62020CJ0231_RES
Sag C-231/20
MT
mod
Landespolizeidirektion Steiermark
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof)
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 14. oktober 2021
»Præjudiciel forelæggelse – fri udveksling af tjenesteydelser – artikel 56 TEUF – hasardspil – udbydelse af ulovlige lotterier – sanktioner – proportionalitet – minimumsbøder – sammenlægning – intet loft – forvandlingsstraf – bidrag, der står i forhold til sagsomkostningerne – artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder«
Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – hasardspil – national lovgivning, hvorved der pålægges sanktioner for tilsidesættelse af et monopol på hasardspil – den nationale retsinstans’ efterprøvelse af sanktionernes lovlighed – bedømmelse af disse sanktioners forenelighed med den frie udveksling af tjenesteydelser – rækkevidde
(Art. 56 TEUF)
(jf. præmis 27-29 og 33-35 samt domskonkl. 1)
Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – hasardspil – udbydelse af ulovlige lotterier – sanktioner – minimumsbøder og forvandlingsstraffe pålagt pr. ulovlig spilleautomat – sammenlægning af bøder og straffe – intet loft – bidrag, der står i forhold til sagsomkostningerne – lovlighed – betingelser – overholdelse af proportionalitetsprincippet – iagttagelse af adgangen til domstolsprøvelse
(Art. 56 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47 og art. 49, stk. 3)
(jf. præmis 39-47, 49-51, 53 og 56-58 samt domskonkl. 2)
Resumé
I 2016 stillede et selskab i erhvervsmæssigt øjemed ti spilleautomater til rådighed på et forretningssted beliggende i Østrig, hvorved selskabet overtrådte monopolet på hasardspil. I henhold til den østrigske forbundslov om hasardspil er der nemlig forbud mod lotterier, hvortil der ikke er givet koncession eller tilladelse, og som ikke er undtaget fra forbundsstatsmonopolet på hasardspil. Udbydelse af automatiseret hasardspil uden den påkrævede koncession er strafbart og straffes med en bøde, hvortil er knyttet en forvandlingsstraf, samt et bidrag til omkostningerne i forbindelse med straffeproceduren, der er fastsat til 10% af denne sanktion. Hvad angår juridiske personers overholdelse af de pågældende bestemmelser er den strafferetligt ansvarlige person som udgangspunkt den, der fungerer som repræsentant udadtil.
På denne baggrund blev det nævnte selskabs repræsentant, der var blevet kendt skyldig i disse lovovertrædelser, først pålagt en bøde på 100000 EUR (dvs. 10000 EUR for hver lovovertrædelse) og en forvandlingsstraf på 30 dage (dvs. 3 dage for hver lovovertrædelse) foruden betaling af 10000 EUR i bidrag til sagsomkostningerne. Inden for rammerne af de retsmidler, der blev iværksat til prøvelse af denne afgørelse, blev disse sanktioner nedsat til henholdsvis 40000 EUR, 10 dage og 4000 EUR.
Verwaltungsgerichtshof (forvaltningsdomstol, Østrig), der skulle bedømme lovligheden af denne nye sanktion, besluttede at forelægge Domstolen en række præjudicielle spørgsmål vedrørende den pågældende nationale lovgivnings forenelighed med den frie udveksling af tjenesteydelser, som er sikret ved artikel 56 TEUF.
I dommen præciserede Domstolen bl.a. rækkevidden af de nationale retsinstansers pligt til at undersøge den sanktionsordning, som er fastsat på hasardspilsområdet, i lyset af den frie udveksling af tjenesteydelser.
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede indledningsvis, at der med hensyn til hver af de restriktioner, der var blevet pålagt ved den nationale lovgivning på hasardspilsområdet, herunder de heri fastsatte sanktioner, skulle foretages en særskilt undersøgelse af, om hver enkelt af disse restriktioner var egnet til at sikre virkeliggørelsen af det eller de mål, som den pågældende medlemsstat havde påberåbt sig, og om den ikke gik ud over, hvad der var nødvendigt for at opnå dette mål.
Den nationale ret, der skal vurdere lovligheden af en sanktion på dette område, skal derfor særskilt undersøge, om sanktionen, henset til den konkrete fremgangsmåde for fastsættelsen af denne, er forenelig med den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 56 TEUF. Denne undersøgelse skal foretages, selv om det allerede er blevet fastslået, at de øvrige restriktioner i forbindelse med indførelsen af monopolet på hasardspilsområdet er forenelige med den nævnte bestemmelse.
Dernæst fastslog Domstolen bl.a., at når de af medlemsstaterne indførte restriktioner for hasardspil er begrundet i tvingende almene hensyn, sikrer virkeliggørelsen af det forfulgte mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, er pålæggelsen af sanktioner begrundet i de samme tvingende almene hensyn som de nævnte restriktioner. Sanktionerne skal imidlertid tilpasses lovovertrædelsernes grovhed og ikke være i strid med det princip om straffes proportionalitet, som er fastsat i artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
Hvad for det første angår pålæggelsen af en minimumsbøde for hver ulovlig spilleautomat uden loft over bødernes samlede størrelse fastslog Domstolen således, at en sådan foranstaltning ikke i sig selv synes at stå i misforhold til de pågældende lovovertrædelsers grovhed. Den kan ganske vist føre til bøder af betragtelige størrelser, men den gør det muligt at modvirke den økonomiske fordel, som de sanktionerede lovovertrædelser kan give. Det påhviler imidlertid den nationale ret at sikre sig, at den pålagte minimumsbøde og de pålagte bøders samlede størrelse ikke står i misforhold til denne fordel.
Hvad for det andet angår forvandlingsstraffen bemærkede Domstolen, at denne har til formål at sikre, at lovovertrædelserne faktisk straffes, såfremt bøden ikke kan inddrives, og at den heller ikke i sig selv synes at være uforholdsmæssig i lyset af de pågældende lovovertrædelsers art og grovhed. I den foreliggende sag kunne hver spilleautomat imidlertid udgøre grundlaget for idømmelse af en sådan straf, og der var ikke fastsat noget loft over straffenes samlede varighed. For så vidt som sammenlægningen af disse straffe kan føre til en frihedsstraf af en betragtelig varighed, tilkommer det således den nationale ret at kontrollere, at varigheden af den idømte straf ikke er for lang i lyset af de konstaterede lovovertrædelsers grovhed.
Hvad endelig for det tredje angår pålæggelsen af betaling af et bidrag til sagsomkostningerne på 10% af de pålagte bøder fastslog Domstolen, at opkrævningen af retsafgifter bidrager til en velfungerende domstolsordning, idet den udgør en kilde til finansiering af medlemsstaternes domstolsvirksomhed. Den nationale ret skal imidlertid sikre sig, at dette bidrag ikke er for højt i lyset af de faktiske omkostninger ved proceduren og ikke er i strid med den adgang til domstolsprøvelse, som er fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.