61983C0145
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. FEDERICO MANCINI
fremsat den 11. juli 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
I dommen af 13. februar 1979 i sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, Sml. 1979, s. 461, fastslog Domstolen for første gang, at »når det i [EØF-traktatens] artikel 86 forbydes at misbruge en dominerende stilling på markedet ... vedrører dette... ikke alene en praksis, som direkte kan forvolde forbrugerne skade, men også adfærdsmåder, som indirekte forvolder dem skade ved at påvirke en effektiv konkurrencestruktur som den, der skabes ifølge... artikel 3, litra i)...«. Domstolen anerkendte således, at det schweiziske multinationale selskabs adfærd på markedet for vitaminer til brug i den farmaceutiske industri og fødevareindustrien på uheldig måde kunne påvirke både konkurrencen og handelen i Fællesskabet, og at det derfor var nødvendigt at bringe denne adfærd til ophør og pålægge sanktioner herfor.
Selv om jeg ikke er i besiddelse af nøjagtige oplysninger herom, er det min opfattelse, at denne dom i høj grad bidrog til at frigøre det europæiske marked for vitaminer — produkter, der er af grundlæggende betydning for det moderne menneskes sundhed — og som spiller en afgørende rolle i det moderne økonomiske liv — fra den monopolistiske spændetrøje, hvori dette marked havde levet en hensygnende tilværelse i årevis, og sætte det i stand til igen at trække vejret i frihedens livgivende luft.
Der var én, som havde fået en god idé, da han tidligt i 1973 foreslog Kommissionen at undersøge de skjulte og næsten utilgængelige krogveje i et økonomisk imperium, der overvejende hvilede på retsstridige regler og klausuler. I et »personligt og fortroligt« brev, som den 25. februar blev sendt til Borschette, der dengang var kommissionsmedlem med ansvar for konkurrencespørgsmål, anmodede den pågældende udtrykkeligt Kommissionen om at skride ind over for Hoffman-La Roche (herefter omtalt som »Roche«) for overtrædelse af EØF-traktatens artikel 86. Virksomhedens rolle og aktiviteter på verdensmarkedet for vitaminer blev indgående beskrevet, ligesom der blev givet en grundig beretning om de konkurrencestridige foranstaltninger, som virksomheden anvendte og påtvang markedet.
Brevet sluttede således: »Jeg anmoder Dem om ikke at nævne mit navn i forbindelse med denne sag. Jeg står dog ganske til Deres rådighed med yderligere, også skriftlige oplysninger med hensyn til samtlige spørgsmål, som jeg har omtalt her i brevet. Jeg er endvidere når som helst rede til at drøfte ethvert spørgsmål med Deres medarbejdere eller Dem selv, ligesom jeg om nødvendigt er villig til at flyve til Belgien eller Rom i den anledning. Jeg skal tilføje, at jeg efter min fratræden fra Roche omkring juli 1973 endog er rede til at give møde for en hvilken som helst retsinstans og gentage mine udtalelser under vidneansvar. Jeg regner med at høre fra Dem i nærmeste fremtid og få oplyst, hvorledes jeg kan være til yderligere hjælp...«.
Brevets afsender var således ansat af det schweiziske selskab. I dag er hans navn velkendt: Stanley George Adams, maltesisk statsborger og forhenværende direktør for afdelingen for internationale spørgsmål hos Hoffmann-La Roche i Basel.
Adams' identitet som Kommissionens meddeler i vitaminsagen var dog ikke en hemmelighed ret længe. Den var givetvis ingen hemmelighed efter 31. december 1974, hvor han blev arresteret ved den schweiziskitalienske grænse af de schweiziske myndigheder og på grundlag af en af Roche indgivet politianmeldelse senere tiltalt for videregivelse af forretningsoplysninger og brud på forretningshemmeligheden (jfr den schweiziske straffelovs artikler 273 og 162). Dette var begyndelsen på et langt Golgata for den tidligere Roche-ansatte. Den 21. marts 1975 blev han løsladt mod sikkerhedsstillelse på 25000 SFR; den 1. juli 1976 blev han, der ikke var mødt, efter en retssag, som delvis blev holdt for lukkede døre, af Strafgericht Basel-Stadt idømt ét års fængsel (betinget) og udvist fra Schweiz for et tidsrum af fem år. Han ankede dommen, helt til Bundesgericht i Lausanne. Imidlertid blev underretsdommen stadfæstet og senere retskraftig.
Jeg er på det rene med, at denne korte fremstilling ikke dækker alle sider af Adams-sagen. Jeg mener dog ikke, at det er nødvendigt her at anføre alle begivenheder — altid smertelige og undertiden tragiske — der fulgte hans første, skriftlige henvendelse til Kommissionen. Ved stævning (sag 145/83), indgivet den 18. juli 1983, har han for Domstolen nedlagt påstand om, at Kommissionen pålægges ansvar for en række handlinger og undladelser, der medførte, at hans identitet blev afsløret, og tilpligtes at erstatte det herved lidte tab. Adams har endvidere bebrejdet Kommissionen for at have tilsidesat den pligt, som den frivilligt havde påtaget sig, til at rådgive hans advokater med hensyn til muligheden for at indgive et andragende mod Schweiz for tilsidesættelse af Den europæiske Menneskerettighedskonvention (artiklerne 6 og 10). Jeg agter derfor alene at behandle de forhold, der ifølge sagsøgeren er ansvarspådragende, og kun for at fastslå, hvorvidt og i hvilket omfang Kommissionens adfærd må anses for retsstridig og har været årsag til den skade, som Adams kræver erstatning for.
Endvidere skal det bemærkes, at der den 31. januar og 1. februar 1985 fandt bevisførelse sted for Domstolens anden afdeling, hvorunder der blev afgivet forklaring af Adams og Portmann, der var hans advokat under sagen i Basel, ligesom der foretoges afhøring af en række kommissionstjenestemænd, der havde fået overdraget Roche-undersøgelsen. Ved den lejlighed anmodede begge parter Domstolen om først at afgøre ansvarsspørgsmålet og det spørgsmål, om der gjaldt nogen tidsfrist for sagsøgerens søgsmål, hvorved man ønskede afgørelsen om tabets størrelse og erstatningen udsat til senere. Ved fremstillingen af sagens omstændigheder vil jeg derfor også tage hensyn til de begrænsninger, der følger af denne påstand.
Endelig vil jeg gøre noget andet klart. Den 29. februar 1984 indgav Adams en ny stævning (sag 53/84) med påstand om, at Kommissionen pålægges ansvar uden for kontraktforhold for at have undladt at indbringe sagen for Den blandede Komité under frihandelsoverenskomsten mellem EØF og Schweiz vedrørende de foranstaltninger, som de schweiziske myndigheder havde truffet over for ham. Da denne stævning tager sigte på den samme skade, som der søges erstatning for i sag 145/83, skal jeg behandle den i nærværende forslag til afgørelse, hvilket konkret sker under punkt 9.
