null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 23. dubna 2026(1)
Věc C‑17/25
LS,
KV,
RY,
UJ,
TM
proti
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
za účasti:
Fata Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA,
EO
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie)]
„ Řízení o předběžné otázce – Pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Směrnice 84/5/EHS – Nemajetková újma způsobená dědicům poškozeného – Regresní žaloba podaná pojistitelem – Námitka neplatnosti smluvního ujednání obsaženého v pojistce – Neexistence pravomoci soudu přezkoumat platnost (vymahatelnost) takového ujednání – Účinky rozsudku, jenž se stal věcí pravomocně rozsouzenou, na platnost (vymahatelnost) takového ujednání“
I.      Úvod
1.        Podle čl. 2 odst. 1 druhé směrnice Rady 84/5/EHS(2) byly členské státy povinny přijmout potřebná opatření k zabezpečení toho, aby bylo ve vztahu k nárokům třetích osob poškozených nehodou považováno za neplatné (resp. nevymahatelné) jakékoli zákonné ustanovení či smluvní ujednání obsažené v pojistce, které z pojištění vylučuje užívání či řízení vozidel v rozporu se stanovenými technickými podmínkami týkajícími se stavu a bezpečnosti dotyčného vozidla(3). Stejné pravidlo je nyní obsaženo ve směrnici 2009/103/ES(4), která druhou směrnici (i ostatní směrnice v uvedené oblasti) nahradila(5).
2.        Spor v původním řízení se týká dopravní nehody, při níž došlo ke střetu motocyklu s jiným vozidlem; motocyklista i jeho spolujezdec byli usmrceni. Spolujezdec byl vlastníkem dotčeného motocyklu a pojistníkem z pojistné smlouvy na uvedený motocykl. Dotčená pojišťovna podala proti dědicům spolujezdce žalobu na vrácení částek, které jim byly vyplaceny z titulu nemajetkové újmy způsobené úmrtím spolujezdce. Na podporu své žaloby pojišťovna tvrdila, že motocykl byl technicky způsobilý k přepravě pouze jediné osoby (jezdce) a pojistná smlouva vylučuje pojistné krytí v případě protiprávní přepravy osob (dále jen „ustanovení o vyloučení“).
3.        Věc byla projednávána v několika stupních. Aktuálně je věc projednávána (již podruhé) u Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie), který je předkládajícím soudem, přičemž dědicové spolujezdce se dovolávají neplatnosti ustanovení o vyloučení. Předkládající soud uvádí, že námitka (relativní) neplatnosti ustanovení o vyloučení je podle vnitrostátního práva nepřípustná z důvodu účinků překážky věci pravomocně rozsouzené, která vznikla na základě rozsudku vydaného v dřívější fázi řízení a potvrzujícího právo pojistitele podat regresní žalobu proti dědicům spolujezdce na základě uvedeného ujednání, jelikož uvedené právo nebylo rozporováno. Předkládající soud rovněž uvádí, že takové (implicitní) potvrzení práva pojistitele podat regresní žalobu je podle všeho v rozporu s pravidlem stanoveným v čl. 2 odst. 1 druhé směrnice (které se použije na projednávanou věc ratione temporis)(6). Uvedený soud si tedy klade otázku, zda unijní právo vyžaduje, aby nebylo přihlíženo k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené, aby tak bylo možné dotčenou námitku posoudit, a tím zajistit účinnost výše uvedeného ustanovení.
4.        Tato problematika vychází zejména z judikatury Soudního dvora, která stanoví povinnost vnitrostátních soudů nepřihlížet k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené ve spotřebitelských věcech, pokud, jednoduše řečeno, uvedené soudy v dřívější fázi soudního řízení neposoudily případnou zneužívající povahu ujednání obsažených ve spotřebitelských smlouvách(7). Zmíněná povinnost se vytvořila postupným vývojem judikatury (který byl, jak vysvětlím níže, završen v nedávném rozsudku Soledil) a představuje výjimku z pravidla, podle kterého nesmí být pravomocné rozsudky měněny. Předběžné otázky položené v projednávané věci poskytují Soudnímu dvoru první příležitost upřesnit, zda se uvedená povinnost uplatní i v oblasti unijní právní úpravy týkající se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorového vozidla, a to na základě aspektů spjatých s ochranou osob poškozených při dopravních nehodách, což je jedním z cílů sledovaných dotčenou právní úpravou.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
5.        Druhý bod odůvodnění směrnice 72/166/EHS(8) uváděl, že „vzhledem k tomu, že jediným účelem hraničních kontrol povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel je chránit zájmy osob, které se mohly stát obětmi nehod způsobených těmito vozidly; že existence takových hraničních kontrol vyplývá z rozdílů mezi požadavky jednotlivých států v této oblasti“.
6.        Třetí bod odůvodnění uvedené směrnice uváděl, že „vzhledem k tomu, že tyto rozdíly jsou takové, že by mohly bránit volnému pohybu motorových vozidel a osob uvnitř Společenství; že mají tudíž přímý dopad na vytváření a fungování společného trhu“.
7.        Pátý bod odůvodnění téže směrnice uváděl, že „vzhledem k tomu, že je žádoucí, aby si obyvatelé členských států začali více uvědomovat skutečnost společného trhu a aby pro tento účel byla učiněna opatření k další liberalizaci pravidel týkajících se pohybu osob a motorových vozidel mezi členskými státy; […]“.
8.        Šestý bod odůvodnění směrnice dále uváděl, že „vzhledem k tomu, že takové uvolnění pravidel týkajících se pohybu cestujících je dalším krokem k tomu, aby si členské státy vzájemně otevřely trhy a aby se vytvořily podmínky obdobné podmínkám vnitřního trhu“.
9.        Článek 3 odst. 1 první směrnice stanovil, že „[k]aždý členský stát přijme […] veškerá nezbytná opatření, aby zajistil, že občanskoprávní odpovědnost z provozu vozidel, která mají obvyklé stanoviště na jeho území, byla kryta pojištěním. Rozsah pojištěné odpovědnosti a podmínky pojistného krytí se určí na základě těchto opatření“.
10.      Třetí a sedmý bod odůvodnění druhé směrnice zněly následovně:
„vzhledem k tomu, že však i nadále existují výrazné rozdíly mezi právními předpisy různých členských států, pokud jde o rozsah této povinnosti uzavřít pojištění; že tyto rozdíly přímo ovlivňují vytváření a fungování společného trhu;
[…]
vzhledem k tomu, že je v zájmu poškozených, aby se účinky určitých ustanovení o vyloučení odpovědnosti omezovaly na vztah mezi pojistitelem a osobou, která za nehodu odpovídá; […]“
11.      Článek 2 odst. 1 druhé směrnice stanovil:
„Každý členský stát přijme potřebná opatření k zabezpečení toho, aby pro účely čl. 3 odst. 1 [první směrnice] bylo ve vztahu k nárokům třetích osob poškozených nehodou považováno za neplatné jakékoli zákonné ustanovení či smluvní ujednání obsažené v pojistce vydané podle čl. 3 odst. 1 [první směrnice], které z pojištění vylučuje užívání či řízení vozidel:
–      osobami, které k tomu nejsou výslovně či nepřímo oprávněny, nebo
–      osobami bez řidičského průkazu, který by jim dovoloval řídit dotyčné vozidlo, nebo
–      osobami porušujícími zákonem stanovené technické podmínky týkající se stavu a bezpečnosti dotyčného vozidla.
Ustanovení či ujednání uvedená v první odrážce však lze uplatnit vůči osobám, které do vozidla, jež věcnou škodu nebo škodu na zdraví způsobilo, dobrovolně nastoupily, může-li pojistitel prokázat, že věděly o tom, že vozidlo bylo odcizeno.
Členské státy nemusí v případě nehod, k nimž dojde na jejich území, první pododstavec použít, nakolik může poškozený obdržet náhradu škody od orgánu sociálního zabezpečení.“
12.      Pátý bod odůvodnění třetí směrnice Rady 90/232/EHS(9) uváděl, že „vzhledem k tomu, že v některých členských státech existují mezery, zejména pokud jde o povinnou pojistnou ochranu přepravovaných osob; že by se tyto mezery měly odstranit, aby byla chráněna tato zvláště zranitelná kategorie potenciálních poškozených“.
13.      Třináctý bod odůvodnění třetí směrnice uváděl, že „vzhledem k tomu, že t[o]to doplnění, jímž se zlepší ochrana pojištěných a poškozených dopravními nehodami, dále usnadní překračování vnitřních hranic Společenství, a tím i vytváření a fungování vnitřního trhu; že je tudíž třeba nadále vycházet z požadavku vysoké úrovně ochrany spotřebitele“.
