Ideiglenes változat
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (harmadik tanács)
2026. május 6.(*)
„ Verseny – Kartellek – A Pierre Cardin licenc alatt forgalmazott férfi‑, női és gyermekruházat és kiegészítők piaca – Az EUMSZ 101. cikk megsértését megállapító határozat – Bírság – Téves jogalkalmazás – Arányosság – Korlátlan felülvizsgálati jogkör ”
A T‑87/25. sz. ügyben,
Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG (székhelye: Herford [Németország], képviselik: U. Itzen, N. Andree, A. Pliego Selie és S. Prüfer ügyvédek)
felperes
az Európai Bizottság (képviselik: M. Domecq, A. Keidel és I. Naglis, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen,
A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács),
tagjai: K. Kowalik‑Bańczyk elnök, R. da Silva Passos (előadó) és H. Cassagnabère bírák,
hivatalvezető: I. Kurme tanácsos,
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,
tekintettel a 2025. december 11‑i tárgyalásra,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az EUMSZ 263. cikkén alapuló keresetében a felperes, a Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG elsődlegesen lényegében a Bizottság által az EUMSZ 101. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2024. november 28‑án hozott C(2024) 8150
final határozat (AT.40642 – Pierre Cardin) (a továbbiakban: megtámadott határozat) 2. cikke első bekezdése b) pontjának és 3. cikkének megsemmisítését kéri, másodlagosan pedig a vele szemben kiszabott bírság összegének csökkentését.
A jogvita előzményei
2        Egy 2019. március 25‑én benyújtott panaszt követően az Európai Bizottság az [EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 7. cikke alapján a megtámadott határozatban megállapította, hogy a 2008. január 1. és 2021. március 31. közötti időszakban (a továbbiakban: jogsértési időszak) a Pierre Cardin Evolution és a Société de Gestion Pierre Cardin (a továbbiakban: Pierre Cardin társaságok), valamint a felperes a Pierre Cardin márkájú termékek forgalmazásával kapcsolatos kartellekben, illetve összehangolt magatartásokban vettek részt.
3        A jogsértés időszakában a felperes egy vállalatcsoport (a továbbiakban: Ahlers‑csoport) anyavállalata volt, és így közvetve az Ahlers AG – ideértve leányvállalatait is – (a továbbiakban: Ahlers AG) szavazati jogot biztosító tőkéjének többségével rendelkezett. Az Ahlers AG az említett időszakban számos leányvállalat tőkéjének többségével rendelkezett.
4        Az Ahlers‑csoport fő tevékenysége a jogsértés időszakában főként Pierre Cardin márkájú ruházati cikkek gyártása és Európában történő forgalmazása volt.
5        2023. április végén az Ahlers AG fizetésképtelenségi eljárás megindítását kérte, és ideiglenes vagyonfelügyelők kerültek kinevezésre.
6        2023. július 15‑én hivatalos fizetésképtelenségi eljárás indult az Ahlers AG‑vel szemben, és így a fizetésképtelen szervezetek ellenőrzése a felszámolóbiztosokhoz került át. Ugyanezen a napon a felszámolóbiztosok eladták az Ahlers AG kereskedelmi tevékenységeit, és azokat visszafordíthatatlanul egy független harmadik fél befektetőre ruházták át.
7        A felszámolóbiztosok és a Bizottság szolgálatai közötti levélváltást követően ez utóbbiak 2023. július 18‑i levelükben tájékoztatták az említett felszámolóbiztosokat azon szándékukról, hogy nem szabnak ki egy esetleges bírságot az Alhers AG vevőjével mint annak gazdasági jogutódjával szemben. Az említett szolgálatok azonban jelezték, hogy a vizsgálat e szakaszában e közlemény nem formális és kötelező jellegű a Bizottságra nézve.
8        2024. március 18‑án a felperes a Bizottság által előzetesen vele közölt bírság összegének csökkentése iránti kérelmet nyújtott be. E kérelem alátámasztása érdekében a felperes az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás (HL 2006. C 210., 2. o.) 35. pontjára hivatkozott, a fizetési képességének hiányára hivatkozva.
9        E kérelmet követően a Bizottság a megtámadott határozat (508)–(519) preambulumbekezdésében úgy találta, hogy az
1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt bírság felső határának kiszámításához figyelembe veendő forgalom a felperesnek a megtámadott határozat elfogadását megelőző utolsó üzleti évre, azaz a 2022. december 1. és 2023. november 30. közötti időszakra vonatkozó konszolidált forgalma. Így a Bizottság által a felső határ kiszámításához figyelembe vett forgalom nemcsak a felperes által ezen időszak során elért forgalmat foglalta magában, hanem az Ahlers AG által 2023. július 15‑ig elért forgalmat is.
10      A Bizottság a megtámadott határozat (531) preambulumbekezdésében
a következőket jelezte:
„Az I. mellékletben ismertetett bizonyítékok alapján és az Ahlers gazdasági életképességét súlyosan veszélyeztető bírság kiszabásának elkerülése érdekében a [felperessel] szemben kiszabandó végső összeget a bírságkiszabási iránymutatás 35. pontja alapján 3 500 000 euróra kell csökkenteni. Ezen összeg hozzávetőleg 66,09%‑os csökkentést jelent.”
