61994CC0336_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Ved kendelse af 12. september 1994 har Sozialgericht Hamburg forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Er de tyske socialsikringsinstitutioner og domstole efter faellesskabsretten bundet af udenlandske personregisterudskrifter og udenlandske retsafgoerelser, hvorved persondata fastslaas eller berigtiges, i sager vedroerende sociale ydelser, og i hvilket omfang?«
2 De faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for det praejudicielle spoergsmaal, kan sammenfattes saaledes:
Eftalia Dafeki, der er graesk statsborger, har siden maj 1966 boet i Forbundsrepublikken Tyskland, hvor hun indtil 1987 var beskaeftiget som arbejdstager. I hendes officielle dokumenter var som foedselsdato anfoert den 3. december 1933.
Efter Eftalia Dafeki's begaering foretog retten i Trikala (Graekenland) den 4. april 1986 en berigtigelse af foedselsdatoen efter den saerlige fremgangsmaade, der anvendes, naar arkiver og personregisterboeger er gaaet til grunde under krigen. Eftalia Dafeki's foedselsdato er herefter den 20. februar 1929. Oplysningerne i folkeregistret i Glikomilea kommune og foedselsregistret i Chrissomilea kommune blev aendret i overensstemmelse hermed. Der blev til Eftalia Dafeki udstedt en foedselsattest, hvori der som foedselsdato er angivet den dato, der foelger af berigtigelsen.
Den 19. december 1988 fremsatte Eftalia Dafeki i Forbundsrepublikken Tyskland begaering om foertidig alderspension for kvinder, der er fyldt 60 aar. Begaeringen blev imidlertid afslaaet. Den kompetente tyske institution henholdt sig til de dokumenter, som var udstedt foer berigtigelsen, og lagde derfor til grund, at Eftalia Dafeki ikke opfyldte aldersbetingelsen for tildeling af pensionen paa tidspunktet for indgivelse af begaeringen. Eftalia Dafeki har anlagt sag ved Sozialgericht Hamburg til proevelse af afslaget paa den administrative klage, hun havde indgivet vedroerende denne afgoerelse.
3 Sozialgericht Hamburg oensker med det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, oplyst, om det tyske socialsikringsorgan og de domstole, hvortil sagen eventuelt indbringes, er forpligtet til at tage hensyn til personregisterudskrifter fra en anden medlemsstat og eventuelle berigtigelser af saadanne udskrifter, som foretages af denne stats kompetente myndigheder, herunder domstolene.
Den forelaeggende ret har anfoert, at de tyske materielle og formelle regler indebaerer, at spoergsmaalet skal besvares benaegtende. Tyske personregisterudskrifter og berigtigelser heraf har ifoelge den forelaeggende ret en fortrinsstilling med hensyn til bevisvaerdi, fordi der for saadanne udskrifter - naar de opfylder de gaeldende formforskrifter - gaelder en rigtighedsformodning for saa vidt angaar oplysningerne heri, idet der dog af enhver, som har en retlig interesse heri, kan foeres modbevis. En saadan bevisregel gaelder imidlertid ikke for udenlandske personregisterudskrifter, som er undergivet princippet om domstolenes frie bevisbedoemmelse, saaledes at domstolene kan se bort fra den i udskriften indeholdte bevidnelse af oplysningerne heri. Hertil kommer endvidere en saerlig regel, som er udviklet i retspraksis, og som ifoelge forelaeggelseskendelsen finder anvendelse i denne sag. Den indebaerer, at der i tilfaelde af en konflikt mellem flere paa hinanden foelgende dokumenter er formodning for, at det dokument, der tidsmaessigt ligger taettest paa begivenheden, er korrekt. Den forelaeggende ret tillaegger derfor Eftalia Dafeki's tidligere identitetskort stoerre bevismaessig vaerdi end de dokumenter, som er udstedt efter berigtigelsen. Retten er imidlertid i tvivl om, hvorvidt der er tale om forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet i strid med EF-traktaten, navnlig artikel 48, naar der tillaegges tyske og udenlandske personregisterudskrifter forskellig bevisvaerdi. Det er grunden til, at retten har forelagt Domstolen det ovennaevnte spoergsmaal.
4 I forelaeggelseskendelsen behandles fortolkningsproblemet saaledes i det vaesentlige ud fra forbuddet mod enhver forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, der er fastslaaet i traktatens artikel 48, stk. 2.