2.
På grundlag af brevet af 25. februar 1973 inviterede generaldirektør Schlieder fra Kommissionens generaldirektorat for konkurrence (herefter omtalt som »GD IV«) Stanley Adams til møde med en række tjenestemænd derfra for at drøfte de af ham rejste spørgsmål. Ved mødet, der blev afholdt i Bruxelles den 9. april 1973, udviklede der sig et åbenhjertigt samarbejde mellem mødedeltagerne. Adams overgav en række dokumenter fra Roche, som tjenestemændene mente var af begrænset interesse. Ikke desto mindre forsikrede han dem, at han kunne fremskaffe andre, mere overbevisende dokumenter, hvilket han gjorde den følgende dag (10.4.1973) efter at være vendt tilbage til Basel. Blandt de mange papirer, som han afsendte, var 14 interne direktionsskrivelser, der havde overskriften »Management Information«. Han sendte yderligere to dokumentpakker den 15. april og 21. juli 1973, der indeholdt mange dokumenter vedrørende Roches forretningsaktiviteter, herunder fotokopien af en skrivelse, som bestyrelsesformanden for Roche, Adolf Jann, havde sendt til samtlige datterselskabers direktører. Endvidere oplyste Adams ved skrivelse af 21. juli Kommissionen om, at han agtede at forlade Roche ved udgangen af oktober 1973.
Kommissionen har anført, at den fra det tidspunkt ikke hørte mere fra Adams og derfor fuldstændig mistede kontakten med ham. Adams har på sin side anført, at han i sit første brev af 25. februar 1973 havde skrevet: »Jeg agter at forlade (Roche)... og starte min egen virksomhed i kødbranchen nær Rom, Italien«. Endvidere har han i sin forklaring for Domstolen hævdet, at han ved sit besøg i Bruxelles den 9. april 1973 oplyste tjenestemændene fra GD IV- særlig Carisi — om, at han agtede at bosætte sig med sin familie i Latina, en lille by ikke langt fra Rom, hvor han agtede at starte egen virksomhed inden for industriel svineavl. Efter sagsøgerens opfattelse var Kommissionen derfor klar over hans planer og kendte det sted, hvor han agtede at realisere dem. Han har endelig gjort gældende, at han havde en telefonsamtale med Carisi i begyndelsen af november 1973 — altså få dage efter sin fratræden fra Roche — hvorunder han gav Kommissionens tjenestemand telefonnummeret på sine svigerforældre i Italien, hvor han agtede at tilbringe nogle feriemåneder, før han rejste til Latina. De tjenestemænd, der har afgivet forklaring under bevisførelsen, som Carisi imidlertid ikke kunne deltage i (se om de nærmere enkeltheder nedenfor under punkt 7, sidste afsnit), har ikke kunnet bekræfte, at denne samtale fandt sted.
Da Adams' sidste brev nåede Bruxelles, havde Kommissionen allerede gransket hans dokumenter med et ret konkret ønske om at få indledt en undersøgelse af Roche's aktiviteter. Tjenestemændene fra GD IV havde i nogen tid — nemlig fra det tidspunkt, hvor Adams havde fremlagt det første bevis for sine påstande — forstået, at de havde at gøre med en både vanskelig og yderst delikat sag. Det blev derfor besluttet at gå yderst forsigtigt til værks. Som oplyst for Domstolen besluttede generaldirektøren for GD IV ikke at indlede undersøgelsen af Roche's afdelinger, førend Adams definitivt havde forladt virksomheden.
Efter at Adams var fratrådt, mente man dog, at man nu kunne gå frem med mindre forsigtighed. De tjenestemænd, som stod for undersøgelsen, var endog overbevist om, at når medarbejderen hos Roche havde sagt op, var det mindre nødvendigt at beskytte hans identitet, især i lyset af hans erklærede beredvillighed til at bekræfte sine beskyldninger »for en hvilken som helst retsinstans«. Kommissionens tjenestemænd var med andre ord overbevist om, at dersom det for at bringe Roches adfærd til ophør skulle blive nødvendigt at gå rettens vej for at få fastslået, om beskyldningerne mod virksomheden var begrundede, kunne Kommissionen regne med Adams' vidneudsagn som tidligere leder af et af selskabets salgsafdelinger.
På grundlag af disse overvejelser ventede Kommissionen indtil den 22. oktober 1974, næsten et år efter Adams' fratræden, med at iværksætte sin undersøgelse (forud for hvilken der kun var blevet foretaget en »perifer« undersøgelse vedrørende Roche's sædvanlige kunder, der havde givet meget magre resultalter). Denne efterårsdag mødte tre tjenestemænd fra GD IV op i Roche-afdelingen i Paris. Det var deres håb, at de officielt kunne få datterselskabets direktør til at give dem de dokumenter, som Kommissionen uden Roche's vidende havde været i besiddelse af i nogen tid, og på hvis grundlag den derefter ville have truffet beslutning om overtrædelse af traktatens artikel 86. Forsøget slog imidlertid totalt fejl, selv om de gik så vidt som til at oplæse de mest belastende passager fra de omtalte »Management Information«-skrivelser for direktøren. Det var nytteløst, idet han afviste at kende noget til dem. Derefter stod kun den mulighed åben at vise ham dokumenterne for at få ham til at anerkende, at de var autentiske. Men en sådan beslutning var uden fortilfælde og indebar en for stor risiko til, at den kunne træffes på stedet.
Da de vendte tomhændede tilbage — ifølge vidnesudsagnet fra en anden tjenestemand fra GD IV, Rihoux — blev det drøftet, om sagen skulle henlægges trods Kommissionens åbenbare bevis eller om den skulle gå sin gang. Det blev besluttet først at vurdere de interesser, der stod på spil, og afveje de faktorer, der talte for og imod at fortsætte undersøgelsen. På den ene side stod Fællesskabets almene interesse, der pålægger Kommissionen at sikre traktaten overholdt, navnlig de i artiklerne 85 og 86 indeholdte principper. På den anden side kunne meddeleren stadig have en interesse i at holde sin identitet hemmelig, skønt Kommissionen ikke længere var bundet heraf. Den måde, hvorpå dokumenterne var nået frem til Berlaymont, og de spor med hensyn til meddelerens identitet, der fandtes i dem, talte mod at forevise dem. Imidlertid — som Rihoux videre anførte det — stod den kendsgerning tilbage, at Adams aldrig havde givet nogen instrukser, end ikke de vageste, med hensyn til, hvorledes Kommissionen skulle bruge hans oplysninger, ligesom han heller ikke havde anmodet om at blive holdt underrettet om, hvorledes den konkret brugte dem. Endelig gælder det, således som jeg allerede har anført det, at tjenestemændene var overbevist om, at når Adams først havde forladt Basel, »havde han ingen særlig grund til at skjule sin identitet« (se vidnesudsagnet fra Pappalardo, der ligeledes deltog i undersøgelsen). Da beslutningen om at vise dokumenterne var blevet truffet, sørgede inspektørerne GD IV for at udvælge de dokumenter, der foruden at afgive grundlag for bødebeslutningen mod Roche var de mest anonyme, eller snarere de mest neutrale, såsom rundskrivelser, der i kopi blev uddelt til de forskellige datterselskaber. Endvidere sørgede man for fra de pågældende dokumenter at fjerne spor, der kunne pege tilbage på en bestemt kilde.
