62022CC0354
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 6. juli 2023 (
1
)
Sag C-354/22
Weingut A
mod
Land Rheinland-Pfalz
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse – landbrug – fælles markedsordning – vine – betegnelse og præsentation af vine – oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser – delegeret forordning (EU) 2019/33 – artikel 54, stk. 1 – mærkning – angivelse af vinavlsbedriften – begrebet bedrift – territorial tilknytning – vinfremstilling foretaget i sin helhed på vinavlsbedriften – deltagelse i vinfremstillingen af tredjemand uden for vinavlsbedriften – lejet vinpresseanlæg til presning uden for den eponyme vinavlsbedrifts primære forretningssted«
1.
EU-retten indeholder en detaljeret regulering såvel af oprindelsesbetegnelser, geografiske betegnelser og traditionelle benævnelser i vinsektoren som af mærkning og præsentation af vine.
2.
I forbindelse med mærkning og præsentation af vinavlsprodukter med en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller en beskyttet geografisk betegnelse kan der frivilligt anvendes bestemte udtryk, der angiver den vinavlsbedrift, hvorfra produkterne hidrører. Således fremgår det af artikel 54, stk. 1, andet afsnit, i delegeret forordning (EU) 2019/33 (
2
), i hvis bilag VI disse udtryk opregnes for visse af medlemsstaterne.
3.
I den tvist, der ligger til grund for den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, ønsker en tysk vinproducent at anvende udtrykket »Weingut« (vingård) ved præsentationen af sine vine, på trods af, at de druer, der anvendes til vinene, gror, høstes og presses på en fremmed ejendom beliggende 70 kilometer fra vinproducentens bedrift, som denne lejer.
4.
Som følge af den administrative myndigheds afslag på at anerkende udtrykket Weingut ved præsentationen af disse vine er der opstået en tvist, hvor der i det væsentlige skal tages stilling til:
–
om der ved »bedrift« skal forstås et nærmere defineret fysisk område, som alene omfatter de vindyrkningsarealer og de bygninger og anlæg til vinfremstilling, som ikke er adskilt fra vinproducentens jorde
–
om det kan anerkendes, at hele vinfremstillingen er foregået på vinavlsbedriften, når presningen af druerne finder sted på et vinpresseanlæg, som producenten har lejet, og som befinder sig uden for producentens egen ejendom; i bekræftende fald ønskes det oplyst, i hvor høj grad det kan kræves, at den pågældende producent kontrollerer vinfremstillingsprocessen.
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. Forordning (EU) nr. 1308/2013 (
3
)
5.
Det følger af artikel 3 (»Definitioner«):
»[…]
3.   De definitioner, der er fastsat i […] forordning (EU) nr. 1307/2013[ (
4
)] […], finder anvendelse i denne forordning […].«
6.
Det bestemmes i artikel 122 (»Delegerede beføjelser«):
»1.   For at tage hensyn til de særlige forhold, der kendetegner vinsektoren, tillægges Kommissionen beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 227 vedrørende regler og restriktioner for:
[…]
c) fakultative angivelser vedrørende følgende:
[…]
iii)
udtryk vedrørende en bedrift og betingelserne for deres anvendelse
[…]«
2. Forordning nr. 1307/2013
7.
Artikel 4 (»Definitioner og tilhørende bestemmelser«) har følgende ordlyd:
»1.   I denne forordning forstås ved:
[…]
b)
»bedrift«: alle de produktionsenheder, der drives landbrugsmæssigt af en landbrugeren, og som befinder sig på samme medlemsstats område
[…]«
3. Delegeret forordning 2019/33
8.
Det fremgår af 48. betragtning:
»Angivelse af den bedrift, som driver de vindyrkningsarealer, hvorfra vinavlsprodukterne kommer, og hvor alle vinfremstillingens processer udføres, kan udgøre en merværdi for producenterne og kan blive sidestillet med høj kvalitet af forbrugerne. Det bør derfor være tilladt for producenterne at anføre en bedrifts navn på mærkningen af vinavlsprodukter med en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller geografisk betegnelse.«
9.
Artikel 1 (»Genstand«) bestemmer:
»I denne forordning fastsættes der supplerende regler til forordning (EU) nr. 1308/2013 […] for så vidt angår:
[…]
f) mærkning og præsentation.«
10.
I kapitel IV (»Mærkning og præsentation«), under afdeling 2 (»Fakultative angivelser«), fastsættes følgende i artikel 54 (»Angivelse af bedriften«):
»1.   De udtryk, der henviser til en bedrift i bilag VI, undtagen navnet på aftapningsvirksomheden, producenten eller forhandleren, er forbeholdt vinavlsprodukter med en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller en beskyttet geografisk betegnelse.
Disse udtryk må kun anvendes, hvis vinavlsproduktet udelukkende er fremstillet af druer, der er høstet på vindyrkningsarealer, som drives af den pågældende bedrift, og at hele vinfremstillingen foregår på nævnte bedrift.
[…]«
11.
Artikel 55 (»Henvisning til navne på en geografisk enhed, der er mindre eller større end det område, der ligger til grund for den beskyttede oprindelsesbetegnelse eller den beskyttede geografiske betegnelse«) har følgende affattelse:
»1.   I henhold til artikel 120, stk. 1, litra g), i forordning (EU) nr. 1308/2013 og medmindre andet er fastsat i artikel 45 og 46 må kun et vinavlsprodukt med en beskyttet oprindelsesbetegnelse, en beskyttet geografisk betegnelse eller et tredjelands geografiske betegnelse have en henvisning på etiketten til navnet på en geografisk enhed, der er mindre eller større end det område, der ligger til grund for nævnte oprindelsesbetegnelse eller geografiske betegnelse.
2.   Hvis der henvises til navnet på en geografisk enhed, der er mindre end det område, der ligger til grund for den oprindelsesbetegnelsen eller den geografiske betegnelse, skal den pågældende geografiske enhed være nøje defineret af ansøgeren i produktspecifikationen og enhedsdokumentet. Medlemsstaterne kan fastsætte regler for anvendelsen af disse geografiske enheder.
[…]«
12.
Bilag VI (»udtryk omhandlet i artikel 54, stk. 1«) indeholder for Tysklands vedkommende følgende udtryk: »Burg, Domäne, Kloster, Schloss, Stift, Weinbau, Weingärtner, Weingut, Winzer«.
B.
Tysk ret. Weinverordnung (vinbekendtgørelsen) (
5
)
13.
