62014CC0155
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2015. szeptember 3. (
1
)
C‑155/14. P. sz. ügy
Evonik Degussa GmbH
AlzChem AG, korábban AlzChem Trostberg GmbH, korábban AlzChem Hart GmbH
kontra
Európai Bizottság
„Fellebbezés — Kartellek — Kalciumkarbidpor és ‑granulátumok piaca, valamint a magnéziumgranulátumok piaca az EGT jelentős részén — Az árak rögzítése, a piacok felosztása és információcsere — A meghatározó befolyás vélelme — A vélelem megdöntése — Leányvállalatnak az anyavállalat utasításaival ellentétes magatartása”
1.
A jelen ügy tárgya az Evonik Degussa GmbH (a továbbiakban: Degussa) és az AlzChem AG (
2
) (a továbbiakban: AlzChem, együtt: fellebbezők) által az Európai Unió Törvényszékének a T‑391/09. sz. Evonik Degussa és AlzChem kontra Bizottság (
3
) ügyben hozott ítélete ellen (a továbbiakban: megtámadott ítélet) benyújtott fellebbezés.
2.
Ez az ügy újra lehetőséget biztosít a Bíróság számára, hogy döntsön a leányvállalat által tanúsított versenyellenes magatartásnak az anyavállalatával szembeni betudhatósága kérdéséről. A Bíróságnak elsősorban azt kell tisztáznia, hogy milyen feltételek mellett dönthető meg a meghatározó befolyás tényleges gyakorlására vonatkozó vélelem (a továbbiakban: tőkerészesedésen alapuló vélelem), amelyet az ítélkezési gyakorlat fejlesztett ki a versenyszabályok azon leányvállalat által történő megsértésének az anyavállalattal szembeni betudhatóságát illetően, amelyben ez utóbbi 100%‑os vagy majdnem 100%‑os tőkerészesedéssel rendelkezik.
3.
A jelen ügyben az alapvető kérdés az, hogy megdönthető‑e a tőkerészesedésen alapuló vélelem abban az esetben, ha bizonyításra került, hogy egy 100%‑ban tulajdonolt, átruházás előtt álló leányvállalat az anyavállalatai által adott, arra irányuló kifejezett és pontos utasításoknak nyíltan ellentmondva vett részt egy kartellben, hogy ne vegyen részt ilyen jellegű versenyellenes tevékenységekben. A tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntésének feltételeire vonatkozó megállapításokon túl a Bíróság a jelen ügyben az e vélelem megdöntése tekintetében hivatkozott bionyítékok és érvek elemzése során alkalmazandó módszert is tisztázhatja.
I – A jogvita előzményei
4.
2009. július 22‑i C(2009) 5791 végleges határozatában (
4
) (a továbbiakban: vitatott határozat) az Európai Bizottság megállapította, hogy az acél‑ és a földgázágazat számára szánt kalciumkarbid és magnézium elsődleges szállítói megsértették az EK 81. cikk (1) bekezdését (jelenleg EUMSZ 101. cikk, (1) bekezdés), valamint az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o.) 53. cikkét, mivel a 2004. április 22‑től 2007. január 16‑ig tartó időszakban egységes és folytatólagos jogsértésben vettek részt. (
5
) A Bizottság az Akzo Nobel NV által a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (a továbbiakban: engedékenységi közlemény) (
6
) jogcímén benyújtott mentességi kérelem alapján megindította a vitatott határozat elfogadásához vezető eljárást. A fellebbezők ugyanezen közlemény jogcímén engedékenység iránti kérelmet is benyújtottak.
5.
A vitatott határozatban a Bizottság megállapította, hogy a fellebbezők a 2004 április 22. és augusztus 30. közötti négy hónapos időszakon keresztül vettek részt a jogsértésben. (
7
) A jogsértésért való felelősségük kizárólag az SKW Stahl‑Technik GmbH & Co. KG, (a továbbiakban: SKW) (
8
) személyzetének az ebben való közvetlen részvétele okán került megállapításra, amely vállalkozás az említett időszakban a fellebbezők által 100%‑ban tulajdonolt leányvállalat volt. (
9
) 2004. agusztus 30‑án a fellebbezők az SKW‑t az Arques Industrie AG‑ra ruházták át (jelenleg Gigaset AG, a továbbiakban: Gigaset) (
10
)2004. január 1‑jére visszamenő gazdasági hatállyal.
6.
A jogsértésben való részvételük okán a Bizottság a vitatott határozat 2. cikkének g) és h) pontjában egyrészt 3,64 millió euró összegű, az SKW‑val egyetemlegesen megfizetendő bírságot szabott ki a fellebbezőkre, másrészt pedig 3,64 millió eurót, amelnyek megfizetéséért egyetemlegesen voltak felelősek.
7.
Az említett határozatban a Bizottság egyetemleges bírságot is kiszabott az SKW‑val és új anyavállalatával, a Gigasettel szemben, mivel részt vettek a jogsértésben a következő, a 2004. szeptember 1‑je és 2007. január 16. közötti időszakban.
II – A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
8.
A Törvényszék Hivatalához 2009. október 5‑én benyújtott keresetükben a fellebbezők elsődlegesen a vitatott határozat megsemmisítését kérték az őket érintő részében, másodlagosan pedig a rájuk kiszabott bírság összegének csökkentését és a vitatott határozat megváltoztatását.
9.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék részben helyt adott a keresetnek. Először is megállapította, hogy a Bizottság tévedett, amikor az AlzChemre kiszabott bírságot visszaesés jogcímén megemelte. (
11
) Ezt követően megállapította, hogy azzal, hogy a bírság összegének csökkentése tekintetében az engedékenységi közleményben előírt legalacsonyabb szintet választotta, (
12
) a Bizottság megsértette e közleményt. (
13
) Ezután megállapította, hogy azzal, hogy a bírság számítása során a jogsértésben való 6 hónapos részvételnek megfelelő 0,5‑es szorzót alkalmazott, jóllehet a fellebbezők abban csak négy hónapig vettek részt, a Bizottság megsértette az arányosság elvét. (
14
) Végül a Törvényszék megállapította, hogy azzal, hogy nem vette figyelembe a belépési díjat az SKW egyetemleges felelősségének számítása során, a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét. (
15
) A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasította.
10.
E körülmények között a Törvényszék először is megsemmisítette a vitatott határozat 2. cikkének g) és h) pontját a fellebbezőket érintő részében.
11.
Ezt követően a megtámadott ítélet 287–289. pontjában a Törvényszék, korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolva, megváltoztatta a fellebbezőkre a jogsértésben való részvételük miatt kiszabott bírságokat, és a következő bírságokat szabta ki (
16
):
—
a fellebbezőkre egyetemlegesen: 2,49 milliós eurót, megállapítva, hogy úgy tekintendő, hogy a fellebbezők megfizették e bírságokat a SKW által a vele szemben a vitatott határozatban kiszabott bírság címén megfizetett összegek erejéig, és
—
a Degussára egyedül 1,24 millió eurót.
III – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
12.
Fellebbezésükben a fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet a rájuk nézve sérelmes részében, illetve semmisítse meg a vitatott határozatot az őket érintő részében;
—
másodlagosan, csökkentse a vitatott határozatban velük szemben kiszabott bírságot, és továbbra is másodlagosan, változtassa meg a vitatott határozatot úgy, hogy az SKW egyetemlegesen feleljen a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság teljes összegének megfizetéséért;
—
harmadlagosan, helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, és
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
13.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
—
utasítsa el a fellebbezést, és
—
a fellebbezőket kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.
14.
A felek álláspontjukat írásban, illetve a 2015. június 4‑én tartott tárgyaláson fejtették ki.
IV – Elemzés
15.
Fellebbezésük alátámasztására a fellebbezők öt jogalapra hivatkoznak, amelyek közül a negyediket és ötödiket másodlagosan hozzák fel.
16.
Mindazonáltal a tárgyalás folyamán, egy kérdést követően, a fellebbezők közölték, hogy tekintettel a Bíróság által a Bizottság és társai kontra Siemens Österreich és társai (
17
) ügyekben a fellebbezésük benyújtását követően kihirdetett ítéletre, visszavonják második jogalapjukat. (
18
)
A – Az első, az EK 81. cikk megsértésére, valamint a személyes felelősség, az ártatltanság vélelme és a vétkességen alapuló felelősség elvének megsértésére alapított jogalap
1. A felek érvelése
17.
A megtámadott ítélet 70–119. pontjára vonatkozó első jogalapjuk keretében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék megsértette az EK 81. cikket, valamint a személyes felelősség, az ártatlanság vélelme és a vétkességen alapuló felelősség elvét azzal, hogy jogtalanul nekik tudta be leányvállalatuk, az SKW versenyellenes magatartását, jóllehet egy nagyon különleges helyzetben kivételesen sikerült megdönteniük a tőkerészesedésen alapuló vélelmet. Érveik elutasításával a Törvényszék e vélelem megdöntésének téves kritériumait alkalmazta, és túlságosan magas követelményeket állapított meg, megsértve e vélelem megdönthető jellegét.
18.
A fellebbezők először is azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 102–107. pontjában jogtalanul utasította el azon érvelésüket, miszerint az a körülmény, hogy az SKW az általuk adott azon kifejezett utasítások ellenére vett részt a kartellben, hogy ne vegyen részt ilyen tevékenységekben, azt bizonyítja, hogy nem rendelkeznek meghatározó befolyással az SKW‑ban. Ily módon, egyfelől, egy „renitens leányvállalatnak” („rogue subsidiary”) az anyavállalat utasításaival nyilvánvalóan szembenálló olyan magatartása, mint amilyet az SKW tanúsított a jelen ügyben, a meghatározó befolyás hiányát bizonyítja, tehát egyértelműen megdönti a tőkerészesedésen alapuló vélelmet.
19.
