61990CC0215_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Denne praejudicielle sag vedroerer afgraensningen af anvendelsesomraaderne for henholdsvis artikel 19 og 25 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1) i forbindelse med et tilfaelde, hvor omstaendighederne er foelgende. Anne Maria Twomey er en britisk statsborger, der efter i en vis periode at have vaeret beskaeftiget og haft bopael i Det Forenede Kongerige ved beskaeftigelsesforholdets ophoer - af strengt personlige grunde - rejste til Irland, hvor hun siden har haft bopael uden at have udoevet nogen beskaeftigelse.
Nogle maaneder efter, at hun var flyttet til Irland, fik Twomey - der dengang var godt 20 aar gammel - udstedt en erklaering om, at hun var uarbejdsdygtig som foelge af smerter i laenden.
Twomey ansoegte herefter hos det britiske socialministerium om ydelser i anledning af sygdom i form af kontantydelser i henhold til britisk lovgivning. Hendes ansoegning blev dog afslaaet paa grundlag af section 82 (5) i Social Security Act 1975, hvorefter der ikke bestaar ret til saadanne ydelser, saafremt den paagaeldende "opholder sig uden for Storbritannien".
Det er ubestridt - og boer understreges - at Twomey ikke havde tilmeldt sig hos den britiske arbejdsformidling efter sit beskaeftigelsesforholds ophoer, men at hun paa trods heraf ville have haft ret til ydelser i anledning af sygdom, saafremt hun havde opholdt sig i Det Forenede Kongerige. Den eneste grund til, at hun fortabte den ret, som hun havde erhvervet i kraft af sin tilknytning til forsikringsordningen i beskaeftigelseslandet, var saaledes, at hun havde taget bopael i en anden medlemsstat.
2. Det er under disse omstaendigheder, at den nationale retsinstans har forelagt Domstolen et spoergsmaal, hvorved den i det vaesentlige oensker afgjort, om det bopaelskrav, som efter section 82 (5) i Social Security Act gaelder for ret til de naevnte ydelser i anledning af sygdom, lovligt kan goeres gaeldende over for Twomey. Navnlig oensker den forelaeggende retsinstans oplyst, om det paagaeldende forhold er reguleret i artikel 19 eller i artikel 25 i forordning nr. 1408/71.
3. Chief Adjudication Officer og Kommissionen har om dette spoergsmaal forfaegtet helt forskellige synspunkter. Chief Adjudication Officer har gjort gaeldende, at det kun er artikel 25, der er relevant for sagens afgoerelse, og at det efter den omtvistede lovgivning gaeldende bopaelskrav er lovligt i henhold til artikel 25.
Kommissionen har heroverfor gjort gaeldende, at artikel 25 ikke er relevant, og at Twomey' s tilfaelde fuldt ud er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 19, hvilket indebaerer en ret for Twomey til at "eksportere" de i den britiske ordning hjemlede ydelser til det land, som hun er flyttet til.
4. Ved behandlingen af dette spoergsmaal boer det indledningsvis fremhaeves, at artikel 25, som naermere bestemt vedroerer arbejdsloese og deres familiemedlemmer, indeholder en ordning vedroerende ydelser i anledning af sygdom, som i det vaesentlige er opbygget som den, der efter artikel 69 og 71 i forordning nr. 1408/71 gaelder for arbejdsloeshedsydelser.
Den personkreds, som artikel 25 er relevant for, er kun arbejdsloese, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 69 eller 71, dvs. arbejdsloese, som rejser til en anden medlemsstat end den kompetente stat for at soege beskaeftigelse dér, eller som under deres seneste beskaeftigelse har vaeret bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat.