Saavel Eftalia Dafeki som den graeske regering mener - om end af forskellige grunde - at spoergsmaalet skal besvares bekraeftende. Efter deres opfattelse er der tale om en indirekte forskelsbehandling, som er i strid med traktatens artikel 6, 48 og 51, samt artikel 3, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1), der med hensyn til social sikring er et mere konkret udtryk for det generelle forbud mod forskelsbehandling. Dette forbud indebaerer, at de tyske myndigheder og domstole ifoelge Eftalia Dafeki og den graeske regering er forpligtet til at tillaegge graeske personregisterudskrifter samme bevisvaerdi som tilsvarende tyske udskrifter.
Kommissionen og den tyske regering, som har foreslaaet forskellige besvarelser af spoergsmaalet, har derimod afvist, at forbuddet mod forskelsbehandling er tilsidesat i dette tilfaelde. De har anfoert, at forbuddet indebaerer, at sammenlignelige situationer ikke maa behandles forskelligt. I dette tilfaelde er situationerne imidlertid ikke ens. Reglerne om, hvilken bevisvaerdi personregisterudskrifter og berigtigelser heraf har, er forskellige i de forskellige retsordener afhaengigt af, hvilke formkrav der gaelder og hvilken fremgangsmaade der anvendes ved udarbejdelsen af saadanne udskrifter. Da den forskellige behandling, som er forudsat i de omhandlede nationale regler, efter Kommissionens og den tyske regerings opfattelse netop ikke vedroerer sammenlignelige situationer, er der ikke tale om forskelsbehandling.
Jeg kan tiltraede denne opfattelse. De bevisregler, den forelaeggende ret har redegjort for, kan teoretisk have indflydelse paa udoevelsen af en i traktaten sikret frihed. Naermere bestemt vil de saaledes kunne have betydning for retsstillingen for en borger, som udoever retten til fri bevaegelighed, ogsaa selv om det muligvis kun er indirekte. Beviset for den paagaeldendes status for saa vidt angaar alder er en faktisk betingelse for udoevelsen af denne ret, og udoevelsen heraf er i Forbundsrepublikken Tyskland gjort vanskeligere for statsborgere fra andre medlemsstater end for egne borgere. Ud fra dette synspunkt er der uden tvivl tale om en forskellig behandling, men det afgoerende i dette tilfaelde er, at der ikke er tale om en efter faellesskabsretten ulovlig forskelsbehandling. Det skyldes, at den enkelte medlemsstat selvstaendigt forestaar registrering og bevidnelsen af persondata for de personer, der henhoerer under deres kompetenceomraade, ved at foere de noedvendige registre og udstede udskrifter heraf. Begge dele sker efter saerlige fremgangsmaader og i overensstemmelse med formforskrifterne herfor. Det er grunden til, at personregistre og dokumenter, der udstedes af de myndigheder, som har kompetence hertil, har en saerlig beviskraft i de respektive retsordener. Paa det omraade, denne sag angaar, er der saaledes en uloeselig forbindelse mellem formen og beviskraften i den forstand, at den sidste afhaenger af den foerste. I det foreliggende tilfaelde maa der derfor klart sondres mellem officielle tyske udskrifter paa den ene side og tilsvarende udskrifter fra de graeske myndigheder og alle andre stater paa den anden side. Det er efter min opfattelse baggrunden for, at man ikke generelt kan udstraekke den retsvirkning, som i tysk ret er tillagt dokumenter udstedt af tyske myndigheder, til ogsaa at omfatte dokumenter udstedt i en anden medlemsstat.
5 Dette indebaerer imidlertid ikke, at det er tilladt for de tyske myndigheder og domstole at undlade at tage hensyn til indholdet af udenlandske dokumenter, eller at den i forelaeggelseskendelsen beskrevne maade, hvorpaa saadanne dokumenter indgaar i sagsbehandlingen, er i overensstemmelse med faellesskabsretten. Som jeg naermere skal komme ind paa, gaelder det modsatte. Sagsoegeren i hovedsagen har udnyttet en af de friheder, som er sikret ved traktaten, nemlig at udoeve loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat, og i kraft af denne beskaeftigelse har hun i den paagaeldende medlemsstat ret til socialsikringsydelser. Spoergsmaalet i sagen for den forelaeggende ret om sagsoegerens status med hensyn til foedselsdato er afgoerende for, om hun kan udnytte denne ret. Ganske vist gaelder, at »i mangel af faellesskabsbestemmelser paa dette omraade tilkommer det ... hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at ... fastsaette procesreglerne for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsrettens direkte virkning affoeder for de retsundergivne ...« (2). Dette princip om »sagsbehandlingsautonomi« er imidlertid begraenset af et krav, Domstolen gentagne gange har fastslaaet, om, at de sagsbehandlingsforskrifter, den kompetente medlemsstat fastsaetter, ikke i praksis maa goere det umuligt at »udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden« (3).
