62003CC0386_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen keresettel a Bíróságot ismét arra kérték, hogy vizsgálja meg a közösségi repülőterek földi kiszolgálási piacára való bejutásról szóló, 1996. október 15‑i 96/67/EK tanácsi irányelvet(2) átültető egyik nemzeti intézkedést.
2. Az Európai Közösségek Bizottsága ezúttal annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel a 96/67 irányelv 16. és 18. cikkével ellentétes intézkedéseket fogadott el – nem teljesítette az említett irányelvből eredő kötelezettségeit.
3. A Bíróságnak nemrégiben, a 2004. december 9‑i ítéletében(3) alkalma volt dönteni az olasz szabályozásnak a 96/67 irányelvvel való összeegyeztethetőségéről. A Bíróság abban az ügyben azt állapította meg, hogy az olasz nemzeti szabályozás által a valamely repülőtér földi kiszolgálási piacára újonnan belépő szolgáltatásnyújtók számára előírt, a személyzet átvételére vonatkozó kötelezettség ellentétes a 96/67 irányelvvel.
4. Egyébként a Bíróságnak a 2003. október 16‑i ítéletében(4) már értelmeznie kellett ezen irányelv 16. cikkének (3) bekezdését, amelyből kiderül, hogy a szóban forgó cikkel „ellentétes, hogy a repülőtér irányító szervezete a repülőtér földi kiszolgálási piacára való belépést a földi kiszolgálást nyújtó szolgáltató vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók által fizetendő belépési díjtól teszi függővé, amely a nyereségszerzési lehetőség biztosításáért jár, és amely hozzáadódik ahhoz a díjhoz, amelyet az említett szolgáltató vagy használó a repülőtéri létesítmények rendelkezésre bocsátásáért nyújt”.
5. Jelen ügyben a Bíróságnak a fenti két ítélet kiegészítéseként meg kell állapítania, hogy egy tagállam engedélyezheti‑e valamely repülőtér irányító szervezetének, hogy a repülőtér földi kiszolgálási piacára belépő új szolgáltatásnyújtóktól ne csak azt követelje meg, hogy a szóban forgó piacon őt megelőzően működő vállalkozás által foglalkoztatott alkalmazottakat átvegye, hanem azt is, hogy részt vállaljon az e munkavállalók átvételének elmaradása – azaz főként az elbocsátással összefüggő kiadások – miatt felmerült költségekben.
I – Jogi háttér
A – A közösségi jog
6. A 96/67 irányelv a közösségi repülőterek földi kiszolgálási piacának fokozatos megnyitására vonatkozó rendszert ír elő.
7. Az irányelv (5) preambulumbekezdésének értelmében „a földi kiszolgálási piac megnyitása elősegíti a légitársaságok üzemelési költségeinek csökkentését, és javítja a repülőtér használóinak nyújtott szolgáltatások minőségét”.
8. Sőt, a 96/67 irányelv (9) preambulumbekezdése szerint „a földi kiszolgáló piacra (helyes fordítás: földi kiszolgálási piacra) való szabad bejutás összhangban áll a Közösség repülőtereinek hatékony üzemeltetésével”.
9. A piac megnyitásának keretében a közösségi jogalkotó egyrészről előírta, hogy a repülőtéri létesítményeket a földi kiszolgálás végzésére engedéllyel rendelkező szolgáltatók, valamint a saját kiszolgálásra engedéllyel rendelkező repülőtér-használók számára hozzáférhetővé kell tenni, és „lehetőséget kell biztosítani […] díj szedésére”(5) .
10. Másrészről úgy ítélte meg, hogy „a tagállamoknak meg kell őrizniük a hatáskörüket arra [helyesen: azon hatáskörüket], hogy megfelelő szinten biztosíthassák [biztosítsák] a földi kiszolgálást végző vállalkozások személyzete számára a szociális védelmet”.(6)
11. A 96/67 irányelv 16. és 18. cikke a közösségi szabályozás e két szempontját fejti ki.
12. Az említett irányelv „Létesítményekhez való hozzáférés” című 16. cikke a következőképpen szól:
„(1) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a földi kiszolgálók és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók hozzáférhessenek a repülőtér létesítményeihez olyan mértékben, amennyire az szükséges a tevékenységük elvégzéséhez. Amennyiben a repülőtér irányító szervezete vagy adott esetben a repülőteret ellenőrző hatóság vagy más szervezet feltételekhez köti az ilyen hozzáférést, úgy e feltételeknek a tárgykörhöz kapcsolódónak, objektívnek, átláthatónak és hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek kell lenniük.
[…]
(3) Amennyiben a repülőtér létesítményeihez díj ellenében lehet hozzáférni, úgy ezt a díjat a tárgykörhöz kapcsolódó, objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes feltételek alapján kell megállapítani.”
13. A 96/67 irányelv „Szociális védelem és környezetvédelem” című 18. cikke szerint:
„Ezen irányelv alkalmazásának sérelme nélkül és a közösségi jog egyéb rendelkezéseinek tiszteletben tartásával a tagállamok megtehetik a szükséges intézkedéseket a munkavállalók jogainak védelme és a környezetvédelem biztosítása érdekében.”
