62014CC0566
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. WATHELET
fremsat den 19. januar 2016 (
1
)
Sag C-566/14 P
Jean-Charles Marchiani
mod
Europa-Parlamentet
»Appel — medlem af Europa-Parlamentet — godtgørelse for parlamentarisk assistance — tilbagesøgning af uberettiget udbetalte beløb — forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 — delegeret forordning (EU) nr. 1268/2012 — forældelse — rimelig frist — dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134) — dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372)«
1.
Med appellen har Jean-Charles Marchiani nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 10. oktober 2014, Marchiani mod Parlamentet (T-479/13, EU:T:2014:866, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt Parlamentet for en påstand om annullation af afgørelsen truffet af Europa-Parlamentets generalsekretær den 4. juli 2013 vedrørende tilbagesøgning af et beløb på 107694,72 EUR (herefter »den omtvistede afgørelse«) og den dertil hørende debetnota af 5. juli 2013 (herefter »debetnotaen«).
2.
Jean-Charles Marchiani har inden for rammerne af det fjerde anbringende, der er anført til støtte for appellen, kritiseret Retten for at have begået flere retlige fejl vedrørende forældelsen af de fordringer, der er nævnt i den omtvistede afgørelse. Appellanten har ikke givet en særlig klar redegørelse for appellen. Det er imidlertid muligt i det fjerde anbringende at identificere et fjerde led, der nærmere bestemt vedrører vurderingen af princippet om en rimelig frist, som finder anvendelse, når EU-retten ikke fastsætter den frist, inden for hvilken en anmodning eller et søgsmål skal være indgivet.
3.
Dette spørgsmål har Domstolen indgående behandlet inden for rammerne af en fornyet prøvelse (dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB, C-334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (
2
). Spørgsmålet er endvidere blevet behandlet for nylig under omstændigheder, der ligner omstændighederne i den foreliggende appel, i dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372), men den tilgang, som Domstolen har anlagt i disse to domme, kan synes selvmodsigende.
4.
Dette er baggrunden for, at det foreliggende forslag til afgørelse i overensstemmelse med Domstolens ønske er begrænset til en analyse af dette specifikke spørgsmål.
I – Retsforskrifter
A – Chartret
5.
Det fremgår af artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), der har overskriften »Ret til god forvaltning«, at »[e]nhver har ret til at få sin sag behandlet uvildigt, retfærdigt og inden for en rimelig frist af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer«.
B – Forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012
6.
Artikel 81 med overskriften »Forældelsesfrist« i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 af 25. oktober 2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget og om ophævelse af Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 (
3
) bestemmer:
»1.   Uden at dette berører bestemmelserne i specifikke forordninger eller anvendelsen af afgørelse 2007/436/EF, Euratom, er Unionens fordringer over for tredjemand og tredjemands fordringer over for Unionen underlagt en forældelsesfrist på fem år.
2.   Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 210 vedrørende fastsættelse af detaljerede regler for forældelsesfristen«.
C – Delegeret forordning (EU) nr. 1268/2012
7.
Artikel 93 i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 1268/2012 af 29. oktober 2012 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 966/2012 (
4
) har overskriften »Regler for forældelsesfrister«.
8.
Det fremgår af denne bestemmelses stk. 1, første afsnit, at »[f]orældelsesfristen for Unionens fordringer over for tredjemand begynder at løbe ved udløbet af den frist, som er meddelt debitor i debetnotaen, jf. artikel 80, stk. 3, litra b)«.
II – Fremstillingen af de relevante faktiske omstændigheder i den appellerede dom
9.
Jean-Charles Marchiani var medlem af Europa-Parlamentet i perioden fra den 20. juli 1999 til den 19. juni 2004. I perioden fra 2001 til 2004 modtog appellanten parlamentariske assistanceydelser fra T. og T. og i perioden fra 2002 til 2004 også fra B.
10.
Den 30. september 2004 underrettede en undersøgelsesdommer ved tribunal de grande instance de Paris (Frankrig) Parlamentets formand om, at de opgaver, som T. og T. havde udført i perioden fra 2001 til 2004, muligvis ikke havde nogen reel sammenhæng med arbejdet som parlamentarisk assistent.
11.
Ved afgørelse af 4. marts 2009 fandt Parlamentets generalsekretær (herefter »generalsekretæren«) efter en kontradiktorisk procedure og efter at have hørt kvæstorerne den 14. januar 2009, at appellanten uberettiget havde fået udbetalt et beløb på 148160,27 EUR i henhold til artikel 14 i regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Parlamentets medlemmer (herefter »omkostningsregulativet«) og pålagde Parlamentets anvisningsberettigede at træffe de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge dette beløb.
12.
Parlamentets anvisningsberettigede sendte samme dag en debetnota til appellanten med krav om tilbagebetaling af 148160,27 EUR. Den 14. august 2009 underrettede Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (herefter »OLAF«), efter at generalsekretæren den 21. oktober 2008 havde fremsendt sagsakterne vedrørende de pågældende uregelmæssigheder, Parlamentet og appellanten om, at OLAF ville indlede en undersøgelse.
13.
Efter at have foretaget en undersøgelse og en høring af appellanten den 6. juli 2011 fremsendte OLAF den 14. oktober 2011 en kopi af sin endelige undersøgelsesrapport til Parlamentet. OLAF konstaterede i denne rapport, at appellanten uberettiget havde modtaget godtgørelse i forbindelse med de opgaver, som T., T. og B. havde udført, og anbefalede Parlamentet at iværksætte de nødvendige tiltag for at tilbagesøge de skyldige beløb. Den 25. oktober 2011 underrettede OLAF appellanten om, at undersøgelsen var afsluttet.
14.
