62023CJ0256
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
5 септември 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 299 ДФЕС — Регламент (ЕО) № 1907/2006 — Регистрация, оценка, разрешаване и ограничаване на химикали (REACH) — Член 94, параграф 1 — Регламент (ЕО) № 340/2008 — Член 11, параграф 3, втора алинея и член 13, параграф 4, трета алинея — Такси и плащания, дължими на Европейската агенция по химикали (ECHA) — Такса, дължима за регистрацията на вещество — Намаление за малки и средни предприятия (МСП) — Проверка от ECHA на декларацията относно размера на съответното предприятие — Непредоставяне на определена информация в определения срок — Решение на ECHA, с което се иска плащането на пълния размер на съответната такса и се налага административна такса — Принудително изпълнение — Възможност ECHA да предяви иск пред национална юрисдикция, за да получи плащането на тази административна такса“
По съединени дела C‑256/23 и C‑290/23
с предмет две преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Баварски административен съд Регенсбург, Германия) (C‑256/23) и от Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Областен административен съд на провинция Саксония-Анхалт, Германия) (C‑290/23) с актове от 11 и 6 април 2023 г., постъпили в Съда съответно на 20 април и 8 май 2023 г., в рамките на производства по дела
Европейска агенция по химикали (ECHA)
срещу
Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H.,
при участието на:
Regierung von Niederbayern (C‑256/23),
и
Европейска агенция по химикали (ECHA)
срещу
B. GmbH (C‑290/23),
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: A. Prechal (докладчик), председател на състава, F. Biltgen, N. Wahl, J. Passer и M. L. Arastey Sahún, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: S. Spyropoulos, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 20 март 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Европейската агенция по химикали (ECHA), от F. Becker и M. Heikkilä, в качеството на представители, подпомагани от H. Tammert, Rechtsanwalt,
–
за Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H., от K. Lüdtke, Rechtsanwältin,
–
за гръцкото правителство, от V. Baroutas и M. Tassopoulou, в качеството на представители,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от F. Erlbacher, J. Flett, P. Ortega Sánchez de Lerín и S. Romoli, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 6 юни 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 299 ДФЕС, на член 94, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 година относно регистрацията, оценката, разрешаването и ограничаването на химикали (REACH), за създаване на Европейска агенция по химикали, за изменение на Директива 1999/45/ЕО и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 793/93 на Съвета и Регламент (ЕО) № 1488/94 на Комисията, както и на Директива 76/769/ЕИО на Съвета и директиви 91/155/ЕИО, 93/67/ЕИО, 93/105/ЕО и 2000/21/ЕО на Комисията (ОВ L 396, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 60, стр. 3), изменен с Регламент (ЕО) № 1272/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 г. (ОВ L 353, 2008 г., стр. 1) (наричан по-нататък „Регламентът REACH“), както и на член 11, параграф 3, втора алинея и на член 13, параграф 4, трета алинея от Регламент (ЕО) № 340/2008 на Комисията от 16 април 2008 година относно таксите и плащанията, дължими на Европейската агенция по химикали в съответствие с Регламент № 1907/2006 (ОВ L 107, 2008 г., стр. 6).
2
Запитванията са отправени в рамките на спорове между Европейската агенция по химикали (ECHA) и Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H. (наричано по-нататък „Hallertauer“) (дело C‑256/13) и между ECHA и B. GmbH (дело C‑290/23) във връзка със събирането от ECHA на административна такса, дължима от тези дружества след подаването пред тази агенция на Европейския съюз на заявление за регистрация на химикал на основание на Регламента REACH, тъй като в решение на посочената агенция на Съюза е установено, че те нямат право на намалената такса, предвидена за малките и средните предприятия (МСП), за която те са претендирали при подаването на своите заявления.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламентът REACH
3
Съгласно член 6, параграф 1 от Регламента REACH производителите и вносителите, които произвеждат или внасят химикали в количества от един тон или повече на година, подават в ECHA заявление за регистрация за тези вещества. Член 6, параграф 4 от посочения регламент предвижда, че таксата, изисквана в съответствие с дял IX от него, се заплаща при подаването на заявлението за регистрация.
4
Съгласно член 20, параграфи 2 и 5 от този регламент:
„2.   [ECHA] предприема проверка за пълнота на всяка регистрация, за да изясни дали всички елементи, […], както и таксата за регистрация съгласно член 6, параграф 4, […], са налични. […]. Проверката за пълнота не включва оценка на качеството или адекватността на подадените данни или обосновки.
[ECHA] извършва проверката за пълнота в срок до три седмици от датата на подаване […].
Ако регистрацията е непълна, [ECHA] информира регистранта преди изтичането на триседмичния […] период, посочен във втора алинея, за факта, че е необходима допълнителна информация, за да се завърши регистрацията, като определи приемлив краен срок за това. Регистрантът завършва регистрацията си и я подава до [ECHA] в определения краен срок. [ECHA] потвърждава датата на подаване на допълнителната информация на регистранта. [ECHA] извършва последваща проверка за пълнота, разглеждайки подадената допълнителна информация.
[ECHA] отхвърля регистрацията, ако регистрантът не успее да завърши своята регистрация в определения краен срок. Таксата за регистрация в такива случаи не се възстановява.
[…]
5.   Решенията на [ECHA] в съответствие с параграф 2 от настоящия член могат да бъдат обжалвани в съответствие с разпоредбите на членове 91, 92 и 93“.
5
Член 74 от този регламент, озаглавен „Такси и плащания“, който се съдържа в дял IX, гласи:
„1.   Таксите, които се изискват в съответствие с член 6, параграф 4 […], се определят с регламент на [Европейската комисия], приет в съответствие с процедурата, посочена в член 133, параграф 3, до 1 юни 2008 г.