14. Végül – mivel mindkét fél észrevételeket terjesztett elő e közösségi rendelkezéssel kapcsolatban – megjegyezzük, hogy a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/23/EK tanácsi irányelv(7) 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„a) Ezt az irányelvet kell alkalmazni valamely vállalkozás, üzlet vagy ezek egy részének más munkáltató részére szerződés alapján történő átruházása vagy összefonódása esetén.
b) Az a) albekezdésnek és ennek a cikknek a további rendelkezései tárgyában ezen irányelv értelmében akkor jön létre átruházás, ha olyan gazdasági egység kerül átruházásra, amely megtartja identitását, azaz az erőforrások olyan szervezett csoportja marad, amelynek célja, hogy fő vagy kiegészítő gazdasági tevékenységet folytasson.”
15. A 2001/23 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése úgy rendelkezik, hogy az „átadót megillető, az átruházás napján fennálló munkaszerződésből vagy munkaviszonyból eredő jogok és kötelezettségek az ilyen átruházásból eredően átszállnak a kedvezményezettre”.
B – A nemzeti jog
16. A 96/67 irányelvet elsősorban a repülőtéri földi kiszolgálásról szóló, 1997. november 11‑i törvény (Gesetz über Bodenabfertigungsdienste auf Flughäfen)(8) és a repülőtéri földi kiszolgálásról szóló, 1997. december 10‑i rendelet (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen, a továbbiakban: BADV)(9) ültette át a német jogba.
17. A BADV „Feltételek” című 8. §‑ának (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2) A repülőtér irányító szervezete előírhatja, hogy a földi kiszolgáló vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használó a neki átruházott földi kiszolgálás ellátása céljából munkavállalókat vegyen át. E munkavállalók a tárgykörhöz kapcsolódó feltételek alapján kerülnek kiválasztásra, különös tekintettel az általuk végzett tevékenységre. A 9. § (3) bekezdésének harmadik mondata a polgári törvénykönyv 613a. §‑ának sérelme nélkül alkalmazandó.”(10)
18. A BADV „Hozzáférés” című 9. §‑a a következőképpen szól:
„(1) A repülőtér irányító szervezete és a földi kiszolgálást ellátó szolgáltató, illetve a saját kiszolgálást választó repülőtér-használó köteles a repülőtér szükséges és rendelkezésre álló részeinek, illetve a repülőtéri létesítmények használatára vonatkozóan, valamint jelen rendelet alapján a repülőtér irányító szervezetének fizetendő díjra, illetve a földi kiszolgálók és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók által a 8. § alapján teljesítendő feltételekre vonatkozóan szerződést kötni.
(2) A repülőtér irányító szervezete gondoskodik arról, hogy a földi kiszolgálóknak és a jelen rendeletben szereplő repülőtér-használóknak a repülőtéri létesítményekhez való hozzáférését – amennyiben az a tevékenységük gyakorlásához szükséges – szükségtelenül ne korlátozzák. Ha a repülőtér irányító szervezete e hozzáférést feltételekhez köti, azoknak a tárgykörhöz kapcsolódónak, objektívnek, átláthatónak és hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek kell lenniük.
(3) A repülőtér irányító szervezete a földi kiszolgálóknak és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használóknak e létesítményekhez való hozzáférésért, azok rendelkezésre bocsátásáért és használatáért díjfizetést írhat elő. Ez a díj – a repülőtér-használók bizottságának véleményét figyelembe véve – tárgykörhöz kapcsolódó, objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes szempontok alapján kerül meghatározásra; kereskedelmi bevételként hozzájárulhat a repülőtér önfinanszírozásához. A díj összegének meghatározásakor a repülőtér irányító szervezete megfelelő mértékig figyelembe veheti a földi kiszolgálásnak a földi kiszolgálók vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók általi ellátásával járó költségeket, különösen az amiatt felmerült költségeket, hogy nem vették át a munkavállalókat.”
II – A pert megelőző eljárás
19. A német szabályozás vizsgálatát követően a Bizottság által kialakított álláspont szerint a BADV 8. §‑ának (2) bekezdése és 9. §‑ának (3) bekezdése helytelenül ültette át a belső jogba a 96/67 irányelv 16. és 18. cikkét. A Bizottság ezért 2000. február 28‑án felszólító levelet küldött a Németországi Szövetségi Köztársaságnak.
20. 2000. május 16‑i válaszában a Németországi Szövetségi Köztársaság vitatta a felrótt kötelezettségszegést.
21. Mivel a Bizottságot nem győzte meg ez a válasz, 2002. március 21‑i levelében indokolással ellátott véleményt küldött a német kormánynak, amelyben megismételte a kifogását.
22. Mivel az indokolással ellátott véleményre adott választ a Bizottság nem találta kielégítőnek, az EK 226. cikk alapján előterjesztette e keresetet, amely 2003. szeptember 12‑én érkezett a Bíróság Hivatalához.
III – A kereset
23. E kereset keretében a Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel a BADV 8. §‑ának (2) bekezdésében és 9. §‑ának (3) bekezdésében olyan intézkedéseket fogadott el, amelyek ellentétesek az irányelv 16. és 18. cikkével – nem teljesítette a 96/67 irányelvből eredő kötelezettségeit. Ezenkívül a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság e tagállamot kötelezze a költségek viselésére.