11      A megtámadott határozat 1. cikkében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a felperes és a Pierre Cardin társaságok megsértették az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését és az EGT‑megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy az Európai Gazdasági Térség (EGT) egészére kiterjedő egységes és folytatólagos jogsértésben vettek részt, amely olyan kartellekből vagy összehangolt magatartásokból állt, amelyek célja a belső piaciverseny torzítása volt.
12      A megtámadott határozat 2. cikke első bekezdésének b) pontjában a Bizottság a megállapított jogsértésre tekintettel 3 500 000 euró bírságot szabott ki a felperessel szemben.
13      A megtámadott határozathoz csatolt levélben a Bizottság válaszolt a bírság csökkentése iránti kérelemre (lásd: fenti 8. pont). Így a megtámadott határozat 3. cikkében úgy határozott, hogy a felperes jogosult a bírság részletekben történő megfizetésére, azzal a feltétellel, hogy 250 000 euró összeg a határozat meghozatalától számított három hónapon belül megfizetésre kerül. A fennmaradó összeget három éves részletben kell kifizetni, azaz 750 000 eurót legkésőbb 2026. június 30‑ig, 1 000 000 eurót legkésőbb 2027. június 30‑ig, valamint 1 500 000 eurót legkésőbb 2028. június 30‑ig, beleértve minden egyes említett részlet esetében a meg nem fizetett összegeknek a kifizetés napjáig tartó időszakra számított kamatjait.
14      A megtámadott határozat 5. cikke szerint az említett határozatnak csupán a felperes és a Pierre Cardin társaságok a címzettjei. Ezzel szemben e határozatot nem címezték az Ahlers AG‑nek.
A felek kérelmei
15      A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        elsődlegesen lényegében semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikke első bekezdésének b) pontját és 3. cikkét;
–        másodlagosan, csökkentse a felperessel szemben kiszabott bírság összegét;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
16      A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        elsődlegesen utasítsa el a keresetet;
–        másodlagosan az általa megfelelőnek ítélt összegben határozza meg a felperessel szemben kiszabott bírság összegét;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
17      Előzetesen pontosítani kell, hogy keresetével a felperes nem vitatja a Bizottságnak a megtámadott határozatban szereplő azon következtetéseit, amelyek szerint magatartása sérti az európai uniós versenyjog szabályait. Nem vitatja a Bizottságnak a fizetési képességének hiányára vonatkozó, a megtámadott határozathoz csatolt levélben szereplő értékelését sem (lásd: fenti 8. és 13. pont).
18      A jelen keresettel a felperes ugyanis kizárólag a vele szemben a megtámadott határozat 2. cikke első bekezdésének b) pontjában és 3. cikkében kiszabott bírság összegét illetően kéri e határozat megsemmisítését. A felperes így a megtámadott határozat részleges megsemmisítését kéri, illetve másodlagosan azt, hogy a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva csökkentse a bírság összegét oly módon, hogy a bírság ne haladja meg a felperes által a megtámadott határozat elfogadását megelőző utolsó teljes üzleti évben elért forgalom 10%‑át.
Az elsődlegesen előterjesztett kérelmekről
19      Keresetének alátámasztására a felperes egyetlen jogalapra hivatkozik, amely azon alapul, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot és mérlegelési hibákat vétett, valamint megsértette az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdését, amikor a bírság összegének meghatározása során tévesen alkalmazta az éves forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt. Az első kifogásában lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azon tényt, hogy a bírságnak a forgalom 10%‑ának megfelelő felső határa külön‑külön alkalmazandó az egyes gazdasági egységekre. Második kifogásában úgy érvel, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában az Ahlers AG nem tartozott ugyanahhoz a gazdasági egységhez, mint a felperes. Harmadik kifogásában azt állítja, hogy a Bizottság hibát követett el a megtámadott határozatban, amikor a felperessel szemben kiszabott bírság felső határának kiszámításakor figyelembe vette az Ahlers AG által megvalósított forgalmat. Negyedik kifogásában arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozatban felidézett ítélkezési gyakorlat nem támasztja alá a Bizottság megközelítését, az ötödik kifogásban pedig azt állítja, hogy a Bizottság megközelítése nem vezet megfelelő eredményre, mivel az ilyen megközelítés a bírság aránytalan összegét eredményezi, ami nem igazolható a versenyügyekben a szankciók hatékonysága biztosításának szükségességére vonatkozó megfontolásokkal.
Az egyetlen jogalap első négy kifogásáról, amelyek azon alapulnak, hogy a Bizottság egyrészt tévesen állapította meg, hogy a felperes és az Ahlers AG a kiszabott bírság felső határának kiszámítása szempontjából egyetlen gazdasági egységhez tartozott, másrészt pedig, hogy az említett felső határ kiszámításakor figyelembe vette az Ahlers AG által megvalósított forgalmat
20      Az egyetlen jogalap első négy kifogásával, amelyeket együtt kell vizsgálni, a felperes lényegében azt kifogásolja, hogy a Bizottság a felperessel szemben kiszabott bírság felső határának kiszámításakor nem vette figyelembe azon tényt, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában az Ahlers AG és a felperes már nem képezték ugyanazon gazdasági egység részét. A Bizottság tehát tévesen alkalmazta a jogot, amikor az említett felső határ kiszámításakor a felperes konszolidált forgalmát vette figyelembe, és így az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt bírság felső határának kiszámításakor az Ahlers AG forgalmát is figyelembe vette.