[…]
3.   Структурата и размерът на таксите, посочени в параграф 1, се определят, като се вземе предвид работата, която се изисква да бъде извършена от [ECHA] и компетентния орган съгласно настоящия регламент, и се фиксират на такова ниво, на което да гарантират, че приходът получен от тях, когато се комбинира с други източници на приходи на [ECHA] съгласно член 96, параграф 1 е достатъчен да покрие разходите по предоставените услуги. […]
[…]
Във всички случаи се определя намалена такса за малки и средни предприятия (МСП).
[…]
4.   Регламентът, посочен в параграф 1, определя обстоятелствата, при които част от таксите се превежда на съответния компетентен орган на държавата членка.
5.   [ECHA] може да събира плащания за други услуги, предоставени от нея“.
6
Членове 91—93 от Регламента REACH се отнасят до жалбите срещу решения на ECHA пред Апелативния съвет на тази агенция, каквито са решенията за отказ на регистрация, посочени в член 20, параграф 2 от този регламент.
7
Член 94 от Регламента REACH е озаглавен „[Жалби] пред [Общия съд] и [Съда]“ и предвижда в параграф 1:
„Може да бъде [подадена жалба] пред [Общия съд] или [Съда] в съответствие с член [263 ДФЕС] за оспорване на решение, взето от Апелативния съвет или от [ECHA,] в случаи, когато не е предвидено право на обжалване пред съвета“.
Регламент № 340/2008
8
Член 3 от този регламент, озаглавен „Такси за регистрации, подадени съгласно член 6, 7 или 11 от [REACH]“, гласи:
„1.   [ECHA] събира такса, както е предвидено в параграфи 2, 3 и 4 от настоящия член, за всяка регистрация на вещество съгласно член 6, 7 или 11 от Регламент[а REACH].
[…]
4.   Когато регистрантът е МСП, [ECHA] събира намалена такса […].
[…]
6.   Когато заплащането не е извършено преди изтичането на срока, предвиден в параграф 5, [ECHA] определя втори срок за заплащане. Когато заплащането не е извършено преди изтичането на втория срок, регистрацията се отказва.
[…]
9
Член 11 от този регламент, озаглавен „Други плащания“, предвижда:
„1.   Плащания могат да се събират за административни и технически услуги, предоставяни от [ECHA] по искане на страна, които не са обхванати от друга такса или плащане, предвидени в настоящия регламент. Размерът на плащането взема предвид съответното работно натоварване.
[…]
2.   Плащанията за административни услуги се извършват в срок 30 календарни дни от датата, на която фактурата е нотифицирана от [ECHA].
3.   Когато заплащането не е извършено преди изтичането на срока, предвиден в параграф 2, [ECHA] определя втори срок за заплащане.
Когато заплащането не е извършено преди изтичането на втория срок, [ECHA] отхвърля искането.
[…]
5.   Класификация на услугите и плащанията се изготвя от управителния съвет на [ECHA] и се приема след положително становище от страна на Комисията“.
10
Съгласно член 13 от същия регламент, озаглавен „Намаления и отмяна на такси“:
„1.   Физическо или юридическо лице, което претендира, че има право на намалена такса или намалено плащане съгласно членове 3—10, информира [ECHA] за това в момента на подаване на заявлението за регистрация, актуализация на регистрацията, искането, нотификацията, заявлението, доклада за преразглеждане или жалбата, които пораждат задължението за заплащане на такса.
[…]
3.   [ECHA] може да изисква по всяко време доказателства, че условията за намаление на такси или плащания или за отмяна на такса са приложими.
4.   Когато физическо или юридическо лице, което претендира, че има право на намаление или отмяна на такса, не може да докаже това право на намаление или отмяна, [ECHA] събира пълния размер на таксата или плащането, а също и административна такса.
Когато физическо или юридическо лице, което е претендирало, че има право на намаление, е заплатило намалена такса или намалено плащане, но не може да докаже това право на намаление, [ECHA] събира разликата до пълната такса или пълното плащане, както и административна такса.
Параграфи 2, 3 и 5 от член 11 се прилагат mutatis mutandis“.
Германското право
11
Съгласно член 40, параграф 1 от Verwaltungsgerichtsordnung (Административнопроцесуален кодекс) от 21 януари 1960 г. (BGBl. 1960 I, стр. 17), в редакцията му, публикувана на 19 март 1991 г. (BGBl. 1991 I, стр. 686), последно изменена с член 1 от Gesetz zur Beschleunigung von verwaltungsgerichtlichen Verfahren im Infrastrukturbereich (Закон за ускоряване на административните производства в областта на инфраструктурата) от 14 март 2023 г. (BGBl. 2023 I, бр. 71) (наричан по-нататък „VwGO“):
„Административните съдилища са компетентни по всички публичноправни спорове от неконституционен характер, освен ако споровете не са изрично възложени на друг съд с федерален закон; публичноправните спорове в областта на правото на провинциите също могат да бъдат възложени на друг съд със закон на съответната провинция“.
12
Член 167, параграф 1 от VwGO гласи:
„Освен ако в настоящия закон не е предвидено друго, за изпълнението се прилага mutatis mutandis осма книга на Zivilprozessordnung (Граждански процесуален кодекс, наричан по-нататък „ZPO“). Съдът по изпълнението е първоинстанционният съд“.
13
Член 753 от ZPO, в редакцията му, публикувана на 5 декември 2005 г. (BGBl. 2005 I, стр. 3202), изменен с член 19 от Gesetz zur Umsetzung der Umwandlungsrichtlinie und zur Änderung weiterer Gesetze (Закон за транспониране на Директивата за преобразуването на предприятия и за изменение на други закони) от 22 февруари 2023 г. (BGBl. 2023 I, бр. 51), предвижда в параграф 1:
„Принудителното изпълнение, освен ако не е възложено на съдилищата, се извършва от съдебни изпълнители, които го извършват по възлагане от страна на кредитора“.
14
Съгласно член 764 от ZPO:
„1.   Разпореждането на изпълнителни действия, възложени на съдилищата, и сътрудничеството при такива действия са част от компетентността на Amtsgericht (районен съд, Германия) като съд по изпълнението.