Som naevnt fastlaegger artikel 25 efter sit indhold med hensyn til ydelser i anledning af sygdom vilkaar, der i hoej grad svarer til dem, der efter bestemmelsen gaelder arbejdsloeshedsydelser. En arbejdsloes, der rejser til en anden medlemsstat for at soege beskaeftigelse dér, og som paa grundlag af artikel 69 i tre maaneder bevarer sin ret til arbejdsloeshedsydelser fra den kompetente stat (den seneste beskaeftigelsesstat), kan i henhold til artikel 25 med den samme tidsmaessige begraensning oppebaere ydelser i anledning af sygdom, saavel i form af naturalydelser (der for den kompetente institutions regning ydes af institutionen i den medlemsstat, som vedkommende er rejst til) som i form af kontantydelser (der principielt ydes af den kompetente institution). Tilsvarende gaelder det, at en arbejdsloes, som under sin seneste beskaeftigelse har vaeret bosat i en anden stat end den kompetente stat (beskaeftigelsesstaten), og som paa grundlag af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), eller litra b), nr. ii), oppebaerer arbejdsloeshedsydelser fra bopaelslandet, tillige har ret til ydelser i anledning af sygdom (natural- og kontantydelser) efter lovgivningen i det land, hvor han eller hun er bosat.
5. Der kan efter min opfattelse paa dette grundlag foretages en tilstraekkelig praecis afgraensning af anvendelsesomraadet for artikel 25. Formaalet med artikel 25 maa saaledes vaere at regulere spoergsmaalet om ydelser i anledning af sygdom til personer, som er tilknyttet en arbejdsloeshedsforsikringsordning, som altsaa er tilmeldt arbejdsformidlingen, og som har ret til de hermed forbundne ydelser.
Artikel 25 angaar saaledes i foerste raekke de former for ydelser i anledning af sygdom, hvis grundlag er et tilknytningsforhold til en arbejdsloeshedsforsikringsordning, og som vedkommende kun har krav paa, saafremt han eller hun er tilmeldt den paagaeldende arbejdsformidling. Under visse omstaendigheder kan artikel 25 ogsaa finde anvendelse for saa vidt angaar ydelser i anledning af sygdom, hvis grundlag er et tilknytningsforhold til andre former for offentlige forsikringsordninger, men som en person, der samtidig oppebaerer arbejdsloeshedsydelser, alligevel kan stille krav om. Som allerede naevnt er den grundlaeggende forudsaetning for, at reglerne i artikel 25 konkret finder anvendelse, i begge tilfaelde, at ansoegningen om de paagaeldende ydelser i anledning af sygdom hidroerer fra en person, der samtidig oppebaerer arbejdsloeshedsydelser. Svigter denne forudsaetning, kan en anvendelse af artikel 25 logisk set ikke komme paa tale, idet det ganske savner grundlag at inddrage denne bestemmelse - hvis formaal er at indfoere en sammenhaengende ordning mellem henholdsvis ydelser i anledning af sygdom og arbejdsloeshedsydelser - i tilfaelde, hvor den paagaeldende ikke er tilmeldt som arbejdsloes og derfor heller ikke oppebaerer arbejdsloeshedsydelser.
Den foreliggende sag drejer sig imidlertid netop om en person, der ikke er tilknyttet nogen arbejdsloeshedsforsikringsordning, og som derfor ikke oppebaerer arbejdsloeshedsydelser. En inddragelse af artikel 25 savner derfor ganske relevans.
6. Med dette udgangspunkt staar det herefter tilbage at undersoege, om Twomey i den foreliggende sag kan paaberaabe sig reglerne i artikel 19 og haevde, at disse er til hinder for at bringe den i den omtvistede nationale lovgivning fastsatte bestemmelse om bopael i anvendelse.
Jeg bemaerker herom, at som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, er grundlaget for Twomey' s ret til ydelser i anledning af sygdom i givet fald ikke, at hun er arbejdsloes, men udelukkende, at hun tidligere har vaeret tilknyttet forsikringsordningen for arbejdstagere. Jeg bemaerker endvidere endnu en gang, at Twomey opfyldte alle betingelser i henhold til national lovgivning for ret til de paagaeldende former for ydelser. Den eneste grund til, at hun har mistet denne ret, er, at hun flyttede til Irland.
Naar dette er sagt, maa jeg tilfoeje, at artikel 19 angaar ydelser i anledning af sygdom til "arbejdstagere", der er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat. Det relevante spoergsmaal i sagen er derfor foelgende: Skaber artikel 19 kun rettigheder for arbejdstagere, der rent faktisk udoever en beskaeftigelse, eller omfatter artiklen ogsaa personer, der som Twomey paa det paagaeldende tidspunkt er uden beskaeftigelse?
Jeg mener, at dette spoergsmaal af de nedenfor anfoerte grunde uden vanskeligheder kan besvares bekraeftende.