Efter at man havde truffet disse sikkerhedsforanstaltninger og fastlagt sin strategi aflagde EF-tjenestemænd den 29. oktober 1974 samtidig besøg hos direktørerne for Roche-afdelingerne i Paris og i Bruxelles, idet man stadig håbede at kunne overtale dem til at fremlægge de belastende dokumenter fra deres arkiver. Da direktørerne imidlertid fortsat reagerede undvigende og endog modarbejdede undersøgelsen, besluttede tjenestemændene fra GD IV at fremlægge de 14 interne direktionsskrivelser og brevet fra Adolf Jann. Stillet over for dette vidnesbyrd bekræftede direktørerne, der fik lov til at tage fotokopier af dokumenterne, omsider, at disse dokumenter forelå og var autentiske.
Få uger senere, den 18. december 1974 for at være helt nøjagtig, indgav den schweiziske advokat Alder på Roches vegne anmeldelse til det schweiziske politi for overtrædelser af den schweiziske straffelovs artikler 273 og 162. Anmeldelsen var formelt indgivet mod en eller flere ukendte personer. Efter at have redegjort for omstændighederne omkring EF-tjenestemændenes besøg i Paris- og Bruxelles-afdelingerne, og for indholdet af de dokumenter, der var blevet fotokopieret af direktørerne for disse afdelinger, anførte dr. Alder, at »Hoffmann-La Roche ikke er klar over, hvorledes Kommissionen for De europæiske Fællesskaber kom i besiddelse af de hemmeligstemplede dokumenter ... Samtalenmellem undertegnede og d'herrer Carisi, Pappalardo og Rihoux den 8. november 1974 i Bruxelles synes at vise, at Fællesskabets tjenestemænd... ikke skaffede sig de pågældende dokumenter på deres eget initiativ, og at... de kender identiteten på den person, der overlod dem. Det har imidlertid ikke været muligt at få at vide, hvornår de modtog dem«.
Roche anførte derfor i anmeldelsen, at man på grundlag af det foreliggende materiale uanset sine egne undersøgelser inden for selskabet ikke var i stand til at fastslå meddelerens identitet. Imidlertid henledte advokaten myndighedernes opmærksomhed på noget, der dels afgav vished, dels rejste en mistanke. Visheden angik oprindelsen af de dokumenter, som Kommissionen havde fået kopier af, der alle utvivlsomt var blevet udarbejdet i selskabets hovedkontor i Basel. Mistanken rettede sig mod navnet på den formodede gerningsmand: Stanley Adams. I anmeldelsen begrundede advokat Alder formodningen ved at henvise til, at Adams' adfærd i adskillige år havde fremkaldt kritik fra de overordnede i et sådant omfang, at selskabets ledelse i sommeren 1973 havde foreslået, at han skulle sige op. Både det forhold, at han havde forladt Roche under omstændigheder, der ikke ligefrem var hjertelige, og en række slutninger, der kunne drages på grundlag af de originale dokumenter og Kommissionens kopier, »begrundede« — konkluderede Alder — »den mistanke, at Adams var den skyldige«.
Den 31. december 1974 blev sagsøgeren anholdt. Han blev løsladt mod sikkerhedsstillelse den 21. marts 1975 og genoptog kontakten med Kommissionen, efter at der var gået næsten 11/2 år. I begyndelsen af april mødtes han i Bruxelles med de tjenestemænd, der havde forestået undersøgelsen af Roche. Parterne er enige om, at tonen ved mødet var elskværdig. Tjenestemændene udtrykte deres støtte og tilkendegav, at Kommissionen betalte alle omkostninger i forbindelse med sagen, herunder sikkerhedsstillelsen. Sagsøgeren har anført, at kommissionstjenestemændene endvidere lovede at yde juridisk bistand til Portmann, der dengang var Adams' advokat, med henblik på hans klients forsvar. Sagsøgte har bekræftet, at den rent faktisk sørgede for at betale Adams' omkostninger, og at den hjalp ham på forskellige måder, endog efter at sagen mod ham var afsluttet, men den benægter, at den på noget tidspunkt har påtaget sig at samarbejde med hans advokater.
Under dette møde drøftede man også begivenheder af nyere dato. Tjenestemændene forhørte sig hos Adams om omstændighederne omkring hans anholdelse, ligesom de på deres side fortalte alt om begivenhederne i Bruxelles efter hans sidste besøg. Særlig fortalte de ham om den undersøgelse, de havde foretaget på Roche-afdelingernes kontorer. I den forbindelse erindrer Pappalardo endvidere at have fortalt sagsøgeren, hvorledes selskabsdirektørerne i Paris og Bruxelles ved den lejlighed havde fået kopier af nogle af de dokumenter, som Adams havde fremskaffet. Han fastholder, at han nævnte dette som »en hypotese, der kunne forklare det for dem stadig uforklarlige, nemlig hvorledes Adams var blevet identificeret og anholdt«. Pappalardo anfører endelig, at Adams ikke syntes at være rystet over disse afsløringer og heller ikke kritiserede Kommissionens handlemåde.
Sagsøgerens erindring vedrørende denne del af samtalen er en anden. Han hævder, at han overhovedet ikke spurgte de tilstedeværende tjenestemænd, hvorledes de schweiziske myndigheder efter deres opfattelse var kommet i besiddelse af de belastende dokumenter. Vedrørende dette punkt er det imidlertid værd at erindre — således som det klart fremgår af politirapporten om afhøringen af Adams efter anholdelsen — at de schweiziske kriminalfolk viste ham forskellige dokumenter og forklarede, at de var blevet overgivet af Kommissionens tjenestemænd til direktørerne for den belgiske og franske afdeling. Det bestrider sagsøgeren ikke, men anfører, at han ikke tillagde det nogen vægt, fordi han mente, at det var et kneb, som det schweiziske politi brugte for at få en tilståelse ud af ham. Det fremgår imidlertid ligeledes klart af afhøringsrapporten, at Adams faktisk erkendte at have overladt Kommissionen de pågældende »Management Information«-skrivelser: han indrømmede, at det »bestemt var muligt«.
Den 9. juni 1976 vedtog Kommissionen en beslutning, der fastslog, at Hoffmann-La Roche havde misbrugt sin dominerende stilling på Fællesskabets marked for vitaminer. Således endte den første »runde« i sagen, der 2 1/2 år senere nåede sin afslutning med den dom, som jeg henviste til i indledningen.
3.