14.      Článek 1 odst. 1 třetí směrnice stanovil, že „[a]niž je dotčen čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec [druhé směrnice], kryje pojištění uvedené v čl. 3 odst. 1 [první směrnice] odpovědnost za škody na zdraví všech osob cestujících ve vozidle, s výjimkou řidiče, vyplývající z provozu vozidla“.
B.      Italské právo
15.      Předkládající soud cituje zejména článek 2059 Codice Civile (občanský zákoník), jak je vykládán vnitrostátní judikaturou, který se týká náhrady nemajetkové újmy, již utrpěli blízcí rodinní příslušníci osoby, která zemřela při dopravní nehodě. Předkládající soud vysvětluje, že uvedení rodinní příslušníci musí být považováni za oběti, a tudíž za poškozené třetí osoby, jejichž právo na náhradu újmy nesmí být oslabeno regresní žalobou podanou pojistitelem.
16.      Předkládající soud rovněž vysvětluje, že Codice di procedura civile (občanský soudní řád; dále jen „OSŘ“) neumožňuje libovolné změny žalob podaných v občanskoprávním řízení. V prvním stupni lze žalobu měnit pouze v rámci úzce vymezeného prostoru (viz článek 171b OSŘ, resp. článek 183 OSŘ, pokud jde o pravidla platná v době vedení řízení v prvním stupni). V odvolacím řízení není uplatňování nových důvodů přípustné (článek 345 OSŘ); totéž platí pro přezkum legality (článek 360 OSŘ).
17.      Kromě toho platí, že v případě kasačního opravného prostředku proti rozsudku odvolacího soudu „účastníci řízení nemohou v řízení o kasačním opravném prostředku uplatňovat jiná tvrzení než ta, která byla uplatněna v rámci řízení, v němž byl vydán napadený rozsudek, ledaže potřeba nových tvrzení vyplyne z rozsudku o kasačním opravném prostředku“ (čl. 394 odst. 3 OSŘ). Otázky projednávané odvolacím soudem, které nejsou napadeny v řízení o kasačním opravném prostředku, tedy zakládají překážku věci pravomocně rozsouzené (článek 2909 občanského zákoníku a článek 324 OSŘ). Od uvedené zásady se lze odchýlit pouze tehdy, týká-li se kasační opravný prostředek části rozsudku, která je logickým či právním základem, z nějž vychází jiná část téhož rozhodnutí (čl. 336 odst. 1 OSŘ).
18.      Kromě toho předkládající soud v odpovědi na otázku, která mu byla položena Soudním dvorem, vysvětluje, že čl. 2 odst. 1 druhé směrnice nebyl na vnitrostátní úrovni proveden právním předpisem přijatým ad hoc, nýbrž všechna ustanovení obsažená v uvedené směrnici (s výjimkou článku 3, který není předmětem sporu v projednávané věci) již byla zakotvena v legge 24 dicembre 1969, n. 990, relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti (zákon č. 990 ze dne 24. prosince 1969 o povinném pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a plavidel) (GURI č. 2 ze dne 3. ledna 1970) (dále jen „zákon č. 990“).
19.      Konkrétně v čl. 18 odst. 2 uvedeného zákona byla zakotvena zásada, že smluvní ujednání omezující pojistné krytí nemůže být vymáháno proti poškozeným třetím osobám (což je pravidlo, které podle předkládajícího soudu odpovídá čl. 2 odst. 1 druhé směrnice). Konkrétně uvedené ustanovení stanovilo, že „ve vztahu k celé maximální pojistné částce platí, že pojistitel se nemůže vůči poškozenému, který uplatňuje přímý nárok proti pojistiteli, dovolávat žádné z výjimek vyplývajících ze smlouvy ani žádného z ujednání, která stanoví případnou spoluúčast pojištěného na náhradě újmy.
Pojistitel je však oprávněn uplatnit regresní nárok proti pojištěnému v rozsahu, v němž by měl pojistitel na základě smlouvy právo na odepření nebo snížení pojistného plnění“.
III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky
20.      PA zemřel dne 30. srpna 1998 při dopravní nehodě. K této nehodě došlo, když PA cestoval na motocyklu, který vlastnil a který řídila SE, jež byla při nehodě rovněž usmrcena. Motocykl byl pojištěn v rámci pojištění občanskoprávní odpovědnosti u společnosti FATA SpA, která se později stala Società Cattolica di Assicurazioni SpA (dále jen „společnost Cattolica“). Pojistníkem v rámci uvedené pojistné smlouvy byl PA.
21.      V roce 1999 podali TM, EO, RY, LS, KV a UJ (dále jen „příbuzní PA“) u Tribunale di Crotone (Okresní soud v Crotone, Itálie) žalobu proti všem osobám, které by v zásadě mohly nést odpovědnost za uvedenou dopravní nehodu, včetně společnosti Cattolica. Řízení bylo ukončeno v prvním stupni rozsudkem Tribunale di Crotone (Okresní soud v Crotone) ze dne 24. ledna 2005, kterým byl stanoven podíl odpovědnosti SE na nehodě ve výši 80 % (zbývajících 20 % bylo přičteno řidiči druhého vozidla).
22.      V době, kdy probíhalo uvedené řízení, podala společnost Cattolica žalobu u téhož soudu proti příbuzným PA, přičemž tvrdila, že i) dotčený motocykl byl uznán jako technicky způsobilý k přepravě pouze jedné osoby; ii) pojistná smlouva uzavřená na dotčené vozidlo vylučovala pojistné krytí v případě protiprávní přepravy osob; iii) uvedené vyloučení sice nebylo vymahatelné proti poškozené třetí osobě, avšak umožňovalo pojišťovně požadovat náhradu částek zaplacených osobě poškozené při nehodě po pojistníkovi; iv) vzhledem k tomu, že pojistník zemřel, jeho dluhy přešly podle dědického práva na jeho dědice; a v) v důsledku toho měli příbuzní PA právo na náhradu újmy v důsledku úmrtí PA, ovšem rovněž zdědili jeho dluhy, a tudíž byli povinni vrátit pojistiteli částky, které jim byly vyplaceny jako poškozeným třetím osobám. Na základě uvedených skutečností se společnost Cattolica domáhala toho, aby byla příbuzným PA uložena povinnost vrátit jí všechny částky, které jim byly nebo mají být zaplaceny.
23.      Corte d’appello di Catanzaro (Odvolací soud v Catanzaru, Itálie) rozsudkem ze dne 27. září 2012 uložil příbuzným PA povinnost vrátit společnosti Cattolica částky, které od uvedené společnosti přijali. Společnost Cattolica podala proti uvedenému rozsudku kasační opravný prostředek, v němž tvrdila, že Corte d’appello di Catanzaro (Odvolací soud v Catanzaru) rozhodl o žalobě na vrácení částek, které již byly příbuzným PA vyplaceny formou zálohy, ale nerozhodl o jejich povinnosti vrátit částky, které jim teprve mají být vyplaceny v budoucnu.
24.      Rozsudkem ze dne 10. května 2016 Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) podanému kasačnímu opravnému prostředku vyhověl a rozhodl, že společnost Cattolica má nárok na úplné vrácení již vyplacených částek i částek, které mají být ještě vyplaceny, a to za předpokladu, že soud ve věci samé určí, že příbuzní PA jsou jeho dědici. Jednání ve věci samé poté pokračovalo u Corte d’appello di Catanzaro (Odvolací soud v Catanzaru). Rozsudkem ze dne 21. prosince 2020 uvedený soud konstatoval, že příbuzní PA mají postavení jeho dědiců, a uložil jim povinnost vrátit společnosti Cattolica již obdržené částky; dále nařídil, aby částky, které jim teprve mají být zaplaceny, byly započteny proti částkám, které mají být příbuznými PA vráceny na základě regresní žaloby(10).
25.      LS a KV (dva z příbuzných PA) podali proti uvedenému rozsudku kasační opravný prostředek ke Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud). UJ, RY a TM se k podanému kasačnímu opravnému prostředku připojili (LS, KV, UJ, RY a TM jsou dále označováni jako „navrhovatelé v původním řízení“). Před dotčeným soudem uvedení navrhovatelé tvrdí, a to poprvé od okamžiku zahájení původního řízení, že ustanovení o vyloučení je neplatné, neboť je v rozporu s čl. 2 odst. 1 druhé směrnice.