For det foerste er den eneste forudsaetning for at vaere omfattet af begrebet arbejdstager i henhold til artikel 1, litra a), i forordning nr. 1408/71, at vedkommende er tilknyttet en forsikringsordning, hvorimod der ikke stilles noget krav om, at personen paa det paagaeldende tidspunkt skal udoeve en beskaeftigelse.
For det andet gaar Domstolens praksis klart i den naevnte retning. Allerede i dommen i Pierik-sagen (2) fastslog Domstolen foelgende:
"Forordning nr. 1408/71 definerer i artikel 1, litra a), begrebet 'arbejdstager' som enhver person, der er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig forsikring under en af de sociale sikringsordninger, der omhandles i bestemmelsens nr. i), ii) og iii). En saadan definition, der, som det bestemmes, gaelder 'i denne forordning', er generel og omfatter saaledes enhver, der, uanset om han er erhvervsmaessigt beskaeftiget, har status som forsikret i henhold til en eller flere medlemsstaters lovgivning om social sikring. Heraf foelger, at personer, som er berettiget til pension eller rente efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, selv om de ikke er erhvervsmaessigt beskaeftiget, er omfattet af forordningens bestemmelser om 'arbejdstagere' som foelge af deres tilknytning til en social sikringsordning, medmindre der er fastsat saerlige bestemmelser for deres vedkommende."
Tilsvarende udtalte Domstolen i dommen i Walsh-sagen (3):
"... det [foelger] af en raekke regler i forordning nr. 1408/71, at denne finder anvendelse paa bestemte persongrupper, som paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden ikke kan anses for 'arbejdstagere' i arbejdsretlig forstand. Det ville vaere i strid med aanden i disse bestemmelser og med forordningens vaesentligste formaal, som er at sikre arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, opnaaede rettigheder, at udelukke ethvert andet tilfaelde, hvor forsikringen efter den paagaeldende lovgivning fortsat daekker den sikredes risici, selv om denne ikke laengere er forpligtet til at betale bidrag, ved at anlaegge en restriktiv fortolkning af udtrykket 'arbejdstager' ."
Udtalelser, der gaar i samme retning, findes ligeledes i den senere dom i Coppola-sagen (4).
7. Naar henses til den vide fortolkning af begrebet arbejdstager, der er blevet anlagt i Domstolens praksis, er jeg af den opfattelse, at det i denne sag boer laegges til grund, at de omtvistede former for ydelser i anledning af sygdom er omfattet af artikel 19 i forordning nr. 1408/71. I modsaetning til, hvad Chief Adjudication Officer haevder, fremgaar det nemlig af de naevnte domme, at det ikke er nogen forudsaetning for, at artikel 19 finder anvendelse, at forsikringsbegivenheden indtraeder paa et tidspunkt, hvor arbejdstageren stadig udoever en beskaeftigelse. Det er tilstraekkeligt, at den paagaeldende paa det tidspunkt, hvor sygdommen indtraeder, er omfattet af forsikringsordningen i den kompetente stat, ogsaa selv om vedkommende er uden beskaeftigelse.
Det maa endvidere - saaledes som Kommissionen med rette har gjort gaeldende - antages, at denne fortolkning af artikel 19 er i overensstemmelse med det grundlaeggende princip om bevarelse af erhvervede rettigheder, hvis formaal er at forhindre, at vandrende arbejdstagere ved at goere brug af deres ret til fri bevaegelighed mister eller risikerer at miste de fordele i form af social sikring, som tilkommer dem i henhold til lovgivningen i en medlemsstat (5). Dette princip skal paa grund af sin store betydning for den fulde beskyttelse af en af de i traktaten knaesatte grundlaeggende friheder sikres i videst muligt omfang, hvorfor det er et fundamentalt udgangspunkt ved afgraensningen af raekkevidden af bestemmelserne i forordning nr. 1408/71.
En anvendelse af artikel 19 i denne sag indebaerer blot, at Twomey kan "eksportere" de ydelser i anledning af sygdom, som hun har krav paa efter lovgivningen i den kompetente stat, saaledes at det netop - i fuld overensstemmelse med de grundlaeggende maalsaetninger med forordningen - forhindres, at den ret til en ydelse, som Twomey har erhvervet i kraft af sin tilknytning til en offentlig forsikringsordning, fortabes alene som foelge af, at hun er flyttet fra én medlemsstat til en anden.