21      Előzetesen a felperes hangsúlyozza, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a bírság felső határának a forgalom 10%‑ában való meghatározásának célja annak elkerülése, hogy a bírság a szankcionált vállalkozás jelentőségéhez képest aránytalan legyen, és így annak megakadályozása, hogy e vállalkozás gazdasági életképessége súlyosan sérüljön, ami a piacról való kiszorulás kockázatával járna.
22      Ezenkívül először is az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének szövegéből kitűnik, hogy – anélkül, hogy a Bizottság e tekintetben bármilyen mérlegelési jogkörrel rendelkezne – a bírságnak a forgalom 10%‑ában meghatározott felső határát minden érintett vállalkozás tekintetében egyedileg kell kiszámítani a bírságot kiszabó határozat elfogadásának időpontjában fennálló gazdasági egység tekintetében. A felperes különösen a 2013. november 26‑i Kendrion kontra Bizottság ítéletre (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) és a 2020. november 25‑i Bizottság kontra GEA Group ítéletre (C‑823/18 P, EU:C:2020:955) támaszkodva azt állítja, hogy amennyiben a bírságot kiszabó határozat elfogadását megelőzően egy korábban létező gazdasági egységet módosítottak, a bírság felső határát egyenként kell alkalmazni az egyes gazdasági egységekre, és azt az egyes gazdasági egységek által megvalósított forgalom alapján kell kiszámítani. A jelen ügyben ez a helyzet áll fenn, mivel 2023. július 15‑én, azaz a megtámadott határozat elfogadása előtt hivatalos fizetésképtelenségi eljárást indult, és ugyanebben az időpontban az Ahlers AG kereskedelmi tevékenységeit harmadik személyre ruházták át. Következésképpen a megtámadott határozat azáltal, hogy az említett felső határ meghatározása során a forgalom téves összegét vette figyelembe, megsértette az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdését.
23      Másodszor a felperes arra hivatkozik, hogy a fizetésképtelenségre vonatkozó német jogszabályok alapján nem volt lehetősége az Ahlers AG részvényeseként a fizetésképtelenségi eljárás és az értékesítési folyamat befolyásolására. A felperes szerint a felszámolóbiztosoknak értékesíteniük kell a társaság vagyontárgyait a hitelezők kielégítése érdekében. A jelen ügyben – továbbra is a felperes szerint – az Ahlers AG hitelezői nem lesznek teljes mértékben kielégítve, így nem lesz olyan többlet, amelyet a felperes – mint az Ahlers AG részvényese – számára ki lehetne fizetni. Egyébiránt a Bizottság szorosan közreműködött az Ahlers AG értékesítési folyamatában, megerősítve, hogy az átruházott eszközökre, illetve azok megszerzőjére semmilyen bírsággal kapcsolatos felelősség nem hárul.
24      Harmadszor a felperes azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a leányvállalat anyavállalat általi eladása megbontja az addig köztük fennálló gazdasági egységet. E tekintetben azt állítja, hogy a jelen ügyben, még ha az eladásra eszközök és részvények együttes átruházása révén került is sor, és bár az Ahlers AG mint felszámolás alatt álló társaság jogilag továbbra is létezik, meg kell állapítani, hogy az e társaságban fennálló eszközeit és részvényeit, valamint a nem fizetésképtelen leányvállalatokban fennálló részesedéseit, és ekképpen az Ahlers AG kereskedelmi tevékenységeit véglegesen átruházták a vevőre, így azoktól a felperest visszafordíthatatlanul megfosztották.
25      Negyedszer a felperes úgy érvel, hogy a megtámadott határozat 10.3.5. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat, különösen a 2020. október 22‑i Silver Plastics és Johannes Reifenhäuser kontra Bizottság ítélet (C‑702/19 P, EU:C:2020:857) a jelen ügyben nem alkalmazható, mivel az csak a bírság felső határának kiszámítása szempontjából releváns üzleti év meghatározására vonatkozik. A felperes azt állítja, hogy a Bizottság ily módon hibát követett el, amikor az említett ítélkezési gyakorlatra támaszkodott annak érdekében, hogy tévesen igazolja a külön gazdasági egység, az Ahlers AG által megvalósított forgalomnak a felperessel szemben kiszabott bírság felső határának kiszámítása céljából történő figyelembevételét. Másként fogalmazva, a felperes szerint a 10%‑os felső határt egyrészt a releváns gazdasági egység, másrészt pedig az e gazdasági egységre vonatkozó releváns referenciaév alapján kell meghatározni. Az ítélkezési gyakorlat az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek megsértése nélkül nem engedi meg e két egymást követő szakasz összemosását.
26      A Bizottság vitatja ezen érveket.
27      Meg kell állapítani, hogy az egyetlen jogalap első négy kifogásával a felperes lényegében azt vitatja, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem a csoport egyes társaságai által külön‑külön megvalósított forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt számította ki, hanem a konszolidált forgalmon alapuló felső határt, amely magában foglalta az Ahlers AG által megvalósított forgalmat is, miközben a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában a két vállalkozás már nem képezte ugyanazon gazdasági egység részét. Így azt állítja, hogy a Bizottság hibát követett el a vele szemben kiszabott bírság felső határának kiszámítása során, amikor úgy ítélte meg, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében vett releváns „előző üzleti év” a 2022. december 1. és 2023. november 30. közötti időszak. A Bizottságnak ugyanis az említett időszakban csupán a felperes által megvalósított forgalmat kellett volna figyelembe vennie, az Ahlers AG által megvalósított forgalom beszámítása nélkül.
