62020CC0459
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 16. června 2022 (
1
)
Věc C‑459/20
X
proti
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (soud prvního stupně v Haagu, zasedající v Utrechtu, Nizozemsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Občanství Unie – Článek 20 SFEU – Právo pobytu státního příslušníka třetí země, který je rodičem nezletilého dítěte, občana Unie, v členském státě, jehož je dítě státním příslušníkem – Dítě pobývající mimo území Unie – Zamítnutí pobytu, v jehož důsledku může být dítě zbaveno možnosti vstoupit na území Unie – Nejvlastnější zájem dítěte – Vztah závislosti mezi rodičem, státním příslušníkem třetí země, a nezletilým dítětem, občanem Unie“
I. Úvod
1.
V jakém rozsahu může státní příslušník třetí země, který je rodičem nezletilého dítěte, občana Unie, požívat odvozené právo pobytu založené na ustanoveních článku 20 SFEU v členském státě, jehož je dítě státním příslušníkem, ačkoliv toto dítě žije od narození mimo území Unie?
2.
To je podstatou otázky vyvstávající v projednávané věci.
3.
Za účelem poskytnutí odpovědi na tuto otázku bude třeba určit, v jakém rozsahu jsou použitelné zásady stanovené Soudním dvorem v rozsudcích ze dne 8. března 2011, Ruiz Zambrano (
2
), ze dne 15. listopadu 2011, Dereci a další (
3
), ze dne 6. prosince 2012, O a další (
4
), a ze dne 10. května 2017, Chavez-Vilchez a další (
5
), potvrzené v rozsudku ze dne 8. května 2018, K. A. a další (Slučování rodin v Belgii) (
6
), v situaci, kdy v době podání žádosti o přiznání odvozeného práva pobytu v členském státě jednak rodič, který je státním příslušníkem třetí země, a jeho dítě, které je občanem Unie a státním příslušníkem tohoto státu, nežijí společně a jednak toto dítě nikdy nepobývalo na území Unie.
4.
Při této analýze bude nutné rozlišovat mezi dvěma případy. Prvním je případ, kdy je tato žádost podána „samostatně“ rodičem, státním příslušníkem třetí země, zcela bez souvislosti se vstupem dítěte, občana Unie, do členského státu, jehož je státním příslušníkem, nebo jeho pobytem v něm. Druhým případem je situace, kdy je naproti tomu žádost podávána „společně“ rodičem a dítětem, které hodlá uplatnit svou svobodu pohybu, již mu přiznává status občana Unie, tím, že opustí třetí zemi, v níž má obvyklé bydliště, a usadí se v členském státě, jehož je státním příslušníkem.
5.
Odpověď na tuto otázku bude dále vyžadovat několik upřesnění týkajících se jednak postupu při posuzování nejvlastnějšího zájmu dítěte a jednak kritérií pro posouzení existence vztahu závislosti, který může v takové situaci zakládat vznik odvozeného práva pobytu na základě článku 20 SFEU.
II. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
A.
Skutkové okolnosti
6.
Žalobkyně je thajská státní příslušnice, která pobývala legálně v Nizozemsku, kde uzavřela manželství s nizozemským státním příslušníkem A. Z tohoto svazku se 28. března 2012 narodilo dítě, které má nizozemskou státní příslušnost. Toto dítě, jemuž je nyní deset let, se narodilo v Thajsku, kde je vychovávala babička z matčiny strany, jelikož žalobkyně se po porodu vrátila do Nizozemska. Dítě žije celou dobu v této třetí zemi a nikdy nepobývalo v Nizozemsku ani jiném členském státě Unie. Žalobkyně je několikrát navštívila v Thajsku. Toto dítě nehovoří ani nizozemsky ani anglicky (
7
).
7.
Rozhodnutím ze dne 22. května 2017 bylo žalobkyni odebráno právo pobytu se zpětnou účinností ke dni 1. června 2016 s odůvodněním, že k tomuto dni fakticky skončil její vztah s A. Rozsudek o rozvodu manželství byl vydán dne 17. května 2018 s tím, že dítě bylo svěřeno do společné péče rodičů.
8.
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že žalobkyně v původním řízení podala dne 14. března 2018 žádost o povolení k pobytu z humanitárních důvodů, která byla dne 26. června 2018 zamítnuta. Rozsudkem ze dne 18. prosince 2018 bylo zamítnuto i odvolání podané proti tomuto rozhodnutí.
9.
Dne 6. května 2019 oznámil Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost, dále jen „státní tajemník“) žalobkyni, že bude dne 8. května 2019 vyhoštěna do Bangkoku (Thajsko).
10.
Dne 7. května 2019 podal nizozemský státní příslušník B žádost o povolení k pobytu [„Aanvrag voor het verblijfsdoel ‚familie en gezin‘ (žádost o povolení k pobytu jako rodinný příslušník)“] za účelem sloučení rodiny se žalobkyní jako příslušník širší rodiny. Tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 8. května 2019 s odůvodněním, že mezi žalobkyní a B neexistuje trvalý a výlučný vztah a že B nemá za tímto účelem dostatečné prostředky. V tomto rozhodnutí státní tajemník mimo jiné uvedl, že žalobkyně se nemůže dovolávat odvozeného práva pobytu na základě článku 20 SFEU, uznaného Soudním dvorem ve věci Chavez-Vilchez a další.
11.
Žalobkyně byla dne 8. května 2019 vyhoštěna do Bangkoku (Thajsko).
12.
Rozhodnutím ze dne 2. července 2019 státní tajemník potvrdil zamítnutí žádosti o povolení k pobytu podané žalobkyní.
B.
Řízení u předkládajícího soudu a předběžné otázky
13.
Žalobkyně podala proti rozhodnutí ze dne 2. července 2019 žalobu z důvodu, že v důsledku tohoto rozhodnutí bylo její dítě zbaveno možnosti pobývat na území Unie a tím byl podle ní zpochybněn užitečný účinek práv, která mu přiznává jeho status občana Unie.
14.