Det er netop ud fra dette sidste krav, at naervaerende sag maa vurderes. Hvilke bevisregler er det, den forelaeggende ret finder at burde anvende i naervaerende sag? Den har henvist til en i retspraksis udviklet regel, hvorefter der i tilfaelde af en konflikt mellem flere paa hinanden foelgende dokumenter er formodning for, at det dokument, der tidsmaessigt ligger taettest paa begivenheden, er korrekt. I overensstemmelse med denne regel mener den forelaeggende ret at maatte tillaegge Eftalia Dafeki's tidligere identitetskort stoerre bevisvaerdi end det nye dokument, som er udstedt efter en domstolsafgoerelse om berigtigelse af foedselsdatoen. Da det dokument, som blev udstedt efter berigtigelsen, naturligvis ligger senere i tid end det berigtigede dokument, kan vedkommende ikke foere bevis for aendringen i hendes status, og denne aendring er en noedvendig betingelse for, at hun kan goere krav paa den ret til pension, hun er sikret ved faellesskabsretten. Selv om man ser bort fra den naevnte regel, medfoerer de tyske myndigheders afvisning af at tage hensyn til de dokumenter, Eftalia Dafeki har fremlagt, endvidere, at det under alle omstaendigheder er umuligt for den berettigede i praksis at opnaa pensionen. Eftalia Dafeki skal godtgoere, at hun er fyldt 60 aar, og jeg kan ikke se, hvorledes hun kan goere det paa anden maade end ved at fremlaegge den dokumentation, hun har faaet udleveret i sit hjemland. Det kan heller ikke goeres gaeldende, at Eftalia Dafeki ikke har udvist fornoeden omhu med henblik paa at godtgoere sin alder, idet hun i retten har fremlagt den nye foedselsattest, som er udstedt af de kompetente myndigheder i oprindelseslandet, og den retsafgoerelse, hvorved den omhandlede berigtigelse er foretaget. Ethvert andet krav ville efter min opfattelse vaere umuligt eller meget vanskeligt at opfylde. Der kan derfor ikke stilles et saadant krav i henhold til den retspraksis, jeg har omtalt ovenfor.
Mit hovedsynspunkt er derfor, at de bevisregler, den forelaeggende ret vil anvende i denne sag, i praksis vil goere det umuligt at foere bevis for et forhold, som er en noedvendig betingelse for at kunne udnytte den omhandlede ret. Den forelaeggende ret skal derfor undlade at anvende disse regler.
6 Jeg skal herefter vende mig til spoergsmaalet om, hvorledes den tyske domstol efter faellesskabsretten i et tilfaelde som det, der er beskrevet i forelaeggelseskendelsen, skal tage hensyn til personregisterudskrifter fra en anden medlemsstat. Jeg skal i denne forbindelse indledningsvis anfoere foelgende: Der er tilfaelde, hvor de oplysninger, der fremgaar af personregistret, er en betingelse for, at vedkommende kan opnaa en subjektiv retsstilling, som er sikret ved faellesskabsretten. Er det i saadanne tilfaelde acceptabelt, at den paagaeldendes status vurderes forskelligt i de enkelte medlemsstater? Efter min opfattelse maa dette spoergsmaal besvares benaegtende.
