62023CJ0544_RES
Věc C‑544/23
T. T. a BAJI Trans, s.r.o.,
v.
Národný inšpektorát práce
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Najvyšší správny súd Slovenskej republiky)
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 1. srpna 2025
„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EHS) č. 3821/85 a (EU) č. 165/2014 – Povinnost provádět periodické prohlídky tachografů – Výjimky – Článek 49 odst. 1 poslední věta a čl. 51 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie – Zásada zpětné účinnosti příznivějšího trestního zákona – Správní sankce trestní povahy – Kasační stížnost – Nový zákon, který nabyl účinnosti po vydání rozsudku napadeného kasační stížností – Pojem ‚pravomocné odsouzení‘ “
Základní práva – Listina základních práv – Působnost – Uplatňování práva Unie – Vnitrostátní právní úprava vykazující spojitost s unijním právem – Právní úprava, která postihuje porušování ustanovení unijního práva – Uložení správní sankce z důvodu uvedeného porušení – Přijetí opatření v rámci diskreční nebo posuzovací pravomoci, která spadá do režimu zavedeného aktem unijního práva – Dotčené akty představující uplatňování unijního práva
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 51 odst. 1; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 561/2006, čl. 13 odst. 1 a nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 165/2014 a 2020/1054; nařízení Rady č. 3821/85)
(viz body 50–58, výrok 1)
Základní práva – Listina základních práv – Zásada legality trestných činů a trestů – Působnost – Kritéria pro posouzení trestněprávní povahy sankce – Právní kvalifikace protiprávního jednání ve vnitrostátním právu, povaha protiprávního jednání a stupeň přísnosti hrozící sankce – Postihy nebo sankce, které nejsou ve vnitrostátním právu kvalifikovány jako trestní, ale které je třeba za takové považovat na základě dalších dvou kritérií – Zahrnutí – Posouzení represivního účelu protiprávního jednání – Opatření sledující i preventivní účel – Neexistence vlivu – Míra přísnosti hrozící sankce – Posouzení vzhledem k nejvyššímu trestu
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 49 odst. 1)
(viz body 63–79)
Základní práva – Listina základních práv – Zásada legality trestných činů a trestů – Zásada zpětného použití mírnějšího trestu – Použití na sankci trestní povahy – Předmětná sankce uložená na základě pravidla, které bylo po uložení sankce změněno příznivěji pro sankcionovanou osobu – Přípustnost – Podmínky
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 49 odst. 1)
(viz body 81–94, výrok 2)
Základní práva – Listina základních práv – Zásada legality trestných činů a trestů – Zásada zpětného použití mírnějšího trestu – Soudní rozhodnutí, jímž byla zamítnuta žaloba proti uložení pokuty trestní povahy, která spadá do působnosti unijního práva – Kasační stížnost – Vnitrostátní právní úprava, která je příznivější pro sankcionovanou osobu a nabyla účinnosti po vydání napadeného rozhodnutí – Povinné použití soudem, který projednává kasační stížnost – Napadené rozhodnutí, které je ve vnitrostátním právu považováno za pravomocné – Neexistence vlivu
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 49 odst. 1; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2020/1054)
(viz body 96–114, výrok 3)
Shrnutí
Velký senát Soudního dvora, kterému Nejvyšší správní soud Slovenské republiky (Najvyšší správny súd Slovenskej republiky) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, upřesňuje působnost zásady zpětné účinnosti mírnějšího trestního zákona (lex mitior), zakotvené v poslední větě čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) v rámci soudního přezkumu správní sankce ve fázi kasační stížnosti.
T. T. byl správním rozhodnutím přijatým v prosinci 2016 uznán vinným z přestupku spočívajícího v řízení vozidla určeného k přepravě betonu, které bylo ve vlastnictví společnosti BAJI Trans, jehož tachograf (
1
) neměl platnou periodickou kontrolu. Z tohoto důvodu byla T. T. uložena pokuta ve výši 200 eur.
Vzhledem k tomu, že odvolání T. T. proti tomuto rozhodnutí zamítl národní inspektorát práce, podali T. T. a společnost Baji Trans proti těmto rozhodnutím žalobu ke Krajskému soudu v Bratislavě (Krajský súd v Bratislave, Slovensko).
Uvedený soud jejich žalobu zamítl, přičemž měl zejména za to, že povinnost používat tachograf ve všech vozidlech v silniční dopravě je stanovena v nařízení č. 3821/85 (
2
), jakož i ve vnitrostátní právní úpravě, aniž jsou dotčeny výjimky uvedené v nařízení č. 561/2006 (
3
). Tyto výjimky se však nevztahovaly na vozidla pro přepravu betonu.