Den 28. maj 2013 gav generalsekretæren appellanten meddelelse om, at han på grundlag af OLAF’s rapport og i henhold til omkostningsregulativets artikel 27, stk. 3, havde til hensigt at foretage tilbagesøgning af hele det beløb, som Parlamentet havde udbetalt for den påståede parlamentariske assistance fra T., T. og B., og anmodede appellanten om at fremsætte sine bemærkninger i denne forbindelse.
15.
Den 25. juni 2013 afgav appellanten forklaring over for generalsekretæren i forbindelse med en høring. Den 27. juni 2013 fremsendte appellanten et referat af høringen til generalsekretæren. Generalsekretæren hørte kvæstorerne den 2. juli 2013.
16.
Generalsekretæren konstaterede i den omtvistede afgørelse, at selv om det fremgik af afgørelsen af 4. marts 2009, at der skulle tilbagesøges et beløb på 148160,27 EUR, havde appellanten uberettiget modtaget et yderligere beløb på 107694,72 EUR og anmodede Parlamentets anvisningsberettigede om at iværksætte de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge dette sidstnævnte beløb. Generalsekretæren fandt i det væsentlige, at appellanten ikke havde fremlagt beviser, der kunne godtgøre, at T., T. og B. havde udført arbejde i form af parlamentarisk assistance som omhandlet i omkostningsregulativets artikel 14. Da det i den omtvistede afgørelse blev konstateret, at det samlede beløb, der var udbetalt i form af parlamentarisk godtgørelse, udgjorde 255854,99 EUR, idet en del af dette beløb havde været genstand for afgørelsen af 4. marts 2009, blev det fastslået, at et yderligere beløb på 107694,72 EUR ikke var i overensstemmelse med omkostningsregulativet og derfor skulle tilbagesøges.
17.
Den 5. juli 2013 udstedte Parlamentets anvisningsberettigede debetnota nr. 2013-807 med krav om tilbagebetaling af et beløb på 107694,72 EUR inden den 31. august 2013.
III – Sagen for Retten og den appellerede dom
18.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. september 2013 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af dels den omtvistede afgørelse, for så vidt som generalsekretæren derved pålagde tilbagesøgning hos appellanten af et beløb på 107694,72 EUR, dels den dertil hørende debetnota.
19.
Appellanten fremsatte til støtte for søgsmålet fem anbringender. Det første anbringende vedrørte tilsidesættelse af den procedure, der er fastsat i Parlamentets præsidiums afgørelse af 19. maj og 9. juli 2008 om gennemførelsesbestemmelser til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer (
5
), samt af det kontradiktoriske princip og princippet om retten til forsvar. Det andet anbringende vedrørte en urigtig anvendelse af omkostningsregulativet. Det tredje anbringende vedrørte anlæggelsen af en urigtig vurdering af den fremlagte dokumentation. Det fjerde anbringende vedrørte manglende upartiskhed hos generalsekretæren, og endelig vedrørte det femte anbringende forældelse af de beløb, der var krævet tilbagesøgt. Da appellanten var af den opfattelse, at de omhandlede beløb var forældede, nedlagde han endvidere påstand om annullation af debetnotaen.
20.
Ved den appellerede dom forkastede Retten uden at tage stilling til Parlamentets argument om, at søgsmålet ikke kunne antages til realitetsbehandling, appellantens påstand om annullation af den omtvistede afgørelse og af debetnotaen og pålagde appellanten at bære sagens omkostninger.
IV – Det fjerde anbringendes fjerde led og parternes påstande
21.
Det fjerde anbringende, som Jean-Charles Marchiani har fremsat til støtte for appellen, vedrører således en række retlige fejl, som Retten begik ved vurderingen af reglerne om forældelse af de fordringer, der er omhandlet i den omtvistede afgørelse.
22.
Det nævnte anbringendes fjerde led vedrører nærmere bestemt princippet om en rimelig frist. Efter appellantens opfattelse burde Retten, når der henses til tvistens betydning og sagens begrænsede kompleksitet, have fastslået, at dette princip var blevet tilsidesat i det foreliggende tilfælde.
23.
Parlamentet har nedlagt påstand om, at appelsagen afvises, eller at den under alle omstændigheder forkastes som ugrundet. Hvad angår det fjerde anbringendes fjerde led har Parlamentet anført, at Retten anvendte princippet om en rimelig frist, selv om Parlamentet ikke havde påberåbt sig dette princip. Retten burde således ikke have taget stilling til dette princip, og dette så meget desto mere som det nævnte princip ikke udgør en del af de regler, som Unionens retsinstanser kan tage under påkendelse af egen drift.
24.
Endelig har Parlamentet med henvisning til dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372) subsidiært anført, at Parlamentets fordring først fra det tidspunkt, hvor OLAF’s endelige rapport foreligger, kan anses for sikker, opgjort og forfalden, således som det kræves i henhold til artikel 78, stk. 2, i forordning nr. 966/2012 og artikel 81, litra b), i delegeret forordning nr. 1268/2012. Den rimelige frist på fem år, som Domstolen fastsatte i dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372), var således ikke udløbet på det tidspunkt, hvor den omtvistede afgørelse blev truffet, hvilket indebærer, at Parlamentet ikke tilsidesatte det nævnte princip.
V – Bedømmelse
A – Formaliteten vedrørende det fjerde anbringendes fjerde led
25.
I den appellerede dom undersøgte Retten, om princippet om en rimelig frist var blevet overholdt, og udtalte, at »idet det for fuldstændighedens skyld antages, at sagsøgeren med sin argumentation har haft til hensigt at kritisere Parlamentet for at have tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til princippet om en rimelig frist« (
6
).
26.
Det klagepunkt, som appellanten inden for rammerne af appellen har fremsat vedrørende en rimelig frist, bør derfor anses for irrelevant. Det følger nemlig af Domstolens faste retspraksis, at klagepunkter rettet mod ufornødne begrundelser i en afgørelse fra Retten ikke kan medføre ophævelse af afgørelsen og er derfor irrelevante (
7
).