Det er saaledes ikke acceptabelt, at den paagaeldendes status, forstaaet som en retsstilling i den paagaeldende retsorden - i dette tilfaelde Faellesskabets retsorden - vurderes forskelligt alt efter, i hvilken stat inden for Faellesskabets omraade vedkommende bor eller arbejder. Hvis det var tilfaeldet, kunne den samme ret indroemmes eller afslaas den paagaeldende person afhaengigt af, hvorledes de nationale myndigheder behandler de forhold, som er afgoerende for en persons status. Dette strider imod traktatens logik, som indebaerer, at de rettigheder, borgerne kan udlede af faellesskabsretten, anerkendes paa lige vilkaar, dvs. at de kan paaberaabes paa samme maade i enhver af Faellesskabets medlemsstater. Det forhold, at en persons status er den samme - i de tilfaelde, hvor den er en forudsaetning eller en betingelse for vedkommendes ret - foelger med andre ord af, at det er noedvendigt at sikre, at subjektive rettigheder i henhold til faellesskabsretten udformes og beskyttes paa samme maade. Det ville vaere i strid med hele tanken bag integrationen, hvis en rettighed bestod eller kunne paaberaabes i én medlemsstat, men ikke i en anden, alene fordi vedkommendes personlige forhold - her alderen, som er en betingelse for den omhandlede ret - vurderes forskelligt i Faellesskabet, selv om dette, bl.a. med hensyn til det spoergsmaal, vi beskaeftiger os med her, er udformet som ét omraade uden indre graenser.
7 Dette princip om, at EF-borgerens status har »enhedskarakter«, er fastslaaet af Domstolen i dommen i sagen Micheletti m.fl. (4). Det drejede sig i denne sag om at fastslaa, om Spanien i henhold til nationale regler kunne naegte at anerkende, at vedkommende var italiensk statsborger. Svaret var benaegtende: »en medlemsstat [maa ikke] i sin lovgivning ... begraense virkningerne af en anden medlemsstats tildeling af statsborgerskab ...« (5). Dette skyldtes, at »det personelle anvendelsesomraade for faellesskabsreglerne vedroerende etableringsfriheden ellers ville kunne variere fra medlemsstat til medlemsstat« (6). Til stoette for denne fortolkning henviste Domstolen til direktiv 73/148/EOEF (7), hvori bestemmes, »at medlemsstaterne skal tillade, at de i direktivets artikel 1 naevnte personer rejser ind paa deres omraade alene mod forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas (artikel 3), og at de til disse personer og til de i artikel 4 naevnte personer udsteder opholdstilladelsen eller opholdsbeviset alene mod forevisning af det dokument, hvorpaa de er rejst ind paa den paagaeldende medlemsstats omraade (artikel 6). Naar de paagaeldende personer foreviser et af de i omtalte direktiv 73/148 naevnte dokumenter med henblik paa at godtgoere deres status som statsborger i en medlemsstat, kan de oevrige medlemsstater ikke naegte at anerkende denne status ...« (8).
Der kan drages to konklusioner paa grundlag af dommen i Micheletti-sagen. Den foerste er, saaledes som generaladvokat Tesauro med rette anfoerte i forslaget til afgoerelse i denne sag, at »faellesskabslovgivning, der har 'statsborgerskab' i en medlemsstat som betingelse for, at den kan finde anvendelse, skal forstaas saaledes, at der henvises til den nationale lovgivning i den stat, hvis statsborgerskab paaberaabes til stoette for den ret, der goeres gaeldende« (9).
Den anden konklusion er, at naar det er fastslaaet, at den lovgivning, der regulerer en persons status, er lovgivningen i den stat, hvor vedkommende er statsborger, og at det saaledes er myndighederne i denne stat, som har kompetence til at bekraefte de relevante oplysninger, maa det, der fastslaas af disse myndigheder, anerkendes paa samme maade i alle medlemsstaterne og kan ikke vurderes forskelligt (10).
8 Selv om Micheletti-sagen angaar spoergsmaalet om status som statsborger, maa man gaa ud fra, at Domstolens overvejelser i denne sag med de fornoedne lempelser ogsaa kan anvendes i naervaerende sag. Naar det i artikel 3 i direktiv 73/148 bestemmes, at »medlemsstaterne tillader, at de i artikel 1 naevnte personer rejser ind paa deres omraade alene mod forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas«, tages der herved hensyn til et grundlaeggende krav til den effektive gennemfoerelse af integrationsprocessen (11): EF-borgeren kan frit bevaege sig med alle de kendetegn, hvorved han identificeres som retssubjekt og som person, og som bekraeftes ved personregisterudskrifter. EF-borgeren maa derfor kunne stoette sig paa den dokumentation, som udleveres af de kompetente myndigheder i oprindelseslandet. Det er grunden til, at princippet om, at en persons status har »enhedskarakter«, maa anerkendes - naturligvis kun i relation til udoevelsen af de rettigheder, som er sikret ved faellesskabsretten, og den paagaeldende boer kunne bevaege sig inden for Faellesskabet, saaledes som han i kraft af denne status er individualiseret, dvs. med de forhold, der bestemmes af alder, koen, statsborgerskab osv. Kun paa denne maade kan borgeren effektivt udnytte den ret til fri bevaegelighed paa Faellesskabets omraade, som ikke tilfaeldigt nu er konkretiseret i unionsborgerskabet.
