage i arbejdet i et stemmelokale, såfremt en handlende udpeges som ikke-juridisk dommer, eller såfremt en arbejdsgiver eller arbejdstager er lægdommer i en arbejdsret? Når en advokat fungerer som supplerende dommer, er det helt uden forbindelse med hans erhverv som sådant.
c)
Det må endelig erindres, at en advokat kan udøve sit erhverv på normal måde, selv om han ikke kan udføre bestemte akter, der henhører under offentlig myndighed.
Kongeriget Belgiens regering, sagsøgte i hovedsagen, (herefter: sagsøgte), mener, at det første spørgsmål skal betragtes som en helhed, da dets første led ikke kan betragtes som et særskilt spørgsmål.
a)
Artikel 55 undtager fra etableringsretten kun virksomhed, der er forbundet med udøvelsen af offentlig myndighed. Alene denne virksomhed er forbeholdt statsborgerne; de undtagelser, der omhandles i artikel 55, vedrører ikke et erhverv, der omfatter sådan virksomhed, som helhed.
Denne fortolkning, der er den eneste logiske, er ligeledes den eneste, der stemmer overens med meningen med EØF-traktaten og medlemsstaternes ønske om at oprette et virkeligt økonomisk fællesskab. Ved at instituere en etableringsret ønskede de i virkeligheden så vidt muligt at fjerne hindringerne for deres respektive statsborgeres etableringsfrihed; undtagelsen i artikel 55 bør altså fortolkes restriktivt.
Artikel 55 omfatter rent logisk kun en virksomhed og ikke et erhverv som helhed. Talrige erhverv i hver medlemsstat er i kraft af deres virksomhed forbundet med udøvelsen af offentlig myndighed; etableringsretten ville blive begrænset utilbørligt, hvis erhvervet som helhed af denne grund blev undtaget fra etableringsfriheden. Anvendelsen af udtrykket »virksomhed« (activités) i stedet for »erhverv« (profession) taler til støtte for, at artikel 55 ikke kan fortolkes udvidende. Ordene »eller lejlighedsvis« udgør i denne henseende et ekstra argument.
Selvom erhvervet sociologisk set udgør et hele, må der kunne opstilles sondringer på det juridiske plan — som man må arbejde på grundlag af ved undersøgelsen af artikel 55. Fastsættelse af de specifikke former for virksomhed, der er forbundet med udøvelsen af offentlig myndighed i en medlemsstat, må ske ved et direktiv; begrebet »forbundet med udøvelse af offentlig myndighed« kan ikke fortolkes på fællesskabsniveau, eftersom det er forskelligt fra medlemsstat til medlemsstat. Derimod kan Domstolen afgøre spørgsmålet, om artikel 55 kun omhandler bestemte former for virksomhed eller dækker erhvervene som helhed.
Et erhverv kan ikke reduceres til summen af den virksomhed, der udøves inden for dette erhverv. Selv om et erhverv er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed i flere henseender, kan det dog ikke automatisk eller fuldstændigt unddrages etableringsretten. Artikel 55 har en generel rækkevidde; den kan ikke anvendes på en særlig måde over for et bestemt erhvervsområde, hvis hovedvirksomhed let kan forveksles med selve erhvervet.
b)
I overensstemmelse med fællesskabsinstitutionernes opfattelse og med den dominerende opfattelse i teorien må det, selvom det måske kunne være ønskværdigt, at traktaten forud definerede begrebet »varigt eller lejlighedsvis er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed i en medlemsstat«, konstateres, at artikel 55 ikke desto mindre omhandler bestemte former for virksomhed og ikke bestemte erhverv som helhed.
Forbundsrepublikken Tysklands regering sondrer mellem to aspekter af det spørgsmål, der er stillet vedrørende artikel 55.
a)
Generelt set må man konstatere, at denne bestemmelse henviser til den faktiske situation i de forskellige medlemsstater; en bestemt virksomhed kan derfor i én medlemsstat være omfattet af artikel 55, idet den i henhold til denne medlemsstats lovgivning er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, mens den i en anden medlemsstat er undergivet den fri etableringsret.
Artikel 55 udelukker ikke nødvendigvis bestemte erhverv i deres helhed fra etableringsfriheden; den giver andre medlemsstaters borgere adgang til en vis del af et erhvervs virksomhed, mens de er afskåret fra andre former for virksomhed under dette erhverv, idet alene disse er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed. Den del af virksomheden, der er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, kan dog være så fremherskende, at erhvervet som helhed af denne grund falder ind under artikel 55's anvendelsesområde.
b)
Hvad angår den anden — konkrete — del af spørgsmålet, kan man ikke se bort fra, at der ved forhandlingen om EØF-traktaten var enighed om at udelukke advokaterhvervet fra etableringsfriheden.
I øvrigt kan der ikke på det stillede spørgsmål gives et entydigt svar, der er gyldigt i alle Fællesskabets medlemsstater; de regler, der regulerer advokaterhvervet i de ni medlemsstater, er i realiteten meget forskellige. Med hensyn til hovedsagen må det erindres, at flere af advokatens hovedaktiviteter efter tysk ret er snævert forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, navnlig i alvorlige straffesager ved kriminalretterne. Artikel 140, stk. 1 i »Strafprozeßordnung« (procesreglementet for kriminalretterne) gør det obligatorisk, at der medvirker en forsvarer, der normalt skal være advokat; i henhold til artikel 145 kan der i forsvarerens fravær ikke afholdes noget egentligt retsmøde, og den offentlige myndighed kan altså ikke udøves. Endvidere karakteriseres forsvarerens medvirken i afviklingen af den offentlige sagsbehandling ved talrige beføjelser, heriblandt aktindsigt, retten til at repræsentere sigtede ved den endelige afhøring, retten til at deltage ved forudgående bevisførelse og til at stille spørgsmål under retsforhandlingerne og retten til at appellere. Inden for de vigtigste områder af strafferetsplejen består der altså i Tyskland snævre forbindelser mellem advokaterhvervet og kriminalretternes udøvelse af offentlig myndighed; EØF-traktatens artikel 55 forbyder i det mindste på dette område, at man frigiver udøvelsen af advokaterhvervet i Forbundsrepublikken. Det forholder sig på samme måde inden for andre grene af retsplejen, hvor retsforhandlingerne efter tysk ret ikke kan gennemføres uden en advokats medvirken.
Kongeriget Nederlandenes regering erklærer, at den deler den opfattelse, hvorefter EØF-traktatens artikel 55 ikke udelukker advokaterhvervet som helhed fra etableringsfriheden, men alene de former for virksomhed forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, med hensyn til hvilke advokaten har beføjelser; det drejer sig navnlig om advokaters adgang til at optræde som supplerende dommer.
Artikel 55 omhandler ikke bestemte erhverv, men udelukkende forskellige former for virksomhed. Begrebet »forbundet med udøvelse af offentlig myndighed« vedrører virksomhed, der indebærer særlige offentligretlige beføjelser, som normalt kun betros tjenestemænd, men som i visse tilfælde også kan tillægges andre personer. Disse beføjelser, der er af lovgivende, udøvende eller dømmende karakter, indebærer generelt en vis magt til at træffe afgørelse eller udstede påbud og medfører forpligtelser og ansvar; udøvelsen heraf sker under kontrol og er omgivet af sikkerhedsforanstaltninger; disse beføjelser tillægges normalt derved, at det offentlige udnævner eller udpeger vedkommende. Advokaters normale virksomhed opfylder ikke disse betingelser og kan derfor ikke betragtes som forbundet med udøvelse af offentlig myndighed.
Hensigten med artikel 55 er at skabe en undtagelse med hensyn til virksomhed af officiel karakter, idet det er almindeligt anerkendt, at udøvelse heraf, på grund af de interesser, der er forbundet dermed, nødvendiggør statsborgerskab i vedkommende stat. En tilsvarende snæver forbindelse med en bestemt nationalitet mangler ved advokaterhvervet, i det mindste hvad angår dette erhvervs hovedvirksomhed. At dette er tilfældet, fremgår navnlig af, at nationalitetsbetingelsen ved advokaterhvervet er afskaffet eller begrænset i flertallet af Fællesskabets medlemsstater; hvad særlig angår Nederlandene, bestemmes det i et lovforslag, der er fremsat den 1. januar 1973, at denne betingelse ophæves.