28      Először is, a felperesnek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑megállapodás 53. cikkének a megtámadott határozatban szankcionált megsértéséért való felelősségét illetően emlékeztetni kell arra, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Bizottság bírságot szabhat ki az EUMSZ 101. cikket megsértő vállalkozásokkal szemben, feltéve hogy a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások tekintetében a bírság egyenként nem haladja meg az előző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át.
29      Ugyanakkor sem az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja, sem az ítélkezési gyakorlat nem határozza meg, hogy a Bizottság mely jogi vagy természetes személyt köteles a jogsértésért felelősnek tekinteni és bírság kiszabása útján szankcionálni (lásd: 2017. április 27‑i Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
30      Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat jogsértő magatartását, ha a leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Ez azért van így, mert ilyen helyzetben az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon az uniós versenyjog értelmében egyetlen vállalkozást alkot (lásd: 2017. április 27‑i Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 52. és 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31      Ezenfelül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós versenyszabályok megsértése miatt személyesen marasztalják el az anyavállalatot, amelynek a leányvállalata jogsértő magatartását betudták, mivel a leányvállalatára gyakorolt meghatározó befolyás miatt – amelynek révén meghatározhatta az utóbbi piaci magatartását – úgy tekintik, hogy e jogsértéseket maga követte el (lásd: 2017. április 27‑i Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32      Az uniós versenyjog ugyanis a jogsértést elkövető gazdasági egység személyes felelősségének elvén alapul. Ezért amennyiben az anyavállalat e gazdasági egység részét képezi, az anyavállalatot az e gazdasági egységet alkotó többi jogi személlyel egyetemlegesen és személyesen felelősnek kell tekinteni az elkövetett jogsértésért (lásd: 2017. április 27‑i Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 57. pont, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33      Az ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy amennyiben több olyan természetes vagy jogi személy – mint például az anyavállalat és a leányvállalat – létezik, amely felelőssé tehető a szóban forgó vállalkozás jogsértő magatartásáért, a Bizottságnak jogában áll eldönteni, hogy az említett magatartást az egyiküknek vagy mindegyiküknek egyidejűleg tudja be (lásd ebben az értelemben: 2011. október 25‑i Uralita kontra Bizottság ítélet, T‑349/08, nem tették közzé, EU:T:2011:622, 58–60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      A jelen ügyben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (474) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy ítélte meg – anélkül, hogy ezt a felperes vitatta volna –, hogy az Ahlers AG és egy másik vállalkozás nem önállóan döntött a Pierre Cardin márkájú termékekkel kapcsolatos ügyekben tanúsított magatartásuktól, hanem minden lényeges szempontból a felperestől kapott utasításokat hajtottak végre. A Bizottság szerint az említett vállalkozások az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑megállapodás 53. cikkének alkalmazása szempontjából a felperessel egyetlen gazdasági egységet alkottak.
35      Meg kell tehát egyrészt állapítani, hogy a felperes részt vett az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑megállapodás 53. cikkének megsértésében, amelyért a megtámadott határozat szankciót szabott ki (lásd: fenti 2. pont), másrészt pedig, hogy a jogsértés teljes időtartama alatt, valamint a Bizottság által a vele szemben kiszabott bírság kiszámításához figyelembe vett üzleti év egy részében, azaz 2022. december 1. és 2023. július 15. között a felperes az Ahlers‑csoport anyavállalata volt, és ennek következtében közvetve az Ahlers AG tőkéjének többségét birtokolta (lásd: fenti 3. és 9. pont).
36      E tekintetben a felperes nem vitatja, hogy az Ahlers AG‑vel kapcsolatos hivatalos fizetésképtelenségi eljárás megindítása, valamint az utóbbi üzleti tevékenységeinek 2023. július 15‑én egy harmadik fél részére történő átruházása (lásd: fenti 6. pont) nem menti fel őt a megtámadott határozatban megállapított és szankcionált jogsértésért viselt felelőssége alól.
37      Függetlenül ugyanis a fizetésképtelenségi eljárás megindításától, valamint a kereskedelmi tevékenységek ezt követő átruházásától, amely utóbbi azzal a következménnyel járt, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában a felperes és az Ahlers AG már nem alkotott egyetlen gazdasági egységet, a felperes nem vitatja azt a tényt, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban a megállapított jogsértésért őt tekintette felelősnek, anélkül, hogy megállapította volna az Ahlers AG‑vel való egyetemleges felelősségét.
38      Így a Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkében megállapította, hogy a felperes és két másik társaság, nevezetesen a Pierre Cardin társaságok megsértették az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését és az EGT‑megállapodás 53. cikkét, így megállapította a felperes jogsértésért való felelősségét, anélkül azonban, hogy az Ahlers AG‑t belefoglalta volna a felelősség e megállapításába. Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a jelen keresettel a felperes nem vitatja sem a szóban forgó jogsértésért való felelősségét, ekképpen nem kéri a megtámadott határozat 1. cikkének megsemmisítését, sem azon tényt, hogy az Ahlers AG‑t nem említi a megtámadott határozat e cikke, és az nem is címzettje e határozatnak (lásd: fenti 17. és 18. pont).