2.   Освен ако в закона не е посочен друг районен съд, съдът по изпълнението е районният съд, в чийто район следва да се проведе или се е провело производството по изпълнение.
3.   Съдът по изпълнението се произнася с определение“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
Дело C‑256/23
15
На 16 ноември 2010 г. Hallertauer подава до ECHA заявление за регистрация на химично вещество, като се позовава на качеството на МСП, и по-специално на качеството „микропредприятие“ по смисъла на Препоръка 2003/361/ЕО на Комисията от 6 май 2003 година относно определението за микро-, малки и средни предприятия (ОВ L 124, 2003 г., стр. 36), за да може да се ползва от намалена такса за регистрация.
16
През 2013 г. ECHA проверява предоставената от това дружество информация относно размера на съответното предприятие. Във връзка с това с писмо от 31 май 2013 г. тя го уведомява, че макар МСП да могат да се възползват от намаление на таксите и плащанията, за тази цел е необходимо да се представят доказателства относно размера на съответното предприятие и че ако такива доказателства не бъдат представени в определените срокове, всяко намаление ще бъде изключено.
17
На 20 ноември 2013 г. ECHA приема Решение SME(2013) 4439 (наричано по-нататък „разглежданото в главното производство решение на ECHA по дело C‑256/23“) и уведомява за него Hallertauer. В споменатото решение ECHA констатира, че това дружество не може да претендира за намаление на таксите и плащанията, тъй като не е представило доказателства за качеството си на „микропредприятие“, поради което следва да му бъде начислена административна такса в размер на 9950 евро. Това решение съдържа и информация относно възможностите за обжалване, съгласно която посоченото дружество може да подаде жалба пред Общия съд в срок от два месеца от уведомяването за същото решение, за да го оспори.
18
С писмо от 22 ноември 2013 г. ECHA изпраща на Hallertauer фактурата за плащането на тази административна такса, което е изискуемо на 22 декември 2013 г.
19
На 22 декември 2013 г. ECHA изпраща напомнително писмо до Hallertauer, в което определя 20 февруари 2014 г. за дата, на която плащането по тази фактура е изискуемо.
20
Hallertauer не плаща посочената административна такса и не подава жалба за отмяна на разглежданото в главното производство по дело C‑256/23 решение на ECHA пред Общия съд в определения срок.
21
На 15 май 2019 г. ECHA сезира Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Баварски административен съд Регенсбург, Германия), който е запитващата юрисдикция по дело C‑256/23, с иск Hallertauer да бъде осъдено да заплати сумата от 9950 евро, определена в разглежданото в главното производство по дело C‑256/23 решение на ECHA.
22
Тази юрисдикция си задава, на първо място, въпроса дали юрисдикциите на държавите членки са компетентни да разгледат иск на агенция на Съюза като ECHA за изпълнение на парично задължение, наложено с решение, което вече не може да бъде обжалвано пред съдилищата на Съюза, като разглежданото в главното производство по дело C‑256/23 решение на ECHA.
23
Посочената юрисдикция отбелязва, че в германското право съдът може да се произнесе по основателността на даден иск само ако по-специално е проверил, че този иск попада в обхвата на правораздавателната му компетентност. Що се отнася до компетентността на административните съдилища, към които принадлежи запитващата юрисдикция, се поставял въпросът дали искът, предявен в главното производство по дело C‑256/23, се отнася до „публичноправен спор с неконституционен характер“ по смисъла на член 40, параграф 1, първо изречение от VwGO, по който се произнасят административните съдилища.
24
Компетентността на германските административни съдилища да разглеждат изпълнително производство като разглежданото в главното производство по дело C‑256/23, което няма за предмет постановяване на решение по същество относно вземане, се уреждала обаче единствено от член 167 от VwGO, който в качеството си на lex specialis имал предимство пред общото правило, предвидено в член 40, параграф 1, първо изречение от VwGO. Член 167 обаче предполагал изпълнителното основание да е постановено в съдебно производство — условие, което не било изпълнено в спора по главното производство по дело C‑256/23.
25
Така се поставял въпросът дали предявеният по този спор иск попада в обхвата на специалната компетентност на съда на Съюза, предвидена в член 94, параграф 1 от Регламента REACH, така че да е извън компетентността на юрисдикциите на държавите членки.
26
Запитващата юрисдикция по-скоро приема тезата на ответника в главното производство, че тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че съдът на Съюза е компетентен да разгледа иск за изпълнение на акт от правото на Съюза.
27
Всъщност, най-напред, разграничението между определянето на административни такси, от една страна, и тяхното събиране, от друга страна, било изкуствено и малко вероятно, тъй като посочената разпоредба имала за цел да подложи на пълен контрол административната дейност на ищеца в главното производство в качеството му на орган на Съюза.
28
По-нататък, случай като разглеждания в главното производство по дело C‑256/23 се състоял в пряко прилагане на правото на Съюза от агенция на Съюза под формата на приемане на решение, с което се налагат парични задължения. Германските юрисдикции обаче били компетентни само в случай на непряко прилагане на правото на Съюза, включващо акт на публична власт на съответните национални органи. Следователно би било целесъобразно решенията, свързани с упражняването на публична власт, взети от агенция на Съюза, да подлежат изцяло на контрол от страна на юрисдикциите на Съюза.
29
Накрая, за да се гарантира еднаквото прилагане на правото в рамките на Съюза, съдът на Съюза би трябвало да може да упражнява контрол не само върху спирането на изпълнението на акт на Съюза, както е предвидено в член 299, четвърта алинея ДФЕС, но и — при спазване на член 299, четвърта алинея, второ изречение ДФЕС — върху цялата процедура за изпълнение на такъв акт.
30
Ако Съдът приеме, че член 94, параграф 1 от Регламента REACH не се прилага към иск за събиране на вземания като предявения в главното производство, запитващата юрисдикция иска да установи, на второ място, дали разглежданото в главното производство по дело C‑256/23 решение на ECHA има изпълнителна сила по смисъла на член 299, първа алинея ДФЕС.
