62020TJ0370_RES
Věc T‑370/20
KL
v.
Evropská investiční banka (EIB)
rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 24. listopadu 2021
„Veřejná služba – Zaměstnanci EIB – Zdravotní stav – Pracovní schopnost – Neodůvodněná nepřítomnost – Žaloba na neplatnost – Pojem ‚invalidita‘ – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci – Spory majetkoprávní povahy – Zpětná výplata invalidního důchodu – Žaloba na náhradu škody“
Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Sociální zabezpečení – Pojištění pro případ pracovních úrazů a nemocí z povolání – Invalidita – Pojem – Posouzení ve vztahu k funkcím vykonávaných v Bance
(Služební řád, článek 78; pracovní řád zaměstnanců Evropské investiční banky, článek 14)
(viz body 83–89, 100)
Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Sociální zabezpečení – Pojištění pro případ pracovních úrazů a nemocí z povolání – Invalidita – Výbor pro otázky invalidity – Pravomoc – Posouzení schopnosti zaměstnance pracovat mimo Banku – Vyloučení
(viz body 90–93)
Žaloby úředníků – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Obdobné použití čl. 91 odst. 1 služebního řádu – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci – Spory majetkoprávní povahy – Pojem – Žaloba na zpětné vyplacení invalidního důchodu – Zahrnutí
(Článek 266 SFEU; služební řád, čl. 91 odst. 1)
(viz body 109–113, 117–124)
Shrnutí
Žalobce, KL, je zaměstnán u Evropské investiční banky (EIB). Po několika dobách nepřítomnosti žalobce zahájila EIB řízení před výborem pro otázky invalidity, přičemž až do vydání posudku výboru pro otázky invalidity byl žalobce považován za osobu s dočasnou plnou pracovní neschopností. Výbor pro otázky invalidity dospěl po posouzení zdravotního stavu žalobce k jednomyslnému závěru, že žalobce již nemůže vykonávat práci v EIB, ale je ještě schopen vykonávat výdělečnou činnost na obecném pracovním trhu. V důsledku toho přijala EIB dvě rozhodnutí prohlašující žalobce za práceschopného a konstatující jeho neodůvodněnou nepřítomnost ode dne, kdy ho požádala, aby se vrátil do práce. Po neúspěchu smírčího řízení podal žalobce k Tribunálu žalobu proti těmto dvěma rozhodnutím a proti rozhodnutí prezidenta EIB potvrzující tato rozhodnutí (dále společně jen „napadená rozhodnutí“).
Tribunál žalobě vyhověl a zrušil napadená rozhodnutí. Ve svém rozsudku Tribunál definuje pojem „invalidita“ obsažený v předpisech přijatých k provedení pracovního řádu zaměstnanců EIB tak, že musí být posuzován ve vztahu k EIB, a nikoli ve vztahu k obecnému trhu práce. Tribunál rovněž využívá svou „pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci“, kterou mu pro „spory majetkoprávní povahy“ přiznává článek 91 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) použitelný obdobně na zaměstnance EIB. Kromě toho tyto dva pojmy upřesňuje.
Závěry Tribunálu
Nejprve, pokud jde o přípustnost dokumentů, které tvoří posudek výboru pro otázky invalidity, Tribunál uvádí, že dokument nelze vyloučit z důvodu, že datum na něm uvedené neodpovídá datu, kdy byl žalobce tímto výborem vyšetřen.
Dále, co se týče pojmu „invalidita“, se Tribunál opírá o analogický výklad článků 78 a 5 služebního řádu, jakož i článku 51–1 přechodných pravidel důchodového systému pro zaměstnance EIB, z nichž vyplývá, že zaměstnanec prohlášený za invalidního v rámci EIB může vykonávat výdělečnou činnost mimo tento subjekt za předpokladu, že součet jeho jednotlivých příjmů nepřesáhne čistou odměnu, kterou pobíral za práci v EIB.