Andre begivenheder af mindre betydning for sagen indtraf efter Adams' første besøg i Berlaymont. Jeg skal ikke her gå nærmere ind på dem. I stævningen og replikken henviser sagsøgeren eksempelvis til forskellige telefonsamtaler og senere møder med Kommissionens tjenestemænd. Telefonsamtalerne fandt sted i tiden inden og umiddelbart efter hans fratræden fra Roche, mens møderne fandt sted efter hans løsladelse fra schweizisk fængsel. Han nævner endvidere forskellige tildragelser omkring anholdelsen, under afhøringen af ham og i forbindelse med hans fængsling. Endvidere er beskrevet den rolle, som Kommissionen spillede på det tidspunkt, og dens foranstaltninger til støtte for Adams. Endelig indeholder sagsøgerens beretning et afsnit om det italienske kapitel af hans historie. Hans erfaringer i Italien var — som det må huskes — ikke stort heldigere end i Schweiz, eftersom hans ambitiøse projekter nærmest døde ved fødslen, væsentligst af mangel på kapital, hvorfor han blev nødt til at flytte til Det forenede Kongerige for at unddrage sig de civil- og strafferetlige følger af det sammenbrud, som hans forretninger førte til.
Kommissionen på sin side bestrider rigtigheden af en række af Adams' slutninger, ligesom den har berigtiget den fremstilling, han har givet af en række begivenheder. Særlig har Kommissionen bestridt sagsøgerens påstand om, at Schlieder under en telefonsamtale i begyndelsen af 1975 med advokat Alder udtrykkeligt bekræftede, at Adams var Kommissionens meddeler. Det må fastslås, at Domstolen ikke har sikre oplysninger om denne begivenhed, der under alle omstændigheder fandt sted, efter at Adams allerede over for det schweiziske politi havde erkendt at have givet Kommissionen oplysninger, ligesom Domstolen ikke har særlige oplysninger om indholdet af samtalen mellem Alder og Schlieder. Utvivlsomt kan Domstolen heller ikke anse sig selv for at være bundet af, hvad der er anført herom i dommen fra domstolen i Basel. Tildragelsen er utvivlsomt alt for diffus til at kunne bidrage til den allerede vanskelige afgørelse af ansvarsspørgsmålet, som Domstolen skal træffe.
Noget helt andet gælder det holdepunkt — der efter min opfattelse kan sammenlignes med de fakta, som er beskrevet under punkt 2 — som Domstolen kan udlede af det møde, der den 8. november 1974 blev holdt i Bruxelles mellem advokat Alder og tjenestemændene fra- GD IV få dage efter besøget i Roche-afdelingerne. Under punkt 7 skal jeg indgående behandle denne drøftelse, hvorunder Alder fremsatte trusler, som tjenestemændene betragtede som en afpresning, som der dog i realiteten ikke var grundlag for. Det er her tilstrækkeligt at anføre, at Kommissionen i svarskriftet omtalte dette møde for første gang i sagen. Det er derfor ikke omtalt i Adams' stævning. Han henviser imidlertid til det i sin replik som et forhold, der senere medførte en forværring af den ham påførte skade.
4.
Med stævningen i sag 145/83 ønsker Adams at få afgjort, om Kommissionen for De europæiske Fællesskaber: a) ved sin lejlighedsvise røbelse af hans identitet som meddeleren i den undersøgelse, som den foretog af Hoffmann-La Roches aktiviteter, tilsidesatte den tjenstlige tavshedspligt og derved forårsagede hans anholdelse, fængsling og domfældelse i Schweiz; og b) undlod at opfylde sin pligt til at rådgive hans advokater vedrørende muligheden for at indbringe sagen for Den europæiske Menneskerettighedskommission.
I anledning af disse handlinger og undladelser har han for Domstolen nedlagt påstand om, at Kommissionen dømmes til at erstatte det af ham lidte tab og til at betale sagens omkostninger. Kommissionen har påstået sig frifundet. Med hensyn til punkt a) har den yderligere rejst formalitetsindsigelse i henhold til artikel 43 i protokollen vedrørende statutten for Domstolen, idet sagen hævdes at være forældet.
5.
Hvad angår tilsidesættelsen af den tjenstlige tavshedspligt har sagsøgeren anført, at hans forhold til Kommissionen lige fra begyndelsen var fortroligt. Efter hans opfattelse fremgår dette både af ordlyden af hans første brev og indholdet af de drøftelser, som han den 9. april 1973 havde med tjenestemænd fra GD IV. Kommissionen var allerede af den grund forpligtet til ikke at røbe hans navn. Denne pligt havde endvidere dobbelt retsgrundlag: dels EØF-traktatens artikel 214 og artikel 20 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, dels principperne herom i medlemsstaternes retsorden.
Det sidste anbringende er utvivlsomt ikke rigtigt. De forbud, der er knæsat i traktaten og den pågældende forordning, beskytter således den virksomhed, der undersøges, og ikke meddeleren. Undersøger man endvidere de nationale retsordener, er det klart, at det ikke er muligt af dem at uddrage fælles regler om spørgsmålet. De regler, der er hjemlet i de nationale retsordener vedrørende spørgsmålet om det offentligretlige erstatningsansvar, giver således meddeleren meget ringe muligheder for beskyttelse, særlig når forvaltningens adfærd tager sigte på præcise mål af offentlig interesse. Situationen er naturligvis en anden, hvis forvaltningen over for meddeleren udtrykkeligt påtager sig at beskytte hans anonymitet og gøre brug af oplysningerne fra ham i overensstemmelse hermed. Adams er ganske på det rene med dette, og — som vi har set det — søger i første række at støtte sit krav mod Kommissionen på, at en sådan forpligtelse består.
Imidlertid er dette kun en slags spilfægteri. Den egentlige strid angår et andet spørgsmål. Hvis nu en sådan begrundet pligt antages at bestå, er det i så fald muligt at begrænse den? Det afviser Adams. Efter hans opfattelse er der tale om en vedvarende og absolut pligt. Således blev det udtrykt i brevet til Borschette, ligesom Kommissionen selv opfattede forholdet således, som det fremgår af forskellige omstændigheder i forbindelse med dens optræden under hele sagen.
Sagsøgte har heroverfor hævdet, at man ikke længere var bundet af nogen tavshedspligt, efter at Adams forlod sin stilling hos Roche. Adams begrænsede selv Kommissionens pligt ved i sit første brev at skrive, at han efter at have sagt op hos Roche var rede til at afgive forklaring for en hvilken som helst retsinstans. Hvorledes er det muligt, spørger Kommissionen, at afgive judiciel vidneforklaring uden at åbenbare sin personlige identitet? Endvidere gælder det, at sagsøgeren, da han forlod Basel, end ikke ulejligede sig med at oplyse GD IV om sin nye adresse. Han bragte således til udtryk, at han var fuldstændig ligeglad med undersøgelsens forløb, herunder med muligheden for, at hans navn kunne blive inddraget.
