62000CC0087_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a kérdést előterjesztő bíróság a cukorágazat piacának közös szervezésével kapcsolatos kérdést terjesztett a Bíróság elé. E szervezés rögzíti a cukor és a cukorrépa különböző árait, amelyek a veszteséges területek esetében magasabbak, mint a többlettermelő területek esetében. Jelen ügy középpontjában az illetékes intézmények által végzett számítás során használt „fogyasztás” fogalma áll, amelyet a területek többlettermelőként, illetve veszteségesként történő besorolásához használnak. A Bíróság azt vizsgálja, hogy az a tény, hogy a feldolgozott és exportra szánt termékben található cukrot nem lehet valamely tagállamban elfogyasztottnak tekinteni, érvénytelenné teszi‑e azt a rendeletet, amely Olaszországot az 1998/1999‑es gazdasági évben nem sorolta a Közösség veszteséges területei közé.
I – A jogi háttér, a tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2. A szóban forgó ügyre alkalmazandó, a cukorágazat piacának közös szervezéséről szóló, 1981. június 30‑i 1785/81/EGK tanácsi rendelet(2) (a továbbiakban: alaprendelet) harmadik preambulumbekezdése szerint e szervezés célkitűzése – a mezőgazdasági termékek közös piacának fejlesztésén és működtetésén túl – az, hogy „a Közösség cukorrépa- és cukornádtermelői számára biztosítsa a foglalkoztatottságuk és életszínvonaluk fenntartásához szükséges garanciákat”, a „cukorpiac stabilizálását célzó intézkedések” útján. Ezek az intézkedések rendelkezéseket tartalmaznak az árakra és a kvótákra vonatkozóan.
3. A fehércukor árait illetően az alaprendelet 3. cikkének (1) bekezdése elrendeli, hogy minden évben a nem veszteséges területekre intervenciós árat, a veszteséges területek mindegyikére pedig származtatott intervenciós árat kell rögzíteni. Az alaprendelet 4. és 5. cikkeivel összhangban évente rögzíteni kell a cukornyersanyagként szolgáló cukorrépa minimálárát, amelyet a veszteséges területek esetében az e területre vonatkozó származtatott intervenciós ár és az intervenciós ár közötti különbséggel kell növelni, amely összeg 1,30‑as együtthatóval kerül kiigazításra.
4. Az alaprendelet 24. és 25. cikke a cukor- és az izoglükóz-termelésre mindegyik tagállam részére A és B kvótákat határoz meg. Ezeket a kvótákat a tagállamok osztják fel a vállalkozások között, a közösségi szabályozásban meghatározott kritériumok szerint. E rendelet 9. cikke úgy rendelkezik, hogy a tagállamok által kijelölt intervenciós hivataloknak intervenciós vagy származtatott intervenciós áron kell felvásárolniuk a kvóta keretén belül előállított cukrot, amely eladási és árgaranciát képez. Végül e rendelet 26. cikkével összhangban a kvótán felül előállított cukor (C cukor) nem élvez semmilyen garanciát, és főszabályként visszatérítési jogosultság nélkül kell exportálni, vagy az import cukorra alkalmazandó vámtétellel kiigazítva kell a közösségi piacra helyezni.
5. Az 1998/1999-es gazdasági év intervenciós árait rögzítő, és az alaprendelet végrehajtására vonatkozó 1361/98/EK rendelet(3) (a továbbiakban: vitatott rendelet) harmadik preambulumbekezdése pontosítja, hogy „Írország, az Egyesült Királyság, Spanyolország, Portugália és Finnország termelő területein veszteséges termelés várható”. A vitatott rendelet 1. cikke tehát Olaszországra nem állapított meg származtatott intervenciós árat.
6. A szóban forgó ügyben Roberto Nicoli eladta az Eridania SpA-nak (a továbbiakban: Eridania) az 1998/1999-es gazdasági évben termelt cukorrépatermését. Ezért az átruházásért az Eridania olyan összeget fizetett ki a felperesnek, amely nem tartalmazta azt a növekményt, amely Olaszország veszteséges területként való besorolása esetén járt volna. R. Nicoli eljárást kezdeményezett az Eridania ellen annak érdekében, hogy a bíróság kötelezze ez utóbbit a növekmény kifizetésére.