I henhold til § 38, stk. 1, kan en angivelse af bedriften for vinene Federweißer, Landwein (bordvin), Qualitätswein (kvalitetsvin), Prädikatswein (vin af højere kvalitet), Sekt (mousserende vin), Qualitätsperlwein (mousserende kvalitetsvin) og Qualitätslikörwein (kvalitetshedvin) alene tillades, såfremt den opfylder bestemmelserne i artikel 54, stk. 1, i delegeret forordning 2019/33, sammenholdt med forordningens bilag VI., stk. 3 og 5, omhandler angivelsen »Gutsabfüllung«.
II. De faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
14.
Indehaveren (herefter »vinproducent A«) af en vinavlsbedrift i Zell, i den tyske region Mosel, fremstiller vin af druer, som ikke kun hidrører fra producentens egne vindyrkningsarealer, men ligeledes fra andre vindyrkningsarealer, som den lejer.
15.
Et af disse lejede vindyrkningsarealer, med et areal på 2,15 hektar, er beliggende ca. 70 km fra Zell på en vinavlsbedrift tilhørende vinproducent B.
16.
De to vinproducenter har underskrevet en aftale, hvorefter vinproducent B dyrker sine vinstokke efter vinproducent A’s anvisninger, og endvidere en gang om året udlejer et presseanlæg til sidstnævnte, som udelukkende står til dennes rådighed i et tidsrum på 24 timer efter høsten af det lejede areal.
17.
Presningen foregår på vinproducent B’s bedrift i overensstemmelse med vinproducent A’s ønologiske fremgangsmåder. Den derved opnåede vin overhældes på beholdere, som fragtes til vinproducent A’s primære forretningssted af dennes personale.
18.
Vinproducent A ønsker at anvende udtrykkene »Weingut« og »Gutsabfüllung« for den vin, der presses i det vinpresseanlæg, som den lejer af vinproducent B.
19.
Land Rheinland-Pfalz (tysk delstat, herefter »Land«) er af den opfattelse, at vinproducent A ikke kan anvende de to udtryk under disse omstændigheder.
20.
Sagen blev anlagt for Verwaltungsgericht Trier (forvaltningsdomstolen i Trier, Tyskland), som ved dom af 16. maj 2019 tog vinproducent A’s søgsmål til følge og fastslog, at denne havde ret til at anvende udtrykkene »Weingut« og »Gutsabfüllung«. Det havde særlig betydning for den pågældende domstol, at den faktiske ledelse og den vedvarende kontrol med hensyn til vinfremstillingen samt eneansvaret herfor lå hos vinproducent A.
21.
Land appellerede dommen til Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (appeldomstol i forvaltningsretlige sager i Rheinland-Pfalz, Tyskland), som ved dom af 12. august 2020 ophævede dommen i første instans og forkastede vinproducent A’s søgsmål.
22.
Appeldomstolen baserede i det væsentlige sin dom på følgende argumenter:
–
I henhold til artikel 54, stk. 1, i delegeret forordning 2019/33, sammenholdt med bilag VI hertil, forudsætter udtrykket »Weingut«, at vinfremstillingen finder sted på en bedrift, der ikke skal forstås som en organisatorisk enhed, men som en operationel helhed med et fast forretningssted, som dets indehaver har besluttet varigt at anvende til fremstilling af vin, og hvor der er ansat personale, som er under dennes ledelse. En adskillelse af vinfremstillingens faser, som f.eks. presningen, er i strid med tanken om, at »hele vinfremstillingen skal forestås samlet«.
–
Lejeaftalen vedrørende vinpresseanlægget garanterer ikke, at samtlige faser af vinfremstillingen foregår under den samme persons ledelse og ansvar. Tværtimod tillader aftalen, at presningen kan finde sted under tilstedeværelse såvel af producenten som af en operatør ved vinpresseanlægget, som er ansat hos anlæggets indehaver, hvorfor vinproducent A’s varige ledelse og ansvar ikke er sikret.
23.
Vinproducent A har anfægtet appeldommen ved Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland), som har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kan hele vinfremstillingen være foregået på den eponyme vinavlsbedrift som omhandlet i artikel 54, stk. 1, andet afsnit, i delegeret forordning (EU) 2019/33, hvis presningen finder sted i et vinpresseanlæg, som denne vinavlsbedrift lejer i 24 timer af en anden vinavlsbedrift, og som i denne periode udelukkende står til rådighed for den eponyme vinavlsbedrift?
2)
Er det i bekræftende fald påkrævet, at presningen gennemføres eller i hvert fald tilses på stedet af den eponyme vinavlsbedrifts medarbejdere, eller kan presningen også gennemføres af medarbejdere ved den vinavlsbedrift, der udlejer vinpresseanlægget, efter anvisninger fra den eponyme vinavlsbedrift?
3)
Såfremt presningen også kan gennemføres af medarbejdere ved den vinavlsbedrift, der udlejer vinpresseanlægget, må disse medarbejdere da have beføjelse til at gribe ind i presningen efter selvstændig beslutning, hvis der opstår uventede problemer?
4)
Er det til hinder for at henregne vinfremstillingen til den eponyme vinavlsbedrift, hvis den vinavlsbedrift, der udlejer vinpresseanlægget og gennemfører presningen, har en selvstændig interesse i den måde, hvorpå presningen gennemføres, eftersom der i den kontrakt om dyrkning af vindyrkningsarealer, som ligeledes er indgået med denne bedrift, er aftalt et udbytte- og kvalitetsafhængigt tillæg pr. hektoliter vin af typerne Kabinett/Spätlese/Auslese til det arealbaserede dyrkningsvederlag?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
24.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 1. juni 2022.
25.
Der er indgivet skriftlige indlæg af vinproducent A og Europa-Kommissionen. Begge parter samt Land deltog i retsmødet den 3. maj 2023.
IV. Bedømmelse
A.
Det første præjudicielle spørgsmål
26.
Den forelæggende ret ønsker i det væsentlige oplyst, om hele vinfremstillingen kan anses for at være foregået på den eponyme vinavlsbedrift, når presningen finder sted i et vinpresseanlæg, som denne vinavlsbedrift lejer i 24 timer af en anden vinavlsbedrift (
6
).
27.
Den forelæggende ret har anført følgende:
–
Udviklingen i lovgivningen viser, at affattelsen af artikel 57, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 607/2009 (
7
) indebærer en begrænsning, eftersom »hele« vinfremstillingen siden dette tidspunkt har skulle foregå på bedriften.
–
Baggrunden for og formålet med lovgivningen lader til at være en beskyttelse af identifikationen af de vinavlsbedrifter, som selv dyrker vindyrkningsarealerne, og som garanterer vinfremstillingen fra start til slut, hvilket er forbundet med en forventning hos forbrugerne om vin af høj kvalitet.