Másfelől, a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 106. és 107. pontjában S. (
19
), illetve N. (
20
) – aki a tényállás megvalósulásának időpontjában az AlzChem igazgatója, illetve az SKW kereskedelmi igazgatója volt – eskü alatt tett nyilatkozatai tekintetében tett megállapításai megsértették a felelősségnek az EK 81. cikkből eredő betudhatósága terjedelmét. A fellebbezők jogsértő magatartása betudhatósága megállapításának tekintetében a Törvényszék megelégedett az SKW‑ban fennálló feltételezett befolyással, jóllehet az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az ilyen betudhatóság megállapításához nem elegendő kizárólag a meghatározó befolyás gyakorlásának lehetősége, hanem az ilyen befolyás tényleges gyakorlása is szükséges. A befolyás tényleges gyakorlásának megállapításához nemcsak az szükséges, hogy az anyavállalat utasítást bocsásson ki, hanem az is, hogy a leányvállalat azt kövesse is. A Törvényszék ily módon a jogsértés betudhatóságát nem vétkességen alapuló objektív felelősségre alapozta, és megsértette a személyes felelősség, az ártatlanság vélelme, valamint a vétkességen alapuló felelősség elvét.
20.
Ezenfelül a fellebbezők vitatják a megtámadott ítélet 101. és 102. pontjában szereplő elemzést, amelynek értelmében, azon megállapítás alapján, miszerint az őket korábban az SKW‑hez kötő kapcsolatok nem változtak 2004 óta, a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy el kell utasítani azon állításukat, amely szerint 2004‑ben nem gyakoroltak meghatározó befolyást az SKW‑ra. Ez az értékelés a fellebbezők szerint két hibát tartalmaz. Egyfelől a Törvényszék az SKW és a fellebbezők közötti jogviszonyok értékelésére szorítkozott a részesedések és a vezető tisztségviselők tekintetében, és nem elemezte, hogy e jogviszonyok miként voltak konkrétan megszervezve. Másfelől a fellebbezőknek az SKW‑val fennálló kapcsolataik semmiféle módosítását nem kellett bizonyítaniuk, mivel nem gyakoroltak meghatározó befolyást e leányvállalatra.
21.
Végül a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék jogtalanul utasította el az SKW‑ra gyakorolt meghatározó befolyásuk hiányára alapított jogalapjukat, jóllehet az önállóan irányította tevékenységét, gazdasági tevékenysége soha nem alkotta részét alapvető működési tevékenységének, és ők maguk is már az első naptól ennek átruházására törekedtek. A Törvényszék különösen a megtámadott ítélet 84–87., 88. és 89., 95–97., valamint 108–113. pontjában támaszkodott kizárólag a fellebbezőknek az SKW‑ra gyakorolt esetleges elméleti befolyására a célból, hogy nekik rója fel a jogsértést, a megtámadott ítélet 93., 94. és 98. pontjában tévesen alkalmazta a bizonyítási terhet, 84–87. pontjában pedig elferdítette a bizonyítékokat.
22.
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy az a körülmény, hogy az anyavállalat utasításokat adott, megerősíti a leányvállalattal fennálló általános hierarchikus felsőbbségi viszonyt, következésképpen egy olyan kapcsolatot, amely a gazdasági egységet bizonyítja. A versenyszabályokkal ellentétes kartellekben történő részvételtől való tartózkodásra irányuló utasítások nem elegendők a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntéséhez. Célzott jogsértésről van szó. Egyébiránt, a gazdasági egység fennállása globális értékelés eredménye. A Bizottság szerint semmi akadálya annak, hogy a Törvényszék a vitatott magatartásokat megelőző időszakból, a jelen ügyben a 2004. január 1‑jét megelőző időszakból vonjon le a jogsértés időszakára vonatkozó következtetéseket. A tőkerészesedésen alapuló vélelmet ezenfelül egy sor további valószínűsítő körülmény, valamint spekulatívnak egyáltalán nem minősíthető megállapítás is alátámasztja.
2. Elemzés
a) Előzetes észrevételek
23.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat versenyszabályokat sértő magatartását, többek között akkor, ha a leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg piaci magatartását, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Ilyen helyzetben ugyanis, mivel az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ezáltal az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozásnak minősül, a Bizottság jogosult a bírságkiszabó határozatot az anyavállalatnak címezni anélkül, hogy köteles lenne az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét bizonyítani. (
21
)
24.
Olyan különleges esetben, amikor az anyavállalat a jogsértést elkövető leányvállalatában kizárólagos vagy majdnem kizárólagos tőkerészesedéssel rendelkezik, fennáll egy olyan megdönthető vélelem (a tőkerészesedésen alapuló vélelem), miszerint ezen anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatára. (
22
)
25.
E feltételek mellett elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy az anyavállalat a leányvállalatban kizárólagos vagy közel kizárólagos tőkerészesedéssel rendelkezik, ahhoz, hogy vélelmezni lehessen, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottság ezt követően jogosult az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha az anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak alátámasztására, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást folytatott. (
23
)
26.
A tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése érdekében az anyavállalatnak kell az uniós bíróság elé terjesztenie megvizsgálás céljából minden olyan, közte és a leányvállalata közötti szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatokra vonatkozó elemet, amely azt bizonyítja, hogy nem képeznek egyetlen gazdasági egységet. (
24
) Annak megállapítása érdekében, hogy a leányvállalat önálló módon határozza‑e meg piaci magatartását, az említett leányvállalat és az anyavállalat közötti valamennyi releváns gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatot figyelembe kell venni, amelyek az adott esettől függően változhatnak, ezért nem képezhetik kimerítő felsorolás tárgyát. (
25
)
27.
Ily módon, a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése céljából előterjesztett bizonyítékok vizsgálata során a Törvényszéknek meg kell vizsgálnia az anyavállalat és leányvállalata közötti minden olyan szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatokra vonatkozó elemet, amely alkalmas annak bizonyítására, hogy a leányvállalat az anyavállalatától független magatartást tanúsított, tehát e két társaság nem minősült egyetlen gazdasági egységnek. (
26
) Bár nem biztos, hogy az egyes bizonyítékok önmagukban elegendők a szóban forgó vélelem megdöntéséhez, az anyavállalat által előterjesztett minden bizonyítékot összességében kell mérlegelni annak megállapítása érdekében, hogy a bizonyítékok halmaza elegendő‑e a vélelem megdöntéséhez. (
27
) Ezen összefüggésben kell figyelembe venni azokat a következményeket, amelyekkel az anyavállalat és a leányvállalat között fennálló e kapcsolatok járnak a tényleges piaci magatartás tekintetében. (
28
)
28.
E tekintetben mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezés szakaszában a Bíróságnak nem feladata, hogy újból megvizsgálja a bizonyítékok összességét, és a Törvényszék értékelését a sajátjával helyettesítse. A Törvényszék ugyanis csupán egyrészt a tényállás megállapítására – kivéve azt az esetet, ha megállapításainak tárgyi pontatlansága az elé tárt iratokból adódnék –, másrészt pedig e tényállás értékelésére vonatkozóan rendelkezik hatáskörrel. Mindazonáltal, amint a Törvényszék megállapította vagy értékelte a tényállást, a Bíróság rendelkezik hatáskörrel a tények jogi minősítésének és az abból a Törvényszék által levont jogkövetkezményeknek a felülvizsgálatára. (
29
)
29.
Ezen elvek fényében kell megvizsgálni a fellebbezők által az első fellebbezési jogalapjuk alátámasztása céljából hivatkozott érvelést, amely kizárólag a Törvényszék azon elemzésére irányul, amely elutasította a fellebbezők által a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése érdekében hivatkozott érveket.
b) A Törvényszék által alkalmazott „deduktív” módszerről
30.
Először is a jelen indítvány 20. pontjában említett azon kifogást kell elemezni, amely a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 101. és 102. pontjában alkalmazott megközelítését vitatja. E kifogásnak ugyanis előzetes jellege van, mivel a Törvényszék által azon érvelésében használt módszert vitatja, amely a fellebbezők által a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése érdekében hivatkozott érvek elutasítására irányul.
31.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék, mielőtt megvizsgálta volna a fellebbezőknek a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntésére irányuló érveit, előzetesen megállapította, hogy a fellebbezők a tárgyaláson azon állításukra hivatkoztak, hogy soha nem gyakoroltak meghatározó befolyást az SKW‑ra annak 2001 februárjában történt megszerzése óta, különösen pedig a 2004. január 1‑jét követő időszakban nem, amelynek során az SKW eladására irányuló tárgyalásokra összpontosítottak. (
30
)
32.
Ezen előfeltevésre támaszkodva a Törvényszék a fellebbezők által hivatkozott érveket két szakaszban elemezte.
33.
Egyfelől, a megtámadott ítélet 79–99. pontjában a Törvényszék ezeket az érveket a 2004. január 1‑jét megelőző időszak tekintetében értékelte. Ezen értékelést követően a megtámadott ítélet 99. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbezők érvelésében vagy az ügy irataiban semmi olyan nincs, ami bizonyítaná, hogy 2004. január 1‑jét megelőzően nem gyakoroltak meghatározó befolyást az SKW üzleti politikájára.
34.
Másfelől, az említett ítélet 101. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az ügy irataiból nem tűnik ki, és a fellebbezők maguk sem hivatkoztak arra, hogy a közte és a leányvállalata között korábban fennálló szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatok bármely módon módosultak volna 2004‑ben.
35.
E körülményekre figyelemmel a megtámadott ítélet 102. pontjában a Törvényszék a „deduktívnak” nevezhető módszert alkalmazva, az SKW és a fellebbezők közötti kapcsolatok módosulásának hiányában a 2004. január 1‑jét megelőző időszak tekintetében levont következtetéseket ültette át az ezen időpontot követő időszakra, amely magában foglalta a fellebbezőket érintő 2004. április 22. és augusztus 30. közötti jogsértő időszakot is, amely utóbbi az SKW‑nak a Gigaset részére történő végleges eladása időpontja. Ugyanezen 102. pontban a Törvényszék ily módon arra a következtetésre jutottt, hogy a fellebbezők azon állítása, miszerint 2004‑ben nem gyakoroltak meghatározó befolyást az SKW‑ra, nem fogadható el.
36.