26.      Předkládající soud podotýká, že toto tvrzení, byť potenciálně opodstatněné, je ve vnitrostátním právu zjevně nepřípustné, neboť nebylo uplatněno v dřívější fázi řízení. Z toho vyplývá, že na právo společnosti Cattolica vyplývající z ustanovení o vyloučení se nyní vztahují účinky překážky věci pravomocně rozsouzené založené dřívějšími soudními rozhodnutími vydanými v rámci původního řízení, neboť v tomto ohledu nebyla uplatněna odpovídající námitka. Předkládající soud ovšem uvádí, že judikatura Soudního dvora připustila existenci několika výjimek ze zásady konečnosti rozhodnutí, a není si tedy jist, zda by některá z uvedených výjimek neměla být uplatněna na okolnosti projednávané věci. Předkládající soud rovněž podotýká, že navrhovatelé v původním řízení byli podle jeho posouzení zcela nečinní, když se neplatnosti sporného ujednání v dřívější fázi řízení vůbec nedovolávali.
27.      Za těchto okolností se Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) rozhodnutím ze dne 23. prosince 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 15. ledna 2025, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Brání článek 2 [druhé směrnice] v takovém případě, jako je případ, o který se jedná v projednávané věci, takové vnitrostátní právní úpravě, která z důvodu, že v rámci italského občanskoprávního řízení nastala implicitní překážka věci pravomocně rozsouzené, tomu, aby [Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud)] poprvé určil neplatnost ujednání vloženého do pojistné smlouvy [o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel], které v rozporu s [druhou směrnicí] umožňuje pojistiteli podat regresní žalobu proti přepravované osobě, která je zároveň poškozeným a pojištěným?
2)      Uplatní se zásada, která stanoví, že efektivita [unijního] práva má přednost před překážkou věci pravomocně rozsouzené, také v případě, že a) překážka věci pravomocně rozsouzené je v rozporu s unijním právem na náhradu škody přiznaným článkem 2 [druhé směrnice] rodinným příslušníkům osoby usmrcené v důsledku dopravní nehody vůči pojistiteli [občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel]; b) nositel tohoto práva jednal v řízení skončeném v důsledku vzniku překážky věci pravomocně rozsouzené, která je v rozporu s unijním právem, zcela pasivně?“
28.      Kromě toho předkládající soud požádal o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané v projednávané věci ve zrychleném řízení podle čl. 105
odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora. Na podporu uvedené žádosti poukázal zaprvé na relevanci budoucího rozsudku Soudního dvora pro řadu dalších věcí, neboť taková smluvní ujednání, jako je ujednání dotčené v projednávané věci, jsou široce používána. Zadruhé zdůraznil dobu, která uplynula od okamžiku, kdy došlo k událostem, z nichž řízení v projednávané věci vzešlo.
29.      Předseda Soudního dvora uvedenou žádost usnesením ze dne 8. dubna 2025 zamítl a připomněl, že podle ustálené judikatury Soudního dvora nepředstavuje pouhý (byť legitimní) zájem účastníků sporného řízení na co nejrychlejším určení rozsahu práv, která jim přiznává unijní právo, sám o sobě výjimečnou okolnost, která by mohla odůvodnit použití zrychleného řízení. V dotčeném usnesení předseda Soudního dvora rovněž připomněl, že totéž platí i pokud jde o argumentaci velkým počtem osob nebo právních situací, které mohou být dotčeny rozhodnutím, jež musí předkládající soud vydat v návaznosti na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru(11).
30.      Písemná vyjádření předložily v řízení v projednávané věci společnost Cattolica, italská a finská vláda, jakož i Evropská komise. Uvedené vlády a Komise přednesly ústní vyjádření na jednání konaném dne 12. března 2026.
IV.    Posouzení
31.      Podstatou otázek předkládajícího soudu je zaprvé to, zda unijní právo brání účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené podle vnitrostátního práva, které se uplatní ve vztahu k právu pojistitele domáhat se vrácení náhrady újmy, jež byla (nebo má být) vyplacena dědicům cestujícího, který byl poškozeným při dopravní nehodě. V projednávané věci byl zmíněný cestující rovněž pojistníkem a dotčené vozidlo použil v rozporu s jeho technickými specifikacemi. Tato otázka vyvstává v situaci, kdy je žaloba na vrácení uvedených částek založena na ujednání pojistné smlouvy, které údajně porušuje pravidlo vyplývající z čl. 2 odst. 1 druhé směrnice. Připomínám, že podle uvedeného pravidla [nyní zakotveného v čl. 13 odst. 1 písm. c) směrnice 2009/103] byly členské státy povinny zajistit, aby bylo ve vztahu k nárokům třetích osob poškozených nehodou považováno za neplatné (nevymahatelné) jakékoli zákonné ustanovení či smluvní ujednání, které z pojistného krytí vylučuje mimo jiné i užívání či řízení vozidel v rozporu s podmínkami týkajícími se stavu a bezpečnosti dotyčného vozidla. Uvedená otázka vychází zejména z výjimky týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené, kterou Soudní dvůr zavedl v oblasti ochrany spotřebitele upravené mimo jiné směrnicí 93/13/EHS(12) a která se použije v situacích, kdy vnitrostátní soudy nezkoumaly případnou zneužívající povahu relevantních smluvních ujednání.
32.      Zadruhé se předkládající soud táže, zda je posouzení výše uvedené otázky ovlivněno skutečností, že navrhovatelé v původním řízení „jednali zcela pasivně“. Jak vysvětlím níže, uvedená formulace vychází z pojmu „úplná nečinnost“, který je opět převzat z judikatury, jež se vyvinula v kontextu směrnice 93/13, přičemž předkládající soud uvedenou formulaci používá k popisu skutečnosti, že se navrhovatelé v původním řízení nedovolávali neplatnosti ustanovení o vyloučení v dřívější fázi řízení (které se jinak aktivně účastnili).
33.      Než přistoupím k posouzení merita uvedených otázek (část B), budu se stručně věnovat jejich přípustnosti (část A).
A.      K přípustnosti předběžných otázek
34.      Společnost Cattolica sice nevznesla formálně námitku nepřípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, avšak ve svém písemném vyjádření uvádí, že Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) podáním projednávané žádosti překročil svou pravomoc. Důvodem je podle názoru společnosti Cattolica to, že znění použitelného vnitrostátního práva brání výkladu vnitrostátního práva, který by byl v souladu s unijním právem. Konkrétně uvedená společnost tvrdí, že článek 2909 občanského zákoníku stanoví, že účinky překážky věci pravomocně rozsouzené se vztahují na výslovně vznesené otázky i na otázky, o nichž bylo rozhodnuto implicitně. I kdyby dospěl Soudní dvůr k závěru, že unijní právo vyžaduje, aby za okolností daných v projednávané věci nebylo přihlíženo k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené, nelze takového výsledku dosáhnout na základě příslušného vnitrostátního práva, neboť by musel být uplatněn takový výklad článku 2909 občanského zákoníku, který je contra legem.
35.      V tomto ohledu zaprvé uvádím, že v rámci řízení o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 267 SFEU Soudnímu dvoru s ohledem na rozdělení funkcí mezi Soudní dvůr a vnitrostátní soudy nepřísluší, aby ověřoval, zda bylo předkládací rozhodnutí přijato v souladu s vnitrostátními předpisy upravujícími organizaci soudů a soudní řízení(13).
36.      Zadruhé připomínám, že v procesním kontextu projednávané věci je „věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade“(14). Domněnka relevance, která se na předběžné otázky obecně vztahuje, tedy znamená, že týkají-li se položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout, ledaže je například zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení(15).
37.      V projednávané věci je cílem předběžných otázek zjistit, zda užitečný účinek pravidla stanoveného v čl. 2 odst. 1 druhé směrnice, který jsou členské státy povinny zajistit, vyžaduje, aby se k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené nepřihlíželo v situaci, kdy konečné soudní rozhodnutí potvrdilo právo, jež je údajně s dotčeným pravidlem v rozporu. Z vysvětlení poskytnutých v předkládacím rozhodnutí jasně vyplývá, že uvedená otázka unijního práva je přímo relevantní pro budoucí rozhodnutí předkládajícího soudu o přípustnosti námitky, která byly v řízení u předkládajícího soudu uplatněna a týká se ustanovení o vyloučení. Za uvedených okolností je relevance předběžných otázek jasně prokázána.
38.      Pokud jde zatřetí o tvrzení společnosti Cattolica týkající se údajné nemožnosti vykládat článek 2909 občanského zákoníku v souladu s požadavkem, aby za okolností daných v původním řízení nebylo přihlíženo k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené (opětovně zdůrazňuji, že za situace, kdy by byl takový požadavek prokázán), přísluší rozhodnutí o takové otázce předkládajícímu soudu, který je musí učinit s ohledem na možnosti výkladu nabízené použitelným vnitrostátním právem. Ze skutečnosti, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla předložena, aniž byly vzneseny jakékoli otázky týkající se údajné nemožnosti výkladu výše uvedeného ustanovení vnitrostátního práva v souladu s unijním právem, vyplývá, že předkládající soud žádnou takovou překážku výkladu, jakou popisuje společnost Cattolica, nezjistil.