Som jeg har anført under punkt 2, bestrider Adams den sidste udtalelse og har anført, at han meddelte Carisi sin adresse i Italien. Imidlertid er hans hovedanbringende af en anden karakter. Han har hævdet, at Kommissionen misforstod ham. Da han skrev »Jeg er rede til... at gentage mine udtalelser under vidneansvar«, var det på ingen måde hans hensigt at begrænse Kommissionens pligt ved at give afkald på den anonymitet, som han havde insisteret på. Hvad han derimod mente var, at han var rede til at åbenbare sin identitet — men efter egen beslutning og på eget initiativ — når undersøgelsen først var afsluttet og der var blevet indledt sag ved Domstolen. Forholdet var med andre ord det ifølge Adams, at han alene kunne afgøre, hvorledes og hvornår han ville træde offentligt frem.
De to synspunkter står derfor diametralt over for hinanden. Efter min opfattelse er det andet synspunkt det mest overbevisende, selv om det måske er blevet bragt for kantet til udtryk. Imidlertid kan end ikke dette synspunkt støtte os i særlig vidt omfang, hvis det står fast, at sagsøgte ikke åbent afslørede navnet på sin meddeler før den 31. december 1974, med andre ord ikke før de begivenheder, der af Adams gøres gældende at være ansvarspådragende, tog deres begyndelse. Jeg foreslår derfor, at man udsondrer problemet om varigheden af den forpligtelse, som Kommissionen påtog sig, og at man i stedet for koncentrerer sig om andre sider heraf. Det forudsætter dog, at man har bedre begreb om forpligtelsens omfang, hvorfor der først og fremmest må foretages en undersøgelse af det dokument — brevet til Borschette — hvorved forpligtelsen opstod.
Som bekendt udtrykte sagsøgeren i brevets første del håb om, at Kommissionen ville »træffe forholdsregler« over for Roche og beskrev derpå indgående de konkurrencestridige fremgangsmåder, som virksomheden anvendte. Han sluttede med følgende ord: »... i samarbejde med andre producenter af industrivitaminer har [Roche] fjernet den loyale konkurrence; og... hvor konkurrencen ikke kunne fjernes helt ... fordrejet konkurrencen fuldstændigt«. Alt dette var ifølge Adams »klart« hvormed han mente tilstrækkeligt til at sikre, at de »forholdsregler«, som han foreslog Kommissionen at træffe, ville føre til et positivt resultat. Han tilføjede derpå: »Jeg anmoder Dem om ikke at nævne mit navn i forbindelse med denne sag. Jeg står dog... til Deres rådighed med yderligere, også skriftlige oplysninger, med hensyn til samtlige spørgsmål, som jeg har omtalt... Jeg er endvidere rede til... [at mødes med inspektørerne fra GD IV]... Efter min fratræden fra Roche... er jeg endog rede til etc.« Sagsøgeren var med andre ord overbevist om, at det materiale, som han havde fremskaffet, i sig selv var tilstrækkeligt til at bære en indskriden mod Roche. Imidlertid kunne han støtte dette materiale på tre måder: a) ved at fremsætte yderligere oplysninger og/eller dokumenter; b) ved at drøfte sagen med Kommissionens tjenestemænd; og c) ved at afgive forklaring under vidneansvar vedrørende rigtigheden af sine oplysninger. Valget blev overladt til Kommissionen. Således sluttede han brevet på følgende måde: »Jeg regner med... [at] få oplyst, hvorledes jeg kan være til yderligere hjælp...«.
Hvorledes skal vi opfatte disse erklæringer? Der er slet ingen tvivl om, at sagsøgeren pålagde kommissionsmedlem Borschette tavshedspligt med hensyn til sin identitet og derfor med hensyn til kilden til de beskyldninger, der blev rejst mod Roche. Det er lige så sikkert, at forpligtelsen ikke omfatter spørgsmålene om, hvorledes og hvornår der skulle gøres brug af beskyldningerne. Såfremt Adams tillige ønskede at pålægge begrænsninger eller betingelser i disse henseender, skulle han have givet Kommissionen de nødvendige instrukser; det gjorde han ikke. Tværtimod anmodede han Kommissionen om at indlede undersøgelsen omgående, selv om han havde overladt det til Kommissionen at afgøre, om den ønskede et nærmere samarbejde med ham og vælge samarbejdets form. Kommissionen kunne derfor på grundlag af brevet fuldstændig frit bruge sagsøgerens oplysninger. Blot den ikke afslørede hans navn, var den frit stillet til at træffe de forholdsregler, som den betragtede som de mest effektive.
Intet i de følgende begivenheder ændrer dette billede. Da Adams blev inviteret til at komme til Bruxelles for at drøfte sine beskyldninger, medbragte han en række dokumenter, der ifølge hans forklaringer skulle behandles som fortrolige. Jeg bemærker imidlertid, at de blev anset for at være af ringe interesse, og at der i det mødereferat, der blev udarbejdet af Rihoux, ikke er nogen omtale af, at de skulle behandles fortroligt. I hvert fald er det en kendsgerning, at Adams hverken ved den lejlighed eller i sine tre følgende breve advarede Kommissionen om at bruge det materiale, han havde tilvejebragt, med særlig forsigtighed eller slet ikke gøre brug af det på grund af risikoen for, at indholdet af dokumenterne kunne afsløre deres kilde. Endelig har Adams i sin forklaring for Domstolen medgivet, at han aldrig gjorde det klart for inspektørerne fra GD IV, at hans dokumenter ikke måtte bruges uden for Berlaymont.
Jeg kan herefter gå et skridt videre. Efter min opfattelse gav Adams ikke Kommissionen nogen instrukser på grund af sin tillid til Kommissionens tjenestemænd og til, at de ville handle effektivt, men tillige forsigtigt og diskret. Det gælder da også, at forsigtighed og omhu, samt, om fornødent, diskretion er blandt de fundamentale krav, der må stilles til forvaltningens virksomhed. Skønt Kommissionen frit kunne bruge de dokumenter, der var betroetden, på den måde og på det tidspunkt, som den fandt passende, kunne Kommissionen ikke se bort fra disse krav. Det afgørende punkt er: kan det antages, at Kommissionen har opfyldt kravene? Var dens metoder til at få de oplysninger fra Roche, som den behøvede, og de forholdsregler, der blev truffet i forbindelse med disse metoder, i overensstemmelse med den adfærd, der kan forventes af en fornuftig og ansvarsbevidst mand i en lignende situation, altså af en — med det romerretlige udtryk — bonus paterfamilias.