24. A Bizottság tehát azt rója fel a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, hogy megsértette a 96/67 irányelv két cikkét, a 16. és a 18. cikket. Először a 96/67 irányelv 18. cikkének megsértésére, ezután pedig a 16. cikk megsértésére vonatkozó kifogást vizsgáljuk meg.
A – A 96/67 irányelv 18. cikkének megsértésére vonatkozó kifogásról
1. A felek érvei
25. Bevezetésként a Bizottság hangsúlyozza, hogy a tagállamok által a 2001/23 irányelv átültetésének érdekében hozott általános védelmi intézkedéseket a földi kiszolgálási szektorra is alkalmazni kell. A Bizottság megállapítja, hogy amennyiben a földi kiszolgálási piacnak a 96/67 irányelvben előírt megnyitása a 2001/23 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti vállalkozás- vagy üzletátruházáshoz vezet, az említett művelet időpontjában fennálló munkaszerződés vagy munkaviszony alapján az átruházót megillető jogok és az őt terhelő kötelezettségek az átruházás során a jogutódra szállnak.
26. Ennek kifejtése után a Bizottság jelzi, hogy a keresetének célja annak megállapítása, hogy a 2001/23 irányelv hatálya alá nem tartozó esetekben a BADV 8. §‑ának (2) bekezdésében és a 9. §‑ának (3) bekezdésében szereplő intézkedések a repülőtér irányító szervezete, valamint a többi szolgáltató és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók közötti hátrányos megkülönböztetéshez vezetnek, mivel a két csoport közötti verseny torzításával akadályozzák ez utóbbiak piacra történő belépését.
27. A szóban forgó nemzeti intézkedések ugyanis lehetővé teszik a repülőtér irányító szervezete számára, hogy teljesen vagy legalábbis részben áthárítsa a piacra újonnan belépőkre az azon munkavállalókra vonatkozó költségeket, akiket a piac megnyitásával kapcsolatos piacvesztés következtében már nem tud foglalkoztatni, ezzel növelve az új belépők számára a piacra való bejutás költségeit. Az említett nemzeti rendelkezések megfogalmazásából világosan kiderül, hogy a költségek áthárításának e lehetősége csak a repülőtér irányító szervezete számára lehetséges, míg a többi szolgáltató és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók – akik a piac megnyitása miatt szintén veszítenek piacrészeket – nem érvényesíthetnek hasonló jogokat, és nekik maguknak kell viselniük a tevékenységeik esetleges elvesztéséből eredő „szociális költségek” egészét.
28. A Bizottság egyébként úgy véli, hogy a BADV 8. §‑a (2) bekezdésének az a hatása, hogy a repülőtér földi kiszolgálási piacára belépő szereplők számára a személyzet átvételének rejtett kötelezettségét írja elő, amelyet a 96/67 irányelv 18. cikke nem tesz lehetővé.
29. A Bizottság végül hangsúlyozza, hogy a német szabályozással bevezetett rendelkezés inkább a repülőtér irányító szervezetének pénzügyi érdekeit részesíti előnyben, mint a munkavállalók védelmét.
30. Ezen érvekre válaszul a német kormány azt állítja, hogy a nemzeti szabályozás tiszteletben tartja az irányelv célját, amennyiben a földi kiszolgálási piacon egyenlő versenyfeltételek között teszi lehetővé a földi kiszolgálási piacra való belépés fokozatos liberalizációját, ugyanakkor figyelembe veszi a repülőtér irányító szervezetei helyzetének különlegességét, e szervezetek ugyanis volt állami vállalatok.
31. A német kormány ezenkívül közli, hogy a BADV 8. §‑ának (2) bekezdése – a korábbi repülőtéri irányító szervezet és az új szereplő közötti tárgyaláson alapuló rendszer létrehozásával – olyan mechanizmust teremt, amely amennyire lehetséges, a tevékenység átruházásának esetére védeni kívánja a munkaszerződéseket.
32. A német kormány szerint a BADV 8. §‑ának (2) bekezdése és 9. §‑a (3) bekezdése együttes rendelkezéseinek célja az, hogy igazságos egyensúlyt hozzon létre a munkavállalók védelme és a liberalizáció célja között, vagyis a repülőtér irányító szervezete, a fizetett alkalmazottak és az új piaci szereplők érdekei között. Szerinte a repülőtér irányító szervezete hátrányt szenvedne az új szolgáltatók által támasztott versenyben, ha egyedül kellene viselnie az amiatt felmerült költségeket, hogy az említett szolgáltatók nem vették át a munkavállalókat.
33. Egyébként a BADV 8. §‑ának (2) bekezdése az új versenytárs és a repülőtér irányító szervezete között csak a munkavállalók átvétele tekintetében történő egyeztetés kötelezettségét tartalmazza, és nem pedig a munkavállalók átvételének kötelezettségét, mint Olaszország esetében a Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletben. Ezért ez az ítélet, amelyre a Bizottság hivatkozik, nem releváns ebben az ügyben.
34. A német kormány azt is jelzi, hogy a nemzeti szabályozás csak másodlagosan írja elő, hogy a repülőtér irányító szervezete igazságosan és arányosan, a tárgykörhöz kapcsolódó, objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes szempontok alapján a piaci szereplők között megoszthatja a liberalizációból és a munkavállalók átvételének elutasítása miatt felmerült „szociális költségeket”.