V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že její dítě má z důvodu své nizozemské státní příslušnosti právo pobývat na území Unie. Žalobkyně dále zdůrazňuje, že s dítětem vždy udržovala citovou vazbu a vždy za ně nesla právní a finanční odpovědnost. V době před svým návratem do Thajska sice musela řešit záležitosti spojené s péčí o uvedené dítě a jeho výchovou na dálku prostřednictvím sociálních sítí, od svého návratu do Thajska dne 8. května 2019 naopak o dítě každodenně pečuje sama. Žalobkyně dodává, že na základě rozsudku soudu v Surinu (Thajsko) ze dne 5. února 2020 získala dítě do výlučné péče. Žalobkyně uvádí, že její matka již o dítě nemůže z důvodu svého zdravotního stavu pečovat. Kromě toho tvrdí, že otec dítěte za ně nikdy právní, finanční ani citovou odpovědnost nenesl.
15.
Státní tajemník v podstatě tvrdí, že zásady stanovené v rozsudku Chavez-Vilchez a další nejsou na takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, použitelné, jelikož zamítnutí žádosti žalobkyně o povolení k pobytu nevede k tomu, že by bylo dítě nuceno opustit území Unie, jelikož žije od narození v Thajsku. Státní tajemník zdůrazňuje, že neexistuje žádný objektivní důkaz o tom, že žalobkyně skutečně nese právní, finanční a citovou odpovědnost za své dítě nebo že mezi žalobkyní a dítětem existuje vztah závislosti, ani o tom, že by bylo dítě nuceno pobývat mimo území Unie. Pokud jde o zapojení otce dítěte, státní tajemník uvedl, že tvrzení žalobkyně jsou subjektivní. Navíc, jelikož rozsudek soudu v Surinu (Thajsko) není ověřený, nelze mít automaticky za to, že žalobkyně má dítě ve výhradní péči. Státní tajemník dodává, že žalobkyně neprokázala, ani že by její syn chtěl přijet do Nizozemska a žít zde, ani že by vydání povolení k pobytu žalobkyni bylo v zájmu tohoto dítěte.
16.
Za těchto podmínek se tedy Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (soud prvního stupně v Haagu, zasedající v Utrechtu, Nizozemsko), rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 20 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát odepřel státnímu příslušníkovi třetí země pečujícímu o nezletilé dítě, občana Unie, které je navíc ve skutečném vztahu závislosti na tomto státním příslušníkovi třetí země, právo pobytu v členském státě, jehož je nezletilý občan Unie státním příslušníkem, pokud dotyčný nezletilý občan Unie pobývá mimo území tohoto členského státu i mimo území Unie nebo na území Unie dosud nikdy nepobýval, takže je nezletilému občanovi Unie fakticky odepřen vstup na území Unie?
2)
a)
Musí (nezletilí) občané Unie tvrdit nebo doložit zájem na výkonu práv, jež jim náleží na základě tohoto občanství?
b)
Do jaké míry je v této souvislosti relevantní, že nezletilí občané Unie obvykle nemohou svá práva uplatňovat samostatně a nemohou sami rozhodovat o místě svého pobytu, ale jsou v tomto ohledu závislí na svém rodiči (svých rodičích), což může vést k tomu, že jsou jménem nezletilého občana Unie uplatňována jeho práva, která mu tento status přiznává, ačkoliv výkon těchto práv může být v rozporu s jeho jinými zájmy ve smyslu například [rozsudku Chavez-Vilchez a další]?
c)
Jsou práva spojená s občanstvím Unie absolutními právy v tom smyslu, že jim nesmí být vytvářeny žádné překážky nebo že členskému státu, jehož státní příslušnost občan Unie má, je dokonce uložena pozitivní povinnost umožnit mu výkon těchto práv?
3)
a)
Je při posouzení takového vztahu závislosti, jako je vztah uvedený v první otázce, rozhodující jednak otázka, zda rodič, který je státním příslušníkem třetí země, v době před podáním žádosti nebo před přijetím rozhodnutí o zamítnutí jeho práva pobytu nebo před okamžikem, kdy má (vnitrostátní) soud rozhodnout v soudním řízení vedeném z důvodu tohoto zamítnutí, o nezletilého občana Unie každodenně pečoval, či nikoli, a jednak otázka, zda tuto každodenní péči v minulosti vykonávaly nebo v budoucnu mohou (i nadále) vykonávat jiné osoby?
b)
Lze v této souvislosti od nezletilého občana Unie požadovat, aby se za účelem konkrétního výkonu svých práv, která mu přiznává unijní právo, usadil na území Unie u svého druhého rodiče, který je občanem Unie, ale který již možná nemá uvedeného nezletilého ve své péči?
c)
V případě kladné odpovědi, jaký význam je třeba přikládat skutečnosti, že tento rodič má, či nemá, případně měl, či neměl, toto nezletilé dítě v péči a nese, či nenese, případně nesl, či nenesl, za něj právní, finanční nebo citovou odpovědnost, a že je, či není, ochoten tuto péči o nezletilého nebo odpovědnost za něj převzít?
d)
Pokud se ukáže, že nezletilý občan Unie byl svěřen do výhradní péče rodiče, který je státním příslušníkem třetí země, znamená to pak, že otázka právní, finanční nebo citové odpovědnosti má nižší váhu?“
17.
Písemná vyjádření předložily nizozemská, dánská a německá vláda a Evropská komise.
18.
Zúčastnění byli kromě toho vyzváni, aby ústně odpověděli na otázky položené Soudním dvorem. Posledně uvedení byli vyslechnuti na jednání dne 23. února 2022.
III. Analýza
19.
Předběžné otázky, jež předkládající soud položil Soudnímu dvoru, se týkají postupu při posuzování, zda v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, existuje odvozené právo pobytu na základě ustanovení článku 20 SFEU, kterého se může dovolávat státní příslušnice třetí země, která je matkou nezletilého dítěte, občana Unie, v členském státě, jehož je toto dítě státním příslušníkem, ačkoliv má toto dítě od narození obvyklé bydliště ve třetí zemi (
8
).
20.
Jak jsem již uvedl, při poskytnutí odpovědi na tyto otázky je třeba rozlišovat mezi dvěma případy.
21.
První případ, který je podle mého názoru podstatou první předběžné otázky, se týká situace, kdy je žádost o přiznání odvozeného práva pobytu podle článku 20 SFEU podána rodičem, státním příslušníkem třetí země, bez jakékoli souvislosti se vstupem a pobytem dítěte, které je občanem Unie, v členském státě, jehož je státním příslušníkem. Vzhledem k účelu a obsahu žádosti o povolení k pobytu dotčené ve věci v původním řízení se zdá, že situace v projednávané věci spadá pod tento případ.
22.