Adams er overbevist om, at de ikke var det. Efter hans opfattelse var forevisningen af de såkaldte »Management Information«-doku-menter til direktørerne for den belgiske og franske afdeling en i det mindste uforsigtig handling, fordi den satte Roche i stand til at fastslå, at han efter al sandsynlighed måtte have været kilden til oplysningerne. Kommissionen er af en helt anden opfattelse. Den har hævdet, at rent bortset fra at Adams ikke gav den instrukser, advarede han den heller ikke om, at fremlæggelsen af netop disse dokumenter ville indebære en risiko for at afsløre kilden. Endvidere valgte de tjenestemænd, der stod for undersøgelsen, at vise de mest »anonyme« papirer og bestræbte sig på at gøre dem uigenkendelige ved at fjerne de dele, som kunne lette søgningen af kilden. Der kan selvfølgelig ikke siges noget om, hvorvidt deres forsigtighedsforanstaltninger lykkedes. Det er imidlertid af betydning, at Roche i anmeldelsen begrundede sin mistanke til Adams med henvisning til hans dårlige forhold til sine overordnede og til omstændigheder, der angik oplysninger, der aldrig har været i Kommissionens besiddelse.
Blandt de synspunkter, som jeg her har givet et sammendrag af, foretrækker jeg Kommissionens. Jeg skal minde om, at Adams havde overladt det til Kommissionens skøn at afgøre, hvorledes og hvornår hans oplysninger skulle bruges. Kommissionen brugte dem et år efter Adams' fratræden og først efter, at man uden held havde forsøgt at skaffe bevis, først fra Roches kunder og derpå fra arkiverne i afdelingerne i Bruxelles og Paris. Et valg af den beskaffenhed — dvs. et valg truffet efter en rimelig frist og som en yderste foranstaltning samt realiseret med de forsigtighedsforanstaltninger, som jeg har omtalt — må anses for at opfylde kravene om forsigtighed og omhu. Man kunne med andre ord ikke forlange mere af Kommissionen, end den gjorde for at beskytte Adams' anonymitet.
Mit resultat vedrørende dette punkt er, at Kommissionen ved undersøgelsen mod Roche ikke ses at have handlet retsstridigt og dermed ansvarspådragende efter erstatningsreglerne uden for kontraktforhold, hvorved det naturligvis har sit forblivende ved kravene vedrørende skaden og årsagssammenhængen.
6.
Skønt Kommissionen først og fremmest støtter sit forsvar på realiteten i den af Adams anlagte sag, har den anført, at sagen strander på artikel 43 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen. Denne artikel bestemmer: »Krav mod Fællesskabet, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, forældes fem år efter, at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er indtrådt.« I sin seneste dom vedrørende denne bestemmelse afgjorde Domstolen et vigtigt punkt vedrørende den, ved at fastslå, at forældelsesfristen »ikke [kan] begynde at løbe, før alle de betingelser, som er en forudsætning for erstatningspligten, er opfyldt og navnlig ikke før det tab, der skal erstattes, er kendt« (dom af 27.1.1982 i sag 51/81, De Franceschi mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1982, s. 117).
Kommissionens argumentation er enkel. Den har anført, at det klart følger af den kronologiske rekonstruktion af begivenhederne, at de omstændigheder, som Adams støtter sit erstatningssøgsmål på, allerede forelå den 1. juli 1976, da retten i Basel afsagde dom. Som Adams selv har indrømmet, forelå de handlinger og undladelser, som hævdes at udgøre et brud på tavshedspligten, inden den dato. Det samme gælder den skade, der opstod på dette grundlag (anholdelse og fængsling), og som han kræver erstatning for. Under disse omstændigheder er forældelsesfristen klart overskredet. Adams' stævning blev således først modtaget på Domstolens justitskontor den 18. juli 1983, med andre ord en hel del senere end de fem år, der er hjemlet ved artikel 43.
Adams har klart tilbagevist denne indsigelse. Imidlertid er realiteten i hans argumentation, at han i august 1980 fik kendskab til den retsstridige adfærd, som bør pådrage Kommissionen ansvar. Først på det tidspunkt modtog hans nye advokat alle sagsakterne fra retten i Basel, og ved sin gennemlæsning af dem opdagede han, at Kommissionens tjenestemænd havde vist direktørerne for Roche-afdelingerne en række af de dokumenter, som Adams havde overladt Kommissionen. Sagsøgeren har hævdet, at han indtil det tidspunkt var uvidende om dette forhold. Han havde aldrig set rapporten over sin afhøring eller dokumenterne vedrørende sin sag, ligesom han, hvis han havde set dem, ikke ville have kunnet forstå dem, idet de var på tysk, et sprog, som han ikke behersker.
Hvad kan der siges om dette synspunkt? Ved beregningen af den i artikel 43 fastsatte frist må der utvivlsomt tages hensyn til manglende viden. Imidlertid gælder det, at den part, der vil støtte ret på den, ikke selv må have bragt sig i den situation. I hvert fald påhviler det denne part at godtgøre, at han har foretaget sig det fornødne for at få kendskab til de kendsgerninger, der er årsag til den lidte skade. Som jeg indgående har forklaret det under punkt 2, har Adams selv erkendt under afhøringen at være blevet informeret af de schweiziske kriminalfolk om, at dokumenterne var blevet forevist Roche-direktørerne. Sagsøgeren har ganske vist anført, at han på det tidspunkt ikke tog oplysningen alvorligt. Imidlertid når han med denne argumentation til et absurd resultat. Han gør udøvelsen af søgsmålsretten i henhold til artikel 215 afhængig, ikke af den faktiske forekomst af visse kendsgerninger — således den skadevoldende retsstridighed — men af den opfattelse, som den skadelidte person har vedrørende det spørgsmål, om disse kendsgerninger kan tilregnes en bestemt part.
Jeg er under alle omstændigheder overbevist om, at Adams fra sin nye advokat ikke erfarede mere, end han havde vidst gennem nogen tid. Jeg bemærker, at i den af Roche indgivne politianmeldelse er det udtrykkeligt anført, at »kopierne af Roche-dokumenterne, der er i EF-Kommissionens besiddelse, ... blev [taget af de ansatte ved den franske og belgiske afdeling] med tjenestemændenes billigelse... og [straks] sendt... til Basel«. Det er klart, at denne ordlyd — der er mere vigtig end nogen anden, fordi den bringer det forhold til udtryk, at Fællesskabets inspektører frivilligt overgav dokumenterne — blev meddelt sagsøgeren under afhøringen af ham den 23. januar 1975. Han kan heller ikke herved støtte sig på sit manglende kendskab til tysk. Som det klart fremgår af den officielle afhøringsrapport, blev anmeldelsen oversat af tolken i forbindelse med politimyndighedens afhøring af sigtede. Selve rapporten blev først underskrevet af Adams, efter han havde hørt oversættelsen af den.
Resultatet bliver derfor, at Adams allerede tidligt i 1975 havde indgående kendskab til de faktiske omstændigheder, som han påberåber sig til støtte for den første af stævningens påstande. Der må derfor gives Kommissionen medhold i indsigelsen om, at forældelsesfristen er overskredet.
7.
