62024CJ0286_RES
Sag C-286/24
Meliá Hotels International, S.A.
mod
Associação Ius Omnibus
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supremo Tribunal de Justiça)
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 29. januar 2026
»Præjudiciel forelæggelse – søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret – direktiv 2014/104/EU – artikel 5, stk. 1 – anvendelsesområde – særligt anerkendelsessøgsmål med henblik på fremlæggelse af dokumenter forud for den eventuelle anlæggelse af et erstatningssøgsmål – bedømmelsen af rimeligheden af erstatningskravet«
Konkurrence – søgsmål om erstatning for skade forårsaget af overtrædelser af konkurrencereglerne – direktiv 2014/104 – bestemmelser for fremlæggelse af relevante beviser, som er undergivet sagsøgte eller tredjemands rådighed – anvendelsesområde – søgsmål fastsat i national ret med henblik på aktindsigt i beviser, før et erstatningssøgsmål anlægges – omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104, art. 5, stk. 1)
(jf. præmis 25-48 og domskonkl. 1)
Konkurrence – søgsmål om erstatning for skade forårsaget af overtrædelser af konkurrencereglerne – direktiv 2014/104 – påbud om fremlæggelse af relevante beviser, som er undergivet sagsøgte eller tredjemands rådighed – betingelser – sagsøgers påvisning af rimeligheden af erstatningskravet – sagsøger skal påvise sandsynligheden for, at der foreligger en overtrædelse, en skade og en årsagsforbindelse mellem denne overtrædelse og skaden – Kommissionens afgørelse, hvori det fastslås, at der foreligger en overtrædelse i form af en vertikal overtrædelse med konkurrencebegrænsende formål – afgørelse, hvorved sandsynligheden for denne overtrædelse påvises – afgørelse, der kan indeholde relevante indicier for at vurdere sandsynligheden for skaden og årsagsforbindelsen – afgørelse truffet inden for rammerne af en forligsprocedure – ikke relevant
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104, art. 5, stk. 1)
(jf. præmis 53-72 og domskonkl. 2)
Konkurrence – søgsmål om erstatning for skade forårsaget af overtrædelser af konkurrencereglerne – direktiv 2014/104 – påbud om fremlæggelse af relevante beviser, som er undergivet sagsøgte eller tredjemands rådighed – betingelser – sagsøgers påvisning af rimeligheden af erstatningskravet – sagsøger skal påvise sandsynligheden for, at der foreligger en overtrædelse, en skade og en årsagsforbindelse mellem denne overtrædelse og skaden – den krævede beviskraft – eksistensen af en overtrædelse, en skade og en årsagsforbindelse, der skal være rimeligt acceptabel
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104, art. 5, stk. 1)
(jf. præmis 74-88 og domskonkl. 3)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse indgivet af Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol, Portugal) fortolkede Domstolen de bestemmelser i direktiv 2014/104 (
1
), der regulerer fremlæggelsen af beviser, som sagsøgte eller tredjemand råder over, for de nationale retsinstanser i forbindelse med søgsmål med påstand om erstatning for skade forvoldt ved overtrædelser af konkurrencereglerne.
Den 21. februar 2020 pålagde Europa-Kommissionen hotelvirksomheden Meliá Hotels International, S.A. (herefter »Meliá«) en bøde for en overtrædelse af artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (
2
) ved gennem aftaler at have gennemført en vertikal praksis, der forskelsbehandlede forbrugerne på grundlag af nationalitet eller bopælsland (
3
).
Associação Ius Omnibus, som er en sammenslutning til beskyttelse af forbrugernes interesser, anlagde et særligt anerkendelsessøgsmål for den kompetente portugisiske ret med henblik på at opnå Meliás fremlæggelse af dokumenter, som var relevante for den eventuelle anlæggelse af et kollektivt erstatningssøgsmål på vegne af de forbrugere med bopæl i Portugal, som havde lidt skade af den af Kommissionen konstaterede konkurrencebegrænsende praksis.
Efter at dette særlige anerkendelsessøgsmål var blevet taget til følge i første og anden instans, iværksatte Meliá appel for den øverste domstol i Portugal.
På denne baggrund besluttede den øverste domstol i Portugal at forelægge Domstolen flere præjudicielle spørgsmål vedrørende artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, som kræver, at medlemsstaterne i forbindelse med søgsmål med påstand om erstatning for den skade, der er lidt som følge af en tilsidesættelse af konkurrenceretten, sikrer, at sagsøgeren kan opnå, at den nationale retsinstans pålægger sagsøgte eller tredjemand at fremlægge relevante beviser, forudsat at sagsøgeren har underbygget rimeligheden af sit erstatningskrav ved fremlæggelse af rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser.