Hvad angaar naervaerende sag bemaerkes, at som Kommissionen har anfoert, er den implicitte henvisning til de nationale retsordener for saa vidt angaar alle de forhold, som er noedvendige ved fastlaeggelsen af arbejdstagernes rettigheder, og dermed henvisningen til den dokumentation vedroerende personens status, som er udstedt af de registerfoerende myndigheder til vedkommende, noedvendig for, at den ordning, som er indfoert ved forordning nr. 1408/71, kan fungere korrekt. Med andre ord er reglerne for disse aspekter vedroerende en persons status, som har betydning for erhvervelsen og udoevelsen af en i faellesskabsretten fastslaaet ret, ikke direkte reguleret i Faellesskabets retsorden, men er noedvendigvis implicit overladt til retsordenen i medlemsstaten, som er afgoerende for den paagaeldendes personlige status. Den domstol eller administrative myndighed i en medlemsstat, som skal vurdere en situation, hvori et spoergsmaal vedroerende en persons status, som er reguleret i en anden medlemsstats retsorden, har betydning, kan saaledes ikke se bort fra, hvad der i denne medlemsstat er fastslaaet af den myndighed, som kan give det omhandlede forhold en saerlig form for retssikkerhed og goere beskyttelsen heraf virksom.
9 I retsmoedet har Kommissionen erkendt, at fastlaeggelsen af en persons alder er et spoergsmaal vedroerende den paagaeldendes status, men har imidlertid ikke ment, at det princip, der i Micheletti-dommen er fastslaaet for saa vidt angaar statsborgerskab, kan finde anvendelse i naervaerende sag. Kommissionen har saaledes anerkendt, at fastlaeggelsen og bevidnelsen af en persons status henhoerer under den stats kompetence, hvori vedkommende er statsborger. Ifoelge Kommissionen er myndighederne i vaertsmedlemsstaten »normalt« forpligtet til ikke at bestride, hvad der er fastslaaet af oprindelsesstaten, men Kommissionen har anfoert, at myndighederne kan undlade at anerkende indholdet af den paagaeldende udskrift, naar der er »alvorlig tvivl«, saaledes som det netop er tilfaeldet med hensyn til Eftalia Dafeki, som anmodede om en berigtigelse af sin foedselsdato, umiddelbart foer hun indgav ansoegningen om foertidig pension. Ifoelge Kommissionen er der derfor en vis tvivl.
Jeg maa indroemme, at jeg finder dette synspunkt overraskende. Saafremt der er tvivl om raekkevidden og virkningen af den nye foedselsattest, som sagsoegeren har fremlagt, er den eneste mulighed for de administrative myndigheder og domstolene i den paagaeldende stat at benytte sig af den samarbejdsprocedure, som er fastlagt i artikel 84 i forordning nr. 1408/71, og anmode om yderligere oplysninger hos de tilsvarende myndigheder i den stat, hvor udskriften er udstedt. Saafremt myndighederne bekraefter, at den omhandlede dokumentation er udstedt af den kompetente myndighed og har retsvirkning for saa vidt angaar personens alder, kan dette forhold ikke drages i tvivl.
Den forelaeggende ret skal med andre ord kun undersoege, om udskriften kommer fra de kompetente myndigheder og i den paagaeldende retsorden har den noedvendige beviskraft for saa vidt angaar personens alder. Retten kan ikke med henvisning til den frie bevisbedoemmelse, den har i henhold til national ret, fastslaa, at indholdet af et saadant dokument ikke kan laegges til grund. Naar udskriften er udstedt af de kompetente myndigheder i den paagaeldende stat, indebaerer kravet i traktatens artikel 5 om en loyalt samarbejde, som bygger paa tillid, i forholdet mellem medlemsstaternes myndigheder, at man ikke kan anfaegte rigtigheden af, hvad der er fastslaaet, men maa laegge dette til grund.