Imidlertid må det antages, at ikke alle de forhold, der er blevet gjort gældende under sagen, og som kan være ansvarspådragende for Kommissionen, var kendt af sagsøgeren ved domsafsigelsen i Basel. Særlig har Adams som nævnt under punkt 3 hævdet, at det først i svarskriftet kom frem, at advokat Alder den 8. november 1974 havde et møde med Kommissionens tjenestemænd. Det kan vel ikke være helt rigtigt. I den af Roche indgivne politianmeldelse henviste Alder nemlig til mødet og anførte, at han havde foranlediget det afholdt for at finde ud af, hvorledes Kommissionen var kommet i besiddelse af de såkaldte »Management Information«-dokumenter og brevet fra Jann. Han tilføjede, at tjenestemændene ikke gav oplysninger fra sig, og at de — da han stillede yderligere spørgsmål for at få fastslået, om meddeleren var en af selskabets ansatte — forbeholdt sig at svare på et senere tidspunkt. Som Alder afslutningsvis anførte, fik han imidlertid den 6. december 1974 af Pappalardo telefonisk meddelelse om, at Kommissionen heller ikke agtede at besvare det andet spørgsmål, ligesom den ikke længere var sindet at drøfte dokumenternes oprindelse.
Eftersom Adams under afhøringen blev bekendt med anmeldelsen, er det sandsynligt, at han ikke var uvidende om denne episode. Imidlertid blev der i advokat Alders anmeldelse kun omtalt én — og det var ikke den mest betydningsfulde — del af drøftelsen, som han havde haft med tjenestemændene. Lad os se på Kommissionens svarskrift. Det er heri anført, at Alder meddelte Roches hensigt om at få meddeleren tiltalt i henhold til en bestemmelse i den schweiziske straffelov, der fastsætter straf for videregivelse af fortrolige forretningsoplysninger. Han nævnte endvidere muligheden af at indkalde tjenestemændene som vidner, således at offentligheden kunne få oplysning om den uansvarlige måde, hvorpå GD IV foretog sine undersøgelser. Endelig lovede han, at dersom Kommissionen afslørede navnet på meddeleren, ville Roche undlade at foranledige straffesag indledt mod ham og forsyne inspektørerne med alle de dokumenter, som de stadig måtte have behov for. Pappalardo afviste disse forslag på Kommissionens vegne.
Dette er således den fuldstændige version af drøftelsen. Adams har bebrejdet Kommissionen, at den ikke underrettede ham herom i rette tid, og navnlig at den ikke advarede ham om den alvorlige risiko ved en tilbagevenden til Schweiz. Kommissionen har derfor »ikke respekteret den forsigtigheds-norm«, der gælder al forvaltningsvirksomhed, hvilket »forværrede« den ham påførte skade ved tilsidesættelsen af den »tjenstlige tavshedspligt«.
I forbindelse med den argumentation, som jeg netop har givet et sammendrag af, vil jeg gerne påpege, at sagsøgeren rent faktisk har fremført en ny søgsmålsgrund, selv om det er meningen også hermed at fastslå Kommissionens ansvar. Var han berettiget hertil? Som bekendt gælder det i henhold til procesreglementets artikel 42, stk. 2, at nye søgsmålsgrunde kun kan fremføres under sagens behandling, dersom de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under den skriftlige forhandling. På den anden side fremgår det af fast retspraksis, at »for at en ny omstændighed kan begrunde fremsættelse af et nyt anbringende under sagens forløb, må det... kræves, at denne omstændighed ikke forelå eller ikke kunne have været kendt af sagsøgeren ved sagens anlæg« (se senest dommen af 1.4.1982 i sag 11/81, Dürbeck mod Kommissionen, Sml. 1982, s. 1251). Der er i nærværende tilfælde ikke tvivl om, at dette krav er opfyldt. Som vi har set det, var Alders trusler og forslag kun kendt af ham og Kommissionen på det tidspunkt, hvor Adams anlagde sagen. Adams vidste ikke og kunne ikke vide noget om dem.
Kommissionen har over for dette nye klagepunkt for det første hævdet, at den ikke troede, at det efter schweizisk ret var muligt at indlede straffesag mod nogen for at have givet oplysninger, der kunne sætte en stopper for en retsstridig adfærd. Truslen om en straffesag blev derfor af tjenestemændene opfattet som et bluffnummer fra Alder's side for at få meddelerens navn ud af dem. Dels havde Adams, tilføjes det, for længe siden forladt Schweiz og havde ikke sagt noget om, at han ønskede at vende tilbage dertil, dels havde han ikke oplyst sin adresse, således at det var umuligt at advare ham. Endelig har sagsøgte under den mundtlige forhandling gjort gældende, at sagsøgerens søgsmål også i denne henseende blev for sent anlagt. Der var gået mere end fem år fra den dag, hvor drøftelsen mellem Alder og tjenestemændene fandt sted, og til stævningens indgivelse.
Jeg skal med det samme anføre, at såfremt de betragtninger, som jeg har fremsat om det tidspunkt, hvor Adams fik kendskab til drøftelsen (eller i det mindste til dens vigtigste del), er rigtige, er den sidste indsigelse ikke holdbar. Imidlertid må Kommissionens øvrige argumenter også forkastes.
Det skal jeg begrunde nu. At beskytte meddeleren ved at bevare hans anonymitet er ikke et mål i sig selv, men skal først og fremmest hindre gengældelsesaktioner fra den part, der skades ved hans oplysninger. Som jeg i detaljer har anført det under punkt 6, ophørte Kommissionens tavshedspligt ikke i og med EF-inspektørernes besøg i afdelingerne i Paris og Bruxelles. Kommissionen havde derfor pligt til at sikre, at besøget ikke fik uvedkommende virkninger i forhold til besøgets formål, og navnlig at det ikke fik uheldige følger for Adams. Imidlertid truede Alder med netop sådan at udvirke noget — en hævnakt iform af en straffesag med mulighed for anholdelse og domfældelse — hvilket han gjorde under et møde, der i sig selv var et af resultaterne af det nævnte besøg. Hvad der kan udledes heraf, er klart. Kommissionen burde have truffet alle nødvendige foranstaltninger i overensstemmelse med sædvanlige forsigtighedskrav for at hindre, at disse trusler blev ført ud i livet.
Kommissionen forholdt sig i stedet passiv; denne passivitet er ikke berettiget. Selv om advokat Alders optræden kan have antydet, at han »bluffede«, var de foreliggende odds af en sådan beskaffenhed, at Kommissionen skulle have »kigget ham i kortene« for at finde ud af, om han i virkeligheden sad med dårlige kort på hånden. Det skulle ikke have været vanskeligt for juristerne i generaldirektoratet for konkurrence at finde nogle bestemmelser i en lov, der givetvis er optaget i Kommissionens biblioteker, og at afgøre den nøjagtige rækkevidde af disse bestemmelser ved simpelt hen at undersøge retspraksis på området. Jeg vil gerne tilføje, at deres indhold ikke er synderligt forskelligt fra indholdet af en række bestemmelser, der er gældende ret i en række medlemsstater (eksempelvis den italienske straffelovs artikel 623). Hvis de havde tænkt på alt det og havde handlet i overensstemmelse hermed, ville disse jurister være nået til det resultat, at Alder så sandelig havde prøvet at intimidere dem, men at han var langt fra at bluffe; han havde således nogle meget stærke kort på hånden.