I realiteten skyldes nationalitetsbetingelsen som adgangsbetingelse til advokaterhvervet frygten for fremmed konkurrence.
I betragtning af formålet med traktaten må en undtagelsesbestemmelse som artikel 55 fortolkes restriktivt.
Storhertugdømmet Luxembourgs regering minder om, at den altid har forfægtet det synspunkt, at EØF-traktatens artikel 55 medfører, at advokaterhvervet ikke kan omfattes af nogen regulering, der vedtages til gennemførelse af traktaten, da advokaten deltager i udøvelsen af offentlig myndighed som et organ, der i strukturel henseende reguleres af den dømmende myndighed. Artikel 55 omfatter hele advokaterhvervets virksomhed, der udgør et udeleligt og uadskilligt hele, eftersom den har samme mål: at medvirke i retsplejen; som følge heraf er advokaterhvervet som helhed i alle dets aspekter og uden nogen mulig sondring undtaget fra de fællesskabsretlige bestemmelser.
a)
En sammenligning med artikel 48, stk. 4 viser, at artikel 55 ved at undtage virksomhed, som varigt eller lejlighedsvis er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, omhandler en anden form for virksomhed end den, der udøves af tjenestemænd og ansatte, der som specielle organer i det konkrete tilfælde udøver den offentlige myndighed.
Det fremgår af forarbejderne til EØF-traktaten, at artikel 55, stk. 1 klart udelukker advokaterhvervet fra anvendelsesområdet fra kapitlet vedrørende etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser.
b)
Det luxembourgske retssystem omfatter udover organer, der i egentlig forstand hører til den dømmende magt (dommere, tjenestemænd i anklagemyndigheden, justitssekretærer), offentligt ansatte, som har til opgave at bistå dommerne og parterne, og som under ét betegnes som rettens hjælpere (fogeder, notarer og advokater). Omend de tilhører de liberale erhverv, er disse rettens hjælpere undergivet en streng organisatorisk ordning, der skal regulere deres forhold til den dømmende magt både af hensyn til de retsundergivne, og for at retssystemet kan fungere godt; denne ordning falder ind under den offentlige ret og indeholder en fastsættelse af deres rettigheder og pligter, for så vidt som de direkte medvirker i retsplejen.
Hvad særlig angår advokaters rolle, må det understreges, at deres bistand ikke kan adskilles fra restplejen, da den er uundværlig. Ved »Cour supérieure de justice« (højesteret) og ved »tribunaux d'arrondissement« (landsretterne) skal parterne være repræsenteret af en advokat, bortset fra handelssager ved de sidstnævnte retter; i sager for »Conseil d'État« skal parterne repræsenteres af en advokat med møderet for denne instans bortset fra lovbestemte undtagelsestilfælde; ved kriminalretterne er advokatens medvirken snart obligatorisk og snart uundværlig af hensyn til forsvaret.
Advokaterhvervet er uadskilleligt fra advokatbistanden, da de to funktioner i praksis udføres af samme person, uden at man kan se, i hvilken egenskab erhvervet udøves i den konkrete situation.
Advokaten deltager på en måde obligatorisk i den dømmende funktion, idet han ex officio kan indforskrives til at supplere en ret, uden at han kan modsætte sig dette uden gyldig grund. I øvrigt er advokatens faglige uddannelse identisk med dommerens, da den afsluttende eksamen samtidig udgør en betingelse for at kunne blive dommer.
Selv i civilretsplejen kan retten ex officio udpege en advokat til at repræsentere en part, der erklærer ikke at kunne skaffe en forsvarer; ligeledes drager advokatstanden omsorg for forsvaret af ubemidlede, idet den har organiseret et gratis rådgivningsbureau og sikrer, at ubemidlede kan blive repræsenteret for retten.
At advokaten medvirker ved udøvelsen af offentlig myndighed bekræftes udadtil derved, at embedsløftet aflægges samtidig med modtagelsen for Højesteret; advokaten lover lige som tjenestemænd højt og helligt at overholde forfatningen og at vise troskab over for Storhertugen.
Den detaljerede ordning, som advokaterhvervet er underkastet, omend det i princippet bevarer sin karakter af et liberalt erhverv, viser forbindelsen til det offentlige: det forholder sig således, at den fortegnelse over advokater, der i princippet føres af »Conseil de discipline« (disciplinarrådet), også i visse tilfælde kan føres af landsretten, at optagelse i fortegnelsen kun finder sted efter modtagelsen af kandidaten i offentligt retsmøde for Højesteret efter forslag fra anklagemyndigheden, at funktionens integritet sikres ved lovbestemte inhabilitetstilfælde, at advokaters organiserede nægtelse af at udøve deres bistand sanktioneres med slettelse af deres navne af advokatfortegnelsen for livstid, at advokaterne er forpligtede til at udøve deres hverv til forsvar for ret og sandhed, og at disciplinarmyndigheden udøves af advokatrådet under tilsyn af den offentlige anklager, der kan indbringe en sag for advokatrådet og appellere dettes afgørelse til Højesteret.
Advokaten udøver således ikke blot et liberalt erhverv i dette begrebs normale betydning; han medvirker i udstrakt grad ved udøvelsen af den dømmende magt; han er rettens uundværlige hjælper. Det følger af advokatens stilling i retssystemet, at hans virksomhed er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed og derfor opfylder de i artikel 55, stk. 1 fastsatte betingelser for at falde uden for reglerne i EØF-traktatens artikler 52 til 66.
c)
Alle de mangfoldige former for virksomhed, der omfattes af advokaterhvervet, falder ind under undtagelsen i artikel 55; de er så snævert og uopløseligt forbundne, at de udgør et uadskilleligt hele.
Udtrykket »virksomhed« (activités) må fortolkes videre — og ikke snævrere — end ordet »erhverv« (profession). Dets anvendelse betyder på ingen måde, at et erhverv kan opdeles i forskellige former for virksomhed og med henblik på EØF-traktaten undergives en forskellig retlig ordning alt efter, om den pågældende virksomhed er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed eller ej; anvendelsen af dette udtryk skal gøre det muligt at udvide undtagelsen i artikel 55, stk. 1 ikke alene til erhverv, som i et af dets aspekter er forbundet med sådan udøvelse, men til enhver virksomhed, der af en eller anden grund eller på en eller anden måde berører det offentlige uden at være forbundet med et bestemt erhverv.
Anvendeligheden af artikel 55, stk. 1 på advokaterhvervet bekræftes af artikel 57, stk. 3: skønt lægegerningen og lignende virksomhed samt farmaceutisk virksomhed normalt ikke er forbundet med offentlig myndighed, udøves på tilsvarende vilkår og har samme sigte i alle medlemsstater, betinger artikel 57, stk. 3 den gradvise ophævelse af restriktionerne af en samordning af betingelserne for at udøve disse erhverv. Når der ikke opstilles et sådant krav for advokaterhvervet, trods dettes særegne karakter og selv om advokaten normalt og undertiden permanent pålægges at medvirke ved udøvelsen af offentlig myndighed, kan dette logisk forklares med, at advokaterhvervet falder ind under undtagelsen i artikel 55, stk. 1.
Alene denne fortolkning giver alle ordene i artikel 55, stk. 1 fornuftig mening. At forstå udtrykket »virksomhed« som en opdeling af et erhverv ville gøre udtrykket »lejlighedsvis forbundet« helt overflødigt eller betydningsløst: hvis en del af virksomheden kunne isoleres og udskilles fra erhvervet som helhed, kunne denne dels forbindelse med udøvelse af offentlig myndighed derfor i realiteten kun være normal og ikke lejlighedsvis.
Den irske regering mener, at artikel 55, stk. 1 skal fortolkes således, at bestemmelsen ved et erhverv som advokaterhvervet kun omhandler virksomhed inden for dette, der er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed; undtagelsen gælder således ikke erhvervet som helhed, men udelukkende bestemte særlige funktioner, der udøves af visse medlemmer af erhvervet i forbindelse med virksomhed, som er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed.
