62019CC0249
EVGENI TANCHEV
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. március 26. (
1
)
C‑249/19. sz. ügy
JE
kontra
KF
(a Tribunalul Bucureşti [bukaresti törvényszék, Románia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 1259/2010/EU rendelet – A házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés – A házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog meghatározása – 10. cikk – Az eljáró bíróság országa szerinti jog alkalmazása – A »nem rendelkezik a házasság felbontásáról« fordulat értelmezése – Értékelési szempontok – Szűkítő vagy kiterjesztő értelmezés”
1.
A Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék, Románia) az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében az 1259/2010/EU rendelet (
2
) 10. cikkének, vagyis a Bíróság által még nem értelmezett rendelkezésnek (
3
) az értelmezését kéri. Az alapügy tárgyát JE és KF között a házasság felbontására alkalmazandó jog meghatározásával kapcsolatos jogvita képezi. A jogirodalom ezt a rendeletet – amely az Unió történetében a „megerősített együttműködési” eljárás keretében valaha elfogadott első nemzetközi magánjogi eszköz – sikertörténetként és a jövőbeni uniós családjog sarokköveként jellemezte. (
4
) Románia az említett megerősített együttműködésben részt vevő tizenhét tagállam egyike.
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A 2201/2003/EK rendelet
2.
A 2201/2003 rendelet (
5
) 3. cikke (1) bekezdése b) pontjának rendelkezése szerint:
„A házasság felbontásával, különválással vagy a házasság érvénytelenítésével kapcsolatos ügyekben annak a tagállamnak a bíróságai rendelkeznek joghatósággal,
[…]
b)
amelynek mindkét házastárs állampolgára, illetve az Egyesült Királyság és Írország esetében mindkét házastárs ott rendelkezik »domicile«‑lal (lakóhellyel).”
2. Az 1259/2010/EU rendelet
3.
Az 1259/2010 rendeletnek (
6
)„Az alkalmazandó jog felek általi megválasztása” címet viselő 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A házastársak megállapodhatnak a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog kiválasztásáról, feltéve, hogy ez az alábbi jogok egyike:
a)
azon állam joga, amelynek területén a megállapodás megkötésének időpontjában a házastársak szokásos tartózkodási hellyel rendelkeznek;
b)
azon állam joga, amelynek területén a házastársak legutóbb szokásos tartózkodási hellyel rendelkeztek, amennyiben a megállapodás megkötésének időpontjában egyiküknek még mindig ott van a tartózkodási helye;
c)
az egyik házastársnak a megállapodás megkötése időpontjában meglévő állampolgársága szerinti állam joga; vagy
d)
az eljáró bíróság országa szerinti jog.
(2)   A (3) bekezdés sérelme nélkül az alkalmazandó jog kijelöléséről szóló megállapodás bármikor megköthető és módosítható, de legkésőbb a bírósághoz fordulás időpontjában.
(3)   Amennyiben az eljáró bíróság országa szerinti jog úgy rendelkezik, a házastársak a bíróság előtt az eljárás során is kijelölhetik az alkalmazandó jogot. Ebben az esetben a bíróság az eljáró bíróság országa szerinti jognak megfelelően jegyzőkönyvbe veszi a kijelölés tényét.”
4.
E rendeletnek „A felek jogválasztása hiányában alkalmazandó jog” címet viselő 8. cikke a következőképpen szól:
„Az 5. cikk szerinti jogválasztás hiányában a házasság felbontására és a különválásra azon állam joga alkalmazandó:
a)
amelyben a bírósághoz fordulás időpontjában a házastársak szokásos tartózkodási helye található; vagy ennek hiányában
b)
amelyben a házastársak utolsó szokásos tartózkodási helye található, amennyiben ez a tartózkodási hely a bíróság megkeresésétől számított egy évnél nem régebbi időpontban szűnt meg, és amennyiben a bírósághoz fordulás időpontjában az egyik házastárs még mindig ebben az államban tartózkodik; vagy ennek hiányában
c)
amelynek a bírósághoz fordulás időpontjában mindkét házastárs állampolgára volt; vagy ennek hiányában
d)
amelynek a bíróságához fordulnak.”
5.
E rendeletnek „Az eljáró bíróság országa szerinti jog alkalmazása” címet viselő 10. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben az 5. vagy a 8. cikk szerint alkalmazandó jog nem rendelkezik a házasság felbontásáról, vagy az egyik házastársnak neme miatt nem biztosít azonos jogokat a házasság felbontásához vagy a különváláshoz, az eljáró bíróság országa szerinti jogot kell alkalmazni.”
6.
E rendelet „Közrend” címet viselő 12. cikke a következőképpen szól:
„Az e rendelet alkalmazásában meghatározott jog valamely rendelkezésének alkalmazása csak akkor tagadható meg, ha az alkalmazás nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen az eljáró bíróság országának közrendjével.”
B.
A román jog
7.
A román polgári törvénykönyv 2600. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében:
„(2)   Ha az így meghatározott külföldi jog nem teszi lehetővé a házasság felbontását vagy azt rendkívül korlátozott feltételek mellett teszi lehetővé, a román jogot kell alkalmazni abban az esetben, ha a házasság felbontása iránti kérelem előterjesztésének időpontjában a házastársak egyike román állampolgár vagy Romániában rendelkezik szokásos tartózkodási hellyel.
(3)   A (2) bekezdés szerinti rendelkezéseket abban az esetben is alkalmazni kell, ha a házasság felbontását a házastársak által választott jog szabályozza.”
II. A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
8.
JE és KF 2001. szeptember 2‑án, Jászvásárban (Románia) kötöttek házasságot, és ebből a kapcsolatból 2005. június 23‑án Veronában (Olaszország) gyermek született.
9.
JE a Judecătoria Iașihoz (jászvásári helyi bíróság, Románia) 2016. október 13‑án kereset nyújtott be, amellyel KF‑fel szemben a házasság felbontása iránti kérelmet terjesztett elő.
10.