I denne forbindelse ønskede den øverste domstol i Portugal nærmere bestemt oplyst, om af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal fortolkes således, at:
—
denne bestemmelse finder anvendelse på et søgsmål i medfør af national ret med påstand om adgang til bevismidler før anlæggelsen af et søgsmål med påstand om erstatning for skade forårsaget af overtrædelser af konkurrencereglerne
—
sagsøgerens påvisning af rimeligheden af erstatningskravet kræver, at det bevises, at det er mere sandsynligt end usandsynligt, at betingelserne for at ifalde ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt, og
—
at Kommissionens afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af EU-konkurrenceretten i form af et vertikalt konkurrencebegrænsende formål, er tilstrækkelig til at godtgøre rimeligheden af et erstatningskrav, og om det forhold, at denne afgørelse er truffet efter en forligsprocedure, har indvirkning på besvarelsen af dette spørgsmål.
Domstolens bemærkninger
I første række fastslog Domstolen efter en ordlyds-, systematisk og teleologisk fortolkning, at artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 finder anvendelse på et forudgående søgsmål som det, der i denne sag var fastsat i portugisisk ret, som giver personer, der har lidt skade som følge af en overtrædelse af konkurrencereglerne, mulighed for aktindsigt i relevante beviser, inden et søgsmål med påstand om erstatning herfor anlægges.
Ifølge Domstolen støttes denne fortolkning bl.a. af formålet med direktiv 2014/104, som er at lette udøvelsen af erstatningssøgsmål, henset til behovet for at rette op på den informationsasymmetri, der er kendetegnende for disse tvister, og herved sikre den effektive virkning af privates gennemførelse af konkurrenceretten.
I anden række undersøgte Domstolen det præjudicielle spørgsmål om, hvorvidt den betingelse, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2014/104, hvorefter opnåelsen af de ønskede beviser gøres betinget af, at sagsøgeren har fremlagt en begrundelse, som understøtter rimeligheden af vedkommendes erstatningskrav, er opfyldt, når der foreligger en kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse af EU-konkurrenceretten i form af en vertikal overtrædelse med konkurrencebegrænsende formål, og om det forhold, at denne afgørelse er truffet efter en forligsprocedure, har indvirkning på besvarelsen af dette spørgsmål.
I denne henseende bemærkede Domstolen indledningsvis, at artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 i det væsentlige kræver, at den person, der har lidt skade som følge af en overtrædelse af konkurrenceretten, til støtte for sin begæring om fremlæggelse af beviser har fremlagt en begrundelse med rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser, som i tilstrækkelig grad understøtter rimeligheden af vedkommendes erstatningskrav, dvs. sandsynligheden for, at der foreligger en overtrædelse, en skade og en årsagsforbindelse mellem denne overtrædelse og skaden.
Med hensyn til påvisningen af sandsynligheden for overtrædelsen bemærkede Domstolen dernæst, at en kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse af artikel 101 TEUF, gør det muligt for den nationale retsinstans at fastslå, at eksistensen af og så meget desto mere sandsynligheden for den omhandlede overtrædelse er godtgjort, eftersom den nationale retsinstans ikke må træffe afgørelser, som er i strid med sådan afgørelse. Nævnte afgørelse er derimod ikke i sig selv tilstrækkelig til i alle tilfælde at underbygge rimeligheden af erstatningskravet. Det skal med henblik herpå desuden godtgøres, at der er sandsynlighed for skaden og årsagsforbindelsen.
Med hensyn til påvisningen af sandsynligheden for skaden bemærkede Domstolen endvidere, at artikel 17, stk. 2, i direktiv 2014/104 opstiller en afkræftelig formodning om, at der foreligger en skade, som skyldes et kartel, hvorved der, som det følger af dette direktivs artikel 2, nr. 14), forstås en horisontal konkurrencebegrænsning mellem to eller flere konkurrenter. Dette udelukker således, at en sådan afkræftelig formodning finder anvendelse i tilfælde af en vertikal konkurrencebegrænsning, som involverer ikke-konkurrerende virksomheder, der er aktive på forskellige niveauer i produktions- eller distributionskæden.
Hvis sandsynligheden for den skade, som er forvoldt ved en overtrædelse, skal anses for godtgjort, når der foreligger en kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås et kartel, medmindre sagsøgte afkræfter formodningen, forholder det sig således ikke sådan, når der foreligger en kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse af artikel 101 TEUF i form af en vertikal konkurrencebegrænsning, selv om der er tale om et konkurrencebegrænsende formål. Når dette er sagt, kan en afgørelse indeholde oplysninger, der er relevante for bedømmelsen af sandsynligheden for skaden og årsagsforbindelsen.
