62023CJ0462
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
3 април 2025 година (
*1
)
„Неизпълнение на задължения от държава членка — Защита на потребителите — Директива 2009/54/ЕО — Член 8, параграф 2 — Забрана за предлагане на пазара на натурална минерална вода и на изворна вода от един и същ извор под повече от едно търговско описание — Член 7, параграф 2, буква б) — Член 9, параграф 4, буква в) — Изисквания за етикетирането — Задължителна информация — Име на извора — Неправилно транспониране“
По дело C‑462/23
с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 258 ДФЕС на 24 юли 2023 г.,
Европейска комисия, представлявана от Н. Николова и B. Rous Demiri,
ищец,
срещу
Република България, представлявана от Цв. Митова, С. Русева и Р. Стоянов,
ответник,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: T. von Danwitz, заместник-председател на Съда, изпълняващ функцията на председател на шести състав, A. Kumin и I. Ziemele (докладчик), съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С исковата си молба Европейската комисия моли Съда да установи, че:
–
като не е забранила предлагането на пазара на натурална минерална вода и изворна вода от един и същ извор под повече от едно търговско описание,
–
като не е изискала върху етикетите на натуралните минерални води и изворните води да бъде обозначено името на извора, и
–
като е разрешила използването на термина „изворна вода“ за вода, която не отговаря на условията за използване на термина „изворна вода“,
Република България не е изпълнила задълженията си съгласно член 8, параграф 2, член 7, параграф 2, буква б) и член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54 на Европейския парламент и на Съвета от 18 юни 2009 година относно експлоатацията и предлагането на пазара на натурални минерални води (ОВ L 164, 2009 г., стр. 45).
Правна уредба
Правото на Съюза
2
Съгласно съображения 5, 7 и 9 от Директива 2009/54:
„(5)
Основните цели на всяка правна регламентация, отнасяща се до натуралните минерални води, следва да бъдат защитата на здравето на потребителите, предпазване на потребителите от въвеждане в заблуждение и гарантиране на честна търговия.
[…]
(7)
Следва да се гарантира, че натуралните минерални води запазват на етапа на предлагане на пазара онези характеристики, които са им позволили да бъдат признати за такива. […]
[…]
(9)
Включването на информация за аналитичния състав на натуралната минерална вода следва да е задължително, за да се гарантира информираността на потребителите“.
3
Член 1, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Настоящата директива се отнася до водите, извлечени от земята на държава членка и признати от отговорния орган на тази държава членка за натурални минерални води, които съответстват на разпоредбите на приложение I, раздел I“.
4
Член 7, параграф 2 от посочената директива гласи:
„Етикетите на натуралните минерални води трябва да съдържат също следната задължителна информация:
[…]
б) мястото, където изворът се експлоатира и името на извора;
[…]“.
5
Член 8 от същата директива има следния текст:
„1.   Наименованието на местност, населено място или място може да се включи в текста на търговското описание, при условие че се отнася до натурална минерална вода, чийто извор се експлоатира на мястото, посочено в описанието и че то не е подвеждащо по отношение на мястото на експлоатация на извора.
2.   Забранява се предлагане на пазара на натурална минерална вода от един и същ извор под повече от едно търговско описание.
3.   Когато етикетите или надписите върху контейнерите, в които натуралните минерални води се предлагат за продажба, включват търговско описание, различно от наименованието на извора или мястото на неговата експлоатация, това място на експлоатация или наименованието на извора се посочват с букви, чиито височина и широчина са поне едно и половина пъти по-големи от най-големите букви, използвани за търговското описание.
Първата алинея се прилага mutatis mutandis и със същото значение по отношение на важността, придавана на наименованието на извора или на мястото на неговата експлоатация, по отношение на търговското описание, използвано за реклама под каквато и да е форма, на натурални минерални води“.
6
Член 9, параграф 4 от Директива 2009/54 гласи:
„Терминът „изворна вода“ се запазва за водата в естествено състояние, предназначена за консумация от човека и бутилирана при източник, която:
[…]
в)
отговаря на изискванията за етикетирането по член 7, параграф 2, букви б) и в) и член 8[;]
[…]“.
7
Приложение I към тази директива съдържа раздел I, озаглавен „Определение“, който в точка 1 предвижда следното:
„Натурална минерална вода“ означава здравословна вода от микробиологична гледна точка по смисъла на член 5, която произхожда от подземен воден хоризонт или находище, и се появява на повърхността от извор, експлоатиран от една или повече естествени или получени чрез сондаж точки на излизане на повърхността.