39.      Kromě toho a bez ohledu na výše uvedené může být neslučitelnost pravidla vnitrostátního práva s požadavkem unijního práva obecně řešena jinými způsoby. Není-li možné vykládat vnitrostátní právo v souladu s unijním právem, může vzniknout povinnost vyloučit použití neslučitelného pravidla vnitrostátního práva (pokud má pravidlo unijního práva upravující danou situaci přímý účinek)(16). Je pravda, že uvedená možnost neplatí v takových horizontálních vztazích, jako je vztah dotčený v původním řízení (vzhledem k tomu, že dotčené ustanovení je součástí směrnice a směrnice jako takové se nelze dovolávat vůči jinému jednotlivci)(17). Pokud však není možné zajistit dodržování práva Unie výše popsanými způsoby, může se dotčená strana domáhat nároků z odpovědnosti příslušného členského státu u vnitrostátních soudů(18). Z toho vyplývá, že (potenciální) nemožnost zajistit soulad s odpovědí, kterou Soudní dvůr poskytne v dané věci, prostřednictvím výkladu vnitrostátního práva, který bude v souladu s unijním právem, nečiní takovou odpověď (a tedy otázky, které k podání takové odpovědi vedly) irelevantní.
40.      Ze všech uvedených důvodů musí být podle mého názoru projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce považována za přípustnou.
B.      K meritu předběžných otázek
41.      V této části nejprve nabídnu několik úvodních poznámek k rozsahu projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (oddíl 1). Následně se budu zabývat kontextem relevantní právní úpravy, včetně přístupu unijního práva k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené, a to konkrétně v oblasti ochrany spotřebitele (oddíl 2). Na tomto základě vysvětlím, že navzdory určitým podobnostem se v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel nepoužijí specifické prvky ochrany stanovené směrnicí 93/13, které byly důvodem pro zavedení (poměrně široce vymezené) výjimky z vnitrostátních účinků překážky věci pravomocně rozsouzené (oddíl 3).
1.      Rozsah analýzy
42.      Považuji za žádoucí uvést dvě upřesnění k rozsahu analýzy v projednávané věci.
43.      Zaprvé, jak připomíná Komise, situace ve věci v původním řízení se týká soukromých osob (navrhovatelů v původním řízení), které se dovolávají neplatnosti (nevymahatelnosti) smluvního ujednání vůči jiné soukromé osobě (společnosti Cattolica) z důvodu porušení čl. 2 odst. 1 druhé směrnice. Podle ustálené judikatury Soudního dvora, a jak již bylo stručně připomenuto výše, však směrnice nemůže mít přímý horizontální účinek mezi jednotlivci(19). Článku 2 odst. 1 druhé směrnice se tudíž jako takového nelze dovolávat vůči pojistiteli za účelem uplatnění tvrzení, že dotčené ustanovení o vyloučení je neplatné (nevymahatelné). Předkládající soud ovšem vysvětluje, že pravidlo stanovené v uvedeném článku má svůj odraz v čl. 18 odst. 2 zákona č. 990 (jak vyplývá z bodů 18 a 19 výše). Rovněž vysvětluje, že zmíněné ustanovení, jak je vykládáno vnitrostátními soudy, zakotvuje zásadu, podle které nelze smluvní ujednání omezující pojistné krytí vymáhat proti poškozeným třetím osobám, což ostatně potvrdila i italská vláda na jednání.
44.      Za takových okolností nelze mít za to, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vyvolává otázku přímé použitelnosti čl. 2 odst. 1 druhé směrnice v horizontálním vztahu, ale spíše je nutno ji chápat tak, že žádá o výklad ustanovení uvedené směrnice za účelem správného použití rovnocenného ustanovení vnitrostátního práva (tj. použití, které bude v souladu s unijním právem), jakož i relevantních ustanovení vnitrostátního práva týkajících se překážky věci pravomocně rozsouzené.
45.      Zadruhé se projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká především důsledků výjimky týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené platné ve spotřebitelských věcech v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel. Komise však ve svém písemném vyjádření uvedla, že pokud by měl být vztah mezi společností Cattolica a PA kvalifikován jako vztah mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem ve smyslu směrnice 93/13, uplatnily by se automaticky zásady vyplývající z ochrany stanovené uvedenou směrnicí (včetně zásad spjatých s výjimkou týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené). O vzájemném vztahu obou režimů právní úpravy bylo rovněž intenzivně diskutováno na jednání.
46.      Za těchto okolností a pro lepší orientaci v následující analýze posoudím v souladu s žádostí předkládajícího soudu použitelnost výjimky týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené, která se vyvinula v oblasti ochrany spotřebitele, s ohledem na specifické cíle unijní právní úpravy v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel. Následně přistoupím k analýze vztahu (a případného překrývání) mezi uvedenou oblastí práva a směrnicí 93/13(20).
2.      Kontext relevantní právní úpravy
47.      Jak je uvedeno výše, v úvodu tohoto oddílu se budu věnovat posouzení konceptu „třetí osoby poškozené při nehodě“ ve smyslu systému unijního práva upravujícího povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škodu způsobenou provozem motorových vozidel [pododdíl a)]. Poté se budu zabývat přístupem unijního práva k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené ve vnitrostátním právu [pododdíl b)].
a)      Koncept „třetí osoby poškozené při nehodě“
48.      Předkládající soud uvádí, že rozsudkem Corte d’appello di Catanzaro (Odvolací soud v Catanzaru), napadeným kasačním opravným prostředkem podaným k předkládajícímu soudu, podle všeho došlo k porušení unijního práva tím, že právo na náhradu újmy bylo odepřeno dědicům osoby, jež cestovala v motorovém vozidle (ve vztahu k němuž byla tato osoba příslušným pojistníkem), přičemž v rámci uvedené přepravy tato osoba zemřela při dopravní nehodě, na níž mělo uvedené vozidlo účast, tudíž taková osoba musí být považována za třetí osobu poškozenou při nehodě ve smyslu příslušných unijních pravidel v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel.
49.      V tomto ohledu zaprvé připomínám, že uvedená pravidla unijního práva sledují dvojí cíl: „jednak zajistit volný pohyb jak vozidel, která mají obvyklé stanoviště na území Evropské unie, tak osob, které jimi cestují, a jednak zaručit, aby s osobami poškozenými nehodami způsobenými těmito vozidly bylo zacházeno srovnatelným způsobem bez ohledu na to, na kterém místě Evropské unie k nehodě dojde“(21).
50.      Zadruhé, pokud jde o osoby, na které se uvedená záruka srovnatelné ochrany vztahuje, Soudní dvůr opakovaně konstatoval, že jediným přípustným rozlišováním je rozlišování mezi řidičem a cestujícím(22). Z toho vyplývá, že všichni cestující musí být chráněni na základě pravidel unijního práva týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a jejich právní postavení musí být stejné, zejména bez ohledu na to, zda jsou i pojistníkem(23). Jinými slovy, skutečnost, že cestující má postavení pojistníka, nemá vliv na jeho postavení třetí osoby poškozené při nehodě(24) (ačkoli takový cestující samozřejmě nemůže být považován za třetí osobu ve vztahu k pojistce vztahující se na vozidlo, které se nehody účastnilo).
51.      Zatřetí Soudní dvůr rozhodl, že pojistitelé se obecně nemohou opírat o právní předpisy nebo smluvní ujednání za účelem odmítnutí vyplatit osobám poškozeným nehodou náhradu škody(25). Soudní dvůr rovněž vysvětlil, že čl. 2 odst. 1 druhé směrnice pouze připomíná uvedenou povinnost, když vyžaduje, aby členské státy zajistily, že určitá zákonná ustanovení nebo ujednání v pojistné smlouvě jsou neplatná (nevymahatelná) vůči třetím osobám poškozeným při nehodě(26).
