27 Cdo 2345/2023-124 
 
 
USNESENÍ 
 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Petra Šuka a 
soudců JUDr. Filipa Cilečka a JUDr. Marka Doležala v právní věci žalobce P. K., zastoupeného 
Mgr. Ing. Martinem Holubem, advoká tem, se sídlem v Holýšově, Americká 516, PSČ 345 62, 
proti žalované IVECO FRANCE, se sídlem 1 Rue des Combats du 24 Aout 1944, Porte E, 
69200 Vénissieux, Francouzská republika, zapsané v obchodním rejstříku Obchodního soudu v 
Lyonu pod č. 419 683 818, zast oupené Mgr. Jiřím Černým, advokátem, se sídlem v Praze 1, 
Karlovo náměstí 671/24, PSČ 110 00, o dorovnání protiplnění, vedené u Krajského soudu v 
Hradci Králové – pobočky v Pardubicích pod sp. zn. 54 Cm 454/2019, o dovolání žalobce proti 
usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 2. 5. 2023, č. j. 14 Cmo 32/2023-95, takto: 
 
Usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 2. 5. 2023, č. j. 14 Cmo 32/2023-95, se mění 
takto:  
Usnesení Krajského soudu v Hradci Králové – pobočky v Pardubicích ze dne 22. 12. 
2022, č. j. 54 Cm  454/2019-79, se mění tak, že místní nepříslušnost Krajského soudu v Hradci 
Králové – pobočky v Pardubicích se nevyslovuje  a věc se nepostupuje  Krajskému soudu v 
Praze jako soudu místně příslušnému. 
  