[…]“.
Българското право
Наредбата от 2004 г.
8
Член 22, алинея 3 от Наредба за изискванията към бутилираните натурални минерални, изворни и трапезни води, предназначени за питейни цели (ДВ, бр. 68 от 3 август 2004 г.) (наричана по-нататък „Наредбата от 2004 г.“) има следния текст:
„При спазване изискванията на Наредбата за изискванията за етикетирането и представянето на храните [ДВ, бр. 62 от 28 юли 2000 г.], етикетът на потребителска опаковка на натурална минерална вода трябва да съдържа и следната задължителна информация:
1.
наименование на водоизточника и находището на минерална вода съгласно сертификата по чл. 5;
2.
наименование на мястото, където се бутилира натуралната минерална вода; […]“.
9
Член 23 от тази наредба гласи:
„(1)   Търговското наименование (търговската марка) за натурална минерална вода може да съдържа име на местност или населено място, свързано с местоположението на водоизточника и находището, при условие че това не води до заблуждение по отношение на мястото на експлоатация на водоизточника.
(2)   Забранява се пускането на пазара на натурална минерална вода, добивана от един и същ водоизточник под повече от едно търговско наименование“.
10
Член 26, алинея 3 от посочената наредба предвижда, че при спазване на изискванията на Наредбата за изискванията към етикетирането и представянето на храните етикетът на потребителската опаковка на изворна вода трябва да съдържа и задължителната информация относно наименованието на водоизточника съгласно издаденото разрешително за водовземане и относно наименованието на мястото, където се бутилира изворната вода.
11
Съгласно член 26, алинея 4 от същата наредба:
„При етикетирането на изворната вода се прилагат и изискванията на чл. 23 и 24“.
12
В параграф 1, точка 4 от допълнителните разпоредби на Наредбата от 2004 г. понятието „водоизточник“ се определя, както следва:
„Водоизточник“ е съоръжение за подземни води, предназначено за водовземане, заедно с надземните съоръжения. Видовете водоизточници за подземни води са съгласно чл. 89, ал. 1 на Наредба № 1 от 2007 г. за проучване, ползване и опазване на подземните води [ДВ, бр. 87 от 30 октомври 2007 г., наричана по-нататък „Наредба № 1 от 2007 г.“]“.
13
В параграф 1, точка 5 от тези допълнителни разпоредби понятието „находище на минерална вода“ се определя, както следва:
„Находище на минерална вода“ е подземно водно тяло с минерална вода“.
Наредба № 1 от 2007 г.
14
Член 89, алинея 1 от Наредба № 1 от 2007 г. предвижда:
„Съоръженията за подземни води по начина на разположение в подземното водно тяло са:
1.
вертикални:
а)
тръбни кладенци;
б)
шахтови кладенци;
в)
комбинирани шахтово-тръбни кладенци;
2.
хоризонтални
а)
дренажи;
б)
галерии;
3.
шахтови кладенци с хоризонтални дренажни лъчи;
4.
каптажи на извори;
5.
съоръжения със специална конструкция:
а)
наклонени тръбни кладенци;
б)
комбинирани шахтово-тръбни кладенци, в които от дъното на шахтовия кладенец са изградени няколко наклонени тръбни кладенци;
в)
многозабойни тръбни кладенци“.
Законът за водите
15
Параграф 1 от допълнителните разпоредби на Закона за водите (ДВ, бр. 67 от 27 юли 1999 г.) гласи в точки 61 и 98 следното:
„61. „подземно водно тяло“ е отделен обем подземни води в рамките на един или няколко водоносни хоризонта, характеризиращ се с определено състояние на подземните води;
[…]
98. „находище на минерална вода“ е подземно водно тяло или част от него, съдържащо минерални води, еднотипни по химически състав и свойства“.
Досъдебната процедура
16
На 2 юли 2020 г. Комисията изпраща официално уведомително писмо на Република България по две съображения, а именно, от една страна, че законодателството на тази държава членка е в разрез с изискванията по член 8, параграф 2 от Директива 2009/54, тъй като разрешава предлагането на пазара на натурална минерална вода и изворна вода, добивана от един и същ извор, под повече от едно търговско описание, и от друга страна, че това законодателство е в разрез с изискванията по член 7, параграф 2, буква б) и член 9, параграф 4, буква в) от тази директива, тъй като не урежда задължителното посочване на името на извора върху етикетите на тези води.