35. Ezenkívül a BADV vitatott rendelkezései nem akadályozzák megkülönböztető módon a piacra való bejutást, mivel a munkavállalók átvételének elmaradása miatt felmerült költségek viselésében való részvétel minden szolgáltatóra arányosan alkalmazandó.
36. Végül a német kormány elismeri, hogy a szóban forgó rendeleti jogi eszköz meghaladja a 2001/23 irányelv hatálya alá tartozó helyzeteket. Azt állítja, hogy az a körülmény, hogy a repülőtér irányító szervezete a földi kiszolgálási tevékenységnek csak egy bizonyos hányadát ruházza át, kizárja azt, hogy az irányelv értelmében vett gazdasági egység átruházására kerüljön sor, mivel hiányzik a személyek és erőforrások szervezett csoportja, amelyek lehetővé teszik a meghatározott cél érdekében történő gazdasági tevékenység végzését.
2. Álláspont
37. Bevezetésként megállapítom, hogy a felek egyetértenek abban, hogy a BADV 8. §‑ának (2) bekezdéséből és a 9. §‑ának (3) bekezdéséből származó német rendelkezés meghaladja a 2001/23 irányelv alkalmazási területét, és így vizsgálható a 96/67 irányelv(11) megfelelő rendelkezései tekintetében.
38. Ezt megállapítva úgy vélem, hogy megalapozott a Bizottság azon kifogása, amely szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság megsértette a 96/67 irányelv 18. cikkét. Véleményem szerint ennek igazolásához először meg kell vizsgálni a Bíróság Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott, fent említett ítéletének főbb vonalait.
39. E kötelezettségszegés megállapítására irányuló kereset keretében a Bizottság különösen azt rótta fel az Olasz Köztársaságnak, hogy a földi kiszolgálás szolgáltatási csoportjaira vonatkozó bármely tevékenység átruházására vonatkozóan előírta, hogy a korábbi szolgáltató személyzetét az annak helyébe lépő szolgáltató számára adják át, az ez utóbbi által átvett forgalommal vagy tevékenységgel arányosan.
40. E kifogás megalapozottságának értékeléséhez a Bíróság hangsúlyozta(12), hogy a tagállamok azon hatásköre, hogy megfelelő szintű szociális védelmet biztosítsanak a földi kiszolgálási szolgáltatásokat nyújtó vállalkozások személyzete számára „nem jelent korlátlan jogalkotási hatáskört, és úgy kell gyakorolni, hogy ne veszélyeztesse a 96/67 irányelv hatékony érvényesülését és célkitűzéseit”. Márpedig a Bíróság megjegyezte, hogy „az említett irányelv célja a földi kiszolgálási piac megnyitásának biztosítása, amelynek ezen irányelv (5) preambulumbekezdése szerint különösen elő kell segítenie a légitársaságok üzemelési költségeinek csökkenését”(13) .
41. Ebben az összefüggésben a Bíróság megállapította, hogy azon értelmezés, miszerint a korábbi szolgáltató által alkalmazott személyzetnek a földi kiszolgálási piacra belépő új szolgáltatók általi átvételére vonatkozó kötelezettsége a 96/67 irányelv 18. cikke által engedélyezett intézkedések közé tartozik, „nagymértékben megnehezítené az új szolgáltatók számára [az e piacokra való] bejutást”. Következésképpen veszélybe kerülne a repülőtéri infrastruktúra hatékony kihasználása és a repülőtér-használóknak nyújtott szolgáltatások költségeinek csökkentése.(14)
42. A Bíróság azt is megállapította, hogy „az érintett vállalkozások számára előírt, a korábbi szolgáltató személyzetének átvételére vonatkozó kötelezettség a lehetséges új versenytársakat hátrányos helyzetbe hozza a már létező vállalkozásokkal szemben, és veszélyezteti a földi kiszolgálási piacok megnyitását, ezáltal sérti a 96/67 irányelv hatékony érvényesülését”(15) . Ebből következik, hogy szerinte „a vitatott szabályozás hátráltatja az irányelvben elérni kívánt cél megvalósulását, nevezetesen az érintett piacok megnyitását és az ágazaton belüli tagállamok közötti verseny megfelelő feltételeinek kialakítását”(16) . Ezért az ilyen szabályozást a Bíróságnak a 96/67 irányelvvel ellentétesnek kell tekintenie.
43. A Bíróság által így levezetett, a földi kiszolgálási piacra újonnan belépők számára a munkavállalók átvételét előíró nemzeti intézkedésre vonatkozó érvelés vajon alkalmazható‑e a BADV-ben meghatározott német rendelkezésnek a 96/67 irányelvvel való összeegyeztethetőségének értékelésekor? Úgy gondolom, hogy e kérdésre – először is az említett nemzeti szabályozás 8. §-ának (2) bekezdése tekintetében – igenlő választ kell adni.
44. Bár a német rendszerben a munkavállalók átvételének kötelezettsége kevésbé egyértelműen jelenik meg, mint az olasz rendszerben, mégis erről van szó, ha figyelmesen megvizsgáljuk a német rendelkezéseket.