–
Dette argument er imidlertid ikke helt sikkert. Såfremt leje af vindyrkningsarealer, som befinder sig i betragtelig afstand af bedriftens hovedsæde, ikke har indvirkning på angivelsen, vil leje af et vinpresseanlæg med henblik på at foretage presningen på stedet, og således undgå at skulle fragte druerne, naturligvis heller ikke have indvirkning herpå. Faktisk er fælles anvendelse af driftsanlæg almindelig inden for vinfremstilling, og det er et fornuftigt tiltag set ud fra et forretningsmæssigt synspunkt.
28.
Delegeret forordning 2019/33 blev vedtaget af Kommissionen i medfør af den ved artikel 122 i forordning nr. 1308/2013 tildelte beføjelse (
8
). Blandt de aspekter, som de delegerede retsakter kan omfatte, er »udtryk vedrørende en bedrift og betingelserne for deres anvendelse« [artikel 122, stk. 1, litra c), nr. iii), i forordning nr. 1308/2013].
29.
På dette grundlag fastsætter artikel 54 i delegeret forordning 2019/33 betingelserne for at anvende en »angivelse af bedriften«. Der henvises til bilag VI for så vidt angår opregningen af de tilladte udtryk (
9
) i forbindelse med mærkning og præsentation af produktet, som henviser til en vinavlsbedrift.
30.
Det fremgår af den delegerede forordnings artikel 54, at disse udtryk:
–
ikke skal omfatte navnet på aftapningsvirksomheden
–
er forbeholdt vinavlsprodukter med en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller en beskyttet geografisk betegnelse
–
»kun [må] anvendes, hvis vinavlsproduktet udelukkende er fremstillet af druer, der er høstet på vindyrkningsarealer, som drives af den pågældende bedrift, og [hvis] hele vinfremstillingen foregår på nævnte bedrift«.
31.
Det er sidstnævnte betingelse, som ligger til grund for den forelæggende rets – begrundede – tvivl, og som har givet anledning til divergerende, men samtidig begrundede fortolkninger hos henholdsvis retterne i første instans og appelretterne. Der er ikke uenighed om de to øvrige krav, som ikke er blevet bestridt af nogen af parterne i den foreliggende sag.
32.
Min besvarelse af dette præjudicielle spørgsmål tager udgangspunkt i begrebet vinavlsbedrift samt det obligatoriske krav om, at hele vinfremstillingen skal foregå på den pågældende bedrift.
1. Vinavlsbedrift
33.
Ved første øjekast lader artikel 54, stk. 1, andet afsnit, i delegeret forordning 2019/33 til at knytte udtrykket »bedrift« til det fysiske areal, hvor den vinproducent, som ønsker at anvende udtrykket (i dette tilfælde »Weingut«), dyrker sine egne vindyrkningsarealer og foretager vinfremstillingen.
34.
Bestemmelsen kræver som nævnt, at druerne er høstet på vindyrkningsarealer, som drives af vinavlsbedriften, og at hele vinfremstillingen er foregået på den pågældende bedrift (
10
). Dette bekræftes i 48. betragtning til delegeret forordning 2019/33, hvori der henvises til »den bedrift, som driver de vindyrkningsarealer, hvorfra vinavlsprodukterne kommer, og hvor alle vinfremstillingens processer udføres« (
11
).
35.
Ud fra denne indledende fortolkning af bestemmelsen sidestilles »bedriften« med den ejendom, på hvis areal vinstokkene dyrkes, og hvorpå de bygninger og anlæg, hvor druerne (som er høstet på stedet) undergår vinfremstillingen, befinder sig. Dette er appeldomstolens standpunkt.
36.
»Bedrift« skal imidlertid forstås som helheden af de materielle og menneskelige elementer, der er organiseret med henblik på produktionen. Ud fra denne opfattelse vil udtrykket snarere være forbundet med begrebet »virksomhed«, og i mindre grad med dens geografiske beliggenhed. Det forhold, at en vin knyttes til en vinavlsbedrift, er ikke nødvendigvis ensbetydende med, at den hidrører fra vinstokke, der befinder sig på bedriftens vindyrkningsarealer.
37.
De forskellige semantiske betydninger af udtrykket »bedrift« leder til forskellige resultater:
–
Såfremt en bedrift svarer til ejendommen i geografisk forstand, vil hverken vindyrkningsarealer eller et vinpresseanlæg beliggende uden for ejendommen opfylde betingelserne i artikel 54 i delegeret forordning 2019/33.
–
Opfattes en bedrift derimod som en virksomhed, er vindyrkningsarealernes eller vinpresseanlæggets beliggenhed ikke af afgørende betydning (så længe kravene om kontrol opfyldes, hvilket jeg vil komme ind på nedenfor).
38.
Den sproglige tilgang er langt fra definitiv, eftersom delegeret forordning 2019/33 ikke definerer begrebet »bedrift«, på trods af, at den anvender begrebet. Begrebet defineres ej heller direkte i forordning nr. 1308/2013, om end der i forordningens artikel 3, stk. 3, henvises til de definitioner, der bl.a. er indeholdt i forordning (EU) nr. 1307/2013 (
12
).
39.
I henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1307/2013 forstås ved bedrift »[…] alle de produktionsenheder, der drives landbrugsmæssigt af en landbrugeren, og som befinder sig på samme medlemsstats område«.
40.
Denne kæde af henvisninger er vigtig, for hvis begrebet »bedrift« i forordning nr. 1307/2013 er gældende for forordning nr. 1308/2013, er det ligeledes gældende for delegeret forordning 2019/33, som er baseret på sidstnævnte forordning. Der er tale om det samme begreb, og derfor skal fortolkningen heraf være ensartet (
13
).
41.
Anskuelsen ud fra et landbrugsstøttemæssigt perspektiv er ikke unormal i forbindelse med reguleringen af vin: Eftersom vinavlsprodukter er landbrugsprodukter, falder de ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 1308/2013, jf. dens artikel 1, sammenholdt med bilag I, del XII.
42.
Kort sagt tyder alt på, at udtrykket »bedrift« – også for så vidt angår delegeret forordning 2019/33 – ikke nødvendigvis er sidestillet med et bestemt landbrugsareal.
2. Domstolens praksis vedrørende udtrykket »bedrift«
43.
Den forelæggende ret har med rette bemærket, at der i mangel af en definition af bedrift i delegeret forordning 2019/33 rimeligvis må skeles til den retspraksis, hvori dette begreb er blevet fortolket på området for landbrugsproduktion.
44.
Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) har hævdet at have et indgående kendskab til Domstolens praksis. Den har i sin kendelse redegjort for, hvordan denne retspraksis »har præciseret, under hvilke omstændigheder en kun lejet produktionsenhed kan henregnes til en bedrift og drives af en landbruger« (
14
).
45.
Den forelæggende ret har med henvisning til de relevante domme tilføjet, at følgende har betydning for Domstolen:
–
Det afgørende er navnlig, om landbrugeren har en tilstrækkelig autonomi med henblik på udøvelsen af sin landbrugsaktivitet (
15
).
–
Landbrugeren skal ganske vist ikke have ubegrænset råderet, men skal have et vist råderum i udførelsen af sin aktivitet (
16
).
–
Den sideløbende udøvelse af aktiviteter af en anden art må ikke ved sin intensitet, art, varighed og tidsramme i for høj grad hæmme de af landbrugerens aktiviteter, der er relevante for henførelsen (
17
). Kun i så fald kan det lægges til grund, at vedkommende driver eller forvalter det forpagtede anlæg selvstændigt (
18
).
46.
Domstolen har således taget stilling til landbrugsarealers tilknytning til en bedrift, og har opstillet kriterier vedrørende driften og ledelsen heraf i forbindelse med retsforskrifter, der anvender udtrykket »bedrift« på en måde svarende til anvendelsen i forordning nr. 1307/2013 (hvortil der henvises i forordning nr. 1308/2013 og – afledt heraf – delegeret forordning 2019/33).
47.
I denne retspraksis lægges der særlig vægt på elementet »enheder« (eller »produktionsenheder«), forstået som integrerende dele af en »bedrift«, i forbindelse med ledelsen eller forvaltningen heraf.
48.
I dommen i sagen Landkreis Bad Dürkheim fandt Domstolen, at arten af den retlige relation, som lå til grund for anvendelsen af et landbrugsareal, var uden betydning for, om en sådan anvendelse kunne anses for en bestanddel af de produktionsenheder, der blev drevet af en landbruger (
19
). Som Domstolen bemærkede, »udgør et areal en del af landbrugerens bedrift, når landbrugeren råder over retten til at drive dem med henblik på udøvelsen af en landbrugsaktivitet, [idet] [l]andbrugeren i forhold til arealet skal have en tilstrækkelig autonomi med henblik på udøvelsen af sin landbrugsaktivitet« (
20
).
49.
Den manglende betydning af produktionsenhedernes beliggenhed er mere udtalt i Agrargenossenschaft Alkersleben-dommen. I den nævnte sag flyttede en producent, hvis bedrift befandt sig i en tysk delstat, størstedelen af sin produktion til en anden delstat i Tyskland. Domstolen fandt det uden betydning, at de produktionsenheder, der blev drevet af producenten, var blevet flyttet: Det står producenten frit for at vælge sit produktionssted. Derimod er det et krav, at vedkommende driver og leder en samling af produktionsenheder (om end det ikke er en forudsætning, at vedkommende ejer disse), som er beliggende på en medlemsstats geografiske område (
21
).
50.
I Avio Lucos-dommen blev udtrykket »bedrift« fortolket, denne gang med henvisning til forordning nr. 1307/2013, idet produktionsenhedernes tilknytning til landbrugerens drift og ledelse (og ikke nødvendigvis ejerskab) heraf på ny blev fremhævet (
22
).
51.
De retningslinjer, der opstilles i disse domme, giver anledning til en fortolkning af begrebet »bedrift«, hvor begrebet ikke begrænses til de grunde, som producenten ejer, men derimod udvides til også at omfatte lejede grunde (og dermed grunde beliggende på landbrugsarealer, som ikke tilhører selve producenten).
3. Anvendelse af disse kriterier på den foreliggende sag
a) Angående »druer, der er høstet på vinbrug, som drives af den pågældende bedrift«
52.
Iagttages disse retningslinjer, er der intet til hinder for, at det produkt, der ønskes præsenteret under udtrykket »Weingut«, er fremstillet af druer høstet på vindyrkningsarealer, som ganske vist ikke fysisk tilhører den eponyme vinavlsbedrift, men som befinder sig på grunde, som producenten har lejet (
23
). Dette muliggøres af den funktionelle, og ikke rent geografiske, definition af udtrykket »bedrift«.
53.
Samtlige de parter, der deltog i retsmødet, herunder Land, var enige i denne antagelse. Lands standpunkt har særlig betydning, eftersom den medgiver, at den vinavlsbedrift, hvis angivelse indgår i præsentationen af vinen, kan omfatte fremmede (og fjerntliggende) vinavlsarealer, som indehaveren af den pågældende bedrift ikke ejer.
54.
Som jeg allerede har løftet sløret for (
24
), lader den forelæggende ret til at drage samme konklusion: Lejen af nogle vindyrkningsarealer beliggende i en betragtelig afstand af vinproducentens hovedsæde bør i princippet ikke have nogen indvirkning på anvendelsen af de udtryk, der henviser til vinavlsbedriften (
25
).
55.
Til forskel fra, hvad der var tilfældet i artikel 5 i forordning (EØF) nr. 997/81 (
26
), forbeholder artikel 54, stk. 1, første afsnit, i delegeret forordning 2019/33 de her omtvistede udtryk til »vinavlsprodukter med en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller en beskyttet geografisk betegnelse« (
27
).
56.
Dette forklarer, hvorfor det i den foreliggende sag ikke udgør noget problem, at de lejede vindyrkningsarealer befinder sig ca. 70 km fra Zell, hvor producenten har sit hovedsæde, eftersom de hører under den samme region, som er omfattet af en beskyttet geografisk betegnelse (
28
).
57.
Lovgivningen fastsætter endvidere specifikt en mulighed for at knytte kvalitet sammen med mindre geografiske enheder til fremstilling af vin. Artikel 120, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1308/2013, suppleret af artikel 55 i delegeret forordning 2019/33, tillader, at mærkningen eller præsentationen af vine som en fakultativ angivelse indeholder »navnet på en anden geografisk enhed, der er mindre eller større end det område, der ligger til grund for oprindelsesbetegnelsen eller den geografiske betegnelse«.
58.
Anvendelsen af syntagmet geografisk enhed i forbindelse med henvisningen til disse mindre områder, og den tilsvarende mangel herpå ved betegnelsen af den eponyme landbrugsbedrift, viser, at den pågældende bedrift ikke nødvendigvis skal kendetegnes ved grunde, som er beliggende inden for det samme område tilhørende producenten. Tværtimod kan den eponyme vinavlsbedrift medregne fremmede grunde, der enten er overdragede eller udlejede til producenten, som udøver sin landbrugsaktivitet herpå.