17
Република България отговаря с писмо от 29 септември 2020 г., в което се ангажира да съобщи на Комисията до 30 октомври 2020 г. мерки за правилното транспониране на Директива 2009/54. На 24 ноември 2020 г. българските органи представят на Комисията проект на Наредба за изискванията към бутилираните натурални минерални, изворни и трапезни води, предназначени за питейни цели.
18
След преглед на съобщените мерки, на 23 септември 2021 г. Комисията изпраща на Република България мотивирано становище, в което определя двумесечен срок от получаването на това становище, в който българското законодателство да бъде приведено в съответствие. В същото становище тя упреква посочената държава членка, че не е изпълнила задълженията си по член 8, параграф 2, член 7, параграф 2, буква б) и член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54, тъй като все още не е правилно транспонирала в българското право тази директива, и по-специално понятието „извор“, така както е изтълкувано в решение от 24 юни 2015 г., Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, наричано по-нататък „решение Hotel Sava Rogaška, EU:C:2015:414).
19
След удължаване на срока за отговор до 21 януари 2022 г., на 17 януари 2022 г. Република България съобщава на Комисията позицията си по мотивираното становище и предоставя редактиран проект на Наредба за изискванията за бутилиране на минерални, изворни и трапезни води, предназначени за питейни нужди. В последвалата кореспонденция, след като Комисията уведомява тази държава членка, че планираните мерки са недостатъчни, Република България се ангажира по-специално да измени законодателството си относно храните.
20
Тъй като тази държава членка не е предприела допълнителни мерки за правилното транспониране на Директива 2009/54, на 24 юли 2023 г. Комисията предявява иска по настоящото дело.
По иска
21
В подкрепа на иска си Комисията излага две твърдения за нарушения, първо, на член 8, параграф 2 от Директива 2009/54 и второ, на член 7, параграф 2, буква б) и член 9, параграф 4, буква в) от тази директива.
По допустимостта
22
Макар да не повдига възражение за недопустимост на иска по настоящото дело, Република България все пак твърди, че в досъдебната процедура е изпратила на Комисията в съответствие с принципа на лоялно сътрудничество няколко проекта за изменение на действащата национална правна уредба, които възпроизвеждат самите формулировки на Директива 2009/54, така както се тълкуват в решение Hotel Sava Rogaška, и че е било счетено, че всички тези мерки са недостатъчни. Според тази държава членка това обстоятелство всъщност свидетелства за трудностите, породени от липсата на дефиниции на основни понятия, използвани в Директива 2009/54, някои от които освен това били несъгласувани с използваните понятия със сходно значение в други актове от правото на Съюза.
23
В този контекст посочената държава членка — която поддържа, че единствено от нея е било поискано да дефинира в националното си право същите тези понятия, при това без да е получила точни указания относно съдържанието им — подчертава ролята, която има Комисията като институция с право на законодателна инициатива, а именно да предприема действия за прецизиране на правото на Съюза, когато се налага актуализиране на съществуващата правна рамка. Същата държава членка отбелязва, че в случая приемането на нови национални разпоредби е отложено именно за да бъде възприетият подход успешно съгласуван с тази институция. Три месеца след последно изпратената ѝ информация Комисията обаче предявила настоящия иск без никакви допълнителни консултации.
24
В това отношение, доколкото доводите на Република България би трябвало да се разбират в смисъл, че с предявяването на настоящия иск Комисията е нарушила задължението за лоялно сътрудничество, следва да се констатира, че извън факта, че Комисията не може да определи окончателно, чрез позициите, които приема в досъдебната процедура, правата и задълженията на държава членка или да ѝ гарантира съвместимостта на определено поведение с правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 20 март 2003 г., Комисия/Германия, C‑135/01, EU:C:2003:171, т. 24 и цитираната съдебна практика), от представената на Съда преписка е видно, че в случая Република България така или иначе не е споменала в хода на тази процедура за затруднения при тълкуването на използваните в Директива 2009/54 понятия, каквито затруднения изтъква във връзка с настоящия иск.
25
При това положение не може да се поддържа, че Комисията е създала у тази държава членка неяснота относно обхвата на задълженията ѝ или ѝ е попречила да преустанови твърдяното нарушение (вж. в този смисъл решение от 20 март 2003 г., Комисия/Германия, C‑135/01, EU:C:2003:171, т. 23).