45. E rendelkezések olvasásakor nem győz meg bennünket a német kormány védekezése, amely szerint a kiszolgálási piacra újonnan belépőknek csak egyeztetniük kell a repülőtér irányító szervezetével a munkavállalók átvételéről. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a BADV 8. §‑ának (2) bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a „repülőtér irányító szervezete előírhatja, hogy a földi kiszolgáló vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használó a neki átruházott földi kiszolgálás ellátása céljából munkavállalókat vegyen át”(17) .
46. Ennél fogva szerintem nem kétséges, hogy a német jog e rendelkezése kifejezetten és általános módon – azaz a 2001/23 irányelv 1. cikkének értelmében vett vállalkozásátruházás különleges esetén túl – lehetővé teszi a repülőtér irányító szervezete számára, hogy munkavállalók átvételét írja elő
a szolgáltató vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használó számára, a neki átengedett földi kiszolgálási szolgáltatásoktól függően.
47. Következésképpen az ilyen nemzeti rendelkezést – a Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletben megállapítottaknak megfelelően – a 96/67 irányelv 18. cikkével ellentétesnek kell tekinteni. Ez a nemzeti rendelkezés ugyanis – amennyiben a repülőtér irányító szervezete végrehajtja – alkalmasnak látszik arra, hogy rendkívül megnehezítse az új szolgáltatóknak az érintett földi kiszolgálási piacra való belépését, hogy hátrányosan érintse a lehetséges új versenytársakat a már működő vállalkozásokhoz képest, és végül arra, hogy veszélyeztesse a földi kiszolgálási piacok megnyitását, aminek következményeként sérülne a 96/67 irányelv hatékony érvényesülése.
48. Ha most az említett irányelv 18. cikke tekintetében teljes egészében vizsgáljuk a német szabályozás által bevezetett rendelkezést – amint azt a Bizottság teszi –, ki kell emelni azt a tényt, hogy e rendelkezésnek két oldala van: egyrészről – amint azt láttuk – a repülőtér irányító szervezetének lehetősége van arra, hogy a szolgáltatótól vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használótól megkövetelje a munkavállalók átvételét a nekik átadott földi kiszolgálási szolgáltatások függvényében, és másrészről ugyanezen szervezetnek a BAVD 9. §‑ának (3) bekezdése alapján lehetősége van arra, hogy „megfelelő mértékig figyelembe [vegye] a földi kiszolgálásnak a földi kiszolgálók vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók általi átvételével járó költségeket, különösen az amiatt felmerült költségeket, hogy nem vették át a munkavállalókat”.
49. A német rendelkezés két része összekapcsolódik; a BADV 8. §‑a (2) bekezdésének és 9. §‑a (3) bekezdése utolsó mondatának együttes értelmezéséből arra lehet következtetni, hogy ha a szolgáltató vagy a saját kiszolgálást választó egy vagy több repülőtér-használó visszautasítja a munkavállalóknak a nekik átadott földi kiszolgálási szolgáltatások függvényében történő átvételét, az irányító szervezetnek bármikor lehetősége van arra, hogy a szóban forgó piaci szereplők között megossza a munkavállalók átvételének megtagadásából eredő pénzügyi terheket. A repülőtér irányító szervezetének így nem egyedül kell viselnie a földi kiszolgálási piac megnyitása miatti „szociális költséget”.
50. Ebből az okból úgy vélem, hogy a BADV 9. §‑ának (3) bekezdésében a repülőtér irányító szervezete számára biztosított e lehetőség inkább a repülőtér irányító szervezetének pénzügyi érdekeit részesíti előnyben, mint a munkavállalók védelmét. Véleményem szerint ebből az következik, hogy ez a német rendelkezés sérti a 96/67 irányelv 18. cikkének rendelkezéseit.
51. Kétségtelen, hogy a német kormány véleménye szerint a BADV 9. §‑ának (3) bekezdését úgy kell tekinteni, mint amelynek az a hatása, hogy az új piaci szereplőket arra ösztönzi, hogy a munkavállalók érdekében tárgyaljanak repülőtér irányító szervezetével a tevékenység folytatásának feltételeiről.(18) Én azonban úgy gondolom, hogy ez az értelmezés nem alkalmas annak megcáfolására, hogy e rendelkezés célja elsősorban a repülőtér irányító szervezete pénzügyi érdekeinek védelme. Sőt, e rendelkezésnek a munkavállalók védelmére gyakorolt hatása túlságosan esetleges és közvetett ahhoz, hogy a 96/67 irányelv 18. cikke helyes átültetésének lehessen tekinteni; e rendelkezés – emlékeztessünk rá – „a munkavállalók jogainak védelme […] biztosítása érdekében” meghozható „szükséges intézkedések[re]” vonatkozik.
52. Más szavakkal: úgy vélem, hogy a BADV 9. §‑ának (3) bekezdése nem tartja tiszteletben a szükségességnek azt a követelményét, amely a 96/67 irányelv e rendelkezésében szerepel. A német jog által a repülőtér irányító szervezete számára biztosított lehetőség ugyanis, hogy a szóban forgó piaci szereplők között megossza a munkavállalók átvételének elmaradása miatt felmerült pénzügyi terhet, nem tekinthető olyan intézkedésnek, amely alkalmas a munkavállalók jogainak védelmére. Szerintem a vitatott német rendelkezés így semmiképpen nem szükséges az említett munkavállalók jogai védelmének biztosítására.