Výbory pro otázky invalidity zřízené EIB jsou navíc jejími orgány a nemají tedy z právního hlediska pravomoc posuzovat schopnost žalobce vykonávat profesní funkce mimo tento subjekt. Uvedené výbory mají totiž z právního hlediska pravomoc rozhodovat o schopnosti zaměstnanců EIB pracovat v rámci tohoto subjektu. Při rozhodování o schopnosti těchto osob pracovat mimo EIB je na výborech zřízených ostatními orgány či vnitrostátními orgány, aby vyšetřily dotyčnou osobu.
Výbor pro otázky invalidity tedy tím, že vynesl závěr o schopnosti žalobce vykonávat činnost na obecném trhu práce, zasáhl do pravomoci těchto výborů, čímž vytvořil riziko rozporu mezi svým posudkem schopnosti žalobce pracovat na obecném pracovním trhu a těmi, které mohou následně vydat jiné výbory pro otázky invalidity zřízené ostatními orgány nebo vnitrostátními orgány.
V této souvislosti má Tribunál za to, že pojem „invalidita“ ve smyslu článku 46–1 přechodných pravidel důchodového systému pro zaměstnance EIB a článku 11.1 správních předpisů pro zaměstnance EIB přijatých k provedení pracovního řádu zaměstnanců EIB musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na zaměstnance EIB, kterého výbor pro otázky invalidity prohlásil za neschopného znovu nastoupit do své stávající funkce nebo rovnocenné funkce v rámci EIB.
Nakonec Tribunál připomíná, že je třeba na spory mezi EIB a jejími zaměstnanci použít normu obsaženou v čl. 91 odst. 1 druhé větě služebního řádu. Toto ustanovení přiznává unijnímu soudu ve sporech majetkoprávní povahy pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci, v jejímž rámci má pravomoc, je-li to třeba, uložit i bez návrhu žalovanému účastníkovi zaplacení náhrady škody způsobené jeho zaviněním a v takovém případě posoudit ex æquo et bono, s ohledem na všechny okolnosti věci, utrpěnou újmu.
Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci pověřuje unijní soud, aby učinil zejména úplné rozhodnutí o sporech, které jsou mu předloženy, a aby zaručil praktickou účinnost zrušujících rozsudků, jež vynese ve věcech veřejné služby. Při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci neukládá unijní soud dotyčným orgánům nebo jiným subjektům Unie soudní příkazy, ale má případně pravomoc je nahradit pro účely přijetí rozhodnutí, která nezbytně plynou ze závěrů, k nimž dospěje na základě svého právního posouzení sporu.
V tomto ohledu Tribunál připomíná, že „spory majetkoprávní povahy“ ve smyslu uvedeného ustanovení představují nejen žaloby na náhradu škody zaměstnanců proti orgánu nebo jinému subjektu Unie, ale i všechny spory, které směřují k tomu, aby takový orgán nebo takový jiný subjekt zaplatil zaměstnanci částku, o které má tento zaměstnanec za to, že mu ji dluží na základě služebního řádu nebo jiného aktu, který upravuje jejich pracovněprávní vztahy.
V případě, že žalobce navrhuje, aby unijní soud rozhodl o legalitě rozhodnutí nepřiznat mu postavení „invalidní“ osoby a aby uložil EIB povinnost zaplatit mu určitou peněžitou částku, má spor v projednávané věci majetkoprávní povahu. Rozhodnutí o tom, že žalobce „není invalidní“, má totiž přímé důsledky na kontinuitu postavení dotčené osoby jakožto zaměstnance v rámci EIB, a tedy na jeho odměnu a finanční nároky.
Tribunál kromě toho konstatuje, že za účelem přijetí nového rozhodnutí o stavu invalidity žalobce disponuje EIB pouze úzce vymezenou pravomocí, jež jí ukládá vyvodit administrativní důsledky z rozhodnutí výboru pro otázky invalidity.
V důsledku toho Tribunál ukládá EIB povinnost vyplatit žalobci invalidní důchod. Zamítá však jeho návrh na náhradu nemajetkové újmy, neboť dospěl k závěru, že žalobce neprokázal, že by tato újma nemohla být zcela napravena zrušením napadených rozhodnutí ve spojení s povinností EIB vyplatit žalobci veškeré finanční dávky, které mu byly odepřeny v důsledku zrušených rozhodnutí.