A Judecătoria Iași (jászvásári helyi bíróság) 2017. május 31‑i polgári ítéletével a jogvita rendezésével kapcsolatos hatáskörének hiányát állapította meg a Judecătoria Sectorului 5 București (bukaresti ötödik kerületi bíróság, Románia) javára; mely utóbbi bíróság 2017. augusztus 9‑én vette a jogvitát nyilvántartásba.
11.
A Judecătoria Sectorului 5 București (bukaresti ötödik kerületi bíróság) 2018. február 20‑i polgári ítéletével a 2201/2003 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontjával összhangban megállapította, hogy a román bíróságok a szóban forgó, házasság felbontására irányuló eljárás tekintetében általános joghatósággal rendelkeznek. A Judecătoria Sectorului 5 București (bukaresti ötödik kerületi bíróság) emellett megállapította, hogy az 1259/2010 rendelet 8. cikkének a) pontja értelmében az olasz jog a jogvitára alkalmazandó jog, mivel a házasság felbontása iránti kérelem Judecătoria Sectorului 5 București (bukaresti ötödik kerületi bíróság) elé terjesztésének időpontjában a felek szokásos tartózkodási helye Olaszországban volt (a felek már hosszú ideje Olaszországban éltek).
12.
A Judecătoria Sectorului 5 București (bukaresti ötödik kerületi bíróság) e tekintetben rámutatott arra, hogy az olasz jog értelmében a JE által előterjesztett, házasság felbontása iránti kérelemhez hasonlóan a házasság felbontása kizárólag akkor kérhető, ha a házastársak különváltak, feltéve hogy a különválást bíróság állapította meg vagy rendelte el és a különválástól a házasság felbontása iránti kérelem bíróság elé terjesztésének időpontjáig legalább három év telt el.
13.
Mivel nem nyert bizonyítást, hogy a bíróság határozatban rendelkezett volna a felek különválásáról, és mivel a román jog a különválási eljárásról nem rendelkezik, a Judecătoria Sectorului 5 București (bukaresti ötödik kerületi bíróság) megállapította, hogy ezt azt eljárást az olasz bíróságok előtt kell lefolytatni, következésképpen elfogadhatatlan minden, az e tárgyban a román bíróságok elé terjesztett kérelem.
14.
JE ezen ítélet ellen fellebbezést terjesztett a kérdést előterjesztő bíróság elé, amelyben arra hivatkozott, hogy az elsőfokú bíróságnak a román polgári törvénykönyv 2600. cikke (2) bekezdését kellett volna alkalmaznia, amely „átülteti az 1259/2010 rendelet 10. cikkét a román jogba”.
15.
JE emellett az 1259/2010 rendelet 12. cikkére hivatkozott abban az értelemben, hogy az olasz jog alkalmazása nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen az eljáró bíróság országának közrendjével, ezért ki kell zárni a házasság felbontására irányuló eljárásra rendszerint alkalmazandó külföldi jog alkalmazását és ahelyett a román jogot kell alkalmazni.
16.
Ennek alapján a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Az 1259/2010 rendelet 10. cikkének – amely szerint »[a]mennyiben az 5. vagy a 8. cikk szerint alkalmazandó jog nem rendelkezik a házasság felbontásáról, vagy az egyik házastársnak neme miatt nem biztosít azonos jogokat a házasság felbontásához vagy a különváláshoz, az eljáró bíróság országa szerinti jogot kell alkalmazni« – helyes értelmezése esetén a »8. cikk szerint alkalmazandó jog nem rendelkezik a házasság felbontásáról« kifejezést: a) megszorítóan, szó szerint kell‑e értelmezni, vagyis az kizárólag arra az esetre vonatkozik, ha az alkalmazandó jog a házasság felbontásáról egyáltalán nem rendelkezik, b) vagy azt kiterjesztően, vagyis úgy kell értelmezni, hogy az vonatkozik arra az esetre is, ha az alkalmazandó külföldi jog lehetővé teszi a házasság felbontását, de csak rendkívül korlátozott feltételek között, amely feltételekből következően a házasság felbontását kötelezően a különválás megállapítása iránti olyan eljárásnak kell megelőznie, amely eljárás vonatkozásában az eljáró bíróság országa szerinti jog nem tartalmaz egyenértékű eljárásjogi rendelkezéseket?”
17.
Írásbeli észrevételeket a román, a német és a portugál kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be a Bírósághoz. A felek nem kérték tárgyalás tartását és a Bíróság mellőzte azt.
III. Elemzés
A.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válaszról
18.
Fontos rámutatni arra, hogy a jelen eljárásba beavatkozó valamennyi fél azzal érvel, hogy az 1259/2010 rendelet 10. cikkét szigorúan kell értelmezni akként, hogy az abban szereplő „amennyiben az 5. vagy a 8. cikk szerint alkalmazandó jog nem rendelkezik a házasság felbontásáról” kifejezés kizárólag olyan helyzetekre vonatkozik, amelyekben az alkalmazandó külföldi jog semmilyen formában nem rendelkezik a házasság felbontásáról, vagyis az nem ismeri a házasság felbontásának intézményét.
19.
A jelen indítványban arra a következtetésre jutottam, hogy nyilvánvalóan helyes ez az értelmezés.
20.