53. Következésképpen úgy vélem, hogy a német szabályozás második része szintén ellentétes a 96/67 irányelv 18. cikkével.
54. A Bizottság első kifogását tehát véleményem szerint megalapozottnak kell tekinteni.
B – A 96/67 irányelv 16. cikkének megsértésére vonatkozó kifogásról
1. A felek érvei
55. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a BADV 9. §‑a (3) bekezdésének utolsó mondata szintén tévesen értelmezi a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdését. A földi kiszolgálási piac szolgáltatóira és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használókra terhelhető díjat ugyanis az irányelv 16. cikkének értelmében a tárgykörhöz kapcsolódó, objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes feltételek alapján kellene meghatározni.
56. A Bizottság e tekintetben úgy véli, hogy a Flughafen Hannover-Langenhagen ügyben hozott, fent hivatkozoztt ítélet megerősíti azt az elméletét, miszerint a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdése alapján felszámított díj összege csak akkor lehet a tárgykörhöz kapcsolódó és objektív, ha a repülőtér irányító szervezete által azért viselt költségeken alapul, hogy biztosítsa a többi szolgáltatónak és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használónak a létesítményeihez való hozzáférést (valamint a megfelelő nyereséget). Következésképpen azok a kiadások, amelyeket a repülőtér irányító szervezetének a munkavállalók átvételének megtagadása miatt kell viselnie, nem szerepelnek azon költségek között, amelyek a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdésében szereplő díj megállapításakor számításba jöhetnek.
57. A német kormány véleménye alapján azonban a 96/67 irányelv nem olyan jellegű, hogy azzal ellentétes a Bizottság által vitatott nemzeti jog, mivel olyan cikkről van szó, amely a repülőtér irányító szervezetének azon jogát szabályozza, hogy a repülőtéri létesítményekhez való hozzáférés ellenében díjat követeljen. Márpedig a BADV 9. §‑a (3) bekezdésének nem a repülőtéri létesítményekhez való hozzáférés szabályozása a célja, hanem ösztönzni kívánja az új piaci szereplőket, hogy a munkavállalók érdekében a repülőtér igazgató szervezetével tárgyalásokat folytassanak a tevékenység átvételének feltételeiről.
58. Egyébként a német kormány meglátása szerint a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdése értelmében vett díjat nem kell a repülőtéri létesítmények költségeinek fedezésére korlátozni. Ha haszonkulcs is beszámítható a díjba, akkor annál inkább lehetővé kell tenni az amiatt felmerült költségek megosztását, hogy nem vették át a munkavállalókat.
2. Álláspont
59. Véleményem szerint a Bizottság által felhozott, a 97/67 irányelv 16. cikke (3) bekezdésének a Németországi Szövetségi Köztársaság által történt megsértésére vonatkozó kifogás megalapozott.
60. Először emlékeztetni kell arra, hogy a Flughafen Hannover-Langenhagen ügyben hozott, fent hivatkozzott ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a 96/67 irányelvvel és különösen 16. cikkének (3) bekezdésével „ellentétes, hogy a repülőtér irányító szervezete a repülőtér földi kiszolgálási piacára való belépést a földi kiszolgálást nyújtó szolgáltató vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók által fizetendő belépési díjtól teszi függővé, amely a nyereségszerzési lehetőség biztosításáért jár, és amely hozzáadódik ahhoz a díjhoz, amelyet az említett szolgáltató vagy használó a repülőtéri létesítmények rendelkezésre bocsátásáért fizet”. A Bíróság azt is megállapította, hogy „ezzel szemben az említett szervezetnek joga van a repülőtéri létesítmények használata után díjat felszámolni, amelynek összege – amelyet ezen irányelv 16. cikke (3) bekezdésének megfelelően kell megállapítani – figyelembe veszi e szervezet nyereségszerzésre irányuló érdekét”.
61. E következtetéshez a Bíróság a következő elemeket vette figyelembe. Először is a 97/67 irányelv 16. cikke (1) és (3) bekezdésének megfogalmazásából azt a következtetést vonta le, hogy a repülőtér irányító szervezete a repülőtéri „létesítményekhez” való hozzáférés ellenében jogosult díjat felszámítani. Márpedig a Bíróság szerint „a létesítményekre való hivatkozás nyilvánvalóan a repülőtér által rendelkezésre bocsátott infrastruktúrára és felszerelésre vonatkozik”(19) .
62. Másodszor a Bíróság úgy ítélte meg, hogy „a repülőtér irányító szervezetének azon lehetősége, hogy a repülőtéri létesítmények használatának díján felül az azokhoz való hozzáférésért is külön díjat szedjen be, nem csak nem könnyíti meg az érintett piacra való bejutást, hanem egyértelműen ellentétes a légitársaságok üzemelési költségeinek csökkentésére irányuló céllal, és adott esetben akár e költségek emelkedéséhez is vezethet”(20) .
63. Harmadrészt a Bíróság megállapította, hogy „az irányelv szerkezete ellentmond […] annak az érvelésnek […], amely szerint a közösségi jogalkotó célja az volt, hogy azon kiegészítő terhek ellentételezéseként, amelyet a repülőtér irányító szervezete számára a földi kiszolgálási piac megnyitása jelent, lehetővé tegye belépési díj felszámolását, hogy biztosítsa e terhek önfinanszírozását”(21) .