Det forenede Kongeriges regering finder, at meningen og formålet med traktaten påtvinger en restriktiv fortolkning af de fastsatte undtagelser fra arbejdskraftens frie bevægelighed, etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser. Det ligger klart, at formålet med artikel 55, når det drejer sig om et erhverv, der omfatter flere former for virksomhed, der kan udøves separat, og hvoraf alene nogle er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, således som dette begreb fortolkes af den pågældende medlemsstat, er at tillade hver medlemsstat, hvis den finder det ønskeligt, at opretholde restriktioner for virksomhed, som den betragter som forbundet med udøvelse af offentlig myndighed; man ville gå ud over dette formål, hvis man tillod opretholdelsen af restriktioner for al anden form for virksomhed. Man bør derfor fortolke artikel 55 således, at den alene undtager den form for virksomhed inden for et erhverv, som i den pågældende medlemsstat er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed.
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber mener, at begrebet offentlig myndighed må defineres som et element i fællesskabsretten. Da det drejer sig om en undtagelse fra en fundamental rettighed i traktaten, kan man ikke overlade medlemsstaterne selv at afgøre arten og rækkevidden af denne undtagelse og således efter deres forgodtbefindende ændre anvendelsesområdet for etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser. Artikel 55 tillader ikke, at en virksomhed, der udøves på samme objektive vilkår, behandles forskelligt i to medlemsstater.
Betydningen og rækkevidden af begrebet udøvelse af offentlig myndighed må udledes af traktatens opbygning. I denne henseende må det antages, at enhver undtagelse fra de fundamentale principper om fri bevægelighed og ligebehandling inden for Fællesskabet skal underkastes en meget restriktiv fortolkning, der i tvivlstilfælde må give præference for den opfattelse, der sikrer beskyttelsen af den fundamentale rettighed. Princippet om fri bevægelighed for uafhængige arbejdstagere og virksomheder har som formål at sikre, at de økonomiske aktiviteter (industrielle, handels- og håndværksmæssige; liberale erhverv) inden for Fællesskabet kan udfolde sig uden hindringer i form af offentlige indgreb begrundet i nationalitet eller bopæl. Medlemsstaternes suverænitet inden for deres politiske og administrative systemer begrænses ikke af denne grund; de beholder navnlig det område, hvorpå der i forholdet »det offentlige — borgerne« udøves offentlig myndighed over for private. Staten kan, uden dog at integrere vedkommende i det offentlige apparat, delegere hverv, der udspringer af statsmagten, til enkeltpersoner sammen med de magtbeføjelser, der er nødvendige til at sikre erhvervets udøvelse. Det eneste formål med undtagelsen i artikel 55 er at forhindre, at fremmede statsborgere, i kraft af en bivirkning af etableringsretten eller retten til fri udveksling af tjenesteydelser, kommer til at udøve offentlige magtbeføjelser over for en medlemsstats egne borgere. Medvirken til udøvelse af offentlig myndighed kan kun være en lovlig grund til at gøre en undtagelse fra de af traktaten anerkendte grundrettigheder, hvis den person, det drejer sig om, benytter sig af offentlige magtbeføjelser og til dette formål besidder ekstraordinære retlige beføjelser. Går man videre, overskrider man formålet med undtagelsesbestemmelsen. I denne henseende må der sondres mellem virksomhed, der har en vis offentlig nyttevirkning, men som ikke indebærer beføjelse til at udstede retsakter, træffe afgørelser eller fremsætte erklæringer over for almindelige borgere, og virksomhed, som i det offentliges interesse omfatter anvendelse af midler, der indebærer udøvelse af sådanne beføjelser.
Man kan altså definere begrebet »udøvelse af offentlig myndighed« således, at det omfatter iværksættelse af sådanne ekstraordinære retlige beføjelser med anvendelse af tvangsmidler over for personer og ejendom, som ikke tilkommer almindelige borgere, og tillader den, som har fået tillagt disse beføjelser, at handle uafhængigt af samtykke fra tredjemand og endog mod dennes vilje.
a)
Hvad angår artikel 55 er alene en fortolkning, der sondrer mellem »virksomhed« og »erhverv«, og som kun indrømmer undtagelse for isolerede former for virksomhed inden for et givet erhverv, forenelig med traktatens opbygning og med ordlyden i de pågældende bestemmelser.
Hvad angår ordlyden må det konstateres, at traktaten såvel for så vidt angår etableringsretten (artikel 52, stk. 2; artikel 54, stk. 1, 2. afsnit) som tjenesteydelserne (artikel 60, stk. 2) ophæver restriktionerne for virksomheden som sådan og ikke for erhvervene. I øvrigt må der, da traktaten anvender begrebet erhverv, tillægges anvendelsen af ordet »virksomhed« i artikel 55 en selvstændig betydning. Indskuddet »eller lejlighedsvis« betyder, at udøvelse af offentlig myndighed altid er undtaget, hvad enten den udøves varigt eller lejlighedsvis.
Med henblik på traktatens opbygning og formål må man anlægge en fortolkning, der sikrer beskyttelsen af det fundamentale princip om personernes frie bevægelighed; at udelukke et erhverv i dets helhed fra etableringsretten eller fra den frie udveksling af tjenesteydelser, fordi dets udøvere kan pålægges endog blot lejlighedsvist at udøve et hjørne af den offentlige myndighed, ville imidlertid ubestrideligt give artikel 55 en rækkevidde, der ville gå ud over formålet med denne undtagelsesbestemmelse. Det må dog kræves, at den virksomhed, der indebærer udøvelse af offentlig myndighed, er en bivirksomhed og kan udskilles fra erhvervets normale virksomhed, og at erhvervet kan udøves normalt, selv om man udelukker den pågældende virksomhed.
b)
Hvad særlig angår advokaterhvervet må det fremhæves, at det er helt på linje med traktatens formål og nødvendigt for disse formåls gennemførelse at lade advokater omfatte af etableringsretten og tjenesteydelsesretten.
I øvrigt udøver advokaten et liberalt erhverv, der er karakteriseret ved uafhængighed, navnlig i forhold til det offentlige; det ville derfor være paradoksalt at antage, at erhvervet er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed.
Det bidrag, advokaten yder til retsvæsenets funktion, kan ikke sidestilles med udøvelse af offentlig myndighed.
Når advokaten ved retterne forsvarer en persons interesser, fremmer han utvivlsomt retsvæsenets funktion, men det er i hans egenskab af retspraktiker, at han tilkaldes, og at han undertiden har en eneret, en praktiker der desuden frembyder de garantier for faglig dygtighed, høj moral og uafhængighed, der er forbundet med hans medlemsskab af et »samfund«, er konkretiseret ved de retlige forpligtelser, han skal overholde, og muliggør, at den dømmende magt viser ham særlig tillid. Derved varetager han imidlertid ikke en offentlig opgave eller funktion; han er ikke bemyndiget til at gøre det offentliges eller statens interesser gældende; han vedbliver at være en uafhængig fagmand, der yder en lægmand sin tjeneste til støtte for dennes specielle interesser.
Det lovpligtige medlemsskab af et samfund, hvis organer udøver disciplinarmyndighed over for advokaten under den dømmende magts kontrol, er irrelevant: der eksisterer i andre erhverv samfund med tilsvarende beføjelser, instituerede og organiserede i henhold til lovgivningen, uden at disse erhverv falder ind under undtagelsen i artikel 55.
Aflæggelsen af et embedsløfte kan ikke medføre, at advokaten betros ekstraordinære retlige beføjelser; det skal blot på højtidelig måde manifestere hans medlemsskab af advokatstanden og give retterne den moralske garanti, der er en forudsætning for den tillid, disse viser advokaten.
Hvis advokaterhvervet indebar udøvelse af offentlig myndighed, ville det være uforståeligt, at nationalitetsbetingelsen ikke findes i alle Fællesskabets medlemsstater og i visse af disse ikke altid har eksisteret, skønt advokaterhvervet og betingelserne for dets udøvelse ikke er fundamentalt forskellige fra land til land og kun er blevet ændret lidt med tiden.