A fellebbezők vitatják a Törvényszék által a megtámadott ítélet 101. és 102. pontjában kifejtett érvelést, és egyfelől arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe a közöttük és az SKW közötti kapcsolatok valódi jellegét, másrészt pedig a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése tekintetében egyáltalán nem voltak kötelesek bizonyítani, hogy 2004‑ben változás történt a közöttük és az SKW között fennálló szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatokban.
37.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen indítvány 23–25. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból is következik – egy leányvállalat által elkövetett jogsértésnek az anyavállalattal szembeni betudása azon a megfontoláson alapul, hogy – tekintettel különösen a közöttük lévő szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatokra – e két vállalkozás a jogsértés elkövetésének időpontjában ugyanazon gazdasági egységnek, és ily módon egyetlen vállalkozásnak minősül az EK 181. cikk értelmében.
38.
Tehát a jogsértés elkövetésének időpontjában szükséges az, hogy e két vállalkozás gazdasági egységet képezzen ahhoz, hogy a leányvállalat jogsértő magatartását az anyavállalatnak lehessen betudni, tehát a jogsértés időszakának viszonylatában kell megvizsgálni az anyavállalat és a leányvállalat közötti kapcsolatokat és konkrét működésüket annak megállapítása érdekében, hogy amennyiben a jogsértő magatartás megvalósításra került, az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt‑e a leányvállalatra.
39.
Ugyanezen szempontból a jogsértés a tőkerészesedésen alapuló vélelem – a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásának vélelme –alapján tudható be az anyavállalatnak, ha az a leányvállalatban 100%‑os (vagy majdnem 100% os) részesedéssel rendelkezett a jogsértés időszaka alatt. (
31
) Következésképpen, e vélelem megdöntése érdekében a jogsértés, és nem egy másik időszak vonatkozásában kell az anyavállalatnak elégséges és olyan jellegű bizonyítékokat szolgáltatnia, amelyek alkalmasak annak bizonyítására, hogy maga az anyavállalat és leányvállalata az adott időpontban nem képeztek egyetlen gazdasági egységet.
40.
A fentiek összességéből az következik, hogy a meghatározó befolyás tényleges gyakorlására vonatkozó elemzésnek a jogsértés időszakára kell irányulnia, és ily módon, főszabály szerint, a Bizottság és a Törvényszék ezen időszak vonatkozásában kell hogy értékelje az anyavállalat által a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése céljából hivatkozott bizonyítékokat.
41.
A fenti megfontolások nem érintik a Bizottság vagy a Törvényszék azon lehetőségét, hogy értékelésük keretében deduktív jellegű érvelést alkalmazzanak. Nem zárható ugyanis ki, hogy egyes különös esetekben egy korábbi időszakra vonatkozó következtetések egy későbbi időszak vonatkozásában is érvényesek lehetnek.
42.
Mindazonáltal úgy vélem, hogy amennyiben ilyen deduktív módszer alkalmazására kerül sor, azt bizonyos óvatossággal kell tenni. Az ilyen megközelítés ugyanis nem vonatkoztathat el attól a ténytől, hogy az anyavállalatnak a leányvállalatra ténylegesen gyakorolt meghatározó befolyását a jogsértés időszakának viszonylatában kell megvizsgálni. Ebből következik, hogy az e két vállalkozás közötti szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatoknak egy meghatározott időpontban való fennállása valóságára vonatkozó következtetések nem ültethetők át automatikusan egy másik időszakra. Épp ellenkezőleg, e kapcsolatokat szükségszerűen a releváns időszak, nevezetesen a jogsértéssel érintett időszak ténybeli háttere alapján kell értékelni, amely háttér nem szükségszerűen azonos egy korábbi időszak hátterével.
43.
Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a 2004. január 1‑jét megelőző időszakra, valamint az ezen időpontot követő, a jogsértés időszakát magában foglaló időszakra vonatkozó ténybeli háttér nem azonos. Amint ugyanis arra a fellebbezők is több ízben hivatkoztak, a 2004. január 1‑jét követő időszakot, az ezen időpontot megelőző időszakkal ellentétben, az SKW eladására vonatkozó tárgyalások jellemezték, amelyek a fellebbezőket teljes egészében lekötötték.
44.
E körülményekre tekintettel, és figyelembe véve a jelen indítvány 41. és 42. pontjában megfogalmazott megfontolásokat, úgy vélem, hogy a Törvényszék tévedett, amennyiben a deduktív módszer alkalmazásával a fellebbezők és az SKW között 2004. január 1‑je előtt fennálló kapcsolatok tekintetében a „deduktív módszer” alkalmazásával levont következtetéseket automatikusan ültette át a jogsértés időszakára anélkül, hogy e kapcsolatokat az említett jogsértés időszakának ténybeli hátterére figyelemmel értékelte volna.
45.
E tekintetben megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet 102. pontja első mondatának olvasata első látásra azt a gondolatot kelti, hogy a Törvényszék a fellebbezők meghatározó befolyásának az SKW‑ra a 2004. január 1‑jét követő időszakban történő tényleges gyakorolására vonatkozó következtetést kizárólag azon következtetések alapján vonta le, amelyekre „deduktív” érvelését alkalmazva ugyanezen ítélet 101. pontjában jutott.
46.
Mindazonáltal úgy vélem, hogy a megtámadott ítélet 102. és azt követő pontjainak együttes olvasata lehetővé teszi annak a megállapítását, hogy valójában nem ez volt a helyzet, a Törvényszék azokat a következtetéseket, amelyeket a fellebbezők és az SKW között a 2004. január 1‑jét megelőző időszakban fennálló kapcsolatokat illetően vont le, valójában a fellebbezők által a jogsértés időszakára jellemzőként hivatkozott, különös ténybeli háttér keretében elemezte. E pontokból ugyanis az következik, hogy a Törvényszék figyelembe vette a fellebbezőknek az azon helyzetben fennálló szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatok valós jellegére vonatkozó érveit, amelyben az SKW az értékesítési folyamat közepén volt, ami a fellebbezők érvelése szerint hatásköri űrt teremtett, amelynek keretében valósult meg az SKW magatartása az anyavállalatok utasításainak nyilvánvaló megszegésével.
47.
Végül meg kell állapítanom, hogy ellentmondás van a fellebbezők érvelésében, mivel egyfelől azt állítják, hogy soha nem gyakoroltak meghatározó befolyást az SKW‑ra, másfelől azonban az SKW eladási folyamata által teremtett „hatásköri űrre” hivatkoznak, amely lehetővé tette az SKW említett magatartását.
48.
A fenti megfontolásokból véleményem szerint az következik, hogy a megtámadott ítélet 101. és 102. pontjában szereplő, és a jelen indítvány 20. pontjában említett kifogást el kell utasítani.
c) Az anyavállalat utasításaival nyilvánvalóan ellentétes magatartásról
49.
Ezt követően a fellebbezők azon alapuló kifogását kell megvizsgálni, hogy a Törvényszék tévedett, amikor nem állapította meg, hogy valamely leányvállalat olyan magatartása, amely nyilvánvalóan ellentétes az anyavállalat azon kifejezett utasításaival, hogy ne vegyen részt az SKW által a jelen ügyben tanúsított magatartáshoz hasonló versenyellenes gyakorlatokban, a leányvállalatra gyakorolt meghatározó befolyás hiányát bizonyítja, és ily módon megdönti a tőkerészesedésen alapuló vélelmet. A fellebbezők elsősorban a Törvényszék S.‑nek és N.‑nek a jelen indítvány 19. pontjában említett nyilatkozataira vonatkozó, a megtámadott ítélet 106. és 107. pontjában végzett elemzésére hivatkoznak, és azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a jogsértés betudása tekintetében megelégedett a feltételezett befolyással.
50.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy úgy 2002‑ben, mint 2004‑ben a fellebbezők azt a pontos utasítást adták az SKW‑nek, hogy ne vegyen részt versenyellenes megállapodásokban a szóban forgó piacon. Az sem vitatott, hogy az SKW felelős vezetői nem vették figyelembe ezt az utasítást, tehát a kartellban való részvételre, amiért a fellebbezőket szankcionálták, e kifejezett és pontos utasítás ellenére került sor.
51.
A megtámadott ítélet 90–92. pontjában a Törvényszék egyrészt azt állapította meg, hogy az a tény, hogy a fellebbezők ilyen utasítást adtak, olyan további valószínűsítő körülménynek minősül, amely megerősíti, hogy a fellebbezők meghatározó befolyást gyakorolnak a leányvállalatra. Másrészt az említett ítélet 106. és 107. pontjában a Törvényszék S. és N. fent említett nyilatkozatait elemezte, és megállapította, hogy azok nem bizonyítják, hogy a fellebbezők 2004‑ben már nem gyakoroltak meghatározó befolyást az SKW‑ra.
52.
E tekintetben először is meg kell állapítanom, hogy főszabály szerint igaz az, hogy az a körülmény, hogy egy anyavállalat utasításokat ad egy leányvállalatnak, általánosságban olyan valószínűsítő körülmények minősülhet, amely figyelembe vehető a meghatározó befolyás tényleges gyakorlására irányuló elemzésben. (
32
) Mindazonáltal a jelen indítvány 23. és azt követő pontjaiban említett ítélkezési gyakorlatból egyfelől az következik, hogy a meghatározó befolyás gyakorlásának ténylegesnek kell lennie, másfelől pedig az, hogy meg lehet állapítani, hogy a leányvállalat nem önállóan határozza meg piaci magatartását, amikor lényegében a számára az anyavállalat által adott utasításokat hajtja végre. Főszabály szerint tehát az utasítások végrehajtása az, ami meghatározza a meghatározó befolyás gyakorlásának ténylegességét. Egyébiránt a jelen indítvány 27. pontjának végén tett megállapításokból az következik, hogy az anyavállalat és a leányvállalat közötti kapcsolatok elemzése során nem lehet elvonatkoztatni viselkedésük valós tartalmától.
53.