26
От друга страна, съгласно постоянната практика на Съда задача на Комисията е да прецени целесъобразността от предявяването на иск срещу държава членка, да определи кои разпоредби са евентуално нарушени и да избере момента, в който да започне срещу нея производство за установяване на неизпълнение на задължения, като съображенията, определящи този избор, не могат да се отразят на допустимостта на иска. В този смисъл единствено Комисията може да прецени дали е целесъобразно да предяви и поддържа иск за установяване на неизпълнение на задължения, а Съдът от своя страна е длъжен да провери дали твърдяното неизпълнение е налице или не, без да може да се произнася по това как Комисията упражнява правото си на преценка (вж. в този смисъл решение от 25 март 2021 г., Комисия/Унгария (Ставка на акциза върху цигарите), C‑856/19, EU:C:2021:253, т. 57 и цитираната съдебна практика).
27
Ето защо доводите на Република България не могат да поставят под въпрос допустимостта на иска по настоящото дело.
По същество
По първото твърдение за нарушение, а именно за нарушение на член 8, параграф 2 от Директива 2009/54
– Доводи на страните
28
Комисията посочва, че член 8, параграф 2 във връзка с член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54 забранява предлагането на пазара под повече от едно търговско описание на натурални минерални води и изворни води от един и същ извор, по смисъла на тълкуването, дадено от Съда в решение Hotel Sava Rogaška, а именно на натурални минерални води и изворни води, които произлизат от един и същ воден хоризонт или от едно и също подземно находище и които на всички естествени или получени чрез сондаж точки на излизане на повърхността притежават идентични характеристики.
29
Забраната по член 23, алинея 2 и член 26, алинея 4 от Наредбата от 2004 г., разпоредби, които транспонират тази норма в българския правен ред, имала обаче различен обхват, тъй като се отнасяла не до „извора“, а до „водоизточника“, така както е дефиниран в параграф 1, точка 4 от допълнителните разпоредби на Наредбата от 2004 г. и в член 89, алинея 1 от Наредба № 1 от 2007 г. Така съгласно член 23, алинея 2 и член 26, алинея 4 от Наредбата от 2004 г. тази забрана обхващала пускането на пазара под повече от едно търговско описание на натурална минерална вода или изворна вода, добивана от едно и също „съоръжение за подземни води, предназначено за водовземане“. При това положение по същността си в националното законодателство всяка точка на излаз на водата на повърхността се считала за отделен извор и поради това на водата от един и същ извор можело да бъдат давани различни търговски описания.
30
Република България отбелязва, че Директива 2009/54 не дефинира понятието „извор“, като според тази държава членка то не е дефинирано и в практиката на Съда, което не позволявало да се определи кое точно подземно водно тяло трябва да се квалифицира като извор за целите на тази директива. От това следвало, че държавите членки имали свободата не само да дефинират това понятие в националното си право, но и да използват съществуващите национални разпоредби за постигане на целите, заложени в посочената директива.
31
Република България подчертава във връзка с това, че на български език „водоизточник“ отговаря точно на извор, разполагащ със съоръжение за експлоатацията си, от който се експлоатира натурална минерална вода или изворна вода, излизаща на повърхността от една или повече естествени или получени чрез сондаж точки. Така предоставянето на информация за „водоизточника“, разбиран по този начин, позволявал на потребителите с най-голяма точност да идентифицират нееднозначно произхода на съответната вода и да различат една натурална минерална вода от друга натурална минерална вода на базата на мястото на експлоатация на извора.
32
Следователно членове 23 и 26 от Наредбата от 2004 г. позволявали да се постигне както целта на Директива 2009/54 като цяло, така и конкретната цел, преследвана с член 8 от тази директива. Освен това в установената в тези членове забрана било отразено условието натуралната минерална вода да притежава идентични характеристики на всички точки на излизане на повърхността, за да се приеме, че е от един и същ извор. В това отношение било отчетено обстоятелството, че в България водата, произлизаща от един и същ воден хоризонт или от едно и също находище и излизаща на повърхността в множество различни точки, естествени или получени чрез сондаж, притежавала, поради разстоянието, което ги дели, различни характеристики, а Комисията освен това не била доказала, че прилагането на тези национални разпоредби е било в ущърб на целите на Директива 2009/54.