52.      Připomínám, že kategorie ustanovení nebo ujednání, které byly unijním normotvůrcem takto vyčleněny, se týkají těch, které vylučují užívání vozidel i) osobami, které k tomu nejsou výslovně či nepřímo oprávněny; ii) osobami bez řidičského průkazu, který by jim dovoloval řídit dotyčné vozidlo; a iii) osobami porušujícími zákonem stanovené technické podmínky týkající se stavu a bezpečnosti dotyčného vozidla (předmět sporu v projednávané věci). V této souvislosti Soudní dvůr zdůraznil, že jediná výjimka z povinnosti vyplatit náhradu škody poškozeným třetím osobám se týká první výše uvedené kategorie, pokud jde o osoby, které dobrovolně nastoupily do vozidla, které způsobilo škodu, pokud pojistitel může prokázat, že věděly, že vozidlo bylo odcizeno(27), jak vyplývalo z čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce druhé směrnice (nyní čl. 13 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2009/103)(28). Uvedená výjimka se v projednávané věci podle všeho neuplatní.
53.      Konečně začtvrté normy unijního práva týkající se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel sice neusilují o harmonizaci pravidel členských států upravujících občanskoprávní odpovědnost v souvislosti s dopravními nehodami, avšak taková pravidla nemohou zmíněné normy unijního práva zbavit jejich užitečného účinku(29). Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že taková situace by nastala, pokud by vnitrostátní právní úprava založená na obecných a abstraktních kritériích výlučně na základě podílu poškozeného na jeho zraněních buď vylučovala, nebo neúměrně omezovala právo poškozených na náhradu škody z povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel(30).
54.      Na tomto základě Soudní dvůr rozhodl, že s unijním právem je neslučitelná: vnitrostátní právní úprava, podle které povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škodu z provozu motorového vozidla nepokrývá odpovědnost za škodu na zdraví způsobenou osobám (které byly skutečnými poškozenými třetími osobami) cestujícím v části vozidla, která nebyla navržena ani vyrobena se sedadly pro cestující(31); právní úprava, která umožňuje odmítnutí či nepřiměřené omezení výplaty náhrady škody pojistitelem poškozenému při dopravní nehodě, pokud byl poškozený vlastníkem vozidla a podílel se na vzniku utrpěné škody tím, že se rozhodl v uvedeném vozidle cestovat navzdory skutečnosti, že je řídila osoba pod vlivem alkoholu(32); právní úprava, jejímž účinkem je automaticky vyloučit povinnost pojistitele odškodnit cestujícího poškozeného dopravní nehodou z důvodu, že tento cestující byl pojištěn k řízení vozidla, které mu způsobilo újmu, a rovněž dovolil řízení uvedeného vozidla řidiči, který pojištěn nebyl(33); a konečně právní úprava, která pojistiteli umožňuje namítat neplatnost pojistné smlouvy z důvodu úmyslných nepravdivých prohlášení pojištěného, který byl poškozen dopravní nehodou, učiněných při uzavření uvedené smlouvy, pokud jde o totožnost obvyklého řidiče dotčeného vozidla(34).
55.      Právě ve světle uvedených zásad má předkládající soud patrně za to, že skutečnost, že se společnost Cattolica mohla v dřívější fázi původního řízení domoci vrácení částek náležejících navrhovatelům v původním řízení v souvislosti s nehodou, která způsobila smrt PA, je neslučitelná s pravidlem stanoveným v čl. 2 odst. 1 druhé směrnice.
56.      Konkrétní důsledky judikatury uvedené v bodech 53 a 54 výše pro spor v původním řízení však nejsou předmětem projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, a nejsou tedy v tomto stanovisku podrobněji zkoumány. Cílem projednávané žádosti je totiž zjistit, zda musí být takové posouzení přípustné z hlediska unijního práva, jelikož vnitrostátní právo mu brání z důvodu účinků překážky věci pravomocně rozsouzené. Z uvedeného důvodu musím nyní přikročit k posouzení výjimek z výše uvedeného vyjádření zásady právní jistoty, které vyplývají z unijního práva.
b)      Unijní právo a vnitrostátní účinky překážky věci pravomocně rozsouzené
57.      Úvodem podotýkám, že neexistuje žádná obecná povinnost podle unijního práva, která by „vnitrostátní soud [nutila] k tomu, aby nepoužil vnitrostátní procesní pravidla přiznávající soudnímu rozhodnutí povahu zakládající překážku věci pravomocně rozsouzené, třebaže by jejich nepoužití umožnilo napravit vnitrostátní stav neslučitelný s tímto právem“(35). Soudní dvůr opakovaně zdůraznil důležitost zásady překážky věci pravomocně rozsouzené, která je, jednoduše řečeno, odůvodněna zájmem na stabilitě práva a právních vztahů, jakož i řádným výkonem spravedlnosti(36), jak v podstatě připomněly všechny zúčastněné strany v řízení v projednávané věci.
58.      Zároveň platí, že uvedené pravidlo není absolutní. Na otázku, zda unijní právo může v určitých situacích vyžadovat, aby nebylo přihlíženo k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené (odchylně od výše popsaného obecného pravidla), je třeba nahlížet prizmatem zásad rovnocennosti a efektivity, které vymezují výkon procesní autonomie členských států v souladu s povinností loajální spolupráce zakotvenou v čl. 4 odst. 3 SEU(37).
59.      Zohlednění uvedených dvou zásad vedlo k zavedení několika výjimek z vnitrostátních účinků překážky věci pravomocně rozsouzené. Výjimky, jež byly zavedeny na základě zásady efektivity (která je jedinou zásadou relevantní v projednávané věci)(38), lze rozdělit do tří široce vymezených kategorií.
60.      První kategorie se týká výjimky specifické pro oblast státních podpor, v níž byla uvedená výjimka odůvodněna zejména rozdělením pravomocí mezi Unii a členské státy v uvedené oblasti práva(39). Druhá kategorie se týká situací, kdy jsou vnitrostátní účinky překážky věci pravomocně rozsouzené vykládány natolik extenzivně, že brání dosažení výsledků, které by byly v souladu s unijním právem, v souvisejících věcech(40). Souhlasím s finskou vládou a Komisí, že v projednávané věci se nejedná o žádnou z uvedených dvou kategorií výjimek.
61.      Z důvodů, které budou uvedeny níže, nelze totéž říci i o třetí kategorii, a sice o výjimkách týkajících se ochrany spotřebitele, zejména podle směrnice 93/13 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách. Dotčená ochrana zahrnuje následující dva klíčové aspekty, které jsou v projednávané věci relevantní.
62.      Zaprvé podle ustálené judikatury Soudního dvora „vychází systém ochrany zavedený směrnicí 93/13 z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, co se týče vyjednávací síly i úrovně informovanosti“(41).
63.      Aby bylo takové nerovné postavení vyváženo, je v čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 v zásadě stanoveno, že zneužívající ujednání nejsou pro spotřebitele závazná, přičemž se jedná o „kogentní ustanovení, které má nahradit formální rovnováhu, již smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která má obnovit rovnost mezi smluvními stranami“(42). Ve stejném duchu Soudní dvůr vysvětlil, že uvedené ustanovení musí být považováno za normu rovnocennou vnitrostátním ustanovením, která mají ve vnitrostátním právním řádu povahu norem veřejného pořádku(43), a rovněž odkázal na „význam[…] veřejného zájmu, od něhož se odvíjí ochrana, kterou směrnice 93/13 přiznává spotřebitelům“(44). Požadavek na obnovení skutečné rovnosti mezi stranami s sebou nese povinnost vnitrostátního soudu posoudit i bez návrhu (v případě potřeby) zneužívající povahu smluvního ujednání spadajícího do působnosti směrnice 93/13(45).
64.      Zadruhé, pokud byla uvedená povinnost porušena a má se za to, že legalita dotčeného smluvního ujednání byla implicitně a s konečnou platností vyřešena (otázka legality nebyla vznesena a řádně posouzena), nemůže vnitrostátní účinek překážky věci pravomocně rozsouzené bránit následnému soudnímu přezkumu(46). Uvedený důsledek vyplývá z povinnosti členských států zajistit „odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve [spotřebitelských] smlouvách“, která je stanovena v čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 a podle Soudního dvora potvrzuje zásadu účinné soudní ochrany, která je rovněž vyjádřena v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie(47).
65.      Soudní dvůr zavedl výše uvedené zásady zejména v kontextu „zjednodušených“ zkrácených řízení, jako jsou řízení týkající se zabavení majetku z hypotečního úvěru a vydávání nebo výkon platebních rozkazů(48). Soudní dvůr však rovněž upřesnil, že se uvedené zásady použijí i v rámci běžného řízení, které případně sestávalo z několik fází, jichž se spotřebitelé účastnili, a které nebylo dotčeno žádným omezujícím pravidlem vnitrostátního procesního práva, jež by dotčeným spotřebitelům nadměrně ztěžovalo nebo znemožňovalo uplatnění jejich práv. Z nedávného rozsudku Soudního dvora ve věci Soledil (který se týkal věci, v níž proběhlo v rámci běžného řízení několik fází, jichž se spotřebitelé účastnili) totiž vyplývá, že takové nadměrné obtíže nebo nemožnost byly způsobeny (pouhým) pochybením na straně vnitrostátního soudu, který neposoudil případnou zneužívající povahu relevantních smluvních ujednání(49).