7. A kérdést előterjesztő bíróság 2000. február 28‑án három, a Bírósághoz 2000. március 7‑én érkezett előzetes döntéshozatalra irányuló kérdést terjesztett a Bíróság elé. Kérelmében a kérdést előterjesztő bíróság az alábbiak szerint érvelt: a szükségletei kielégítése érdekében cukrot importáló tagállamot veszteséges területnek kell nyilvánítani, és e tagállamnak származtatott intervenciós ár rögzítését kell élveznie; ha a más tagállamokba exportált termékekhez Olaszországban hozzáadott cukrot ezen tagállamokban elfogyasztottnak kell tekintetni, a vitatott rendelet érvényessége kétségessé válik a veszteséges helyzet fogalmának alátámasztására irányuló logikára figyelemmel, mivel Olaszország úgy is importálhat cukrot, hogy nem él a származtatott intervenciós ár rögzítésével; ez pedig a vitatott rendelet semmisségéhez vezet.
8. A Bíróság elnökének 2000. április 13‑i határozatával a Bíróság az Olaszország kontra Tanács ügy befejezéséig felfüggesztette az eljárást, amely – Olaszország többlettermelő területként való besorolásával összefüggésben – a vitatott rendelet érvényességére vonatkozott. Ezen ügyben 2002. március 14‑én született ítélet(4), amelyről a Bíróság Hivatala tájékoztatta a kérdést előterjesztő bíróságot, és megkérdezte, hogy ezen ítélet fényében továbbra is fenn kívánja‑e tartani az előzetes döntéshozatalra irányuló kérelmét. Az alapeljárás felei képviselőinek meghallgatását követően a kérdést előterjesztő bíróság 2002. július 30‑i végzésével akként határozott, hogy továbbra is fenntartja második és harmadik kérdését, az elsőt azonban visszavonja. A kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bíróság fenti ítélete nem foglalkozik az „egy meghatározott terület fogyasztása” kifejezés értelmezésével, és ennélfogva az érvényesség kérdése továbbra is fennáll „nem csupán az indokolás tekintetében, hanem főként annyiban, amennyiben a [vitatott] rendelet elmulasztja a származtatott intervenciós ár rögzítetését Olaszország teljes területére”.
9. Ennélfogva a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések az alábbiak:
„[1)]	Az [alap]rendelet értelmezhető-e úgy, hogy valamely terület veszteséges területként való minősítését olyan számítási módszer szerint kell meghatározni, amely az ezen a területen elfogyasztottnak tekinti azt a cukrot, amelyet feldolgozott termékhez ott adtak hozzá, még akkor is, ha ezt a terméket más országba exportálták, vagy egy adott terület veszteséges területként való minősítését olyan számítási módszer alapján kell meghatározni, amely szerint nem e területen elfogyasztottnak kell tekinteni azt a cukrot, amelyet ott adtak hozzá feldolgozott termékhez, de más országba exportáltak?
[2)] Érvényes-e a [vitatott] rendelet, amennyiben az [alap]rendelet 3. cikkének (1) bekezdése, 5. cikkének (3) bekezdése, valamint 6. cikkének (2) bekezdése tekintetében Olaszország teljes területére elmulasztott származtatott intervenciós árat rögzíteni, és semmilyen indokolást nem tartalmazott e tekintetben?”
II – A felek észrevételei
10. A Bizottság, a Tanács és az Eridania úgy ítélik meg, hogy a fent hivatkozott, Olaszország kontra Tanács ügyben hozott ítélet választ adott az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre. A Tanács és az Eridania az eljárási szabályzat 104. cikkének 3. §‑a alapján végzés meghozatalát javasolja, mivel a kérdések megegyeznek olyan kérdésekkel, amelyekről a Bíróság már határozott. A Tanács felhívja a figyelmet annak lehetőségére is, hogy a kérelmet elfogadhatatlannak nyilvánítsák. Az olasz kormány és R. Nicoli ugyanakkor megállapítják, hogy ezen ítélet nem ad választ az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre.