31
В това отношение запитващата юрисдикция счита, че предвид мястото му в структурата на Договора за функционирането на ЕС, както и предвид неговия предмет и цел не е изключено член 299, първа алинея ДФЕС да трябва да се тълкува разширително, така че да обхваща и актовете, налагащи парични задължения, приети от агенции на Съюза като ECHA.
32
Освен това подобно тълкуване се потвърждавало от факта, че нито Регламентът REACH, нито Регламент № 340/2008 съдържат специфични правила относно принудителното изпълнение. Тъй като обаче ECHA имала правомощието да събира административни такси и плащания, тя трябвало да разполага с необходимите средства за изпълнение на решенията за налагане на тези такси и плащания.
33
На трето място, ако Съдът приеме, че разглежданото в главното производство по дело C‑256/23 решение на ECHA попада в приложното поле на член 299 ДФЕС, както е определено в първа алинея от него, запитващата юрисдикция иска да се установи дали препращането към гражданскопроцесуалните норми, които са в сила в държавата, на чиято територия се извършва изпълнението, направено в член 299, втора алинея, следва да се разбира като „пълно препращане“, което обхваща правилата относно компетентността на компетентния изпълнителен орган.
34
При тези обстоятелства Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Баварски административен съд, Регенсбург) решава да спре производството и да отправи до Съда на Европейския съюз следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 94, параграф 1 от Регламент[а REACH], съгласно който пред [Общия съд] може да бъде подадена жалба срещу решение на [ECHA], да се тълкува в смисъл, че предмет на жалба може да бъде и изпълнителната сила на решени[ето] на [ECHA]?
2)
При отрицателен отговор на първия въпрос: трябва ли член 299, първа алинея ДФЕС да се тълкува в смисъл, че се прилага не само към актовете, приети от Съвета [на Европейския съюз], Комисията или Европейската централна банка [(ЕЦБ)], но и към решенията на [ECHA] за налагане на задължение за плащане на административна такса?
3)
При утвърдителен отговор на втория въпрос: трябва ли член 299, втора алинея ДФЕС да се тълкува в смисъл, че позоваването на разпоредбите на гражданскопроцесуалните норми на държавата членка се отнася не само до процесуалните разпоредби, но и до правилата за компетентност?“.
Дело C‑290/23
35
През 2010 г. B. подава регистрационно досие съгласно Регламента REACH, като посочва, че е средно предприятие по смисъла на Препоръка 2003/361.
36
Тъй като дружеството не представя необходимите за тази цел доказателства в определения срок, на 9 август 2016 г. ECHA приема решение SME(2016) 3729 (наричано по-нататък „разглежданото в главното производство по дело C‑290/23 решение на ECHA“).
37
В това решение ECHA констатира, че B. не отговаря на условията за ползване на намалената такса, предвидена по-специално за средните предприятия, и че следователно на основание член 13, параграф 4 от Регламент № 340/2008 дължи разликата между вече платената такса и дължимата от големите предприятия такса, а оттам и административна такса в размер от 17437 евро. Това решение е придружено от информация относно възможностите за обжалване, в която се посочва, че съгласно член 94, параграф 1 от Регламента REACH във връзка с член 263 ДФЕС пред Общия съд може да се подаде жалба в срок от два месеца, считано от получаването на същото решение, за да се провери неговата законосъобразност.
38
B. не обжалва пред Общия съд разглежданото в главното производство по дело C‑290/23 решение на ECHA в определения срок и не плаща претендираната в него сума въпреки няколкото напомнителни писма, изпратени до него от ECHA.
39
ECHA подава иск пред Verwaltungsgericht Halle (Административен съд Хале, Германия), с който иска B. да бъде осъдено да ѝ заплати сумата от 17437 евро, определена в разглежданото в главното производство по дело C‑290/23 решение на ECHA.
40
Този съд отхвърля иска като недопустим главно с мотива, че противно на твърденията на ECHA, не съществува възможност за обжалване по административен ред в съответствие с член 40 от VwGO.
41
Сезиран с въззивна жалба срещу решението на Verwaltungsgericht Halle (Административен съд Хале), Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Областен административен съд на провинция Саксония-Анхалт, Германия), който е запитващата юрисдикция по дело C‑290/23, счита, на първо място, че противно на посоченото в това решение, искът не може да бъде отхвърлен като недопустим с мотива, че при липсата на правен акт на германски публичен орган не е налице предвидената в член 40, параграф 1 от VwGO възможност за производство по административен ред.
42
Тъй като юрисдикциите на Съюза не са компетентни да разглеждат искове във връзка с изпълнението на публичноправно вземане на орган на Съюза в съответствие с член 256 и следващите ДФЕС, по силата на член 274 ДФЕС компетентни да разглеждат тези искове, са националните юрисдикции.
43
Според тази юрисдикция член 94, параграф 1 от Регламента REACH не предвижда компетентност на съда на Съюза да разглежда такива искове, тъй като съгласно самия ѝ текст тази разпоредба се прилага само ако този съд е компетентен съгласно член 263 ДФЕС. Случаят с тези искове обаче не бил такъв, тъй като те се отнасят до изпълнението на парични задължения, а не до отмяната на акт на Съюза.
44
На второ място, поставял се въпросът дали разглежданото в главното производство по дело C‑290/23 решение на ECHA, с което се налага административна такса съгласно член 13, параграф 4 от Регламент № 340/2008, има изпълнителна сила. Такъв би бил случаят, ако това решение попада в приложното поле на член 299 ДФЕС, определено в първа алинея от този член.
45
В това отношение запитващата юрисдикция счита, че са възможни съмнения относно приложимостта на член 299 ДФЕС към решение като разглежданото в главното производство по дело C‑290/23 решение на ECHA.
