62008CC0192
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. május 14. (
1
)
C-192/08. sz. ügy
TeliaSonera Finland Oyj
„Távközlési ágazat — Elektronikus hírközlés — 2002/19/EK irányelv — A 4. cikk (1) bekezdése — Hálózatok és szolgáltatások — Összekapcsolásra vonatkozó megállapodások hírközlési vállalkozások között — A jóhiszemű tárgyalás kötelezettsége — A »nyilvános hírközlő hálózat üzemeltetőjének« fogalma — 5. és 8. cikk — A nemzeti szabályozó hatóságok hatásköre — Jelentős piaci erővel nem rendelkező vállalkozás”
I – Bevezetés
1.
A finn Korkein hallinto-oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság) az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló, 2002. március 7-i 2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: hozzáférési irányelv vagy 2002/19 irányelv) (
2
) 4. cikke (1), (5) és (8) bekezdésének értelmezését kéri a Bíróságtól.
2.
A Korkein hallinto-oikeust konkrétan a 2002/19 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében rögzített összekapcsolási kötelezettség terjedelme érdekli, hogy megtudja, az lefedi-e a finn szabályozás nagyvonalú rendelkezéseit, amely e kötelezettséget valamennyi távközlési vállalkozás számára előírja, anélkül hogy különbséget tenne akár a nyilvános hálózatok üzemeltetői és a szolgáltatók között, akár a vállalkozások jelentős piaci ereje szerint.
3.
Az ágazat liberalizációját követően a Bíróság megengedte a nemzeti szabályozó hatóságoknak, hogy a jelentős piaci erővel rendelkező üzemeltetők számára bizonyos kötelezettségeket állapítsanak meg előzetesen (
3
), és feljogosította őket arra, hogy a hozzáférési irányelv átmeneti rendelkezései, valamint az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7-i 2002/21/EK irányelv (a továbbiakban: keretirányelv vagy 2002/21 irányelv) (
4
) alapján a hálózatokat előzetes piaci elemzés nélkül összekapcsolják (
5
). Ezenkívül a Bíróság elvetette azon automatikus intervenciókat, amelyekkel a jogalkotó e hatóságok szükséges mozgásterét korlátozza (
6
).
4.
A fentebb felvázolt párbeszéd azonban azt eredményezi, hogy a régi és új üzemeltetők közötti versengés háttérbe szorul a közigazgatás határairól folytatott vitához képest, ha felemelt liberalizációs kvótákat érnek el, ezért a közhatalmi piaci beavatkozásokat csökkenteni kell, hogy ne zavarják meg a kereslet és kínálat egyensúlyát.
5.
Ténylegesen a nemzeti jogvita feleinek egyike sem minősül „jelentős piaci erővel rendelkező üzemeltetőnek”, ami bizonyos mértékben a monopóliumok ellen folytatott közösségi hadjárat eredményességét szemlélteti, amelynek során lehetővé tették, hogy egy hírközlési vállalkozás a műszaki segítséghez való hozzájutás céljából tevékenységének kiszélesítését kérhesse egy másik olyan vállalkozáson keresztül, amelynek nem tulajdonítottak uralkodó szerepet valamely piaci szegmens tekintetében (
7
).
6.
Ha a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság sémáját követve elfogadná azt, hogy a vállalkozások a jelentőségüktől függetlenül megállapodások megkötésére legyenek kötelesek, körvonalaznia kellene a közösségi jog által a független nemzeti hatóságoknak biztosított azon válaszadási képességet, hogy adott esetben az alkalmas jogorvoslati eszközök révén megállapíthassák, tiszteletben tartották-e ezen összekapcsolási kötelezettséget.
7.
A jelen ügy hátterét a távközlési irányelvek rendelkezéseinek kibővítésére vonatkozó tagállami legitimáció képezi; amelyet egy bizonyos technológia (
8
) fogalommeghatározásainak (
9
) megfelelő alkalmazása és az összekapcsolásról szóló tárgyalások folytatására vonatkozó kötelezettség szigorú elhatárolása által megkövetelt óvatossággal kell megközelíteni.
II – Az alkalmazandó jogszabályok
A – A közösségi jog
1. A „jóhiszemű együttműködés” elve
8.
Az EK 10. cikk szerint „a tagállamok az e szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket, és […] elősegítik a Közösség feladatainak teljesítését”. Továbbá „a tagállamok tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti e szerződés célkitűzéseinek megvalósítását”.
2. A 2002/19 irányelv
a) Előzmények
9.
A távközlésről szóló zöld könyv 1987-es kidolgozása (
10
) jelenti a távközlési szolgáltatók szabad megválasztásán alapuló, versengő és harmonizált európai piac bevezetésének kezdetét.
10.
Az ágazat adminisztratív deregulációja a jogi felfogás alapvető átalakulását vonta maga után, és a 90/388 irányelv (
11
) rendelkezései szerint bekövetkezett a kizárólag állami intézményeknek fenntartott tevékenységekről a különleges és kizárólagos jogok megszüntetésére való áttérés, mivel az állami monopóliumok hagyományos rendszere képtelen volt kielégíteni az egyre növekvő felhasználói igényeket, nemcsak az ágazatban lezajló forradalom miatt, hanem a döntéseiben felismerhető nagyfokú politikai behatás miatt is (
12
).
11.
A 97/387 keretirányelv (
13
) hozzájárult az erők együtthatásához, előmozdította új szereplők belépését a távközlés területére, és biztosította egy nehezen érvényesíthető egyensúly létrehozását, tekintve, hogy ennek ingatag alapjait a korábbi közszolgáltatók tényleges fölénye alkotta, amely azon jogokból eredt, amelyekkel ezek hosszú éveken keresztül rendelkeztek és alaposan ismerték a piacot.
12.
A harmonizációnak azonban ezen kívül lehetővé kellett tennie az infrastruktúrákhoz való hozzáférést, és azok elhelyezését, biztosítva a nyilvános hálózatok és szolgáltatóik összekapcsolását (
14
). E célkitűzéssel fogadták el a 97/33 irányelvet (
15
), amely a nyilvános távközlési hálózatok és/vagy távközlési szolgáltatások (
16
) nyújtására jogosult szervezetek számára megteremti azt a jogot és az ennek megfelelő kötelezettséget, hogy megállapodjanak a kölcsönös összekapcsolásról annak érdekében, hogy e hálózatok és szolgáltatások nyújtását az egész Közösségben biztosítsák (a 4. cikk (1) bekezdése); a jelentős piaci erővel rendelkező szervezeteknek pedig eleget kell tenniük minden ésszerű összekapcsolási kérésnek (a 4. cikk (2) bekezdése).
b) Tartalom
13.
Ez az irányelv a 2002. március 7-én elfogadott és április 24-én közzétett (
17
)„új szabályozási keret” része (
18
).
14.
A keretirányelv rendelkezései szerint és a 97/33 irányelv alkalmazása során szerzett tapasztalatok alapján a hozzáférési irányelv az összekapcsolás harmonizálását azzal a kettős céllal szabályozza, hogy azt összeegyeztethetővé tegye a belső piac elveivel, és az a fogyasztók hasznára váljon, miközben biztosítja a tartós konkurenciát és a szolgáltatások együttműködési képességét is.
15.
A 2002/19 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A nyilvános hírközlő hálózatok üzemeltetői jogosultak és – amennyiben az arra felhatalmazott más vállalkozások kérik – kötelesek a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása végett egymással az összekapcsolásról tárgyalásokat folytatni, annak érdekében, hogy a szolgáltatások nyújtását és együttműködési képességét a Közösség egészében biztosítsák. Az üzemeltetők más vállalkozásoknak olyan feltételek mellett kínálják a hozzáférést és az összekapcsolást, amelyek összhangban vannak a nemzeti szabályozó hatóság által az 5., 6., 7. és 8. cikk alapján előírt kötelezettségekkel.”
16.
Az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdése előírja, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok – a 2002/21/EK irányelv 8. cikkében foglalt célok érdekében eljárva – ösztönzik és biztosítják a megfelelő hozzáférést és összekapcsolást, valamint a szolgáltatások együttműködési képességét, feladatkörüket oly módon gyakorolva, hogy az a hatékonyságot és a fenntartható versenyt előmozdítsa, és a végfelhasználók számára a lehető legelőnyösebb legyen.
Különösen a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások vonatkozásában, a 8. cikknek megfelelően tehető intézkedések sérelme nélkül, a nemzeti szabályozó hatóságok bizonyos objektív, átlátható, arányos és megkülönböztetéstől mentes kötelezettségeket állapíthatnak meg (az 5. cikk (3) bekezdése):
a)
A végpontok közötti összeköttetés biztosításához szükséges mértékben kötelezettségeket a végfelhasználók hozzáférését ellenőrző vállalkozások számára, beleértve indokolt esetben a kötelezettséget arra vonatkozóan, hogy kapcsolják össze hálózataikat, ha azok még nincsenek összekapcsolva.
b)
A végfelhasználóknak valamely tagállam által meghatározott digitális rádióműsor- és televízióműsor-terjesztési szolgáltatásokhoz való hozzáférése biztosításához szükséges mértékben kötelezettségeket az üzemeltetők számára arra vonatkozóan, hogy tisztességes, ésszerű és megkülönböztetéstől mentes feltételek mellett biztosítsanak hozzáférést az I. melléklet II. részében említett egyéb eszközökhöz.
17.
A 8. cikk a szabályozó hatóság bizonyos kérdéseket érintő kezdeményezéseit (
19
) szabályozza, ha csak a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásokkal szemben is, amely a keretirányelv 16. cikke szerinti piacelemzés alapján megállapított minősítés.
18.
Minden kétséget eloszlatandó, a címzettek e korlátozását a 8. cikk (3) bekezdésében megerősítik (
20
) azáltal, hogy a 9–13. cikkben meghatározott kötelezettségeket nem írhatják elő olyan üzemeltetők számára, amelyeknek a (2) bekezdéssel összhangban történő kijelölésére nem került sor, tehát olyan üzemeltetők számára, amelyek nem rendelkeznek ilyen uralkodó piaci helyzettel.
19.