Az 1259/2010 rendelet 10. cikke kizárja az ezen rendelet 5. vagy 8. cikkével összhangban meghatározott jog alkalmazását azokban az esetekben, amelyekben – egyebek mellett – e jog nem rendelkezik a házasság felbontásáról (a 10. cikkben szereplő első feltétel; a továbbiakban úgy is mint: a szóban forgó rendelkezés). Valószínűtlen, hogy a gyakorlatban gyakran alkalmaznák ezt a feltételt, mivel az azt a ritka esetet próbálja meg orvosolni, amelyben a nemzeti jog nem szabályozza a házasság felbontását (az Unión belül utolsóként Málta vezetett be a házasság felbontására vonatkozó szabályozást, azt követően, hogy erről 2011‑ben népszavazás történt (
7
)). Mára gyakorlatilag valamennyi állam rendelkezik a házasság felbontását szabályozó joggal a Fülöp‑szigeteket és a Vatikán várost kivéve, ahol kizárólag a házasság érvénytelenítésére van lehetőség. A 10. cikk a házasság felbontásához való jogot védi, és rámutatok arra, hogy a nemzeti kollíziós jogi szabályok is tartalmaznak hasonló rendelkezéseket (amelyek a házasság felbontásához való jogot szintén egyfajta minimum előírásként biztosítják) és azok e cikk alapjául is szolgáltak. (
8
)
21.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdése abból ered, hogy az 1259/2010 rendelet 8. cikkének a) pontja szerint az olasz jog az alapeljárás tárgyát képező ügyre alkalmazandó jog. Az olasz jog értelmében a házasság felbontása kizárólag akkor kérhető, ha a bíróság korábban megállapította vagy elrendelte a különválást, az eljáró bíróság országa szerinti jog (vagyis a román jog) viszont nem rendelkezik ilyen eljárásról.
22.
A jelen indítvány 14. pontjában szereplő állítással kapcsolatban hangsúlyozom, hogy az 1259/2010 rendelet közvetlenül alkalmazható, és nem igényel a nemzeti jogba történő átültetést vagy azzal való egyenértékűséget. A román bíróságok ezért az alapeljárásban szereplőhöz hasonló, házasság felbontása iránti kérelemre alkalmazandó jog meghatározása céljából kizárólag az 1259/2010 rendeletet alkalmazhatják és a kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben nem hivatkozhat a román polgári törvénykönyvre, (
9
) mivel az a jelen ügy szempontjából nem releváns.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat alapján a szóban forgóhoz hasonló olyan körülmények között, amelyekben különválás iránti kérelmet, vagy – a különválás olasz joggal összhangban történő megállapítása vagy elrendelése nélkül – a házasság felbontása iránti kérelmet terjesztenek a román bíróságok elé, a román bíróságok elutasítják az ilyen kérelmet mint: a) elfogadhatatlant (mivel a román jog nem rendelkezik különválási eljárásról), b) idő előttit (azon az alapon, hogy közvetlenül a házasság felbontását kérik a román bíróságoktól, anélkül hogy a különválásról az olasz bíróságok korábban rendelkeztek volna), vagy c) megalapozatlant, ahogyan az a jelen ügyben történt (együttesen e két ok alapján (
10
)).
24.
Másképpen megfogalmazva, a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az eljárási akadályok (amelyek abból erednek, hogy a román jog nem tartalmaz különválási eljárást) ezekben az ügyekben olyan eljárási megoldásokhoz vezettek, amelyek nem tették lehetővé a szóban forgó kérelmek érdemi vizsgálatát.
25.
Ahogyan azt később kifejtem, a kérdést előterjesztő bíróság kérdését akként kell megválaszolni, hogy az 1259/2010 rendelet 10. cikkében szereplő első feltételt szigorúan kell értelmezni.
1. A szóban forgó rendelkezés szövegéről és rendszeréről
26.
Az 1259/2010 rendelet 10. cikkében szereplő első feltétel szövege egyértelmű. Az eljáró bíróság országa szerinti jog kizárólag annyiban alkalmazandó, „amennyiben az 5. vagy a 8. cikk szerint alkalmazandó jog nem rendelkezik a házasság felbontásáról” (vagyis, amennyiben a házaspárnak nincs lehetősége a házasság felbontására). Semmi nem utal arra, hogy ez arra az esetre is vonatkozna, amelyben az alkalmazandó külföldi jog lehetővé teszi a házasság felbontását, azonban azt korlátozásokhoz (például korábbi különváláshoz) köti.
27.
A „nem rendelkezik a házasság felbontásáról” kifejezés tehát nem jelentheti azt, hogy az alkalmazandó jog „bizonyos (anyagi jogi vagy eljárásjogi) feltételek mellett rendelkezik a házasság felbontásáról”.
28.
Ahogyan ugyanis arra a Bizottság rámutatott, noha a házasság felbontására vonatkozóan minden tagállam rendelkezik saját szabályozással, a feltételek tagállamonként változnak és pusztán az, hogy az alkalmazandó jog (az eljáró bíróság országa szerinti joghoz képest) korlátozóbb jellegű, nyilvánvalóan nem jelenti azt, hogy „nem rendelkezik a házasság felbontásáról”, mivel a feltételek teljesülése esetén kimondható a házasság felbontása.
29.
Ebből az következik, hogy az 1259/2010 rendelet 10. cikkében szereplő első feltétel szövege kizárólag olyan ügyekre vonatkozik, amelyekben az alkalmazandó külföldi jog nem ismeri el a házasság felbontásának jogi szabályozását. (
11
)
30.
Ezt alátámasztja a szóban forgó rendelet (24) preambulumbekezdése, (
12
) amely akként rendelkezik, hogy az eljáró bíróság országa szerinti jog kizárólag akkor alkalmazandó, ha az alkalmazandó jog „nem rendelkezik a házasság felbontásáról”. Ismételten nem utal semmi arra, hogy a 10. cikk az említett preambulumbekezdés alapján olyan helyzetekre is vonatkozna, amelyekben a házasság felbontása megengedett, de csak korlátozások mellett.
31.
Az 1259/2010 rendelet 10. cikkében szereplő első feltétel a házasság felbontásával és a különválással kapcsolatos uniós kollíziós jogi szabályok e rendelet 4. cikkével, vagyis azzal összhangban történő általános alkalmazásából következik, hogy „az e rendelet szerint kijelölt jogot akkor is alkalmazni kell, ha az nem egy részt vevő tagállam joga”. Ez a rendelkezés azt feltételezi, hogy a „házasság felbonthatósága” a házasság felbontásával és a különválással kapcsolatos uniós kollíziós jogi szabályok, konkrétan a nemzetközi családjog általános és pozitív jogi aspektusa. Az 1259/2010 rendelet szerinti favor divortiit megerősíti a felek autonómiájának és a felekkel való legszorosabb kapcsolatnak az elve. Ezen uniós szabályok úgy rendelkeznek, mintha „a házasság felbontásához tényleges és elkerülhetetlen alapvető jog fűződne”. (
13
)
32.