66.      Po připomenutí uvedených skutečností nyní přikročím k jádru problematiky, aby bylo možno posoudit, zda výše popsané zásady rozvinuté v oblasti ochrany spotřebitele musí být obdobně použity na okolnosti věci v původním řízení, takže je nutno nepřihlížet k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené.
3.      Překážka věci pravomocně rozsouzené za okolností daných v projednávané věci
67.      Na první předběžnou otázku, jak je shrnuta v předchozím bodě, bude možné odpovědět teprve po podrobnějším posouzení logiky, z níž vychází výjimka týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené ve spotřebitelských věcech, která, jak vysvětlím, úzce souvisí s povinností posouzení z úřední povinnosti, jež byla rovněž rozvinuta v téže právní oblasti [pododdíl a)]. Na tomto základě vysvětlím, že s ohledem na skutečnost, že posledně zmíněná povinnost se podle mého názoru neuplatní v oblasti práva dotčeného v projednávané věci, nelze uplatnit ani výše uvedenou výjimku týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené [pododdíl b)]. Pro úplnost, pokud by se Soudní dvůr s mou analýzou neztotožnil, se budu zabývat pojmem „úplná nečinnost“ spotřebitele, kterého se dotýká druhá předběžná otázka [pododdíl c)], a poté uvedu několik závěrečných poznámek ke vztahu mezi směrnicí 93/13 a oblastí pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel [pododdíl d)].
a)      Dva aspekty logiky, z níž vychází výjimka týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené ve spotřebitelských věcech
68.      Již jsem uvedl, že ochrana spotřebitele požadovaná směrnicí 93/13 vedla Soudní dvůr k postupnému zavedení institutu, který se stal široce vymezenou výjimkou z pravidla překážky věci pravomocně rozsouzené. Soudní dvůr v podstatě upřesnil, že bez takové výjimky by byla uvedená ochrana v případech, kdy soudy neposuzovaly případnou zneužívající povahu relevantních smluvních ujednání, „neúplná a nedostatečná“(50).
69.      Zejména vzhledem k tomu, že cestující, kteří jsou poškozeni při dopravních nehodách, jsou považováni za zranitelné osoby(51), vyvstává otázka, zda ochrana, kterou jim má skýtat unijní právní úprava v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel, musí vést k zavedení povinnosti uplatňovat tutéž výjimku týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené.
70.      Společnost Cattolica, jakož i italská a finská vláda argumentují ve prospěch záporné odpovědi na uvedenou otázku. Komise uznává argumenty ve prospěch i v neprospěch takového rozšířeného uplatňování, ačkoli na jednání se spíše přikláněla k tomu, aby se výjimka týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené ve spotřebitelských věcech vztahovala i na oblast posuzovanou v projednávané věci.
71.      Podotýkám, že nejprve lze výše uvedenou problematiku řešit odkazem na tradiční analýzu mezí, které může Unie stanovit pro procesní autonomii členských států (jak je uvedeno v bodě 58 výše). Z tohoto pohledu nevidím v předkládacím rozhodnutí žádnou indicii, která by nasvědčovala existenci jakéhokoli omezujícího pravidla vnitrostátního práva, které by poškozeným při dopravních nehodách (či jejich dědicům) nadměrně ztěžovalo nebo znemožňovalo vymáhání jejich práv(52).
72.      Již jsem však vysvětlil, že klíčovým aspektem, který vyplývá z judikatury Soudního dvora týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené v kontextu směrnice 93/13, je upřesnění, že pokud vnitrostátní soud smluvní ujednání řádně nepřezkoumal(53), má se za to, že byla ohrožena účinnost ochrany, která má být spotřebiteli poskytována. Jinými slovy, závěr, že byla porušena zásada efektivity (která vyžaduje, aby nebylo přihlíženo k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené), nezávisí na nalezení zvláště omezujícího procesního pravidla, které by bylo „odpovědné“ za obtíže spotřebitele při ochraně jeho práv. Pouhá skutečnost, že vnitrostátní soud nepřezkoumal případnou zneužívající povahu příslušného smluvního ujednání, a to v případě potřeby i bez návrhu, postačuje k tomu, aby byl uvedený závěr dovozen, bez ohledu na to, zda se spotřebitel potýkal s nějakými specifickými procesními překážkami (jako je mimořádně krátká promlčecí lhůta pro podání žaloby nebo pro podání žalobní odpovědi), které by spotřebiteli „nadměrně ztěžovaly“ řádné uplatnění nebo obranu jeho práv a vznesení otázky zneužívající povahy sporného ujednání. Připomínám, že uvedený závěr platí rovněž bez ohledu na to, zda bylo dotčené řízení ze své povahy zvlášť zrychlené (vydání nebo výkon platebních rozkazů, řízení o hypotečním úvěru), nebo zda se jednalo o běžné řízení(54).
73.      Rovněž připomínám, že obě povinnosti (povinnost provést posouzení z úřední povinnosti a povinnost nepřihlížet k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené v případě, že takové posouzení neproběhlo) se vytvořily postupně v právním rámci, který odráží obavy spjaté s veřejným pořádkem nebo veřejným zájmem(55), v němž jsou obě povinnosti úzce spojeny. Soudní dvůr totiž konstatoval, že „povinnost provést […] posouzení i bez návrhu je odůvodněna povahou a významem veřejného zájmu, od něhož se odvíjí ochrana, kterou směrnice 93/13 přiznává spotřebitelům, takže účinný přezkum případné zneužívající povahy smluvních ujednání, jak vyžaduje směrnice, by nemohl být zaručen, pokud by se překážka věci rozsouzené týkala rovněž soudních rozhodnutí, která takový přezkum nezmiňují“(56).
74.      Je pravda, že existence povinnosti provést i bez návrhu posouzení vymahatelnosti dotčeného ustanovení o vyloučení není ve věci v původním řízení předmětem sporu, neboť navrhovatelé tuto otázku sami v řízení u předkládajícího soudu vznesli(57). Z výše uvedeného nicméně vyplývá, že k tomu, aby bylo možné dospět k závěru, že se v kontextu druhé směrnice uplatní výjimka týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené, je nezbytné nejprve prokázat, že veřejný zájem, na němž je uvedená směrnice založena, je takové povahy, že vnitrostátním soudům ukládá povinnost zkoumat i bez návrhu vymahatelnost konkrétního smluvního ujednání obsaženého v pojistné smlouvě (což je, jak uvedla Komise, otázka, která dosud nebyla v judikatuře Soudního dvora posuzována). Jinými slovy, nelze vyvodit závěr o existenci povinnosti nepřihlížet k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené, aniž by byla současně stanovena povinnost vnitrostátních soudů posoudit příslušnou právní otázku i bez návrhu.
75.      Budu se tedy nyní zabývat otázkou, zda logika, z níž vychází ochrana, jež má být poskytována poškozeným při dopravních nehodách, nutně vede ke vzniku povinnosti vnitrostátních soudů zkoumat i bez návrhu, zda se pojistitel může vůči takovým poškozeným dovolávat ujednání, které z pojistného krytí vylučuje škodu či újmu vzniklou v určitých situacích (například v případě protiprávní přepravy). Po takovém upřesnění budu moci odpovědět na otázku, zda v uvedeném rámci právní úpravy vzniká navíc i výjimečná povinnost nepřihlížet k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené.
b)      Dva aspekty logiky v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel
76.      Úvodem připomínám, že v unijním právu neexistuje žádná obecná povinnost, která by vnitrostátním soudům ukládala přihlédnout i bez návrhu k porušení unijního práva, a to bez ohledu na význam dotčeného ustanovení pro unijní právní řád, pokud mají účastníci řízení skutečnou možnost takovou námitku uplatnit před vnitrostátním soudem(58). Uvedený postoj lze vysvětlit tím, že zejména v občanskoprávních sporných řízeních iniciativa v řízení typicky přísluší účastníkům řízení, přičemž soud není povinen zkoumat i bez návrhu určitý důvod, jestliže by jej to donutilo vykročit z rámce sporu vymezeného účastníky řízení. Soudní dvůr proto od vnitrostátních soudů vyžadoval, aby na základě unijního práva jednaly i bez návrhu pouze ve výjimečných případech, kdy je to odůvodněno veřejným zájmem(59).
