62024CJ0516
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
12. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – samarbejde på det civil- og handelsretlige område – forordning (EU) nr. 4/2009 – kompetence vedrørende underholdspligt – artikel 12 – litispendens – fastlæggelse af den ret, ved hvilken sagen først er anlagt – artikel 9, litra a) – begrebet »dokument [der svarer til]« et indledende processkrift – en bidragsberettigets indgivelse af en ansøgning om retshjælp til en ret i en medlemsstat med henblik på at anlægge søgsmål med påstand om ændring af en underholdspligt over for denne – den bidragspligtiges efterfølgende indgivelse af en påstand om ændring af sin underholdspligt til en ret i en anden medlemsstat – senere anlæggelse af den bidragsberettigedes søgsmål ved den første retsinstans, efter at denne retsinstans har bevilget retshjælp – kvalificering af ansøgningen om retshjælp som »tilsvarende dokument« – betingelser«
I sag C-516/24 [Winderwill] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Amtsgericht Schleswig (byretten i Schleswig, Tyskland) ved afgørelse af 22. juli 2024, indgået til Domstolen den 24. juli 2024, i sagen
BC, repræsenteret ved sin legale repræsentant
mod
LG,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, C. Lycourgos, og dommerne O. Spineanu-Matei (refererende dommer), S. Rodin, N. Piçarra og N. Fenger,
generaladvokat: R. Norkus,
justitssekretær: fuldmægtig E. Sartori,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 18. juni 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
BC ved Rechtsanwältin A. Kröner,
–
LG ved Rechtsanwältin M. Horn,
–
den tyske regering ved J. Möller, M. Hellmann og A. Sahner, som befuldmægtigede,
–
den tjekkiske regering ved A. Pagáčová, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved B. Ernst, M. Wasmeier og W. Wils, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 2. oktober 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 9, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (EUT 2009, L 7, s. 1).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem det mindreårige barn BC mod dettes far LG vedrørende ændring af sidstnævntes underholdspligt.
Retsforskrifter
Lugano II-konventionen
3
Artikel 27 i konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, der blev undertegnet den 30. oktober 2007 (herefter »Lugano II-konventionen«), og hvis indgåelse blev godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27. november 2008 (EUT 2009, L 147, s. 1), bestemmer:
»1.   Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige konventionsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
2.   Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.«
4
Konventionens artikel 30, nr. 1), er affattet således:
»Ved anvendelsen af denne afdeling anses en sag for anlagt ved en ret:
1)
på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte [...]«
EU-retten
Forordning (EF) nr. 44/2001
5
Artikel 27 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1) var sålydende:
»1.   Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
2.   Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.«
6
Denne forordnings artikel 30, nr. 1), havde følgende ordlyd:
»Ved anvendelsen af denne afdeling anses en sag for anlagt ved en ret:
1)
på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte [...]«
Forordning (EF) nr. 4/2009
7
Følgende fremgår af 15. og 36. betragtning til forordning nr. 4/2009:
»(15)
For at varetage de bidragsberettigedes interesser og af hensyn til retsplejen i Den Europæiske Union bør kompetencereglerne, som de følger af forordning [nr. 44/2001], tilpasses. [...]
[...]
(36)
Under hensyn til sagsomkostningerne bør der fastsættes en meget gunstig ordning for retshjælp, sådan at udgifterne til sager vedrørende underholdspligt over for børn under 21 år, der anlægges via centralmyndighederne, dækkes fuldt ud. De gældende regler om retshjælp i Den Europæiske Union i henhold til [Rådets direktiv 2003/8/EF af 27. januar 2003 om forbedret adgang til domstolene i grænseoverskridende tvister gennem fastsættelse af fælles mindsteregler for retshjælp i forbindelse med tvister af denne art (EUT 2003, L 26, s. 41)] bør derfor suppleres med specifikke regler, der således indfører en særordning for retshjælp i forbindelse med underholdspligt. [...]«
8
Artikel 9 i forordning nr. 4/2009 med overskriften »En sags anlæggelse ved retten« har følgende ordlyd:
»I dette kapitel anses en sag for anlagt ved en ret:
a)
på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte [...]