27.
Det kan imidlertid ikke udelukkes, at Retten til trods for bemærkningen om, at den foretog en undersøgelse for fuldstændighedens skyld, reelt ønskede at foretage en udtømmende undersøgelse af klagepunktet om, at Parlamentet havde handlet for sent. I dette tilfælde vil den omstændighed, at Retten eventuelt begik en retlig fejl i sin argumentation vedrørende princippet om en rimelig frist, kunne medføre ophævelse af den appellerede dom.
28.
Dette er i øvrigt også den tilgang, som Domstolen synes at have anlagt i den sag, der gav anledning til dom Nencini mod Parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Retten undersøgte nemlig ligeledes i denne dom klagepunktet om en rimelig frist, »for så vidt som […] sagsøgeren ha[vde haft] til hensigt at foreholde Parlamentet, at det havde tilsidesat de krav, som påhviler det i henhold til princippet om en rimelig frist« (
8
). Domstolen forkastede imidlertid ikke de argumenter vedrørende Rettens bedømmelse, som Riccardo Nencini havde redegjort for inden for rammerne af sit første appelanbringende.
29.
Jeg går herefter principielt ud fra, at Domstolen ikke vil forkaste appellantens klagepunkt vedrørende fortolkning og anvendelse af princippet om en rimelig frist som irrelevant.
B – Indledende bemærkninger om kvalificeringen af en rimelig frist og god forvaltning
30.
Appellanten har til støtte for appellen gjort gældende, at der er sket »tilsidesættelse af en rimelig frist« (
9
). Inden jeg undersøger dette klagepunkt, forekommer det mig hensigtsmæssigt at redegøre for, hvorledes den nævnte frist kvalificeres i EU-retten.
1. En rimelig frist
31.
En vis uklarhed synes at præge anerkendelsen af en rimelig frist inden for EU-retten. Er der tale om et selvstændigt generelt retsprincip, en bestanddel, der indgår i andre generelle principper, såsom princippet om god forvaltning, retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retten til forsvar, eller en grundlæggende rettighed (
10
)?
32.
Betydningen af disse uklarheder forekommer mig imidlertid begrænset. Det er nemlig ubestrideligt, at en rimelig frist er uløseligt forbundet med retssikkerhedsprincippet (
11
) og retten til god forvaltning (
12
). Princippet om en rimelig frist udgør ikke desto mindre et selvstændigt EU-retligt princip, hvilket Domstolen har anerkendt (
13
).
33.
Dette princip udgør derfor som sådan en del af Unionens retsorden og en tilsidesættelse af dette princip udgør en tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift eller i det mindste en overtrædelse af traktaterne eller »af retsregler vedrørende deres gennemførelse« som omhandlet i artikel 263, stk. 2, TEUF (
14
).
2. God forvaltning
34.
Kravet om overholdelse af en rimelig frist fremgår i dag udtrykkeligt af to artikler i chartret.
35.
For det første giver chartrets artikel 41 med overskriften »Ret til god forvaltning« enhver »ret til at få sin sag behandlet uvildigt, retfærdigt og inden for en rimelig frist af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer« (
15
). For det andet sikrer chartrets artikel 47, der omhandler »Adgangen til effektive retsmidler og til en upartisk domstol«, at enhver har ret til »en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov«.
36.
Princippet om en rimelig frist er således formelt integreret i retten til god forvaltning i EU-retten.
37.
Der er endvidere nogle, som har stillet spørgsmålstegn ved rækkevidden og kvalifikationen af den »gode forvaltning«, herunder om der er tale om et generisk begreb, et specifikt princip, et generelt princip eller endog en grundlæggende rettighed (
16
)? Overskriften til og indholdet af chartrets artikel 41 har imidlertid fjernet denne usikkerhed. Der er nemlig tale om en »ret til god forvaltning« (
17
), der »navnlig [omfatter] retten for enhver til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt[,] retten for enhver til aktindsigt i de akter, der vedrører ham eller hende[, og] pligt for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger« (
18
).
38.
Denne formelle udvikling er i øvrigt blot udtryk for fastlæggelsen af et generelt retsprincip, som Domstolen tidligere har anerkendt. Ifølge forklaringerne til chartret om grundlæggende rettigheder (
19
) er den nævnte artikel 41 nemlig »baseret på eksistensen af Unionen som et retsfællesskab, der er opstået via den retspraksis, der har stadfæstet god forvaltning som et overordnet retsprincip«. Det fremgår af chartrets artikel 52, stk. 7, at »Unionens og medlemsstaternes domstole tager behørigt hensyn til« disse forklaringer.
*
39.
En unionsborger kan derfor uden tvivl påberåbe sig retten til at få sin sag behandlet af Unionens institutioner inden for en rimelig frist, uanset om denne rettighed har karakter af et generelt retsprincip eller udgør en del af den grundlæggende ret til god forvaltning.
C – Fastlæggelsen af en rimelig frist i Domstolens praksis
40.
Vurderingen af en rimelig frist har været genstand for en analyse, der kan beskrives som principiel, i dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134). I denne dom fandt Domstolen nemlig, at der var anledning til at foretage en fornyet prøvelse for at afgøre, om Rettens fortolkning, hvorefter Personaleretten ikke var forpligtet til at tage hensyn til de særlige omstændigheder i den enkelte sag ved bedømmelsen af rimeligheden af den frist, inden for hvilken en ansat i Den Europæiske Investeringsbank (EIB) skulle anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en akt hidrørende fra EIB, var forenelig med Domstolens praksis (
20
).
41.
Spørgsmålet om den frist, inden for hvilken en EU-institution skal fremsende en debetnota at regne fra datoen for den begivenhed, der udløser den pågældende fordring, er blevet behandlet i dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372).
42.