39      Másodszor, felmerül a kérdés, hogy először is a Bizottság a megtámadott határozatban helyesen vette‑e figyelembe az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében vett releváns „előző üzleti évként” a 2022. december 1. és 2023. november 30. közötti üzleti évet, másodszor pedig, hogy a bírság felső határának kiszámításakor a Bizottságnak kizárólag a felperes említett időszakban elért forgalmát kellett volna figyelembe vennie, vagy – amint azt a megtámadott határozatban tette – az Ahlers AG forgalmát is.
40      E tekintetben egyrészt meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (515) preambulumbekezdésében a Bizottság megjegyezte, hogy a jogsértés időszakában a felperes, az Ahlers AG és egy másik vállalkozás egyetlen gazdasági egységet alkotott, és hogy a 2022. december 1‑jétől 2023. november 30‑ig tartó üzleti év során az Ahlers AG valósította meg a felperes forgalmának legnagyobb részét. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a forgalom 10%‑ában meghatározott felső határ alkalmazása érdekében az Ahlers AG forgalmának 2023. július 15‑ig, vagyis az Ahlers AG kereskedelmi tevékenységei harmadik személyre történő átruházásának időpontjáig történő figyelembevétele alkalmas volt annak biztosítására, hogy a bírság arányos legyen a felperes jogsértés időszakában fennálló gazdasági helyzetére tekintettel. Ebben az összefüggésben a Bizottság ezenkívül megjegyezte, hogy az Ahlers AG‑n kívüli vállalkozások, vagyis lényegében a felperes által 2023. július 16‑tól, az Ahlers AG kereskedelmi tevékenységeinek harmadik személyre történő átruházását követően elért alacsonyabb forgalom jelentette a felperes gazdasági helyzetét a 2022. december 1‑jétől 2023. november 30‑ig tartó üzleti év fennmaradó hónapjaiban, de nem tükrözte hűen a felperes helyzetét az említett üzleti év egésze, illetve a jogsértés időszaka során. A Bizottság azt is megjegyezte, hogy ha az Ahlers AG teljes 2023. évi éves forgalmát kizárta volna a bírság kiszámításából, az a bírság összegének túlzottan alacsony szinten történő megállapításához vezetett volna, és így azt megfosztotta volna elrettentő hatásától.
41      Másrészt, a felperessel szemben kiszabott bírság felső határának kiszámításakor figyelembe veendő forgalmat illetően az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a bírság összegének az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső határa – amely rendelkezés tartalmára a fenti 28. pont emlékeztet –
annak elkerülésére irányul, hogy olyan bírságokat szabjanak ki, amelyek esetében előre látható, hogy a vállalkozások – a teljes forgalmuk által hozzávetőleges és hiányos módon meghatározott méretükre tekintettel – nem lesznek képesek azokat megfizetni. Ez a határ tehát egyformán alkalmazandó valamennyi vállalkozásra, az egyes vállalkozások mérete alapján kerül pontosításra, és az a célja, hogy a túlzott mértékű és aránytalan bírságok elkerülhetők legyenek (lásd: 2013. november 26‑i Groupe Gascogne kontra Bizottság ítélet, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42      Ezt a célt mindazonáltal összhangba kell hozni a bírság megfelelően elrettentő jellegének biztosításával, amely igazolja különösen az érintett vállalkozás méretének és gazdasági erejének – vagyis a jogsértés elkövetője összesített forrásainak – figyelembevételét (lásd: 2013. november 26‑i Groupe Gascogne kontra Bizottság ítélet, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43      Ugyanis az érintett vállalkozás méretének és összesített forrásainak annak érdekében való figyelembevétele, hogy a bírságnak kellő elrettentő hatást biztosítsanak, az említett vállalkozásra kifejteni kívánt hatásban áll, mivel a szankció különösen az említett vállalkozás fizetőképességére tekintettel nem lehet elhanyagolható (lásd: 2013. november 26‑i Groupe Gascogne kontra Bizottság ítélet, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E körülmények között, amikor azon vállalkozás pénzügyi forrásainak értékeléséről van szó, amelynek az uniós versenyjogi szabályok megsértését betudták, igazoltnak tűnik mindazon társaságok forgalmának figyelembevétele, amelyekkel szemben az érintett vállalkozásnak lehetősége van meghatározó befolyás gyakorlására (lásd: 2013. november 26‑i Groupe Gascogne kontra Bizottság ítélet, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezenkívül, amint azt a Bizottság is hangsúlyozza, a bírság összegének meghatározása során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel az ilyen kötelezettség elismerése indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat (lásd ebben az értelemben: 2005. június 28‑i Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P és C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 327. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat)
44      Így az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerinti „előző üzleti év” meghatározásához a Bizottságnak az e rendelet által előírt szabályozás által létrehozott szankciórendszer szövegkörnyezetét, illetve célkitűzéseit is figyelembe véve kell minden egyes esetben mérlegelnie az érintett vállalkozásra gyakorolni szándékozott hatást, és különösen figyelembe kell vennie e vállalkozásnak a jogsértés elkövetése időszakában fennállt tényleges gazdasági helyzetét tükröző forgalmat (lásd: 2020. október 22‑i Silver Plastics és Johannes Reifenhäuser kontra Bizottság ítélet, C‑702/19 P, EU:C:2020:857, 102. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45      A jelen ügyben először is az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében vett releváns „előző üzleti évet” és annak 2022. december 1. és 2023. november 30. közötti időszakkénti meghatározását (a fenti 39. pontban említett első kérdés) illetően meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat 827. lábjegyzetében a Bizottság jelezte, hogy e referencia‑időszak az Ahlers AG és a felperes üzleti évének felel meg, amit végeredményben az utóbbi nem is vitat.