Hvad angår den påståede hensigt hos traktatens forfattere, må det bemærkes, at indlæg eller forbehold, der blev taget under forarbejderne til traktaten, ikke kan gøres gældende mod den pågældende bestemmelses indhold; denne regel påtvinger sig så meget desto mere, som traktatens signatarer frivilligt ønskede at udelukke, at forarbejderne kunne påberåbes. Hvad angår de opfattelser, der kom til udtryk i de nationale parlamenter under ratifikationsproceduren, må der i det mindste foreligge overensstemmende fortolkninger, for at der kan drages nogen konklusion deraf.
En afgørende kendsgerning udgør det forhold, at størsteparten af regeringerne og advokatsamfundene retligt eller faktisk tillader, at udenlandske advokater møder for de nationale retter: dette er navnlig tilfældet i Belgien i henhold til artikel 428 i retsplejeloven, den kongelige anordning af 24. august 1970, Benelux-overenskomsten af 12. december 1968 angående udøvelsen af advokaterhvervet, der har været gældende i Nederlandene og Belgien siden 1. september 1971, samt de protokoller, der blev afsluttet i 1965/66 mellem advokatsamfundene i Bruxelles og Paris.
Det er imidlertid ubestrideligt, at en advokat i visse medlemsstater kan pålægges at udøve en vis offentlig myndighed; spørgsmålet stiller sig derfor, om denne virksomhed er nødvendig for udøvelsen af erhvervet eller så snævert forbundet dermed, at den ikke kan udskilles fra erhvervet.
Når en advokat indkaldes til at supplere en ret, udøver han direkte dømmende myndighed, altså en vis offentlig myndighed. Men det drejer sig om en ekstraordinær situation, og dommerfunktionen er i øvrigt ganske åbenbart ikke en del af advokaterhvervets normale virksomhed, som den er fremmed; den virksomhed, der er forbundet med udøvelsen af offentlig myndighed, kan ikke alene adskilles, men er rent faktisk adskilt fra advokaterhvervet, der kan udøves ganske normalt uden denne funktion.
Procesførelse er ikke, alene fordi sagsøger eller sagsøgte ikke behøver at underskrive processkridt taget i deres navn for at blive bundet, forbundet med udøvelse af offentlig myndighed: det drejer sig blot om udøvelsen af en rettergangsfuldmagt, som advokaten normalt ikke skal dokumentere; der ligger ikke deri nogen ekstraordinær retlig beføjelse.
Deltagelse i valg af medlemmerne af Samfundets organer indebærer ikke udøvelse af offentlig myndighed; ligeledes forholder det sig med henblik på den virksomhed, der udøves af disse organers medlemmer, bortset fra undtagelsestilfælde.
Konklusionen bliver, at anden del af det første spørgsmål må besvares som følger:
Ved et erhverv som advokaterhvervet kan alene virksomhed, der er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, undtages fra traktatens kapitel 2, såfremt denne virksomhed, som det er tilfældet her, er en bivirksomhed og klart kan udskilles fra den normale udøvelse af erhvervet.
B — Vedrørende andet spørgsmål
Reyners, sagsøger i hovedsagen, bemærker foreløbigt, at der i hans tilfælde ikke er noget problem vedrørende anerkendelse af eksamensbeviser eller samordning af de betingelser, der gælder for udøvelsen af erhvervet; spørgsmålet om den umiddelbare anvendelighed af artikel 52 vedrører kun nationalitetsbetingelsen som hindring for etableringsfriheden.
a)
Artikel 52 er ud fra enhver betragtning en klar, præcis og ubetinget bestemmelse; efter udløbet af overgangsperioden blev den umiddelbart anvendelig og trådte i stedet for de foranstaltninger, der skulle have været vedtaget med hensyn til ophævelsen af den forskelsbehandling, den forbyder.
b)
Hvis det umulige skulle ske, at det antages, at artikel 52 ikke er en retligt fuldkommen bestemmelse, og at den kun er anvendelig i det omfang, der er udstedt direktiver navnlig vedrørende harmoniseringen af nationale lovgivninger, eksamensbevisernes ligestilling og samordningen af udøvelsesbetingelser, må det fastslås, at ingen af disse problemer rejser sig i det foreliggende tilfælde. Alene sagsøgerens nationalitet kan forklare, at den kongelige anordning af 24. august 1970 udgør en hindring for ham. I den form spørgsmålet er stillet — og som er nødvendig for at gøre det muligt for det belgiske Conseil d'État at løse den verserende tvist — må det afgjort besvares bekræftende. Det kræver ingen forudgående fællesskabsretlige eller nationale foranstaltninger at fastslå, at en medlemsstat ikke må opstille en nationalitetsbetingelse over for en anden medlemsstats statsborgere. En traktatbestemmelse, der fra en given dato forbyder forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, må have umiddelbar virkning fra denne dato.Det andet spørgsmål må derfor besvares bekræftende, for så vidt angår forbudet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet; et videregående svar interesserer ikke sagsøgeren i hovedsagen.
Kongeriget Belgiens regering, sagsøgte i hovedsagen, er af den opfattelse, at bestemmelserne i artikel 52 med henblik på de kriterier, der er opstillet af Domstolen, ikke synes at være af en sådan karakter, at de kan have umiddelbar virkning til fordel for medlemsstaternes statsborgere.
Artikel 52 er ikke i sig selv tilstrækkelig: den henviser med hensyn til udfyldelsen til andre bestemmelser; den opstiller kun et princip, hvis udførelse skal ske ved hjælp af de efterfølgende artikler.
Artikel 52 knæsætter etableringsretten som princip, men regulerer den ikke i detaljer: vedrørende visse former for virksomhed kræves der med henblik på etableringsretten et direktiv, der omhandler den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser eller samordningen af medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte regler om adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed. En ret i en medlemsstat kan ikke anvende artikel 52 umiddelbart over for et retssubjekt; den ville derved tillægge sig selv en skønsbeføjelse, den ikke besidder, og overskride sine beføjelser.
Man kan heller ikke betragte artikel 52 som umiddelbart gældende, i det mindste ikke for så vidt den kræver ubetinget ophævelse af restriktioner over for etableringsfriheden på grundlag af nationalitet. I realiteten indgår artikel 52 på den ene side i den kategori af bestemmelser, der er forbeholdt i EØF-traktatens artikel 7, og på den anden side omfatter den meget mere end et simpelt forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. I øvrigt ville en ophævelse alene af nationalitetsbetingelsen medføre en ubestemmelig etableringsret, som opretholdt de andre restriktioner og således ville skabe en diskriminerende ordning fra stat til stat.
Artikel 52 er heller ikke blevet umiddelbart gældende, blot fordi overgangsperioden er udløbet. Dette hindres derved, at de i artikel 54, stk. 2 og artikel 57, stk. 1 nævnte fællesskabsforanstaltninger er uundværlige udfyldningsbestemmelser, der ikke kan erstattes med udløbet af nogen frist.
Det må derfor slås fast, at artikel 52 ikke umiddelbart medfører subjektive rettigheder for medlemsstaternes statsborgere, som disse kan kræve beskyttet ved de nationale retter, blot på grund af overgangsperiodens udløb og på trods af, at de i artikel 54, stk. 2, artikel 57, stk. 1 nævnte direktiver ikke er blevet udstedt.
Forbundsrepublikken Tysklands regering minder om, at bestemmelser, der pålægger medlemsstaterne en pligt, der skal opfyldes inden for en nøjagtig fastsat frist, i henhold til Domstolens praksis bliver umiddelbart gældende, såfremt denne pligt ikke er blevet opfyldt inden for fristen; det må imidlertid dreje sig om en fuldstændig og i retlig henseende fuldendt bestemmelse, som derfor med henblik på sin gennemførelse eller virkning ikke er betinget af en mellemkommende retsakt fra fællesskabsinstitutionerne eller medlemsstaterne. Vedrørende artikel 52 har medlemsstaterne ikke længere efter overgangsperiodens udløb mulighed for selv at udstede regler; med forbehold af det i artikel 57, stk. 3 omhandlede område er artikel 52 derfor i sig selv fuldstændig og i retlig henseende fuldendt.