11. A tárgyat illetően R. Nicoli és az olasz kormány fenntartja a kérdést előterjesztő bíróság fenti 7. pontban hivatkozott érvelését. R. Nicoli szerint ha a számítás során alkalmazott „fogyasztás” fogalmába beletartozik a valamely tagállamban feldolgozott, és más tagállamba szánt termékben található cukor, akkor Olaszországot veszteséges területnek kell tekinteni. A mezőgazdasági és erdészeti erőforrások olasz minisztériuma által szolgáltatott, a Bizottságtól származó adatok szerint 135 360 tonna eltérés van az Olaszországban feldolgozott, majd exportált termékekben található cukor (326 210 tonna), valamint a más országokban feldolgozott és Olaszországba importált termékekben található cukor (190 860 tonna) között. Ha ezt az eltérést (135 360 tonna) hozzáadták volna a fogyasztás összegéhez, Olaszországot az 1998/1999-es gazdasági évben veszteséges területnek kellett volna tekinteni, mivel a fogyasztás meghaladta a termelést. Olaszország számára tehát származtatott intervenciós árat kellett volna előírni. A fogyasztás alkalmazott fogalmának következményei fontosak az olyan ország számára, mint például Olaszország, amely a feldolgozott termékek jelentős előállítója és exportálója.
12. Még mindig R. Nicoli szerint: a cukor feldolgozott termékekhez való hozzáadása a fogyasztás egyik módját képezi, amely nem hagyható figyelmen kívül az adott tagállamnak a cukorszükségletei kielégítéséhez szükséges kapacitásának megállapítása során, amely szükségletek a feldolgozóipart is magukba foglalják. Az olasz kormány osztja ezt a véleményt. Megállapítja, hogy valamely ország veszteségesként való minősítésének egyetlen lényeges eleme azon esetlegesség, hogy kénytelen‑e a többlettermelő országoktól fehércukrot vásárolni, ami a teljes nemzeti szükséglettől függ, beleértve az exportáló üzemek szükségleteit is. Az illetékes intézmények által használt „fogyasztás”-fogalom ellentétes az alaprendelet célkitűzéseivel. A fogyasztás ilyen fogalmának fenntartása nyilvánvaló mérlegelési hibát eredményez, amely a vitatott rendelet semmisségéhez vezet.
13. Az Eridania szerint a cukorágazaton belüli közlemények tekintetében az 1785/81 rendelet alkalmazása részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1996. április 29‑i 779/96/EK bizottsági rendelet(5) választ ad az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre. E rendelet II. melléklete szerint a valamely országban feldolgozott, de külföldre exportált termékben található cukor nem tartozik a kérdéses országban elfogyasztott cukor kategóriájába.
14. A Bizottság és a Tanács lényegében azonos észrevételeket adott elő. A Bizottság magyarázata szerint annak, hogy a veszteséges területekre magasabb származtatott intervenciós ár rögzítenek, az a célja, hogy a veszteséges területeket ellássák a nem veszteséges területeken termelt cukorral. A származtatott intervenciós ár a szállítási költségek részleges kompenzációját is magába foglalja. A származtatott ár rögzítése továbbá megakadályozza a cukorrépa-termelés csökkenését, amely a következő gazdasági években még magasabb veszteséget okozna.
15. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a közösségi intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek e téren. Valamely földrajzi terület cukortermelésben várható veszteségének értékelésére számos módszer létezik, és mindegyiknek vannak előnyei és hátrányai is. A Bizottság szerint az a tény, hogy az alaprendeletet felváltó 1260/2001/EK rendelet(6) nem változtatta meg, és nem határozta meg pontosabban a fogyasztás fogalmát, megerősíti az intézmények e fogalom értelmezésében követett gyakorlatát. Ez a fogalom azonos a cukorágazat piaca közös szervezésének egyéb mechanizmusai által – különösen a fent hivatkozott 779/96 rendeletben előírt, a termelési illetékek számítására és az export-visszatérítések kezelésére szolgáló adatok közlésére – alkalmazott fogalommal. Végül a Tanács és a Bizottság megállapítja, hogy az R. Nicoli által javasolt értékelési módszer elfogadása túllép az intézmények mérlegelési jogkörén, és hatáskörrel való visszaélést képez. Az alaprendelet módosítása nélkül végrehajtott ilyen változtatás azt eredményezné, hogy – csupán az olasz cukorrépa-termelők bevételeinek növelése érdekében – a jogalkotó szándékától eltérően rögzítenék a származtatott intervenciós árat.