77.      Již jsem vysvětlil, že taková situace nastává zejména v oblasti ochrany spotřebitele, konkrétně v situacích spadajících do působnosti směrnice 93/13. Soudní dvůr dále rozšířil uvedenou povinnost na situace, na které se vztahují jiné akty spotřebitelského práva Unie(60). Oblast ochrany spotřebitele je ostatně, pokud je mi známo, jedinou oblastí v rámci širší kategorie občanskoprávních věcí upravených unijním právem, v níž Soudní dvůr existenci uvedené povinnosti konstatoval (v případech, kdy taková povinnost není výslovně stanovena v příslušných unijních právních předpisech).
78.      Další výjimky byly definovány v oblasti imigračního a azylového práva, kde Soudní dvůr odůvodnil uvedený přístup absolutní povahou práva na ochranu (zákaz mučení nebo nelidského či ponižujícího zacházení anebo trestu v kontextu přijímání rozhodnutí o navrácení)(61), jeho významem ve spojení se specifickým legislativním režimem (právo na svobodu v kontextu zajištění v záležitostech týkajících se přistěhovalectví a azylu)(62), jakož i legislativním vymezením harmonizovaného rozsahu soudního přezkumu (žádosti o mezinárodní ochranu zamítnuté na základě institutu „bezpečné země původu“)(63).
79.      Naproti tomu Soudní dvůr odmítl dospět ke stejnému závěru v rozsudku K. B. a F. S. v kontextu trestního řízení, v němž podezřelé osoby nebyly řádně informovány o svých procesních právech (zejména o právu neobviňovat sám sebe)(64). Soudní dvůr výslovně odmítl přenést do uvedené oblasti práva zásady rozvinuté v rámci směrnice 93/13, přičemž vysvětlil, že „právní vztahy, na které se vztahuje režim ochrany spotřebitele, se natolik liší od takových právních vztahů dotčených v trestních řízeních, […] že zásady stanovené v oblasti zneužívajících ujednání nelze jednoduše použít na oblast procesních záruk v trestních řízeních“(65).
80.      Kam je třeba, s ohledem na výše uvedené, zařadit právní oblast dotčenou v projednávané věci?
81.      Pro zodpovězení uvedené otázky je užitečné připomenout, že specifická povaha „zásad stanovených v oblasti zneužívajících ujednání“, jak na ni poukázal rozsudek K. B. a F. S., závisí na potřebě, identifikované Soudním dvorem, nahradit rovnováhu mezi stranami, jak je stanovena ve smlouvě, skutečnou rovností, přičemž uvedená potřeba vyplývá z nerovného postavení spotřebitele vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, co se týče informovanosti a vyjednávací síly.
82.      Na základě uvedených skutečností by tudíž k tomu, aby mohla být posuzovaná výjimka týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené „přenesena“ do oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel, bylo nezbytné nalézt stejnou nebo podobnou logiku, z níž by stanovená ochrana vycházela.
83.      Jak uvedla Komise, není v zásadě pochyb o tom, že pravidlo uvedené v čl. 2 odst. 1 druhé směrnice je výrazem robustní legislativní politiky podporující ochranu poškozených dopravními nehodami. Jak již bylo uvedeno, jedná se o jeden ze dvou hlavních cílů uvedené právní úpravy(66), který byl „trvale sledován a posilován“(67). Ačkoli byly v období, které následovalo po skutkových okolnostech věci v původním řízení, doplněny specifické aspekty dotčené ochrany, uvedený důraz na ochranu poškozených v relevantním období jednoznačně existoval, jak o tom svědčí například pátý bod odůvodnění třetí směrnice, který označuje cestující za „zvláště zranitelnou kategorii potenciálních poškozených“(68).
84.      Je nutno připustit, že uvedený cíl může být považován za cíl odrážející zvláště důležité pravidlo veřejného pořádku, analogicky k úvahám Soudního dvora týkajícím se povahy politiky ochrany spotřebitele (viz bod 63 výše).
85.      Pokud bude taková teze přijata, bylo by možné následně tvrdit, že pokud jde o kritéria menší „informovanosti a vyjednávací síly“, uplatňovaná v kontextu směrnice 93/13, nacházejí se poškození dopravními nehodami de facto v ještě obtížnější situaci než spotřebitelé. Pokud jsou totiž poškození skutečnými třetími osobami ve vztahu k vozidlu, které se nehody účastnilo (což je podle mého názoru typická situace), nebudou znát totožnost pojistitele (natož obsah pojistné smlouvy)(69). To by rovněž mohlo vést k tvrzení, že bez zkoumání vymahatelnosti ujednání takové pojistné smlouvy soudem z úřední povinnosti by ochrana, na kterou mají uvedené osoby nárok, byla „neúplná a nedostatečná“(70) (obdobně viz zjištění učiněná ve vztahu k záležitostem spadajícím konkrétně do působnosti směrnice 93/13).
86.      Z následujících důvodů nicméně doporučuji uvedený názor odmítnout.
87.      Zaprvé není pochyb o tom, že se poškození dopravním nehodami mohou ocitnout v náročných a tragických situacích, nad nimiž v zásadě nemají žádnou kontrolu(71). Takové zranitelné postavení je právě důvodem, proč unijní normotvůrce postupem času různé aspekty jejich ochrany posiloval. Zjištěná potřeba ochrany osoby ve zranitelném postavení však sama o sobě nestačí k tomu, aby založila povinnost vnitrostátních soudů přihlédnout k určitému právnímu tvrzení i bez návrhu. To podle mého názoru jasně vyplývá z výše analyzovaného rozsudku K. B. a F. S., který se, stručně řečeno, týkal osoby podezřelé ze spáchání trestného činu, jejíž procesní práva byla porušena orgány činnými v trestním řízení. Není pochyb o tom, že osoba, jejž protistranou jsou takové orgány, se ocitne v relativně nerovném postavení, přičemž důsledky protiprávního jednání státních orgánů pro uvedenou osobu mohou být obzvláště závažné. Povinnost provést posouzení dotčené procesní vady i bez návrhu by nicméně nemohla být uložena na základě zásad vyplývajících ze směrnice 93/13, a to v podstatě z důvodu specifičnosti kontextu, v němž byly uvedené zásady rozvinuty, jak bylo zmíněno výše.
88.      V tomto ohledu, na rozdíl od směrnice 93/13 a jak v podstatě tvrdila italská vláda na jednání, pravidla v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel nesměřují k zachování rovnováhy mezi smluvními právy a povinnostmi stran a k zabránění použití smluvního ujednání z důvodu, že takové ujednání „v rozporu s požadavkem poctivosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele“(72).
89.      I když totiž čl. 2 odst. 1 druhé směrnice vyžaduje relativní neplatnost některých ujednání obsažených v pojistné smlouvě (jejich nevymahatelnost vůči poškozeným), nečiní tak za účelem nápravy smluvní nerovnováhy mezi pojistitelem a poškozenou třetí osobou (protože obvykle mezi uvedenými dvěma stranami žádná smlouva uzavřena nebyla(73)), ale za účelem ochrany poškozeného před právními účinky dotčených ujednání (která by poškozenému bránila v tom, aby se domohl náhrady utrpěné škody a újmy) nezávisle na jakémkoli smluvním vztahu mezi uvedenými dvěma stranami. Uvedená zvláštní logika ochrany je obzvláště zřetelná, vezmeme-li v úvahu tu část čl. 2 odst. 1 druhé směrnice, která vyžaduje relativní neplatnost (nevymahatelnost) zákonných ustanovení s účinky vyloučení popsanými v uvedeném ustanovení (a v bodě 52 výše) – zákonných ustanovení, která ze své podstaty existují nezávisle na vůli stran.
90.      Vzhledem k výše uvedenému ochrana poškozených třetích osob neznamená, že ujednání (či zákonná ustanovení), která z pojistného krytí vylučují například protiprávní přepravu, musí být považována za protiprávní per se. Naopak, skutečnost, že nehoda byla způsobena protiprávní přepravou, zůstává podle mého názoru relevantním faktorem ve vztahu mezi pojistitelem a pojistníkem (protože právní účinky mají být vyloučeny pouze vůči poškozenému)(74).
91.      Z tohoto hlediska je logika, z níž vychází čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13, dosti odlišná od čl. 2 odst. 1 druhé směrnice, pokud jde o „sankci“, kterou zmíněná ustanovení ukládají za „problematická“ smluvní ujednání. Zatímco prvně uvedené ustanovení vyžaduje, aby zneužívající smluvní ujednání nebylo pro spotřebitele jako jednu ze smluvních stran závazné (z důvodu jeho inherentní protiprávnosti), takové řešení nevyžaduje čl. 2 odst. 1 druhé směrnice, jenž vyžaduje, aby dané ujednání nemělo právní účinky vůči osobám poškozeným dopravními nehodami, které jsou zpravidla třetími osobami ve vztahu k pojistné smlouvě.