Az 1259/2010 rendelet 10. cikkének általam követett értelmezését alátámasztja a jogirodalom, amely szerint a szóban forgó rendelkezés olyan helyzetre vonatkozik, amelyben az 1259/2010 rendelet 5. vagy 8. cikke alapján alkalmazandó jog egyáltalán nem ismeri el a házasság felbontásának jogi szabályozását, és amelyben egyszerűen nincsen lehetőség a házasság felbontására. A rendelkezés ezért nem vonatkozik olyan esetre, amelyben a házasság bizonyos előfeltételek teljesülésének hiánya miatt nem bontható fel; például, ha az alkalmazandó jog a házasság felbontására vonatkozóan a különválás hosszú (hosszabb) idejére vonatkozó követelményhez hasonló korlátozásokat határoz meg. A 10. cikk alkalmazása
abban az esetben is kizárt, ha valamely állam joga elfogadhatatlanul szigorú követelményeket ír elő a házasság felbontására. (
14
)
33.
Arra az esetre, ha az 1259/2010 rendelet 5. vagy 8. cikke alapján meghatározott alkalmazandó jog „nem rendelkezik a házasság felbontásáról”, az e rendelet 10. cikkében szereplő első feltétel az eljáró bíróság országa szerinti jog kikötésével orvosolja ezt a joghézagot. Példának okáért és a jelen üggyel ellentétben, amennyiben a fülöp‑szigeteki jog (amely a házasság felbontásáról nem, kizárólag a különválásról rendelkezik) lenne alkalmazandó a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő, házasság felbontása iránti eljárásra, a kérdést előterjesztő bíróság a házasság felbontása céljából alkalmazhatná a román jogot. (
15
)
34.
Egyetértek a német kormány azon álláspontjával, hogy a fenti rendelkezéseknek az 1259/2010 rendelet más rendelkezéseivel együttes olvasata alátámasztja azt az értelmezést, hogy az e rendelet 10. cikkében szereplő első feltétel nem alkalmazható, ha az alkalmazandó külföldi jog a házasság felbontását kötelező korábbi különválás függvényében teszi lehetővé.
35.
Az 1259/2010 rendelet 1. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy e rendelet a házasság felbontására és a különválásra is vonatkozik. Az adott cikkek szövege kifejezetten utal arra, ha a rendelet egyes rendelkezései vonatkoznak a különválásra (is). (
16
)
36.
Az 1259/2010 rendelet tehát a különválásnak nem szán csekélyebb szerepet. Vélelmezendő, hogy amennyiben az 1259/2010 rendelet 10. cikkében szereplő első feltétel olyan helyzetekre is vonatkozna, amelyekben a házasság felbontható, de csak korábbi különválás esetén, az uniós jogalkotó azt kifejezetten ekként szabályozta volna.
37.
A jelen ügyben az olasz jog mint alkalmazandó jog nem tiltja a házasság felbontását, azt pusztán bizonyos követelményekhez köti, amire a családi anyagi jogát illetően hatáskörrel rendelkezik. A jelen ügyben az alkalmazandó jogot tehát nem az 1259/2010 rendelet 10. cikke szerint, hanem e rendelet 5. vagy 8. cikkével összhangban kell meghatározni.
2. A szóban forgó rendelkezés rendszerszintű vagy kontextusfüggő értelmezéséről
38.
Úgy vélem (a portugál kormányhoz hasonlóan), hogy utalni kell az 1259/2010 rendelet 13. cikkére és (26) preambulumbekezdésére is. E rendelkezések cáfolják a „nem rendelkezik a házasság felbontásáról” kifejezés olyan értelmezését, mely szerint az azt jelentené, hogy az alkalmazandó külföldi jog a házasság felbontását bizonyos feltételekhez köti, azonban alátámasztják azt az álláspontot, mely szerint a szóban forgó rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy az alkalmazandó jog egyáltalán nem rendelkezik a házasság felbontásáról.
39.
Az 1259/2010 rendelet 13. cikke akként rendelkezik, hogy e rendeletben semmi nem kötelezi arra az olyan részt vevő tagállamok bíróságait, amelyeknek joga nem rendelkezik a házasság felbontásáról, hogy házasságfelbontást mondjanak ki. Úgy vélem (a Bizottsághoz hasonlóan), hogy e rendelkezés normatív értékkel nem, pusztán deklaratív értékkel bír. Relevanciája a jelen ügy szempontjából a „nem rendelkezik a házasság felbontásáról” kifejezésben nyilvánul meg, amely a 10. cikk szövegét veszi át.
40.
A 13. cikket kifejti az 1259/2010 rendelet (26) preambulumbekezdése. Akként rendelkezik, hogy „[a]mennyiben e rendelet arra a tényre hivatkozik, hogy a megkeresett bíróság szerinti részt vevő tagállam joga nem rendelkezik a házasság felbontásáról, ezt úgy kell értelmezni, hogy az adott tagállam jogában nem létezik a házasság felbontásának intézménye”.
41.
A (26) preambulumbekezdés olyan egyértelmű magyarázatot nyújt, amely a „nem rendelkezik a házasság felbontásáról” kifejezés értelmezését illetően túlmutat a 13. cikk konkrét kontextusán. Az e preambulumbekezdésben szereplő magyarázat az ugyanezen kifejezést használó 10. cikkre is vonatkozik.
42.
Ugyanis a jogirodalom szerint, bár a (26) preambulumbekezdés az 1259/2010 rendelet 13. cikkéhez kapcsolódik, a 10. cikk értelmezése egyértelműbbé válik e rendelkezésnek az említett preambulumbekezdéssel együttesen való olvasata esetén. A (26) preambulumbekezdésből az következik, hogy amennyiben az alkalmazandó jogban ismert a házasság felbontásának fogalma, de az a házaspárok számára a kapcsolatuk konkrét körülményei között nem lehetséges, a 10. cikk nem alkalmazandó és az ügy kizárólag e rendelet 12. cikke alapján vizsgálható. (
17
)
43.