46
На трето и последно място, ако се приеме, че разглежданото в главното производство по дело C‑290/23 решение на ECHA не попада в обхвата на член 299 ДФЕС, запитващата юрисдикция иска да се установи дали разпоредбите на член 13, параграф 4, трета алинея във връзка с член 11, параграф 3, втора алинея от Регламент № 340/2008 следва да се тълкуват в смисъл, че трябва да се изключи предявяването на осъдителен иск от ECHA за изпълнение на задължение за плащане на административна такса.
47
Според посочената юрисдикция тези разпоредби на Регламент № 340/2008, разглеждани във връзка една с друга, могат да се тълкуват в смисъл, че в случай на неплащане на таксите, административните такси или плащания преди изтичането на втория определен от ECHA срок единствената последица, предвидена в този регламент, би била отхвърлянето на заявлението за регистрация на съответния химикал и че по този начин законодателят е искал да изключи предявяването на осъдителен иск пред националните съдилища за изпълнение на решението, с което се налага административна такса.
48
При тези обстоятелства Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Областен административен съд на провинция Саксония-Анхалт) решава да спре производството и да отправи до Съда на Европейския съюз следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 299, първа алинея ДФЕС да се тълкува в смисъл, че същият се прилага само за решения, постановени от Съвета, от Комисията или от [ЕЦБ], или се прилага и по отношение на решенията на [ECHA], с които се събира административна такса по член 13, параграф 4 от Регламент № 340/2008 в съответствие с Регламента REACH?
2)
Ако решението на ECHA за събиране на такава административна такса няма изпълнителна сила [по смисъла на член 299, първа алинея ДФЕС]:
Трябва ли член 13, параграф 4, трета алинея във връзка с член 11, параграф 3, втора алинея от Регламент № 340/2008 да се тълкуват в смисъл, че e изключено предявяването на осъдителен иск за плащане на административната такса?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос по делоC‑256/23
49
С първия си въпрос по дело C‑256/23, който следва да се разгледа на първо място, запитващата юрисдикция по това дело по същество поставя въпроса дали член 94, параграф 1 от Регламента REACH трябва да се тълкува в смисъл, че ECHA може да сезира съда на Съюза с иск за изпълнение на парично задължение, наложено на дадено лице с взето от тази агенция решение.
50
Тъй като съгласно членове 91—93 от Регламента REACH не съществува право на обжалване пред Апелативния съвет на ECHA за оспорване на решенията на тази агенция, с които се определят парични задължения във връзка с регистрацията на химикал, този въпрос налага да се провери дали иск за изпълнение на парично задължение като разглеждания в главното производство по дело C‑256/23 представлява оспорване на „решение на [ECHA]“ по смисъла на член 94, параграф 1 от посочения регламент, с което съдът на Съюза може да бъде сезиран на основание член 263 ДФЕС.
51
В това отношение най-напред следва да се констатира, че доколкото изрично препраща към компетентността, предоставена на съда на Съюза в член 263 ДФЕС, член 94, параграф 1 от Регламента REACH има декларативен характер и не може да разшири тази компетентност.
52
В този контекст следва да се припомни, че жалбата за отмяна по член 263 ДФЕС е общ способ за защита срещу всички приемани от институциите актове, независимо от характера и формата им, които пораждат задължително правно действие, годно да засегне интересите на жалбоподателя, като измени съществено правното му положение (решение от 16 юли 2020 г., ADR Center/Комисия, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, т. 62 и цитираната съдебна практика).
53
Предвидената в член 263 ДФЕС правораздавателна компетентност се отнася по-специално до контрола от съда на Съюза за „законосъобразност“ на „актовете, издадени от органите, службите или агенциите на Съюза, предназначени да произвеждат правно действие по отношение на трети страни“.
54
По-специално, физическо или юридическо лице може да подаде жалба по член 263 ДФЕС за отмяна на решение на ECHA, с което му се налага парично задължение във връзка със заявлението му за регистрация на химикал на основание на Регламента REACH, тъй като такова решение представлява акт, предназначен да произвежда правно действие по отношение на трети страни, чийто адресат е такова лице.
55
В случая е безспорно, че в разглежданите в главните производства решения на ECHA засегнатите дружества са били изрично уведомени за правото си да обжалват пред Общия съд решението, на което са адресати, но не са упражнили това право на обжалване в двумесечния срок, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС.
56
Освен това действително член 263, пета алинея ДФЕС позволява на законодателя на Съюза да предвижда в актовете за създаване на органи, служби и агенции на Съюза „специфични условия и правила“ относно исковете, заведени от физически или юридически лица срещу актове на тези органи, служби или агенции, предназначени да произведат правно действие спрямо тях.
57
Това не променя факта, от една страна, че дело C‑256/23 се отнася до иск, предявен от агенция на Съюза срещу юридическо лице, и от друга страна, че при всички положения законодателят на Съюза не би могъл на това основание да разшири предвидената в член 263 ДФЕС компетентност, за да включи в нея разглеждането на искове за изпълнение на парични задължения, наложени в такива актове на органи, служби или агенции, тъй като по този начин законодателят на Съюза не би предвидил „специфични условия и правила“ относно исковете, посочени в тази разпоредба, а би създал ново правно средство за защита, което не е предвидено в Договора за функционирането на ЕС.
58
Всъщност, ако приеме, че е компетентен да се произнася по исковете на органи, служби или агенции на Съюза за изпълнение на парични задължения, съдът на Съюза би рискувал да разшири правораздавателната си компетентност отвъд границите, установени в член 274 ДФЕС, който възлага на националните юрисдикции общата компетентност по спорове, по които Съюзът е страна (вж. по аналогия решение от 16 юли 2020 г., ADR Center/Комисия, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, т. 64 и цитираната съдебна практика).
59
Освен това с приемането на акт на вторичното право законодателят на Съюза не може да създаде правно средство за защита, което не е предвидено в Договора за функционирането на ЕС, тъй като този договор е установил завършена система от правни средства за защита и процедури, чиято цел е да осигурят контрола за законосъобразност на актовете на институциите, като го е поверил на съда на Съюза (решение от 25 юли 2002 г., Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, т. 40).