b)
hvis det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt, hvor dette dokument modtages af den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet indleveret til retten.«
9
Denne forordnings artikel 12 med overskriften »Litispendens« fastsætter:
»1.   Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
2.   Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.«
10
Nævnte forordnings artikel 44 med overskriften »Ret til retshjælp« bestemmer:
»1.   Parter i en tvist, som er omfattet af denne forordning, har reel adgang til domstolsprøvelse i en anden medlemsstat, herunder procedurer til fuldbyrdelse, appel eller prøvelse, på de betingelser, der er fastsat i dette kapitel.
[...]
2.   For at sikre en sådan reel adgang yder medlemsstaterne retshjælp i overensstemmelse med dette kapitel, medmindre stk. 3 finder anvendelse.
3.   I de af kapitel VII omfattede sager er en medlemsstat ikke forpligtet til at yde retshjælp, hvis og i det omfang procedurerne i denne medlemsstat gør det muligt for parterne at føre sagen, uden at der er behov for retshjælp, og centralmyndigheden gratis stiller de tjenester, der er nødvendige hertil, til rådighed.
4.   Retten til retshjælp er ikke mindre omfattende end den ret, der gælder i tilsvarende interne sager.
[...]«
11
Samme forordnings artikel 46 med overskriften »Fri proces i forbindelse med anmodninger vedrørende underholdspligt over for børn, der fremsættes via centralmyndigheder« har følgende ordlyd:
»1.   Den anmodede medlemsstat yder fri proces i forbindelse med alle anmodninger, der efter artikel 56 fremsættes af en bidragsberettiget vedrørende forældres underholdspligt over for en person under 21 år.
2.   Uanset stk. 1 kan den kompetente myndighed i den anmodede medlemsstat i forbindelse med andre anmodninger end dem, der er omhandlet i artikel 56, stk. 1, litra a) og b), afslå fri proces, hvis den finder, at anmodningen eller en eventuel appel på baggrund af sagens realiteter er åbenlyst ubegrundet.«
Tysk ret
Lov om proceduren i familieretlige sager og i sager omfattet af den frivillige retspleje
12
§ 113, stk. 1, i Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (lov om proceduren i familieretlige sager og i sager omfattet af den frivillige retspleje) af 17. december 2008 (BGBl. 2008 I, s. 2586) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, fastsætter i første punktum, at visse af denne lovs bestemmelser ikke finder anvendelse på ægteskabsretssager og familieretssager. Denne bestemmelses andet punktum fastsætter, at i så henseende finder de almindelige bestemmelser i Zivilprozessordnung (den civile retsplejelov) og reglerne i denne lov vedrørende sager anlagt ved de regionale retter (Landgerichte) tilsvarende anvendelse.
ZPO
13
§ 114, stk. 1, i den civile retsplejelov, i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »ZPO«), bestemmer:
»En part, som på grund af sine personlige eller økonomiske forhold ikke kan betale sagens omkostninger eller kun delvist kan betale dem eller kun i rater, kan efter ansøgning få fri proces, hvis vedkommende sandsynligvis vil få medhold i den påtænkte retsforfølgning eller det retlige forsvar, og disse ikke iværksættes uden nogen rimelig grund. [...]«
14
ZPO’s § 117 fastsætter:
»1.   En ansøgning om bevilling af retshjælp skal indgives til den ret, hvor sagen føres; ansøgningen kan indgives ved erklæring til Justitskontoret. Ansøgningen skal indeholde oplysninger om tvistens elementer og en angivelse af bevismidlerne. [...]
2.   Ansøgningen skal vedlægges en erklæring fra den ansøgende part om dennes personlige og økonomiske forhold (familieforhold, erhverv, formue, indkomst og gæld) samt tilknyttet dokumentation. Erklæringen og dokumentationen kan kun fremsendes til modparten med den ansøgende parts samtykke, medmindre det af bestemmelserne i civilretten fremgår, at modparten i forhold til den ansøgende part har krav på at modtage oplysninger om dennes indkomst og formue. Den ansøgende part skal have mulighed for at fremsætte bemærkninger, inden den pågældendes erklæring fremsendes til modparten. Den ansøgende part underrettes om fremsendelsen af vedkommendes erklæring.