A fentiekből véleményem szerint az vezethető le, hogy egy olyan helyzetben, amelyben nem vitatott, hogy egy anyavállalat által adott pontos és egyértelmű utasítást a leányvállalat egyáltalán nem követett, az a puszta körülmény, hogy ezen utasítás kiadására sor került, nem minősíthető a meghatározó befolyás tényleges gyakorlása olyan valószínűsítő körülményének, mint amilyet a Törvényszék állapított meg a megtámadott ítélet 90–92. pontjában. (
33
) Épp ellenkezőleg, az a tény, hogy az utasítást nem követték, véleményem szerint a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásának hiánya mellett szól.
54.
Ezt előrebocsátva, a fellebbezők által emelt kifogás arra a kérdésre irányul, hogy az anyavállalat azon kifejezett és pontos utasításainak a leányvállalat általi nyilvánvaló megsértése, hogy ne vegyen részt versenyellenes tevékenységekben egy adott piacon, önmagában alkalmas‑e arra, hogy megdöntse a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásának vélelmét.
55.
E tekintetben arra kell emlékeztetni, hogy a Bíróság a Schindler Holding és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben (
34
) úgy döntött, hogy az anyavállalatok által a leányvállalataiknak „megfelelőségi programok” („compliace programs”) keretében adott azon utasítások figyelmen kívül hagyása, hogy ne alkalmazzanak versenyellenes gyakorlatokat, nem akadályozza meg, hogy az anyavállalatoknak tudják be a kartelljognak az anyavállalatuk által elkövetett megsértéésért fennálló felelősséget. (
35
)
56.
Meg kell ugyanakkor jegyeznem, hogy a jelen ügy eltér az említett, a Schindler Holding és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügytől. A megfelelőségi program keretében adott iránymutatásoktól eltérően – amelyek a versenyjog megsértésének a vállalkozáson belüli elkerülésére irányuló általános tervbe illeszkednek – a jelen ügyben a fellebbezők által 2002‑ben és különösen 2004‑ben adott utasítás egyedi és pontos volt, és egy meghatározott piacon tanúsítandó magatartásra vonatkozott. (
36
) Ebből az következik, hogy ez az ítélkezési gyakorlat nem szükségszerűen alkalmazható automatikusan a jelen ügyben.
57.
A jelen ügy véleményem szerint az általában „renitens alkalmazottnak” („rogue employee”) nevezett esetektől is eltér – amelyekre a fellebbezők kifejezetten hivatkoztak, az SKW‑t „rogue subsidiary”‑nak minősítve –, amely esetekben a Bíróság a jogsértő magatartás betudásának elkerülését célzó azon érvvel szembesült, amely szerint a versenyszabályok megsértése néhány, egyénileg tekintett (renitens) alkalmazottnak tulajdonítható. (
37
)
58.
Ugyanis, bár lehet bizonyos analógia egy „renitens alkalmazott” esete és egy „renitens leányvállalat” esete között (
38
), a két helyzet nem tűnik szükségképpen összehasonlíthatónak. Ily módon a renitens alkalmazott esetében arról van szó, hogy a vállalkozásnak tudják be azokat a cselekményeket, amelyekről az ügyvezetőknek nem volt tudomásuk, de amelyeket, mivel azokat a vállalkozás nevében eljárni jogosult munkatársak követtek el, a vállalkozás érdekkörében végeztek. (
39
) Ezzel szemben a „renitens leányvállalat” által elkövetett jogsértésnek az anyavállalattal szembeni betudásának kérdése egy adott jogi személyiséggel szemben egy másik jogi személyiség által elkövetett jogsértő cselekmények betudására vonatkozik. Az ilyen betudás tekintetében az ítélkezési gyakorlat egy sajátos kritériumot állapított meg, nevezetesen a meghatározó befolyás tényleges gyakrolását, amelyből a gazdasági egység fennállása következik. (
40
) Egy jogi személyiség által tanúsított jogsértő magatartását kizárólag akkor lehet betudni egy másik jogi személyiségnek, ha e sajátos kritérium teljesül. E kritérium viszonylatában kell tehát elemezni a jelen ügyet.
59.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint arra a jelen indítvány 26. és 27. pontjában is megállapítottam – az ítélkezési gyakorlat értelmében az annak megállapítására irányuló elemzés, hogy a tőkerészesedésen alapuló vélelmet megdöntötték‑e, az anyavállalat által hivatkozott bizonyítékok összességének értékelését feltételezi.
60.
Ezenfelül, a jelen indítvány 23. pontjában említett ítélkezési gyakorlatból egyértelműen az következik, hogy egy leányvállalat akkor nem határozza meg önállóan piaci magatartását, ha lényegében az anyavállalat által adott utasításokat követi. (
41
) Ugyanezen vonatkozásban a Bíróság nemrégiben megerősítette, hogy ahhoz, hogy meghatározó befolyás álljon fenn, nem szükséges, hogy a leányvállalat az anyavállalatának minden utasítását kövesse, feltéve hogy az adott utasítások figyelmen kívül hagyása nem volt főszabály, amit a Törvényszék rendelkezésére álló bizonyítékok összességére figyelemmel kell értékelni. (
42
)
61.
Az anyavállalat és a leányvállalat közötti gazdasági egység – amely megalapozza azt, hogy az előbbinek tudják be az utóbbi jogsértő magatartása okán fennálló felelősséget – létezésére vonatkozó következtetés tehát nem feltételezi, hogy a leányvállalat az anyavállalat minden utasítását kivétel nélkül kövesse. Elegendő, ha a leányvállalat az említett utasításokat lényegében követi. (
43
) Ebből következik, hogy egy anyavállalat által a leányvállalatnak adott egyértelmű és egyedi, akár vitathatatlanul fontos utasítás figyelmen kívül hagyása önmagában nem bizonyítja a leányvállalat piaci önállóságát, és önmagában nem elgendő a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntéséhez. A tőkerészesedésen alapuló vélelmet kizárólag akkor lehet megdöntöttnek tekinteni, ha az előterjesztett bizonyítékok összességének elemzése igazolja, az anyavállalat által adott utasításoknak a leányvállalat általi figyelmen kívül hagyása főszabály volt.
62.
Márpedig a jelen ügyben a Törvényszék nem állapította meg, hogy az SKW általános jelleggel hagyta figyelmen kívül a fellebbezők által adott utasításokat, ami bizonyította volna, hogy a leányvállalat önállóan határozta meg piaci magatartását. Az nyilvánvalóan nem tagadható, hogy az utasításoknak az SKW általi megsértése lényeges volt, és anyavállalatai iránymutatásainak súlyos megsértését jelentette. Mindazonáltal, jóllehet az utasítások ilyen megsértése nyilvánvalóan olyan lényeges körülménynek minősül, amelyet figyelembe kell venni a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése érdekében előterjesztett bizonyítékok vizsgálata során, az nem elegendő e vélelem megdöntéséhez. (
44
)
63.
A jelen indítvány 19. pontjában említett nyilatkozatok konkrét értékelését illetően megállapítom, hogy mivel a fellebbezők nem hivatkoztak a bizonyítékok elferdítésére, a Bíróságnak nem feladata, hogy vitassa e bizonyítékoknak a Törvényszék általi értékelését, sem pedig a Törvényszék által az e bizonyítékoknak az elemzésében tulajdonított bizonyító erőt. (
45
) E tekintetben mindössze azt jegyzem meg, hogy a Törvényszék megállapította, hogy e nyilatkozatok nem bizonyítják, hogy a fellebbezők már nem gyakoroltak meghatározó befolyást leányvállalatukra, aminek következtében nem tudták megdönteni a tőkerészesedésen alapuló vélelmet, amelyen a fellebezőkre hárított felelősség alapult. Ily módon, jóllehet azt állítják, hogy a megtámadott ítélet 106. pontjában szereplő érvelés legfeljebb feltételezett befolyást bizonyít, ami nem elegendő ahhoz, hogy nekik tudják be a felelősséget, a fellebbezők téves állaspontot képviselnek, mivel – amint egyébként az részletesebben a jelen indítvány 70. és azt követő pontjaiban is kifejtésre kerül – nem veszik figyelembe, hogy a jogsértés betudása a fellebbezőkkel szemben a tőkerészesedésen alapuló vélelem alkalmazásával történt.
64.
A fentiek összességéből az következik, hogy el kell utasítani az azon alapuló kifogást is, hogy egy leányvállalatnak az anyavállalat kifejezett utasításaival nyilvánvalóan ellentétes magatartása megdönti a tőkerészesedésen alapuló vélelmet.
d) A tőkerészesedésen alapuló vélelmet megdönthetetlenné tévő, túl szigorú kritérium Törvényszék általi alkalmazásáról
65.
A fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék téves kritériumot alkalmazott, amikor túl magas követelményeket szabott a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése tekintetében, lehetetlenné téve e vélelem megdöntését, ami sérti az EUMSZ 101. cikket, valamint egyéb más elveket is. Különösképpen, a Törvényszék feltételezett befolyás alapján tudta be nekik a jogsértést, jóllehet bizonyították, hogy soha nem gyakoroltak ténylegesen meghatározó befolyást leányvállalatára. Ezen összefüggésben a fellebbezők a megtámadott ítélet több olyan pontjára is hivatkoznak, amelyekben a Törvényszék tévesen utasította el érveiket e téves kritérium alkalmazásával.
66.