16. A Bíróság a tárgyalás előtt írásban megválaszolandó kérdést intézett a Tanácshoz és a Bizottsághoz. Ezen intézményeknek azt kellett bemutatniuk a Bíróság előtt, hogy előírásaik szerint Olaszországot az 1998/1999‑es gazdasági évben veszteséges területnek kellett-e volna tekinteni, ha a fogyasztást úgy számították volna ki, hogy valamely meghatározott területen elfogyasztottnak tekintik azt a cukrot, amelyet feldolgozott termékhez adtak hozzá, és ezt követően exportáltak.
17. E két intézmény elismerte, hogy a fogyasztás fogalmának ilyen értelmezésével Olaszországot az 1998/1999-es gazdasági évben veszteséges területnek kellett volna tekinteni. A Bizottság által szolgáltatott adatok szerint az Olaszországnak előírt veszteség 47 800 tonna cukor lett volna, ha a fogyasztásba beleértjük az exportra szánt termékekben található cukrot, és kizárjuk a más területeken feldolgozott termékekben található és Olaszországba importált cukrot, mint ahogy ez logikusnak tűnik, ha elfogadjuk a fogyasztás R. Nicoli által javasolt fogalmát.
18. R. Nicoli, az Eridania, az olasz kormány, a Tanács és a Bizottság írásbeli észrevételei a 2004. március 25‑i tárgyaláson szóban kiegészítésre kerültek, e kiegészítéseket az ügy értékelése során szintén figyelembe veszem.
III – Álláspont
19. Először is át kell fogalmazni a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdéseket. Úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság két különböző kérdést vet fel a Bíróság előtt, amelyek közül az első az értelmezésre vonatkozik, míg a második az érvényességre. Ugyanakkor az első kérdésnek nincs önálló tartalma, mivel a kérdést előterjesztő bíróság nem kéri a Bíróságtól a közösségi jog olyan rendelkezésének az értelmezését, amelyet az alapeljárásban kellene alkalmaznia. Az első kérdés valójában csupán az egyik azon két ok közül, amelyek a vitatott rendelet érvénytelenségéhez vezethetnek. Ennélfogva az előterjesztett kérdéseket egy kérdésnek kell tekinteni, amely annak eldöntését kéri a Bíróságtól, hogy a vitatott rendelet érvényes‑e annyiban, amennyiben elmulasztott származtatott intervenciós árat rögzíteni Olaszország számára, figyelembe véve a rendelet indokolását és a fogyasztásnak az elfogadása során használt fogalmát.
20. A kérdések átfogalmazását követően meg kell határozni a fent hivatkozott, Olaszország kontra Tanács ügyben hozott ítélet ezen érvényességi kérdésre való befolyását. E tekintetben a Bizottság, a Tanács és az Eridania érvelése, amely szerint ezen ítélet választ adott a kérdésekre, csupán a vitatott rendelet indokolását illetően tűnik számomra megalapozottnak. Valójában a fent hivatkozott, Olaszország kontra Tanács ügyben hozott ítélet 56–63. pontjából az következik, hogy a Bíróság a rendelet indokolását összhangban lévőnek ítélte az EK 253. cikk követelményeivel. Érvényessége ezért nem kérdőjelezhető meg azon az alapon, hogy megsértették az azon döntésre vonatkozó indokolási kötelezettséget, amely Olaszország számára nem rögzített származtatott intervenciós árat. A jelen ügy e pontja tehát megoldható az említett ítéletre való egyszerű visszautalással.
21. Más a helyzet a fogyasztás fogalmával kapcsolatos érvénytelenségi indokkal, amelyet a fent hivatkozott, Olaszország kontra Tanács ügyben hozott ítélet nem vizsgált. Mint ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság is megállapítja, ez az ítélet nem ad választ arra a kérdésre, hogy a feldolgozott és exportra szánt termékekben található cukrot elfogyasztottnak kell-e tekinteni, és hogy a vitatott rendeletet hatályon kívül kell-e helyezni a fogyasztás ott alkalmazott fogalma miatt.