[...]«
15
ZPO’s § 118, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Modparten skal have mulighed for at tage stilling til, om den pågældende finder, at betingelserne for bevilling af retshjælp er opfyldt, medmindre dette af særlige grunde forekommer uhensigtsmæssigt. Denne stillingtagen kan ske ved erklæring til Justitskontoret. Retsinstansen kan indkalde parterne til en mundtlig drøftelse, hvis det er sandsynligt, at der kan opnås enighed; et forlig skal indføres i retsinstansens protokollat. [...]«
16
ZPO’s § 167 er affattet således:
»Såfremt meddelelsen skal bevirke, at en frist bliver overholdt, eller at forældelsesfristen begynder forfra eller suspenderes i henhold til § 204 i Bürgerliches Gesetzbuch [(den borgerlige lovbog, RGBl. 1896, s. 195)], indtræder denne virkning allerede fra modtagelsen af ansøgningen eller erklæringen, hvis meddelelsen sker straks.«
Den borgerlige lovbog
17
Den borgerlige lovbogs § 204, stk. 1, nr. 14, i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, bestemmer følgende:
»Forældelsesfristen suspenderes ved [...]
14.
foranledning af meddelelse af den første ansøgning om bevilling af retshjælp; hvis meddelelsen foranlediges straks efter indgivelsen af ansøgningen, begynder suspensionen allerede med indgivelsen.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
18
BC, der bor i Sverige, og som var mindreårig på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, er søn af LG, der bor i Tyskland.
19
Den 17. december 2021 ansøgte BC, repræsenteret ved Bundesamt für Justiz (forbundsjustitsministeriet, Tyskland), ved Amtsgericht Schleswig (byretten i Schleswig, Tyskland), som er den forelæggende ret, om retshjælp til at indgive en påstand om ændring af LG’s underholdspligt over for BC. Påstanden om ændring af underholdspligten vedlagdes som udkast, idet det blev oplyst, at den ville blive indgivet, såfremt den ønskede retshjælp blev bevilget.
20
Før den forelæggende ret traf afgørelse om ansøgningen om retshjælp anlagde LG den 28. januar 2022 sag ved Eskilstuna tingsrätt (byretten i Eskilstuna, Sverige) med påstand om ændring af hans underholdspligt over for BC.
21
Efter at BC’s ansøgning om retshjælp var blevet imødekommet den 27. maj 2022 indgav BC den i denne doms præmis 19 omhandlede påstand om ændring til den forelæggende ret. Denne påstand blev forkyndt for LG den 21. juli 2022.
22
I Sverige afviste Eskilstuna tingsrätt (byretten i Eskilstuna) LG’s søgsmål med henvisning til, at denne ret ikke havde international kompetence. Högsta domstolen (øverste domstol, Sverige) ophævede denne afvisningsafgørelse og hjemviste sagen til Eskilstuna tingsrätt (byretten i Eskilstuna), som ved kendelse af 6. maj 2024 udsatte sagen i henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 4/2009.
23
Den forelæggende ret har i det væsentlige anført, at den skal afgøre, om det er denne ret og ikke sidstnævnte svenske ret, der har international kompetence til at påkende hovedsagen som »den ret, ved hvilken sagen først er anlagt«, som omhandlet i artikel 12 i forordning nr. 4/2009, sammenholdt med forordningens artikel 9, litra a). Dette kan kun være tilfældet, hvis det antages, at den ansøgning om retshjælp, som BC indgav, inden LG anlagde sag ved den svenske ret, er et »dokument [der svarer til]« et indledende processkrift i sagen som omhandlet i denne artikel 9, litra a). Der er imidlertid uenighed om dette spørgsmål i national retspraksis og retslitteratur.