Odůvodnění: 
I. Dosavadní průběh řízení 
[1] Žalobce se v ůči žalované, jakožto hlavní akcionářce společnosti Iveco Czech 
Republic, a. s. (dále jen „společnost“), domáhá dorovnání protiplnění podle § 328, § 390 a § 395 
zákona č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních 
korporacích) [dále jen „z. o. k.“]. 
[2] Krajský soud v Hradci Králové – pobočka v Pardubicích usnesením ze dne 22. 12. 
2022, č. j. 54 Cm 454/2019- 79, vyhověl námitce nedostatku místní příslušnosti vznesené 
žalovanou a vyslovil svou místní nepříslušnost (výrok I.) s tí m, že věc bude po právní moci 
rozhodnutí postoupena Krajskému soudu v Praze jako soudu místně příslušnému (výrok II.). 
[3] Soud prvního stupně – odkazuje na článek 7 odst. 1 písm. a) nařízení Evropského 
parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012, o příslušnosti a uznávání a výkonu 
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I bis“) – 
dovodil, že projednávaná věc spadá do mezinárodní příslušnosti (pravomoci) soudů České 
republiky.
[4] Místní příslušnost, plyn oucí z téhož článku nařízení Brusel I bis, pak dovodil s 
odkazem na § 1955 odst. 1 zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku (dále jen „o. z.“), dle 
kterého má být peněžitý dluh plněn v místě bydliště nebo sídla věřitele. Jelikož má žalobce 
(jakožto věřitel) bydliště v obvodu Krajského soudu v Praze, je v projednávané věci podle soudu 
prvního stupně místně příslušný Krajský soud v Praze.  
[5] Vrchní soud v Praze k odvolání žalobce ve výroku označeným usnesením 
rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil. 
[6] Odvolací soud přisvědčil závěrům soudu prvního stupně, včetně toho, že místní 
příslušnost je třeba určit s použitím § 1955 odst. 1 o. z. Oproti žalobci nepovažoval odvolací 
soud za relevantní okolnost, že podle smlouvy měl žalovaný plnit na bankovní účet žalobce; užití 
§ 1957 o. z. nepovažoval za přiléhavé, dovozuje, že opačný závěr by popíral smysl a účel článku 
7 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel I bis, neboť sídlo poskytovatele platebních služeb či jeho 
příslušné pobočky, které by v takovém případě připadaly v úvahu, nejsou místem, ke kterému by 
věřitel měl vztah. 
[7] Za nepodstatnou pak odvolací soud považoval i námitku žalobce, podle níž v 
paralelně vedeném řízení (o žalobě jiného akcionáře, týkající se téhož práva na dorovnání) u 
soudu prvního stupně pod sp. zn. 55 Cm 47/2020 byla věc předložena k rozhodnutí o místní 
příslušnosti Nejvyššímu soudu, jenž usnesením ze dne 27. 5. 2021, č. j. 32 Nd 84/2021-117, určil 
dle § 11 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále jen „o. s. ř.“), jako 
místně příslušný soud, u něhož bylo řízení zahájeno, tedy Krajský soud v Hradci Králové – 
pobočku v Pardubicích.  
[8] Dané řízení sice skutečně představuje i podle odvolacího soudu „řízení ve věcech 
přezkoumání protiplnění při výkupu účastnických cenných papírů ve smyslu § 83 odst. 2 písm. c) 
o. s. ř., u něhož je vyloučeno vedení více řízení o žalobách jiných žalobců, nýbrž musí být 
vedeno řízení jedno a to řízení, které bylo u soudu zahájeno nejdříve“, nicméně prvním řízením 
je právě řízení v projednávané věci, neboť bylo zahájeno (žaloba byla podána) o téměř hodinu 
dříve než ve věci vedené pod sp. zn. 55 Cm 47/2020.  
II. Dovolání a vyjádření k němu 
[9] Proti usnesení odvolacího soudu podal žalobce dovolání, jež má za přípustné 
podle § 237 o. s. ř. k řešení:  
1) otázky místní příslušnosti českého soudu v řízení o dorovnání protiplnění dle § 
329 odst. 3 z. o. k. v případě, kdy žalovanou stranou je zahraniční právnická osoba se sídlem v 
jiném členském státě Evropské unie (jež zčásti doposud nebyla dovolacím soudem řešena a 
zčásti ji odvolací soud posoudil v rozporu s rozhodovací praxí Nejvyššího soudu), a  
2) otázky nutnosti vedení jediného řízení o všech takto podaných žalobách 
minoritních akcionářů (již odvolací soud posoudil v rozporu s ustálenou rozhodovací  praxí 
Nejvyššího soudu).  
[10] Dovolatel má za to, že v projednávané věci mělo být místo plnění ve smyslu 
článku 7 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel I bis určeno v souladu s českým právem s ohledem na 
obsah smlouvy, uzavřené mezi dovolatelem a žalovanou. V e smlouvě bylo přitom sjednáno, že 
žalovaná zaplatí kupní cenu akcií na bankovní účet dovolatele. S ohledem na závěry rozsudku 
velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 16. 1. 2013, 
sp. zn. 31 Cdo 3065/2009, uveřejněného pod číslem 42/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a
stanovisek (dále jen „R 42/2013“), je možné místo plnění určit dohodou stran o bankovním účtu, 
na který bude dlužník plnit. Místem plnění tedy dle českého práva není bydliště dovolatele, jak 
nesprávně dovodily soudy nižších stupňů. 
[11] Jelikož podle dovolatele nelze u bankovního účtu určit konkrétní místo v rámci 
České republiky, je třeba vycházet z úpravy místní příslušnosti v § 86 odst. 2 nebo 3 o. s. ř.  
[12] Dovolatel dále namítá, že odvolací soud měl s ohledem na skutkové okolnosti 
případu zohlednit usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 5. 2021, č. j. 32 Nd 84/2021 -117, a dát 
pokyn, aby řízení dovolatele bylo spojeno s řízením o žalobě J. H. podané vůči stejné žalované, 
které již probíhá u Krajského soudu v Hradci Králové – pobočky v Pardubicích. V něm již 
Nejvyšší soud postupem dle § 11 odst. 3 o. s. ř. určil, že žalobu v zájmu hospodárnosti řízení 