22. A fenti ítélet 71–78. pontjainak olvasata önmagában elegendő ennek bemutatására. Az olasz kormány szerint a helyzet értékelését a feldolgozatlan importcukor bruttó mennyiségére kell alapozni, és az exporttal kell csökkenteni (az ún. „olasz” módszer) és nem olyan módszer alapján, amely valamennyi terület termelését és fogyasztását összehasonlítja (az ún. „közösségi” módszer). Az illetékes intézmények az 1998/1999-es gazdasági évtől alkalmazzák a közösségi módszert, de nem indokolták meg a módszerváltást. E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy „az olasz kormány nem igazolta kellően az ilyen […] módszerváltás megtörténtét” (72. pont). Ezt követően pedig megállapította, hogy az 1998/1999-es gazdasági évet megelőző két évben a Bizottság és a Tanács a szóban forgó gazdasági évével azonos módszert alkalmazott, azáltal, hogy „ a következő gazdasági év várható fogyasztását és termelését egymáshoz viszonyította” (76. pont). Következésképpen elutasította azon „jogalapot, amely az állítólagos értékelési módszerváltás indokolásának hiányára vonatkozott” (78. pont). Világosnak tűnik tehát, hogy ez az ítélet nem tért ki a fogyasztás fogalmának értelmezésére. Ennélfogva a nemzeti bíróság megalapozottan tartotta fenn e tekintetben kérdését, amelyet most elemezni kell.
23. Először is emlékeztetni kell arra, hogy az alaprendelet nem határozza meg a fogyasztás fogalmát. Valójában még azt sem határozza meg, hogy mit kell „veszteséges”, illetve „többlettermelő területen” érteni; a jogalkotó e részletek kidolgozását az igazga tási gyakorlatra hagyta. Egyedül az alaptényállás időszakában alkalmazandó, a cukorágazaton belüli közleményekről szóló rendelet(7) II. melléklete utal arra, hogy a feldolgozott és a más tagállamokba vagy harmadik országokba exportált termékekben található cukor nem tartozik bele egy meghatározott terület fogyasztásába. Márpedig e rendelet II. mellékletének nem az a célja, hogy meghatározza a fogyasztás valamely terület veszteséges vagy többlettermelő jellegének besorolásához szükséges fogalmát, hanem csupán az, hogy felállítsa a cukorágazat piaca közös szervezésének számos rendszere által használt közlemény adataira hivatott közös mintát. Az előterjesztett kérdésre nézve tehát nincs jelentősége.
24. Azt gondolhatnánk, hogy a szabályozás azért hallgat erről – mint ahogy azt a Tanács a tárgyalás során sugallta is –, mert az ilyen igazgatási gyakorlat bírósági felülvizsgálata nagyon korlátozott, sőt lehetetlen. Nekem ugyanakkor úgy tűnik, hogy amikor egy meghatározott szabályozás ilyen választást tesz lehetővé, akkor tiszteletben kell tartani a célkitűzéseit. Ennélfogva a jelen ügyben az illetékes intézményeknek számításaik során a fogyasztás fogalmának kiválasztásakor tiszteletben kell tartaniuk az alaprendelet célkitűzéseit, hogy a vitatott rendeletet alkalmazhassák. A Bíróságnak pedig ellenőriznie kell, hogy ez valóban megtörtént‑e.
25. E tekintetben pontosítani kell a megfelelő bírósági felülvizsgálat mértékét. Ahogy az az állandó ítélkezési gyakorlatból is következik, mivel az agárpolitika működtetése során – különösen a cukorágazatban – a közösségi intézményeknek szükségük van az átfogó gazdasági helyzet értékelésére, mérlegelési joguk nem korlátozódik a meghozandó rendelkezések természetére és tartalmára, hanem bizonyos mértékben az alapadatok megállapítását is magában foglalja. Az ilyen hatáskör gyakorlásának felülvizsgálata során a bíróság csupán azt vizsgálhatja, hogy a megtámadott aktus nem szenved‑e nyilvánvaló mérlegelési hibában, vagy nem követtek‑e el hatáskörrel való visszaélést.(8)
26. Ez az ítélkezési gyakorlat irányadó a szóban forgó ügyre is, mivel a Közösség területei veszteséges vagy többlettermelő jellegének értékeléséhez használt „fogyasztás”-fogalom az átfogó gazdasági mérlegelés egyik eleme. A Bíróságnak tehát tiszteletben kell tartania az illetékes intézmények gazdasági választását, nem értékelhet azok helyében, és csupán az előző pontban említett kérdések tekintetében avatkozhat be.