A hozzáférési irányelv által a kizárólag a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások számára fenntartott intézkedések közül kiemelkednek a 12. cikk (1) bekezdése szerinti intézkedések; ennek alapján a nemzeti szabályozó hatóság a 8. cikk rendelkezéseivel összhangban kötelezettségeket állapíthat meg az üzemeltetők számára a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés és azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére vonatkozóan, többek között olyan helyzetekben, amikor a nemzeti szabályozó hatóság úgy ítéli meg, hogy a hozzáférés biztosításának megtagadása, illetve az ahhoz hasonló hatású indokolatlan feltételek kikötése gátolná kiskereskedelmi szinten a fenntartható versenypiac kialakulását, vagy nem szolgálná a végfelhasználók érdekeit.
Az üzemeltetőktől megkövetelhető többek között, hogy:
„[…]
a)
harmadik személyeknek hozzáférést biztosítsanak meghatározott hálózati elemekhez és/vagy kapcsolódó eszközökhöz, beleértve a helyi hurok átengedését;
b)
a hozzáférést kérő vállalkozásokkal jóhiszemű tárgyalást folytassanak;
[…]
e)
nyílt hozzáférést biztosítsanak az olyan műszaki interfészekhez, protokollokhoz vagy egyéb kulcsfontosságú technológiákhoz, amelyek nélkülözhetetlenek a szolgáltatások vagy a virtuális hálózati szolgáltatások együttműködési képességéhez;
[…]
g)
a felhasználóknak nyújtott, végpontok közötti szolgáltatások együttműködési képességének biztosításához szükséges, meghatározott szolgáltatásokat nyújtsanak, beleértve az intelligens hálózati szolgáltatásokra szolgáló eszközöket és a mobilhálózatokon történő barangolást;
h)
a szolgáltatásnyújtás terén a tisztességes verseny biztosításához szükséges, működést támogató rendszerekhez vagy hasonló szoftverrendszerekhez hozzáférést biztosítsanak;
i)
hálózatokat vagy hálózati eszközöket összekapcsoljanak.
[…]”
B – A nemzeti jog
20.
Finnországban a hozzáférési és a keretirányelvet a Vienstintämarkkinalaki (a hírközlési piacról szóló törvény) (
21
) ültette át.
21.
E törvény 2. §-ának 13. pontja az összekapcsolást úgy határozza meg, hogy az különböző hírközlő hálózatok és hírközlési szolgáltatások fizikai és funkcionális összekötése, azzal a céllal, hogy biztosítsa az ügyfelek számára a hozzáférést akkor is, ha azok egy másik távközlési vállalkozáshoz tartoznak, amelyek közé a 21. pont szerint mind a hálózatüzemeltetők, mind a szolgáltatók besorolhatók.
22.
A 39. § e vállalkozások kötelezettségeit szabályozza az összekapcsolás tekintetében. Az (1) bekezdés szabályozza az ezzel kapcsolatos tárgyalást. A (2) bekezdés szerint a Vienstintävirasto (finn szabályozó hatóság) jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás számára előírhatja azt a kötelezettséget (
22
), hogy hálózatát vagy szolgáltatását más vállalkozás hálózatával vagy szolgáltatásával kapcsolja össze; a (3) bekezdés biztosítja számára azt a jogot (
23
) is, hogy ugyanezen kötelezettséget jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásokon kívüli vállalkozások részére is előírja, ha ezek ellenőrzést gyakorolnak a felhasználók hírközlő hálózatba való bekapcsolásai fölött, és az összekapcsolási kötelezettség előírása nélkülözhetetlen.
III – A tényállás
23.
Az iMEZ Ab (a továbbiakban: iMEZ) cég rövid szöveges üzeneteket (SMS-üzeneteket) és multimédia-üzeneteket (MMS-üzeneteket) továbbít egy olyan szoftveren keresztül, amellyel ügyfelei egy mobiltelefon felhasználójával (a végfelhasználóval) tudnak kommunikálni. Ennek során az információk küldése mind a szoftverről a telefonra, mind ellenkező irányban történik, mivel a rendszer lehetővé teszi a fogadó számára, hogy a küldött üzenetre válaszoljon, és a válaszait feldolgozza.
24.
A vállalkozás rendelkezik saját mobil távközlő hálózattal nem, azonban üzenetközpontokkal rendelkezik, „Short Message Service Centerrel (SMSC)” és „Multimedia Messaging Service Centerrel (MMSC)”. Szolgáltatásai teljesítéséhez szerződést kötött Finnországban a mobil távközlő hálózatot üzemeltető Elisa Oyjjal (a továbbiakban: Elisa), Svédországban pedig minden mobiltelefon-üzemeltetővel, a svéd szabályozó hatóságtól (Kommunikationsmyndigheten PTS) kapott továbbá egy Mobile Network kódot.
25.
A TeliaSonera Finland Oyj (a továbbiakban: TeliaSonera) mobil távközlő hálózata, amely vállalkozásba a Sonera Mobile Networks Oyj beolvadt, szöveges és képüzenetek továbbítását, valamint adatfeldolgozást tesz lehetővé.
26.
A TeliaSonera a jogvita tekintetében nem minősül kifejezetten jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásnak, de telefonhálózata lefedi Finnország egész területét, ami az összekapcsolás kérésére késztette az iMEZ-t.
27.
A tárgyalások meghiúsulása után az iMEZ 2006. augusztus 7-én azt kérte a finn szabályozó hatóságtól, hogy a TeliaSonerát jóhiszemű tárgyalások folytatására kötelezze az összekapcsolásról, valamint arra, hogy ajánljon fel ésszerű megállapodást, arra az esetre pedig, ha ez nem jön létre, állapítson meg ez utóbbi számára az SMS- és MMS-üzenetek továbbítására vonatkozó kötelezettséget. Másodlagosan azt kérte a Vienstintävirastotól, hogy a TeliaSonerát minősítse jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásnak, hogy ily módon biztosítani lehessen az összekapcsolást.
28.
A finn hatóság 2006. december 11-i határozatában megállapította, hogy a TeliaSonera nem tett eleget a hírközlési piacról szóló törvény 39. §-a szerinti tárgyalási kötelezettségének, mivel az összekapcsolást csak olyan egyoldalú feltételekkel ajánlotta fel az iMEZ számára, amelyek szerint a TeliaSonera hálózatába továbbított üzenetekért díjat kérnének, az iMEZ irányába küldött üzenetek azonban térítésmentesek lennének.
29.
A Vianstintävirasto arra a következtetésre jutott, hogy a TeliaSonerának változtatnia kell a magatartásán, és jóhiszemű (
24
) tárgyalásokat kell folytatnia az összekapcsolásról a szöveges és multimédia-üzenetek tekintetében, elrendelte továbbá, hogy a TeliaSonerának biztosítania kell e szolgáltatások operabilitását a végfelhasználók javára.
IV – Az alapeljárás, a felek kérelmei és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
30.
A TeliaSonera 2006. december 11-én megtámadta a határozatot a nemzeti bíróságnál, és a határozat semmisségére hivatkozott, amennyiben az a tárgyalások folytatását érinti, mivel a Viestintävirasto nem jogosult arra, hogy az üzleti kapcsolatok felvételére irányuló több meghiúsult kísérlet után arra kötelezze a TeliaSonerát, hogy kapcsolatba lépjen az iMEZ-zel.
31.
Ezzel szemben az iMEZ a kereset elutasítását kérte, és ragaszkodott ahhoz, hogy a TeliaSonerát a tárgyalások folytatására kötelezzék, mivel az eddigi eredmények nem biztosítják szolgáltatásai működését.
32.
A Korkein hallinto-oikeus felfüggesztette az eljárást, és az EK 234. cikk alapján előzetes döntés meghozatalát kérte a Bíróságtól az alábbi kérdésekben:
1)
Úgy kell-e értelmezni az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló 2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (hozzáférési irányelv) (5), (6) és (8) preambulumbekezdésével, valamint az irányelv 8. és 5. cikkével összefüggésben értelmezett 4. cikkének (1) bekezdését, hogy
1.a)
az olyan nemzeti jogi előírás, mint a hírközlési piacról szóló törvény 39. §-ának (1) bekezdése, meghatározhatja, hogy minden távközlési vállalkozás köteles más távközlési vállalkozásokkal az összekapcsolásról tárgyalásokat folytatni, és ha e kérdésre igenlő válasz adandó,
1.b)
a nemzeti szabályozó hatóság a tárgyalási kötelezettséget nem teljesítettnek tekintheti, ha egy jelentős piaci erővel nem rendelkező távközlési vállalkozás egy másik vállalkozásnak az összekapcsolást olyan feltételekkel ajánlotta fel, amelyek a hatóság véleménye szerint teljesen egyoldalúak, és alkalmasak arra, hogy gátolják kiskereskedelmi szinten a fenntartható versenypiac kialakulását, mivel e másik vállalkozást ténylegesen meggátolták abban, hogy ügyfeleinek a távközlési vállalkozás hálózatához csatlakozott végfelhasználóknak küldött multimédia-üzenetek továbbításának lehetőségét kínálja, és ha e kérdésre is igenlő válasz adandó,
1.c)
a nemzeti szabályozó hatóság határozatával kötelezheti-e a megjelölt távközlési vállalkozást, amely tehát nem rendelkezik jelentős piaci erővel, hogy a vállalkozások rendszerei között a rövidszövegesüzenet- és multimédiaüzenet-szolgáltatások összekapcsolásáról jóhiszeműen tárgyalásokat folytasson, oly módon, hogy az üzleti tárgyalások során vegyék figyelembe az összekapcsolással elérni kívánt célokat, és a tárgyalásokat annak alapján folytassák, hogy a vállalkozások rendszerei között a rövidszövegesüzenet- és multimédiaüzenet-szolgáltatások operabilitását ésszerű feltételek mellett kell létrehozni, annak érdekében, hogy a felhasználók a távközlési vállalkozás hírközlési szolgáltatásait igénybe tudják venni?
2)
E kérdések megválaszolása szempontjából jelentőséggel bír-e az iMEZ Ab hálózatának jellege, valamint a kérdés, hogy az iMEZ Ab-t nyilvános elektronikus hírközlő hálózat üzemeltetőjének kell-e tekinteni?