59.
Der er imidlertid en hindring for ovenstående, hvilket den forelæggende ret har fremhævet (
29
): Såfremt medtagelsen (i mærkningen eller præsentationen af vinene) af de udtryk, der henviser til vinavlsbedriften, har til formål, »at forbrugerne bedre kan informeres om det sted, hvor vinavlsproduktet er produceret, navnlig hvis disse steder er velkendte af forbrugerne« (
30
), indebærer ovenstående fortolkning af udtrykket »bedrift« da ikke en vildledning af forbrugerne?
60.
Indsigelsen er vægtig, men ikke uoverstigelig. Forbrugeren har en forventning om en vin af høj kvalitet, når den præsenteres under det udtryk, der lægger navn til bedriften, og har ret til, at forholdet mellem vin og bedrift ikke udvandes. For at det skal forholde sig således, er det imidlertid ikke tvingende nødvendigt, at vinen konkret hidrører fra en grund, som er ejet af producenten, idet det er tilstrækkeligt, at fremstillingen af vinen foregår under dennes ledelse, ansvar og kontrol som indehaver af bedriften i den ovenfor beskrevne funktionelle betydning.
b) Angående presningen, forstået som en del af vinfremstillingsprocessen
61.
I artikel 54, stk. 1, andet afsnit, i delegeret forordning 2019/33 sondres der mellem henholdsvis indsamling af druer og vinfremstilling på basis heraf. Vinfremstillingsprocessen omfatter forskellige faser, herunder presning.
62.
Der skal derfor tages stilling til, om det hidtil anvendte udtryk »vinavlsbedrift« (
31
) er gyldigt, når hele vinfremstillingen i henhold til den nævnte bestemmelse skal foregå på den eponyme vinavlsbedrift (
32
).
63.
Det er min opfattelse, at de fremsatte betragtninger vedrørende en fleksibel og funktionel læsning af begrebet »bedrift« (som ikke er forbundet med den geografiske beliggenhed, men snarere med producentens ledelse, drift og ansvar med hensyn til de enheder, der anvendes til produktionen) kan overføres, ikke alene på dyrkningen og indsamlingen af druer, men ligeledes på presningen, som en del af vinfremstillingsprocessen.
64.
Ud fra dette perspektiv foregår hele vinfremstillingen på den eponyme vinavlsbedrift, også selv om en del af processen foregår på et anlæg, som befinder sig uden for de grunde, der tilhører producenten, såfremt vinpresseanlægget udgør en del af den pågældende (eponyme) bedrift i den ovennævnte funktionelle forstand.
65.
Anerkendes det, at opgaverne med dyrkning og indsamling af druerne – som har afgørende betydning for det endelige resultat – ikke forudsætter en geografisk tilknytning til de grunde, som vinproducenten er indehaver af (eftersom vedkommende kan leje andre grunde, som således vil udgøre en del af bedriften), vil dette ræsonnement følgelig også være anvendeligt på presningen af vinen (
33
).
66.
Også her var deltagerne i retsmødet, herunder Land, enige i denne antagelse. Vinpresseanlæggets beliggenhed er ikke den afgørende faktor. Det vil derimod være et ufravigeligt krav, at den vinproducent, som ejer den eponyme vinavlsbedrift, udøver en passende kontrol med presningen, hvilket er genstanden for de øvrige præjudicielle spørgsmål.
67.
Denne løsning er ikke i strid med Domstolens praksis vedrørende vinfremstillingens processer, eftersom der ikke kan udledes ensartede løsninger af denne praksis, for så vidt som den har været baseret på de særlige omstændigheder ved hvert enkelt tilfælde. Den forelæggende ret har med rette anført dette, idet den har bemærket:
–
Der kan af dom af 18. oktober 1988, Erzeugergemeinschaft Goldenes Rheinhessen (
34
), ikke drages nogen erfaring, som kan anvendes på den foreliggende sag, eftersom den pågældende tvist omhandlede aftapning og ikke vinfremstilling. Endvidere var det nogle andre bestemmelser, der blev fortolket dengang, end dem, der finder anvendelse på den foreliggende sag.
–
Betragtningerne til dom af 29. juni 1994, Baux, skaber ej heller en øget klarhed (
35
). Ganske vist blev det i den nævnte sag fastslået, at det i henhold til den gældende lovgivning ikke var et krav, at vinproducenterne skulle være indehavere af vinfremstillingsanlæggene, men dette argument omhandlede forskellen fra en ejendom tilhørende et kooperativ, der for sin del fungerede som »bedrift«. Dette kooperativ dyrkede druerne på sine vinmarker og fremstillede vinen i sine egne anlæg.
68.
Af de situationer, der er omhandlet i disse to domme, har Baux-dommen (
36
) en vis lighed med den foreliggende sag, idet der skulle tages stilling til anvendelsen af udtrykket »château« i forbindelse med navnet på en vinavlsbedrift. Domstolen fandt (
37
), at den retsforskrift, der fandt anvendelse på tvisten:
–
dels gav »[…] de forbrugere, som [købte] vin, der [var] forsynet med visse velrenommerede betegnelser, såsom »château«, garanti for, at de vigtigste faser i vinens fremstillingsproces fra høst til færdigfremstilling [blev forestået] af en vinproducent, som [indestod] for produktets kvalitet, samt under hans effektive og vedvarende kontrol og på hans eneansvar« (
38
)
–
dels betød, at det var nødvendigt, »at druerne er høstet på vinmarker, som udgør en del af det pågældende vinbrug, og såfremt der er truffet pålidelige foranstaltninger til sikring af en særskilt vinfremstilling på grundlag af druer, der er høstet på vinmarker, som udgør en del af slottets oprindelige jorder« (
39
).
69.
Baux-dommen er til en vis grad ambivalent, hvilket skyldes de særlige kendetegn ved den pågældende sag. Om end dommen læner sig op ad den grundlæggende tanke om, at den faktiske ledelse af bedriften samt ansvaret herfor skal ligge hos den producent, som vinens kvalitet henregnes til, viser den sig alligevel til en vis grad at være tvetydig for så vidt angår den geografiske tilknytning til de druer, der dyrkes på slottets grunde.
70.
Domstolen bemærkede, at det i henhold til lovgivningen »ikke [er] nogen betingelse […], at vinfremstillingen foregår i anlæg, som er beliggende på jorder, hvorpå der findes et château« (eller »at vinproducenterne selv er ejere af de anlæg, der anvendes ved vinfremstillingen«). Efterfølgende lod Domstolen imidlertid til at tale for en geografisk tilknytning mellem vinfremstillingen og den konkrete grund, hvorpå vinstokkene dyrkes.