A 10. cikk tehát nem vonatkozik olyan helyzetekre, amelyekben a házasság nem bontható fel bizonyos követelmények, például korlátozó jellegű előfeltételek (köztük a különválás alkalmazandó jog által előírt hosszú [hosszabb] időtartama) teljesülésének elmaradása miatt. A 10. cikk nem alkalmazható továbbá akkor, ha az állam joga indokolatlanul szigorú követelményeket ír elő a házasság felbontására. (
18
) Mivel az olasz jogban létezik a házasság felbontásának intézménye, a 10. cikk a jelen ügyben nem alkalmazható.
3. A szóban forgó rendelkezés történeti értelmezéséről
44.
A történeti értelmezés szerint a rendelkezéseket azok előzményei alapján, az elfogadásukhoz vezető különböző szakaszok figyelembevételével kell értelmezni.
45.
A 2201/2003 rendelet módosításáról szóló rendeletre vonatkozó eredeti javaslat (
19
) nem tartalmazott az 1259/2010 rendelet jelenlegi 10. cikkéhez hasonló rendelkezést. Az azzal kapcsolatos tárgyalások során több tagállam védte azt az álláspontot, amely szerint a házasság felbontása olyan jog, amelyet biztosítani kell a nemzeti jogrendszerükben. (
20
) Mivel e javaslatról nem sikerült megállapodni, a Bizottság a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról szóló tanácsi rendeletre vonatkozó javaslatot (
21
) fogadott el.
46.
A 10. cikké váló szöveg korábban a 2010. évi bizottsági javaslatban a tervezet 5. cikkeként szerepelt és a cikk tartalma a jogalkotási eljárás során változatlan maradt. A preambulumbekezdésben e szöveg beillesztésének indokaként a hátrányos megkülönböztetés elkerülése szerepelt. A javaslat (20) preambulumbekezdése is a jelenlegi (24) preambulumbekezdésével egyező szöveget tartalmazta, azonban nem utalt a közrendi rendelkezésre. (
22
)
47.
A történeti értelmezés is a szóban forgó rendelkezés általam a jelen indítványban védett szigorú értelmezését erősíti meg. A 10. cikkben szereplő első feltételt ugyanis mindenekelőtt a máltai jogra tekintettel illesztették be (mivel Málta a rendelet előkészítésének időpontjában egyáltalán nem rendelkezett a házasság felbontásáról (
23
)).
48.
Ahogyan arra a portugál kormány rámutatott, a szóban forgó rendelkezés a favor divortii elvét fejezi ki abban az értelemben, hogy akkor is tiltja az olyan anyagi jog alkalmazását, amely nem teszi lehetővé a házasság felbontását, ha e jogot a házastársak közös megegyezéssel választották.
49.
Ezenfelül e rendelet (24) preambulumbekezdésének előkészítő munkálatai sem utalnak arra, hogy a 10. cikket akkor is kellene alkalmazni, ha a külföldi jog rendelkezik a házasság felbontásáról, azonban azt korlátozó feltételekhez köti.
50.
Ahogyan azt a jelen indítvány 40. pontjában megjegyzem, és ahogyan arra a Bizottság rámutatott, az uniós jogalkotó a rendelet (26) preambulumbekezdésében tisztázta, hogy a 13. cikkben és a 10. cikkben használt „nem rendelkezik a házasság felbontásáról” kifejezést a 10. cikkel összefüggésben akként kell értelmezni, hogy az eljáró bíróság szerinti ország jogát kell alkalmazni, ha az alkalmazandó jog nem rendelkezik a házasság felbontásának intézményéről.
4. A szóban forgó rendelkezés szellemiségéről és céljáról
51.
Osztom a német és a román kormány azon álláspontját, hogy az 1259/2010 rendelet 10. cikkében szereplő első feltétel szigorú értelmezése különösen e rendelkezés eltérést megállapító jellegéből (vagyis, hogy eltér az e rendelet 5. és 8. cikkében előírt szabályoktól), valamint a rendelet (24) és (26) preambulumbekezdéséből ered.
52.
A 10. cikk tehát nem enged mérlegelési mozgásteret a hatáskörrel rendelkező bíróságnak és egyszerű, valamint tárgyilagos feltételt kínál a részére: az alkalmazandó jog rendelkezik vagy nem rendelkezik a házasság felbontásának intézményéről.
53.
Ezt az értelmezést alátámasztják az 1259/2010 rendeletnek a rendelet (9) és (29) preambulumbekezdésében egyértelműen kifejtett céljai.
54.
Ezek a házasság felbontásával és a különválással kapcsolatos kollíziós jogi szabályok összehangolását szolgálják, annak érdekében, hogy megerősítsék a jogbiztonságot (az 1259/2010 rendelet 5. és 8. cikke egyértelműen meghatározza, hogy mely jogot kell alkalmazni a házasság felbontására, illetve a különválásra), a kiszámíthatóságot és a rugalmasságot, a „forum shopping” (vagyis a tagállamok közül a legkedvezőbb bírósági fórumhoz való fordulás) kockázatának ezzel egyidejűleg történő elkerülése mellett, és így a személyek Unión belüli szabad mozgásának előmozdítására irányulnak. A részt vevő tagállamok alkalmazandó jogi szabályozásának kiszámíthatósága továbbá csökkentheti a „forum shopping” alkalmazására való késztetést, amely utóbbit megkönnyítette a fórumok 2201/2003 rendelet 3. cikkében biztosított széles választéka.
55.
Fontos rámutatni arra, hogy – ahogyan azt a Bizottság előadta – a részt vevő tagállamok a közös kollíziós jogi szabályok elfogadása révén elismerték azt az elvet, hogy a bíróságaiknak a saját nemzeti jogukkal fennálló esetleges eltérések ellenére külföldi jogot kell adott esetben alkalmazniuk, és hogy ezen elv alól kizárólag az 1259/2010 rendelet 10., 12. és 13. cikke ír elő kivételeket.Az eljáró bíróság szerinti ország joga e rendelet 10. cikke szerinti alkalmazásának lehetősége tehát kivételt jelent az említett elv alkalmazása alól, és azt e jellege miatt szigorúan kell értelmezni. (
24
)
56.