V – A Bíróság előtti eljárás
33.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság Hivatala 2008. május 8-án vette nyilvántartásba.
34.
A Bíróság Alapokmányának 23. cikke által előírt határidőn belül az iMEZ, Finnország, Olaszország, Litvánia, Hollandia, Lengyelország és Románia kormánya, valamint a Bizottság terjesztett elő észrevételeket.
35.
A 2002. április 2-án tartott tárgyaláson megjelent a TeliaSonera, az iMEZ, a Finn Köztársaság, valamint a Bizottság képviselője, hogy szóban fejtsék ki észrevételeiket, ezért ki lehetett dolgozni a jelen ügy indítványát.
VI – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vizsgálata
36.
A Korkein hallinto-oikeus határozata két olyan szemponttal foglalkozik, amelyek ugyan összefüggésben állnak egymással, azonban önálló jogi kezelést igényelnek.
37.
Az 1.a) és a 2. kérdéssel azt kell meghatározni, hogy a hozzáférési irányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerint mely vállalkozások kötelesek tárgyalni az összekapcsolásról, míg az 1.b) és az 1.c) kérdés a nemzeti hatóság hatáskörének megállapítására irányul.
38.
A rendszeresség kedvéért a számos kérdést újra kell rendezni és csoportosítani, és először az 1.a) és a 2. kérdést kell megvizsgálni, mivel megoldásuk a jelen ügyben a szabályozó hatóság hatásköre terjedelmének meghatározását feltételezi.
A – A szabad verseny és az ágazati jogszabályok bevezető vizsgálata
39.
A hagyományosan a kormányok védelme alatt álló távközlési ágazatban gazdasági növekedés következett be a liberalizálás következtében, amelynek elérésére a Római Szerződés rendelkezései önmagukban elégtelennek bizonyultak.
40.
Véleményem szerint állami monopólium esetén nem vezetés, hanem igazgatás van, nincsenek ügyfelek, hanem igazgatási aktusok címzettjei vannak, és végeredményben nincs piac, hanem állami üzletvezetés van, ezért e feltételek mellett az EK 81. és EK 82. cikk képtelennek bizonyult arra, hogy a lehetséges üzemeltetők számára biztosítsa az olyan piacra való belépésre vonatkozó szabályokat, amely addig ki volt téve az előző rendszer önkényének.
41.
Ezen okból az ágazat megtisztítása bizonyos külső impulzusokat igényelt, és e célból az egyedi beavatkozásokra hajlamos közösségi jogalkotó, minimumkövetelményeket vezetett be, először is azért, hogy lehetővé tegye a zsúfoltság kiküszöbölését a hozzáférés tekintetében, majd pedig abból a célból, hogy előmozdítsa a fogyasztók választási szabadságát.
42.
Így olyan részszabályozás jött létre, amelyben a verseny a leghatékonyabb igazolt eszköznek bizonyul ahhoz, hogy kiküszöböljenek néhány olyan piaci problémát, mint a dupla infrastruktúrák nem kifizetődő jellegét, vagy annak lehetetlenségét, hogy a hasznot, amelyet ezek összességében a társaság számára hoznak, az ezen infrastruktúrákat létesítő vagy fenntartó szervezetek anélkül amortizálják, hogy a kereslet és a kínálat törvénye ennek során megfelelő forrásokat nyújtana (
25
).
43.
Az ilyen strukturális hiányosságok elleni küzdelmet két egymást kiegészítő fronton szervezték meg: egyrészt a verseny védelmével, amely a beavatkozást minimalizálva arra törekszik, hogy semleges környezetet hozzon létre, amelyben senki sem avatkozik be a vállalkozási stratégiákba, és amely védi a piacok versenyfolyamatait; másrészt pedig a hírközlési ágazat ad hoc jellegű szabályozásával, amely kézzel foghatóvá teszi a közigazgatás jelenlétét, előmozdítja további iparágak beillesztését, védi a gyengéket, összességében pedig az irányelvek céljainak közvetlen elérésére törekszik.
44.
A két jogszabály céljai elérésének módja tekintetében különbözik.
45.
Az „új szabályozás” már eleve előre meghatározott piacokat érint, azonban aszimmetrikus módon, mivel a kötelezettségek általa említett katalógusának intenzitása a vállalkozás erejétől függ, és éppen azért, mert a szabályozás a kereskedelem szabadságát érinti, azt átmenetiként dolgozták ki.
46.
Ezeket az előfeltevéseket a versenyjogban megfordítják, mivel ez általánosságban utólag hat a még megállapítandó piacokra (
26
), nem tesz különbséget a követelményeit megsértő résztvevők között, és állandóként hozták létre.
47.
Nyilvánvaló, hogy a kezdeti nehézségek leküzdése után, ha a verseny teljes mértékben támogatja az elektronikus kommunikációt, ez az ágazati „sokkterápia” köztudomásúlag veszít a súlyából, ami magyarázatot ad a szabályozási törekvések egyértelmű csökkenésére (
27
), ahogy a jelenlegi reformok jósolják, mivel egy e területen létező elszigetelt terv (
28
) ellenére olyan tendencia rajzolódik ki, amely az intervenciós rendelkezések enyhítésére irányul (
29
).
B – A nyilvános hálózatok üzemeltetői mint az összekapcsolásról való tárgyalások folytatására vonatkozó kötelezettség címzettjei
48.
A Bíróság nem állapíthatja meg, hogy az iMEZ nyilvános elektronikus hírközlő hálózat üzemeltetője-e; e szempontot kizárólag a nemzeti bíróságnak kell megítélnie. A Bíróságnak azonban meg kell könnyítenie a nemzeti bíróság munkáját azáltal, hogy biztosít számára néhány, ezen értékelés elvégzését segítő szabályt.
49.
Tekintettel erre a hozzáférési irányelv 4. cikke (1) bekezdésének személyi hatályát kell megvizsgálni annak megállapításához, hogy a tárgyalási kötelezettség a hírközlési ágazatban engedéllyel rendelkező összes vállalkozást érinti-e, vagy csak az üzemeltetőket. Ez – ahogyan arra a Korkein hallinto-oikeus helytállóan utal –a hálózatok jellegének vizsgálatát feltételezi. E kétség kizárása esetén jelentőséget nyer a jelentős piaci erőn alapuló megkülönböztetés.
1. A pozitív elhatárolás
50.
A 2002/19 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének szövege az összekapcsolásra vonatkozó tárgyalásokat szabályozza a „nyilvános hírközlő hálózatok üzemeltetői” tekintetében, és olyan szinallagmatikus kapcsolatot jelez, amely egyesek számára előnyökkel, mások számára azonban gyakran hátrányokkal jár (
30
).
51.
A 2002/19 irányelv 2. cikkének c) pontja világosan meghatározza az üzemeltető kategóriáját azáltal, hogy azt azon vállalkozásra korlátozza, „amely nyilvános hírközlő hálózatot vagy kapcsolódó eszközt szolgáltat, vagy ilyen tevékenységre engedéllyel rendelkezik”, és ezzel elismeri, hogy emellett vannak egyéb, más tevékenységekkel foglalkozó vállalkozások is.
52.
Jóllehet – ahogy a Bíróság kifejtette – a szó szerinti értelem nem mindig minősül alkalmas hermeneutikus axiómának, ez alkalommal a különböző nyelvi változatok egybehangzó megoldást eredményeznek, mivel ezek csak az idézett nyilvános hírközlő hálózatok üzemeltetőire telepítik e kötelezettséget.
53.
Ezért azt kell megvizsgálni, hogy a kapcsolódó eszközök (
31
) üzemeltetői mentesülnek-e az irányelv 4. cikke szerinti tárgyalási kötelezettség (
32
) alól.
54.
Ha kettősség ismerhető is fel a „nyilvános hírközlő hálózatok” üzemeltetői és a „kapcsolódó eszközök” üzemeltetői között, mindketten érintettek azonban a tárgyalásban, mivel az irányelv mindkettőjük tekintetében az „üzemeltető” egységes fogalmáról rendelkezik. Ezenfelül nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy e „kapcsolódó” eszközök természetük, tulajdonságaik, illetve összességében az általuk szolgáltatott technológia révén felbecsülhetetlenül hozzájárulnak a hálózat működőképességéhez.
2. A negatív elhatárolás
55.
A többi vállalkozás nem tartozik ebbe a körbe; ezek a hozzáférési irányelv rendszertani elemzése alapján mentesülnek, amely 2. cikkének b) pontja az összekapcsolást az „olyan nyilvános hírközlő hálózatok fizikai és logikai összekapcsolásá[ra]” korlátozza, „amelyeket ugyanaz a vállalkozás vagy különböző vállalkozások használnak […]”. Ha az összekapcsolás e fogalommeghatározásban leírt módja csak e hálózatokat érinti, akkor következésképpen kizárólag azokra az üzemeltetőkre vonatkozik, amelyek a hálózatok tulajdonosai vagy az ezekhez kapcsolódó eszközöket rendelkezésre bocsátják.
56.
Mivel a távközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozások nem tartoznak a „nyilvános hírközlési hálózatok üzemeltetői” csoportjához, mentesek az összekapcsolásról való tárgyalások folytatására vonatkozó kötelezettség alól.
57.
E gondolat erősödik a történelmi értelmezés során is, amely felfedi a 97/33 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése – amely az összekapcsolásról való tárgyalásokat kiterjesztette „a […] nyilvános távközlési hálózatok szolgáltatására és/vagy a nyilvánosság számára hozzáférhető távközlési szolgáltatásokra jogosult szervezetekre” (
33
) – és az ennek megfelelő, a tárgyalást a „nyilvános hírközlő hálózatok üzemeltetőire” korlátozó 2002/19 irányelv közötti ellentétet.
58.
Hollandia a jelen előzetes döntéshozatal iránti eljárásban előterjesztett írásbeli észrevételeiben az ellentétes álláspontot képviseli, mivel a hozzáférési irányelv kifejezetten az elődjére hivatkozik. (
34
)
59.