Det forekommer derfor hensigtsmæssigt at sammenfatte disse to domme, før det forsøges at udlede en generel regel, der i givet fald kan finde anvendelse på den foreliggende sag.
1. Dommen i sagen fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB
43.
I dom Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (T-234/11 P, EU:T:2012:311) bekræftede Retten den af Personaleretten anlagte fortolkning, hvorefter ethvert søgsmål anlagt af en ansat i EIB efter udløbet af en frist på tre måneder, forlænget med den faste frist under hensyn til afstanden på ti dage, i mangel af bestemmelser, hvorved der fastsættes søgsmålsfrister, der finder anvendelse på tvister mellem EIB og dens ansatte, i princippet skulle anses for at være anlagt inden for en frist, som ikke var rimelig (
21
).
44.
Denne fortolkning blev foretaget med henvisning til artikel 91, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (
22
), der udtrykkeligt begrænser den frist, inden for hvilken en tjenestemand kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en for den pågældende bebyrdende retsakt, til tre måneder. Ifølge Retten var den regel, der fulgte af denne fortolkning, udtryk for en »specifik anvendelse [af] princippet [om en rimelig frist]« (
23
) på tvister mellem EIB og dens ansatte, der »hviler på en generel formodning om, at en frist på tre måneder i princippet er tilstrækkelig til at gøre det muligt for EIB’s ansatte at vurdere lovligheden af EIB’s retsakter, der er bebyrdende for dem, og til, i givet fald, at forberede deres søgsmål, [og som] ikke pålægger Unionens retsinstanser, som har til opgave at anvende denne, at tage hensyn til omstændighederne i den enkelte sag og bl.a. at foretage en konkret afvejning af de involverede interesser« (
24
).
45.
Det er netop disse vurderinger, der var genstand for den fornyede prøvelse.
46.
Domstolen fandt efter at have foretaget sin analyse, at begrebet »rimelig frist« skulle gives en ensartet anvendelse, uanset i hvilken forbindelse dette spørgsmål måtte opstå. Domstolen udtalte således, at »selv om den retspraksis fra Domstolen […] ganske vist vedrører spørgsmålet, om varigheden af en administrativ procedure er rimelig, når ingen EU-retlig bestemmelse knytter en bestemt frist til en sådan procedure, skal begrebet »rimelig frist« alligevel anvendes på samme måde, når det vedrører et søgsmål eller en anmodning, for hvilke EU-retten ikke fastsætter den frist, inden for hvilken dette søgsmål eller denne anmodning skal være indgivet« (
25
).
47.
Det fremgår af den retspraksis, som Domstolen henviste til, »at når varigheden af proceduren ikke er fastsat ved en EU-retlig bestemmelse, skal [fristens] »rimelige« karakter […] vurderes på grundlag af samtlige omstændigheder i den konkrete sag, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd« (
26
). Det fremgår følgelig af dette krav om en konkret vurdering, at »den rimelige karakter af en frist ikke kan fastlægges under henvisning til en bestemt maksimumsgrænse, der fastsættes på abstrakt vis, men skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyn til sagens omstændigheder« (
27
).
48.
Domstolen fandt således, at den fortolkning af den frist, som EIB’s ansatte har til at anlægge sag til prøvelse af for dem bebyrdende retsakter, som Retten havde anlagt, udgjorde en urigtig anvendelse af begrebet »rimelig frist«, der påvirkede EU-rettens sammenhæng (
28
).
2. Dommen i sagen Nencini mod Parlamentet
49.
Der kan ikke ses bort fra dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372). Riccardo Nencini, et tidligere medlem af Parlamentet, havde nemlig ved Retten anlagt sag med påstand om annullation af en beslutning truffet af generalsekretæren om tilbagesøgning af visse beløb, der uberettiget var blevet udbetalt til ham i løbet af hans parlamentsperiode. Det omtvistede spørgsmål for Domstolen inden for rammerne af denne appelsag ligner derfor det spørgsmål, der skal tages stilling til i den foreliggende sag, idet det vedrørte spørgsmålet om forældelse af en fordring, som Parlamentet havde mod et tidligere parlamentsmedlem, og om den rimelige frists betydning for tilbagesøgningen af denne fordring.
50.
Det følger for det første af en samlet læsning af de regler, der finder anvendelse, at forældelsesfristen for Unionens fordringer over for tredjemænd begynder at løbe ved udløbet af den frist, som er meddelt i debetnotaen (
29
).
51.
Der er her tale om den frist, der finder anvendelse på tilbagesøgningen af gælden. Den frist, inden for hvilken debetnotaen skal fremsendes til debitor at regne fra datoen for den begivenhed, der udløser den pågældende fordring, er på ingen måde præciseret (
30
).
52.
Efter generaladvokat Szpunars opfattelse findes der imidlertid fordringer, der allerede er forfaldet til betaling på det tidspunkt, hvor kreditorinstitutionen vedtager den retsakt, hvorved fordringen konstateres. Hvad angår denne type fordringer forekommer den forældelsesfrist, der er fastsat i de gældende bestemmelser, derfor »i lyset af retssikkerhedsprincippet utilstrækkelig til at beskytte debitors interesser, eftersom den begynder at løbe på den af fordringshaver valgte dato, hvilket er uden forbindelse til det tidspunkt, hvor fordringen opstår eller forfalder til betaling« (
31
).
53.
Stillet over for dette hul i lovgivningen (
32
) bemærkede Domstolen, at »retssikkerhedsprincippet, […] når de gældende love intet indeholder herom, [kræver,] at den pågældende institution [fremsender debetnotaen] inden for en rimelig frist. I modsat fald ville den anvisningsberettigede, hvem det tilkommer i debetnotaen at fastsætte betalingsfristen, der i henhold til ordlyden af […] artikel [93, stk. 1, i delegeret forordning nr. 1268/2012] udgør forældelsesfristens begyndelsestidspunkt, nemlig frit kunne fastsætte datoen for dette begyndelsestidspunkt uden forbindelse med det tidspunkt, hvor den pågældende fordring blev stiftet, hvilket åbenbart ville være i strid med retssikkerhedsprincippet samt med formålet med […] artikel [81 i forordning 966/2012]« (
33
).