Den omstændighed, at de i artikel 54, stk. 2 og artikel 57, stk. 1 omhandlede direktiver endnu ikke er blevet udstedt, er ikke afgørende. De førstnævnte er kun foreskrevet med henblik på de forskellige etaper af overgangsperioden; så længe de sidstnævnte ikke er blevet udstedt, har medlemsstaterne ret til at gøre etableringen på deres område afhængig af opfyldelsen af de betingelser, der i den nationale lovgivning opstilles for adgangen til at udøve erhverv, bortset fra at de fra udløbet af overgangsperioden ikke længere kan stille andre medlemsstaters statsborgere over for en nationalitetsbetingelse. Alene nationalitetskriteriet kan ikke længere, for så vidt angår etableringsfriheden, anvendes som differentieringskriterium. I dette omfang er artikel 52 en umiddelbart gældende fællesskabsbestemmelse. Vedrørende advokaterhvervet kan en anden medlemsstats statsborger, der opfylder modtagerlandets betingelser, derfor ikke længere nægtes adgang til at optage dette erhverv på grundlag af sin nationalitet, i det mindste i det omfang erhvervet eller den faglige virksomhed ikke falder ind under anvendelsesområdet for EØF-traktatens artikel 55, stk. 1.
Storhertugdømmet Luxembourgs regering erklærer, at den deler den belgiske regerings opfattelse, efter hvilken artikel 52 ff i EØF-traktaten ikke er umiddelbart gældende.
Den irske regering mener, at selve formuleringen af artikel 52 ikke kan berettige den opfattelse, at artiklen er umiddelbart gældende; desuden henviser artiklen for så vidt angår sin gennemførelse til de følgende bestemmelser og viser ved kravet om Rådets mellenkomst, at forpligtelsen ikke i sig selv er fuldkommen eller egnet til at skabe umiddelbare virkninger i forholdet mellem medlemsstaterne og disses retsundergivne. Den skaber ikke ret, som de nationale retter skal beskytte.
Vedrørende medlemsstaternes interne iværksættelse af artikel 52 foreskriver artikel 54 vedtagelsen af direktiver, som overlader de nationale myndigheder valget, hvad angår den form og de midler, der skal anvendes til at opnå det krævede resultat.
Rådet er beføjet til at udelukke visse former for virksomhed fra etableringsretsordningen; det er i sidste instans ansvarligt for iværksættelsen af den almindelige plan og udstyret med alle beføjelser, navnlig hvor samordningen og ensretningen af medlemsstaternes praksis betragtes som særlig vigtig.
Det fremgår altså af artikel 52's formulering, af opbygningen af kapitlet om etableringsretten, af proceduren for inværksættelsen af princippet om etableringsfriheden såvel som af meningen med visse af de pågældende bestemmelser, at traktatens forfattere ikke på noget stadium har ønsket at give artikel 52 karakter af en umiddelbart gældende bestemmelse, og at den ikke har denne egenskab.
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber understreger først betydningen af det svar, Domstolen giver dette spørgsmål, for fuldendelsen af iværksættelsen af den frie bevægelighed for personer, der udøver liberale erhverv, og konstaterer med hensyn til de kriterier, der er opstillet i Domstolens praksis, følgende:
a)
Artikel 52 er ubestrideligt en klar og præcis bestemmelse, ligesom artikel 53, hvis umiddelbare anvendelighed Domstolen har anerkendt; de vanskeligheder, en dommer, der pådømmer realiteten, måtte støde på i et konkret tilfælde ved påvisningen af en restriktion, kan ikke være en hindring for artikel 52's umiddelbare anvendelighed.
b)
Artikel 52 er en ubetinget bestemmelse: bortset fra den gradvise ophævelse er den forpligtelse, den pålægger, ikke afhængig af nogen anden særskilt realitetsbetingelse, ikke mere end artikel 53. De i artiklerne 55 og 56 fastsatte undtagelser og den ekstra betingelse, der stilles i artikel 57, stk. 3 vedrørende en bestemt sektor, er ikke hindringer for dens ubetingede karakter; artikel 52 er modstykket til artikel 48.
c)
Vedrørende spørgsmålet om artikel 52' iværksættelse ikke, med henblik på dens gennemførelse eller virkninger, afhænger af mellemkomsten af senere foranstaltninger enten fra medlemsstaternes side eller fra fællesskabsinstitutionernes side, fremtræder den anderledes end de andre bestemmelser i traktaten, hvis umiddelbare anvendelighed Domstolen har anerkendt. Den henviser i det væsentlige, for så vidt angår de eksisterende restriktioner, der gradvist skal ophæves, til artikel 54, der foreskriver fællesskabsakters mellemkomst i to former. Rådet skal vedtage en plan, der for hver form for virksomhed fastsætter de almindelige betingelser for virkeliggørelsen af etableringsfriheden og i særdeleshed etaperne herfor; da denne plan blev vedtaget af Rådet inden for de fastsatte frister, er fællesskabsinstitutionernes mellemkomst i denne forbindelse overstået og er derfor ikke længere nogen hindring for den umiddelbare anvendelighed af artikel 52. Endvidere skal Rådet ved iværksættelsen af den almindelige plan anvende direktivformen. Det spørgsmål rejser sig, om denne eventuelle mellemkomst af mellemliggende akter fra institutionerne ikke er til hinder for at anerkende artikel 52's umiddelbare anvendelighed, selv om de ikke blev vedtaget inden for den hertil fastsatte periode; navnlig er det af betydning om artikel 52 — der i øvrigt er en klar og ubetinget regel — overlader fællesskabsinstitutionerne en skønsmargen. Følgende betragtninger synes at påvise eksistensen af en sådan margen: da artikel 54 giver fællesskabsinstitutionerne beføjelse til ikke alene at fastsætte etaperne for gennemførelsen af etableringsretten inden for overgangsperioden, men også de almindelige betingelser, kan man deraf udlede, at institutionerne også er beføjet til ved direktiver at fastsætte særlige betingelser for hver slags virksomhed; flere direktiver med hjemmel i artikel 54 forpligter medlemsstaterne til i deres interne lovgivning at gennemføre udtrykkelige regler, der skal forhindre skjulte restriktioner; Rådet er i henhold til artikel 55, stk. 2 beføjet til at undtage visse former for virksomhed fra etableringsretten; hvad angår indrejse og ophold har direktiverne nødvendigvis nærmere måttet præcisere, hvem der var berettiget, og hvilke dokumenter der skulle fremlægges.
Til fordel for den modsatte opfattelse, hvorefter artikel 52 ved udløbet af overgangsperioden træder i stedet for de foranstaltninger, som fællesskabsinstitutionerne skulle pålægge medlemsstaterne, og som disse skulle have gennemført for at ophæve forskelsbehandling i strid med denne regel, fremføres følgende argumenter:
—
Da den frie bevægelighed for personer er et fundamentalt princip i fællesmarkedet af samme grund som de frie varebevægelser, bør de ikke ved undersøgelsen undergives forskellige kriterier, ligesom der heller ikke bør tillægges de artikler i traktaten, der knæsætter disse principper, en forskellig rækkevidde.
—
Artikel 52 foreskriver i det mindste en yderste dato for ophævelsen af restriktionerne for etableringsfriheden; Domstolen har imidlertid for de analoge tilfælde i artikel 13, stk. 1 og 2, artikel 16 og artikel 95, stk. 3 betragtet afslutningen af den periode, som traktaten har fastsat for den fuldstændige gennemførelse af den pågældende regel, som afgørende for at tillægge reglen umiddelbar anvendelighed. Artikel 52 egner sig i øvrigt lige så vel som artiklerne 13, 16, 30 og 95 til at være umiddelbart anvendelig uden meellemkomsten af positive retsakter' enten fra Fællesskabets institutioner eller i intern ret, og i kraft af en analogi fra Domstolens praksis vedrørende artikel 53 er det tilstrækkeligt for at respektere artikel 52, at en medlemsstat afstår fra at stille strengere betingelser for adgangen for andre medlemsstaters borgere til at optage og udøve selvstændig virksomhed end dem, der gælder for egne statsborgere. I tvisten i hovedsagen er det, fordi den omstridte kongelige anordning er udstedt efter den 31. december 1969, tilstrækkeligt til at give artikel 52 umiddelbar virkning, at den nationale dommer undlader at anvende den diskriminerende nationalitetsbetingelse, der kræves opfyldt af sagsøgeren i hovedsagen; der er ikke behov for positive retsakter.