46      Márpedig, mivel a megtámadott határozatot a Bizottság 2024. november 28‑án fogadta el, meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (511) preambulumbekezdésében helyesen állapította meg, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „előző üzleti év” 2022. december 1‑jétől 2023. november 30‑ig tartott. Egyébiránt a felperes maga is megerősíti, hogy a Bizottság azon döntését, hogy a forgalom 10%‑ának megfelelő felső határ alkalmazása céljából ezt az évet veszi referenciaévként figyelembe, a jelen ügyben nem kérdőjelezi meg.
47      Másodszor, azon kérdést illetően, miszerint a bírság felső határának kiszámításakor a Bizottságnak kizárólag a felperes forgalmát kellett volna‑e figyelembe vennie, vagy – amint azt a megtámadott határozatban tette – az Ahlers AG forgalmát is (a fenti 39. pontban említett második kérdés), meg kell állapítani, hogy a felperes nem vitatja a megtámadott határozatban megállapított forgalom összegét, csupán azon tényt vitatja, hogy a bírság felső határának kiszámításakor a Bizottság figyelembe vette az Ahlers AG konszolidált forgalmát, amely magában foglalta az Ahlers AG által 2022. december 1. és 2023. július 15. között megvalósított forgalmat, és nem kizárólag a felperes forgalmára támaszkodott.
48      Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (511) és (512) preambulumbekezdésében említette, anélkül hogy azt a felperes vitatta volna – a 2022. december 1‑től 2023. július 15‑ig, az Ahlers AG kereskedelmi tevékenységeinek harmadik személyre történő átruházásának időpontjáig tartó időszakban az Ahlers AG által megvalósított forgalom a felperes konszolidált forgalmának részét képezte.
49      E tekintetben a számviteli konszolidációra vonatkozó hatályos uniós jogszabályok célja az ugyanazon csoport részét képező társaságok összességének vagyonáról, pénzügyi helyzetéről és eredményeiről való hiteles kép alkotása. A meghatározott típusú vállalkozások éves pénzügyi kimutatásairól, összevont (konszolidált) éves pénzügyi kimutatásairól és a kapcsolódó beszámolókról, a 2006/43/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 78/660/EGK és a 83/349/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. június 26‑i 2013/34/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 182., 19. o.) 22. cikke (1) bekezdésének a)–c) pontja így pénzügyi kimutatások készítésére vonatkozó kötelezettséget ír elő minden olyan anyavállalat számára, amely többek között a leányvállalatban a szavazati jogok többségével rendelkezik, vagy jogosult kinevezni vagy visszahívni egy ilyen vállalkozás ügyvezető vagy felügyelő testülete tagjainak többségét, vagy jogosult „meghatározó befolyást” gyakorolni az ilyen vállalkozás felett (lásd analógia útján: 2013. november 26‑i Groupe Gascogne kontra Bizottság ítélet, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 54. pont).
50      Ebből következően a Bizottság, amennyiben jogilag megkövetelt módon bizonyította valamely jogsértés olyan társaságnak való betudhatóságát, amely valamely vállalatcsoport élén áll, e társaság pénzügyi kapacitásának értékelése érdekében jogosult e társaság konszolidált éves beszámolóját figyelembe venni, amennyiben e beszámoló releváns értékelési szempontnak minősülhet (2013. november 26‑i Groupe Gascogne kontra Bizottság ítélet, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 55. pont).
51      Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint, ha elfogadnánk azt, hogy az uniós versenyszabályokat megsértő vállalkozás a tevékenységei valamely részének a vele szemben bírságot kiszabó határozat elfogadása előtt néhány nappal történő átruházásával jelentősen csökkentheti azt a felső határt, amelyet e bírságnak semmi esetre sem szabad túllépnie, komoly veszélybe kerülne az 1/2003 rendeletben előírt szankciók hatékonysága (2020. október 22‑i Silver Plastics és Johannes Reifenhäuser kontra Bizottság ítélet, C‑702/19 P, EU:C:2020:857, 104. pont).
52      A jelen ügyben, mivel a fenti 44. pontban említett ítélkezési gyakorlat alapján az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése értelmében az előző üzleti év forgalmának tükröznie kell a vállalkozás jogsértés elkövetésének időszakában fennálló valós gazdasági helyzetét, nem róható fel a Bizottságnak, hogy a felperes anyavállalatként elért konszolidált forgalmát vette figyelembe, amely ekképpen magában foglalta leányvállalata, az Ahlers AG 2022. december 1. és 2023. július 15. közötti forgalmát. A felperes ugyanis nem vitatja, hogy a jogsértés időszakában és ez utóbbi időpontig egyetlen gazdasági egységet alkotott az Ahlers AG‑vel, amelyre meghatározó befolyást gyakorolt.
53      Ráadásul meg kell állapítani, hogy a jelen ügy körülményei között, amint az a fenti 40. pontban megállapításra került, amennyiben a Bizottság a bírság összegét kizárólag a felperes által megvalósított forgalom alapján számította volna ki, ez az összeg jelentéktelen lett volna a jogsértés súlyára, időtartamára és az e jogsértés által az elkövetése során elért jogellenes nyereségre tekintettel.