24
På denne baggrund har Amtsgericht Schleswig (byretten i Schleswig) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er en ansøgning om retshjælp, i hvilken forbindelse der i form af et udkast er tilføjet en påstand om ændring i en sag vedrørende underholdspligt, som kun formelt skal fremsættes, i tilfælde af at der bevilges retshjælp, et »tilsvarende dokument« som omhandlet i artikel 9, litra a), i [forordning nr. 4/2009], således at sagen dermed er anlagt ved en national domstol, og denne domstol dermed har kompetence?«
Om det præjudicielle spørgsmål
25
Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at en ansøgning om retshjælp, der indgives til en ret, og som er vedlagt et udkast til den påstand, som sagsøgeren påtænker at fremsætte i en hovedsag vedrørende underholdspligt, såfremt den ønskede retshjælp bevilges, udgør et »tilsvarende dokument« i denne bestemmelses forstand.
26
Indledningsvis bemærkes for det første, at den forelæggende ret har anført, at den i forbindelse med tvisten i hovedsagen mellem BC og LG vedrørende en påstand om ændring af LG’s underholdspligt skal tage stilling til spørgsmålet om dens internationale kompetence i en situation, hvor en svensk ret i forbindelse med en tvist mellem LG og BC vedrørende en påstand om ændring af denne underholdspligt har udsat sagen i henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 4/2009.
27
Denne bestemmelse fastsætter, at såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
28
I det foreliggende tilfælde fremgår det af formuleringen af og begrundelsen for det forelagte spørgsmål, at den forelæggende ret, idet den ønsker klarlagt, om det er den selv eller den svenske ret, som har udsat sagen i henhold til den nævnte bestemmelse, der er den ret, ved hvilken sagen først er indbragt, henset til reglen om sagsanlæg i artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009, antager, at der foreligger et tilfælde af litispendens mellem tvisten i hovedsagen og den tvist, der er indbragt for denne svenske ret, idet begge disse sager vedrører tvisten mellem BC og LG om, hvorvidt LG’s underholdspligt over for BC skal ændres.
29
For det andet skal det bemærkes, at for så vidt som bestemmelserne i forordning nr. 4/2009 vedrørende kompetencereglerne i sager om underholdspligt har erstattet kompetencereglerne i forordning nr. 44/2001, gælder Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af bestemmelserne i sidstnævnte forordning ligeledes for fortolkningen af bestemmelserne i forordning nr. 4/2009, når disse bestemmelser kan kvalificeres som »tilsvarende« eller kan »sidestilles« med hinanden (jf. i denne retning dom af 18.12.2014, Sanders og Huber, C-400/13 og C-408/13, EU:C:2014:2461, præmis 23, og af 6.6.2024, Geterfer, C-381/23, EU:C:2024:467, præmis 23 og 24). Det samme gælder Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af tilsvarende bestemmelser i Lugano II-konventionen og forordning nr. 44/2001 og nr. 4/2009 (jf. i denne retning dom af 20.12.2017, Schlömp, C-467/16, EU:C:2017:993, præmis 42 og 47).
30
Domstolen har allerede fastslået, at artikel 12 i forordning nr. 4/2009 kan sidestilles med artikel 27 i forordning nr. 44/2001 og artikel 27 i Lugano II-konventionen (jf. i denne retning dom af 20.12.2017, Schlömp, C-467/16, EU:C:2017:993, præmis 44 og 46, og af 6.6.2024, Geterfer, C-381/23, EU:C:2024:467, præmis 26). Desuden er ordlyden af artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009 næsten identisk med ordlyden af artikel 30, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 og Lugano II-konventionens artikel 30, nr. 1) (jf. i denne retning dom af 20.12.2017, Schlömp, C-467/16, EU:C:2017:993, præmis 45 og 46).