—
Fællesskabsinstitutionernes mellemkomst er ikke mere nødvendig end medlemsstaternes efter udløbet af overgangsperioden. Så længe overgangsperioden ikke var udløbet, var medlemsstaterne kun forpligtet til at ophæve eller ikke længere at anvende eksisterende restriktioner, hvis fællesskabsinstitutionerne pålagde dem det; den omstændighed, at dette ikke skete, forandrer intet ved den frist, der er fastsat ved denne artikel, og institutioners mellemkomst er derfor blevet overflødig.
Konklusionen af undersøgelsen for og imod artikel 52's umiddelbare anvendelighed efter udløbet af overgangsperioden må være, at artiklen er umiddelbart anvendelig, uden at enhver tvivl dog er bortelimineret. Det belgiske Conseil d'États spørgsmål burde være afgrænset mere præcist: med henblik på løsningen af tvisten i hovedsagen havde det været tilstrækkeligt at få afklaret, ikke forbudet mod alle mulige former for restriktioner, men alene forbudet mod dem, der vedrører nationalitetsbetingelsen. Denne betingelse frembyder imidlertid ganske åbenbart ingen problemer, idet der ikke, for at udelukke at den opstilles over for andre medlemsstaters statsborgere, kræves nogen fællesskabs- eller national retsakt, og idet dens forbud fra den i traktaten foreskrevne dato for dens ophævelse er velegnet til at være umiddelbart anvendeligt fra denne dato. Det andet spørgsmål kan derefter besvares som følger:
EØF-traktatens artikel 52 er fra udløbet af overgangsperioden umiddelbart anvendelig i forholdet mellem medlemsstaterne og deres retsundergivne og skaber sådanne rettigheder for private i relation til forbudet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, som de nationale retter skal beskytte.
III — Mundtlige forhandlinger
Reyners, sagsøger i hovedsagen, kongeriget Belgiens regering, sagsøgte i hovedsagen, l'Ordre national des avocats de Belgique (det belgiske advokatsamfund), intervenient i hovedsagen, forbundsrepublikken Tysklands regering, den irske regering, storhertugdømmet Luxembourgs regering, Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 7. maj 1974.
I dette retsmøde blev følgende nye omstændigheder fremlagt for Domstolen:
A — Vedrørende første spørgsmål
L'Ordre national des avocats de Belgique (det belgiske advokatsamfund), intervenient i hovedsagen, støtter under påberåbelse af forarbejderne til artikel 55, artiklens ordlyd og konteksten, den opfattelse, at etableringsfrihedens anvendelse på udøvelse af advokatvirksomhed ikke var tilsigtet af EØF-traktatens parter. I øvrigt kan fremmedes adgang i de for skellige medlemsstater til advokaterhvervet kun fastsættes og reguleres ved en lov, som på retssystemets nuværende stadium kun kan udstedes af den nationale lovgiver.
Hvad angår fortolkningen af artikel 55, må det fremhæves, at denne omhandler erhvervsmæssig virksomhed, som — varigt eller lejlighedsvis — »er forbundet« med udøvelse af offentlig myndighed, og ikke selve udøvelsen af denne myndighed; det drejer sig altså om erhvervsmæssig virksomhed, som i sig selv er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, uden at der er tale om et statsligt organ eller en myndighedsperson. I øvrigt kan begrebet offentlig myndighed »autorité publique« ikke sidestilles med begrebet offentlig magt (»puissance publique«), idet der heri ligger en beføjelse til at udstede påbud og udøve tvang; offentlig magt er kun et af de karakteristiske træk for offentlig myndighed, navnlig for den udøvende magt (»le pouvoir exécutif«). Advokaterhvervet er, omend det er et liberalt erhverv, organiseret således, at det er forbundet med retsvæsenets funktion. Advokaterhvervet er i organisk henseende forbundet med den dømmende magt og med udøvelsen af dennes beføjelser: advokatstanden og advokatsamfundet er undergivet legalitetskontrol; advokaten aflægger for retten en ed, der integrerer ham i retsapparatet og dækker alle hans erhvervsmæssige handlinger. Advokaterhvervet er ligeledes i funktionel henseende forbundet med retsvæsenets funktion: ikke alene kan en advokat tildeles dommerfunktioner, men han personificerer og udtrykker desuden dels den enkeltes søgsmålsret, dels forsvarsretten. Han alene har magt til at kræve dom, binde dommeren og forpligte ham ved sine spørgsmål, forsvar og indsigelser; han alene kan påtage sig forsvarerrollen, uden hvilken der ville mangle en væsentlig faktor, der er nødvendig for udøvelsen af domstolens offentlige myndighed. Det er ikke muligt at udskille advokaterhvervets forskellige former for virksomhed fra hinanden, og erhvervet er som helhed undtaget fra etableringsfriheden.
B — Vedrørende andet spørgsmål
Det forenede Kongeriges regering er af den opfattelse, at EØF-traktatens artikel 52 ikke er umiddelbart anvendelig: den opstiller et fundamentalt princip, men dens iværksættelse kræver en samordning af de foranstaltninger, der er nødvendige for den praktiske gennemførelse af etableringsfriheden. En sådan samordning er fortsat nødvendig, selv efter udløbet af overgangsperioden; at tillægge artikel 52 umiddelbar gyldighed på nuværende tidspunkt ville være ensbetydende med at nægte fællesskabsinstitutionerne ret til efter udløbet af overgangsperioden at udstede direktiver og at gengive medlemsstaterne samtlige beføjelser inden for dette område. Det kan heller ikke antages, at artikel 52 kun delvis er blevet umiddelbart gældende, i det mindste hvad angår spørgsmålet om nationalitet: en sådan opfattelse ville skabe betydelige vanskeligheder, da traktaten ikke selv præciserer, hvilken del af den pågældende bestemmelse der er umiddelbart anvendelig, og da problemet om forskelsbehandling på grundlag af nationalitet i øvrigt er omhandlet i en særlig bestemmelse i traktaten.
Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 28. maj 1974.
Ved forhandlingerne for Domstolen blev sagsøgeren i hovedsagen, Reyners, repræsenteret af Jacques Veldekens, advokat ved Cour d'Appel de Bruxelles, kongeriget Belgiens regering af fru A. M. Delvaux, juridisk rådgiver i justitsministeriets lovafdeling, som befuldmægtiget, bistået af S. Marcus Helmons, Chargé de cours (amanuensis) ved det retsvidenskabelige fakultet ved universitetet i Louvain, som rådgiver, l'Ordre national des advocats de Belgique (det belgiske advokatsamfund) ved Cyr Cambier og Jacques Van Compernolle, advokater ved Cour d'appel de Bruxelles, forbundsrepublikken Tysklands regering af Erich Bülow, ministerialdirigent (afdelingsleder) i det tyske forbundsjustitsministerium, den irske regering af Liam J. Lysaght, Chief State Solicitor, som befuldmægtiget, bistået af advokat John D. Cook, Irland, storhertugdømmet Luxembourgs regering af Edouard Molitor, rådgiver i udenrigsministeriet, som befuldmægtiget, bistået af Tony Biever og Alex Bonn, advokater ved Cour supérieure de Justice du Luxembourg, kongeriget Nederlandenes regering af E L. C. Schiff, generalsekretær i udenrigsministeriet, som befuldmægtiget, Det forenede Kongeriges regering af W. H. Godwin, Assistant Treasury Solicitor, som befuldmægtiget, bistået af Peter Gibson, Junior Counsel to the Treasury, og De europæiske Fællesskabers Kommission af sin juridiske rådgiver Paul Leleux, som befuldmægtiget.
Præmisser
1
Ved dom af 21. december 1973, indgået til Domstolens justitskontor den 9. januar 1974, har det belgiske Conseil d'État i medfør af EØF-traktatens artikel 177 stillet to spørgsmål om fortolkningen af EØF-traktatens artikler 52 og 55, der vedrører etableringsretten, set i relation til advokaterhvervet;
2
disse spørgsmål er rejst under et søgsmål indgivet af en nederlandsk stats borger, som har et lovligt eksamensbevis, der i Belgien giver adgang til advokaterhvervet, men som er blevet afskåret fra dette erhverv på grund af sin nationalitet som følge af arrêté royal (kongelig anordning) af 24. august 1970 vedrørende retten til at optage og udøve advokaterhvervet (Moniteur belge, 1970, s. 9060).
Vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikel 52
3
Conseil d'État spørger, om EØF-traktatens artikler 52 efter udløbet af overgangsperioden er en »bestemmelse, der gælder umiddelbart«, til trods for at de direktiver, der er nævnt i traktatens artikler 54, stk. 2 og 57, stk. 1, ikke er udstedt.
4
Den belgiske og den irske regering gør på stort set overensstemmende grundlag gældende, at man ikke kan tillægge artikel 52 en sådan virkning;
5
denne artikel, der er placeret i kapitlet vedrørende etableringsretten, hvortil der udtrykkeligt henvises med ordene »inden for rammerne af nedennævnte bestemmelser«, udgør ifølge denne opfattelse på grund af emnets kompleksitet kun en tilkendegivelse af et enkelt princip, hvis iværksættelse nødvendigvis er afhængig af et antal i artiklerne 54 og 57 omhandlede supplerende bestemmelser, såvel fællesskabsretlige som nationale;
6
den form, der i traktaten er valgt for iværksættelsen af disse akter — vedtagelsen af en »almindelig plan«, der igen skal gennemføres ved et antal direktiver — skulle bekræfte, at artikel 52 ikke er umiddelbart anvendelig;
7
det tilkommer ifølge denne opfattelse ikke den nationale dommer at udøve en skønsbeføjelse, der er forbeholdt Fællesskabets lovgivende institutioner og medlemsstaterne;
8
denne argumentation støttes i alt væsentligt af den britiske og luxembourgske regering, såvel som af l'Ordre national des avocats de Belgique, der er intervenient i hovedsagen.
9
Sagsøgeren i hovedsagen bemærker, at der i hans tilfælde alene er tale om forskelsbehandling på grund af nationalitet, da der for ham er opstillet adgangsbetingelser til advokaterhvervet, der ikke gælder for belgiske statsborgere;
10
i denne henseende udgør artikel 52 efter sagsøgerens opfattelse en klar og fuldstændig bestemmelse, der er egnet til at være umiddelbart anvendelig;
11
den tyske regering, i det væsentlige støttet af den nederlandske regering, der anfører den dom, der blev afsagt af Domstolen den 16. juni 1966 i sag nr. 57/65 Lütticke (Recueil 1966, s. 293), finder, at bestemmelser, der pålægger medlemsstaterne en forpligtelse, som disse skal opfylde inden for en given frist, bliver umiddelbart gældende, såfremt forpligtelsen ved denne frists udløb ikke er blevet opfyldt;
12
ved udløbet af overgangsperioden vil medlemsstaterne altså ikke længere have mulighed for at opretholde restriktioner for etableringsfriheden, da artikel 52 fra denne periodes udløb er en bestemmelse, der i sig selv er fuldstændig og retligt fuldendt;
13
under disse omstændigheder har den »almindelige plan« og de direktiver, der er nævnt i artikel 54, ifølge den tyske og den nederlandske regering kun haft betydning for overgangsperioden, da etableringsfriheden er fuldt gennemført fra udløbet af denne periode;
14
Kommissionen udtaler tvivl om den umiddelbare anvendelighed af den bestemmelse, der skal fortolkes — såvel på grund af traktatens henvisning til den »almindelige plan« og gennemførelsesdirektiverne som på grund af indholdet af visse allerede udstedte liberaliseringsdirektiver, der ikke på alle punkter fører til en fuldstændig ligebehandling — men finder dog, at artikel 52 i det mindste delvist er umiddelbart anvendelig, for så vidt som den særlig forbyder forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
15
Traktatens artikel 7, der er en del af Fællesskabets »principper«, bestemmer, at inden for traktatens anvendelsesområde og med forbehold af dennes særlige bestemmelser »er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt«;
16
artikel 52 sikrer gennemførelsen af denne generelle bestemmelse inden for det særlige område for etableringsretten;
17
ved ordene »inden for rammerne af nedennævnte bestemmelser« henviser den til hele kapitlet vedrørende etableringsretten og skal derfor fortolkes inden for denne generelle sammenhæng;
18
efter at have udtalt, at »de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område, gradvis (skal) ophæves i løbet af overgangsperioden«, udtaler artikel 52 emnets hovedprincip, idet den bestemmer, at etableringsfriheden indebærer adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed »på de vilkår, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere«;
19
med henblik på den gradvise realisering af dette formål i løbet af overgangsperioden bestemmer artikel 54, at Rådet skal udarbejde en »almindelig plan« og til dennes iværksættelse udstede direktiver vedrørende gennemførelsen af etableringsfriheden inden for de pågældende erhvervsgrene;
20
ud over disse liberaliseringsforanstaltninger foreskriver artikel 57 direktiver, der skal sikre gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser og en generel samordning af lovgivningerne om adgangen til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed;
21
det fremgår af det forudgående, at den »almindelige plan« og de i traktaten omtalte direktiver inden for rammerne af systemet i kapitlet om etableringsretten skal udfylde to funktioner, hvoraf den første er i løbet af overgangsperioden at ophæve hindringerne for gennemførelsen af etableringsfriheden, og den anden består i at indføre en række bestemmelser i medlemsstaternes lovgivning, der skal lette den effektive udøvelse af denne frihed med henblik på inden for Fællesskabet at begunstige det økonomiske og sociale samarbejde inden for området selvstændig erhvervsvirksomhed;
22
det er dette andet formål, der omtales dels i visse af bestemmelserne i artikel 54, stk. 3 navnlig vedrørende samarbejdet mellem de kompetente nationale myndigheder og tilpasningen af administrative fremgangsmåder og praksis, og dels i samtlige bestemmelser i artikel 57;
23
virkningen af bestemmelserne i artikel 52 skal fastsættes inden for rammerne af dette system.
24
Reglen om national behandling er en af Fælleskabets fundamentale retsregler;
25
som henvisning til alle de lovbestemmelser, der faktisk anvendes af etableringslandet over for dette lands egne statsborgere, er denne regel som følge af sin natur egnet til at kunne påberåbes umiddelbart af alle andre medlemsstaters statsborgere;
26
ved at bestemme, at etableringsfriheden skal være gennemført ved udløbet af overgangsperioden, foreskriver artikel 52 således en præcis forpligtelse til at nå dette resultat, hvis opfyldelse skal lettes, men ikke være betinget af iværksættelsen af en plan med gradvise foranstaltninger;
27
den omstændighed, at denne gradvise fremgangsmåde ikke blev respekteret, bevirker, at forpligtelsen i sig selv består fuldt ud efter den frist, som er fastsat til dens opfyldelse;
28
denne fortolkning er i overensstemmelse med traktatens artikel 8, stk. 7, hvorefter overgangsperiodens udløb er den sidste frist såvel for ikrafttrædelsen af samtlige i traktaten omhandlede bestemmelser, som for gennemførelsen af samtlige de foranstaltninger, som oprettelsen af fællesmarkedet indebærer.
29
Man kan ikke mod en sådan virkning anføre den omstændighed, at Rådet ikke har udstedt de i artiklerne 54 og 57 nævnte direktiver, eller den omstændighed, at visse af de direktiver, der faktisk er udstedt, ikke fuldt har gennemført den i artikel 52 angivne ikke-forskelsbehandling;
30
de direktiver, der er nævnt i kapitlet om etableringsretten, er efter udløbet af overgangsperioden blevet overflødige med hensyn til iværksættelsen af reglen om national behandling, da denne efter dette tidspunkt i medfør af selve traktaten er umiddelbart anvendelig;
31
disse direktiver har dog ikke mistet enhver interesse, eftersom de fortsat har et vigtigt anvendelsesområde i de foranstaltninger, der skal fremme den effektive udøvelse af den frie etableringsret.
32
Det stillede spørgsmål må derfor besvares således, at traktatens artikel 52 efter udløbet af overgangsperioden er en umiddelbart gældende bestemmelse, uanset at der inden for et bestemt område ikke er udstedt de direktiver, der er nævnt i traktatens artikler 54, stk. 2 og 57, stk. 1.
Vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikel 55, stk. 1
33
Conseil d'État anmoder desuden om en præcisering af, hvad der i artikel 55, stk. 1 menes med »virksomhed, som varigt eller lejlighedsvis er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed i en medlemsstat«;
34
det drejer sig mere præcist om, hvorvidt det inden for et erhverv som advokaterhvervet alene er sådan virksomhed under dette erhverv, som er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, der er undtaget fra kapitlet om etableringsretten, eller om dette erhverv som helhed er undtaget på grund af, at det omfatter virksomhed, der er forbundet med udøvelsen af denne myndighed.
35
Den luxembourgske regering og l'Ordre national des avocats de Belgique mener, at advokaterhvervet som helhed er undtaget fra traktatens regler om etableringsretten, fordi advokaten i organisk henseende medvirker i retsvæsenets funktion;
36
dette forhold er såvel en følge af den lovmæssige organisation af advokatstanden, der indebærer en række adgangsbetingelser og en rigoristisk disciplin, som af de funktioner advokaten varetager inden for retsplejen, hvor hans deltagelse i vidt omfang er obligatorisk;
37
disse former for virksomhed, der gør advokaten til rettens uundværlige hjælper, udgør efter denne opfattelse et sammenhængende hele, hvis enkelte led ikke kan udskilles.
38
Sagsøgeren i hovedsagen gør gældende, at det allerhøjst er visse sider af advokaterhvervets virksomhed, der er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, og at alene disse derfor falder ind under den undtagelse fra etableringsfriheden, som artikel 55 indeholder;
39
efter den tyske, belgiske, britiske, irske og nederlandske regerings såvel som efter Kommissionens opfattelse er undtagelsen i artikel 55 begrænset til de former for virksomhed inden for de forskellige berørte erhverv, der faktisk er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, under forudsætning af at de kan udskilles fra den normale udøvelse af erhvervet;
40
der består imidlertid på grund af den forskellige organisation af advokaterhvervet fra medlemsstat til medlemsstat forskellige opfattelser hos de nævnte regeringer vedrørende arten af den virksomhed, der således er undtaget fra princippet om den frie etableringsret;
41
navnlig mener den tyske regering, at der på grund af advokatens obligatoriske medvirken i visse procesformer, særlig inden for strafferet og offentlig ret, består så snævre forbindelser mellem advokaterhvervet og udøvelse af den dømmende myndighed, at der er grund til at undtage i det mindste store dele af dette erhverv fra liberaliseringen.
42
I henhold til artikel 55, stk. 1 er »virksomhed, som varigt eller lejlighedsvis er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed i en medlemsstat, … i den pågældende stat« ikke omfattet af bestemmelserne i kapitlet om etableringsretten;
43
i betragtning af den fundamentale karakter, som etableringsfriheden og princippet om national behandling er tildelt i traktatens system, kan de undtagelser, som artikel 55, stk. 1 hjemler, ikke gives en rækkevidde, der går ud over det mål, denne undtagelsesregel skal tjene;
44
artikel 55, stk. 1 skal give medlemsstaterne mulighed for i tilfælde, hvor visse funktioner, der indebærer udøvelse af offentlig myndighed, er forbundet med en selvstændig erhvervsvirksomhed, der er omhandlet i artikel 52, at udelukke ikke-statsborgere fra sådanne funktioner;
45
det er følgelig fuldt tilstrækkeligt, at udelukkelsen af disse statsborgere begrænses til sådan virksomhed, som i sig selv er direkte og særligt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed;
46
udvidelsen af den i artikel 55 hjemlede undtagelse til et erhverv som helhed er kun lovlig i tilfælde, hvor de således karakteriserede former for virksomhed er så sammenhængende inden for dette erhverv, at liberaliseringen af adgangen til at etablere sig ville bevirke, at en medlemsstat måtte affinde sig med, at ikke-statsborgere, omend kun lejlighedsvis, udøvede funktioner henhørende under offentlig myndighed;
47
man kan derimod ikke tillade en sådan udvidelse, såfremt en virksomhed, der eventuelt er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, inden for et uafhængigt erhverv udgør et element, der kan udskilles fra det pågældende erhvervs virksomhed som helhed.
48
I mangel af direktiver udstedt i medfør af artikel 57 med henblik på samordning af de nationale bestemmelser, særlig vedrørende advokaterhvervet, reguleres udøvelsen af dette erhverv fortsat af de forskellige medlemsstaters lovgivning;
49
den eventuelle anvendelse af de restriktioner for etableringsfriheden, der er fastsat i artikel 55, stk. 1, skal derfor vurderes for hver enkelt medlemsstat for sig i forhold til de nationale bestemmelser, der gælder for organiseringen og udøvelsen af dette erhverv;
50
ved denne vurdering må der imidlertid tages hensyn til den fællesskabsretlige karakter af de grænser, der i artikel 55 opstilles for de undtagelser, der kan tillades fra princippet om etableringsfriheden, for at undgå at traktatens effektivitet nedsættes på grund af medlemsstaternes ensidige bestemmelser;
51
de faglige ydelser, der indebærer selv regelmæssig og organisk kontakt med retterne, ja endog obligatorisk deltagelse i deres funktion, udgør ikke af denne grund en deltagelse i udøvelse af offentlig myndighed;
52
i særdeleshed kan det ikke antages, at advokaterhvervets mest typiske former for virksomhed, såsom rådgivning og juridisk bistand samt repræsentation og forsvar af parter i retten, er forbundet med denne myndighed, endog selv om advokatens mellemkomst eller bistand er pligtmæssig eller undergivet en lovbestemt eneret;
53
udøvelsen af disse former for virksomhed berører ikke den dømmende myndigheds skøn og den frie udøvelse af den dømmende magt.
54
Det stillede spørgsmål må derfor besvares således, at den i artikel 55, stk. 1 hjemlede undtagelse fra etableringsfriheden skal begrænses til sådanne af de i artikel 52 omhandlede former for virksomhed, der i sig selv er direkte og særligt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed;
55
dette kriterium rammer under ingen omstændigheder inden for et liberalt erhverv som advokaterhvervet til virksomhed som rådgivning og juridisk bistand eller repræsentation og forsvar af parter i retten, endog selv om udøvelsen af sådan virksomhed er pligtmæssig eller undergivet en lovbestemt eneret.
Vedrørende sagsomkostninger
56
De udgifter, der er afholdt af kongeriget Belgiens regering, forbundsrepublikken Tysklands regering, den irske regering, storhertugdømmet Luxembourgs regering, kongeriget Nederlandenes regering, Det forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands regering og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, der alle har indgivet indlæg til Domstolen, kan ikke godtgøres;
57
da retsforhandlingerne i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for Conseil d'État de Belgique, tilkommer det denne ret at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser,
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, den har fået forelagt ved kendelse af 21. december 1973 fra Conseil d'État de Belgique, den administrative sektion, for ret:
1.
EØF-traktatens artikel 52 er efter udløbet af overgangsperioden en umiddelbart gældende bestemmelse, uanset at der inden for et bestemt område ikke er udstedt de direktiver, der er nævnt i traktatens artikler 54, stk. 2 og 57, stk. 1.
2.
Den i EØF-traktatens artikel 55, stk. 1 hjemlede undtagelse fra etableringsfriheden skal begrænses til sådanne af de i artikel 52 omhandlede former for virksomhed, der i sig selv er direkte og særligt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed; dette kriterium rammer under ingen omstændigheder inden for et liberalt erhverv som advokaterhvervet virksomhed som rådgivning og juridisk bistand eller repræsentation og forsvar af parter i retten, endog selv om udøvelsen af sådan virksomhed er pligtmæssig eller undergivet en lovbestemt eneret.
Lecourt
Donner
Sørensen
Monaco
Mertens de Wilmars
Pescatore
Kutscher
Ó Dálaigh
Mackenzie Stuart
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 21. juni 1974.
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident
(
1
) – »Ingen kan få adgang til at aflægge embedsløfte eller optages i advokatsamfundet, hvis han ikke er belgier«.
(
2
) –
(
3
) –
(
4
) –