54.
I denne forbindelse fandt generaladvokat Szpunar, at den rimelige frist ikke kunne fastsættes under henvisning til en præcis maksimumsgrænse, der var fastsat på abstrakt vis (
34
), mens Domstolen imidlertid fastslog, at »fristen for fremsendelse af en debetnota må[tte] formodes at være urimelig, når denne fremsendelse sker efter en frist på fem år at regne fra det tidspunkt, hvor institutionen normalt har været i stand til at gøre sin fordring gældende« (
35
).
55.
Medmindre det godtgøres, at »den forsinkede handling, uanset den af institutionen udviste omhu, skyldes debitors adfærd, navnlig hans forhalende adfærd eller onde tro […], må det konstateres, at institutionen har tilsidesat de forpligtelser, som påhvilede den i henhold til princippet om en rimelig frist« (
36
).
D – Kriterierne for en ensartet anvendelse af en rimelig frist
1. Den generelle og abstrakte fastsættelse af kriterierne for vurderingen af en rimelig frist
56.
Domstolen opstillede derfor i dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372) en formodning om, at den rimelige frist udløber efter fem år at regne fra det tidspunkt, hvor institutionen normalt har været i stand til at gøre sin fordring gældende.
57.
Denne fastsættelse af den rimelige frist til en fast periode på fem år kan muligvis anses for en konkret anvendelse af den nævnte frists rimelig karakter, der er begrænset til den pågældende sag.
58.
En sådan læsning af dommen er imidlertid vanskelig at forene med dommens ordlyd og opbygning samt de regler, der gælder for appelsager.
59.
Jeg bemærker nemlig for det første, at Domstolen i dommens præmis 49 udtalte sig på en generel og abstrakt måde, idet den fastslog, at »fristen for fremsendelse af en debetnota må formodes at være urimelig, når denne fremsendelse sker efter en frist på fem år at regne fra det tidspunkt, hvor institutionen normalt har været i stand til at gøre sin fordring gældende«. Domstolen bemærkede endvidere udtrykkeligt, at der var tale om en »formodning[, der kun] kan afkræftes« under visse betingelser (
37
).
60.
Det udtryk, der er anvendt i begyndelsen af den følgende præmis, bekræfter endvidere, at der findes en generel regel. Udtrykket »i det foreliggende tilfælde«, der er anvendt i begyndelsen af præmis 50 i dom Nencini mod Parlamentet, (C-447/13 P, EU:C:2014:2372), har nemlig til formål at gøre opmærksom på, at den retsregel eller det princip, der netop er nævnt, finder anvendelse på det konkrete tilfælde.
61.
Endelig henhører bedømmelsen af sagens konkrete omstændigheder i princippet ikke under Domstolens kompetence, når den træffer afgørelse inden for rammerne af en appel (
38
).
62.
Den eneste måde at fortolke den »grænse« på fem år, der er fastsat i dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372), i overensstemmelse med de principper, der blev bekræftet i dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 28 og 29) (
39
), ville være at anse denne grænse som et element, der gør det muligt at afgøre, hvem der har bevisbyrden.
63.
Efter en frist på fem år at regne fra det tidspunkt, hvor institutionen normalt har været i stand til at gøre sin fordring gældende, påhviler det institutionen at godtgøre, at den rimelige frist under hensyn til omstændighederne i det foreliggende tilfælde ikke er udløbet. Debitors forhalende adfærd eller onde tro, der udgør omstændigheder, som institutionen kan påberåbe sig, udgør i denne forbindelse kun eksempler, som Domstolen nævner, hvilket bekræftes af adverbiet »navnlig«, der er anført før disse udtryk i præmis 49 i dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372).
64.
Selv om denne »afgørende grænse« endnu ikke er nået, påhviler det til gengæld debitor at bevise, at en rimelig frist er blevet overskredet på grundlag af de kriterier, der normalt anvendes i retspraksis, nemlig samtlige omstændigheder i sagen, herunder navnlig tvistens betydning for debitor, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd.
65.
Såfremt præmis 49 i dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372) derimod skal fortolkes således, at den fastsætter en generel og abstrakt regel, hvilket jeg mener er tilfældet, vil en sådan tilgang føre til et resultat, der ligner det resultat, som Retten nåede til i den sag, der gav anledning til dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134). Domstolen kvalificerede imidlertid denne tilgang som en »urigtig anvendelse af begrebet rimelig frist« (
40
).
66.
Som Domstolen bemærkede i forbindelse med dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134), finder begrebet rimelig frist »anvendelse uafhængigt af, hvilket sagsområde der er tale om« (
41
) og vurderingen heraf kan påvirke EU-rettens sammenhæng (
42
).
67.
Begrebet rimelig frist skal således anvendes på en ensartet måde, uanset i hvilken forbindelse spørgsmålet opstår, når ingen EU-retlig bestemmelse knytter en bestemt frist til en administrativ procedure, eller når det vedrører et søgsmål eller en anmodning, for hvilke EU-retten ikke fastsætter den frist, inden for hvilken dette søgsmål eller denne anmodning skal være indgivet (
43
).
68.
Jeg er derfor af den opfattelse, at de principper for fortolkning og anvendelse af en rimelig frist, som Domstolen har givet en sammenfatning af i dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134), skal anses for fastslåede og fremherskende principper.
69.