54      E tekintetben és mindenesetre meg kell állapítani, hogy – amint arra a Bizottság hivatkozik – referencia‑időszakként még a 2021. december 1‑jétől 2022. november 30‑ig tartó üzleti évet is figyelembe vehette volna a felperessel szemben kiszabott bírság felső határának kiszámításakor, ami a felperes számára hátrányosabb lett volna. A Bizottság ugyanis tekinthette volna úgy, hogy – amint az a fenti 44. pontban említésre került – ez a üzleti év tükrözte leginkább a vállalkozás valós gazdasági helyzetét a jogsértés elkövetésének időszakában, mivel ez volt az utolsó teljes üzleti év, amelynek során az Ahlers AG és a felperes egyetlen gazdasági egységet alkottak, mint végig a jogsértés elkövetése során.
55      Ezenkívül el kell utasítani a felperes azon érveit, beleértve a tárgyaláson kifejtett érveket is, amelyek szerint a jelen ügyben a vele szemben a megtámadott határozatban kiszabott bírság felső határának kiszámítása ellentétes a Bíróságnak többek között a 2013. november 26‑i Kendrion kontra Bizottság ítéletből (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) és a 2020. november 25‑i Bizottság kontra GEA Group ítéletből (C‑823/18 P, EU:C:2020:955) eredő ítélkezési gyakorlatával.
56      A 2013. november 26‑i Kendrion kontra Bizottság ítélet (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) 53., 57. és 58. pontjában ugyanis a Bíróság úgy ítélte meg, hogy abban az esetben, ha egy anyavállalat és a leányvállalata a versenyjogi szabályok megsértése miatt velük szemben bírságot kiszabó határozat meghozatalának időpontjában már nem képez az EUMSZ 101. cikk értelmében vett egyetlen vállalkozást, mindegyiküknek joga van ahhoz, hogy egyedileg alkalmazzák vele szemben a forgalom 10%‑ában meghatározott felső határt, e feltételek mellett pedig az anyavállalat nem tarthat igényt arra, hogy a korábbi leányvállalatára irányadó felső határ előnyeiben részesüljön. A Bíróság így elutasította azt az érvet, amely szerint az egyetemleges felelősség fogalmából az következik, hogy az anyavállalatot nem lehet a leányvállalatával szemben kiszabott bírságnál magasabb összegű bírság megfizetésére kötelezni.
57      Hasonlóképpen, a 2020. november 25‑i Bizottság kontra GEA Group ítélet (C‑823/18 P, EU:C:2020:955) 75., 77., 79. és 80. pontjában a Bíróság – egyébiránt a 2013. november 26‑i Kendrion kontra Bizottság ítéletből (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) eredő ítélkezési gyakorlatra támaszkodva – először is emlékeztetett arra, hogy amennyiben két különálló jogi személy, mint például az anyavállalat és leányvállalata, a velük szemben bírságot kiszabó határozat meghozatalának időpontjában már nem képez az EUMSZ 101. cikk értelmében vett egyetlen vállalkozást, joguk van ahhoz, hogy egyedileg alkalmazzák velük szemben a forgalom 10%‑ában meghatározott felső határt. A Bíróság ezt követően mindkét jogi személy tekintetében jóváhagyta az említett felső határ kiszámítását, amelyet a Bizottság külön‑külön végzett el a vitatott határozat adott ügyben történt elfogadását megelőző üzleti évben elért forgalom alapján, amelyből az következett, hogy a kiszabott bírság egy részéért kizárólag az anyavállalat volt felelős.
58      Ezzel szemben a jelen ügyben a Pierre Cardin társaságokon kívül kizárólag az anyavállalatot, azaz a felperest tekintették úgy, hogy megsértette az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését és az EGT‑megállapodás 53. cikkét (lásd: fenti 11. pont). A Bizottság a megtámadott határozatban így az uniós versenyszabályok megsértése miatt csak a felperessel mint anyavállalattal szemben – az Ahlers AG‑t mint korábbi leányvállalatot kizárva – szabott ki bírságot, és e határozatot a felperesnek címezte (lásd: fenti 12. és 14. pont).
59      A fentiekből tehát az következik, hogy a felperes nem állíthatja, hogy a Bizottságnak a 2022. december 1. és 2023. július 15. között megvalósított forgalom kiszámításához kizárólag az ezen időszakban általa elért forgalmat kellett volna figyelembe vennie, a leányvállalata, az Ahlers AG által megvalósított forgalom figyelmen kívül hagyásával.
60      Következésképpen a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a felperessel szemben kiszabott bírság felső határának kiszámításakor a felperesnek a 2022. december 1‑jétől 2023. november 30‑ig tartó üzleti évre vonatkozó konszolidált forgalmát vette figyelembe, amely tehát a fenti 44. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően magában foglalta az Ahlers AG által 2023. július 15‑ig, a kereskedelmi tevékenységei harmadik személyre történő átruházásának időpontjáig megvalósított forgalmat (lásd: fenti 6. pont). E forgalom tükrözte ugyanis a felperes jogsértés időszakában fennálló valós gazdasági helyzetét.