Ve druhém případě je naproti tomu žádost podávána v souvislosti s jednáním dítěte, které si přeje uplatnit svobodu pohybu vyplývající z jeho statusu občana Unie tak, že opustí třetí zemi, v níž má obvyklé bydliště, a usadí se v členském státě, jehož je státním příslušníkem. Právě tento případ je podle mého názoru podstatou druhé a třetí předběžné otázky položených předkládajícím soudem, jelikož ten jimi žádá Soudní dvůr, aby upřesnil postupy při posuzování jednak nejvlastnějšího zájmu dítěte (druhá předběžná otázka) a jednak existence, či neexistence vztahu závislosti mezi dítětem a jeho rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, nebo jeho druhým rodičem, který je občanem Unie (třetí předběžná otázka).
A.
K první předběžné otázce
23.
Podstatou první předběžné otázky položené předkládajícím soudem Soudnímu dvoru je, zda článek 20 SFEU brání vnitrostátní právní úpravě, podle které je právo pobytu státního příslušníka třetí země, který má v péči nezletilé dítě, občana Unie, odepřeno z důvodu, že toto dítě, které je státním příslušníkem tohoto členského státu, žije od narození mimo území Unie.
24.
Odpověď na tuto otázku vyžaduje klasické posouzení zásad stanovených Soudním dvorem v rozsudcích ze dne 8. března 2011, Ruiz Zambrano (
9
), ze dne 15. listopadu 2011, Dereci a další (
10
), ze dne 6. prosince 2012, O a další (
11
) a Chavez-Vilchez a další.
25.
Podle těchto zásad, které Soudní dvůr shrnul v bodech 47 až 52 rozsudku K. A. a další (Slučování rodin v Belgii), článek 20 SFEU přiznává každé osobě, která má státní příslušnost členského státu, status občana Unie, který je předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států. Občanství Unie přiznává každému občanu Unie základní a osobní právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení. Soudní dvůr v této souvislosti rozhodl, že článek 20 SFEU brání vnitrostátním opatřením, včetně rozhodnutí o odepření práva pobytu rodinným příslušníkům občana Unie, v jejichž důsledku jsou občané Unie připraveni o možnost skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z jejich statusu.
26.
Ustanovení Smlouvy týkající se občanství Unie naproti tomu nepřiznávají žádné samostatné právo státním příslušníkům třetí země. Případná práva přiznaná takovým státním příslušníkům jsou totiž nikoli vlastními právy příslušejícími těmto státním příslušníkům, nýbrž právy odvozenými od práv, jichž požívá občan Unie. Účelem přiznání těchto práv je zaručit občanu Unie, který nevyužil své právo svobody pohybu, možnost žít v členském státě, jehož je státním příslušníkem, spolu se svým rodinným příslušníkem, státním příslušníkem třetí země, a to na základě článku 20 SFEU, který upravuje sloučení rodiny.
27.
Soudní dvůr totiž konstatoval, že existují velmi specifické situace, v nichž navzdory tomu, že se neuplatní odvozené právo týkající se práva pobytu státních příslušníků třetích zemí a dotyčný občan Unie nevyužil svobody pohybu, musí být nicméně státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem tohoto občana, přiznáno právo pobytu, neboť jinak by byl popřen užitečný účinek občanství Unie, kdyby v důsledku odepření takového práva byl tento občan ve skutečnosti nucen opustit území Unie jako celek, a byl tak zbaven možnosti skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z tohoto statusu občana Unie.
28.
Soudní dvůr uvedl, že takové situace se vyznačují skutečností, že i když jsou upraveny právními předpisy spadajícími a priori do pravomoci členských států, tedy předpisy týkajícími se práva na vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí, kteří nespadají do působnosti ustanovení sekundárního unijního práva, jež za určitých podmínek toto právo přiznávají, mají tyto situace vnitřní vztah ke svobodě pohybu a pobytu občana Unie, která brání tomu, aby bylo uvedeným státním příslušníkům odepřeno právo vstupu a pobytu v členském státě, kde tento občan pobývá, tak aby nedošlo k narušení této svobody (
12
).
29.
Nicméně odmítnutí přiznat státnímu příslušníkovi třetí země právo pobytu může zpochybnit užitečný účinek občanství Unie pouze tehdy, pokud mezi tímto státním příslušníkem třetí země a občanem Unie, který je jeho rodinným příslušníkem, existuje takový vztah závislosti, že by posledně uvedený byl nucen doprovázet dotčeného příslušníka třetí země a opustit území Unie jako celek.
30.
V této souvislosti uvádím, že ze znění a účelu této judikatury vyplývá, že není použitelná na takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy na jedné straně žádost o přiznání odvozeného práva pobytu podává rodič, který je státním příslušníkem třetí země, zatímco nezletilé dítě, které je občanem Unie, s tímto rodičem, státním příslušníkem třetí země, v členském státě, jehož je státním příslušníkem, nepobývá a nikdy nepobývalo, a na druhé straně tato žádost neobsahuje žádný projev vůle dítěte uplatnit svá práva, jež mu přiznává status občana Unie, tím, že vstoupí na území dotyčného členského státu spolu s tímto rodičem a bude v něm spolu s ním pobývat.
31.
Jak uvedl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 27. června 2018, Altiner a Ravn (
13
), „je to občan Unie, kdo představuje referenční osobu, v souvislosti s níž může být státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana Unie, přiznáno odvozené právo pobytu“ (
14
).
32.
V projednávané věci konstatuji, že v době podání dotčené žádosti žila matka dítěte po celou dobu v tomto členském státě, zatímco její nezletilé dítě, občan Unie, žilo po celou dobu v Thajsku. Jelikož matka a její dítě tedy žily vždy odděleně ve dvou různých státech, nemohly vést skutečný rodinný život. Za těchto okolností se nedomnívám, že by zamítnutí přiznání odvozeného práva pobytu matce dítěte zasahovalo do práva dotyčných osob na sloučení rodiny.
33.