Enhver anden loesning ville ikke kunne forenes med »noedvendigheden af at sikre et tillidsfuldt og loyalt samarbejde mellem myndigheder og institutioner i medlemsstaterne«. Generaladvokat Gulmann understregede netop vigtigheden af sidstnaevnte princip i sit forslag til afgoerelse i sagen Paletta m.fl. (12). Domstolen fastslog i dommen i denne sag, at »den kompetente institution ... saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering er bundet af en laegeerklaering fra bopaels- eller opholdsstedets institution, hvorefter den sikrede har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode, naar foerstnaevnte institution ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege« (13). Denne sag vedroerte ganske vist de udtrykkelige bestemmelser i forordning (EOEF) nr. 574/72 (14). Som generaladvokaten med rette anfoerte, var der tale om vaesentlige principper om, »at samarbejdet mellem institutionerne i medlemsstaterne skal vaere loyalt og bygge paa gensidig tillid (se bl.a. herved artikel 84 i forordning nr. 1408/71 sammenholdt med EOEF-traktatens artikel 5), og at myndighederne i en medlemsstat skal anerkende rigtigheden af erklaeringer fra myndigheder i andre medlemsstater ...« (15).
10 Resultatet i naervaerende sag foelger efter min opfattelse af ovenstaaende betragtninger. Anerkendes det, at vedkommendes alder maa fastslaas efter graesk ret, og at myndighederne i denne stat har kompetence til at udstede personregisterudskrifter paa dette omraade, maa det fastslaas, at disse myndigheder ogsaa har den hertil svarende kompetence til at berigtige de udskrifter, de har udstedt. Henvisningen til national ret angaar saaledes ikke kun den oprindelige konstatering, men ogsaa aendringer, som senere maatte indtraede. Kompetencen til at berigtige og til at udstede udskrifter er sammenfaldende. Man kan ikke anerkende den ene og bestride, at den anden findes.
Heraf foelger, at baade det tyske socialsikringsorgan og den forelaeggende ret er bundet af indholdet af de administrative og judicielle dokumenter, som hidroerer fra de kompetente graeske myndigheder, og som har betydning for Eftalia Dafeki's status. Dette skyldes, at det udelukkende er disse myndigheder, som en gang for alle fastlaegger vedkommendes alder erga omnes og som i dette tilfaelde med henblik paa udoevelse af rettigheder, som foelger af faellesskabsretten.
11 Det maa derfor fastslaas, at berigtigelsen har samme vaerdi som den, den tillaegges i retsordenen i oprindelsesstaten. Den tyske regering har anfoert, at den aendring, sagsoegeren anmodede om og opnaaede, ikke efter graesk ret har virkning for saa vidt angaar ret til socialsikringsydelser (16), saaledes at hvis en saadan mulighed anerkendes i Forbundsrepublikken Tyskland, ville det medfoere det absurde resultat, at et udenlandsk dokument har stoerre vaerdi, end det tillaegges i retsordenen i det land, hvor det er udstedt. Jeg er ogsaa af den opfattelse, at man maa tillaegge en aendring i et dokument den virkning, den har i retsordenen i den stat, hvor den er foretaget, hverken mere eller mindre. Det tilkommer herefter den forelaeggende ret, som skal traeffe afgoerelse om sagens realitet, at fastlaegge, hvad der er omfanget af denne virkning, og den maa navnlig tage stilling til, om der er tale om et dokument, der med retsvirkning fastslaar de heri indeholdte oplysninger, saaledes at disse uden videre skal laegges til grund. Det er den forelaeggende ret, der skal foretage en saadan undersoegelse. Domstolen kan kun angive det princip, der skal anvendes. Som anfoert gaar dette princip ud paa at henvise til den kompetente retsorden, naturligvis kun for saa vidt angaar det forhold vedroerende personens status, som i dette tilfaelde har betydning for, om de tyske myndigheder skal indroemme sagsoegeren en ret, der er sikret i faellesskabsretten. Den forelaeggende ret maa undersoege, om den udskrift, der er forelagt i Forbundsrepublikken Tyskland, efter graesk ret bekraefter, at vedkommende er fyldt 60 aar. Det falder uden for Domstolens kompetenceomraade at vurdere, om socialsikringsorganet i oprindelseslandet i overensstemmelse med national ret eventuelt kraever fremlagt andre dokumenter eller kraever andre formaliteter opfyldt i forbindelse med pensionsansoegninger.