Tilbage står indsigelsen om, at det var umuligt at spore Adams. Jeg benægter selvfølgelig ikke, at sagsøgeren efter at have forladt sin stilling ikke viste nogen interesse for undersøgelsen og kun gav sporadiske og utvivlsomt upræcise oplysninger vedrørende sine planer i Italien. Han har imidlertid hævdet, at han i november 1973 ringede til Carisi og gav ham sin adresse, netop for at sætte Kommissionen i stand til at bevare kontakten med ham. Det er særdeles sandsynligt, at det er, hvad der skete. Som vi ved, var Carisi ikke til stede ved bevisførelsen. Andre tjenestemænd, herunder navnlig Schlieder, har ikke desto mindre erindring om et telefonopkald fra Adams. De kan ikke oplyse noget om, hvad der blev sagt, men i betragtning af, at det fandt sted (i dagene umiddelbart efter, at han forlod Roche), og det sted, hvorfra opkaldet kom (givetvis Italien), er det vanskeligt at se, hvilket andet formål samtalen kunne tjene end at underrette Kommissionen om hans adresse.
Det er i hvert fald ubestrideligt, at Kommissionen end ikke prøvede at finde Adams, skønt den havde tid til det (det må nemlig ikke glemmes, at Pappalardo besvarede Alders andet spørgsmål næsten en måned efter drøftelsen! ). Efter min opfattelse er dette tilstrækkeligt til at begrunde det resultat, at Kommissionens adfærd ikke levede op til den sædvanlige forsigtighedsnorm. Den udgør derfor en retsstridig handlemåde, der medfører ansvar uden for kontraktforhold.
8.
I stævningen i sag 145/83 bebrejdes Kommissionen af Adams en anden undladelse. Han har her anført, at den ikke oplyste ham om muligheden for i sit forsvar at påberåbe sig Den europæiske Menneskerettighedskonvention, og at den herved tilsidesatte den pligt, som den frivilligt havde påtaget sig til at bistå og rådgive hans advokater.
Jeg skal her minde om, at Kommissionen bestrider at have påtaget sig en sådan forpligtelse, og jeg vil fremhæve, at sagsøgeren ikke kan antages at have afkræftet dens indsigelse. Portmann anførte vel under sin forklaring for Domstolen, at han altid kunne henvende sig til tjenestemændene fra GD IV for at få nyttige oplysninger til brug for sagens førelse. Intet lader imidlertid formode, at disse, i øvrigt kun lejlighedsvise kontakter fandt sted inden for rammerne af en bistandsaftale. Anbringendet er derfor uden grundlag.
9.
Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 29. februar 1984 i sag 53/84 har sagsøgeren nedlagt følgende påstande: a) Kommissionen for De europæiske Fællesskaber tilpligtes at erstatte sagsøgeren det tab, han har lidt som følge af Kommissionens handlinger og undladelser, der førte til hans anholdelse og domfældelse i Schweiz; b) det statueres, at Den blandede Komité nedsat i henhold til frihandelsoverenskomsten af 1972 mellem EØF og Schweiz på Kommissionens initiativ burde have fået forelagt de schweiziske myndigheders foranstaltninger mod ham, idet disse strider mod overenskomstens regler; c) Kommissionen pålægges at meddele Schweiz, at den opsiger frihandelsoverenskomsten, dersom det ikke inden for en rimelig frist lykkes Kommissionen at bevæge Schweiz til at fortolke frihandelsoverenskomsten korrekt og overholde folkeretten, således som den kommer til udtryk i denne overenskomst.
Kommissionen har fremsat formalitetsindsigelse om litispendens. Den har hævdet, at eftersom sagen hviler på omstændigheder, der er gjort gældende i sag 145/83, og i det væsentlige gentager de under denne sag nedlagte påstande, strider den mod princippet ne bis in idem og bør afvises. I hvert fald gælderdet, at da den skade, som Adams søger erstatning for, er den direkte eller indirekte følge af hans straffesag, må de handlinger og undladelser, der hævdes at være ansvarspådragende for Kommissionen, nødvendigvis være indtrådt inden afsigelsen af den pågældende dom (1.7.1976); søgsmålet er derfor forældet i henhold til artikel 43 i protokollen vedrørende statutten for Domstolen. Endelig har sagsøgeren i stævningen ikke klargjort: a) hvilken retsregel Kommissionen skal have tilsidesat, b) hvad der skal udgøre et retsstridigt forhold fra institutionens side, og c) hvorledes dette forhold har påført ham tab. Med andre ord, allerede fordi stævningen ikke opfylder betingelserne i EØF-traktatens artikel 215, bør sagen afvises, uanset om den, som af Kommissionen hævdet, i øvrigt antages at savne fornødent grundlag.
Adams har blot anført, at den skade, der søges erstattet ved de to søgsmål, meget vel kan være den samme, men at det afgørende er, at der gøres forskellige anbringender gældende. Synspunktets rigtighed er vel ikke utvivlsom. At gå ind på det i detaljer (eller behandle det spørgsmål, om artikel 215's betingelser er opfyldt) er imidlertid unødvendigt, fordi der ikke er tvivl om, at i det mindste Kommissionens anden indsigelse bør tages til følge. Hvis det nemlig antages, at den skade, der søges erstattet ved den pågældende sag, ikke er forskellig fra den, der er grundlaget for den anden sag, begyndte søgsmålsfristen også for dens vedkommende at løbe fra datoen for afsigelsen af dommen i Basel (se ovenfor under punkt 6); der kan klart heller ikke lægges vægt på, at Adams' vanskeligheder ikke blev meddelt den mellem EØF og Schweiz nedsatte blandede Komité, for at godtgøre, at dette forhold var skadeårsag.
10.
På grundlag af de omstændigheder, der har kunnet fastslås under sagen, og i lyset af de foregående betragtninger, foreslår jeg, at Domstolen,
a)
antager den af Stanley Adams den 18. juli 1983 anlagte sag 145/83 til realitetsbehandling og delvis giver ham medhold, idet Kommissionen for De europæiske Fællesskaber kendes erstatningsansvarlig uden for kontraktforhold ved at have undladt at træffe forholdsregler for at advare sagsøgeren om hans risiko ved en tilbagevenden til Schweiz, hvorved den tilsidesatte den almindelige forsigtighedsnorm, som den skal opfylde i sin forvaltningsvirksomhed,
b)
udsætter afgørelsen om tabets størrelse og erstatningen til senere,
c)
i øvrigt frifinder sagsøgte i sag 145/83,
d)
træffer afgørelse om sagens omkostninger i forbindelse med pådømmelsen af tabets størrelse, og
e)
afviser den af Adams den 29. februar 1984 anlagte sag 53/84 og pålægger ham omkostningerne i forbindelse med denne sag i medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2.
(
*1
) – Oversat fra italiensk.