Kétségtelen, amint azt ezen ország kormánya elismeri, hogy a 97/33 irányelvet a hozzáférési irányelv hatályon kívül helyezte, továbbá ez utóbbi (8) preambulumbekezdése előírja, hogy „[…] ezért fenn kell tartani azokat a meglévő jogokat és kötelezettségeket, amelyek az összekapcsolásról folytatható tárgyalásokkal kapcsolatosak”, e követelményt azonban azzal a kinyilvánított céllal összefüggésben kell értelmezni, hogy „lehetővé kell tenni, hogy más hálózatüzemeltetők forgalmat továbbítsanak az ilyen ügyfelekhez, és ezért lehetővé kell tenni azt is, hogy egymással közvetlenül vagy közvetve összekapcsolhatók legyenek”, hangsúlyozva, hogy az összekapcsolás a hálózatüzemeltetők feladata.
60.
A „nyilvánosság számára hozzáférhető távközlési szolgáltatások nyújtására jogosult szervezetekre” való hivatkozásnak a 2002/19 irányelvből történő kihagyása a verseny számára kedvezőbb diagnózist igazol, mint amely a 97/33 irányelv elfogadásakor irányadó volt, mivel a korábbitól eltérően az új változat nagyobb bizalmat szavaz a piac megállapított rendellenességek leküzdésére való képességének; ez egyébként a közigazgatási intervenció csökkenésének logikus következménye.
61.
Nem osztom azt az álláspontot sem, hogy a 2002/19 irányelv 7. cikkében a 97/33 irányelv valamennyi összekapcsolási kötelezettségének érinthetetlenségét rögzítették, mivel e cikk a szemléletes „A hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó korábbi kötelezettségek felülvizsgálata” címet viseli. Ez meghiúsítja a kötelezettségek örökössé tételére irányuló kísérleteket, különösen, ha a már létező kötelezettségek fenntartása csak addig tart, amíg azok újbóli felülvizsgálata meg nem történik, „és a (3) bekezdés szerinti megállapításra sor nem kerül”.
3. A kiterjesztő értelmezés elutasítása
62.
Hollandia előadja, hogy jóllehet a hozzáférési irányelv 4. cikke csak a „nyilvános hálózatok üzemeltetőire” hivatkozik, semmi nem zárja ki az összekapcsolási kötelezettségnek a „távközlési szolgáltatókra” való kiterjesztését a 2002/20/EK irányelv (engedélyezési irányelv) 6. cikke és melléklete A. részének 3. pontja szerint, amely rendelkezések széles körű mérlegelési jogot biztosítanak a tagállamoknak távközlési ágazatuk kialakítása során.
63.
Meg kell fontolni, hogy a hozzáférési irányelv biztosítja-e a tagállamok számára az abban előírt kötelezettségek kiszélesítésére vonatkozó jogkört, az óvatosság azonban megköveteli annak elkerülését, hogy ezen elemzés elmossa a Korkein hallinto-oikeus (
35
) által a Bíróságnak címzett azon kérelem szűk határait, amely az összekapcsolásról való tárgyalásnak a 2002/19 irányelv szerinti szükségességére szorítkozik, és amely olyan jogi szöveg, amelyet véleményem szerint aligha lehet ilyen tágan értelmezni anélkül, hogy jogtechnikai értelme vagy a verseny ne torzulna.
64.
Először is a 2002/20 irányelvben előírt, az elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó általános felhatalmazásban rejlő feltételek, különösen azon kötelezettségek, amelyek a szolgáltatók számára a 2002/19/EK irányelv 5. cikkének (1) és (2) bekezdése, valamint a 6. és 8. cikke szerint előírhatók, „az általános felhatalmazásból eredő jogoktól és kötelezettségektől jogilag [elkülönülnek]” (a 2002/20 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése).
65.
Másodszor, azon feltételek közül, amelyekhez a 2002/20 irányelv melléklete A. részének 3. pontja szerint az általános felhatalmazás köthető, a szolgáltatások együttműködési képességét és a hálózatok összekapcsolását kell kiemelni. Ezek olyan kifejezések, amelyek azt jelzik, hogy a közösségi jogalkotó pontos nyelvezetet használ, mivel a szolgáltatások együttműködésre képesek, míg a hálózatokat összekapcsolják (
36
), aminek ezenfelül „a hozzáférési irányelvvel összhangban” (
37
) kell történnie, amire az engedélyezési irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontja is utal.
66.
Harmadszor, azon javaslat, hogy a nemzeti jogalkotót nem köti a 2002/19 irányelv 5–8. cikke (
38
), mivel az egyedüli címzettek a nemzeti szabályozó hatóságok, áthelyezi a figyelmet erre az irányelvre, mivel eltekintve attól, hogy nem veszi figyelembe, hogy a szabályozó hatóságok tényleges jogokkal való felruházása állami közvetítést feltételez, figyelmen kívül hagyja azt a lényeges tényt, hogy a lehetséges összekapcsolási megállapodások megkötését eredményező párbeszédet az irányelv 4. cikkében, és nem e másik rendelkezésekben írták elő általános intézkedésként. (
39
)
67.
Negyedszer, a hozzáférési irányelv e tekintetben nem minősül minimumszabályozásnak. Ehelyett – ahogy a (14) preambulumbekezdése rávilágít – „a lehetséges kötelezettségek e skáláját […] – a túlszabályozás elkerülése érdekében – az e vállalkozásokra alkalmazható kötelezettségek maximumaként állapítják meg”.
68.
Jóllehet az irányelv a harmonizációra törekszik és a nyílt versenypiacon elutasítja a tárgyalások korlátozását, különösen a határokon átnyúló megállapodások esetében (
40
), a tagállamok nem bővíthetik tetszés szerint az összekapcsolásra köteles intézmények csoportját, mivel ilyen eljárás esetén nőne a szabad verseny megsértésének veszélye.
69.
A Vienstintämarkkinalaki 39. §-a a vállalkozások kötelezettségei tekintetében a 2002/19 irányelv alapján megállapítható határt azáltal lépi át, hogy az összekapcsolásról való tárgyalás folytatására vonatkozó kötelezettséget kiterjeszti a szolgáltatókra. E megkülönböztető ismérvet a finn kormány képviselője a tárgyaláson kifejezetten elismerte (
41
).
70.
A piaci rendszer nem korlátozható indokolatlanul, mivel az ilyen korlátozás csak a közösségi jog által követett célokra tekintettel, és mindig a megfelelőség és az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett megengedett (
42
).
71.
Továbbá, a 2002/19 irányelv (19) preambulumbekezdése elismeri, hogy „a hálózati infrastruktúrához való hozzáférés biztosításának kötelezővé tétele a verseny fokozását szolgáló eszközként indokolt lehet, de a nemzeti szabályozó hatóságoknak egyensúlyt kell teremteniük az infrastruktúra tulajdonosát az infrastruktúrájának a saját javára történő hasznosítása tekintetében megillető jog és a más szolgáltatókat az egymással versengő szolgáltatások nyújtásához alapvető fontosságú eszközökhöz való hozzáférés tekintetében megillető jog között […]”.
72.
E tekintetben a minimális beavatkozás elve – amely az arányosság elvének visszatükröződése, és amelynek körvonalait korán körülhatárolta a Bíróság ítélkezési gyakorlata (
43
), amely a megfelelőségen, a szükségességen, valamint a költségek és hasznok közötti kapcsolaton alapul – ajánlatossá teszi, hogy az ex lege intézkedésként értelmezett (
44
) tárgyalási kötelezettséget ne terjesszék ki szükségtelenül a nyilvános hálózatok üzemeltetőin kívüli intézményekre.
73.
Az irányelvvel nem a valamennyi vállalkozás közötti összekapcsolásról való általános tárgyalásra, (
45
) hanem csak a nyilvános hálózatokat üzemeltető vállalkozások közötti tárgyalásokra törekedtek, ami ráadásul logikus előfeltevés, amennyiben a verseny feltételeit korlátozás nélkül kell megteremteni, amihez a 2002/19 irányelv 4. cikkében rejlő azon alapgondolat megértése szükséges, amely szerint e hálózatok a távközlési szolgáltatások segédeszközei (
46
).
74.
Azáltal, hogy a hálózatok és a kapcsolódó eszközök összekapcsolását biztosítja, a közösségi rendszer megteremti a feltételeket egy későbbi szabad szolgáltatásforgalom számára (
47
), amelynek szabályozása jobban illeszkedik a verseny, mint az ágazati szabályozás rendjéhez.
C – A jelentős piaci erő és az összekapcsolásról való tárgyalás
75.
A hozzáférési irányelv az összekapcsolásról való tárgyalás két szempontjával foglalkozik: egyrészt általános kötelezettségként, másrészt különös intézkedésként. Továbbá, ha a kötelezettséget a szabályozó hatóság írja elő intézkedésével, figyelembe veszi azt, hogy a vállalkozás, amelyre a kötelezettség irányul, egyedülálló piaci helyzettel rendelkezik-e.
1. Általános szabályozási terület
76.
A 4. cikk felvázolja a „vállalkozások jogai[t] és kötelezettségei[t]”, és a nyilvános hálózatok valamennyi üzemeltetőjét – az üzleti jelentőségétől függetlenül – bevonja az összekapcsolásról való tárgyalásba.
77.
Tehát közvetlenül a közösségi jog által előírt alkalmazhatóságról van szó, amelyhez nincs szükség a közigazgatás bevonására.
2. Egyes adminisztratív intézkedések
78.
Az 5. cikk „a nemzeti szabályozó hatóságok hatásköré[t] és feladatköré[t]” határozza meg „a hozzáférés és az összekapcsolás tekintetében”, és bizonyos esetekre előírja a hálózatok összekapcsolásának kötelezettségét.
79.
E rendelkezések hatálya különböző, mivel míg a közvetlenül alkalmazandó 4. cikk a megállapodásról való tárgyalásokat a „nyilvános [hálózatok] üzemeltetői” számára tartja fenn, az 5. cikk a nemzeti szabályozó hatóságokat arra kötelezi, hogy ne csak elvontan, hanem konkrét döntésekkel biztosítsák a piac megfelelő működését.
3. A jelentős piaci erő
80.
Az irányelv 5. cikke – ahogy (1) bekezdéséből a contrario megállapítható – nem korlátozódik a legerősebb vállalkozásokra. Amint előrebocsátottam, e korlátozás az irányelv 8. cikkében jelenik meg, amely a 12. cikk (1) bekezdésének b) pontjával együtt kezdeményezések katalógusát bocsátja a tagállami hatóságok rendelkezésére, hogy a bizonyos hálózati eszközökhöz való hozzáférést lehetővé tegyék.