Ezzel szemben a szóban forgó rendelkezés – előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben említett – kiterjesztő értelmezése sértené a felek házasság felbontásával és különválással kapcsolatos (a rendelet 5. cikkén alapuló) autonómiáját, valamint megakadályozná (a rendelet 8. cikke szerint, a felek választásának hiányában) a felekhez legszorosabban kapcsolódó jog alkalmazását.
57.
A kiterjesztő értelmezés ellentétes lenne a rendelet azon céljával, hogy jogbiztonságot nyújtson a polgárok számára, és ösztönözné a „forum shoppingot” tekintettel arra, hogy a házasság felbontását kérő fél azon tagállam bíróságainál nyújthatna be kérelmet, ahol a jog kevesebb korlátozást ír elő a házasság felbontásához. Ez a kiszámíthatóság rendelet által előirányzott célját is meghiúsítaná, mivel esetenként kellene megvizsgálni, hogy az alkalmazandó jog értelmében mely feltételek mellett bontható fel a házasság és annak szubjektív vizsgálatát vonná maga után, hogy a szóban forgó feltételek milyen mértékben minősíthetők korlátozó jellegűnek.
58.
Ezenfelül – ahogyan azt a német kormány megjegyezte – elvben a házasságnak kizárólag bizonyos feltételek esetén lehetővé tett felbontása kivétel helyett inkább főszabály, és álláspontom szerint a jelen ügyben az olasz jog által előírt feltételek nem annyira korlátozó jellegűek, hogy gyakorlatilag lehetetlenné tennék a házasság felbontását.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válasz jogkövetkezményeiről
59.
Álláspontom szerint a Bíróságnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre javasolt válasz jogkövetkezményeire vonatkozóan is iránymutatást kell adnia tekintettel: i. arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben nehézségként veti fel, hogy a román jog nem ismeri el a különválás fogalmát, ezért nem tartalmaz a különválási eljárásra vonatkozó eljárásjogi rendelkezéseket; ii. a román bíróságok által alkalmazott, a jelen indítvány 23. pontjában említett megközelítésre, és iii. hogy teljes körű és hasznos választ adjon a kérdést előterjesztő bíróságnak.
60.
Meggyőződésem szerint „annak érdekében, hogy a nemzeti bíróság megfelelő [és hasznos] választ kapjon az [uniós] jognak az előtte folyamatban lévő jogvitában történő alkalmazására vonatkozóan”, (
25
) meg kell vizsgálni, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak milyen mértékben kell alkalmazni a házasság felbontását szabályozó olasz jogot, ha e jog kötelezővé teszi a különválást, vagyis olyan eljárást, amellyel egyenértékű rendelkezés vagy intézkedés nem létezik a román jogban.
61.
A Bíróságnak ugyanis a nemzeti bíróság rendelkezésére kell bocsátania „az értelmezés minden olyan elemét, amely szükséges az utóbbi előtt lévő ügy megítéléséhez, akár hivatkozott az ezekre a kérdéseinek megfogalmazásában, akár sem”. (
26
)
62.
Először is, a 2201/2003 rendelet II. fejezetének 1. szakasza szerint, ha valamely tagállam bíróságához házasság felbontása iránti kérelmet nyújtanak be, e bíróság nem állapíthatja meg a joghatóságának hiányát (ellentétben a szülői felelősség terén indított keresetekkel, amelyek esetében e rendelet 15. cikke alapján a bíróság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik arra, hogy áttegye az ügyet egy másik tagállam bíróságához), és köteles a házasság felbontása iránti kérelmet elbírálni.
63.
Egyetértek a német kormány azon álláspontjával, hogy az 1259/2010 rendelet által végrehajtott megerősített együttműködésben részt vevő tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy a bíróságaik mind a házasság felbontását, mind pedig a különválást kimondhassák. Álláspontom szerint a román bíróságoknak ezért – annak figyelembevétele helyett, hogy először az olasz bíróságoknak meg kell állapítaniuk vagy el kell rendelniük a különválást – lehetővé kell tenniük ezt az eljárást és analógia útján alkalmazniuk kell a házasság felbontásával kapcsolatos nemzeti eljárásjogi szabályokat, vagy akár igazodniuk kell (a román nemzeti szabályokkal összefüggésben) a különválással kapcsolatos külföldi (olasz) eljárásjogi szabályokhoz. Ellenkező esetben az 1259/2010 rendelet rendelkezései részben hatástalanok lennének.
64.
Először is, a különválás az 1259/2010 rendelet központi elemének minősül, másodszor pedig nincs abban semmi szokatlan, hogy az e rendelet alapján alkalmazandó joggal összhangban valamely bíróságnak határoznia kell a különválásról. Ebből az következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem tagadhatja meg az alapeljárás tárgyát képező kérelem elbírálását a fenti rendelet 12. cikke alapján (ami kivételes esetekre van fenntartva (
27
)) arra hivatkozással, hogy a nemzeti joga nem rendelkezik a különválásról vagy a különválással kapcsolatos eljárásjogi szabályokról.
65.
A Bizottság a jelen ügyben konkrét megoldásként azt javasolta, hogy az eljáró bíróságnak az alkalmazandó jog által előírt anyagi jogi feltételeket kell alkalmaznia és el kell tekintenie az alkalmazandó jog által előírt esetleges eljárásjogi feltételek alkalmazásától abban az esetben, ha az eljáró bíróság országa szerinti jog nem teszi lehetővé ezen eljárásjogi feltételek teljesítését. Amennyiben tehát valamely konkrét esetben teljesülnek a különválás elrendelésének anyagi jogi feltételei, az eljáró bíróság a külföldi eljárásjogi feltétel mellőzésével orvosolhatja azt a körülményt, hogy e bíróság nem mondhatja ki a különválást.