Účastníci řízení následně podali proti posledně uvedenému rozhodnutí kasační stížnost, v níž poukazovali na to, že nařízení č. 561/2006 bylo změněno nařízením 2020/1054 (
4
). Tato změna, jejíž účinnost nastala po podání jejich kasační stížnosti, měla podle jejich názoru za následek, že skutek, jehož se T. T. dopustil, již není protiprávní, jelikož Slovenská republika využila možnosti vyplývající z této změny osvobodit vozidla určená k přepravě betonu od povinnosti být vybavena tachografem.
Nejvyšší správní soud Slovenské republiky (Najvyšší správny súd Slovenskej republiky), který kasační stížnost projednává, se rozhodl dotázat Soudního dvora zejména na to, zda musí kasační soud v rámci rozhodování o sporu, ve kterém se jedná o správní sankci, uplatnit zásadu lex mitior, pokud mírnější zákon nabyl účinnosti po vydání rozhodnutí správního soudu nižšího stupně, kterým bylo rozhodnuto ve věci samé, nabylo právní moci podle vnitrostátního práva a je předmětem kasační stížnosti.
Závěry Soudního dvora
V první řadě Soudní dvůr uvádí, že členský stát uplatňuje unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, a použije se tedy Listina, pokud zaprvé v souladu s nařízením o záznamovém zařízení (
5
) a nařízením č. 165/2014 (
6
) uloží řidiči vozidla správní sankci za porušení povinností stanovených těmito nařízeními. Zadruhé je tomu tak i v případě, že následně využije možnosti, kterou mu přiznává toto posledně uvedené nařízení (
7
), osvobodit určitá silniční vozidla od takových povinností.
Nejprve totiž stanovilo jak nařízení o záznamovém zařízení, tak nařízení o tachografech ke dni přestupku, jehož se T. T. dopustil, bez možnosti výjimky povinnost, aby taková vozidla, jako je vozidlo dotčené ve věci v původním řízení, byla vybavena tachografem, a aby u tachografu byly prováděny pravidelné kontroly. Obě tato nařízení také ukládají členským státům povinnost stanovit za porušení jejich ustanovení sankce (
8
). Slovenské orgány tedy přijetím vnitrostátní právní úpravy ukládající povinnost používat tachograf ve všech vozidlech silniční dopravy a uložením správní sankce T. T. za nesplnění povinností pravidelné kontroly tachografu, kterým mělo být jeho vozidlo vybaveno, uplatnily unijní právo.
Soudní dvůr uvádí, že spor v původním řízení se konkrétně týká možnosti uložit T. T. sankci za to, že se dopustil dotčeného přestupku před nabytím účinnosti nařízení 2020/1054, když nyní jsou na základě tohoto nařízení ve spojení s výše uvedenou vnitrostátní právní úpravou vozidla používaná pro dodávky betonu připraveného k lití ve slovenském právu vyňata z povinnosti být vybavena tachografem. Taková změna relevantní vnitrostátní právní úpravy, která je opatřením přijatým v rámci diskreční nebo posuzovací pravomoci, jež je nedílnou součástí režimu zavedeného aktem unijního práva, rovněž představuje uplatňování unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny.
Ve druhé řadě Soudní dvůr rozhodl, že se čl. 49 odst. 1 poslední věta Listiny může vztahovat na správní sankci trestní povahy, která byla uložena na základě pravidla, jež bylo po jejím uložení změněno způsobem, který je pro sankcionovanou osobu příznivější, pokud tato změna odráží změnu postoje k trestněprávní kvalifikaci skutku spáchaného touto osobou nebo k trestu, který má být uložen.
Aby dospěl k tomuto závěru, Soudní dvůr nejprve připomněl, že uplatnění tohoto ustanovení předpokládá postupnou změnu právních režimů v čase a odráží změnu postoje ve prospěch pachatele trestného činu. Kromě toho Evropský soud pro lidská práva již rozhodl, že článek 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (
9
) nezaručuje zpětné použití změny právní úpravy příznivé pro pachatele trestného činu, pokud je jejím důvodem pouze změna skutkových okolností po spáchání tohoto trestného činu, a není tudíž relevantní pro posouzení trestného činu jako takového.
V projednávané věci byla T. T. uložena sankce za to, že řídil vozidlo používané pro dodávky betonu připraveného k lití, jehož tachograf nebyl podroben platné pravidelné kontrole.