E tekintetben előzetesen meg kell állapítani, hogy bár a fellebbezési eljárás keretében a Bíróság – a bizonyítékok elferdítésének esetét kivéve – nem vitathatja a tények értékelését, (
46
) vizsgálhatja a tényeknek a Törvényszék általi jogi minősítését, amely az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében magában foglalja annak a kérdését, hogy a Törvényszék megfelelő jogi kritériumokat alkalmazott‑e a tényekre és a bizonyítékokra vonatkozó értékelésében. (
47
) Ily módon a fellebbezők érvelése csak akkor fogadható el, amennyiben arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék téves jogi kritériumot alkalmazott a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése érdekében előterjesztett bizonyítékok értékelése során. (
48
)
67.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a jogsértés időszakában a fellebbezők közvetlenül vagy közvetetten az SKW teljes tőkéjét birtokolták, ily módon a Bizottság a vitatott határozatban joggal alkalmazhatta a tőkerészesedésen alapuló vélelmet. E határozatban a Bizottság bizonyos olyan ténybeli elemekre hivatkozott, amelyek alátámasztják e vélelmet, mind az AlzChem (
49
), mind pedig a Degussa (
50
) vonatkozásában. Ezt követően a Bizottság a vitatott határozat (237)–(244) preambulumbekezdésében elutasította a fellebbezők által a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése érdekében hivatkozott érveket. (
51
)
68.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 70–119. pontjában elemezte a fellebbezők által hivatkozott érveket, anélkül azonban, hogy megkülönböztette volna az azon kiegészítő bizonyítékokra irányuló érveket, amelyek a Bizottság szerint alátámasztották a tőkerészesedésen alapuló vélelmet, azon érvektől, amelyek közvetlenül e vélelem megdöntésére irányultak.
69.
A fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék többször is elutasította érveiket, és megelégedett a meghatározó befolyás elméleti lehetőségével, jóllehet a döntő kérdés az, hogy e befolyást ténylegesen gyakorolták‑e. Ily módon a fellebbezők érvelése a Törvényszék által különösen a következők tekintetében végzett elemzésre irányul: a megtámadott ítélet 84–87. pontjában az SKW beszámolási kötelezettsége az AlzChem felé, 88. és 89. pontjában az AlzChem jóváhagyásának fenntartása az SKW számos kereskedelmi döntését illetően, 95–97. pontjában az SKW értékesíthető jellege, valamint 108–113. pontjában az SKW forgalmának relevanciája. Mindezen érveket érintő érvelésében a Törvényszék elutasította a fellebbezők érveit a fellebezőknek az SKW‑ra gyakorolt esetleges elméleti befolyása alapján, nem tudta azonban bizonyítani a meghatározó befolyás tényleges gyakorlását.
70.
Véleményem szerint a fellebbezők érvelése nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy felelősségük betudása a tőkerészesedésen alapuló vélelmen alapult, (
52
) és ennek megfelelően a jelen indítvány 26. és 27. pontjában említett ítélkezési gyakorlat értelmében nekik kellett volna olyan elegendő bizonyítékot előterjeszteni, amely alkalmas lett volna annak bizonyítására, hogy a jogsértés időszakában nem gyakoroltak meghatározó befolyást az SKW‑ra. A fellebbezők abból a nem bizonyított előfeltevésből indulnak ki, hogy bizonyították a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásának hiányát, és ily módon nem elegendő az, ha a Törvényszék kizárólag az elméleti befolyás alapján utasítja el érveiket.
71.
A fellebbezők álláspontja véleményem szerint tehát téves. Ez különösen egyértelműen tűnik ki például az AlzChem jóváhagyásának fenntartására vonatkozó azon állításukból, miszerint a Törvényszék nem támaszkodhatott volna az esetleges elméleti befolyásra azon érv elutasítása tekintetében, hogy nem áll fenn tényleges befolyás, illetve az SKW forgalmának relevanciájára vonatkozó érvvel kapcsolatos azon állításukból, miszerint a Törvényszéknek „meg kell döntenie” azon érvet, hogy nem áll fenn tényleges befolyás.
72.
Márpedig, amennyiben a tőkerészesedésen alapuló vélelmet alkalmazza, a Törvényszéknek nem kell választ adnia az anyavállalat által hivatkozott érvekre, mivel e vélelem önmagában bizonyítja a meghatározó befolyás tényleges gyakorlását. Ezzel szemben az anyavállalat feladata, hogy olyan elégséges bizonyítékot terjesszen elő, amely bizonyítja, hogy leányvállalata önálló magatartást tanúsít a piacon. Amint az a jelen indítvány 26. és 27. pontjában említett ítélkezési gyakorlatból is következik, a Törvényszéknek e bizonyítékok összességét kell elemeznie annak vizsgálata érdekében, hogy ezek – a tőkerészesedésen alapuló vélelem alkalmazásával vélelmezettekkel ellentétben – bizonyítják‑e azt, hogy az anyavállalat nem gyakorolt tényleges meghatározó befolyást a leányvállalatra.
73.
Ami különösen a Törvényszék által a megtámadott ítélet 84–87. pontjában, az SKW‑nak az AlzChem felé való beszámolási kötelezettsége vonatkozásában végzett elemzést illeti, a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék azzal, hogy egy puszta beszámolási kötelezettségből tényleges befolyás fennállására következtetett, elferdítette a bizonyítékokat.
74.
Márpedig a bizonyítékok elferdítése csak akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználásának szükségessége nélkül is nyilvánvalóan tévesnek tűnik. (
53
)
75.
E tekintetben meg kell állapítanom, hogy – még azt elfogadva is, amint arra a fellebbezők hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet 87. pontjában szereplő azon feltételezés, miszerint az AlzChem és az SKW közötti információáramlás okán az előbbi azért lép fel, hogy módosítsa az utóbbi döntéseit, spekulatív következtetés – az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az anyavállat és a leányvállalata közötti információáramlás, tehát a fortitori egy az SKW‑nak és a Degussának a megtámadott ítélet 83. és 84. pontjában idézett válaszaiból kitűnőhöz hasonló, „beszámolási kötelezettség” a leányvállalat döntései feletti ellenőrzést valószínűsítő körülménynek minősül. (
54
) Véleményem szerint ebből az következik, hogy a Törvényszék egyáltalán nem ferdítette el e bizonyítékokat, amikor a megtámadott ítélet 87. pontjában megerősítette a Bizottságnak a vitatott határozat (229) preambulumbekezdésének harmadik francia bekezdésében szereplő azon értékelését, miszerint az ilyen beszámolók a tőkerészesedésen alapuló vélelmet megerősítő további valószínűsítő körülménynek minősülnek.
76.
A megtámadott ítélet 93., 94. és 98. pontjában foglalt érvelést illetően a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a bizonyítási terhet a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése tekintetében. Nekik ugyanis nem azt kell bizonyítaniuk, hogy meghatározó befolyásuk szükségszerűen ki volt zárva, hanem kizárólag azt, hogy a konkrét esetben ténylegesen semmiféle befolyást nem gyakoroltak. E tekintetben mindazonáltal elegendő azt megállapítani, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet ezen érvre vonatkozó pontjaiban egyáltalán nem fordította meg a bizonyítási terhet, hanem csak annak megállapítására szorítkozott, hogy a fellebbezők által felhozott érvek önmagukban nem voltak elegendők a tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntéséhez, vagy e tekintetben nem voltak relevánsak.
77.
Végül, azon érvet illetően, miszerint e vélelemnek a Bizottság általi alkalmazása és ezen alkalmazásnak a Törvényszék általi megerősítése e vélelmet megdönthetetlenné tette, elegendő arra emlékeztetni, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében az a tény, hogy valamely vélelem megdöntéséhez szükséges ellenbizonyítékot nehéz előterjeszteni, önmagában nem jelenti azt, hogy e vélelem valójában megdönthetetlen. (
55
)
78.
Mindezen megfontolás alapján az azon alapuló kifogást is el kell utasítani, hogy a Törvényszék túl szigorú kritériumot alkalmazott, amely megdönthetetlenné tette a tőkerészesedésen alapuló vélelmet. Ebből következően a jelen jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
B – A harmadik, az indokolási kötelezettség és az egyenlő bánásmód elvének megsértésén alapuló jogalapról
1. A felek érvelése
79.
A megtámadott ítélet 287–289. pontja ellen irányuló harmadik jogalapjuk keretében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék megsértette az egyenlő bánásmód elvét, meghallgatáshoz való jogukat, valamint az indokolási kötelezettséget.
80.
Egyfelől, a megtámadott ítélet 272–275. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság az SKW globális egyetemleges felelősségének számítása keretében tévesen nem vette figyelembe a belépési díjat, következésképpen megsértette az egyenlő bánásmód elvét, valamint az egyetemlegesen kiszabott bírságok megállapítását szabályozó elveket. Másfelől, amint az az SKW által benyújtott kereset alapján hozott párhuzamos ítéletből (
56
) következik, és amint arra a fellebbezők is hivatkoztak válaszukban, a Bizottságnak nem kellett volna csökkentenie a bírságot az engedékenységi közlemény jogcímén az SKW javára, mivel a fellebbezők által benyújtott engedékenység iránti kérelem nem vonatkozott az SKW‑ra, és ez utóbbi nem nyújtott be saját engedékenység iránti kérelmet. Ha a Bizottság nem követte volna el ezeket a hibákat, az SKW‑ra a jogsértés első része tekintetében kiszabott bírságnak sokkal magasabbnak kellett volna lennie.
81.
E körülményekre figyelemmel, a Törvényszék megsértette az egyenlő bánásmód elvét, mivel nem csökkentette a rájuk kiszabott bírságokat azon okból, hogy orvosolja a felperesekre és a fellebbezőkre kiszabott bírságok közötti jogellenes aránytalanságot, jóllehet a Gigaset kontra Bizottság ügyben hozott párhuzamos ítéletben (
57
), hasonló helyzetben, csökkentette a Gigasetre, az SKW új anyavállalatára kiszabott bírság összegét, megállapítva, hogy az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy az SKW‑ra kiszabott bírság összege csökkentésének hiányában a Gigasetre kiszabott bírság összegét kell csökkenteni. Ezenfelül, mivel nem adott választ a válaszbeadványban hivatkozott azon érvekre, miszerint a fellebbezők korábban nem tudták előterjeszteni állításaikat, a Törvényszék megsértette a meghallgatáshoz való jogot, valamint az indokolási kötelezettséget.
82.