12 Endelig maa det fremhaeves, at i modsaetning til, hvad Kommissionen synes at mene, vedroerer den sag, der er forelagt Domstolen, paa ingen maade den vanskelige problematik om automatisk anerkendelse af retsafgoerelser. Kommissionen har anfoert, at saafremt det tyske socialsikringsorgan er forpligtet til at tillaegge den berigtigelse, der er foretaget af Eftalia Dafeki's foedselsdato, samme vaerdi, som der tillaegges den i Graekenland, indebaerer det i virkeligheden en gensidig anerkendelse af retsafgoerelser vedroerende personers status. Det fremgaar ifoelge Kommissionen af Domstolens praksis, navnlig dommen i sagen Mund & Fester (17), at en saadan anerkendelse kun kan finde sted i henhold til internationale aftaler, men at Forbundsrepublikken Tyskland og Den Hellenske Republik ikke har indgaaet nogen international aftale paa dette omraade.
Man maa imidlertid ikke overse de saerlige forhold i naervaerende sag. For det foerste har vedkommende for den tyske domstol ikke fremlagt en retsafgoerelse, men en berigtiget personregisterudskrift. Afgoerelsen fra den graeske domstol har kun udgjort det retlige grundlag for berigtigelsen, saaledes som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen.
For det andet er det min opfattelse, at selv om det antoges, at vedkommende kun havde forelagt retsafgoerelsen om berigtigelse, ville der ikke af denne grund have vaeret tale om en automatisk anerkendelse af retsafgoerelser, selv om der ikke foreligger en saerlig konvention herom. Eftalia Dafeki oensker ikke en anerkendelse af den graeske dom i Tyskland, dvs. i tysk ret at fremkalde den retsstilling, som er skabt ved dommen, men derimod at udnytte en ret, hvis udoevelse er betinget af denne retsstilling (som faktisk er indtraadt). Dommen kommer med andre ord ikke ind i billedet som en retsafgoerelse. De tyske myndigheder skal derimod tage hensyn til de konkrete vurderinger, der er foretaget i dommen. Som jeg har anfoert, skyldes det, at spoergsmaalet om en persons status, for saa vidt det foreligger til afgoerelse i denne sag, er reguleret i retsordenen i den stat, hvor vedkommende er statsborger. Da den paagaeldende persons status er reguleret i denne retsorden, er den alder, der for Eftalia Dafeki's vedkommende er fastslaaet af domstolene i hendes hjemland, i forhold til de tyske myndigheder en konstatering, som allerede er foretaget af de eneste organer, som har kompetence hertil. Noget andet ville gaelde, saafremt vedkommende oenskede at paaberaabe sig den udenlandske dom som en retsafgoerelse, som f.eks. hvis hun primaert oenskede berigtigelsen af alderen indfoert i de tyske personregistre. I saa fald maatte der, da der ikke paa dette punkt foreligger internationale aftaler om automatisk anerkendelse af saadanne afgoerelser, foretages en efterproevelse af den udenlandske dom eller en anden tilsvarende procedure i overensstemmelse med tysk ret.
13 Sammenfattende bemaerkes, at jeg ikke i denne sag ser nogen ulovlig forskelsbehandling paa den maade, som den forelaeggende ret opfatter det. De officielle tyske dokumenter er noget andet end de officielle graeske dokumenter. Man kan derfor ikke tillaegge sidstnaevnte dokumenter samme bevisvaerdi, som efter tysk procesret tillaegges de foerstnaevnte dokumenter. Baade socialsikringsorganet og retten er imidlertid forpligtet til at tage hensyn til de personregisterudskrifter, som er udstedt til vedkommende i oprindelseslandet. Navnlig maa der tillaegges disse udskrifter den samme vaerdi, som de har i retsordenen i det land, hvor de er udstedt. Det tilkommer myndighederne og domstolene at fastlaegge, hvilken betydning og hvilke virkninger udskrifterne har i den paagaeldende retsorden. Saafremt der er tvivl om lovligheden eller virkningen af udskriften, maa myndighederne i den ene medlemsstat raadfoere sig med de tilsvarende myndigheder i den anden medlemsstat og anmode om de noedvendige oplysninger.