71.
Set i lyset af alle disse faktorer er det min opfattelse, at presningen af druer kan anses for at være foregået på den eponyme vinavlsbedrift, når den finder sted i et lejet vinpresseanlæg, som udelukkende stilles til rådighed for indehaveren af den pågældende bedrift.
72.
På denne måde, og henset til de høje omkostninger, der kan være forbundet med presseanlæg (
40
), lettes de små producenters mulighed for at få adgang til markedet på lige vilkår (
41
). Såfremt anvendelsen af kvalitetsudtryk, der betegner en bedrift, forbeholdes de vinproducenter, der råder over samtlige produktionsenheder på deres egne grunde, vil mulighederne for at anvende disse udtryk være begrænset til de større virksomheder, hvilket vil være til skade for konkurrencen og til ulempe for de mindre producenter (
42
).
73.
Som den forelæggende ret har bemærket, er denne løsning blevet foretrukket i en anden medlemsstat (Østrig) (
43
), som tillader en outsourcing – i henhold til en kontrakt – af vinens forarbejdning, fremstilling, presning eller filtrering. Østrig lader ikke til at kræve en nær tilknytning mellem det faste forretningssted og den eponyme vinavlsbedrift (
44
).
74.
Med den bekræftende besvarelse af det første præjudicielle spørgsmål er der grundlag for at foretage en bedømmelse af de øvrige spørgsmål.
B.
Det andet og det tredje præjudicielle spørgsmål
75.
Disse to spørgsmål, som kan behandles samlet, tager udgangspunkt i, at det første spørgsmål besvares bekræftende. På denne baggrund ønsker den forelæggende ret oplyst, i hvilket omfang egne eller andres medarbejdere kan deltage i presningen af druerne i det lejede anlæg.
76.
Den har nærmere bestemt rejst følgende spørgsmål:
–
»Er det […] påkrævet, at presningen gennemføres eller i hvert fald tilses på stedet af den eponyme vinavlsbedrifts medarbejdere, eller kan presningen også gennemføres af medarbejdere ved den vinavlsbedrift, der udlejer vinpresseanlægget, efter anvisninger fra den eponyme vinavlsbedrift?«
–
»Såfremt presningen også kan gennemføres af medarbejdere ved den vinavlsbedrift, der udlejer vinpresseanlægget, må disse medarbejdere da have beføjelse til at gribe ind i presningen efter selvstændig beslutning, hvis der opstår uventede problemer?«
77.
I retsmødet var parternes og Kommissionens indlæg netop centreret omkring aspekter vedrørende de medarbejdere, der deltager i presningen. Land har udtrykt sin tvivl vedrørende mekanismerne til kontrol af producentens ledelse, tilsyn og ansvar, når denne har lejet tekniske anlæg og anvender eksterne leverandører af tjenesteydelser.
78.
Det fremgår af ovennævnte retspraksis, at producenten i alle tilfælde skal sikre, at den vinfremstilling, der finder sted på lejede anlæg, men som udgør en del af den pågældendes vinavlsbedrift (i den nævnte funktionelle forstand), foregår ved hjælp af de samme teknikker og den samme praksis, som anvendes på den bedrift, som vedkommende er indehaver af.
79.
Den vinproducent, som foretager presningen af druerne i et lejet vinpresseanlæg, skal således forestå denne fase (og andre faser) i vinens fremstillingsproces »[…] under hans effektive og vedvarende kontrol og på hans eneansvar« (
45
).
80.
Så længe dette krav er opfyldt, er der intet til hinder for, at presningen foretages af de medarbejdere, der sædvanligvis håndterer vinpresseanlægget (
46
), og ikke af den eponyme vinavlsbedrifts medarbejdere. For at processen kan henregnes til indehaveren af sidstnævnte bedrift, skal den vinproducent, som lejer vinpresseanlægget, imidlertid kontrollere (enten personligt eller ved hjælp af personale, som enten er ansat hos denne eller er bundet af en kontrakt vedrørende levering af tjenesteydelser), at presningen foregår i overensstemmelse med dennes anvisninger.
81.
Det er efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt at give udlejeren af vinpresseanlægget nogle generelle anvisninger, da det ikke kan udelukkes, at der under presningen opstår uforudsete begivenheder, som kræver, at der træffes hurtige beslutninger. Sådanne beslutninger kan alene træffes af producenten eller dennes personale, og kan ikke uddelegeres til tredjemand, eftersom det alene er producenten eller dennes personale, der har indgående kendskab til de særlige kendetegn ved vedkommendes vinfremstillingsmetode.
82.
Domstolen bør efter min opfattelse begrænse sig til at fastsætte dette kriterium. Det tilkommer de administrative myndigheder (eller eventuelt tilsynsrådene for de beskyttede oprindelsesbetegnelser eller de beskyttede geografiske betegnelser) at omsætte dette i mere konkrete regler.
83.
Det tilkommer i sidste ende den forelæggende ret at tage stilling til, om graden af producentens indgriben i den presning, der finder sted på det lejede vinpresseanlæg, opfylder disse krav. Den underskrevne aftale om leje af anlægget udgør et relevant element (om end ikke det eneste) med henblik på afgrænsningen af den enkelte parts handlefrihed.
C.
Det fjerde præjudicielle spørgsmål
84.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, i hvor høj grad det kan have betydning, at udlejeren af det vinpresseanlæg, hvor presningen foregår, har en egen økonomisk interesse i den måde, hvorpå denne proces foregår. En sådan interesse kan skyldes, at der i kontrakten er aftalt et udbytte- og kvalitetsafhængigt pristillæg.
85.
Det tilkommer den ret, der i det enkelte tilfælde skal løse en tvist på dette område, at tage stilling til, om et aftalevilkår indebærer en økonomisk risiko, som kan være i konflikt med den eponyme vinavlsbedrifts eneansvar.
86.
Det er imidlertid min opfattelse, at de aftalte vederlag og incitamenter ikke nødvendigvis vanskeliggør producentens faktiske evne til at træffe beslutninger og kontrollere presningsprocessen. Som ansvarlig for vinfremstillingsprocessen har producenten ligeledes en interesse i, at presningen giver anledning til et større udbytte, samtidig med at produktets kvalitet opretholdes, så længe det ikke sker på bekostning af anvendelsen af de teknikker og den praksis, der kendetegner dens vines ønologiske træk.