A Bizottság azt állítja, hogy a jelen ügyben nem sérült az egyenlő bánásmód elve. Az említett Gigaset kontra Bizottság ügyben hozott ítélet eltérő esetre vonatkozik. Az SKW‑ra kiszabott bírságra vonatkozó érvek túlmutatnak az elsőfokú eljáráson, amint az a megtámadott ítélet 266. pontjából kifejezetten kitűnik. Az az érv, miszerint az SKW‑ra kiszabott bírságot nem kellett volna csökkenteni engedékenység jogcímén, ellentmond az első fokon hivatkozott érvelésnek, egyébiránt pedig késedelmes, tehát elfogadhatatlan. A Bizottság szerint, mindenesetre, az SKW‑ra kiszabott bírságnak az engedékenységi közleménynek megfelelően történő esetlegesen téves csökkentése nem igazolhatja a fellebbezőkre kiszabott bírságok csökkentését, akik tekintetében jogszerűen jártak el e közlemény alkalmazásával.
2. Elemzés
83.
A fellebbezők vitatják a bírság Törvényszék általi, korlátlan felülvizsgálati jogkörében végzett meghatározását. A fellebbezők szerint a Törvényszék megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor azzal szemben, ahogy az említett Gigaset kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben határozott, nem csökkentette a fellebbezőkre kiszabott bírságokat az SKW‑ra kiszabott bírsághoz viszonyított jogellenes aránytalanság orvoslása érdekében, amely bírságnak a meghatározása során elkövetett két hiba okán magasabbnak kellett volna lennie: a belépési díj figyelmen kívül hagyása, illetve jogosulatlan csökkentés az engedékenységi közlamény jogcímén.
84.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a korlátlan felülvizsgálati jogkörnek a bírságok összege meghatározása során való gyakorlása nem okozhat hátrányos megkülönböztetést azok között a vállalkozások között, amelyek részt vettek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétes megállapodásban. (
58
) Ezenfelül, a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az egyenlő bánásmód elve csak akkor sérül, ha a hasonló helyzeteket eltérő módon kezelik, illetve ha a különböző helyzeteket azonos módon kezelik, és ez a bánásmód objektíve nem indokolt. (
59
)
85.
Mindenekelőtt a Bizottság azon érvét kell elemezni, amely szerint e jogalap elfogadhatatlan, mivel túlmegy az elsőfokú eljárás tárgyán. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy bár az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bíróság hatásköre a fellebbezés során főszabály szerint a Törvényszék előtt megvitatott jogalapok ez utóbbi általi értékelésének vizsgálatára korlátozódik, (
60
) ugyanezen ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, a fellebbező jogosult olyan fellebbezést előterjeszteni, amelyben a Bíróság előtt magából a megtámadott ítéletből következő olyan jogalapokra hivatkozik, amelyek az előbbi jogi megalapozottságának kifogásolását célozzák. (
61
)
86.
Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen jogalap keretében a fellebbezők az egyenló bánásmód elvének megsértésére hivatkoznak a Törvényszék által a megtámadott ítéletben korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása során meghatározott bírságokat illetően. Jellege miatt tehát e jogalapra nem lehetett az elsőfokú eljárásban hivatkozni. (
62
) Ebből következően elfogadható.
87.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a fellebbezők érvelése nem az ő sajátos helyzetükre, hanem az SKW‑ra kiszabott bírság meghatározása során elkövetetett, feltételezetten jogellenes cselekményekre vonatkozik. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az egyenlő bánásmód elvét összhangba kell hozni azon elvvel, miszerint senki sem hivatkozhat valamely harmadik személy javára elkövetett jogsértésre előnyök szerzése végett, (
63
) ami a jogszerűség elvéből következik. (
64
)
88.
E tekintetben, még azt feltételezve is, hogy a Gigaset és a fellebbezők helyzete hasonló a bírságnak a Törvényszék által korlátlan felülvizsgálati jogköre gyakorlásával történő meghatározását illetően, és anélkül, hogy magától értetődően vitatni lehetne a jelen fellebbezés keretében a Törvényszék által ugyanezen, a Gigaset kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben végzett értékelést, úgy vélem, hogy mindenesetre azon elv értelmében, miszerint senki sem hivatkozhat valamely harmadik személy javára elkövetett jogsértésre előnyök szerzése végett, a fellebbezők nem hivatkozhatnak saját javukra a rájuk kiszabott bírságok csökkentése érdekében az SKW bírságának meghatározása során elkövetett esetleges jogtalanságokra és hibákra.
89.
E körülményekre figyelemmel a meghallgatáshoz való jog és az indokolási kötelezettség megsértésére alapított kifogások véleményem szerint hatástalanok. Ugyanis, még akkor is, ha a Törvényszék megvizsgálta a válaszban hivatkozott azon érveket, miszerint az SKW‑ra kiszabott bírságot nem csökkenthették volna az engedékenység alapján. és még azt feltételezve is, hogy ezek az érvek, a Bizottság állításával ellentétben, elfogadhatók voltak a Törvényszék előtt, a fellebbezők semmi esetre sem húzhattak volna hasznot az SKW javára elkövetett, feltételezetten jogellenes cselekményekből a rájuk kiszabott bírság csökkentése tekintetében.
90.
Végül, amennyiben a jelen jogalapot úgy kellene érteni, mint amely az arányosság elvének a bírság Törvényszék általi meghatározásának során történő megsértésére hivatkozik, elegendő arra emlékeztetni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bíróságnak nem feladata, amikor a fellebbezés keretében jogkérdésekről határoz, hogy méltányossági okokból saját értékelésével helyettesítse a Törvényszék értékelését, amely korlátlan felülvizsgálati jogkörében dönt a vállalkozásokra az uniós jog általuk történő megsértése miatt kiszabott bírságok összegéről. (
65
) Márpedig semmi nem utal arra, hogy a fellebbezőkre kiszabott bírság mértéke nem csupán nem megfelelő, hanem oly mértékben eltúlzott lenne, hogy az már aránytalan, tehát meg kellett volna állapítani, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a bírság összegének nem megfelelő jellege okán.
91.
Véleményem szerint a fentiek összességéből az következik, hogy a harmadik jogalapot el kell utasítani.
C – A másodlagosan hivatkozott negyedik, a jogbiztonság elvének és a nulla poena sine lege certa elvének megsértésén, valamint a Törvényszéket terhelő indokolási kötelezettség megsértésén alapuló jogalapról
1. A felek érvelése
92.
Másodlagosan hivatkozott, és a megtámadott ítélet 288. pontjára, valamint rendelkező részének 2. pontjára vonatkozó negyedik jogalapjuk keretében a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék megsértette a jogbiztonság elvét, valamint a nulla poena sine lege certa elvét, továbbá az indokolási kötelezettséget. A fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék nem pontosította kellőképpen a megtámadott ítéletben, hogy az SKW általi fizetésnek kettős teljesítési hatása volt, nevezetesen a tartozás alól való mentesítő hatással járt mind az ő tekintetükben, mind pedig a Gigaset tekintetében, amely az SKW‑val együtt egyetemlegesen is felelős a bírság megfizetéséért. Ha az SKW általi fizetésnek nem lenne kettős teljesítési hatása, a megtámadott ítélet teljességgel jogbizonytalanságot vonna maga után. A Bizottság feladata, hogy mérlegelés alapján eldöntse, hogy e fizetést milyen mértékben tudja be a fellebbezőknek, illetve a Gigasetnek. Mindez megakadályozná azon nemzeti bíróság döntéshozatalát, amelyhez e tekintetben fordultak.
93.
A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbezők érvelése új jogalapnak minősül, tehát elfogadhatatlan. Erre tekintettel nem jár következményekkel az a tény, hogy a kifogásolt indokolás a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlásából ered, mivel olyan jellegű jogsértésről van szó, amelyre az első fokon lehetett volna hivatkozni. A Bizottság megállapítja, hogy a kifogásolt pontot a Törvényszék saját kezdeményezésére fogalmazta meg, és a fellebbezőkre nézve kedvező, ami kétségessé teszi a vitatásához fűződő érdeküket.
2. Elemzés
94.
Negyedik jogalapjuk keretében a fellebbezők a Törvényszék által a megtámadott ítélet 288. pontjának végén tett, és az ítélet rendelkező részének 2. pontjának első francia bekezdésében megismételt azon megállapítását vitatják, amely szerint „úgy tekintendő, hogy a […] Degussa és az AlzChem megfizette e bírságokat a SKW Stahl‑Technik által a vele szemben [a vitatott] határozat 2. cikkének f) és g) pontjában kiszabott bírság címén megfizetett összegek erejéig”.
95.
A Bizottság vitatja e jogalap megalapozottságát, mivel az szerinte a fellebbezés szakaszában új, elfogadhatatlan jogalapnak minősül. E tekintetben megállapítom, amint azt maga a Bizottság is tette, hogy olyan jogalapról van szó, amely magából a megtámadott ítéletből következik, és amelyet a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása keretében saját kezdeményezésére fogalmazott meg. E körülményekre figyelemmel, a jelen indítvány 85. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében e jogalapot véleményem szerint nem lehet új jogalapnak minősíteni, ezért tehát az ezen pkból nem tekintehtő elfogadhatatlannak. (
66
)
96.
Ezt követően megállapítom, hogy – amint az a jelen indítvány előző pontjából következik – a megtámadott ítélet azon részei, amelyeket e jogalap keretében vitatnak, kifejezetten előírják a teljesítési hatást a fellebbezők javára az SKW által a vitatott határozatban rá kiszabott bírság jogcímén megfizetett összegek tekintetében. Márpedig a fellebbezők érvelése arra irányul, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, mivel nem mondta ki, hogy e fizetésnek kettős teljesítési hatása volt. Mivel az SKW általi fizetés már mentesítő hatással járt a fellebbezők tekintetében a bírság azon része vonatkozásában, amelyért egyetemlegesen felelősek voltak az SKW‑val, e jogalap lényegében arra irányul, hogy a Bíróság ismerje el e fizetések teljesítési hatását a Gigaset tekintetében.
97.
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a fellebbezőnek a fellebbezéshez fűződő érdeke addig áll fenn, amíg a fellebbezés az eredményén keresztül alkalmas arra, hogy az azt benyújtó fél számára előnnyel járjon. (
67
)
98.