66.
Egyetértek. Álláspontom szerint ez a megoldás kiegyensúlyozott és megfelel az uniós jogalkotó hallgatólagos szándékának. Először is, nem ösztönöz indokolatlanul „forum shoppingra”, mivel az alkalmazandó jog anyagi jogi feltételeinek teljesítését követeli meg. A kérelmező nem tudja kikerülni e feltételek teljesítését azzal, hogy a 2201/2003 rendelet igen nagyvonalú szabályai alapján egy másik bírósághoz fordul és a saját jogának alkalmazását kéri (a felek e feltételek teljesítését igen könnyen kikerülhetik azzal, ha megállapodnak az eljáró bíróság országa szerinti jogban).
67.
Másodszor, ez a megoldás összhangban áll a kollíziós jog területén alkalmazott azon alapvető elvvel, amelynek értelmében az eljárásjogi kérdések az eljáró bíróság országa szerinti jog hatálya alá tartoznak. Ezt az elvet tükrözi az az uniós jogelv is, amelynek értelmében – eltérő megjelölés hiányában – az ügyet elbíráló bíróságokra és hatóságokra az eljárások az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve függvényében vonatkoznak. (
28
)
68.
Az uniós jogalkotó ugyanis több közelmúltbeli jogszabályban azzal a kérdéssel szembesült, hogy hogyan biztosítható az alkalmazandó jog anyagi jogi rendelkezéseinek az eljáró bíróság államában történő tiszteletben tartása akkor is, ha az alkalmazandó joggal egyenértékű (anyagi jogi) fogalom nem létezik annak jogában. Ezek a jogszabályok az alkalmazandó jog alapján megfelelő eredmény biztosítása érdekében rendelkeznek a nemzeti anyagi jog és eljárásjog átvételéről. Példaként hozhatók fel az 650/2012/EU rendelet (
29
) alkalmazandó jogra vonatkozó szabályai közül a dologi jogok egymáshoz igazítására (31. cikk), a hagyatéki gondnok bizonyos helyzetekben történő kirendelésére és jogosítványaira (29. cikk) vonatkozó szabályai, valamint az (EU) 2016/1103 rendelet (
30
) és az (EU) 2016/1104 rendelet (
31
) dologi jogok egymáshoz igazítására vonatkozó szabályai (29. cikk).
69.
Habár az 1259/2010 rendelet kifejezetten nem rendelkezik ilyen alkalmazásról, azt nem is tiltja.
IV. Végkövetkeztetés
70.
Ezen okokból kifolyólag azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék, Románia) által előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
A házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról szóló, 2010. december 20‑i 1259/2010/EU tanácsi rendelet 10. cikkének helyes értelmezése szerint a „8. cikk szerint alkalmazandó jog nem rendelkezik a házasság felbontásáról” kifejezés kizárólag arra az esetre vonatkozik, ha az alkalmazandó jog a házasság felbontásáról egyáltalán nem rendelkezik, másképpen megfogalmazva, ha az nem ismeri el a házasság felbontásának intézményét.
Amennyiben azonban az alkalmazandó jog az eljárásjogából eredően olyan feltételt ír elő, amelyet az eljáró bíróság a saját eljárásjoga által előírt korlátok miatt nem tud alkalmazni, az eljáró bíróság eltekinthet e feltétel alkalmazásától, ha a jogviszonyra alkalmazandó anyagi jogban előírt feltételek teljesülnek az előtte folyamatban lévő ügyben.
A jelen ügyben az eljáró bíróság nem köteles külön eljárás keretében elismerni, hogy a felek a házasság felbontását megelőző hároméves időtartamra különváltak. Az eljáró bíróságnak azonban a házasság felbontására irányuló eljárásban hozott határozatában meg kell erősítenie, hogy teljesült a különválás feltétele. Az eljáró bíróságnak e feltétel teljesülésének igazolása érdekében a szükséges mértékben igazodnia kell az eljáró bíróság országa szerinti joghoz.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról szóló 2010. december 20‑i bizottsági rendelet (HL 2010. L 343., 10. o.; a továbbiakban úgy is, mint: „Róma III” rendelet).
(
3
)	Kétségtelen, hogy a Bíróságtól e rendelkezéssel kapcsolatban kértek állásfoglalást azokban az ügyekben, amelyek eredményeként elfogadta a következőket: 2016. május 12‑iSahyouni végzés (C‑281/15, EU:C:2016:343); 2017. december 20‑iSahyouni ítélet (C‑372/16, EU:C:2017:988). A Bíróság az említett végzésben azonban megállapította, hogy nem rendelkezik hatáskörrel a feltett kérdések megválaszolására, és a Bíróságnak az említett ítéletben nem kellett értelmeznie a szóban forgó rendelkezést. Lásd még a jelen indítvány 12. lábjegyzetét.
(
4
)	A rendelet a legtöbb részt vevő tagállam számára legalább két alapvető változást hozott: jogválasztásról szóló szerződési záradék hiányában releváns elsődleges kapcsolóelvekként egyrészről a felek autonómiáját, másrészről pedig az állampolgárság helyett a szokásos tartózkodási hely figyelembevételét. Lásd: Basedow, J., European Divorce Law:Comments on the Rome III Regulation, in Verbeke, A.‑L., Scherpe, J. M., Declerck, C., Helms, T., és Senaeve, P., Confronting the Frontiers of Family and Succession Law – Liber Amicorum Walter Pintens, Intersentia, 2012, 150. o.
(
5
)	A házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 2003. november 27‑i tanácsi rendelet (HL 2003. L 338., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 243. o.; helyesbítések: HL 2013. L 82., 63. o.; HL 2018. L 33., 5. o.; a továbbiakban úgy is, mint: „Brüsszel IIa” rendelet).
(
6
)	A házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról szóló 2010. december 20‑i bizottsági rendelet (HL 2010. L 343., 10. o.).