Selv om dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134) og dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372) begge er blevet afsagt af en afdeling bestående af fem dommere, og den sidstnævnte dom er afsagt senest, er den første af disse to domme nemlig resultatet af en sag om fornyet prøvelse. Arten af og formålet med denne særlige procedure giver nødvendigvis en sådan sag en særlig autoritet, fordi den retlige fejl, som Retten har begået, og som er blevet fastslået i en sådan dom, kan indebære, at EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng påvirkes (
44
).
70.
I det foreliggende tilfælde betyder dette, at »den rimelige karakter af en frist ikke kan fastlægges under henvisning til en bestemt maksimumsgrænse, der fastsættes på abstrakt vis, men skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyn til sagens omstændigheder« (
45
). Det følger heraf, at »når varigheden af proceduren ikke er fastsat ved en EU-retlig bestemmelse, skal [fristens] »rimelige« karakter […] vurderes på grundlag af samtlige omstændigheder i den konkrete sag, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd« (
46
).
71.
Denne fortolkning giver ganske vist ikke den højeste grad af retssikkerhed. Den forekommer mig imidlertid at være den »sikkerhedsventil« (
47
), der bedst er i overensstemmelse med den deling af kompetencer, der skal være mellem EU-lovgiver og retsinstanserne. En præcis og endelig fastsættelse af varigheden af en (u)rimelig frist vil nemlig snarere svare til at fastsætte en forældelsesfrist. En sådan kompetence tilkommer efter min opfattelse imidlertid alene lovgiver (
48
).
2. Vurderingen af en rimelig frist i den appellerede dom
72.
En gennemgang af den appellerede dom fører til den konstatering, at det er de samme principper, som Retten nævner og anvender i denne dom. Retten har nemlig bemærket, at »overholdelsen af en rimelig frist kræves i alle de tilfælde, hvor principperne om retssikkerhed eller om beskyttelse af den berettigede forventning, når de gældende retsforskrifter intet indeholder herom, er til hinder for, at Unionens institutioner kan handle uden nogen tidsmæssige grænser […], idet det bemærkes, at en frists rimelige karakter skal vurderes på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd« (
49
).
73.
Det var endvidere med føje, at Retten i den appellerede doms præmis 83 fastslog, at der ikke fandtes bestemmelser, som præciserede den frist, inden for hvilken en debetnota skulle fremsendes, og at dette gjaldt uanset datoen for den begivenhed, der udløser den pågældende fordring.
74.
Det var følgelig uden at begå retlige fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 84 af disse konstateringer udledte, at det var nødvendigt »at undersøge, om Parlamentet i det foreliggende tilfælde ha[vde] tilsidesat de forpligtelser, som påhvilede det i henhold til princippet om en rimelig frist«.
75.
Denne undersøgelse udgør hverken mere eller mindre end en analyse af de faktiske omstændigheder og beviser, som parterne har påberåbt sig. Der er med andre ord tale om en faktisk bedømmelse.
76.
Som jeg har nævnt ovenfor, og som det følger af fast retspraksis, fremgår det imidlertid af artikel 256 TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at en appel er begrænset til retsspørgsmål, og at det således alene er Retten, der har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og at bedømme disse, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den har behandlet. Vurderingen af de faktiske omstændigheder udgør derfor ikke et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre de for Retten fremlagte beviser er gengivet urigtigt (
50
).
77.
En påstået urigtig gengivelse skal fremgå åbenbart af sagsakterne, uden at det er nødvendigt at foretage en ny vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (
51
).
78.
Det fremgår imidlertid ikke af de oplysninger, som er fremlagt for Domstolen, at der er foretaget en urigtig gengivelse i det foreliggende tilfælde. Det er i øvrigt ikke hævdet, at der er sket en sådan urigtig gengivelse, idet appellanten har begrænset sig til at påberåbe sig tilsidesættelsen af en rimelig frist og til at anmode om en fornyet undersøgelse af de pådømte forhold, såsom tvistens økonomiske betydning og sagens kompleksitet (
52
).
79.
Det er korrekt, at hvis jeg havde haft kompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder, ville jeg uden tvivl ikke have foretaget den samme vurdering af, om den i den foreliggende sag omhandlede frist var rimelig. Når dette er sagt, var det imidlertid uden at foretage en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, således som disse fremgik af de sagsakter, der var fremlagt for Retten, at Retten i den appellerede doms præmis 86 kunne konstatere, at »efter at have fået kendskab til de oplysninger, som en fransk undersøgelsesdommer havde fremsendt i september 2004, og efter at have haft en længere skriftveksling med sagsøgeren, ha[vde] Parlamentet handlet med den fornødne omhu og inden for en rimelig frist, da det i oktober 2008 fremsendte sagen til OLAF og indledte den procedure, der førte til vedtagelsen af afgørelsen af 4. marts 2009«. Det var endvidere uden at foretage en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, at Retten fastslog, at Parlamentet »efter at OLAF havde indledt en undersøgelse i august 2009 og i oktober 2011 fremsendt sin rapport efter afslutningen af undersøgelsesproceduren […], havde handlet med den fornødne omhu og inden for en rimelig frist, da det indledte den procedure, der førte til vedtagelsen af den omtvistede afgørelse« (
53
).
80.
Selv om appellanten ikke til støtte for appellen har fremsat bemærkninger herom, vil jeg til gengæld og for fuldstændighedens skyld tilføje, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 88 at fastslå, »at en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist kun kan medføre annullation af den anfægtede retsakt i tilfælde af, at denne tilsidesættelse har påvirket modtagerens udøvelse af retten til forsvar«.
81.
Ved at kræve, at appellantens ret til forsvar var blevet påvirket, »tog Retten [nemlig] fejl med hensyn til de konsekvenser, som skal udledes af tilsidesættelsen af princippet om en rimelig frist, når EU-lovgiver har vedtaget en almindelig bestemmelse, som pålægger Unionens institutioner at handle inden for en bestemt frist« (
54
), såsom artikel 81 i forordning nr. 966/2012.