64. Végül a repülőtér irányító szervezetének azon lehetősége tekintetében, hogy nyereséget érjen el, a Bíróság megállapította, hogy a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdésével „nem ellentétes a díj oly módon történő megállapítása, hogy a repülőtér irányító szervezete ne csak fedezni tudja a repülőtéri létesítményekkel és az azok fenntartásával kapcsolatos költségeket, hanem haszonra is szert tehessen”(22) .
65. Számomra úgy tűnik, hogy a 96/67 irányelv 16. cikke (3) bekezdésének a Bíróság általi értelmezésére irányuló érvelésének e különböző elemeit nagymértékben alkalmazni kell a jelen ügyben.
66. Ebből a szempontból először meg kell jegyezni, hogy a Bizottság által vitatott német rendelkezés célja – azaz a BADV 9. §‑ának (3) bekezdésének célja – azon díjra vonatkozó szabályok megállapítása, amelyet az irányító szervezet a „létesítményekhez való hozzáférésért, azok rendelkezésre bocsátásáért és használatáért” jogosan előírhat a szolgáltatók és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók számára.
67. Az említett cikk második mondata meghatározza, hogy ezt a díjat „a tárgykörhöz kapcsolódó, objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes szempontok alapján” kell megállapítani. Ez szigorúan megfelel annak, ami a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdésében szerepel, miszerint „[a]mennyiben a repülőtér létesítményeihez díj ellenében lehet hozzáférni, úgy ezt a díjat a tárgykörhöz kapcsolódó, objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes feltételek alapján kell megállapítani”.
68. Ami azonban számomra a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdésében – a Bíróság értelmezésében – engedélyezettek tekintetében kritikusnak tűnik, az annak előírása, hogy a díj összege, amely a BADV 9. §‑ának (3) bekezdése alapján a repülőtéri létesítményekhez való hozzáférésért, azok rendelkezésre bocsátásáért és használatáért jár, tartalmazhat olyan hányadot, amelynek célja a munkavállalók átvételének megtagadása miatt felmerült költségek kompenzációja.
69. Ezen elem megjelenése azt mutatja, hogy a német jogban így meghatározott díj meghaladja azt a keretet, amelyben a közösségi jogalkotó a díjat létrehozta, azaz a díj nem kizárólag
a szolgáltatók vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók repülőtéri létesítményekhez való hozzáféréséért jár.
70. A német kormány azonban megpróbál a Bíróság azon érvelésére támaszkodni, miszerint a repülőtér irányító szervezete jogosult a létesítményekhez való hozzáférés díjának megállapítása során haszonra jogosult, hogy ebből azt a következtetést vonja le, hogy a szervezet ebbe az összegbe még inkább bevonhatja a munkavállalók átvételének megtagadása miatt felmerült költségeket.
71. Véleményem szerint tévedés ilyen értelmezést adni a Bíróság ítéletének. Számomra úgy tűnik, hogy a Bíróság csak jelezni akarta, hogy az a tény, miszerint a repülőtereknek nincs joguk díjat szedni a piacra való belépésért, nem jár azzal a következménnyel, hogy kötelesek lemondani az általuk nyújtott gazdasági szolgáltatások utáni nyereségről. A Bíróság azt is megállapította, hogy az ésszerű haszonkulcsnak a létesítményekhez való hozzáférés díjába történő beleszámítása megfelel azon követelménynek, hogy a 96/67 irányelv 16. cikke (3) bekezdésének értelmében a díjat „a tárgykörhöz kapcsolódó, objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes feltételek alapján kell megállapítani”.
72. E tekintetben osztom Mischo főtanácsnoknak a Flughafen Hannover-Langenhagen ügyre vonatkozóan ismertetett indítványában kifejtett álláspontot, miszerint őt meggyőzte az az érv, amely szerint a díj összegét akkor határozzák meg „tárgykörhöz kapcsolódó feltételek”, ha azok „kapcsolatosak a repülőtér számára azon létesítmények rendelkezésre bocsátása miatt felmerült költségekkel, amelyeket a földi kiszolgálási szolgáltatást nyújtók és a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók számára kell biztosítania”(23) .
73. Márpedig meg kell állapítani, hogy a munkavállalók átvételének megtagadása miatt felmerült költségek semmilyen módon nem kapcsolódnak a létesítményeknek a repülőtér általi rendelkezésre bocsátásával keletkezett költségekhez. Az ilyen költségeknek a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdésében meghatározott repülőtéri létesítményekhez való hozzáférés díjába való belefoglalása ezért – számomra úgy tűnik – nem felel meg a tárgykörhöz kapcsolódás fenti cikkben szereplő előírásának.
74. A díj összegének meghatározásakor a tárgykörhöz kapcsolódás előírásának betartása nélkülözhetetlen annak biztosításához, hogy a díj a repülőtéri létesítményekhez való hozzáférés ellenértékét képezze, amint azt az említett irányelv 16. cikkének (3) bekezdése előírja. Ezzel ellentétben ha elfogadnánk, hogy a repülőtér irányító szervezetének az infrastruktúráihoz való hozzáférés miatti kiadásokhoz nem kapcsolódó költségei(24) bevonhatók ebbe az összegbe, az ahhoz vezetne, hogy e díj a piacra való belépés leplezett díjává alakulna, ami ellentétes az irányelv említett cikkének a Bíróság által a Flughafen Hannover-Langenhagen ügyben hozott ítéletben megfogalmazott értelmezésével.