– Съображения на Съда
33
Съгласно член 8, параграф 2 от Директива 2009/54 се забранява предлагането на пазара на натурална минерална вода от един и същ извор под повече от едно търговско описание.
34
Що се отнася, на първо място, до твърдяното несъобразяване с обхвата на понятието „извор“, посочено в тази разпоредба, следва веднага да се припомни, че в точка 45 от решение Hotel Sava Rogaška Съдът е постановил, че понятието „натурална минерална вода от един и същ извор“, съдържащо се в този член 8, параграф 2, трябва да се тълкува в смисъл, че означава натурална минерална вода, която е експлоатирана от една или повече естествени или получени чрез сондаж точки на излизане на повърхността и произлиза от един и същ воден хоризонт или от едно и също подземно находище, ако на всички тези естествени или получени чрез сондаж точки на излизане на повърхността тази вода притежава идентични характеристики с оглед на критериите, посочени в приложение I към споменатата директива, и тези характеристики остават постоянни в рамките на естествената флуктуация.
35
За да стигне до този извод, Съдът изрично е приел, че понятието „извор“ не може да се отъждестви с понятието „излаз“, тъй като в съдържащото се в раздел I, точка 1, първа алинея от приложение I към Директива 2009/54 определение за натурална минерална вода ясно се посочва, че изворът може да се експлоатира „от една или повече естествени или получени чрез сондаж точки на излизане на повърхността“. Съдът съответно е постановил, че за установяването дали такава натурална минерална вода е „от един и същ извор“ по смисъла на член 8, параграф 2 от Директива 2009/54, не е от значение дали тя се експлоатира от един или повече излаза (решение Hotel Sava Rogaška, т. 30).
36
Съдът е посочил, че това тълкуване не само се потвърждава от общата структура на Директива 2009/54, при чийто цялостен прочит се установява решаващата роля, която имат за прилагането ѝ характеристиките на натуралните минерални води, а е единственото, което гарантира постигането на целите на Директива 2009/54, предвид изложеното в съображения 5, 7 и 9 от тази директива. Всъщност, тъй като търговското описание на дадена натурална минерална вода задължително се свързва с характеристиките ѝ, допускането на възможността натурални минерални води с един и същ произход и с едни и същи характеристики да бъдат продавани под различни търговски описания би подвело потребителите и те не биха могли да направят информиран избор в зависимост от евентуалните им свойства по отношение на защита на здравето (вж. в този смисъл решение Hotel Sava Rogaška, т. 36 и 39—41).
37
В случая от представената на Съда преписка е видно, че член 8, параграф 2 от Директива 2009/54 е транспониран в българското право с член 23, алинея 2 от Наредбата от 2004 г., който забранява пускането на пазара, под повече от едно търговско наименование, на натурална минерална вода, добивана от един и същ водоизточник — понятие, което от своя страна е дефинирано в параграф 1, точка 4 от допълнителните разпоредби на тази наредба като „съоръжение за подземни води, предназначено за водовземане, заедно с надземните съоръжения“ — от посочените в член 89, алинея 1 от Наредба № 1 от 2007 г. видове водоизточници.
38
Следва да се приеме, че с оглед на своето съдържание тези национални разпоредби, с които предлагането на пазара под повече от едно търговско описание се забранява само за натурални минерални води, добивани от един и същ водоизточник, са в противоречие с текста на член 8, параграф 2 от Директива 2009/54, така както се тълкува от Съда в решение Hotel Sava Rogaška, което в точка 30 изрично изключва всякаква тъждественост между понятията „извор“ и „точка на излизане на повърхността“.
39
Въпросните национални разпоредби били в разрез с посочените в съображение 5 от тази директива нейни цели. Всъщност, както отбелязва Комисията, доколкото тези разпоредби разглеждат всяко „съоръжение […], предназначено за водовземане“ като отделен извор, на водата, експлоатирана от тези съоръжения, могат да бъдат давани различни търговски описания, при все че не е изключено водата, произхождаща от тези различни източници, действително да е вода с един и същ произход и с едни и същи характеристики. Както обаче Съдът изрично е приел в точка 41 от решение Hotel Sava Rogaška, подобна възможност може да подведе потребителите, които съответно вече не биха могли да направят информиран избор в зависимост от евентуалните свойства на дадена минерална вода по отношение на защита на здравето.