(
7
)	A Civil Code‑nek (polgári törvénykönyv) a Code Civil Amendment Act (a polgári törvénykönyv módosításáról szóló törvény, Government Gazette of Malta, 2011. július 29., 18784. sz.) által beiktatott 66 B. cikke.
(
8
)	Lásd például Spanyolország esetében a Código Civil (polgri törvénykönyv) 107. cikke (2) bekezdése második mondatának c) pontját; Németország esetében a Bürgerliches Gesetzbuchot (BGB) (polgári törvénykönyv) beiktató jogszabály 17. cikke (1) bekezdésének második mondatát, Olaszország esetében a legge 31.5.1995, no. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (a nemzetközi magánjog olasz rendszerének reformjáról szóló, 1995. május 31‑i 218. sz. törvény) 31. cikkének (2) bekezdését, Belgium esetében a nemzetközi magánjogról szóló 2004. évi törvénykönyv 55. cikkének (3) bekezdését. Lásd: Lein, E., in Calliess, G.‑P., Rome Regulations:Commentary, második kiadás, Kluwer, 2015, 916, Pereira, P., Rome III: la compétence juridictionnelle et la loi applicable en matière matrimoniale, RMCUE, 2007, 394. o. és Basedow, J., i. m., 148. o.
(
9
)	Ahogyan azt a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 15. pontjában megemlíti („A jelen ügyben alkalmazandó nemzeti rendelkezések” címet viselő részben).
(
10
)	Az elsőfokú bíróság indokolása arra vonatkozott, hogy a felek különválását bírósági határozatban korábban nem állapították meg, és arra is, hogy e különválás nem elfogadható, mivel a román jog nem rendelkezik különválási eljárásról. Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 14. és 26. pontját.
(
11
)	Ezt az értelmezést széles körben védi a jogirodalom. Valójában nem találtam a szakirodalomban ezzel ellentétes értelmezést. Lásd például: Helms, T., in Rauscher, T., Europäisches Zivilprozess‑ und Kollisionsrecht:EuZPR/EuIPR – Kommentar, Band V, 4. kiadás, ottoschmidt, 2016, 885. o. A jelen indítványban később további szakirodalomra is hivatkozom.
(
12
)	A preambulumbekezdés különböző nyelvi változataival kapcsolatban lásd: Saugmandsgaard Øe főtanácsnok Sahyouni ügyre vonatkozó indítványa (C‑372/16, EU:C:2017:686, 76. és 77. pont) és Lein, E., i. m., 920. o.
(
13
)	„Ein wirksames und unverzichtbares Grundrecht auf Scheidung” (lásd: Gruber, U.P., Scheidung auf Europäisch – die Rom III‑Verordnung, IPRax 2012, 391. o., és de Maizière, N., Das Europäische Scheidungskollisionsrecht nach der Rom III‑Verordnung, Jenaer Wissenschaftliche Verlagsgesellschaft, 2017, 244. o.).
(
14
)	Tolani, M., in Althammer, C., Brussels IIa [and] Rome III, Beck, 2019, 360. o.
(
15
)	Lásd: Lein, E., i. m., 919. o. További példákért lásd: Henrich, D., Zur Parteiautonomie im Europäisierten Internationalen Familienrecht, in Verbeke, A.‑L., Scherpe, J.M., Declerck, C., Helms, T., és Senaeve, P., i. m., 707. o.
(
16
)	Lásd például az 1259/2010 rendelet 10. cikkében szereplő második feltételt, amely olyan helyzetekre vonatkozik, amelyekben az alkalmazandó jog „az egyik házastársnak neme miatt nem biztosít azonos jogokat a házasság felbontásához vagy a különváláshoz” (kiemelés tőlem).
(
17
)	Lein, E., i. m., 920. o. Lásd még: Helms, T., i. m., 885. o. (az e mű 19. lábjegyzetében szereplő, ezen álláspontot védő további jogi szakirodalomra történő hivatkozásokkal). Lásd még: Gruber, U.P., i. m., 390. o.
(
18
)	Tolani, M., in Althammer, C., Brüssel IIa [und] Rom III: Kommentar, Beck, 2014, 362. o.
(
19
)	COM(2006) 399 final.
(
20
)	Lásd a 8364/07 tanácsi dokumentumot (Presse 77), a német nyelvű változat 11. pontját.
(
21
)	COM(2010) 105/2 final.
(
22
)	Lásd: Lein, E., i. m., 919. o.
(
23
)	Ezzel megegyező értelmezés tekintetében lásd: Helms, T., i. m., 885. o.
(
24
)	Lásd például: 2019. június 6‑iWeil ítélet (C‑361/18, EU:C:2019:473, 43. pont).
(
25
)	1978. június 28‑iSimmenthal ítélet (70/77, EU:C:1978:139, 57. pont).
(
26
)	2016. szeptember 29‑iEssent Belgium ítélet (C‑492/14, EU:C:2016:732, 43. pont).
(
27
)	Lásd az 1259/2010 rendelet (25) preambulumbekezdését.
(
28
)	Lásd: 2007. június 7‑ivan de Weerd és társai ítélet (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, különösen a 28. pont).
(
29
)	Az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, az alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az öröklési ügyekben kiállított közokiratok elfogadásáról és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési bizonyítvány bevezetéséről szóló, 2012. július 4‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 201., 107. o.; helyesbítések: HL 2012. L 344., 3. o.; HL 2013. L 60., 140. o.; HL 2019. L 243., 9. o.).
(
30
)	A házassági vagyonjogi rendszerekkel kapcsolatos ügyekben a joghatóság, az alkalmazandó jog, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról szóló 2016. június 24‑i tanácsi rendelet (HL 2016. L 183., 1. o.; HL 2017. L 113., 62. o.; HL 2018. L 167., 36. o.).
(
31
)	A bejegyzett élettársi kapcsolatok vagyonjogi hatásaival kapcsolatos ügyekben a joghatóság, az alkalmazandó jog, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról szóló 2016. június 24‑i tanácsi rendelet (HL 2016. L 183., 30. o.; helyesbítés: HL 2017. L 113., 62. o.).