75. Általánosabban fogalmazva – ahogyan azt a fent hivatkozott indítványában Mischo főtanácsnok megjegyzi – a 96/67 irányelv szavai bizonyítják, hogy a közösségi jogalkotó nem értékelte „a piac megnyitását a repülőterekre rótt tehernek, amelyért azok a földi kiszolgálást nyújtóktól kompenzációra lennének jogosultak”(25) . E megállapítás alátámasztására emlékeztetek például arra, hogy az említett irányelv (9) preambulumbekezdésének értelmében a közösségi jogalkotó abból a feltevésből indult ki, hogy „a földi kiszolgálási piacra való szabad bejutás összhangban áll a Közösség repülőtereinek hatékony üzemeltetésével”.
76. Végül úgy vélem, hogy a repülőtér irányító szervezetének azon lehetősége, hogy a 96/67 irányelv 16. cikkének (3) bekezdésében meghatározott díj összegének számításánál a repülőtéri létesítmények használatához kapcsolódó költségeken felül előírja a szolgáltatók vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók által a földi kiszolgálás nyújtásának átvételéhez kapcsolódó költségek – például a munkavállalók átvételének megtagdásából eredő költségek – figyelembevételét, ellentétes a légitársaságok működtetési költségei csökkentésének a közösségi jogalkotó által az említett irányelv ötödik preambulumbekezdésében említett céljával.
IV – Végkövetkeztetések
77. E megfontolásokra tekintettel javasolom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint határozzon:
1) állapítsa meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette a közösségi repülőterek földi kiszolgálási piacára való bejutásról szóló, 1996. október 15‑i 96/67/EK tanácsi irányelvből és különösen annak 18. cikkéből, illetve 16. cikke (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit,
- mivel lehetővé tette a repülőtereken való földi kiszolgálásról szóló, 1997. december 10‑i rendelet (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen) 8. §‑ának (2) bekezdése értelmében a repülőtér irányító szervezetének, hogy a szolgáltatók vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók számára a rájuk átruházott földi kiszolgálási szolgáltatások függvényében előírja a munkavállalók átvételét,
- mivel az említett nemzeti rendelet 9. §‑ának (3) bekezdése előírja, hogy a repülőtér irányító szervezete a létesítményeihez való hozzáférésért, azok rendelkezésre bocsátásáért és használatáért járó díj összegének meghatározása érdekében figyelembe veheti azon szükséges költségeket, amelyek a földi kiszolgálás nyújtásának a szolgáltatók vagy a saját kiszolgálást választó repülőtér-használók általi átvételekor merülnek fel, különösen a munkavállalók átvételének megtagadása miatt keletkezett költségeket;
2) kötelezze a Németországi Szövetségi Köztársaságot az eljárás költségeinek viselésére.
(1) .
(2)
–	HL L 272., 36. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 2. kötet, 496. o.
(3)
–	A C‑460/02. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I‑11547. o.). Lásd még az erre az ügyre vonatkozó indítványomat.
(4)
–	A C‑363/01. sz., Flughafen Hannover-Langenhagen ügyben hozott ítélet (EBHT 2003., I‑11893. o.).
(5)
–	(25) preambulumbekezdés.
(6)
–	(24) preambulumbekezdés.
(7)
–	HL L 82., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o.
(8)
–	BGBl. 1997. I., 2694. o.
(9)
–	BGBl. 1997. I., 2885. o.
(10)
– Tájékoztatásul megjegyzem, hogy a német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gezetsbuch 613a. §‑ának célja a 2001/23 irányelv átültetése.
(11)
–	Azonban emlékezni kell arra – ahogyan azt a Bizottság jelzi –, hogy amennyiben a piacnak a 96/67 irányelv szerinti megnyitása a 2001/23 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett vállalkozás- vagy üzletátruházáshoz vezet, az átadót megillető, az átruházás napján fennálló munkaszerződésből vagy munkaviszonyból eredő jogok és kötelezettségek az ilyen átruházásból eredően átszállnak a kedvezményezettre, ez utóbbi irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében. Így a földi kiszolgálási ágazatban a munkavállalók jogainak védelmét elsősorban a 2001/23 irányelv megfelelő rendelkezései biztosítják, amint az átruházási művelet ezen irányelv hatálya alá kerül.
(12)
–	Annak megfelelően, amit az ebben az ügyben ismertetett indítványom 33. pontjában javasoltam.
(13)
–	A Bizottság kontra Olaszország ítélet 32. pontja.
(14)
–	Ugyanott, 33. pont.
(15)
–	Ugyanott, 34. pont.
(16)
–	Ugyanott, 35. pont.
(17)
–	Kiemelés tőlem.
(18)
–	Viszonválasz, 15. pont.
(19)
–	Lásd a 39. és a 40. pontot.
(20)
–	44. pont.
(21)
–	47. pont.
(22)
–	56. pont.
(23)
–	24. pont.
(24)
–	Ez a költség megfelelhet ezen infrastruktúrák karbantartási költségeinek.
(25)
–	49. pont.