Márpedig, mivel a megtámadott ítéletből világosan kitűnik, hogy az SKW által a szóban forgó bírság jogcímén teljesített bármely fizetés a megfizetett összegek erejéig mentesíti a fellebbezőket a bírság azon része tekintetében, amelyet illetően egyetemlegesen felelnek az SKW‑val, a fellebbezők semmiféle előnyre nem tehetnek szert ezen, az SKW fizetéseinek a Gigaset tekintetében gyakorolt teljesítési hatását elismerő jogalap esetleges elfogadásával.
99.
Ebből következik, hogy e jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
D – A másodlagosan hivatkozott ötödik, az EK 81. cikk, az 1/2003/EK rendelet 23. cikke, valamint az egyenlő bánásmód elve, a meghallgatáshoz való jog és az indokolási kötelezettség megsértésén alapuló jogalapról
1. A felek érvelése
100.
Másodlagosan hivatkozott ötödik, a megtámadott ítélet 288. pontja ellen irányuló jogalapjuk keretében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék megsértette az EK 81. cikket, az [EK 81. és EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet 2. kötet 205. o.) 23. cikkét, az egyenlő bánásmód elvét, a meghallgatáshoz való jogot, valamint az indokolási kötelezettséget. A fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a bírság azon részét levonta a fellebbezőknek az engedékenységi közlemény jogcímén biztosított csökkentésből, amelyet az SKW által megfizetettnek kellett tekinteni. Amint arra harmadik jogalapjuk keretében is hivatkoztak, a fellebbezők azt állítják, hogy engedékenység iránti kérelmük nem vonatkozott az SKW‑ra, amire válaszokban hivatkoztak a Törvényszék előtt. Az SKW‑ra kiszabott bírság összegének az engedékenységi közlemény jogcímén végrehajtott e jogellenes csökkentése hiányában a bírság azon részének, amelynek tekintetében az SKW fizetése teljesítési hatással jár, magasabbnak kellett volna lennie. Annak 3,47 millió eurónak kellett volna lennie 2,49 millió euró helyett. Ily módon a fellebbezők az kérik, hogy a Bíróság rögzítse a Degussa tekintetében a teljesítési hatást az SKW által megfizetendő 3,47 millió euró összegben.
101.
A Bizottság azt állítja, hogy az SKW és a fellebbezők egyetemleges felelőssége nem mehet túl az egyetemleges tartozáson. A Bizottság ezenfelül arra hivatkozik, hogy a Degussára a megtámadott ítélet 289. pontjának, valamint rendelkező része 2. pontja második francia bekezdésének értelmében kiszabott bírság (azaz 1,24 millió euró) csak e társaságra vonatkozott, és nem volt alávetve az egyetemleges felelősség mechanizmusának. Végül a Bizottság kiemeli, hogy a fellebbezők és az SKW teljes, 2,49 millió euróra kiterjedő egyetemleges felelőssége nem jelenti azt, hogy ez utóbbinak előnye származott az előbbiek engedékenység iránti kérelméből.
2. Elemzés
102.
Ötödik jogalapjuk keretében a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék több ízben is megsértette a jogot, amikor nem emelte meg az SKW egyetemleges felelősségét a bírság újbóli meghatározásakor korlátlan felülvizsgálati jogkörésének gyakorlása során. E meghatározás során ugyanis a Törvényszék nem javította ki azt, hogy a Bizottság tévesen vette figyelembe az SKW javára a fellebbezők által benyújtott engedékenység iránti kérelmet, amely kérelem nem vonatkozott az SKW‑ra.
103.
Ily módon az SKW fizetése teljesítési hatásának a fellebbezők tekintetében nem 2,49 millió eurónak kellene lennie, amint az a megtámadott ítélet rendelkező része 2. pontjának első francia bekezdésében meghatározásra került, hanem 3,47 millió eurónak. E mentesítési hatásnak tehát részben fedeznie kellene a Degussára kiszabott bírságot, 1,24 millió eurót, amint az a megtámadott ítélet rendelkező része 2. pontjának második francia bekezdésében meghatározásra került.
104.
Nyilvánvaló, hogy ennek a jogalapnak nem lehet helyt adni.
105.
Anélkül ugyanis, hogy meg kellene vizsgálni azt a kérdést, hogy a Bíróság a fellebbezés keretében kiterjesztheti‑e az egyetemleges felelősség terjedelmét, tehát megemelheti‑e egy olyan harmadik személyre kiszabott bírság, mint a jelen ügyben az SKW‑ra kiszabott bírság összegét, elegendő azt megállapítani, hogy – amint azt a Bizottság is nyilvánvalóvá teszi – az SKW felelőssége nem terjedhet túl a megállapított jogsértés miatt a vele és anyavállalataival szemben egyetemlegesen kiszabott bírság összegén. Márpedig ezt az összeget a Törvényszék 2,49 millió euróban határozta meg.
106.
Az SKW semmi esetre sem kötelezhető arra, hogy – akár csak részlegesen – megfizesse a megtámadott ítélet 2. pontjának második francia bekezdésében előírt 1,24 millió euró összegű bírságot. Amint az a megtámadott ítélet 271. és 289. pontjából is kitűnik, e bírságot kizárólag a Degussára szabták ki a visszaesés okán. E bírság tehát kizárólag a Degussára vonatkozik, és ki van zárva az egyetemleges felelősség. E körülményekre figyelemmel a fellebbezők semmiféle téves jogalkalmazást vagy hibát nem róhatnak fel a Törvényszéknek azért, mert a bírságnak a korlátlan felülvizsgálati jogköre gyakorlása során történő újbóli megállapításakor nem terjesztette ki az SKW egyetemleges felelősségét a Degussára kiszabott bírság fedezése érdekében.
107.
Az ötödik jogalapot tehát szintén el kell utasítani.
108.
A fentiek összességéből az következik, hogy véleményem szerint a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
V – A költségekről
109.
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
110.
Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
111.
A fellebbezőket, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját, valamint a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
VI – Végkövetkeztetések
112.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt indítványozom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint határozzon:
—
Utasítsa el a fellebbezést, és
—
az Evonik Degussa GmbH‑t és az AlzChem AG‑t kötelezze a költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Korábban AlzChem Trostberg GmbH, korábban AlzChem Hart GmbH.
(
3
)	T‑391/09, EU:T:2014:22.
(
4
)	Az [EK] 81. cikke és az EGT Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/39.396 – „kálciumkarbid és magnéziumalapú reagensek az acél és a földgázágazatban”‑ügy) 2009. július 22‑én hozott C(2009) 5791 végleges bizottsági határozat.
(
5
)	A jogsértés tárgya a piacok felosztása, a kvóták rögzítése, az árak rögzítése, valamint az az Európai Gazdasági térségben (a Spanyol Királyság, Írország, a Portugál Köztársaság és Nagy-Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága kivételével) az árakra, az ügyfelekre, és az értékesítési volumenekre vonatkozó érzékeny üzleti információk cseréje volt.
(
6
)	HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.
(
7
)	Lásd: a vitatott határozat 1. cikkének f) pontja.
(
8
)	Lásd: a vitatott határozat (226) és (227) preambulumbekezdése.
(
9
)	Lásd: a vitatott határozat (227), (228) és (235) preambulumbekezdése.
(
10
)	Lásd: a vitatott határozat (29) preambulumbekezdése.
(
11
)	A megtámadott ítélet 149–157. pontja.
(
12
)	Lásd a jelen indítvány 6. lábjegyzetét.
(
13
)	A megtámadott ítélet 211. pontja.
(
14
)	A megtámadott ítélet 227–236. pontja.
(
15
)	A megtámadott ítélet 272–275 pontja.
(
16
)	Lásd a megtámadott ítélet rendelkező részének 2. pontját.
(
17
)	C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256.
(
18
)	A második, a meghallgatási jog és az indokolási kötelezettség megsértésén alapuló jogalap a fellebbezők által a Törvényszék előtt hivatkozott azon érvelésre vonatkozott, amely a Törvényszéknek az említett Siemens Österreich és VA Tech Transmission & Distribution és társai kontra Bizottság ítéletén (T‑122/07–T‑124/07, EU:T:2011:70) alapult. A Törvényszék ezen ítéletét azonban hatályon kívül helyezte a Bíróságnak a jelen indítvány előző lábjegyzetében említett ítélete.
(
19
)	A törvényszékhez benyújtott keresetlevélhez csatolt ezen nyilatkozatból, amelyre a Törvényszék a megtámadott ítélet 91. és 102. pontjában utalt, kitűnik, hogy M. S. a következőket állította: „[a] 2003/2004. időszak során, amikor a kalciumkarbid szállítóinak az árak zuhanásával kellett szembenéznie, amihez a költségek, különösen pedig a koksz árának emelkedése járult, nagyjából a következőket mondtam [L]‑nek (az SKW egyedüli ügyvezetője [Geschäftsführer]): »Még ha ebben a nehéz helyzetben is, a versenytársak megosztanák velünk azon kívánságukat, hogy kartelleket hozzunk létre, mi nem fogjuk ezt tenni. És ti sem. Úgy gondolom, elég egyértelmű voltam e tekintetben. Megkértem [L]‑t, hogy közvetítse ezt az utasítást munkatársai felé. [L] és munkatársai tökéletesen tisztában voltak azon utasításommal, hogy tartsák tiszteletben a versenyjogot.«”
(
20
)	Lásd a megtámadott ítélet 105. és 107. pontját.
(
21
)	Bizottság kontra Stichting Administratiekantoor Portielje ítélet (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 38. és 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
22
)	Uo., 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
23
)	Uo., 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
24
)	General Química és társai kontra Bizottság ítélet (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
25
)	Elf Aquitaine kontra Bizottság ítélet (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 58. pont); Schindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 112. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
26
)	General Química és társai kontra Bizottság ítélet (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 76. pont).
(
27
)	E tekintetben lásd Mazák főtanácsnoknak a General Química és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑90/09 P, EU:C:2010:517) 36. pontjában tett megállapításait, valamint a Bíróság General Química és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének (C‑90/09 P, EU:C:2011:21) 109. pontját.
(
28
)	Lásd ebben az értelemben: Kokott főtanácsnoknak a Bizottság kontra Stichting Administratiekantoor Portielje ügyre vonatkozó indítványa (C‑440/11 P, EU:C:2012:763) 72. pont.