40
Що се отнася до доводите на Република България относно твърдените геоложки и хидроложки особености на тази страна и относно недостатъчността на представените от Комисията, следва да се подчертае, че настоящото твърдение за нарушение се отнася до начина, по който Директива 2009/54 е транспонирана в българското право, а не до конкретния резултат от прилагането на транспониращата правна уредба. Ето защо, за да се докаже, че транспонирането на тази директива е непълно или неточно, не е необходимо да се установяват действителните последици от транспониращото национално законодателство, тъй като от самите му разпоредби личи непълнотата или неточността на транспонирането (вж. по аналогия решение от 29 юли 2024 г., Комисия/Словакия (Професионални квалификации), C‑773/22, EU:C:2024:645, т. 42 и цитираната съдебна практика).
41
Що се отнася до доводите, обобщени в точки 22 и 23 от настоящото решение, предвид самия текст на член 8, параграф 2 от Директива 2009/54 във връзка със съдържащото се в раздел I, точка 1, първа алинея от приложение I към нея определение за „натурална минерална вода“, Република България не може да се позовава на това, че не били дефинирани използваните в тази директива понятия, за да обоснове неизпълнението на задълженията си. Още повече че, както бе припомнено в точки 34—36 от настоящото решение, Съдът вече е имал повод да уточни тълкуванието на същите тези разпоредби в решение Hotel Sava Rogaška, което впрочем е постановено повече от шест години преди изтичането на определения в мотивираното становище срок.
42
Следователно изложеното от Комисията първо твърдение за нарушение, доколкото се отнася до липсата на забрана за предлагане на пазара на натурална минерална вода от един и същ извор под повече от едно търговско описание, трябва да бъде прието за основателно.
43
На второ място, доколкото това твърдение за нарушение се отнася и до липсата на забрана за предлагане на пазара на изворна вода от един и същ извор под повече от едно търговско описание, следва да се отбележи, че съгласно член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54 забраната по член 8, параграф 2 от тази директива се прилага и за предлагането на пазара на тази категория бутилирани води.
44
Тъй като, както е видно от представената на Съда преписка, тази норма е транспонирана в българското право с член 26, алинея 4 от Наредбата от 2004 г., съгласно който „[п]ри етикетирането на изворната вода се прилагат и изискванията на чл. 23 и 24“, предвид припомнения в точка 37 от настоящото решение обхват на член 23, алинея 2 от тази наредба и по съображения, аналогични на тези в изложението по-горе, въпросното първо твърдение за нарушение, доколкото се отнася до предлагането на пазара на този вид води, също трябва да бъде прието за основателно.
По второто твърдение за нарушение, а именно за нарушение на член 7, параграф 2, буква б) и член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54
– Доводи на страните
45
Комисията изтъква, че установените в членове 22 и 26 от Наредбата от 2004 г. задължителни правила за етикетирането на натуралните минерални води и изворните води пропускат изискването за обозначаване на името на извора върху етикетите на тези продукти.
46
В това отношение Комисията отбелязва, на първо място, че член 22, алинея 3, точка 1 от тази наредба, който транспонира в българския правен ред член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54, изисква етикетът на потребителска опаковка на натурална минерална вода да съдържа „наименование на водоизточника и находището на минерална вода съгласно сертификата по чл. 5“. Нито задължителното обозначение на „водоизточника“, който съгласно параграф 1, точка 4 от допълнителните разпоредби на Наредбата от 2004 г. е дефиниран като „съоръжение за подземни води, предназначено за водовземане“, нито задължителното обозначение на „находището на минерална вода“, което от своя страна, съгласно параграф 1, точка 5 от тези допълнителни разпоредби, е дефинирано като „подземно водно тяло с минерална вода“, могат обаче да изпълнят изискването по член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54.
47
На второ място, според Комисията, тъй като не предвиждат изисквания за етикетиране, които да са в съответствие с член 7, параграф 2, буква б) и член 8 от тази директива, българските национални разпоредби, в нарушение на член 9, параграф 4, буква в) от същата, транспониран в българския правен ред с член 26, алинея 3, точка 1 от Наредбата от 2004 г., допускат предлагането на пазара като „изворна вода“ на вода, която не отговаря на изискванията на тези членове.