Navíc v době podání žádosti o právo pobytu existovaly určité skutečnosti vyvolávající pochybnosti o úmyslu matky dítěte usadit se s ním v Nizozemsku, členském státě, jehož je dítě státním příslušníkem. Po rozvodu rodičů a zrušení povolení k pobytu za účelem sloučení rodiny, vydaného matce dítěte, podala posledně uvedená dne 14. března 2018 žádost o povolení k pobytu z humanitárních důvodů, která byla zamítnuta, a poté, dne 7. května 2019, podala dotčenou žádost. Tato žádost, připojená k vnitrostátnímu spisu a nadepsaná [„Aanvrag voor het verblijfsdoel ‚familie en gezin‘ (žádost o povolení k pobytu jako rodinný příslušník)“], byla zřejmě především žádostí o sloučení rodiny podanou B, partnerem žalobkyně, ve prospěch matky dítěte. Z písemností obsažených ve vnitrostátním spise vyplývá, že uvedená žádost neobsahuje žádné informace o konkrétních krocích, které by matka učinila za účelem zajištění, aby dítě mohlo přicestovat do Nizozemska a pobývat tam s ní.
34.
Za těchto okolností nemá odmítnutí přiznat matce dítěte odvozené právo pobytu za účinek ani důsledek to, že by bylo toto dítě připraveno o možnost skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z jeho statusu občana Unie, jelikož toto dítě není nuceno ani opustit území Unie – na kterém nepobývá – ani se vzdát práva vstupu na toto území a pobytu na něm – jelikož v tomto směru nebyly učiněny žádné kroky.
35.
Vzhledem k tomu, že taková situace nijak nesouvisí se svobodou pohybu a pobytu, které nezletilému dítěti přiznává jeho status občana Unie, nemůže zakládat odvozené právo pobytu podle článku 20 SFEU (
15
).
36.
Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr rozhodl, že článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle které je státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodičem nezletilého dítěte, jež je státním příslušníkem uvedeného státu, odepřeno odvozené právo pobytu na území tohoto státu, pokud toto dítě nikdy nepobývalo na území Unie, má obvyklé bydliště mimo toto území a nemá v úmyslu uplatnit práva spojená se svým statusem občana Unie tím, že podá žádost o vstup a pobyt v tomtéž členském státě v doprovodu tohoto rodiče, na kterém by bylo závislé.
37.
Nyní je třeba posoudit druhý případ, kdy by žádost o přiznání odvozeného práva pobytu měla naopak zaručit, aby mohlo dítě uplatnit svá práva, která mu vyplývají z jeho postavení občana Unie, tím, že mu bude umožněn vstup do členského státu, jehož je státním příslušníkem, a pobyt v tomto státě. Aby totiž mohlo malé dítě využít právo pobytu, musí být nutně doprovázeno osobou, která jej má skutečně v péči nebo za něj skutečně nese právní, finanční a citovou odpovědnost. Předkládající soud tak vyjadřuje obavu, aby odmítnutí přiznat takové právo pobytu nevedlo k tomu, že by bylo toto dítě z důvodu jeho tvrzeného vztahu závislosti na matce zbaveno možnosti přicestovat do členského státu, jehož je státním příslušníkem, a pobývat v něm.
38.
V takovém případě je tedy nutné zajistit, aby výkon práv vyplývajících ze statusu občana Unie a možnost využít odvozená práva s ním spojená byl v nejvlastnějším zájmu dítěte a byl odůvodněný s ohledem na vztah závislosti dítěte na jeho rodiči, který je státním příslušníkem třetí země.
39.
Tyto aspekty jsou analyzovány v rámci posouzení druhé a třetí předběžné otázky.
B.
Ke druhé předběžné otázce, týkající se postupů při posuzování nejvlastnějšího zájmu dítěte
40.
Svou druhou předběžnou otázkou předkládající soud v podstatě žádá Soudní dvůr, aby upřesnil postupy při posuzování nejvlastnějšího zájmu dítěte v situaci, kdy by byla žádost o přiznání odvozeného práva pobytu podle článku 20 SFEU podána v rámci přemístění dítěte ze třetí země, v níž má obvyklé bydliště, do členského státu, jehož je státním příslušníkem.
41.
Předkládající soud se zejména táže Soudního dvora, zda je nutné prokázat, že takové přemístění představuje skutečný nebo věrohodný zájem dítěte, a zda jsou práva vyplývající z občanství Unie absolutními právy v tom smyslu, že členský stát, jehož je občan Unie státním příslušníkem, má pozitivní povinnost umožnit jejich výkon a nebránit tomuto výkonu.
42.
Tyto otázky podle všeho vycházejí z obavy vyjádřené předkládajícím soudem, že v projednávané věci by mohlo být přemístění dítěte motivováno především vůlí matky, která je státní příslušnicí třetí země, vrátit se do Nizozemska, a zachovat si tak právo pobytu v tomto členském státě. S ohledem na tyto skutečnosti považuji za důležité zohlednit v rámci odpovědi, která má být poskytnuta, zvláštní okolnosti projednávané věci a neplnit namísto předkládajícího soudu nebo příslušného vnitrostátního orgánu jejich úkol, kterým je rozhodnout o možných okolnostech žádosti o odvozené právo pobytu podané matkou tohoto dítěte.
43.
Zaprvé se domnívám, že výkon práv spojených s občanstvím Unie a využívání odvozených práv s nimi spojených jsou myslitelné pouze v rozsahu, v jakém slouží nejvlastnějšímu zájmu dítěte a zajišťují dodržování jeho základních práv v souladu s článkem 24 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) (
16
).
44.
Při přezkumu žádosti o přiznání odvozeného práva pobytu, která by byla podána v souvislosti se vstupem a pobytem dítěte, občana Unie, v členském státě, jehož je státním příslušníkem, je třeba postupovat z hlediska zájmů dítěte, a nikoli z hlediska zájmů rodiče, státního příslušníka třetí země (
17
).
45.
Článek 24 odst. 1 Listiny tak vyžaduje, aby příslušný vnitrostátní orgán přijal veškerá vhodná opatření, aby dotčenému dítěti poskytl skutečnou a účinnou možnost být vyslechnuto.
46.
Článek 24 odst. 2 Listiny dále ukládá příslušnému vnitrostátnímu orgánu, aby zohlednil nejvlastnější zájem dítěte. Tomuto orgánu tedy přísluší, aby s ohledem na všechny aktuální okolnosti relevantní pro každý jednotlivý případ ověřil, že při přemístění uvedeného dítěte jsou zohledněny jeho zájmy (
18
). To vyžaduje ověřit, že nehrozí, že by přestěhování mohlo nepříznivě ovlivnit situaci dítěte, a je uskutečňováno v jeho zájmu v rámci konkrétního plánu na společný rodinný život, respektive řečeno slovy Komise na jednání, v rámci „věrohodného plánu“.