60
Следователно разширяването на предвидената в член 263 ДФЕС компетентност, така че да обхване и разглеждането на искове за изпълнението на парични задължения, би било несъвместимо с основната характеристика на посочената в тази разпоредба жалба, а именно че тази жалба представлява жалба за отмяна, с която се оспорва законосъобразността на съответния акт, и следователно би нарушило първичното право на Съюза.
61
При тези условия, тъй като съдът на Съюза не е компетентен да разгледа иск на ECHA за събиране на сумите за разходи, свързани с регистрацията на химикал на основание член 263 ДФЕС, а никоя друга разпоредба от първичното право на Съюза не предоставя такава компетентност на този съд, от член 274 ДФЕС следва, че такъв иск е възложен на националните юрисдикции, които имат общата компетентност по спорове, по които Съюзът е страна (вж. по аналогия решение от 16 юли 2020 г., ADR Center/Комисия, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, т. 64 и цитираната съдебна практика).
62
Обратната теза, развита от Hallertauer пред запитващата юрисдикция, не може да бъде възприета.
63
Всъщност, независимо от въпроса дали от практическа гледна точка по съображения за ефективност би било уместно съдът на Съюза да разглежда не само законосъобразността на актовете на ECHA, но и изпълнението на наложените с тези актове парични задължения, от точка 59 от настоящото решение е видно, че това очевидно не е така в рамките на системата от правни средства за защита и процедури, предвидена понастоящем в Договора за функционирането на ЕС.
64
Впрочем подобна правораздавателна компетентност не е необходима, за да се гарантира еднаквото прилагане на правото на Съюза, тъй като по отношение на законосъобразността на съответните актове е възможно да се подаде жалба за отмяна пред Общия съд, а въпроси относно тълкуването на правото на Съюза, които биха могли да възникнат във връзка с иск за изпълнението на тези актове пред националните юрисдикции, могат, и при необходимост трябва, да бъдат поставени на Съда на основание член 267 ДФЕС.
65
Накрая, обстоятелството, че в настоящия случай е налице пряко прилагане на правото на Съюза от агенция на Съюза под формата на налагане на парично задължение, е ирелевантно за компетентността на националните юрисдикции, като се има предвид системата от правни средства за защита и процедури, предвидена понастоящем в Договора за функционирането на ЕС, и по-специално в член 274 от него.
66
С оглед на всичко, изложено по-горе, на първия въпрос по дело C‑256/23 следва да се отговори, че член 94, параграф 1 от Регламента REACH трябва да се тълкува в смисъл, че ECHA не може да сезира съда на Съюза с иск за изпълнение на парично задължение, наложено на дадено лице с взето от тази агенция решение.
По втория въпрос по дело C‑256/23 и по първия въпрос по дело C‑290/23
67
С втория въпрос по дело C‑256/23 и първия въпрос по дело C‑290/23, които следва да се разгледат заедно и на второ място, запитващите юрисдикции по тези дела по същество поставят въпроса дали член 299, първа алинея ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че решение на ECHA, с което на дадено лице се налага парично задължение във връзка с регистрацията на химикал в тази агенция, има изпълнителна сила по смисъла на тази разпоредба.
68
Съгласно член 299, първа алинея ДФЕС актовете на Съвета, на Комисията и на ЕЦБ, които налагат парично задължение за субекти, различни от държавите, имат изпълнителна сила.
69
От разглежданата разпоредба следва, че тези актове подлежат на принудително изпълнение срещу посочените в тях субекти, различни от държавите (решение от 9 ноември 2017 г., Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, т. 29).
70
Тъй като с оглед на текста си съдържащото се в член 299, първа алинея ДФЕС изброяване е очевидно изчерпателно и тази разпоредба не подлежи на разширително тълкуване, като се има предвид по-специално фактът, че тя има за цел предоставянето на властнически правомощия, следва да се констатира, че нито актовете на институции на Съюза, които не са включени в това изброяване, нито актовете на органи, служби или агенции на Съюза, сред които ECHA, макар да налагат парично задължение за субекти, различни от държавите, имат изпълнителна сила по смисъла на посочената разпоредба и следователно не подлежат на принудително изпълнение на основание член 299 ДФЕС при предвидените в него условия.
71
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 48—50 от заключението си, изчерпателният характер на това изброяване се потвърждава и от генезиса на член 299 ДФЕС, по-специално от факта, че при измененията на Договорите с Договора от Лисабон авторите на този договор за изменение са се ограничили да добавят само ЕЦБ към това изброяване, и не са включили в него други институции или органи, служби или агенции на Съюза.
72
Освен това се налага изводът, че Регламентът REACH не съдържа разпоредби относно принудителното изпълнение на решения на ECHA като разглежданите в главното производство.
73
За разлика от това, както отбелязва и генералният адвокат в точки 65—67 от заключението си, няколко регламента за създаване на органи, служби или агенции на Съюза съдържат разпоредби относно изпълнението на решенията, взети от тези образувания, по-специално в областта на разноските, свързани с процедури по регистрация, които разпоредби по същество са идентични с тези на член 299 ДФЕС.
74
Това се отнася по-специално за член 110 от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1), озаглавен „Изпълнение на решенията, определящи размера на разноските“, който предвижда в параграф 1, че всяко окончателно решение на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), което определя размера на разноските, подлежи на принудително изпълнение, а в параграфи 2—4 съдържа разпоредби, които по същество са идентични с тези на член 299, втора, трета и четвърта алинея ДФЕС.