48
Република България поддържа, че с въвеждането в националното си право на член 22, алинея 3, точка 1 и член 26, алинея 3, точка 1 от Наредбата от 2004 г. е преценила, че за информирането на потребителите е достатъчно върху етикетите на натуралните минерални води и изворните води да се посочи водоизточникът, разбиран като извора заедно със съоръжението, позволяващо неговата експлоатация. Всъщност, както следвало от точка 33 от решение Hotel Sava Rogaška, наименованието на извора и това на мястото на неговата експлоатация можели да се използват самостоятелно за постигането на тази цел. При всяко положение от Списъка на натуралните минерални води, признати от държавите членки (ОВ C 315, 2013 г., стр. 1), и по-точно от частта, съдържаща списъка на натуралните минерални води, признати от Република България, ясно се виждало, че в графите „Наименование на извора“ и „Място на експлоатация“ са споменати едни и същи наименования, така че посочването на едно от тях гарантирало информираността на потребителите.
– Съображения на Съда
49
Що се отнася, на първо място, до произтичащото от член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54 изискване за етикетиране, от самия текст на тази разпоредба следва, че етикетът на натуралните минерални води трябва да съдържа като задължителна информация мястото, където изворът се експлоатира, и името на извора.
50
В този контекст следва да се припомни, че Съдът вече е постановил, че понятието „извор“ на натурална минерална вода по смисъла на тази директива не може да се отъждествява нито с понятието „подземен воден хоризонт или находище“, тъй като в текста на съдържащото се в раздел I, точка 1, първа алинея от приложение I към посочената директива определение за натурална минерална вода ясно са разграничени тези две понятия, нито, както бе посочено в точка 35 от настоящото решение, с понятието „излаз“, тъй като в същия този текст изрично се посочва, че изворът може да се експлоатира „от една или повече естествени или получени чрез сондаж точки на излизане на повърхността“ (вж. в този смисъл решение Hotel Sava Rogaška, т. 29 и 30).
51
Видно от представената на Съда преписка, макар да налага задължение върху етикета на опаковките на натуралните минерални води да се посочат наименованието на „водоизточника“, разбиран като „съоръжение […], предназначено за водовземане“, и съответно „находището на минерална вода“, разбирано от своя страна основно като „подземно водно тяло с минерална вода“, член 22, алинея 3, точка 1 от Наредбата от 2004 г., тълкуван във връзка с параграф 1, точки 4 и 5 от допълнителните разпоредби на тази наредба и транспониращ в българското право член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54, не предвижда етикетът на въпросните продукти да съдържа „името на извора“.
52
Тъй като обаче, видно от точка 50 от настоящото решение, обхватът на последното понятие неминуемо е различен от този на „водоизточника“ и на „находището“, следва да се заключи, че Република България е транспонирала неправилно член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54.
53
Изложените от тази държава членка доводи не могат да поставят под съмнение този извод.
54
Всъщност, първо, противно на поддържаното от Република България, от употребата на думата „или“ в точка 33 от решение Hotel Sava Rogaška не може да се направи заключение, че за да се спазят изискванията на член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54, е достатъчно върху етикетите на натуралните минерални води да се посочи мястото на експлоатация на извора или името на същия.
55
Наистина в точка 33 от решение Hotel Sava Rogaška Съдът е постановил, че целта на член 8 от Директива 2009/54 като цяло е да гарантира, че всеки път наименованието на извора на дадена натурална минерална вода или обозначението на мястото на неговата експлоатация ще позволява на потребителя при закупуването ѝ да идентифицира недвусмислено нейния произход и благодарение на това наименование или обозначение да я различи от всички други натурални минерални води. Такава идентификация обаче може да се гарантира във всички случаи само ако върху етикета фигурират и двете посочени означения, които, поотделно или заедно, позволяват да се идентифицира недвусмислено този произход.
56
При всяко положение от самия текст на точка 33 от това решение следва, че съдържащото се в тази точка уточнение се отнася не до член 7, параграф 2, буква б), а до член 8 от тази директива. Следователно то по никакъв начин не поставя под въпрос ясния текст на член 7, параграф 2, буква б), като Съдът впрочем изрично посочва в точка 34 от същото решение, че значението на ролята на наименованието на извора и на неговото място на експлоатация при идентифициране на натуралната минерална вода е видно и от тази последна разпоредба, която предвижда, че етикетите на натуралните минерални води задължително трябва да съдържат информация за мястото, където изворът се експлоатира, и наименованието на извора.