81.
Következésképpen, a vállalkozás befolyása meghatározza egyrészt az 5. cikk hatályát, anélkül hogy címzettjei között a jelentőségük alapján különbséget tenne, másrészt pedig a 8. és 12. cikk hatályát, amelyek a jelentős piaci erővel rendelkező címzettekre vonatkoznak.
82.
A piaci erő (
48
) tehát egy aszimmetrikus összekapcsolási szabályokból álló rendszert szabályoz, amelynek helytálló értelmezését fogalommeghatározásának és a szabályozó hatóság általi megállapításának rendelik alá (
49
). Ehhez jön még a fogalom dinamikus jellege és piachoz kötöttsége, ami esetleg azt eredményezi, hogy valamely üzemeltető a tevékenységi területe szerint uralkodó helyzettel rendelkezhet, vagy sem.
83.
A 97/33 irányelv értelmében a piac több mint 25%-ával rendelkező szervezet minősült jelentős piaci erővel rendelkezőnek, kivéve ha anélkül, hogy e részesedést elérné, a piaci feltételekre gyakorolt befolyása, a piac nagyságához viszonyított forgalma, a végfelhasználó hozzáférési lehetőségei felett gyakorolt ellenőrzése, pénzügyi forrásai, valamint a tapasztalata alapján ilyennek minősült, vagy ellenkezőleg, bár nagyobb piaci részesedéssel rendelkezett, nem minősült ilyennek (a 4. cikk (3) bekezdése).
84.
A hozzáférési irányelv a keretirányelvre hivatkozik a tekintetben, hogy a szóban forgó minősítést olyan vállalkozásoknak tulajdonítsa, amelyek vagy önállóan, vagy másokkal együtt erőfölénnyel egyenértékű pozícióban vannak, azaz olyan gazdasági erővel rendelkeznek, amely lehetővé teszi számukra, hogy a versenytársaktól, az ügyfelektől és végső soron a fogyasztóktól nagymértékben függetlenül viselkedjenek (a keretirányelv 14. cikke (2) bekezdésének első albekezdése).
D – A hozzáférési irányelv rendszertani elemzése és a nemzeti joghoz való viszonya
a) A 2002/19 irányelv 4. cikke
85.
A nyilvános hálózatok üzemeltetői számára, amelyeknek – mint a TeliaSonerának – nem közigazgatási aktussal biztosították e piaci erőt, a kötelezettség véget ér az összekapcsolásról való puszta tárgyalással, anélkül hogy megállapodásnak kellene létrejönnie.
86.
A 97/33 irányelv ezzel szemben azt követelte meg az e potenciállal rendelkező szervezetektől, hogy tegyenek eleget minden ésszerű összekapcsolási kérésnek (a 4. cikk (2) bekezdése). E kötelezettséget a hozzáférési irányelv megismétli (a 4. cikk (1) bekezdése és az 5. cikk (1) és (4) bekezdése), amely – mint már kifejtettem – pontos kötelezettségeket állapít meg a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások számára (a 12. cikkel összefüggésben értelmezett 8. cikk).
87.
Nem kerülte el a figyelmemet, hogy a 2002/19 irányelv (1) preambulumbekezdése e kötelezettségek tág értelmezése mellett szól azáltal, hogy azokat kiterjeszti a hálózatokra, és a „szolgáltatók között a hozzáférés és az összekapcsolás tárgyában létrejött megállapodásokra”. Ezen a vonalon az (5) és a (6) preambulumbekezdés arra hivatkozik, hogy „azoknak a vállalkozásoknak, amelyekhez hozzáférésre vagy összekapcsolásra vonatkozó kérelem érkezik, ilyen megállapodásokat elvileg kereskedelmi alapon kell kötniük”, továbbá a vállalkozások „tárgyalási pozíció[jára]”; következésképpen e kötelezettségek nem korlátozódnak a „nyilvános hálózatok üzemeltetői[re]”.
88.
Egy alapos vizsgálat azonban azt a felismerést eredményezi, hogy ez az első benyomás – amely nehezen egyeztethető össze az irányelvnek a kereskedelem szabadsága által vezérelt jogi alapelveivel – nem helyénvaló.
89.
Az ítélkezési gyakorlat továbbá hangsúlyozza, hogy a közösségi jogi aktusok preambulumának nincs kötelező hatálya, és arra nem lehet hivatkozni sem az adott jogi aktus rendelkezéseitől való eltérés igazolása, sem az annak szövegétől nyilvánvalóan eltérő értelmezés céljából (
50
).
90.
Jóllehet a gyakorlatban sok távközlési vállalkozás „hálózatot működtet” és egyúttal „szolgáltatásokat nyújt”, e kettőség láthatóvá válik az irányelv (1) preambulumbekezdésében, amely a megállapodásokat engedélyezi, de ennek során különbséget tesz az azonos vállalkozások, tehát a „hálózati szolgáltatók” és a „szolgáltatók” között.
91.
Még ha a TeliaSonera üzeneteket továbbít is, és ennyiben – szolgáltatást nyújtó vállalkozásként – ugyanolyan rangú is, mint az iMEZ, ez előbbivel szemben csak akkor állapítható meg a 2002/19 irányelv 4. cikke szerinti kötelezettség, ha az iMEZ nyilvános hírközlő hálózattal rendelkezik, máskülönben ugyanis csupán használója (
51
) lenne a TeliaSonera hálózatának, és ekként nem lenne joga összekapcsolást követelni.
92.
Ha a TeliaSonera nyilvános távközlési hálózatok üzemeltetőjeként tevékenykedik, ahhoz, hogy arra kötelezzék, hogy jóhiszemű tárgyalásokat folytasson az iMEZ-zel, az szükséges, hogy e vállalkozás ugyanezen minőséggel rendelkezzen.
93.
A Vienstintämarkkinalaki 39. §-a, amely az összes távközlési vállalkozást tárgyalásra kötelezi, nem követi ezt az utat. A kormány által a parlament számára kidolgozott, a törvénnyel kapcsolatos jogszabály-előkészítő munkákban szereplő, a 39. § (1) bekezdéséhez fűzött indokolás szerint a tárgyalási kötelezettség minden vállalkozásra vonatkozik, és megfelel a hozzáférési irányelv 12. cikke (1) bekezdése b) pontjának.
94.
Itt nyilvánvalóvá válik a jelen ügyben megfigyelhető zavar, amelyre az iMEZ írásbeli észrevételeiben hívja fel a figyelmet, amikor rámutat arra, hogy a nemzeti rendelkezés 39. §-ának (1) bekezdésében szereplő, a hozzáférési irányelv 12. cikkére való utalás téves, amely – mint hangsúlyoztam – kizárólag erőfölényben lévő vállalkozásokra vonatkozik, ahelyett hogy az irányelv 4. cikkére utalna, amely a piaci erőre való tekintet nélkül a nyilvános hálózatok üzemeltetőire alkalmazandó.
95.
A Korkein hallinto-oikeus feladata annak megállapítása, hogy az iMEZ „hálózatai” (
52
) a keretirányelv szerinti „nyilvános hírközlő hálózatok” fogalma alá tartoznak-e; ehhez a funkcionalitásukat, és különösen a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására (
53
) való alkalmasságukat, illetve ha kapcsolódó eszközökről van szó, a fejlesztésük előmozdítására vagy támogatására való alkalmasságukat kell értékelni.
96.
További megbízható utalást ad a hálózati szolgáltató fogalma (a keretirányelv 2. cikkének m) pontja), amely nemcsak azon vállalkozásokat fogalja magába, amelyek hálózatokat hoznak létre, és bocsátanak mások rendelkezésére, hanem azokat is, amelyek a hálózatokat üzemeltetik és ellenőrzik.
97.
A finn bíróságnak az iMEZ hálózatainak jellegét is körvonalaznia kell annyiban, hogy kizárásos alapon az „elektronikus hírközlési szolgáltatás” fogalmát (
54
) alkalmazza annak megállapítására, hogy infrastruktúrája csak ezen alkalmazások puszta kezelését teszi-e lehetővé, vagy rendelkezik-e a hálózatok teljesítményével analóg teljesítménnyel.
98.
Végül ahhoz, hogy üzemeltetői minőséggel ruházzák fel az iMEZ-t (
55
), a bíróságnak azt kell vizsgálnia, hogy a „Short Message Service Center (SMSC)” és a „Multimedia Messaging Service Center (MMSC)” nyilvános távközlési hálózatnak (
56
), illetve olyan elemnek minősül-e, amely alkalmas arra, hogy annak környezetébe összekapcsolási interfészen keresztül (
57
) beillesszék.
99.
Az iMEZ társaság azt állítja, hogy a svéd szabályozó hatóság (Kommunikationsmyndigheten PTS) hálózati vállalkozásként ismerte el őt, amikor saját Mobile Network kódot (
58
) adott számára.
100.
E Svédországban megvalósult ténynek azonban nem lehetnek határokon átnyúló következményei, és ez nem hathat ki meghatározó módon a finnországi távközlési piacra (
59
), mivel a Mobile Network kód kiadása olyan műszaki paraméterekhez igazodik, amelyeket a közösségi jog nem alkalmaz (
60
); megfelelő értékelésük az adott nemzeti hatóság feladata, és más szabályok mellett (
61
) a Nemzetközi Távközlési Unió ajánlásaihoz (
62
) igazodik.
101.
Következésképpen a 2. és az 1.a) kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hozzáférési irányelv 4. cikkével összhangban lévő értelmezés esetén az összekapcsolásról való tárgyalás kötelezettsége az iMEZ hálózatának jellegétől függ, mivel ez a kötelezettség e rendelkezés szerint csak olyan vállalkozások között áll fenn, amelyeket „nyilvános távközlési hálózatok üzemeltetőiként” soroltak be, függetlenül attól, hogy rendelkeznek-e jelentős piaci erővel.
b) A 2002/19 irányelv 5. cikke
102.