82.
Når EU-lovgiver har tilkendegivet sin holdning på denne måde, og når der »hense[s] til kravene om retssikkerhed og om beskyttelse af den berettigede forventning, som ligger til grund for denne vilje fra lovgivers side, er den retspraksis, som Retten har henvist til […], hvorefter en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist kun kan medføre annullation af den anfægtede retsakt i tilfælde af, at denne tilsidesættelse har påvirket retten til forsvar, i det foreliggende tilfælde irrelevant« (
55
).
83.
Da Retten har anført denne begrundelse i den appellerede dom for fuldstændighedens skyld, kan en underkendelse af denne begrundelse ikke føre til ophævelse af den nævnte dom. Dette gælder så meget desto mere, idet Retten i det foreliggende tilfælde, i modsætning til den sag, der gav anledning til dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372), med føje fastslog, at der ikke var sket tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist, som den nævnte konstatering nødvendigvis måtte være baseret på.
VI – Forslag til afgørelse
84.
På baggrund af ovenstående betragtninger er jeg af den opfattelse, at det fjerde appelanbringendes fjerde led, som appellanten har fremsat til støtte for appellen, er ugrundet, og at det følgelig ikke kan føre til ophævelse af den appellerede dom.
(
1
) – Processprog: fransk.
(
2
) – Jf. endvidere genstanden for den fornyede prøvelse, således som denne er beskrevet i beslutning fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX, EU:C:2012:468).
(
3
) – EUT L 298, s. 1.
(
4
) –, EUT L 362, s. 1.
(
5
) – EUT 2009 C 159, s. 1.
(
6
) – Den appellerede doms præmis 81. Min fremhævelse.
(
7
) – Jf. hvad angår en nyere afgørelse vedrørende dette princip bl.a. domme Frankrig mod People’s Mojahedin Organization of Iran (C-27/09 P, EU:C:2011:853, præmis 79), Nederlandene mod Kommissionen (C-610/13 P, EU:C:2014:2349, præmis 51), og Wünsche Handelsgesellschaft International mod Kommissionen (C-7/14 P, EU:C:2015:205, præmis 72).
(
8
) – Dom Nencini mod Parlamentet (T-431/10 og T-560/10, EU:T:2013:290, præmis 43).
(
9
) – Appellens præmis 92.
(
10
) – Jf. hvad angår disse kvalificeringer, bl.a. B.-C. Mihaescu-Evans, The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Jf. endvidere J. Schwarze, »Judicial Review of European Administrative Procedure«, Law and Contemporary Problems, bind 68, nr. 1, s. 85-105. Denne forfatter behandler spørgsmålet om vedtagelse af en afgørelse inden for en rimelig frist i forbindelse med retten til forsvar (s. 92) og anfører, at der er tale om et generelt EU-retligt princip (s. 93). I konklusionen betegner han imidlertid de processuelle garantier under den administrative procedure som »grundlæggende rettigheder« (s. 105). Generaladvokat Sharpston har i sit forslag til afgørelse Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen (C-40/12 P, EU:C:2013:361, punkt 135) anset den rimelige frist for en »grundlæggende rettighed«. Det bemærkes imidlertid, at der i denne sag var tale om retten til domafsigelse inden for en rimelig frist.
(
11
) – Jf. i denne retning T. Tridimas, The General Principles of EU Law, 2. udg., Oxford University Press, 2006, s. 412, H.C.H. Hofmann, G. C. Rowe og A. H. Türk, Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, s. 196. Som generaladvokat Szpunar har forklaret i sit forslag til afgørelse Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2022), skal anvendelsen af en rimelig frist »i hvert enkelt tilfælde beskytte enkeltpersoners retssikkerhed i deres forhold med Unionen, når der ikke er en lovbestemt frist« (punkt 98).
(
12
) – Jf. chartrets artikel 41 og afsnit 2. God forvaltning nedenfor.
(
13
) – Jf. dom Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P, EU:C:2002:582). Domstolen bemærkede i denne doms præmis 207 »[s]om det allerede er udtalt i denne doms præmis 179, finder det almindelige fællesskabsretlige princip om overholdelse af en rimelig frist anvendelse inden for rammerne af en [rets]sag«. I den samme doms præmis 179 bemærkede Domstolen imidlertid, at »princippet om en rimelig frist på konkurrenceområdet finder anvendelse på administrative procedurer [...]. For så vidt angår søgsmål finder princippet også anvendelse på den retslige procedure for Fællesskabets retsinstanser« (min fremhævelse). Domstolen bemærkede i præmis 38 i dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372), at Retten i den dom, der var genstand for appel, »henviste til, at forpligtelsen til at iagttage en rimelig frist i forbindelse med gennemførelsen af administrative procedurer udgør et generelt EU-retligt princip, [...] og at dette princip som en del af retten til god forvaltningsskik er anført i artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder«. Domstolen har ikke kritiseret Rettens betragtninger på dette punkt.
(
14
) – Jf. i denne retning K. Lenaerts og P. Van Nuffel, European Union Law, 3. udg., Sweet & Maxwell, 2011, nr. 22-036.
(
15
) – Min fremhævelse.
(
16
) – Jf., hvad angår disse betegnelser og rækkevidden af god forvaltning i EU-retten, bl.a. L. Azoulay og L. Clément-Wilz, »La bonne administration« i J.-B. Auby og J. Dutheil de la Rochère (i samarbejde med E. de Chevalier), Traité de droit administratif européen, 2. udg., Bruylant, 2014, s. 671-697, særligt s. 672, 674 og 679.
(
17
) – Ifølge overskriften til chartrets artikel 41. Min fremhævelse.
(
18
) – Chartrets artikel 41, stk. 2. Min fremhævelse.
(
19
) – EUT 2007 C 303, s. 17.