75
Също така член 41, параграф 3, първа алинея от Регламент (ЕС) № 806/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 юли 2014 година за установяването на еднообразни правила и еднообразна процедура за преструктурирането на кредитни институции и някои инвестиционни посредници в рамките на Единния механизъм за преструктуриране и Единния фонд за преструктуриране и за изменение на Регламент (ЕС) № 1093/2010 (ОВ L 225, 2014 г., стр. 1) предвижда, че глобите и периодичните имуществени санкции, наложени от Единния съвет за преструктуриране (ЕСП) съгласно членове 38 и 39, могат да се изпълняват принудително, и съдържа във втора, трета и четвърта алинея разпоредби, които по същество са идентични с тези на член 299, втора, трета и четвърта алинея ДФЕС.
76
За сметка на това, що се отнася по-специално до събирането на разходи и разноски, следва да се констатира, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 69 и 70 от заключението си, че някои регламенти за създаване на орган, служба или агенция на Съюза, като Регламент (ЕО) № 297/95 на Съвета от 10 февруари 1995 година относно таксите, дължими на Европейската агенция за оценка на лекарствените продукти (ОВ L 35, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 14, стр. 253), както и значителен брой регламенти на Комисията, с които тя делегира някои от собствените си правомощия на вече създадени агенции на Съюза, не съдържат конкретни правила относно изпълнителната сила на приетите от тях актове като тези, които са изготвени по модела на правилата, предвидени в член 299 ДФЕС.
77
Следователно трябва да се приеме, че що се отнася до ECHA, законодателят на Съюза умишлено не е предвидил в Регламента REACH правила относно принудителното изпълнение на решенията на съответната агенция като предвидените в член 299 ДФЕС за актовете на институциите на Съюза, посочени в първа алинея от този член.
78
Следва също да се отбележи, че несъмнено член 100, параграф 2, втора алинея от Регламент (ЕС, Евратом) 2018/1046 на Европейския парламент и на Съвета от 18 юли 2018 година за финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза, за изменение на регламенти (ЕС) № 1296/2013, (ЕС) № 1301/2013, (ЕС) № 1303/2013, (ЕС) № 1304/2013, (ЕС) № 1309/2013, (ЕС) № 1316/2013, (ЕС) № 223/2014 и (ЕС) № 283/2014 и на Решение № 541/2014/ЕС и за отмяна на Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 (OВ L 193, 2018 г., стр. 1) позволява при някои условия и „при изключителни обстоятелства“ на „другите институции на Съюза“ да поискат от Комисията да приеме в тяхна полза такова решение с изпълнителна сила.
79
При все това, независимо от въпроса дали тази възможност е предоставена на ECHA, при всички положения трябва да се констатира, че тя е ограничена до вземания, възникнали във връзка със служители или във връзка с членове или бивши членове на съответната институция, и следователно не обхваща други видове вземания като разглежданите в главните производства вземания на ECHA, свързани със събирането на административни такси от частни оператори.
80
Впрочем, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 63 и 64 от заключението си, така предоставената възможност на някои институции на Съюза, различни от посочените в член 299, първа алинея ДФЕС, да получат решение с изпълнителна сила, подкрепя тезата в полза на тълкуването на тази разпоредба в смисъл, че последната съдържа изчерпателно изброяване.
81
Накрая, важно е да се добави, че от член 19, параграф 1 ДЕС във връзка с член 274 ДФЕС следва, че държавите членки, които поради процесуалната автономия, с която разполагат в това отношение, имат широка свобода на преценка за тази цел, следва да определят във вътрешния си правен ред необходимите правни средства за защита и да определят процесуалните правила във връзка с тези правни средства за защита, предназначени да гарантират ефективното изпълнение на решенията на институциите, органите, службите и агенциите на Съюза, с които се налагат парични задължения на лица като разглежданите в главните производства, при спазване обаче на принципите на равностойност и ефективност.
82
Това задължение в тежест на държавите членки се налага и по силата на принципа на лоялно сътрудничество, закрепен в член 4, параграф 3 ДЕС, и по-специално по силата на втора алинея от тази разпоредба, която предвижда, че държавите членки вземат всички общи или специални мерки, необходими за гарантиране на изпълнението на задълженията, произтичащи от Договорите или от актовете на институциите на Съюза.
83
Такъв механизъм от правни средства за защита и процесуални правила не трябва да засяга прилагането и ефективността на правото на Съюза. Такъв би бил по-специално случаят, ако прилагането на този механизъм прави практически невъзможно събирането на съответните суми от ECHA. Прилагането на посочения механизъм трябва да се извършва и по недискриминационен начин в сравнение с производствата за разрешаване на вътрешноправни спорове от същия вид и националните юрисдикции трябва да действат в тази област със същата грижа и съгласно правила, които не правят по-трудно събирането на въпросните суми, отколкото в сходни случаи, свързани с прилагането на съответните национални разпоредби (вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2017 г., Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, т. 16).
84
С оглед на всичко, изложено по-горе, на втория въпрос по дело C‑256/23 и на първия въпрос по дело C‑290/23 следва да се отговори, че член 299, първа алинея ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че решение на ECHA, с което на дадено лице се налага парично задължение във връзка със заявление за регистрация на химикал от тази агенция, няма изпълнителна сила по смисъла на тази разпоредба.
По втория въпрос по дело C‑290/23
85
С втория въпрос по дело C‑290/23, който следва да се разгледа на трето място, запитващата юрисдикция по това дело иска по същество да се установи дали разпоредбите на член 11, параграф 3, втора алинея във връзка с член 13, параграф 4, втора и трета алинея от Регламент № 340/2008 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато ECHA установи, че се дължи пълният размер на таксата и административна такса, тъй като съответното лице, което е претендирало, че има право на намалена такса, не може да докаже в определените срокове, че има право на такова намаление, тези разпоредби изключват възможността посочената агенция на Съюза да предяви пред националните юрисдикции иск за събиране на съответната административна такса, ако тази такса не е била платена в определените срокове.