31
På baggrund af disse indledende betragtninger skal det bemærkes, at litispendensreglen i artikel 12 i forordning nr. 4/2009 har til formål, af retsplejehensyn, hvortil der bl.a. er henvist i 15. betragtning til denne forordning, at mindske muligheden for parallelle sager for retterne i forskellige medlemsstater og at undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser, når flere retter er kompetente til at påkende samme tvist. Den ordning for at afgøre litispendensspørgsmål, der er fastsat i denne artikel 12, har en bindende og automatisk karakter, og den tager udgangspunkt i den rækkefølge, hvori sagerne er anlagt ved de pågældende retter (jf. i denne retning dom af 6.6.2024, Geterfer, C-381/23, EU:C:2024:467, præmis 27-29), således at den ret, ved hvilken en af parterne først har indbragt tvisten, anses for at have kompetencen.
32
I denne sammenhæng definerer artikel 9 i forordning nr. 4/2009 på en ensartet og selvstændig måde det tidspunkt, hvor en sag anses for anlagt ved en ret med henblik på anvendelsen af denne forordnings artikel 12, for at mindske risikoen for, at der føres parallelle sager i forskellige medlemsstater (jf. analogt dom af 4.5.2017, HanseYachts, C-29/16, EU:C:2017:343, præmis 29, og af 20.12.2017, Schlömp, C-467/16, EU:C:2017:993, præmis 50). Denne artikel 9 har navnlig til formål at afhjælpe problemer som følge af forskellene mellem medlemsstaternes lovgivninger med hensyn til, på hvilket tidspunkt en sag anses for anlagt, idet et sådant tidspunkt skal fastslås selvstændigt. Desuden har nævnte artikel 9 til formål at mindske den retsusikkerhed, der udspringer af de store forskelle mellem medlemsstaternes bestemmelser med hensyn til fastlæggelsen af det tidspunkt, hvor en sag er anlagt ved en ret, ved hjælp af en materiel regel, der på en enkelt og ensartet måde gør det muligt at fastslå dette tidspunkt (jf. analogt dom af 4.5.2017, HanseYachts, C-29/16, EU:C:2017:343, præmis 30).
33
I henhold til samme artikel 9, litra a), skal en sag anses for anlagt ved en ret på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af vedkommende, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte. Den forelæggende ret er i tvivl om fortolkningen af denne bestemmelse og nærmere bestemt fortolkningen af begrebet »tilsvarende dokument«, der er indeholdt heri.
34
Det skal i denne henseende bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at bestemmelser om kompetenceregler som den, der er fastsat i artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009, ikke skal fortolkes som en ren henvisning til medlemsstaternes nationale ret, men selvstændigt henset til deres ordlyd under hensyn til forordningens mål og opbygning samt til de almindelige principper, der kan udledes af de nationale retsordener under ét (jf. i denne retning dom af 18.12.2014, Sanders og Huber, C-400/13 og C-408/13, EU:C:2014:2461, præmis 24 og 25 og den deri nævnte retspraksis, og analogt dom af 7.5.2020, Rina, C-641/18, EU:C:2020:349, præmis 30).
35
Det fremgår af ordlyden af artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009, at begrebet »tilsvarende dokument« skal vurderes i forhold til begrebet »indledende processkrift i sagen«, idet det præciseres, at i overensstemmelse med definitionen heraf i almindelig sprogbrug betyder udtrykket »tilsvarende« ikke, at det tilsvarende dokument skal være identisk med det indledende processkrift i sagen, men at det skal udgøre et sammenligneligt dokument, der har samme funktion.
36
I sager om underholdspligt som omhandlet i forordning nr. 4/2009 har et indledende processkrift til formål at indlede en retstvist om realiteten inden for rammerne af en i princippet kontradiktorisk procedure mellem en eller flere sagsøgere og en eller flere sagsøgte. Det fremgår i øvrigt af betingelsen i slutningen af artikel 9, litra a), i denne forordning, hvorefter sagsøgeren hverken efter indleveringen af det tilsvarende dokument eller det indledende processkrift må have undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få det pågældende dokument forkyndt for sagsøgte, at tvisten skal være anlagt inden for rammerne af en kontradiktorisk procedure.
37
Det skal ligeledes bemærkes, således som det er anført i denne doms præmis 31, at de litispendensregler, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 12, har til formål at sikre overholdelsen af den kronologiske rækkefølge, hvori der er anlagt søgsmål ved retterne, og dermed af det værnetingsvalg, som er foretaget af den part, der først tog initiativ til at indbringe den pågældende tvist.