Je zjevné, že pravidla unijního práva upravující povinnost vybavit určitá vozidla tachografem a zajistit jeho pravidelnou kontrolu byla po přestupku, jehož se dopustil T. T., změněna tak, že mohla být pro něj příznivá, kdyby se slovenské orgány rozhodly v souladu s čl. 3 odst. 2 nařízení o tachografech vyjmout tento typ vozidel z povinnosti být vybavena tachografem. Slovenský zákonodárce se přitom rozhodl možnosti stanovené v tomto ustanovení využít (
10
). Takové zrušení povinnosti, aby vozidla používaná pro dodávky betonu připraveného k lití byla vybavena tachografem, podle všeho odráží ve slovenském právu změnu postoje slovenského zákonodárce ohledně záměru trestat takové skutky, jako je skutek vytýkaný T. T.
A konečně vzhledem k tomu, že článek 49 Listiny obsahuje stejné záruky, jako jsou záruky stanovené v článku 7 EÚLP, které je třeba zohlednit jakožto minimální úroveň ochrany, Soudní dvůr uvádí, že požadavky, kterým čl. 49 odst. 1 Listiny podřizuje případné použití zásady zpětné účinnosti příznivějšího trestního zákona, zajišťují s ohledem na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva úroveň ochrany této zásady, která je v souladu s úrovní, jež je zaručena článkem 7 EÚLP, jak jej vykládá uvedený soud.
V poslední řadě Soudní dvůr upřesňuje, že soud, který rozhoduje o kasační stížnosti proti soudnímu rozhodnutí, jímž byla zamítnuta žaloba podaná proti správní pokutě, která je trestní povahy a spadá do působnosti unijního práva, je v zásadě povinen použít na základě čl. 49 odst. 1 poslední věty Listiny vnitrostátní právní úpravu, která je pro odsouzeného příznivější a nabyla účinnosti po vydání tohoto soudního rozhodnutí, bez ohledu na to, zda je toto rozhodnutí považováno ve vnitrostátním právu za pravomocné.
V této souvislosti Soudní dvůr zaprvé připomíná, že pravidlo zpětného použití příznivějšího trestního zákona uvedené v tomto ustanovení se použije, dokud nedošlo k pravomocnému odsouzení. Toto pravidlo totiž znamená, že ode dne, od kterého bylo v dotyčném právním řádu shledáno, že již není nutné trestat nebo trestat tak přísně určité jednání, musí se taková změna posouzení použít okamžitě na všechna trestní řízení, která dosud nebyla ukončena pravomocným odsouzením. Tento výklad čl. 49 odst. 1 poslední věty Listiny neporušuje úroveň ochrany poskytovanou článkem 7 EÚLP.
Zadruhé pravidla trestního řízení sice spadají do pravomoci členských států, pokud Unie nepřijala v této oblasti právní předpisy, avšak členské státy musí při výkonu této pravomoci dodržovat povinnosti, které pro ně vyplývají z unijního práva, včetně základních práv zakotvených Listinou. Ačkoli pravomocný charakter odsuzujícího rozsudku musí být posuzován na základě práva členského státu, který jej vydal, musí být tento pojem pro účely použití čl. 49 odst. 1 poslední věty Listiny vykládán v celé Unii autonomně a jednotně, jelikož určuje rozsah práva zaručeného tímto ustanovením, a v důsledku toho rozsah povinností, které z něj vyplývají pro členské státy.
Okolnost, že odsouzení je podle vnitrostátního práva považováno za pravomocné, není rozhodující pro použití uvedeného ustanovení soudem, který rozhoduje o opravném prostředku proti tomuto odsuzujícímu rozsudku.
Soudní dvůr má totiž za to, že odsuzující rozsudek nemůže být považován za konečný pro účely čl. 49 odst. 1 poslední věty Listiny, pokud jej lze napadnout řádným opravným prostředkem, tedy jakýmkoli opravným prostředkem, který je součástí běžného průběhu řízení a jako takový představuje procesní postup, se kterým musí každý účastník řízení rozumně počítat. Tak je tomu v případě, kdy odsouzená osoba nebo orgán veřejné moci činný v trestním řízení mohou ve lhůtě stanovené zákonem a bez nutnosti odůvodňovat výjimečné okolnosti, podat k soudu opravný prostředek za účelem zrušení nebo změny odsuzujícího rozsudku anebo uloženého trestu.