Forslag til afgoerelse
14 Jeg foreslaar herefter Domstolen at besvare det af Sozialgericht Hamburg forelagte spoergsmaal saaledes:
»De tyske socialsikringsinstitutioner og domstole kan ikke i sager vedroerende sociale ydelser undlade at tage hensyn til indholdet af personregisterudskrifter, hvorved persondata for en EF-borger fastslaas eller berigtiges, og som er udstedt til den paagaeldende af myndighederne i oprindelseslandet. De skal tillaegge saadanne personregisterudskrifter samme vaerdi, som de tillaegges i den retsorden, hvorfra de hidroerer.«
(1) - Raadets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, EFT 1971 II, s. 366.
(2) - Jf. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, praemis 5, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, praemis 13, dom af 27.2.1980, sag 68/79, Just, Sml. s. 501, af 27.3.1980, sag 61/79, Denkavit, Sml. s. 1205, domme af 10.7.1980, sag 811/79, Ariete, Sml. s. 2545, og sag 826/79, Mireco, Sml. s. 2559, samt dom af 9.11.1983, sag 199/82, San Giorgio, Sml. s. 3595, praemis 12.
(3) - Jf. de i foregaaende note naevnte domme.
(4) - Dom af 7.7.1992, sag C-369/90, Sml. I, s. 4239.
(5) - Jf. praemis 10.
(6) - Jf. praemis 12, min fremhaevelse.
(7) - Raadets direktiv af 21.5.1973 om ophaevelse af rejse- og opholdsbegraensninger inden for Faellesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser, EFT L 172, s. 14.
(8) - Micheletti-dommen, praemis 13 og 14.
(9) - Jf. forslaget, Sml. I, s. 4252.
(10) - Denne opfattelse har i oevrigt stoette i dom af 30.3.1993, sag C-168/91, Konstantinidis, Sml. I, s. 1191, hvori der skulle tages stilling til, om det var i overensstemmelse med faellesskabsretten, at en medlemsstat i sine registre foretog en omskrivning af navnet paa en graesk statsborgers navn og i denne forbindelse anvendte et omskrivningssystem, saaledes at vedkommendes navn blev forvansket. Domstolens benaegtende svar var i det vaesentlige begrundet i, at der var »fare for, at hans potentielle kunder forveksler ham med en anden person« (praemis 16). Det er oplagt, at sagen er forskellig fra naervaerende sag. Domstolen henviste imidlertid til, at den paagaeldende skulle kunne bevaege sig inden for Faellesskabet under det navn, som er anerkendt i oprindelseslandet. Domstolen fastslog hermed et princip om, at vedkommende skulle behandles, »som han var« med alle de kendetegn, han har i den retsorden, hvorfra han stammer.
(11) - Den samme tanke ligger bag Raadets direktiv 68/360/EOEF af 15.10.1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Faellesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og familiemedlemmer, EFT 1968 II, s. 477. Det bestemmes i direktivets artikel 3, stk. 1: »Medlemsstaterne skal tillade, at de i artikel 1 naevnte personer indrejser paa deres omraade mod forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas«. Endvidere bestemmes det i artikel 4, stk. 1: »Medlemsstaterne anerkender ret til ophold inden for deres omraade for de i artikel 1 naevnte personer, som foreviser den i stk. 3 naevnte dokumentation«.
(12) - Domstolens dom af 3.6.1992, sag C-45/90, Sml. I, s. 3423. Jf. forslaget paa s. 3453.
(13) - Jf. dommens praemis 28.
(14) - Raadets forordning af 21.3.1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, EFT 1972 I, s. 150.
(15) - Jf. forslaget paa s. 3456.
(16) - Det er naeppe noedvendigt at bemaerke, at den forudsaetning, den tyske regering gaar ud fra, nemlig at den aendring, Eftalia Dafeki har opnaaet, har en begraenset bevisvaerdi i Graekenland, blev droeftet i retsmoedet, men der blev intet fremfoert, der kunne underbygge denne forudsaetning, som snarere synes at vaere blevet afkraeftet af den graeske regering, baade i dens skriftlige svar paa Domstolens spoergsmaal herom og i dens mundtlige indlaeg. Under alle omstaendigheder har dette punkt ikke betydning for Domstolens afgoerelse, idet den ikke skal tage stilling til hovedsagen. Det tilkommer derimod den nationale ret at fastslaa, hvilken virkning der i retsordenen i oprindelsesstaten tillaegges de omhandlede dokumenter.
(17) - Dom af 10.2.1994, sag C-398/92, Sml. I, s. 467.