8. For fuldstaendighedens skyld vil jeg endelig tage stilling til to indsigelser mod den foreslaaede loesning af sagen, som Chief Adjudication Officer har rejst.
For det foerste har Chief Adjudication Officer gjort gaeldende, at artikel 19 kun kan finde anvendelse, saafremt den paagaeldende flytter fra den kompetente stat til en anden medlemsstat paa et tidspunkt, hvor vedkommende er i beskaeftigelse, men ikke, saafremt dette - som her - sker paa et tidspunkt, hvor vedkommende ikke laengere er beskaeftiget. For det andet har Chief Adjudication Officer gjort gaeldende, at en anvendelse af artikel 19 paa arbejdstagere, der ikke er i beskaeftigelse, er uforenelig med den omstaendighed, at der gaelder saerlige regler for arbejdsloese, som f.eks. ordningen i artikel 25.
Hvad angaar den foerste indsigelse kan jeg uden vanskeligheder fastslaa, at den indskraenkende fortolkning af artikel 19, som Chief Adjudication Officer forfaegter, hverken ud fra ordlyden eller sammenhaengen er holdbar. Naar det i forbindelse med forordning nr. 1408/71 har vaeret tilsigtet, at der, saa laenge den paagaeldende arbejdstager er i beskaeftigelse, skal opretholdes en sondring som omhandlet mellem den kompetente stat og bopaelsstaten, er der blevet indfoert udtrykkelig bestemmelse herom. En saadan udtrykkelig bestemmelse figurerer netop i artikel 71, hvorimod ingen udtrykkelig regel fremgaar af ordlyden af artikel 19, og rent bortset fra, at der ingen holdepunkter er i ordlyden for en saadan begraensning af raekkevidden af artikel 19, ville begraensningen under alle omstaendigheder ganske savne grundlag og vaere ulogisk, naar henses til maalsaetningen, som er at sikre en hoej grad af beskyttelse af de rettigheder, som vandrende arbejdstagere har erhvervet.
Ogsaa den anden indsigelse savner efter min opfattelse grundlag. Artikel 25, og udelukkende artikel 25, er relevant i tilfaelde, hvor det drejer sig om ydelser i anledning af sygdom til en person, som samtidig oppebaerer arbejdsloeshedsydelser. Hvad derimod angaar artikel 19 finder de heri indeholdte regler anvendelse i de tilfaelde - som i oevrigt maa anses for at have marginal betydning - hvor det drejer sig om ydelser i anledning af sygdom til en person, som er uden beskaeftigelse, og som ikke er tilknyttet nogen arbejdsloeshedsforsikringsordning. Som naevnt forhindrer en anvendelse af artikel 19 i sidstnaevnte tilfaelde, at en person, der har erhvervet en ret til ydelser i anledning af sygdom i henhold til lovgivningen i den kompetente stat, paa grund af et saadant bopaelskrav som det i den omtvistede lovgivning, mister denne ret, udelukkende fordi vedkommende flytter til en anden medlemsstat.
9. Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer spoergsmaalet fra den nationale retsinstans saaledes:
"Har en person i henhold til lovgivningen i en medlemsstat ret til ydelser i anledning af sygdom i form af kontantydelser, efter at vedkommende er ophoert med at vaere beskaeftiget, og selv om vedkommende ikke er tilsluttet en arbejdsloeshedsforsikringsordning, er artikel 19 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 til hinder for en anvendelse af en bestemmelse - hvorefter der bestaar et krav om bopael - som den, der er indeholdt i den omtvistede lovgivning, og som medfoerer, at den naevnte ret bortfalder, alene fordi den paagaeldende flytter til en anden medlemsstat end den kompetente stat."
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) - Raadets forordning (EOEF) af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366).
(2) - Dom af 31.5.1979 (sag 182/78, Sml. s. 1977).
(3) - Dom af 22.5.1980 (sag 143/79, Sml. s. 1639).
(4) - Dom af 12.1.1983 (sag 150/82, Sml. s. 43).
(5) - Jf. senest dom af 4.10.1991 (sag C-349/87, Paraschi, Sml. I, s. 4501, praemis 22).