Pokud tedy může odsouzená osoba nebo orgán veřejné moci činný v trestním řízení podat ve lhůtě stanovené zákonem a bez nutnosti odůvodňovat výjimečné okolnosti podat kasační stížnost, může se toto rozhodnutí stát konečným pro účely použití čl. 49 odst. 1 poslední věty Listiny až poté, co účastníci řízení tohoto opravného prostředku využili nebo nechali uplynout lhůtu pro podání takové kasační stížnosti, aniž ji podali.
Článek 49 odst. 1 poslední věta Listiny tedy znamená, že kasační soud je v zásadě povinen použít ve prospěch pachatele trestného činu, jehož postih spadá do oblasti uplatňování unijního práva, trestněprávní úpravu, která je pro tohoto pachatele příznivá, i když nabyla účinnosti po vydání soudního rozhodnutí, které je předmětem této kasační stížnosti. Na tento závěr nemůže mít vliv okolnost, že rozhodnutí, které je napadeno kasační stížností, může být podle vnitrostátního práva zrušeno pouze v rozsahu, v němž je stiženo vadou legality nebo v němž je kasační soud povinen rozhodnout podle stavu existujícího ke dni vydání tohoto rozhodnutí. Každý soud musí totiž umožnit pachateli trestného činu využít trestního zákona, který je pro něj příznivější, dokud se jeho odsouzení nestane konečným.
Není-li v této souvislosti možné provést výklad vnitrostátního ustanovení, který by byl v souladu s požadavky unijního práva, zásada přednosti unijního práva vyžaduje, aby vnitrostátní soud, který má v rámci své pravomoci použít ustanovení tohoto práva, upustil od použití jakéhokoli ustanovení vnitrostátního práva, které je v rozporu s ustanoveními unijního práva, která mají přímý účinek. Článek 49 odst. 1 poslední věta Listiny je přitom formulován jasně a přesně a není vázán na žádnou podmínku, takže má přímý účinek. Kdyby proto předkládající soud konstatoval, že mu jeho vnitrostátní právo neumožňuje uplatnit záruky vyplývající z tohoto ustanovení na spor, který projednává, byl by povinen v rámci svých pravomocí zajistit ochranu, která pro jednotlivce vyplývá z uvedeného ustanovení, a zaručit jeho plný účinek tak, že v případě potřeby nepoužije jakékoli vnitrostátní ustanovení, které je v rozporu s unijním právem.
(
1
) – Tento přístroj, který zaznamenává rychlost, se používá zejména v motorových vozidlech.
(
2
) – Viz článek 3 nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 ze dne 20. prosince 1985 o záznamovém zařízení v silniční dopravě (Úř. věst. 1985, L 370, s. 8, Zvl. vyd. 07/01, s. 227, dále jen „nařízení o záznamovém zařízení“).
(
3
) – Předkládající soud uvádí články 3 a 13 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 (Úř. věst. 2006, L 102, s. 1).
(
4
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1054 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 561/2006, pokud jde o minimální požadavky na maximální denní a týdenní dobu řízení, minimální přestávky v řízení a [denní a] týdenní doby odpočinku, a nařízení (EU) č. 165/2014, pokud jde o určování polohy pomocí tachografů (Úř. věst. 2020, L 249, s. 1).
(
5
) – Konkrétně se jedná o čl. 19 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 ze dne 20. prosince 1985 o záznamovém zařízení v silniční dopravě (Úř. věst. 1985, L 370, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 227), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 (Úř. věst. 2006, L 102, s. 1).
(
6
) – Podle čl. 41 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 165/2014 ze dne 4. února 2014 o tachografech v silniční dopravě, o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 o záznamovém zařízení v silniční dopravě a o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy (Úř. věst. 2014, L 60, s. 1, dále jen „nařízení o tachografech“).
(
7
) – Tato možnost je stanovena v čl. 3 odst. 2 tohoto nařízení, který se týká kategorií vozidel uvedených v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 561/2006, které bylo doplněno nařízením 2020/1054.
(
8
) – Tato povinnost vyplývá z čl. 19 odst. 1 nařízení o záznamovém zařízení a z čl. 41 odst. 1 nařízení o tachografech.
(
9
) – Úmluva podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“).
(
10
) – Slovenský zákonodárce se totiž rozhodl vyjmout přímo ze zákona všechny kategorie vozidel, které jsou uvedeny v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 561/2006, z povinnosti být vybavena tachografem, a to ze stejných důvodů, které stanovil unijní normotvůrce.