Azt a kérdést kell még tisztázni, hogy a szabályozó hatóságok kiindulhatnak-e a tárgyalási kötelezettség megsértéséből, ha egy jelentős piaci erővel nem rendelkező vállalkozás egy másik vállalkozásnak az összekapcsolást olyan feltételekkel ajánlja fel, amelyek egyoldalúak, és alkalmasak arra, hogy gátolják kiskereskedelmi szinten a piac kialakulását, mivel e másik vállalkozás ügyfeleit meggátolják abban, hogy ennek szolgáltatásait igénybe vegyék (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.b) kérdés).
103.
Igenlő válasz a 2002/19 irányelv 4. cikke tényleges érvényesülésének biztosításából eredően az üzemeltető magatartásának – a megállapodás létrehozására irányuló tényleges szándékának megállapítása céljából történő – jóhiszeműsége (
63
) vizsgálatát követően születne, amely szándékra olyan jelekből lehet következtetni, mint az üzemeltető javaslatainak ésszerűsége és komolysága.
104.
Ha azonban a nemzeti szabályozó hatóság azt állapítja meg, hogy e kötelezettséget nem tartották be, nem támaszthat kizárólag az 5. cikkre hivatkozással kiegészítő feltételeket a helyzet orvoslására (
64
). A hozzáférési irányelv 5. cikkének (4) bekezdése (
65
) azonban biztosítja számára azt a jogkört, hogy a beavatkozásra vonatkozó, a keretirányelv 20. cikkének (1) bekezdése által adott felhatalmazás keretében ezeket érvényesítse (
66
).
105.
Az irányelv 4. cikke nem tiltja meg a nemzeti szabályozó hatóságnak, hogy a 2002/19 irányelv 5. cikke szerint a végpontok közötti összeköttetés biztosítására vonatkozó bizonyos kötelezettségeket állapítson meg a végfelhasználók hozzáférését ellenőrző vállalkozások számára, „beleértve indokolt esetben a kötelezettséget arra vonatkozóan, hogy kapcsolják össze hálózataikat, ha azok még nincsenek összekapcsolva” (
67
).
106.
A rendelkezés az „essential facilities” doktrína (
68
) kifejeződése, amely az új üzemeltetők meglévő infrastruktúrákhoz azonos jogok alapján való összekapcsolásának előmozdítására irányul, és bár ez a doktrína nem említi az összekapcsolásra vonatkozó tárgyalásokat, a nevezett intézkedés nyitott jellege azonban a lehetséges intézkedések körében megengedi összekapcsolásra irányuló tárgyalások folytatását, ez utóbbi egy felkérés, amely enyhébb beavatkozást jelent, mint annak közvetlen elrendelése (
69
).
107.
A Bíróság a távközlési szolgáltatásoktól eltérő összefüggésben (
70
) elismerte, hogy amennyiben az eszköz „nélkülözhetetlennek” minősül, a tulajdonos köteles megegyezni más vállalkozásokkal annak használatát illetően, amennyiben a tevékenységükhöz szükség van az eszközhöz való hozzáférésre. Ezt az elvet azonban egy sor szigorú értelmezési feltétel mérsékli az erőfölényes helyzetből (EK 82. cikk) eredő visszaélés elkerülése érdekében.
108.
Az 5. cikk esetében a tárgyalást attól teszik függővé, hogy a TeliaSonera a végfelhasználók hozzáférését ellenőrzi. A hálózatai csak akkor minősülnek „nélkülözhetetlennek” – következésképpen e rendelkezés csak akkor alkalmazandó – ha azok az iMEZ számára elengedhetetlenek, mivel nem tudja azokat ésszerűen újra előállítani, ezért a hozzáférése akadályba ütközik, illetve nem elfogadható korlátozásoknak van kitéve. A Korkein hallinto-oikeusnak nem szabad figyelmen kívül hagynia az iMEZ és az Elisa között fennálló üzleti kapcsolatot, mivel ha az iMEZ az Elisa infrastruktúráját használná Finnországban, teljesíteni tudná az ügyfelei elvárásait.
109.
Mivel azonban különbséget tesznek „hozzáférés” (
71
) és „összekapcsolás” (
72
) között, nem a szolgáltatások összekapcsolását rendelik el, hanem csak a hálózatok, illetve a kapcsolódó eszközök összekapcsolását, hogy fenntartsák az összhangot a 4. cikkre tekintettel, amely rendelkezésre a kérdést előterjesztő bíróság támaszkodik, és amelyet a 2002/19 irányelv 5. cikke kiegészít.
110.
Az összekapcsolás magánszemélyek között történik, magánjogi jellegű intézményhez hasonló (
73
), és a hálózatok és más eszközök között együttműködést feltételez.
111.
A hozzáférés azonban kiterjedtebb jogkövetkezményekkel jár, mint az infrastruktúrák egyszerű összekapcsolása, mivel lefedi valamennyi eszköz és szolgáltatás rendelkezésre bocsátását, és végeredményben magában foglalja az „összekapcsolást” is, amely a nyilvános hálózatüzemeltetők kötött létrehozott különleges hozzáféréstípus (a hozzáférési irányelv 2. cikkének b) pontja).
112.
E pontosítások megvilágítják az 1.c) kérdést, ezért a nemzeti szabályozó hatóság a 2002/19 irányelv 4. cikke megsértésének megítélését követően nem kötelezhet egy távközlési vállalkozást arra, hogy jóhiszeműen tárgyalásokat folytasson a rövidszövegesüzenet- és multimédiaüzenet-szolgáltatásoknak valamely más, szintén e továbbításokkal foglalkozó vállalkozás szolgáltatásaival való összekapcsolásáról.
113.
A nemzeti szabályozó hatóság azonban a 2002/19 irányelv 5. cikkének (4) bekezdése szerint jogosult a nyilvános hálózatok valamennyi, a végpontok közötti összeköttetést ellenőrző üzemeltetőjétől megkövetelni azt, hogy az e cikkben említett egyéb feltételek fennállása esetén megfelelő módon jóhiszemű tárgyalásokat folytasson hálózatának valamely más üzemeltető (a jelen esetben szöveges és multimédia-üzenetek üzemeltetője) hálózatával való összekapcsolásáról e szolgáltatások együttműködési képessége és a végfelhasználók érdekében.
114.
Nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a nemzeti szabályozó hatóság a keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerint a Bizottság és más tagállambeli nemzeti szabályozó hatóságok rendelkezésére bocsátja „az intézkedéstervezetet”, az azt megalapozó indokolással együtt, hogy e szervek, ha szükségesnek tartják, észrevételeket terjeszthessenek elő.
c) A 2002/19 irányelv 8. és 12. cikke
115.
Jóllehet a Vienstintämarkkinalaki 39. §-ának (1) bekezdése a 2002/19 irányelv 12. cikkére utal, mivel azonban a TeliaSonera piaci helyzete nem került meghatározásra (
74
), a 2002/19 irányelv 8. és 12. cikkének alkalmazhatóságát ki kell zárni, mivel e rendelkezések csak az ágazatban jelentős súllyal rendelkező vállalkozások összekapcsolására és hozzáférésére vonatkoznak, ami itt – ismétlem – nem áll fenn.
VII – Végkövetkeztetések
116.
A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Korkein hallinto-oikeus által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
„1)
Az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló, 2002. március 7-i 2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv egyrészt az (5), (6) és (8) preambulumbekezdésével, másrészt az irányelv 8. és 5. cikkével összefüggésben értelmezett 4. cikkének (1) bekezdését a következőképpen kell értelmezni:
a)
a nemzeti szabályozás bármely vállalkozást – jelentős piaci erejétől függetlenül – kötelezhet arra, hogy tárgyalásokat folytasson az összekapcsolásról más vállalkozásokkal, amennyiben nyilvános távközlési hálózatok üzemeltetőiről van szó;
b)
a nemzeti szabályozó hatóság a jóhiszemű tárgyalás folytatására vonatkozó kötelezettséget nem teljesítettnek tekintheti, ha valamely nyilvános távközlési hálózat jelentős piaci erővel nem rendelkező üzemeltetője egy másik vállalkozásnak az összekapcsolást olyan feltételekkel ajánlja fel, amelyek a hatóság véleménye szerint egyoldalúak és alkalmasak arra, hogy gátolják kiskereskedelmi szinten a fenntartható versenypiac kialakulását, ha e másik vállalkozást ténylegesen meggátolták abban, hogy ügyfeleinek az üzemeltető hálózatához csatlakozott végfelhasználóknak küldött multimédia-üzenetek továbbításának lehetőségét kínálja;
c)
a nemzeti szabályozó hatóság nem állapíthat meg a rövidszövegesüzenet- és multimédiaüzenet-szolgáltatások rendszereinek összekapcsolásáról szóló tárgyalások folytatására vonatkozó kötelezettséget, azonban a 2002/19 irányelv 5. cikkének (4) bekezdése szerint azon vállalkozástól, amely távközlési szolgáltatások üzemeltetője, és jóllehet nem rendelkezik jelentős piaci erővel, de ellenőrzi a végpontok közötti összeköttetést, jogosult megkövetelni, hogy ésszerű feltételekkel és a végfelhasználók érdekében jóhiszemű tárgyalásokat folytasson hálózatainak valamely más vállalkozás hálózataival való összekapcsolásáról, amennyiben a hozzáférési irányelv 5. cikke és a keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti feltételek fennállnak.
2)
A hozzáférési irányelv 4. cikkével összhangban álló értelmezés szerint az összekapcsolásról szóló tárgyalás kötelezettsége az iMEZ hálózatának jellegétől függ, mivel e cikk ezt csak olyan vállalkozások között teszi lehetővé, amelyek a piaci erejüktől függetlenül »nyilvános elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetőinek« minősíthetők. A nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az iMEZ Ab »hálózatai« a »nyilvános hírközlő hálózatok« keretirányelv szerinti fogalma alá tartoznak-e; ehhez a funkcionalitásukat, különösen pedig a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására való alkalmasságukat, illetve ha kapcsolódó eszközökről van szó, a fejlesztésük előmozdítására vagy támogatására való alkalmasságukat kell értékelni.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	HL L 108., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 323. o.