38
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at begrebet »tilsvarende dokument«, med henblik på fastlæggelsen af den ret, ved hvilken sagen først er anlagt i tilfælde af litispendens, omfatter ethvert dokument, der har en nær tilknytning til realiteten i den pågældende tvist, således at det på samme måde, som hvis det drejede sig om et indledende processkrift, kan antages, at denne tvist er blevet indledt, om end kun delvist eller forudgående, for at muliggøre en kontradiktorisk forhandling mellem parterne i den nævnte tvist.
39
Imidlertid fremgår det ikke af ordlyden af artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009, at begreberne »tilsvarende dokument« og »indledende processkrift i sagen« gensidigt udelukker hinanden, idet denne bestemmelse i alle tilfælde er til hinder for, at et tilsvarende dokument og et indledende processkrift i sagen kan følge efter hinanden i tid. Da udtrykket »tilsvarende« ikke betyder »identisk«, er det således ikke udelukket, at et tilsvarende dokument kan gå forud for det indledende processkrift i sagen, når der foreligger de elementer af ækvivalens, der gør det muligt at antage, at sagen er anlagt, således som det fremgår af denne doms foregående præmis, dvs. at der er en nær sammenhæng med sagens realitet, og at der foreligger en kontradiktorisk procedure.
40
I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at når to på hinanden følgende procedurer i deres indbyrdes forhold er kendetegnet ved en selvstændig karakter eller en tydelig skillelinje, kan det ikke lægges til grund, at initiativet til tvisten tages ved indleveringen af det dokument, hvorved den første af disse procedurer blev indledt, idet dette dokument således ikke kan kvalificeres som et »tilsvarende dokument« som omhandlet i artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009 (jf. i denne retning dom af 4.5.2017, HanseYachts, C-29/16, EU:C:2017:343, præmis 35).
41
Når to på hinanden følgende kontradiktoriske procedurer i deres indbyrdes forhold derimod ikke er kendetegnet ved en selvstændig karakter eller en tydelig skillelinje, men har en nær indholdsmæssig forbindelse, ville formålet om at respektere den kronologiske rækkefølge, hvori tvisten er indbragt ved de pågældende retter, og dermed det valg af værneting, som den part, der har taget initiativet til at indbringe tvisten, har foretaget, ikke kunne nås, hvis det accepteres, at sagsøgte, ved at anlægge søgsmål ved en ret i en anden medlemsstat mellem datoerne for indledningen af to på hinanden følgende kontradiktoriske procedurer, der er tæt forbundet med hinanden i realiteten og verserer ved en og samme ret i en medlemsstat, kunne omgå dette valg, idet den pågældende udnytter, at vedkommende i forbindelse med den første af disse to procedurer er blevet underrettet om, at der påtænkes indledt en anden procedure om realiteten.
42
I det foreliggende tilfælde skal den forelæggende ret afgøre, om den ansøgning om retshjælp, som BC indgav til den forelæggende ret inden LG’s anlæggelse af søgsmål i Sverige, kan kvalificeres som et »tilsvarende dokument« som omhandlet i artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009, dvs. et dokument, der svarer til det indledende processkrift i sagen, som BC indgav til denne ret, efter at denne havde bevilget den ønskede retshjælp, og LG havde anlagt dette søgsmål. I denne henseende kan Domstolen i forbindelse med en præjudiciel forelæggelse give anvisninger med henblik på at vejlede den nationale ret i dens afgørelse (dom af 15.1.2026, bluechip, C-822/24, EU:C:2026:13, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
43
Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse fremgår det for det første af den tyske regerings skriftlige indlæg og af de svar, som denne regering har givet i retsmødet, at en sagsøger som BC i medfør af ZPO’s § 117, der i henhold til § 113, stk. 1, i lov om proceduren i familieretlige sager og i sager omfattet af den frivillige retspleje, i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, finder tilsvarende anvendelse på en familieretssag som den i hovedsagen omhandlede, kan ansøge om retshjælp ved den ret, der træffer afgørelse om sagens realitet, ved bl.a. at redegøre for tvistens elementer og bevismidler.