47.
V tomto ohledu je třeba věnovat zvláštní pozornost sociálnímu a rodinnému prostředí dítěte, a za okolností věci v původním řízení rovněž plánu na přemístění dítěte a úmyslům matky dítěte v tomto směru.
48.
Zadruhé je tedy třeba posoudit tato jednotlivá kritéria.
1. Sociální a rodinné prostředí dítěte
49.
Obecně platí, jak uvedl Soudní dvůr, že prostředím dítěte nízkého věku je zpravidla především rodinné prostředí tvořené osobou či osobami, s nimiž dítě žije, které je skutečně opatrují a pečují o ně (
19
). V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy je dítěti deset let a je tedy ve školním věku, tudíž musí příslušný vnitrostátní orgán posoudit možný nepříznivý dopad, který by mohlo mít přemístění tohoto dítěte na jeho fyzické a duševní blaho, jakož i na jeho citové, rodinné a sociální vazby, nebo dokonce na jeho hmotnou situaci (
20
).
50.
V projednávané věci z vnitrostátního spisu vyplývá, že dítě bylo od svého narození v Thajsku vychováváno babičkou z matčiny strany, takže si k ní jistě vytvořilo velmi silný citový vztah. V Thajsku chodí rovněž do školy, což dokládá jeho vazby na jazykové a kulturní prostředí této země, kde žijí i další členové jeho rodiny. Naproti tomu z vnitrostátního spisu vyplývá, že toto dítě nikdy nebylo v Nizozemsku a nemluví nizozemsky ani anglicky.
51.
Příslušný vnitrostátní orgán však musí vzít v úvahu i změny, k nimž došlo v rodinném životě dítěte v poslední době. Měl by tak přihlédnout k povaze a intenzitě vztahů, které se (případně) vytvořily mezi tímto dítětem a jeho matkou po jejím návratu do Thajska. Kromě toho, ačkoli z informací obsažených ve vnitrostátním spisu nelze určit povahu vztahu, který má A se svým dítětem, ani rozsah, v jakém v současnosti přispívá na náklady na jeho výživu, je třeba zjistit, zda otec dítěte skutečně není schopen nebo ochoten se o něj v budoucnu starat a zda si dítě přeje mít s otcem osobní vztahy a být s ním v přímém kontaktu, a tedy dovolávat se svého práva vyplývajícího z čl. 24 odst. 3 Listiny.
2. Existence věrohodného plánu na společný život
52.
Příslušný vnitrostátní orgán musí rovněž přihlédnout k podmínkám a důvodům přemístění dítěte ze třetí země, kde má obvyklé bydliště, do členského státu, jehož je státním příslušníkem, avšak nikdy zde nežilo (
21
). Je totiž třeba vzít v úvahu možné riziko, že by toto dítě bylo využito jako prostředek pro státního příslušníka třetí země k pobytu na území Unie, což by představovalo zneužití odvozeného práva pobytu přiznaného na základě článku 20 SFEU (
22
).
53.
Takový přezkum je o to důležitější v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy má matka dítěte geografický a rodinný původ ve třetí zemi, v níž má toto dítě obvyklé bydliště, a kdy podle jejích vlastních tvrzení nemá otec s dítětem téměř žádné nebo vůbec žádné vztahy.
54.
V projednávané věci jsou tedy zvlášť relevantním kritériem úmysly matky dítěte, která je podle všeho jedinou nositelkou rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti.
55.
V době podání dotčené žádosti o povolení k pobytu byl totiž zcela nepochybný úmysl matky zůstat v Nizozemsku. Navíc existovaly i další skutečnosti, uvedené v bodě 33 tohoto stanoviska, které v této době vyvolávaly pochybnosti ohledně jejího pevného úmyslu usadit se v tomto státě se svým dítětem. Konečně, ačkoli matka tvrdí, že po návratu do Thajska začala vést se svým dítětem skutečný rodinný život, bylo to zřejmě výsledkem nikoli jejího důkladně uváženého rozhodnutí žít společně s dítětem, ale důsledkem rozhodnutí o navrácení, které bylo vůči ní vykonáno dne 8. května 2019.
56.
Nelze však ani předpokládat, že jde o zneužití práva, jen z toho důvodu, že státní příslušník třetí země žil několik let jinde než jeho dítě. Ze všech výše uvedených okolností tedy nelze dovozovat, že by místo pobytu dítěte muselo být nutně v Thajsku. Dítě nesmí být zbaveno možnosti přestěhovat se do členského státu, jehož je státním příslušníkem, a pobývat v něm, ani matka tohoto dítěte nesmí být zbavena možnosti pokračovat v Nizozemsku v rodinném životě, který možná začala se svým synem vést v Thajsku v roce 2019.
57.
Za těchto okolností musí být možné zjistit a ověřit úmysly matky usadit se s dítětem v členském státě, jehož je dítě státním příslušníkem, na základě objektivních či hmotných důkazů dokládajících, že přemístění tohoto dítěte je skutečné, že jeho pobyt v členském státě, jehož je dítě státním příslušníkem, nemá jen dočasný nebo příležitostný charakter a bylo o něm rozhodnuto s ohledem na nejvlastnější zájem dítěte. Poměrně silnými ukazateli tak může být například koupě nebo pronájem bydlení v tomto členském státě (
23
) nebo zápis do školy.
58.
I když jsou tyto skutečnosti důležité, rozhodně nejsou jediné, které je třeba vzít v úvahu. Přezkum, který musí provést vnitrostátní orgány, totiž musí být vždy založen na celkovém posouzení situace a zvážení všech relevantních skutečností s cílem zjistit rodinné a sociální prostředí dítěte a zaručit jeho zájmy.
3. Vyslechnutí dítěte a rodiče, který je státním příslušníkem třetí země
59.
Mám za to, že posouzení situace dítěte nemůže být provedeno, aniž má dítě možnost v souladu s článkem 24 Listiny vyjádřit svůj názor na to, zda si přeje odstěhovat a usadit se se svou matkou v členském státě, jehož je státním příslušníkem. V projednávané věci je sice dítě stále závislé na matce, avšak je mu již deset let, takže je ve školním věku a na rozdíl od dítěte velmi nízkého věku může být vyslechnuto, pokud si to přeje. Navíc se domnívám, že příslušný vnitrostátní orgán musí poskytnout možnost vyjádřit se k důvodům přemístění i osobě, jež je jediným nositelem rodičovské zodpovědnosti a zavdala podnět k přemístění tohoto dítěte.