27. A szóban forgó ügyben, ha a magasabb származtatott intervenciós ár veszteséges területekre történő rögzítésének az a célja, mint ahogy azt a Bizottság az észrevételeiben megállapította, hogy egyrészt a szállítás költségeit figyelembe véve ezen területeket ellássa a nem veszteséges területek cukortermelésével, másrészt hogy megakadályozza a cukorrépa-termelés csökkentését, amely a következő gazdasági évben még nagyobb veszteséghez vezetne, akkor el kell ismerni, hogy a fogyasztásnak az illetékes intézmények által alkalmazott fogalma első megközelítésben ellentmondani látszik ennek a célnak.
28. A fogyasztás alkalmazott fogalmának ugyanis az a következménye, hogy egy adott területet akkor is többlettermelőnek lehet tekinteni, ha ténylegesen szüksége van arra, hogy a Közösség más területeiről lássák el cukorral. Ilyen helyzetben – az ár rögzítésével elérni kívánt célnak ellentmondva – erre a területre nem rögzíthető magasabb származtatott intervenciós ár. A cukorágazat piaca közös szervezése egyik elemének célja, illetve az annak végrehajtására alkalmazandó eszközök közötti
ennyire magától értetődő eltérés nyilvánvaló mérlegelési hibát jelent, hacsak az illetékes intézmények nem képesek megmagyarázni a választásuk okait.
29. A Bizottság az észrevételeiben rámutatott arra, hogy a fogyasztásnak egy adott terület veszteséges vagy többlettermelő jellegének meghatározása során alkalmazott fogalma azonos a termelési illetékek számításánál és az export-visszatérítések kezelésében használatos fogalommal, anélkül, hogy mással indokolta volna választását, és hogy megmagyarázta volna, hogy a szóban forgó mechanizmusban miért kell a fogyasztás ugyanazon fogalmát alkalmazni. A tárgyalás során hozzátette, hogy a fogyasztásnak az R. Nicoli által valamely terület veszteségesként vagy többlettermelőként való meghatározásához javasolt fogalma negatív hatást gyakorolhat az export-visszatérítések mechanizmusára, amelyet a cukorgyártók által befizettet illetékek finanszíroznak. A Bizottság szerint ha Olaszország veszteséges területnek minősülne, több export-visszatérítéshez jutva kevésbé járulna hozzá ezekhez a visszatérítésekhez.
30. Márpedig az ilyen érvek nem elegendőek az alaprendelet célkitűzései és az annak végrehajtása közötti eltérés igazolására. Az a tény, hogy a fogyasztás fogalma a cukorágazat piaca közös szervezésének más aspektusaiban is alkalmazható, nem jelenti automatikusan azt, hogy alkalmazható volna a származtatott intervenciós ár rögzítésére az olyan fogalom, amely ellentétes annak céljával. A fogyasztás itt megfelelő fogalma nem szükségszerűen az, amelyet az alaprendelet más rendelkezéseinek alkalmazása keretében használnak. Ennélfogva a cukorágazat piaca közös szervezésének különböző mechanizmusai közötti kapcsolat hiánya, amely a Bizottság szerint az R. Nicoli által javasolt „fogyasztás”-fogalom használatából adódik, csupán látszólagos.
31. A hasonló, a veszteséges területek származtatott intervenciós árai rögzítésének céljaira jobban alkalmazható fogalomnak láthatóan nincsenek – mint azt a Bizottság említette – negatív következményei a termelési illetékek és az export-visszatérítések működésére. A Bizottság rendkívül technikai jellegű és kevéssé világos érvelése nem elég a meggyőzésemre. A Bizottság valójában nem mutatta be azt, hogy létezik közvetlen kapcsolat a veszteséges területek származtatott intervenciós árai rögzítésének célja, valamint az egyéb említett mechanizmusok céljai között. Ráadásul nem magyarázta meg kielégítően, hogy a fogyasztás megfelelőbb fogalmának egy adott terület veszteséges vagy többlettermelő jellegének meghatározására történő használata miért összeegyeztethetetlen a cukorágazat piaca közös szervezésének más mechanizmusaival. Végül a Tanács és a Bizottság elismerte, hogy – ezen intézmények e területen meglévő széles mérlegelési jogkörére tekintettel – az R. Nicoli által javasolt fogalom tökéletesen elfogadható.