(
20
) – Beslutning fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX, EU:C:2012:468, præmis 15). Den fornyede prøvelse var endvidere begrundet i den omstændighed, at den af Retten anlagte fortolkning knyttede en præklusiv virkning til overskridelsen af en frist, som ikke var fastsat i den primære eller den afledte EU-ret, for anlæggelse af et søgsmål (præmis 16).
(
21
) – Dommens præmis 27.
(
22
) – Vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, indført ved Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 af 29.2.1968 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen (EFT 1968 I, s. 30) som ændret ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 af 22.3.2004 (EUT L 124, s. 1).
(
23
) – Dom Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (T-234/11 P, EU:T:2012:311, præmis 30).
(
24
) – Ibidem.
(
25
) – Dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 33).
(
26
) – Dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 28).
(
27
) – Ibidem (præmis 29).
(
28
) – Dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 46 og 54, og domskonklusionen).
(
29
) – Generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 48). De bestemmelser, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372), var artikel 73a i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25.6.2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT L 248, s. 1) som ændret ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1995/2006 af 13.12.2006 (EUT L 390, s. 1) og artikel 85b i Kommissionens forordning (EF, Euratom) nr. 2342/2002 af 23.12.2002 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1605/2002 (EFT L 357, s. 1) som ændret ved Kommissionens forordning (EF, Euratom) nr. 478/2007 af 23.4.2007 (EUT L 111, s. 3). Det var endvidere disse bestemmelser, der fandt anvendelse på det tidspunkt, hvor de i den foreliggende sag omhandlede beløb blev udbetalt. Jeg bemærker, at de relevante bestemmelser på det tidspunkt, hvor den omtvistede afgørelse blev vedtaget, var blevet erstattet af artikel 81 i forordning nr. 966/2012 og artikel 93, stk. 1, i delegeret forordning nr. 1268/2012. Disse nye bestemmelser svarer imidlertid til de ovenfor nævnte bestemmelser. Disse bestemmelser foreskriver nemlig alle hvad angår Unionens fordringer over for tredjemænd en forældelsesfrist på fem år, der begynder at løbe ved udløbet af den frist, som er meddelt debitor i debetnotaen.
(
30
) – Dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372, præmis 47).
(
31
) – Generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 68).
(
32
) – Jf. i denne retning generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 75).
(
33
) – Dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372, præmis 48).
(
34
) – Generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 98).
(
35
) – Dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372, præmis 49). Min fremhævelse.
(
36
) – Ibidem.
(
37
) – Dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372, præmis 49). Min fremhævelse.
(
38
) – Det følger af fast retspraksis, at det fremgår af artikel 256 TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at en appel er begrænset til retsspørgsmål, og at det således alene er Retten, der har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den har behandlet. Vurderingen af de faktiske omstændigheder udgør derfor ikke et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre de for Retten fremlagte beviser er gengivet urigtigt. Jf. i denne retning bl.a. domme Wunenburger mod Kommissionen (C-362/05 P, EU:C:2007:322, præmis 66) og YKK m.fl. mod Kommissionen (C-408/12 P, EU:C:2014:2153, præmis 44).
(
39
) – Jf. punkt 47 i dette forslag til afgørelse.
(
40
) – Dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 45).
(
41
) – Dommens præmis 52.
(
42
) – Dommens præmis 54.
(
43
) – Dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 33).
(
44
) – Artikel 62 og 62b i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
(
45
) – Dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 29). I retslitteraturen synes der endvidere at være enighed om denne fortolkning af en rimelig frist. Jf. bl.a. L. Kansa, »Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights«, European Law Journal, 2004, bind 10, nr. 3, s. 296-326, særligt s. 314, B.-C. Mihaescu-Evans, The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015, T. Tridimas, The General Principles of EU Law, 2. udg., Oxford University Press, 2006, s. 412, H.C.H. Hofmann, G. C. Rowe og A. H. Türk, Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, s. 196.
(
46
) – Dom fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 28).
(
47
) – Udtrykket stammer fra generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 96).
(
48
) – Jf. i denne retning de særlig relevante betragtninger, som generaladvokat Szpunar har anført i sit forslag til afgørelse Nencini mod Parlamentet vedrørende eksistensen af et hul i lovgivningen (C-447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 75-93). Jf. endvidere dom Imperial Chemical Industries mod Kommissionen (48/69, EU:C:1972:70), hvori Domstolen udtrykkeligt fastslog, at selv om en forældelsesfrist skal fastsættes forud, »[henhører] fastsættelsen af en sådan frist og af bestemmelserne for dens anvendelse […] under fællesskabslovgivers kompetence« (præmis 48). Den eneste væsentlige undtagelse til dette princip er mig bekendt gjort på statsstøtteområdet, hvor Domstolen fastslog, at Kommissionen skulle tage stilling til en påtænkt støtte, som den havde modtaget meddelelse om, inden for to måneder, idet retsforskrifterne ikke indeholdt nogen præcisering af denne frist (dom Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, præmis 4). Denne frist er senere formelt blevet integreret i de relevante bestemmelser.
(
49
) – Den appellerede doms præmis 82.
(
50
) – Jf. i denne retning bl.a. domme Wunenburger mod Kommissionen (C-362/05 P, EU:C:2007:322, præmis 66) og YKK m.fl. mod Kommissionen (C-408/12 P, EU:C:2014:2153, præmis 44).
(
51
) – Jf. i denne retning bl.a. domme Wunenburger mod Kommissionen (C-362/05 P, EU:C:2007:322, præmis 67) og YKK m.fl. mod Kommissionen (C-408/12 P, EU:C:2014:2153, præmis 44).
(
52
) – Appellens præmis 90 og 91.
(
53
) – Ibidem.
(
54
) – Dom Nencini mod Parlamentet (C-447/13 P, EU:C:2014:2372, præmis 51).
(
55
) – Ibidem (præmis 54).