86
В това отношение следва, на първо място, да се отбележи най-напред, че съгласно член 11, параграф 1 от Регламент № 340/2008 може да се събират плащания за административните и техническите услуги, предоставяни от ECHA по искане на страна, които не са обхванати от друга такса или плащане, предвидени в този регламент. На следващо място, член 11, параграф 2 от посочения регламент предвижда, че плащанията за административни услуги се извършват в срок 30 календарни дни от датата, на която фактурата е нотифицирана от ECHA. Накрая, съгласно член 11, параграф 3 от същия регламент, от една страна, когато плащането не е извършено преди изтичането на този тридесетдневен срок, ECHA определя втори срок за плащане и от друга страна, когато плащането не е извършено преди изтичането на втория срок, ECHA „отхвърля искането“.
87
От цялостния прочит на тези разпоредби следва, че искането, което ECHA е длъжна да отхвърли на основание член 11, параграф 3, втора алинея от Регламент № 340/2008, е искането за предоставяне на административни услуги, посочено в параграф 1 от същия член 11.
88
На второ място, несъмнено съгласно член 13, параграф 4, трета алинея от Регламент № 340/2008 член 11, параграфи 2, 3 и 5 „се прилагат mutatis mutandis“.
89
Все пак такова прилагане „mutatis mutandis“ на член 11, параграф 3, втора алинея от Регламент № 340/2008 в контекста на изискуемостта на специфичната административна такса по член 13, параграф 4, втора алинея от този регламент не означава, че ако цялата такса не бъде платена преди изтичането на втория срок, ECHA не може да събере посочената административна такса чрез иск за изпълнение пред националните юрисдикции.
90
Всъщност, най-напред, както следва от точка 87 от настоящото решение, член 11, параграф 3, втора алинея от Регламент № 340/2008 не се отнася до отхвърлянето на заявлението за регистрация.
91
На следващо място, член 13 от Регламент № 340/2008 допълва разпоредбите на член 20 от Регламента REACH относно процедурата за „проверка на пълнотата на заявлението“.
92
За разлика обаче от плащането на таксата за регистрация, което е изрично посочено в параграф 2 от този член 20, плащането на административната такса по член 13, параграф 4, втора алинея от Регламент № 340/2008 не е част от това производство. Следователно дори при липса на такова плащане заявлението е пълно и съответната регистрация може да се извърши.
93
Накрая, подобно тълкуване не се опровергава от факта, че противно на предвиденото в член 10, параграф 3 от Регламент № 297/95 по отношение на Европейската агенция за оценка на лекарствените продукти, наричана понастоящем Европейска агенция по лекарствата (EMA), Регламентът REACH не съдържа изрично позоваване на възможността на ECHA да сезира национален съд в случай на неплащане на административни такси и плащания в определените срокове.
94
Всъщност подобно позоваване има очевидно декларативен характер. Както бе посочено в точки 81 и 82 от настоящото решение, от член 19, параграф 1 ДЕС във връзка с член 274 ДФЕС, както и от принципа на лоялно сътрудничество, закрепен в член 4, параграф 3 ДЕС, следва, че държавите членки са длъжни да предвидят правните средства за защита и процесуалните правила, необходими, за да се гарантира, че ECHA може действително да събере сумите, дължими съгласно член 13, параграф 4, втора алинея от Регламент № 340/2008.
95
С оглед на всичко, изложено по-горе, на втория въпрос по дело C‑290/23 следва да се отговори, че разпоредбите на член 11, параграф 3, втора алинея във връзка с член 13, параграф 4, втора и трета алинея от Регламент № 340/2008 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато ECHA установи, че се дължи пълният размер на таксата и административна такса, тъй като съответното лице, което е претендирало, че има право на намалена такса, не може да докаже в определените срокове, че има право на такова намаление, тези разпоредби не изключват възможността посочената агенция на Съюза да предяви пред националните юрисдикции иск за събиране на съответната административна такса, ако тази такса не е била платена в определените срокове.
По третия въпрос по делоC‑256/23
96
Третият въпрос по дело C‑256/23, който се отнася до тълкуването на член 299, втора алинея ДФЕС, не следва да се разглежда, тъй като той е поставен само в случай че Съдът отговори утвърдително на втория въпрос по това дело относно приложимостта на член 299, който въпрос се отнася до първа алинея от този член. От мотивите, изложени в точки 67—84 от настоящото решение, обаче следва, че на втория въпрос трябва да се отговори отрицателно.
По съдебните разноски
97
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Член 94, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 година относно регистрацията, оценката, разрешаването и ограничаването на химикали (REACH), за създаване на Европейска агенция по химикали, за изменение на Директива 1999/45/ЕО и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 793/93 на Съвета и Регламент (ЕО) № 1488/94 на Комисията, както и на Директива 76/769/ЕИО на Съвета и директиви 91/155/ЕИО, 93/67/ЕИО, 93/105/ЕО и 2000/21/ЕО на Комисията, изменен с Регламент (ЕО) № 1272/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
Европейската агенция по химикали (ECHA) не може да сезира съда на Съюза с иск за изпълнение на парично задължение, наложено на дадено лице с взето от тази агенция решение.
2)
Член 299, първа алинея ДФЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че
решение на Европейската агенция по химикали (ECHA), с което на дадено лице се налага парично задължение във връзка със заявление за регистрация на химикал от тази агенция, няма изпълнителна сила по смисъла на тази разпоредба.
3)
Разпоредбите на член 11, параграф 3, втора алинея във връзка с член 13, параграф 4, втора и трета алинея от Регламент (ЕО) № 340/2008 на Комисията от 16 април 2008 година относно таксите и плащанията, дължими на Европейската агенция по химикали в съответствие с Регламент № 1907/2006
трябва да се тълкуват в смисъл, че
когато Европейската агенция по химикали (ECHA) установи, че се дължи пълният размер на таксата и административна такса, тъй като съответното лице, което е претендирало, че има право на намалена такса, не може да докаже в определените срокове, че има право на такова намаление, тези разпоредби не изключват възможността посочената агенция на Съюза да предяви пред националните юрисдикции иск за събиране на съответната административна такса, ако тази такса не е била платена в определените срокове.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.