I lyset af ovenstående betragtninger fastslog Domstolen, at artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal fortolkes således, at Kommissionens afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af EU-konkurrenceretten i form af et vertikalt konkurrencebegrænsende formål, ikke er tilstrækkelig til at godtgøre rimeligheden af et erstatningskrav, eftersom dette ikke alene kræver, at sandsynligheden for en sådan overtrædelse, der er fastslået ved en sådan afgørelse, påvises, men ligeledes at der påvises en skade og en årsagsforbindelse mellem denne skade og denne overtrædelse. Dette spørgsmål skal ikke besvares anderledes, fordi denne afgørelse er truffet efter en forligsprocedure.
I sidste række fastslog Domstolen, at påvisningen af rimeligheden af et erstatningskrav som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 ikke kræver, at det bevises, at det er mere sandsynligt end usandsynligt, at betingelserne for at ifalde ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt. Det er tilstrækkeligt, at sagsøgeren godtgør, at hypotesen om, at disse betingelser er opfyldt, er rimeligt acceptabel.
Domstolen fremhævede, at begrebet rimeligheden som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal undergives en selvstændig fortolkning i EU-retten, og bemærkede, at begrebet rimeligheden af et erstatningskrav, henset til sin sædvanlige betydning, ikke kræver, at der påvises en særligt høj grad af sandsynlighed for, at betingelserne for at ifalde ansvar er opfyldt, men derimod antyder, at det er nødvendigt og tilstrækkeligt at overbevise den nationale retsinstans, der behandler begæringen om fremlæggelse af beviser, om, at hypotesen om, at disse tre betingelser er opfyldt, er rimeligt acceptabel.
Denne fortolkning understøttes af en analyse af den sammenhæng, hvori begrebet rimeligheden af erstatningskravet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 indgår. For det første fører påvisningen af rimeligheden af erstatningskravet i den generelle opbygning af denne bestemmelse, sammenholdt med bl.a. 6., 14. og 15. betragtning til dette direktiv, ikke til indrømmelse af erstatning i forbindelse med et søgsmål vedrørende realiteten, men til opnåelse af et påbud om den forudgående fremlæggelse af beviser, der er nødvendig for et sådant søgsmåls effektive virkning. Det bevisniveau, som kræves for at opnå de beviser, der er nødvendige for et søgsmål vedrørende realiteten, skal således være lavere end det niveau, der kræves for at påvise, at betingelserne for at ifalde et ansvar vedrørende realiteten er opfyldt.
For det andet fremgår det af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 og 16. betragtning til dette direktiv, at rimeligheden af et erstatningskrav alene skal underbygges ved fremlæggelse af faktuelle oplysninger og beviser, som med rimelighed kan forventes at være tilgængelige for sagsøgeren, hvilket afspejler EU-lovgivers ønske om ikke at pålægge denne sagsøger en uforholdsmæssig stor bevisbyrde, men blot kræver, at denne sandsynliggør, at en overtrædelse af konkurrenceretten har forvoldt vedkommende skade.
Ifølge Domstolen er denne fortolkning ligeledes den eneste, der er forenelig med formålet med direktiv 2014/104, som navnlig er at rette op på den informationsasymmetri, der er kendetegnende for erstatningssøgsmål vedrørende overtrædelse af konkurrenceretten. Ofte er det nemlig udelukkende modparten eller tredjemand, der er i besiddelse af de beviser, der er nødvendige for at godtgøre et erstatningskrav, og sagsøgeren har ikke tilstrækkelig viden om dem eller adgang til dem.
Den omstændighed, at sagsøgeren til støtte for sin begæring om fremlæggelse af de beviser, der er nødvendige for vedkommendes erstatningssøgsmål, pålægges at påvise, at det er mere sandsynligt end usandsynligt, at betingelserne for at ifalde ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt, er et strengt retligt krav, som uretmæssigt kan hindre den effektive udøvelse af den pågældendes ret til erstatning. Et sådant beviskrav er uforeneligt med formålet om at lette erstatningssøgsmål, eftersom det krævede bevisniveau er af et sådant omfang, at det gøres næsten umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for sagsøgeren at udføre sit erstatningssøgsmål.
Formålet med direktiv 2014/104 underbygger dermed, at begrebet rimeligheden af erstatningskravet og den bevisbyrde, som sagsøgeren skal løfte, fortolkes således, at sidstnævnte på grundlag af oplysninger, der er rimeligt tilgængelige for vedkommende, skal overbevise den nationale retsinstans, der behandler den pågældendes begæring om fremlæggelse af beviser, om, at hypotesen om, at de tre kumulative betingelser for at ifalde ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt, er rimeligt acceptabel.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104/EU af 26.11.2014 om visse regler for søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret (EUT 2014, L 349, s. 1).
(
2
) – Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2.5.1992 (EFT 1994, L 1, s. 3, herefter »EØS-aftalen«).
(
3
) – Afgørelse C(2020) 893 final om en procedure i henhold til artikel 101 [TEUF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing)).