projedná právě Krajský soud v Hradci Králové – pobočka v Pardubicích.  
[13] Odvolací soud (byť sám dovozuje, že o těchto žalobách je nutné vést jediné 
řízení) nedává návod, jak nedokonalou procesní úpravu místní příslušnosti u žalob podle § 329 
odst. 3 z. o. k. vyložit a dosáhnout toho, aby o všech podaných žalobách bylo vedeno jediné 
řízení.  
[14] Dovolatel navrhuje, aby Nejvyšší soud usnesení odvolacího soudu změnil tak, že 
usnesení soudu prvního stupně se mění tak, že se námitka místní nepříslušnosti vznesená 
žalovaným zamítá.  
[15] Žalovaná považuje dovolání za nepřípustné a navrhuje, aby je Nejvyšší soud 
odmítl, příp. jako nedůvodné zamítl.  
III. Přípustnost dovolání 
[16] Dovolání bylo podáno včas, osobou oprávněnou, splňující podmínku podle § 241 
odst. 1 o. s. ř.; dovolací soud se proto zabýval jeho přípustností.  
[17] Dovolání je přípustné podle § 237 o. s. ř. pro řešení dovolatelem formulovaných 
otázek, v judikatuře Nejvyššího soudu dosud v souvislostech otevřených v dovolání neřešených.  
IV. Důvodnost dovolání 
[18] Odvolacímu soudu lze přisvědčit, že v projednávané věci je dána mezinárodní 
příslušnost českých soudů. Jelikož je tomu tak již (přinejmenším) proto, že žalovaná při prvním 
úkonu ve věci (ani později) nevznesla námitku nedostatku mezinárodní příslušnosti (článek 26 
nařízení Brusel I bis), nezabýval se Nejvyšší soud dále otázkou, zda mezinárodní příslušnost 
svědčí českým soudům i na základě jiných ustanovení označeného nařízení. 
[19] Místní příslušnost však odvolací soud neposoudil správně, dovodil -li, že při 
aplikaci článku 7 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel I bis je třeba v situaci, kdy je pro smlouvu o 
koupi akcií rozhodné české právo, vyjít bez dalšího z § 1955 odst. 1 věty druhé o. z., aniž 
zohlednil obsah smlouvy.  
[20] Úprava místa plnění v § 1955 odst. 1 větě druhé o. z. je dispozitivní; uplatní se 
pouze v případě, že místo plnění nebyl o sjednáno ve smlouvě (§ 1954 věta druhá o. z.). 
Sjednaným místem plnění přitom může být i účet poskytovatele platebních služeb věřitele [srov. 
§ 1957 odst. 1 o. z., v literatuře např. VANČUROVÁ, K. § 1954 [Určení místa]. In: PETROV, 
J., VÝTISK, M., BERAN, V. a kol. Občanský zákoník. Komentář. 2. vydání (2. aktualizace). 
Praha: C. H. Beck, 2023, marg. č. 1, a v judikatuře Nejvyššího soudu např. R 42/2013, jehož
závěry se v tomto ohledu prosadí i při výkladu právní úpravy účinné od 1. 1. 2014].  
[21] Je-li místem plnění bankovní účet, pak pro účely určení místní příslušnosti soudu 
je zapotřebí vycházet ze sídla pobočky příslušné banky (vedoucí sjednaný účet), a není -li zde 
takové pobočky, ze sídla banky (srov. obdobně např. rozsudek Soudního dvora Evropské unie ze 
dne 12. 9. 2018, Helga Löber proti Barclays Bank PLC, C-304/17, bod 35, při posuzování místa, 
kde došlo ke škodné události ve smyslu článku 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis).  
[22] Závěr odvolacího soudu, který bez dalšího aplikoval pro určení místa plnění § 
1955 odst. 1 větu druhou o. z. a pominul obsah smlouvy (podle které měla žalovaná kupní cenu 
zaplatit na účet dovolatele), je proto nesprávný.  
[23] Vzhledem k tomu, že se soudy dosud (s ohledem na jimi přijaté právní závěry) 
nezabývaly otázkou, kd e má sídlo pobočka banky, vedoucí účet dovolatele, bylo by namístě 
napadené usnesení zrušit a odvolacímu soudu uložit, aby tuto okolnost zjistil a posléze rozhodl v 
souladu s výše podaným výkladem. S ohledem na níže uvedené je však v projednávané věci 
nutné postupovat odlišně.  
[24] Řízení o dorovnání přiměřeného protiplnění podle § 395, § 328 odst. 3 a § 390 
odst. 3 až 6 z. o. k. je řízením ve věcech předjímaných v § 83 odst. 2 písm. c) o. s. ř. Jak se 
přitom podává z ustálené judikatury Nejvyššího soudu ( viz usnesení ze dne 28. 3. 2023, sp. zn. 
27 Cdo 2169/2022, uveřejněné pod číslem 15/2024 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, a 
ze dne 16. 5. 2023, sp. zn. 27 Cdo 971/2023), smysl a účel právní úpravy § 390 z. o. k. ve spojení 
s § 83 odst. 2 písm. c) a  § 159a odst. 2 o. s. ř. vyžaduje, aby o všech žalobách podaných 
jednotlivými vlastníky účastnických cenných papírů (o všech věcech) probíhalo (ze zákona) 
jediné společné řízení ústící v jedno konečné rozhodnutí o věci samé. 
[25] Jelikož Nejvyšší soud již usnesením ze dne 27. 5. 2021, sp. zn. 32 Nd 84/2021, 
určil, že místně příslušným soudem pro řízení o dorovnání protiplnění poskytnutého hlavním 
akcionářem (žalovanou) za akcie společnosti je Krajský soud v Hradci Králové – pobočka 
Pardubice, musí žalobu dovolatele projednat, společně s ostatními žalobami podanými vlastníky 
účastnických cenných papírů (menšinovými akcionáři), kteří akceptovali veřejný návrh žalované, 
tentýž soud (k němuž dovolatel žalobu podal). Námitka nedostatku místní příslušnosti, vznese ná 
žalovanou, tudíž není důvodná.  
[26] Řešení dovoláním otevřené otázky, na které napadené rozhodnutí spočívá, není 
správné a dovolací důvod dle § 241a odst. 1 o. s. ř. byl uplatněn právem; Nejvyšší soud proto, 
aniž ve věci nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), usnesení odvolacího soudu 
podle § 243d odst. 1 písm. b) o. s. ř. změnil. 
[27] O náhradě nákladů dovolacího řízení Nejvyšší soud nerozhodoval, když 
rozhodnutí Nejvyššího soudu není rozhodnutím, kterým se řízení končí, a řízení nebyl o již dříve 
skončeno.  
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
 
 
V Brně dne 27. 2. 2024 
 
 JUDr. Petr Šuk
předseda senátu