(
29
)	Lásd többek között: General Motors kontra Bizottság ítélet (C‑551/03 P, EU:C:2006:229, 51. pont); Evonik Degussa kontra Bizottság ítélet (C‑266/06 P, EU:C:2008:295, 72. pont); Schindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 115. és 159. pont).
(
30
)	Lásd a megtámadott ítélet 78. pontját.
(
31
)	Lásd e tekintetben: Kokott főtanácsnoknak az Alliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság ügyre, valamint a Bizottság kontra Alliance One International és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑628/10 P, EU:C:2012:11).
(
32
)	E tekintetben, az anyavállalat által a leányvállalatnak adott azon utasítást illetően, hogy tartsa tiszteletben a versenyjogot, lásd Mazák főtanácsnoknak a General Química és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑90/09 P, EU:C:2010:517) 40. pontjában tett megállapításait.
(
33
)	Nem vitatott, hogy a megtámadott ítélet 92. pontjában a Törvényszék következtetését a 2002‑ben adott utasításra, valamint az „ezen időszakban” folytatott tevékenységre korlátozta, mivel e pont a 2004. január 1‑jét megelőző időszak elemzésére vonatkozott. Mindazonáltal, amint azt a jelen indítvány 33–35. pontjában is megállapítottam, az általam „deduktívnak” nevezett módszer alkalmazásával ez a további valószínűsítő körülmény támasztotta alá a következő, a jogsértés időszakát magában foglaló időszakra átültetett következtetéseket.
(
34
)	C‑501/11 P, EU:C:2013:522.
(
35
)	Lásd uo.: 113. pont. Lásd e tekintetben szintén Kokott főtanácsnoknak a Schindler Holding és társai kontra Bizottság ezen ügyre vonatkozó indítványa (C‑501/11 P, EU:C:2013:248) 93–100. pontját, valamint Kokott főtanácsnoknak a Fresh Del Monte Produce kontra Bizottság és a Bizottság kontra Fresh Del Monte Produce ügyekre vonatkozó indítványa (C‑293/13 P és C‑294/13 P, EU:C:2014:2439) 102. pontját.
(
36
)	Lásd a jelen indítvány 19. lábjegyzetében idézett nyilatkozatot
(
37
)	A Bíróság folyamatosan elutasította ezt az érvet, megállapítva, hogy a kartelleknek az uniós jogban előírt tilalma alkalmazásának tekintetében azon személy cselekménye, aki jogosult a vállalkozás nevében eljárni, elegendő a jogsértő magatartás betudásához, anélkül hogy szükség lenne az érintett vállalkozás tulajdonosainak vagy főbb vezetőinek a részvételére, vagy erről való tudomására. Lásd: Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet (100/80–103/80, EU:C:1983:158, 97. pont); valamint Slovenská sporiteľňa ítélet (C‑68/12, EU:C:2013:71, 25. pont).
(
38
)	Azt a kérdést is fel lehet tenni, hogy abban az esetben, ha az anyavállalat a leányvállalat 100%‑át ellenőrzi, a leányvállalat alkalmazottja nem minősíthető‑e a csoport alkalmazottjának, tehát egyenrangúnak az anyavállalat alkalmazottjával.
(
39
)	Lásd e tekintetben: Kokott főtanácsnoknak a Schindler Holding és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑501/11 P, EU:C:2013:248), 129–131. pont.
(
40
)	Lásd a jelen indítvány 23–25. pontját.
(
41
)	E tekintetben lásd szintén: Kokott főtanácsnoknak a Del Monte Produce kontra Bizottság és a Bizottság kontra Fresh Del Monte Produce ügyekre vonatkozó indítványa (C‑293/13 P és C‑294/13 P, EU:C:20145:2439, 100. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
42
)	Lásd: Fresh Del Monte Produce kontra Bizottság és Bizottság kontra Fresh Del Monte Produce ítélet (C‑293/13 P és C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 96. és 97. pont).
(
43
)	E tekintetben lásd Kokott főtanácsnoknak a Fresh Del Monte Produce kontra Bizottság ügyekre Bizottság kontra Fresh Del Monte Produce ügyekre vonatkozó indítványa (C‑293/13 P és C‑294/13 P, EU:C:2014:2439) 100. és 101. pontjában tett megállapításait, amelyekre a Bíróság kifejezetten hivatkoztt a Fresh Del Monte Produce kontra Bizottság ügyekre Bizottság kontra Fresh Del Monte Produce ügyekben hozott ítélet (C‑293/13 P és C‑294/13 P, EU:C:2015:416) 96. pontjában.
(
44
)	A tárgyalás során a BMW Belgium és társai kontra Bizottság ítéletre (32/78, 36/78–82/78, EU:C:1979:191) való hivatkozást illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 114–117. pontjában elutasította az ezen ítéleten alapuló érvelést, megállapítva, hogy az egy másik ténybeli helyzetre vonatkozott. A fellebbezők nem terjesztettek elő semmiféle, e megállapítás vitatására alkalmas bizonyítékot.
(
45
)	Lásd: a jelen indítvány 28. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, valamint General Química és társai kontra Bizottság ítélet (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 73. pont).
(
46
)	Lásd: a jelen indítvány 28. pontja, valamint a jelen indítvány 29. lábjegyzetében hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
47
)	Lásd többek között: Bizottság kontra Stichting Administratiekantoor Portielje ítélet (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
48
)	Lásd ebben az értelemben szintén: FLSmidth kontra Bizottság ítélet (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, 21. pont).
(
49
)	Lásd: a vitatott határozat (229) preambulumbekezdése.
(
50
)	Lásd: a vitatott határozat (236) preambulumbekezdése.
(
51
)	Lásd szintén a vitatott határozat (233) preambulumbekezdését. Különösen azon érvről volt szó, miszerint az SKW 2004. január 1‑jére visszamenő hatállyal került eladásra, a kartellben a kifejezett utasítások nyilvánvaló megsértésével való részvételen alapuló érvről, a Degussának egy pénzügyi befektetőhöz való hasonlításán alapuló érvről.
(
52
)	A vitatott határozatból egyáltalán nem tűnik ki, hogy a Bizottság a „kettős alapúnak” nevezett módszert használva le kívánt mondani arról, hogy kizárólag a meghatározó befolyás vélelmét alkalmazza. E tekintetben lásd: Alliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság és Bizottság kontra Alliance One International és társai ítélet (C‑628/10 P és C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 50. pont). A felelősség betudása tehát a tőkerészesedésen alapuló vélelemre támaszkodott, és a hivatkozott további körülmények csak a vélelmet erősítették meg.
(
53
)	Lásd többek között: The Sunrider Corporation kontra OHIM végzés (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
54
)	Lásd ebben az értelemben: General Química és társai kontra Bizottság ítélet (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 107. pont). A tőkerészesedésen alapuló vélelem megdöntése érdekében, ilyen információáramlás mellett véleményem szerint az anyavállalatnak kell az annak bizonyításához elegendő bizonyítékokat szolgáltatnia, hogy a kicserélt információk nem voltak relevánsak.
(
55
)	Lásd többek között: FLSmidth kontra Bizottság ítélet (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, 28. pont); Bizottság kontra Stichting Administratiekantoor Portielje ítélet (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 71. pont); Eni kontra Bizottság ítélet (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
56
)	SKW Stahl‑Metallurgie Holding és SKW Stahl‑Metallurgie kontra Bizottság ítélet (T‑384/09, EU:T:2014:27, 240. pont).
(
57
)	T‑395/09, EU:T:2014:23, 181–186. pont.
(
58
)	Bizottság és társai kontra Siemens Österreich és társai ítélet (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 105. pont); Quinn Barlo és társai kontra Bizottság ítélet (C‑70/12 P, EU:C:2013:351, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
59
)	Bizottság és társai kontra Siemens Österreich és társai ítélet (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 106. pont).
(
60
)	Lásd e tekintetben: Alliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság és Bizottság kontra Alliance One International és társai ítélet (C‑628/10 P és C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 111. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
61
)	Bizottság és társai kontra Siemens Österreich és társai ítélet (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102. pont); Areva és társai kontra Bizottság ítélet (C‑247/11 P és C‑253/11 P, EU:C:2014:257, 118. és 170. pont).
(
62
)	Lásd: Bizottság kontra Siemens Österreich és társai ítélet (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 104. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), valamint az ezen ügyekre (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2013:578) vonatkozó indítványom 141. és 142. pontjában tett megállapítások.
(
63
)	The Rank Group ítélet (C‑259/10 és C‑260/10, EU:C:2011:719, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); Solvay kontra Bizottság ítélet (C‑455/11 P, EU:C:2013:796, 109. pont). E tekintetben lásd szintén: Wahl főtanácsnoknak a Total Marketing Services kontra Bizottság ügyre (C‑634/13 P, EU:C:2015:208, 92. pont) vonatkozó indítványa.
(
64
)	Lásd ebben az értelemben: Kokott főtanácsnoknak az Alliance One International et Standard Commercial Tobacco kontra Commission és Bizottság kontra Alliance One International és társai ügyre (C‑628/10 P és C‑14/11 P, EU:C:2012:11) vonatkozó indítványának 61. pontja.
(
65
)	E.ON Energie kontra Bizottság ítélet (C‑89/11, EU:C:2012:738, 125. és 126. pont); valamint Bizottság és társai kontra Siemens Österreich és társai, ítélet (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 111. pont).
(
66
)	E tekintetben meg meg kell állapítanom, hogy bizonyos ellentmondás van a Bizottság azon érvelésében, miszerint, egyfelől, azt állítja, hogy a kifogásolt pontot a Törvényszék saját kezdeményezésére fogalmazta meg, ugyanakkor, másfelől, azt állítja, hogy olyan jogsértésről van szó, amelyre első fokon lehetett volna hivatkozni.
(
67
)	Lásd többek között: Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítélet (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 22. és 23. pont); Ferrero kontra OHIM ítélet (C‑552/09 P, EU:C:2011:177, 39. pont).