57
Второ, що се отнася до довода на Република България, че името на извора и това на мястото на неговата експлоатация на практика били идентични в тази държава членка, така че потребителите щели да бъдат достатъчно информирани, ако на съответните етикети е изписано само едно от тях, следва да се отбележи, че дори да се приеме за установена, подобна идентичност във всеки случай не може да освободи държавата членка от конкретното ѝ задължение по член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54 да предвиди в националното си право задължително посочване на името на извора върху етикета на въпросните продукти. Така, дори да се приеме, че в посочената държава членка понастоящем не съществува истинско разграничение между наименованието на водоизточника и това на мястото на неговата експлоатация, тя все пак би следвало точно да транспонира член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54.
58
В този контекст следва да се подчертае, че съгласно постоянната практика разпоредбите на директивите трябва да се въвеждат с неоспорима задължителна сила и с необходимата специфичност, точност и яснота, за да се спази изискването за правна сигурност (решение от 20 юни 2024 г., Комисия/България (Опазване на специални защитени зони), C‑85/22, EU:C:2024:535, т. 52 и цитираната съдебна практика) и съответно да се гарантира, че при всички обстоятелства правните субекти в Съюза знаят какви са техните права и задължения (вж. в този смисъл решение от 27 октомври 2011 г., Комисия/Полша, C‑362/10, EU:C:2011:703, т. 64 и цитираната съдебна практика).
59
На второ място, Комисията изтъква по същество, че спорната национална правна уредба позволява терминът „изворна вода“ да се използва за вода, която не отговаря на съответните изисквания. В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54 терминът „изворна вода“ се запазва за вода в естествено състояние, предназначена за консумация от човека и бутилирана при източник, която отговаря на изискванията за етикетирането по член 7, параграф 2, букви б) и в) и член 8 от тази директива. Така от текста на този член 9, параграф 4, буква в) следва, че посочените по-специално в член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2009/54 изисквания за етикетирането на натуралните минерални води са приложими и за изворните води, които, ако не отговарят на тези изисквания, не могат да бъдат предлагани на пазара като такива.
60
От представената на Съда преписка е видно, че член 26, алинея 3, точка 1 от Наредбата от 2004 г., с който тази норма е транспонирана в българското право, от своя страна само изисква етикетът на изворните води да съдържа наименованието на „водоизточника“, тоест в съответствие с параграф 1, точка 4 от допълнителните разпоредби на тази наредба „съоръжение[то] […], предназначено за водовземане“, и изобщо не посочва задължението за обозначаване върху етикета на „името на извора“, при все че, както бе отбелязано в точка 52 от настоящото решение, тези понятия не се припокриват.
61
При това положение следва да се приеме, че както поддържа Комисията, Република България позволява като изворни води да се предлагат на пазара води, които не отговарят на изискванията за етикетиране, към които препраща член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54, въпреки че този член не съдържа никаква възможност за дерогиране на тези изисквания.
62
Затова второто твърдение за нарушение трябва да бъде прието за основателно.
63
С оглед на всички изложени по-горе съображения следва да се установи, че:
–
като не е забранила предлагането на пазара на натурална минерална вода и изворна вода от един и същ извор под повече от едно търговско описание,
–
като не е изискала върху етикетите на натуралните минерални води и изворните води да бъде обозначено името на извора, и
–
като е разрешила използването на термина „изворна вода“ за вода, която не отговаря на съответните условия за това,
Република България не е изпълнила задълженията си по член 8, параграф 2, член 7, параграф 2, буква б) и член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54.
По съдебните разноски
64
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Комисията е направила искане за осъждането на Република България и последната е загубила делото, следва Република България да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
1)
Като не е забранила предлагането на пазара на натурална минерална вода и изворна вода от един и същ извор под повече от едно търговско описание,
–
като не е изискала върху етикетите на натуралните минерални води и изворните води да бъде обозначено името на извора, и
–
като е разрешила използването на термина „изворна вода“ за вода, която не отговаря на съответните условия за това,
Република България не е изпълнила задълженията си по член 8, параграф 2, член 7, параграф 2, буква б) и член 9, параграф 4, буква в) от Директива 2009/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 юни 2009 година относно експлоатацията и предлагането на пазара на натурални минерални води.
2)
Осъжда Република България да заплати съдебните разноски.
von Danwitz
Kumin
Ziemele
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 3 април 2025 година.
Секретар
A. Calot Escobar
Председател
K. Lenaerts
(
*1
)	Език на производството: български.