V. Forslag til afgørelse
87.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen svarer Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland) således:
»Artikel 54, stk. 1, andet afsnit, i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2019/33 af 17. oktober 2018 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 for så vidt angår ansøgninger om beskyttelse af oprindelsesbetegnelser, geografiske betegnelser og traditionelle benævnelser i vinsektoren, indsigelsesproceduren, restriktioner for anvendelsen, ændringer af produktspecifikationer, annullering af beskyttelsen og mærkning og præsentation
skal fortolkes således, at
1)
hele vinfremstillingen kan anses for at være foregået på den eponyme vinavlsbedrift, såfremt presningen af druerne har fundet sted i et fremmed vinpresseanlæg, som lejes i 24 timer, og som i dette tidsrum udelukkende står til rådighed for den eponyme vinavlsbedrift, så længe indehaveren af den eponyme vinavlsbedrift forestår den effektive ledelse og den vedvarende kontrol med hensyn til processen samt påtager sig eneansvaret herfor
2)
under disse betingelser om, at indehaveren af den eponyme vinavlsbedrift skal forestå den effektive ledelse og vedvarende kontrol samt påtage sig eneansvaret, er der intet til hinder for, at medarbejderne hos den landbrugsbedrift, som udlejer vinpresseanlægget, medvirker ved presningen af druerne, eller at lejeaftalen indeholder vilkår vedrørende et udbytte- og kvalitetsafhængigt tillæg pr. hektoliter vin.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Kommissionens delegerede forordning af 17.10.2018 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 for så vidt angår ansøgninger om beskyttelse af oprindelsesbetegnelser, geografiske betegnelser og traditionelle benævnelser i vinsektoren, indsigelsesproceduren, restriktioner for anvendelsen, ændringer af produktspecifikationer, annullering af beskyttelsen og mærkning og præsentation (EUT 2019, L 9, s. 2).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 17.12.2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 (EUT 2013, L 347, s. 671), i den affattelse, som blev indsat ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2021/2117 af 2.12.2021 om ændring af forordning (EU) nr. 1308/2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter, (EU) nr. 1151/2012 om kvalitetsordninger for landbrugsprodukter og fødevarer, (EU) nr. 251/2014 om definition, beskrivelse, præsentation, mærkning og beskyttelse af geografiske betegnelser for aromatiserede vinprodukter og (EU) nr. 228/2013 om særlige foranstaltninger på landbrugsområdet i Unionens fjernområder (EUT 2021, L 435, s. 262).
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 17.12.2013 om fastsættelse af regler for direkte betalinger til landbrugere under støtteordninger inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 637/2008 og Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 (EUT 2013, L 347, s. 608).
(
5
) – Weinverordnung in der Fassung der Bekanntmachung vom 21.4.2009 (BGBl. I s. 827), die zuletzt durch Artikel 1 der Verordnung vom 21.10.2022 (BGBl. I s. 1873) geändert worden ist.
(
6
) – Det er ikke blevet bestridt, at det lejede vinpresseanlæg i det nævnte tidsrum udelukkende er til rådighed for den eponyme vinavlsbedrift.
(
7
) – Kommissionens forordning af 14.7.2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 for så vidt angår beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser, traditionelle benævnelser og mærkning og præsentation af visse vinavlsprodukter (EUT 2009, L 193, s. 60).
(
8
) – I forbindelse med opregningen af de bestemmelser, der finder anvendelse på afsætningen af bestemte produkter, forbeholder forordning nr. 1308/2013 en afdeling til regulering af mærkning og præsentation i vinsektoren (afsnit II (»Regler for afsætning og producentorganisationer«), kapitel I (»Afsætningsregler«), afdeling 3 (»Mærkning og præsentation i vinsektoren«)).
(
9
) – For Tysklands vedkommende omfatter det bl.a. udtrykket »Weingut«. Det omfatter ligeledes udtrykkene Burg, Domäne, Kloster, Schloss, Stift, Weinbau, Weingärtner og Winzer. Udtrykket »Gutsabfüllung«, som er fastsat i tysk ret ved vinbekendtgørelsens § 38, er ikke medregnet. Følgelig vil jeg alene anvende udtrykket »Weingut«, som er det EU-retlige udtryk.
(
10
) – En tilsvarende opfattelse ses i andre sprogversioner. Således fremgår det af den tyske version, at »die Weinbereitung vollständig in diesem Betrieb erfolgt«, i den engelske, at »the winemaking is entirely carried out on that holding«, i den franske, at »la vinification est entièrement effectuée dans cette exploitation«, og i den italienske, at »la vinificazione è interamente effettuata nell’azienda«.
(
11
) – Min fremhævelse.
(
12
) – I kraft på tidspunktet for tvisten i hovedsagen, men senere henvises i stedet til definitionerne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2021/2115 af 2.12.2021 om regler for støtte til strategiske planer, der udarbejdes af medlemsstaterne under den fælles landbrugspolitik og finansieres gennem Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), og om ophævelse af forordning (EU) nr. 1305/2013 og (EU) nr. 1307/2013 (EUT 2021, L 435, s. 1).
(
13
) – Jf. dom af 26.10.2006, Kibler (C-275/05, EU:C:2006:682, præmis 22): »Det følger […] af begrebet »bedrift« i artikel 12, stk. 1, litra d), i [Rådets] forordning [(EØF)] nr. 857/84 [af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 omhandlede afgift på mælk og mejeriprodukter (EFT 1984, L 90, s. 13)], at […] begrebet bedrift i forordningen [er] en samling af produktionsenheder, hvis drift ledes af producenten. Da det samme begreb er omhandlet i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 857/84 og artikel 7, stk. 1, nr. 2), 3) og 4), i [Kommissionens] forordning [(EØF)] nr. 1546/88 [af 3. juni 1988 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 (EFT 1988, L 139, s. 12)], bør disse bestemmelser fortolkes ensartet. Da disse bestemmelser i øvrigt forfølger det samme formål, og idet den anden bestemmelse er en foranstaltning til gennemførelse af den første bestemmelse, må det fastslås, at disse bestemmelser ud fra retssikkerhedshensyn bør fortolkes ensartet.«
(
14
) – Forelæggelsesafgørelsen, præmis 18.
(
15
) – Dom af 14.10.2010, Landkreis Bad Dürkheim (C-61/09, EU:C:2010:606, præmis 62), og af 2.7.2015, Wree (C-422/13, EU:C:2015:438, præmis 44).
(
16
) – Dom af 2.7.2015, Demmer (C-684/13, EU:C:2015:439, præmis 61 og 62). Anvendeligheden af denne dom på den foreliggende sag er efter min opfattelse beskeden: Det, der i sin tid blev diskuteret, var de begrænsninger, som en landbruger var blevet pålagt med henblik på at sikre flysikkerheden.
(
17
) – Ibidem, præmis 69 og 70.