(
3
)	A spanyol Tribunal Supremo kérelmére a C-79/00. sz. Telefónica de España ügyben 2001. december 13-án hozott ítéletben (EBHT 2001., I-10075. o.) megvizsgálták e hatóságoknak a hozzáférési irányelv elődje, az egyetemes szolgáltatásnak és az együttműködési képességnek a nyílt hálózatellátás (ONP) elvei alkalmazása révén történő biztosítását szolgáló távközlési összekapcsolásról szóló, 1997. június 30-i 97/33/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 199., 32. o., a továbbiakban: összekapcsolási irányelv vagy 97/33 irányelv) szerinti jogkörét.
(
4
)	A 2002. március 7-i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.).
(
5
)	Jóllehet a hozzáférési és a keretirányelv kötelezettséget írt elő a végrehajtásukra, a C-64/06. sz. Telefónica 02 Czech Republic ügyben 2007. június 14-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-4887. o.) nem állapította meg e kötelezettséget, mivel ezt az akkor hatályos 97/33 irányelv nem írta elő.
(
6
)	A C-227/07. sz., Bizottság kontra Lengyelország ügyben 2008. június 10-én ismertetett indítványomban, amelyet a Bíróság 2008. november 13-i ítélete (EBHT 2008., I-8403. o.) megerősített, hivatkozom arra az ellentmondásra, amely abban rejlik, hogy a nyitást azáltal ösztönzik, hogy a hálózati hozzáférésről szóló tárgyalás törvényi kötelezettségét anélkül írják elő, hogy előzetesen megvizsgálnák, a versenyhelyzet megköveteli-e ezt, e kötelezettség ugyanis korlátozza a megállapodások szabadságát.
(
7
)	Nem kerülte el a figyelmemet, hogy a szóban forgó technológia (a mobil rádiótávközlést szolgáló hálózatok, amelyek lehetővé teszik a hírforgalmat) nagyon fiatal, és a helyhez kötött hálózattól eltérően olyan korszakot vezet be, amelyben minden üzemeltető használhatja azt.
(
8
)	Armstrong, M. és Vickers, J. a „Competition and Regulation in Telecommunication” c. fejezetben Bishop, M., Kay, J. és Mayer, C. The regulatory Challange című tanulmánykötetében (Oxford University Press, 1995., 284. o.) arra a nehézségre utalnak, hogy alkalmanként szükséges „to distinguish between (i) the public network and its operation; (ii) customers’ apparatus attached the network; and (iii) services provided over the network”.
(
9
)	Biondi, B., Arte y Ciencia del Derecho, Ed. Ariel, Barcelona, 1953., 88. és 112. o., hangsúlyozza, hogy a szakkifejezések a korábbi joggal szemben – amelynek pontos terminológiája azt mindenki számára érthetővé tette, ezért a fogalommeghatározások feleslegesek voltak – elferdítik az eredeti értelmet, és nehézségeket okoznak.
(
10
)	A távközlési szolgáltatások és berendezések közös piacának fejlődéséről szóló zöld könyv, Brüsszel, 1987. december 16. (COM (1987) 290 végleges, 6., 16. és azt követő oldalak), kiegészítve néhány, a nemzeti jogrendekben előírt engedélyezési mechanizmusok egységességének biztosítását szolgáló javaslattal, mint a távközlési infrastruktúra és a kábeltelevízió-hálózatok liberalizációjáról szóló zöld könyv (COM (1994) 682 végleges, 61. és azt követő oldalak).
(
11
)	A távközlési szolgáltatások piacain belüli versenyről szóló, 1990. június 28-i 90/388/EGK bizottsági irányelv (HL L 192., 10. o.).
(
12
)	Erre a helyzetre a 90/388 irányelv (2) és (7) preambulumbekezdésében történik utalás.
(
13
)	A távközlési szolgáltatások belső piacának a nyílt hálózatellátás bevezetése révén történő létrehozataláról szóló, 1990. június 28-i 90/387/EGK tanácsi irányelv (HL L 192., 1. o.).
(
14
)	E kötelezettségre a C-152/07–C-154/07. sz., Arcor egyesített ügyekben 2008. július 17-én hozott ítéletet (EBHT 2008., I-5959. o.) megelőző, 2008. április 1-jén ismertetett indítványomban hivatkozom.
(
15
)	Hivatkozás a 3. lábjegyzetben.
(
16
)	Kiemelés tőlem.
(
17
)	HL L 108., 7., 21., 33. és 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 323., 337., 349. és 367. o.
(
18
)	E kifejezéssel a C-262/06. sz. Deutsche Telekom ügyben 2007. november 22-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-10057. o.) alapjául szolgáló eljárásban 2007. június 28-án ismertetett, valamint az említett Bizottság kontra Lengyelország ügyben ismertetett indítványomban négy európai parlamenti és tanácsi irányelvre hivatkozom: az itt vizsgált 2002/19 irányelvre, az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló 2002/20/EK irányelvre, az idézett 2002/21 irányelvre és az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló 2002/22/EK irányelvre.
(
19
)	Amelyeket a 2002/19 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése által hivatkozott 9–13. cikke fejt ki.
(
20
)	A megjelölt esetek tekintetében előírt rugalmasság sérelme nélkül.
(
21
)	A 393/2003 törvény.
(
22
)	A 18. § alapján hozott határozattal.
(
23
)	Ebben az esetben a 19. § szerint.
(
24
)	Annak megítélése során, hogy a felek kérelmei előmozdítják-e az ügyet, a Vienstintävirasto oly módon mérlegel, hogy ezek ténylegesen megakadályozzák-e a szolgáltatások együttműködési képességét, és ezzel megnehezítik-e egy tartós versenypiac kialakulását, ami ellenkezik a végfelhasználók érdekeivel.
(
25
)	Calviño Santamaría, N., „Regulación y competencia en telecomunicaciones; los retos derivados del nuevo marco normativo”, in: Telecomunicaciones y audiovisual: regulación, competencia y tecnología, 2006. szeptember–október, 832. sz., 60–63. o.
(
26
)	Saracci, F., L’interconnexion, objet du droit communautaire des télécommunications: exemple de régulation (application comparée France-Italie), Atelier national de reproduction de théses, 2004., 101. o.
(
27
)	A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának (COM (2008) 153 végleges) – Az egységes európai elektronikus hírközlési piac fejlődéséről szóló 2007. évi jelentés (13. jelentés) szerint a cél végeredményben az előzetes gazdasági szabályozás fokozatos visszavonása, amint elégséges verseny jelenik meg.
(
28
)	Az Európai Elektronikus Hírközlési Piacfelügyeleti Hatóság létrehozásáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó javaslat (SEC (2007) 1472 és SEC (2007) 1473) szerint.
(
29
)	Vagy legalábbis arra, hogy a védelem epicentrumát áthelyezzék az üzemeltetőkről az egyetemes szolgáltatás normalizálására, ami az állampolgárok javát szolgálná; ez a célja a 2002/22/EK irányelv, az elektronikus hírközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről, feldolgozásáról és a magánélet védelméről szóló 2002/58/EK irányelv (HL 201., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 514. o.) és a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló 2006/2004/EK rendelet (HL L 364., 1. o.) módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslatnak (SEC (2007) 1472 és SEC (2007) 1473). A rugalmassá tétel e vonalán a 2002/19/EK, 2002/20/EK és a 2002/21/EK irányelv módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslat (SEC (2007) 1472 és SEC (2007) 1473) a rádiófrekvenciákhoz való hozzáférés egyszerűsítése és javítása révén még az olyan közigazgatási eszközök visszafogására is vonatkozik a gazdasági szabályozásban, mint a piacelemzési eljárás.
(
30
)	Az olasz gazdaságtörténész Cipolla, C. M. az Allegro ma non troppo c. művében, Ed. Crítica, Biblioteca de bolsillo, Barcelona, 2001., finom iróniával ábrázolja „az emberi butaság törvényeit”, és a személyeket egy egyszerű nyereség- és veszteségszámítás alapján négy kategóriába sorolja: „a hiszékeny” végrehajt egy cselekményt, amelyből kára származik, azonban valaki másnak előnyt teremt, „az intelligens” előnyt szerez, és abból mást is enged részesülni, „a gazember” nyereségre tesz szert, és ennek során árt valaki másnak, „az ostoba” pedig abszurd teremtmény, aki másnak árt anélkül, hogy ennek során bármit nyerne, kiegészítve a „nagyon ostoba” alsó kategóriával, aki hihetetlen magatartásával másnak és magának is árt.
(
31
)	Ez a megjelölés arra utal, hogy azok olyan, „az elektronikus hírközlő hálózathoz, illetve elektronikus hírközlési szolgáltatáshoz kapcsolódó eszközök, amelyek lehetővé teszik, illetve támogatják az adott hálózat, illetve szolgáltatás útján történő szolgáltatásnyújtást. Idetartoznak a feltételes hozzáférésű rendszerek és az elektronikus műsortájékoztatók” (a keretirányelv 2. cikkének e) pontja).
(
32
)	Farr, S. és Oakley, V., EU Communications Law, 2. kiadás, Sweet & Maxwell, London, 2006., 234. o., nemcsak a szolgáltatókat, hanem a kapcsolódó eszközök üzemeltetőit is mentesítik e kötelezettség alól.
(
33
)	Ami a gyakorlatban azt jelentené, hogy senkit sem zárnának ki.
(
34
)	Írásbeli észrevételeinek 46. pontja.
(
35
)	Amely részletesen ismerteti kétségeit a hozzáférési irányelv néhány cikke és preambulumbekezdése tekintetében.
(
36
)	Ebből műszakilag az a következtetés vonható le, hogy nem szolgáltatások, hanem hálózatok összekapcsolása történik.
(
37
)	A melléklet A. részének 3. pontja.
(
38
)	Amint azt Hollandia újra hangsúlyozza a kiterjesztő értelmezést támogató vonalon.
(
39
)	Alább hivatkozom az összekapcsolásra vonatkozó tárgyalási kötelezettség kettős természetére, mivel egyrészt a hozzáférési irányelv általános intézkedéséről van szó, amely a 4. cikkére vezethető vissza, másrészt pedig a 8. és a 12. cikk alapján a nemzeti törvények vagy rendeletek által megengedett hatállyal jogorvoslatként rendelhetik el azt a szabályozó hatóságok.