61      Az egyetlen jogalap első, második, harmadik és negyedik kifogását tehát el kell utasítani.
Az egyetlen jogalap ötödik, a bírság aránytalan jellegére alapított kifogásáról
62      Az egyetlen jogalap ötödik kifogásával a felperes úgy érvel, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban alkalmazott megközelítés aránytalan bírságösszeghez vezet, amely nem igazolható a versenyjogi szankciók hatékonysága biztosításának szükségességére vonatkozó megfontolásokkal.
63      Először is a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság a 2022. december 1‑jétől 2023. november 30‑ig tartó üzleti év során a bírság maximális összegét körülbelül 10,4 millió euróban állapította meg, miközben hozzávetőleg 3,7 millió euró forgalmat ért el, ami 400 000 euró alatti maximális bírságot indokolna.
Úgy véli, hogy a bírságnak a Bizottság által megállapított maximális összege meghaladja a forgalmának 10%‑át, és aránytalan a felperes mint érintett vállalkozás megtámadott határozat elfogadásának időpontjában fennálló méretéhez képest.
64      Másodszor, a felperes szerint az ilyen eredmény nem igazolható a versenyellenes magatartásokkal kapcsolatos szankciók hatékonyságára vonatkozó megfontolásokkal. A felperes arra hivatkozik, hogy a 10%‑os felső határ alkalmazása szempontjából releváns referenciaévre vonatkozó ítélkezési gyakorlat többek között a versenyellenes magatartásokkal kapcsolatos szankciók hatékonyságának biztosítására irányul, vagyis annak elkerülésére, hogy az érintett vállalkozások önkényesen csökkenthessék a bírság maximális összegét, például szándékos szerkezetátalakítás vagy harmadik fél részére történő eszközértékesítés révén. Márpedig a felperes úgy véli, hogy a jelen ügyben nem merül fel ilyen jellegű hatékonysági probléma, mivel egyrészt az Ahlers AG fizetésképtelensége különböző, e vállalkozásokon kívüli tényezőknek és kedvezőtlen piaci körülményeknek tudható be, másrészt pedig az Ahlers AG kereskedelmi tevékenységeinek értékesítése és harmadik személyre történő átruházása a fizetésképtelenségi eljárás rendes következménye.
65      A Bizottság vitatja ezen érveket.
66      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az ötödik kifogással a felperes lényegében a vele szemben kiszabott bírság arányosságát vitatja, e tekintetben annak előadására szorítkozva, hogy ez utóbbi felső határát tévesen számították ki azon konszolidált forgalom alapján, amelyet a 2022. december 1‑jétől 2023. november 30‑ig tartó üzleti évben az Ahlers AG anyavállalataként 2023. július 15‑ig, e társaság kereskedelmi tevékenységei harmadik személyre történő átruházásának időpontjáig megvalósított.
67      Márpedig meg kell állapítani, hogy e körülmények között az ötödik kifogást el kell utasítani a fenti 27–61. pontban már megállapítottak szerint.
68      Az egyetlen jogalap ötödik kifogását, és ennélfogva e jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A másodlagosan előterjesztett kereseti kérelmekről
69      A felperes második, a bírság összegének csökkentésére irányuló, másodlagosan előterjesztett kérelmét illetően (lásd: fenti 15. pont) az ítélkezési gyakorlat értelmében az EUMSZ 261. cikknek megfelelően az 1/2003 rendelet 31. cikke által az uniós bíróságnak biztosított korlátlan felülvizsgálati jogkör feljogosítja a bíróságot arra, hogy a szankció jogszerűségének egyszerű felülvizsgálatán túl a Bizottság értékelését a sajátjával helyettesítse, és a kiszabott bírságot vagy kényszerítő bírságot ennek megfelelően törölje, csökkentse vagy növelje (lásd: 2019. július 11‑i Silver Plastics és Johannes Reifenhäuser kontra Bizottság ítélet, T‑582/15, nem tették közzé, EU:T:2019:497, 361. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
70      E korlátlan felülvizsgálati jogkör gyakorlása természetesen nem egyezik meg a hivatalból való felülvizsgálattal, az eljárás pedig kontradiktórius. Főszabály szerint a felperesnek kell felhoznia a megtámadott határozattal szembeni jogalapokat, és neki kell bizonyítékokat előterjesztenie e jogalapok alátámasztása érdekében (lásd: 2019. július 11‑i Silver Plastics és Johannes Reifenhäuser kontra Bizottság ítélet, T‑582/15, nem tették közzé, EU:T:2019:497, 362. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
71      A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a bírság összegét illetően a felperes a második kereseti kérelmében (lásd: fenti 15. pont) csupán másodlagosan kérte a bírság összegének csökkentését, anélkül hogy e kérelem alátámasztására bármiféle konkrét érvelést terjesztett volna elő. E körülmények között az elsődleges kereseti kérelmek alátámasztására felhozott kifogások egyike sem megalapozott, és a felperes nem tesz eleget a fenti 70. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatban felidézett azon követelménynek, hogy a kérelme alátámasztása érdekében jogalapokat hozzon fel és bizonyítékokat terjesszen elő.
72      A felperes által a második kereseti kérelmében megfogalmazott, a bírság csökkentése iránti kérelmet tehát el kell utasítani.
73      Ennélfogva a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
74      A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell valamennyi költség viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)      A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)      A Törvényszék a Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG‑t kötelezi a költségek viselésére.
Kowalik‑Bańczyk
da Silva Passos
Cassagnabère
Kihirdetve Luxembourgban, a 2026. május 6‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: angol.