60.
S ohledem na tyto skutečnosti mám tudíž za to, že článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že v situaci, kdy státní příslušník třetí země, který je rodičem nezletilého dítěte, občana Unie, podá žádost o přiznání odvozeného práva pobytu v členském státě, jehož je dítě státním příslušníkem a do kterého se dítě hodlá přemístit za účelem pobytu, je příslušný orgán tohoto členského státu povinen ověřit, že k přemístění tohoto dítěte dochází s ohledem na jeho nejvlastnější zájem v souladu s čl. 24 odst. 2 Listiny. Takový závěr musí umožňovat určit s ohledem na všechny okolnosti dané věci případný dopad tohoto přemístění na fyzické a duševní blaho dítěte, jeho hmotnou situaci a jeho citové, rodinné a sociální vazby. I tento závěr musí být založen na skutečnostech, které umožňují doložit, že přemístění tohoto dítěte je skutečné a pobyt dítěte v dotyčném členském státě nemá v žádném případě dočasný nebo příležitostný charakter a jeho jediným účelem není získat pro jednoho z rodičů odvozené povolení k pobytu na základě článku 20 SFEU.
C.
Ke třetí předběžné otázce, týkající se posouzení existence vztahu závislosti, který může zakládat vznik odvozeného práva pobytu na základě článku 20 SFEU
61.
Svou třetí předběžnou otázkou předkládající soud v podstatě žádá Soudní dvůr, aby upřesnil jednotlivá kritéria pro posouzení existence vztahu závislosti, který může zakládat vznik odvozeného práva pobytu na základě článku 20 SFEU v situaci, kdy nezletilé dítě, které je občanem Unie, vykonává své právo pohybu a pobytu na území členského státu, jehož je státním příslušníkem.
62.
Zaprvé předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby upřesnil, jaký význam je třeba přikládat okamžiku, kdy rodič, který je státním příslušníkem třetí země, převzal, či nepřevzal každodenní péči o své dítě, občana Unie, a dále skutečnosti, že tuto péči v minulosti vykonávaly nebo ji v budoucnu mohou vykonávat jiné osoby.
63.
Zadruhé pokládá předkládající soud otázku, za jakých podmínek se dítě, které je občanem Unie, může usadit na území Unie u svého otce, který je rovněž občanem Unie. Na jedné straně žádá Soudní dvůr o upřesnění, nakolik je relevantní skutečnost, že otec tohoto dítěte převzal (či nepřevzal) právní, finanční nebo citovou odpovědnost za toto dítě a byl (či nebyl) by ochoten tuto odpovědnost převzít v budoucnu. Na druhé straně si předkládající soud klade otázku týkající se významu, který má kritérium související s právní, finanční nebo citovou odpovědností rodiče, který je občanem Unie, za dítě v případě, že by bylo zjištěno, že druhý rodič, který je státním příslušníkem třetí země, má dítě ve výlučné péči.
64.
Zaprvé, pokud jde o posouzení možnosti přiznat odvozené právo pobytu na základě ustanovení článku 20 SFEU, týká se přezkum, který musí příslušný vnitrostátní orgán provést, existence vztahu závislosti mezi nezletilým dítětem, které je občanem Unie, na straně jedné a rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, na straně druhé. V této souvislosti připomínám, že Soudní dvůr odkazuje na velmi specifické situace, v nichž občan Unie nemá jinou možnost než následovat státního příslušníka třetí země, neboť je v jeho péči, a tedy je na něm zcela závislý, jelikož tato osoba zajišťuje jeho výživu a potřeby. Tyto situace se týkají především rodičů, kteří jsou státními příslušníky třetí země a mají v péči nezletilé dítě, které je občanem Unie, nebo za ně skutečně nesou právní, finanční nebo citovou odpovědnost. Soudní dvůr tak v kontextu věci, ve které byl vydán rozsudek Chavez-Vilchez a další, rozhodl, že „[o]kolnost, že druhý rodič, který je občanem Unie, je opravdu schopen a připraven sám vykonávat každodenní a skutečnou péči o dítě, je relevantní, ovšem sama o sobě nepostačuje k tomu, aby bylo možno konstatovat, že mezi rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, a dítětem neexistuje takový vztah závislosti, že pokud by bylo tomuto státnímu příslušníkovi třetí země odepřeno právo pobytu, dítě by bylo nuceno opustit území Unie“ (
24
). Soudní dvůr totiž připomněl, že „[t]akový závěr […] musí být v nejvlastnějším zájmu dotčeného dítěte učiněn při zohlednění všech okolností daného případu, zejména věku dítěte, jeho fyzického a emočního vývoje, míry jeho citové vazby jak na rodiče, který je občanem Unie, tak na rodiče, který je státním příslušníkem třetí země, jakož i rizika, že by odloučení od posledně uvedeného rodiče ohrozilo psychickou rovnováhu dítěte“ (
25
).
65.
Podle mého názoru jsou tyto zásady použitelné ve stejném rozsahu i na takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy užitečný účinek občanství Unie vyžaduje, aby takové dítě nebylo zbaveno možnosti výkonu práva pohybu a pobytu na území členského státu, jehož je státním příslušníkem, pokud by jeho rodiči, který je státním příslušníkem třetí země, bylo odepřeno uznání práva pobytu v dotyčném členském státě.
66.
Z toho vyplývá, že okolnosti týkající se úlohy a zapojení jednak druhého rodiče, který je občanem Unie, a jednak babičky dítěte z matčiny strany, která je státní příslušnicí třetí země, na něž odkazuje předkládající soud, sice mohou představovat relevantní skutečnosti poukazující na rodinnou situaci tohoto dítěte, avšak nemohou být dostatečné pro závěr, že mezi rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, a dítětem, které je občanem Unie, neexistuje takový vztah závislosti, v jehož důsledku by toto dítě v případě takového zamítnutí bylo připraveno o možnost vykonávat svá práva, která mu přiznává status občana Unie. Takový závěr musí být založen na kritériích, jež Soudní dvůr stanovil v rozsudku Chavez-Vilchez a další, jež byla připomenuta výše. V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy podle všeho každodenní péči o dítě ve skutečnosti vykonávala prvních deset let jeho života jeho babička z matčiny strany, je třeba přihlédnout rovněž k míře citové vazby dítěte k babičce a riziku, jež by mohlo odloučení tohoto dítěte od babičky z matčiny strany znamenat pro jeho psychickou rovnováhu.