(
40
)	A 2002/19 irányelv (5) preambulumbekezdése.
(
41
)	Kérdésemre a Finn Köztársaság perbeli képviselője megerősítette, hogy a távközlési törvényük nagyvonalúbb, mivel a hozzáférési irányelv, a tárgyalást a nyilvános hálózatok üzemeltetőire korlátozza anélkül, hogy kiterjedne a szolgáltatókra.
(
42
)	E tételt képviselem a C-227/07. sz., Bizottság kontra Lengyelország ügyben ismertetett indítványomban.
(
43
)	A 11/70. sz. Internationale Handelsgesellschaft ügyben 1970. december 17-én hozott ítélet (EBHT 1970., 1125. o.); az 5/73. sz. Balkan-ügyben 1973. október 24-én hozott ítélet (EBHT 1973., 1091. o.); a 36/75. sz. Rutili-ügyben 1975. október 28-án hozott ítélet (EBHT 1975., 1219. o.); a 118/75. sz., Watson és Belmann ügyben 1976. július 7-én hozott ítélet (EBHT 1976., 1185. o.); a 114/76. sz. Bela Mühle ügyben 1977. július 5-én hozott ítélet (EBHT 1977., 1211. o.); a 122/78. sz. Buitoni-ügyben 1979. február 20-án hozott ítélet (EBHT 1979., 677. o.); a 240/78. sz. Atalanta-ügyben 1979. június 21-én hozott ítélet (EBHT 1979., 2137. o.) és a 44/79. sz. Hauer-ügyben 1979. december 13-án hozott ítélet (EBHT 1979., 3727. o.).
(
44
)	Hangsúlyozom, közvetlenül a 2002/19 irányelv 4. cikkéből levezetve.
(
45
)	Ez a (14) preambulumbekezdéséből következik.
(
46
)	A rendelkezés elismeri a (hálózatok) összekapcsolási kötelezettségét hírközlési szolgáltatások nyújtása „végett”.
(
47
)	E hálózatokon keresztül, amint összekapcsolták azokat.
(
48
)	Az angol „significant market power” terminológiából levezetett megjelölés.
(
49
)	Egy komplex, a keretirányelv 15. és 16. cikkére alapozott út, amellyel kapcsolatban – az ügyre vonatkozó, a TeliaSonera Finnország tekintetében folytatott vita hiányában – tartózkodom minden megjegyzéstől.
(
50
)	A Bíróság C-162/97. sz., Nilsson és társai ügyben 1998. november 19-én hozott ítéletének (EBHT 1998., I-7477. o.) 54. pontja és a C-308/97. sz. Manfredi-ügyben 1998. november 25-én hozott ítéletének (EBHT 1998., I-7685. o.) 30. pontja.
(
51
)	Amelyet a 2002/21 irányelv 2. cikkének h) pontjában „a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatást használó vagy kérelmező jogi személy[ként] vagy természetes személy[ként]” határoznak meg, ellentétben a végfelhasználóval, akire az jellemző, hogy „nem szolgáltat nyilvános hírközlő hálózatokat vagy nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatásokat” (a 2002/21 irányelv 2. cikkének n) pontja).
(
52
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat hálózatnak minősíti az iMEZ Ab által a tevékenysége folytatásához használt rendszert (arra a következtetésre jutok, hogy a határozat az SMSC és MMSC Short Message Centresre vonatkozik), jóllehet a kétségei tulajdonképpen ennek lényegében konkretizálódnak, mivel a Korkein hallinto-oikeus – a jelen előzetes döntéshozatali eljárás résztvevőitől, így a finn és a német kormánytól eltérően – a jelen indítványban képviselt azon követelményből indul ki, hogy a tárgyalások folytatására vonatkozó kötelezettség csak a nyilvános hírközlési hálózatok üzemeltetői tekintetében áll fenn, más vállalkozások tekintetében viszont nem.
(
53
)	A 2002/21 irányelv 2. cikkének d) pontja.
(
54
)	A 2002/21 irányelv 2. cikkének c) pontja.
(
55
)	Kapcsolódó eszközök üzemeltetőjeként, a Litvánia kormánya által javasolt vonalon.
(
56
)	Ezt a lehetőséget nem szabad kizárni. A gyors technológiai fejlődés szükségessé teszi a „hagyományos hálózatokban” gyökerező értelmezéstől való eltávolodást, mivel a nyilvános és magán hálózatok mellett, ahogy Ariño, G., Aguilera, L. és De la Cuétara, J. M., Las telecomunicaciones por cable. Su regulación presente y futura című művében, Ed. Marcial Pons, Madrid, 1996., 31. o., hangsúlyozza, nagy változatosság uralkodik, a hálózatok specializálódásának foka vagy az azt képező alapok szerint anélkül, hogy a sokféleség és a fejlődés az egész távközlési rendszer kulcselemeként bíró jellegéből bármit elvenne.
(
57
)	Az iMEZ által a beadványában képviselt állítás.
(
58
)	Az MCC és MNC numerikus kódokat, amelyek az angol Mobile Country Code és Mobile Network Code kifejezések rövidítései, együttesen az ország és a hírközlő hálózatot használó mobiltelefon-üzemeltetők azonosítására alkalmazzák.
(
59
)	Kivéve, ha az iMEZ által Finnországban és Svédországban működésbe hozott mechanizmusok műszaki és jogi körülményei hasonlók, mivel mindkét jogrend ugyanabból a közösségi forrásból táplálkozik (az új „szabályozási keretből”).
(
60
)	A Bizottság képviselője a tárgyaláson azt az álláspontot képviselte, hogy ezek nincsenek alárendelve a közösségi harmonizációnak, és hogy kiadásuk feltételeit kizárólag a nemzeti jog számára tartják fenn.
(
61
)	A svéd szabályozó hatóság weboldalán (www.pts.se) angol nyelven tájékozódni lehet a 2008. december 23-i, „Plan of Mobile Network Codes (MNC) according to ITU-T Recommendation E.212” című jelentéséről.
(
62
)	Különösen az ITU (International Telecommunication Union) E.212. sz., „The international identification plan for mobile terminals and mobile users” című ajánlása.
(
63
)	A tárgyalás keretében kifejezetten a 2002/19 irányelv (5) preambulumbekezdése követeli meg.
(
64
)	A román kormány észrevételeinek 71–73. pontjában tiszta érveléssel utal e nehézségre.
(
65
)	„A hozzáférés és az összekapcsolás tekintetében a tagállamok gondoskodnak arról, hogy a nemzeti szabályozó hatóságnak legyen hatásköre arra, hogy – ezen irányelv rendelkezéseivel összhangban és a 2002/21/EK irányelv (»keretirányelv«) 6., 7., 20. és 21. cikkében említett eljárások szerint – indokolt esetben a saját kezdeményezésére vagy a vállalkozások közötti megállapodás hiányában az érintett felek valamelyikének kérelmére, beavatkozzon a 2002/21/EK irányelv (»keretirányelv«) 8. cikkében foglalt ágazatpolitikai célok védelme érdekében.”
(
66
)	„Ha az ezen irányelv vagy a különös irányelvek alapján fennálló kötelezettségekkel kapcsolatban jogvita keletkezik olyan vállalkozások között, amelyek ugyanazon tagállamban elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltatnak vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtanak, az érintett nemzeti szabályozó hatóság – bármelyik fél kérésére és a (2) bekezdés rendelkezéseinek sérelme nélkül – a jogvita lehető legrövidebb időn belül történő, és a kivételes körülmények esetét kivéve legkésőbb négy hónapon belül történő megoldása végett kötelező erejű határozatot bocsát ki. Az érintett tagállam megköveteli, hogy minden fél teljes mértékben működjön együtt a nemzeti szabályozó hatósággal.”
(
67
)	A Vienstintämarkkinalakira vonatkozó kormányjavaslat arra enged következtetni, hogy a 39. § (3) bekezdése, amellyel a hozzáférési irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontját hajtják végre, hasonlóképpen előmozdítja az összekapcsolást.
(
68
)	Amelyre Litvánia kormánya hivatkozik az észrevételei 38. pontjában.
(
69
)	A maiore ad minus.
(
70
)	A már idézett Bizottság kontra Lengyelország ügyben ismertetett indítványomban hivatkozom a C-7/97. sz. Bronner-ügyben 1998. november 26-án hozott ítéletre (EBHT 1998., I-7791. o.), amely elemzi a korábbi ítélkezési gyakorlatot (a 6/73. és 7/73. sz., Commercial Solvents kontra Bizottság egyesített ügyekben 1974. március 6-án hozott ítéletet [EBHT 1974., 223. o.]; a 311/84. sz. CBEM-ügyben 1985. október 3-án hozott ítéletet [EBHT 1985., 3261. o.] és a C-241/91. P. és C-242/91. P. sz., RTE és ITP kontra Bizottság egyesített ügyekben 1995. április 6-án hozott ítéletet [EBHT 1995., I-743. o.]), továbbá megállapítja, hogy az olyan vállalkozás esetében, amely az egyetlen országos szintű újságkézbesítő hálózatot működteti a tagállamban, az a tény, hogy elutasította egy másik terjesztő forgalmának átvételét, nem minősül erőfölénnyel való visszaélésnek, mivel egyrészt más terjesztési módok is léteznek, például a postai úton történő terjesztés, valamint az üzletekben és az újságos standokon történő árusítás, másrészt pedig nem létezik olyan műszaki, jogi vagy akár gazdasági akadály, amely lehetetlenné vagy nehézzé tenné a versenytársak számára saját kézbesítőhálózatuk létrehozását.
(
71
)	A meghatározás 2002/19 irányelv 2. cikkének a) pontjában szerepel.
(
72
)	A 2002/19 irányelv 2. cikkének b) pontja árnyalja a tartalmát.
(
73
)	Saracci, F., i. m. (26. lábjegyzet), 106. o., és Strubel, X., „Bréves observations sur la nature juridique du contrat d’interconnexion de réseaux de télécommunications”, Lex Electronica, 4/1998. szám, a www.lex-electronica.org weboldalon.
(
74
)	A finn legfelsőbb közigazgatási bíróság által rendelkezésre bocsátott, 2006. december 11-i finn határozatban szereplő adatok szerint.