44
For det andet skal sagsøgeren, henset til den omstændighed, at der i henhold til ZPO’s § 114, stk. 1, kun kan bevilges retshjælp til en sagsøger som BC, hvis den pågældende sandsynligvis vil få medhold i den påtænkte retsforfølgning, og denne ikke iværksættes uden nogen rimelig grund, i princippet vedlægge sin ansøgning om retshjælp et udkast til stævning eller heri medtage de væsentlige elementer i den stævning, som vedkommende påtænker at indgive, såfremt den ønskede retshjælp bevilges, således at den ret, der behandler sagen, kan efterprøve, om betingelserne for bevilling af denne retshjælp er opfyldt.
45
For det tredje fremgår det af ZPO’s § 118, stk. 1, at modparten, medmindre det af særlige grunde viser sig uhensigtsmæssigt, skal have mulighed for at tage stilling til, om disse betingelser er opfyldt, hvilket, således som den tyske regering har anført i retsmødet, indebærer, at den ret, for hvilken sagen er anlagt, skal gøre modparten bekendt med ansøgningen om retshjælp, idet denne underretning generelt blot sker i form af en meddelelse, uden at dette dog berører denne rets mulighed for at foretage en forkyndelse.
46
Som den forelæggende ret har anført i sin anmodning om præjudiciel afgørelse, fremgår det i øvrigt af bestemmelserne i den borgerlige lovbogs § 204 i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, sammenholdt med ZPO’s § 167, at meddelelsen af en ansøgning om retshjælp bevirker, at forældelsesfristen afbrydes, hvilket gælder fra datoen for indgivelsen af denne ansøgning, såfremt ansøgningen er blevet meddelt umiddelbart efter indgivelsen.
47
Det synes at fremgå af tysk ret, således som der er redegjort herfor i denne doms præmis 43-46, at medmindre der foreligger særlige grunde til det modsatte, skal en ansøgning om retshjælp, der bl.a. indeholder de væsentlige elementer i den stævning, der vil blive indgivet i tilfælde af bevilling af den ønskede retshjælp, meddeles modparten, således at denne har mulighed for at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren sandsynligvis vil få medhold i det påtænkte søgsmål i hovedsagen, og hvorvidt dette ikke iværksættes uden nogen rimelig grund.
48
Det fremgår således, at retshjælpsproceduren i tysk familieprocesret i princippet er en inter partes-procedure, der er tæt forbundet med den fremtidige kontradiktoriske procedure i hovedsagen, for så vidt som den dels gør det muligt for modparten at få kendskab til de summariske påstande og argumenter, som ansøgeren om retshjælp påtænker at gøre gældende i hovedsagen, og at tage stilling hertil, dels gør det muligt for den ret, for hvilken sagen er indbragt, at foretage en prima facie vurdering af hovedsagen med henblik på at træffe afgørelse om bevilling af den ønskede retshjælp. En sådan tæt forbindelse bekræftes desuden af, at en indgivet ansøgning om retshjælp bevirker, at forældelsesfristen suspenderes.
49
Under disse omstændigheder må det, med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse af tysk ret, som beskrevet i denne doms præmis 43-46, antages, at en ansøgning om retshjælp, der indgives til en ret, i denne retsorden kan kvalificeres som et »tilsvarende dokument« som omhandlet i artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009.
50
Imidlertid er det, med henblik på at bevare den tætte forbindelse mellem retshjælpsproceduren og hovedsagen for at kunne kvalificere en ansøgning om retshjælp som den i hovedsagen omhandlede som et »tilsvarende dokument«, endvidere nødvendigt, for det første, at den ansøgte retshjælp bevilges, for det andet, at hovedsagen anlægges inden for en rimelig frist efter tildelingen af retshjælpen, og for det tredje, at indholdet af dette sagsanlæg i det væsentlige svarer til indholdet af det udkast til påstand i hovedsagen, som retten har behandlet under retshjælpsproceduren.