67.
Zadruhé rozhodujícím faktorem je okamžik vzniku vztahu závislosti, a zejména okamžik, kdy rodič, který je státním příslušníkem třetí země, převzal každodenní péči o své dítě, občana Unie. Podle mého názoru je totiž nepochybné, že tento vztah musí existovat v zemi, v níž se nachází dítě, které je občanem Unie, a to přinejmenším v době, kdy rodič, který je státním příslušníkem třetí země, podává žádost o přiznání odvozeného práva pobytu s dítětem.
68.
V projednávané věci předkládající soud rozlišuje situaci před podáním žádosti o povolení k pobytu, situaci před rozhodnutím o zamítnutí této žádosti a konečně situaci před výsledkem řízení o soudní žalobě podané proti tomuto zamítavému rozhodnutí. Zmíněný soud tak vyjadřuje obavu ohledně nutnosti zaručit, že vztah závislosti dítěte, občana Unie, na jeho rodiči, státním příslušníku třetí země, je skutečný a není veden pouze snahou získat odvozené právo pobytu na základě ustanovení článku 20 SFEU.
69.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, spolu dítě, občan Unie, a jeho rodič, státní příslušník třetí země, v době před podáním žádosti o právo pobytu ani v době před přijetím rozhodnutí o zamítnutí žádosti nežili ve společné domácnosti ani neměli bydliště ve stejném státě, jelikož toto dítě bylo vychováváno v Thajsku svou babičkou z matčiny strany, zatímco jeho matka pobývala v Nizozemsku. Ačkoli v rozsudku ze dne 6. prosince 2012, O a další (
26
), a v rozsudku K. A. a další (Slučování rodin v Belgii), Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že rodič, státní příslušník třetí země, žije společně s nezletilým dítětem, občanem Unie, nepředstavuje nutnou podmínku pro určení existence vztahu závislosti mezi nimi, je toto společné bydlení zvlášť relevantní skutečností, a to zejména v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy tento rodič nejen nežije se svým dítětem, ale navíc pobývá v jiné zemi, na jiném kontinentu, takže z podstaty věci nemohl v těchto obdobích vykonávat skutečnou každodenní péči o své dítě.
70.
V souladu s judikaturou Soudního dvora přitom existence rodinného vztahu, ať už biologické či právní povahy, mezi nezletilým občanem Unie a jeho rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, nemůže postačovat k odůvodnění toho, aby na základě článku 20 SFEU bylo přiznáno tomuto rodiči odvozené právo pobytu na území členského státu, jehož státní příslušnost má nezletilé dítě (
27
).
71.
Pokud jde nyní o situaci před rozhodnutím o soudní žalobě podané proti zamítavému rozhodnutí, mohlo v tomto období dojít ke změnám v rodinném životě dítěte, zejména z důvodu návratu rodiče, státního příslušníka třetí země, což je třeba zohlednit. S ohledem na lhůty stanovené pro podání soudní žaloby je tak příslušný vnitrostátní soud podle mého názoru povinen v okamžiku, kdy hodlá rozhodnout o žádosti o pobyt podané státním příslušníkem třetí země, zjistit, zda se v době po výkonu rozhodnutí o navrácení nezměnily skutkové okolnosti natolik, že mezi dítětem a jeho matkou mohl vzniknout stav závislosti. V této souvislosti považuji dále za nezbytné, aby tento soud s ohledem na konkrétní okolnosti dané věci ověřil, že dotyčný státní příslušník třetí země o dítě skutečně pečuje nebo za ně skutečně nese právní, finanční nebo citovou odpovědnost v rámci reálného a stabilního rodinného života, aby tak vyloučil jakékoli možné zneužití práva.
72.
S ohledem na tyto úvahy tudíž navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl, že článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že v situaci, kdy státní příslušník třetí země, který je rodičem nezletilého dítěte, občana Unie, podá žádost o přiznání odvozeného práva pobytu v členském státě, jehož je toto dítě státním příslušníkem a do něhož se dítě hodlá přestěhovat za účelem pobytu v něm, je pro účely posouzení existence vztahu závislosti mezi tímto rodičem a tímto dítětem rozhodující okolností okamžik, kdy rodič, státní příslušník třetí země, převzal každodenní péči o své dítě. Příslušný vnitrostátní orgán musí určit s ohledem na všechny okolnosti dané věci, do jaké míry uvedený rodič v době, kdy je přijímáno rozhodnutí o jeho žádosti, o toto dítě pečuje nebo za něj nese právní, finanční nebo citovou odpovědnost, a ověřit, že tato péče je vykonávána v rámci skutečného a stabilního rodinného života.
73.
Naproti tomu z okolnosti, že o dítě v minulosti pečoval nebo za ně nesl právní, finanční či citovou odpovědnost druhý rodič, občan Unie, a jiný rodinný příslušník, státní příslušník třetí země, nebo že tyto osoby o dítě mohou pečovat nebo za ně nést tuto odpovědnost v budoucnu, nelze vyvodit, že mezi rodičem, státním příslušníkem třetí země, a tímto dítětem neexistuje takový vztah závislosti, který by dítěti znemožňoval výkon jeho práva pohybu a pobytu na území členského státu, jehož je státním příslušníkem, pokud by rodiči, který je státním příslušníkem třetí země, bylo odepřeno uznání práva pobytu v dotyčném členském státě.
IV. Závěry
74.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Rechtbank Den Haag zittingsplaats (soud prvního stupně v Haagu, zasedající v Utrechtu, Nizozemsko) odpověděl následovně:
„1)
Článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle které je státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodičem nezletilého dítěte, jež je státním příslušníkem uvedeného státu, odepřeno odvozené právo pobytu na území tohoto státu, pokud toto dítě nikdy nepobývalo na území Unie, má obvyklé bydliště mimo toto území a nemá v úmyslu uplatnit práva spojená se svým statusem občana Unie tím, že podá žádost o vstup a pobyt v tomtéž členském státě v doprovodu tohoto rodiče, na kterém by bylo závislé.