32. Ha a veszteséges területek származtatott intervenciós árai rögzítésének célja az, ami fentiekben szerepel, és ha valamely terület veszteséges vagy többlettermelő jellegét „a következő gazdasági év várható termelésének és fogyasztásának összevetése”(9) alapján kell meghatározni, nem logikus, hogy az exportra szánt termékekben feldolgozott cukrot nem tekintik egy adott területen elfogyasztottnak. Különösen a cukorágazat stabilizálását célzó származtatott intervenciós ár rögzítése rendszerének(10) logikája mond ellent az ilyen választásnak. A Bíróság által meghallgatott magyarázatok alapján úgy gondolom, hogy R. Nicoli felvetése helyes. Valamely terület veszteséges vagy többlettermelő jellegének meghatározása során a fogyasztás fogalmába értendő az e területen feldolgozott és exportra szánt termékekben található cukor, kivéve a más tagállamokban feldolgozott termékekben található cukrot, amelyet e területre importáltak és itt fogyasztottak el.
33. A Bizottság által a 16. és 17. pontban említett kérdésre adandó válaszában alkalmazott eljárás mutatja, hogy az ilyen számítás megoldható a tagállamok által – a fent hivatkozott, cukorágazaton belüli közleményekről szóló 779/96 rendelet alapján – közölt adatokkal. A Bizottság által a Bíróság kérdésére válaszként szolgáltatott adatok mutatják, hogy a vitatott rendeletet hatályon kívül kell helyezni, ha a Bíróság úgy dönt, hogy a jelen indítványban javasolt megközelítést követi. Végül az Eridania a tárgyalás során megkérdőjelezte a Bizottságnak a Bíróság által megfogalmazott kérdésre adott válaszában szereplő adatokat, de a Bizottság megmagyarázta, hogy ezek azok, amelyeket a vitatott rendelet alkalmazásához használni kellett volna, ha elfogadják a fogyasztás R. Nicoli által javasolt fogalmát.
34. A tárgyalás során a Tanács és a Bizottság ragaszkodott ahhoz a tényhez, hogy a fogyasztás R. Nicoli által megkérdőjelezett fogalmát a múltban használták, és hogy az Olasz Köztársaság nem emelt kifogást ezzel szemben. Ez az ellenvetés számomra nem tűnik megalapozottnak. Még ha így volna is, ez nem akadályozhatja meg R. Nicolit abban, hogy megtámadjon valamely őt érintő intézkedést, amelyet az alaprendelettel ellentétesnek tart. A jelen ügyben nem arra kérték a Bíróságot, hogy valamely tagállam és valamely intézmény közötti jogvitában döntsön. Ráadásul az egyének jogait nem érintheti a tagállam adott politikai megoldásra vonatkozó esetleges megállapodása. Emlékezzünk arra, hogy a Bíróság a Van Gend & Loos ítéletben kimondta, hogy „a jogaik védelmében érdekelt magánszemélyek ébersége hatékony ellenőrzést eredményez, amely kiegészíti [az EK‑Szerződés] 169. és 170. cikk[e] [jelenleg EK 226. és EK 227. cikk] által a Bizottság és a tagállamok gondosságára bízott ellenőrzést”(11) .
35. Szeretném pontosítani, hogy a vitatott rendeletnek a fent említett indokok miatti hatályon kívül helyezésével a Bíróság mérlegelése nem váltaná fel az illetékes intézmények mérlegelését. Annak ellenére, hogy ez utóbbiak e területen széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek, a jelen ügy mérlegelése során nyilvánvaló hibát követtek el. A Bíróság nem lépné túl hatáskörének korlátait, mivel a fogyasztás alkalmazott fogalma fenntartható, ha az alaprendeletet úgy módosítják, hogy az kiküszöböli a felmerült ellentmondásokat. Még ha igaz is, hogy e tárgy szabályozása nem különösképpen átlátható és világos, a Bíróságnak a rendelkezésre álló eszközökkel ellenőriznie kell a közösségi aktusok érvényességét. A szóban forgó ügyben a fogyasztásnak a vitatott rendelet alkalmazása során alkalmazott fogalma nem felel meg a származtatott intervenciós ár rögzítésének céljával. Nincs ésszerű kapcsolat az eszköz és a cél között, és az ellentmondást más meggyőző indok sem igazolja. A javasolt megoldás csupán annak megállapítására szorítkozik, hogy a fogyasztás alkalmazott fogalma összeegyeztethetetlen a származtatott intervenciós ár rögzítésének azon céljával, amely az alaprendeletből következik.