51
I retsmødet har Kommissionen fremhævet den omstændighed, som det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, at ansøgninger om retshjælp som den i hovedsagen omhandlede generelt blot er genstand for en meddelelse til modparten, der foretages af den ret, for hvilken sagen er indbragt, og ikke en forkyndelse. I denne henseende skal det fremhæves, at selv om artikel 9, litra a), in fine, i forordning nr. 4/2009 kun omhandler de tilfælde, hvor det tilsvarende dokument eller det indledende processkrift i sagen skal forkyndes, kan den pligt, der pålægges sagsøgeren, til at træffe de foranstaltninger, der kræves af ham, for at det pågældende dokument forkyndes, mutatis mutandis overføres på det tilfælde, hvor dette dokument blot er genstand for en meddelelse foretaget af den ret, ved hvilken sagen er anlagt. Det følger heraf, at den omstændighed, at modparten underrettes om en ansøgning om retshjælp ved simpel meddelelse, i sig selv er uden betydning for kvalificeringen af en sådan ansøgning som et »tilsvarende dokument«.
52
Som den tyske regering har medgivet i retsmødet, kan denne særegenhed ved tysk ret imidlertid være til hinder for en sådan kvalificering, i tilfælde af at det viser sig, at modparten ikke har modtaget meddelelsen om ansøgningen om retshjælp, og at retshjælpsproceduren er blevet frataget sin kontradiktoriske karakter, uden at modparten efterfølgende råder over midler til at afhjælpe dette. Det tilkommer i givet fald den forelæggende ret at efterprøve dette aspekt.
53
Endelig skal det præciseres, at kvalificeringen af en ansøgning om retshjælp som den i hovedsagen omhandlede som et »tilsvarende dokument« som omhandlet i artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009 ligeledes tager hensyn til den betydning, som denne forordning, med henblik på at sikre en effektiv adgang til domstolsprøvelse, tillægger retshjælpsordningen som et element, der både er uløseligt forbundet med tvister om underholdspligt og uundværligt for de bidragsberettigede, der ikke råder over tilstrækkelige midler til at kunne gøre deres rettigheder gældende. Dette afspejles både i denne forordnings artikel 44 og artikel 46, sammenholdt med 36. betragtning hertil.
54
Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 9, litra a), i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at en ansøgning om retshjælp, der indgives til en ret, og som er vedlagt et udkast til den påstand, som sagsøgeren påtænker at fremsætte i en hovedsag vedrørende underholdspligt, såfremt den ønskede retshjælp bevilges, udgør et »tilsvarende dokument« i denne bestemmelses forstand, når den modpart, til hvem ansøgningen om retshjælp, herunder udkastet til påstand i hovedsagen, meddeles, under den pågældende procedure har mulighed for at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren sandsynligvis vil få medhold i det påtænkte søgsmål i hovedsagen, og hvorvidt dette ikke iværksættes uden nogen rimelig grund, og når dette søgsmål anlægges inden for en rimelig frist, efter at retshjælpen er bevilget, og med et indhold, der i det væsentlige svarer til det, der følger af det nævnte udkast.
Sagsomkostninger
55
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
Artikel 9, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt
skal fortolkes således, at
en ansøgning om retshjælp, der indgives til en ret, og som er vedlagt et udkast til den påstand, som sagsøgeren påtænker at fremsætte i en hovedsag vedrørende underholdspligt, såfremt den ønskede retshjælp bevilges, udgør et »tilsvarende dokument« i denne bestemmelses forstand, når den modpart, til hvem ansøgningen om retshjælp, herunder udkastet til påstand i hovedsagen, meddeles, under den pågældende procedure har mulighed for at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren sandsynligvis vil få medhold i det påtænkte søgsmål i hovedsagen, og hvorvidt dette ikke iværksættes uden nogen rimelig grund, og når dette søgsmål anlægges inden for en rimelig frist, efter at retshjælpen er bevilget, og med et indhold, der i det væsentlige svarer til det, der følger af det nævnte udkast.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.