2)
Článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že v situaci, kdy státní příslušník třetí země, který je rodičem nezletilého dítěte, občana Unie, podá žádost o přiznání odvozeného práva pobytu v členském státě, jehož je dítě státním příslušníkem a do kterého se dítě hodlá přestěhovat za účelem pobytu, je příslušný orgán tohoto členského státu povinen ověřit, že k přemístění tohoto dítěte dochází s ohledem na jeho nejvlastnější zájem v souladu s čl. 24 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie. Takový závěr musí umožňovat určit s ohledem na všechny okolnosti dané věci případný dopad tohoto přemístění na fyzické a duševní blaho dítěte, jeho hmotnou situaci a jeho citové, rodinné a sociální vazby. I tento závěr musí být založen na skutečnostech, které umožňují doložit, že přemístění dítěte je skutečné a že pobyt dítěte v dotyčném členském státě nemá v žádném případě dočasný nebo příležitostný charakter a že jeho jediným účelem není získat pro jednoho z rodičů odvozené povolení k pobytu na základě článku 20 SFEU.
Pokud jde o posouzení existence vztahu závislosti, který může zakládat odvozené právo pobytu podle článku 20 SFEU, je rozhodující okolností okamžik, kdy rodič, který je státním příslušníkem třetí země, převzal každodenní péči o své dítě, občana Unie. Příslušný vnitrostátní orgán musí určit s ohledem na všechny okolnosti dané věci, do jaké míry uvedený rodič v době, kdy je přijímáno rozhodnutí o jeho žádosti, o dítě pečuje nebo za něj nese právní, finanční nebo citovou odpovědnost, a ověřit, že tato péče je vykonávána v rámci skutečného a stabilního rodinného života.
Naproti tomu z okolnosti, že o dítě v minulosti pečoval nebo za ně nesl právní, finanční či citovou odpovědnost druhý rodič, občan Unie, a jiný rodinný příslušník, státní příslušník třetí země, nebo že tyto osoby o dítě mohou pečovat nebo za ně nést tuto odpovědnost v budoucnu, nelze vyvodit, že mezi rodičem, státním příslušníkem třetí země, a tímto dítětem neexistuje takový vztah závislosti, který by dítěti znemožňoval výkon jeho práva pohybu a pobytu na území členského státu, jehož je státním příslušníkem, pokud by rodiči, který je státním příslušníkem třetí země, bylo odepřeno uznání práva pobytu v dotyčném členském státě.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – C‑34/09, EU:C:2011:124.
(
3
) – C‑256/11, EU:C:2011:734.
(
4
) – Spojené věci C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776.
(
5
) – C‑133/15, dále jen „rozsudek Chavez-Vilchez a další, EU:C:2017:354.
(
6
) – C‑82/16, dále jen „rozsudek K. A. a další (Slučování rodin v Belgii), EU:C:2018:308.
(
7
) – Angličtina je v Nizozemsku také běžně používaným jazykem.
(
8
) – Pokud jde o výklad pojmu „obvyklé bydliště“, viz v rámci výkladu nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06 s. 243) rozsudek ze dne 28. června 2018, HR (C‑512/17, EU:C:2018:513), v němž Soudní dvůr uvedl, že „místo obvyklého bydliště dítěte ve smyslu [tohoto nařízení] se nachází v místě, kde je fakticky středobod jeho života“ (bod 42), a rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, dále jen „rozsudek Mercredi, EU:C:2010:829), ve kterém Soudní dvůr již rozhodl, že pojem „obvyklé bydliště“ odpovídá místu, které vykazuje určitou míru integrace dítěte v rámci sociálního a rodinného prostředí (bod 47).
(
9
) – C‑34/09, EU:C:2011:124.
(
10
) – C‑256/11, EU:C:2011:734.
(
11
) – Spojené věci C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776.
(
12
) – Viz rozsudek Chavez-Vilchez a další (bod 64 a citovaná judikatura).
(
13
) – C‑230/17, EU:C:2018:497.
(
14
) – Bod 27 a judikatura citovaná v uvedeném rozsudku.
(
15
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 27. června 2018, Altiner a Ravn (C‑230/17, EU:C:2018:497), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že „[s]kutečnost, že žádost o povolení k pobytu nebyla podána ‚v přirozené návaznosti‘ na návrat občana Unie představuje tedy relevantní skutečnost, která může v rámci celkového posouzení vést členský stát dotyčného občana Unie k závěru o neexistenci spojitosti mezi touto žádostí a předchozím výkonem práva volného pohybu uvedeným občanem, aniž má sama o sobě rozhodující povahu, a v důsledku toho k odmítnutí udělit takové povolení k pobytu“ (bod 34).
(
16
) – Viz z poslední doby rozsudky ze dne 11. března 2021, État belge (Navrácení rodiče nezletilého dítěte) (C‑112/20, EU:C:2021:197, bod 26 a citovaná judikatura), a ze dne 14. prosince 2021, Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, body 59 a 63).
(
17
) – V tomto ohledu viz názor generálního advokáta P. Cruz Villalóna ve věci Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, bod 93). V tomto kontextu se totiž domnívám, že toto posouzení se neliší od posouzení, které musí provést příslušné vnitrostátní orgány rozhodující ve věci rodičovské zodpovědnosti při přemístění dítěte z jednoho členského státu do druhého.
(
18
) – Viz rozsudek ze dne 26. března 2019, SM (Dítě v trvalém opatrovnictví na základě alžírského institutu zajištění péče kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248, bod 68 a citovaná judikatura).
(
19
) – Viz rozsudek Mercredi (body 53 a 54).
(
20
) – V souladu se zásadami stanovenými Soudním dvorem viz rozsudek ze dne 27. října 2016, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, bod 59).
(
21
) – Viz obdobně rozsudek ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 44), a rozsudek Mercredi (bod 44).
(
22
) – Jak zdůrazňuje právní věda, připomínám, že „státní příslušník třetí země je v konečném důsledku považován pouze za prostředek k tomu, aby mohl [nezletilý] občan [závislý na svém rodiči] pobývat na území Unie“. Viz Réveillère, V., „La protection statutaire du citoyen: demeurer sur le territoire de l’Union (dans son État de nationalité)“, Revue trimestrielle de droit européen, 11/2020, č. 3, s. 721.
(
23
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 40), a rozsudek Mercredi (bod 50).
(
24
) – Bod 71 uvedeného rozsudku. Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
(
25
) – Viz rovněž rozsudek K. A. a další (Slučování rodin v Belgii) (bod 72).
(
26
) – Spojené věci C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776.
(
27
) – Viz rozsudek K. A. a další (Slučování rodin v Belgii) (bod 75).