36. Az alaprendelet célja és az annak elérésére választott eszközök közötti ésszerű kapcsolat fennállására irányuló követelmény elengedhetetlen érvényességi feltétel. A Bíróság számára ugyanis ez a követelmény teszi lehetővé az elérni kívánt cél és a hozzárendelt eszközök közötti megfelelő kapcsolat ellenőrzését. Ha ilyen kapcsolatnak nem kellene fennállnia, az az ilyen jellegű választások esetén megfosztaná a magánszemélyeket a védelemtől annyiban, amennyiben nem lennének képesek ellenőrizni az elfogadott intézkedés és az elérni kívánt cél közötti kapcsolatot. E kérdésben a Bíróság szerepe az, hogy egyidejűleg biztosítsa az intézmények politikai választásainak világosságát és átláthatóságát, valamint azt, hogy a magánszemélyek vitathassák e választásokat, és kérhessék ellenőrzésüket. Ilyen körülmények között a jogalkotó egyébként új szabályozást fogadhat el, amelyben világosabban fogalmazza meg választásait és azok végrehajtásának eszközeit. Beavatkozásával a Bíróság közvetve jobb átláthatóságot biztosít a közös agrárpolitika vonatkozó szabályozásának, amely átláthatóság fontos mind az ipar és a mezőgazdasági termelők, mind a fogyasztók és az állampolgárok számára. Ezen a területen – és más területeken is – a beavatkozás lényege az, hogy egy demokratikus rendszerben biztosítsa a politikai felelősség megfelelő működését.
IV – Végkövetkeztetések
37. A fentiekre figyelemmel azt indítványozom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint válaszoljon a Giudice di pace di Genovának:
„A fehércukor-készítmények intervenciós árának, a nyerscukor intervenciós árának, az A és B cukorrépa minimálárának és a tárolási költségekért járó kompenzáció összegének az 1998/1999-es gazdasági évre vonatkozó rögzítéséről szóló, 1998. június 26‑i 1361/98/EK tanácsi rendelet érvénytelen annyiban, amennyiben Olaszország teljes területére elmulasztott származtatott intervenciós árat rögzíteni.”
(1) .
(2)
–	-	HL L 177., 4. o.
(3)
–	-	A fehércukor-készítmények intervenciós árának, a nyers cukor intervenciós árának, az A és B cukorrépa minimálárának és a tárolási költségekért járó kompenzáció összegének az 1998/1999‑es gazdasági évre vonatkozó rögzítéséről szóló, 1998. június 26‑i 1361/98/EK tanácsi rendelet (HL L 185., 3. o.).
(4)
–	-	A C‑340/98. sz. ügy (EBHT 2002., I‑2663. o.).
(5)
–	-	HL L 106., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 19. kötet, 37. o.
(6)
–	-	A cukorágazat piacának közös szervezéséről szóló, 2001. június 19‑i tanácsi rendelet (HL L 178., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 33. kötet, 17. o.).
(7)
–	-	A 779/96 rendelet.
(8)
–	Lásd különösen a C‑289/97. sz. Eridania-ügyben 2000. július 6‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑5409. o.) 48. pontját és a 138/79. sz., Roquette Frères kontra Tanács ügyben 1980. október 29‑én hozott ítélet (EBHT 1980., 3333. o.) 25. pontját.
(9)
–	A fent hivatkozott, Olaszország kontra Tanács ügyben 2002. március 14‑én hozott ítélet 76. pontja.
(10)
–	Lásd az alaprendeletnek a jelen indítvány 2. pontjában idézett harmadik preambulumbekezdését.
(11)
–	A 26/62. sz. ügyben 1963. február 5‑én hozott ítélet (EBHT 1963., 1. o.) 25. o.