(
18
) – Dom af 15.1.1991, Ballmann (C-341/89, EU:C:1991:11, præmis 15).
(
19
) – Dom af 14.10.2010 (C-61/09, EU:C:2010:606, præmis 52, 54, 55, 58 og 62). Det fremgår af fast retspraksis, at det er uden betydning, under hvilken adkomst producenten driver sin bedrift (dom af 8.5.2003, Agrargenossenschaft Alkersleben, C-268/01, EU:C:2003:263, præmis 30, og af 24.6.2010, Pontini m.fl., C-375/08, EU:C:2010:365, præmis 62).
(
20
) – Denne retspraksis er sidenhen blevet påberåbt i dom af 2.7.2015, Wree (C-422/13, EU:C:2015:438, præmis 44).
(
21
) – Dom af 8.5.2003, Agrargenossenschaft Alkersleben (C-268/01, EU:C:2003:263, præmis 30-33). Den relevante retsforskrift var Rådets forordning (EØF) nr. 3950/92 af 28.12.1992 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter (EFT 1992, L 405, s. 1).
(
22
) – Dom af 7.4.2022, Avio Lucos (C-176/20, EU:C:2022:274, præmis 36). Disse produktionsenheder, som den pågældende landbruger driver, kan f.eks. omfatte fremmede dyr, der anvendes til græsning, for så vidt som denne landbruger har en tilstrækkelig råderet over disse dyr med henblik på udøvelsen af sin landbrugsaktivitet.
(
23
) – Dette naturligvis under forudsætning af, at de lejede vindyrkningsarealer befinder sig inden for den beskyttede oprindelsesbetegnelses eller den beskyttede geografiske betegnelses område.
(
24
) – Jf. punkt 27 ovenfor.
(
25
) – Forelæggelsesafgørelsen, præmis 31.
(
26
) – Kommissionens forordning af 26.3.1981 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT 1981, L 106, s. 1).
(
27
) – Det er logisk, at det forholder sig således, da det har afgørende betydning for de beskyttede oprindelsesbetegnelser og de beskyttede geografiske betegnelser, at produktets kvalitet, kendetegn og omdømme hidrører fra eller kan knyttes til en geografisk oprindelse [artikel 93, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 1308/2013].
(
28
) – Landwein der Mosel (https://ec.europa.eu/info/food-farming-fisheries/food-safety-and-quality/certification/quality-labels/geographical-indications-register/details/EUGI00000004687).
(
29
) – Forelæggelsesafgørelsen, præmis 24.
(
30
) – 49. betragtning til delegeret forordning 2019/33.
(
31
) – Som bemærket af den forelæggende ret skal de kriterier, der generelt er fastsat på området for landbrugsproduktion, fortolkes indskrænkende, når de anvendes på vinlovgivningen, som følge af den nære tilknytning mellem det faste forretningssted og den eponyme vinavlsbedrift.
(
32
) – Dette krav blev indført ved artikel 57 i forordning nr. 607/2009. Indtil da var det blevet krævet, at »vinfremstillingen [skulle have] fundet sted på dette vinbrug« (artikel 4, stk. 3, i Kommissionens Forordning (EØF) nr. 1608/76 af 4.6.1976 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT 1976, L 183, s. 1)).
(
33
) – I den foreliggende sag krævede presningen ifølge vinproducent A ikke mere end tre timers effektivt arbejde (punkt 1 i afsnittet vedrørende det første præjudicielle spørgsmål i dens skriftlige indlæg).
(
34
) – Sag 311/87 (EU:C:1988:483)
(
35
) – Sag C-403/92 (EU:C:1994:269).
(
36
) – Det var artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 997/81, der fandt anvendelse.
(
37
) – Dom af 29.6.1994, Baux (C-403/92, EU:C:1994:269, præmis 13). Også dengang skulle vinen »udelukkende hidrøre[…] fra druer, som [var] høstet på det pågældende vinbrug, og […] vinfremstillingen [skulle have] fundet sted på dette brug«.
(
38
) – Ibidem, præmis 14 og 15. Min fremhævelse.
(
39
) – Ibidem, præmis 19, og i samme retning præmis 24.
(
40
) – Der blev i retsmødet fremlagt eksempler på de omkostninger, der er forbundet med presseanlæg, og den økonomiske fornuft (som ligeledes er blevet bemærket af den forelæggende ret) i, at flere forskellige vinproducenter går sammen om anvendelsen heraf, blev fremhævet. Kommissionen har endvidere anført ønologiske hensyn, eftersom fragten af de høstede druer til et fjerntliggende vinpresseanlæg kan forringe kvaliteten heraf.
(
41
) – Disse små bedrifters økonomiske levedygtighed har indgået i EU-lovgivers overvejelser. Det fremgår af 13. betragtning til forordning 2021/2117, at »[…] Unionens vinsektor også [er] kendetegnet ved et meget stort antal små, familiedrevne bedrifter, hvilket resulterer i et varieret udvalg af vine«. Det fremgår af samme betragtning, at deres projekters økonomiske bæredygtighed bør sikres.
(
42
) – Det bestemmes i artikel 40, stk. 1, TEUF, at der »[m]ed henblik på at nå de i artikel 39 nævnte mål [en fælles landbrugspolitik] oprettes en fælles ordning af markederne for landbrugsvarer«. Det fremgår af stk. 2, at »[d]en fælles ordning […] bør udelukke enhver form for forskelsbehandling af Unionens producenter […]«.
(
43
) – § 22, stk. 2, i Bundesgesetz über den Verkehr mit Wein und Obstwein (forbundslov om handel med vin og frugtvin), i den affattelse, der er offentliggjort den 17.11.2009 (BGBl. I Österreich nr. 111/2009), som ændret ved lov af 29.5.2019 (BGBl. I Österreich nr. 48/2019), sammenholdt med § 2, stk. 1, og § 2, stk. 2, nr. 1), i Verordnung des Bundesministers für Land- und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft über die Bezeichnung von Weinen (bekendtgørelse fra forbundsministeren for landbrug, skovbrug, miljø og vandforvaltning om betegnelser for vine), i den affattelse, der er offentliggjort den 1.4.2011 (BGBl. II Österreich nr. 111/2011), senest ændret ved ændringsdekret af 23.7.2018 (BGBl. II Österreich nr. 184/2018).
(
44
) – Forelæggelsesafgørelsen, præmis 32.
(
45
) – Dom af 29.6.1994, Baux (C-403/92, EU:C:1994:269, præmis 15).
(
46
) – Som Kommissionen har anført i retsmødet, er det dem, der har bedst kendskab til anlæggets funktionsmåde.