92.      Opět zdůrazňuji, že zmíněný rozdíl v logice, z níž vychází čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 a čl. 2 odst. 1 druhé směrnice, není absolutně neslučitelný s tezí, že k zajištění odpovídající ochrany poškozeného by mělo být vyžadováno posouzení soudem z úřední povinnosti. Jak již bylo uvedeno, ve vztahu mezi poškozeným a pojistitelem existuje stejná (ne-li horší) informační asymetrie ve srovnání se vztahy, které spadají do působnosti směrnice 93/13. Uvedený rozdíl však podle mého názoru postačuje k podpoře argumentu, že logika ochrany vlastní směrnici 93/13 s jejími zvláštními právními důsledky jednoduše neplatí v rámci unijní právní úpravy v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel.
93.      Zadruhé připomínám, že bez ohledu na výše uvedené byl požadavek na to, aby nebylo přihlíženo k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené, Soudním dvorem spojen s povinností stanovenou pro členské státy v čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13. Uvedené ustanovení ukládá členským státům povinnost zajistit, aby „byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli“ (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska). Jak uvedla italská a finská vláda a jak připustila i Komise, žádná taková povinnost není stanovena ve vztahu k ustanovením o vyloučení, jako je ustanovení dotčené v projednávané věci.
94.      Článek 2 odst. 1 druhé směrnice totiž vyžaduje, aby byla přijata „potřebná opatření k zabezpečení toho, aby […] bylo ve vztahu k nárokům třetích osob poškozených nehodou považováno za neplatné jakékoli zákonné ustanovení či smluvní ujednání obsažené v pojistce“, které z pojistného plnění vylučuje například protiprávní přepravu (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska). Uvedené znění je jednoznačně bližší znění čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13(75), neboť obě mají za cíl zajistit, aby dotčené ujednání nevyvolávalo závazné účinky (přinejmenším) vůči dotčené zranitelné straně (v dané věci).
95.      Naproti tomu čl. 2 odst. 1 druhé směrnice postrádá onen systémovější a více odrazující rozměr čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, který členským státům ukládá povinnost zajistit, aby (obecně) zabránily používání zneužívajících ujednání. Z tohoto hlediska lze výjimku týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené vykládat tak, že plní funkci institutu, který prodávající a poskytovatele odrazuje od vkládání zneužívajících ujednání do smluv tím, že jim upírá výhodu právní jistoty, která by byla jinak spjata s konečnou povahou soudního rozhodnutí vydaného v jejich prospěch (rozhodnutí učiněného bez posuzování toho, zda je příslušné ujednání zneužívající ve smyslu směrnice 93/13). Článek 2 odst. 1 druhé směrnice takový rozměr postrádá, neboť, jak již bylo uvedeno, cílem, který sleduje, je zajistit, aby poškozené třetí osobě, která (obvykle) nemá s pojistitelem žádný smluvní vztah, byla pojistitelem nahrazena vniklá škoda a újma bez ohledu na jakékoli ustanovení o vyloučení. Toto ustanovení naproti tomu neusiluje o uložení úplného zákazu ustanovení o vyloučení.
96.      Vzhledem k tomu, že judikatura Soudního dvora týkající se požadavku na odstranění překážky věci pravomocně rozsouzené je spjata právě s uvedeným specifickým preventivním a systémovým aspektem režimu zavedeného směrnicí 93/13 (aby bylo zajištěno, že zneužívající ujednání nebudou obecně používána, nad rámec vyloučení jejich právních účinků v dané věci) a že takový přístup představuje výjimku ze základního pravidla, podle kterého musí být respektována konečná povaha soudního posouzení, mám za to, že odstranění překážky věci pravomocně rozsouzené nelze vyžadovat za okolností daných ve věci v původním řízení, kde žádný podobný systémový cíl sledován není(76).
97.      Konečně zatřetí mám za to, že v případech, kdy Soudní dvůr požadoval natolik invazivní opatření, jako je posouzení z úřední povinnosti (a v případě nesplnění uvedené povinnosti odstranění překážky věci pravomocně rozsouzené), v situaci, která v zásadě spadá do procesní autonomie členských států (při neexistenci jakéhokoli ustanovení právní úpravy, které by se dané záležitosti týkalo), vycházel nutně ze zvláštní úlohy spotřebitelů při fungování vnitřního trhu (při nákupu zboží a služeb)(77), jakož i z předpokladu, že jejich neznalost použitelných pravidel je může odradit od nákupu zboží nebo služeb v jiném členském státě(78). Zároveň byla existence harmonizovaných pravidel týkajících se zneužívajících ujednání označena za důležitý nástroj pro zachování nenarušené hospodářské soutěže(79) a posílení hospodářské soutěže mezi prodávajícími a poskytovateli, který tak zajistí větší výběr pro spotřebitele(80).
98.      Právní úprava v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel je samozřejmě rovněž nástrojem, který přispívá k fungování vnitřního trhu, zejména k volnému pohybu vozidel a osob, jak připouštějí příslušné směrnice(81). Rovněž však bylo uznáno, že uvedená harmonizace sice sleduje dvojí cíl připomenutý v bodě 49 výše (zajištění volného pohybu vozidel a osob, které v nich cestují, jakož i zajištění srovnatelného zacházení s osobami poškozenými dopravními nehodami), avšak se zaměřuje především na ochranu poškozených dopravními nehodami, což bylo rovněž deklarovaným cílem (dříve existujících) hraničních kontrol povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel(82). Ve stejném duchu Komise na jednání uvedla, že povinnost povinného pojištění (která zajišťuje pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu všech vozidel, která mají obvyklé stanoviště na území určitého členského státu(83)) a přímý nárok poškozených vůči pojistiteli osoby, která odpovídá za škodu (požadavek, který byl později doplněn ke skutkovým okolnostem daným v původním řízení(84)), představují ústřední aspekty dotčené právní úpravy.
99.      Aniž bych chtěl umenšovat význam uvedeného cíle a zlehčovat osobní potíže, které dopravní nehody působí poškozeným, mám za to, že uvedená logika, byť je opět spjata s vnitřním trhem, není natolik intenzivně spojena se sledováním cíle vnitřního trhu, jako je tomu v případě harmonizace zamýšlené směrnicí 93/13 (která, jak bylo vysvětleno, přímo a bezprostředně zlepšuje obchodní styk). Taková logika je opět, a v každém případě, jednoduše odlišná v tom, čeho chce dosáhnout. Spolu s výše uvedenou mimořádnou odchylkou od obvyklého působení práva, kterou představují požadavek posuzování z moci úřední i požadavek na odstranění překážky věci pravomocně rozsouzené, představuje výše uvedené další důvod, proč by zmíněné výjimky vyvinuté zejména v rámci směrnice 93/13 neměly být rozšiřovány do oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel.
100. Ze všech uvedených důvodů a vzhledem k tomu, že se normotvůrce nerozhodl zahrnout do posledně zmíněného legislativního rámce ustanovení týkající se rozsahu soudního přezkumu, jsem toho názoru, že k otázce vzniku povinnosti provést posouzení z úřední povinnosti je lepší přistupovat z hlediska zásady efektivity (a rovnocennosti), jak je tradičně pojímána a jak byla připomenuta v bodě 58 výše. V souladu s uvedeným přístupem by povinnost soudu přihlédnout k dotčené záležitosti i bez návrhu vznikla pouze tehdy, pokud posouzení použitelného procesního pravidla vede k závěru, že dotčený poškozený neměl skutečnou možnost uplatnit příslušnou námitku před vnitrostátním soudem. Stejné úvahy by se pak měly obdobně použít na otázku, zda nesmí být přihlíženo k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené, pokud nevymahatelnost takového ujednání, jako je ujednání dotčené ve věci v původním řízení, nebyla předmětem přezkumu, neboť, jak bylo vysvětleno výše, oba aspekty jsou úzce propojeny.
101. Ve světle výše uvedených úvah a v odpovědi na první předběžnou otázku uvádím, že čl. 2 odst. 1 druhé směrnice musí být podle mého názoru vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která z důvodu, že rozsudek nabyl povahy překážky věci pravomocně rozsouzené, brání účastníkovi řízení v tom, aby uplatnil námitku neplatnosti (nevymahatelnosti) ve smyslu uvedeného ustanovení ve vztahu k ujednání obsaženému v pojistné smlouvě, která upravuje občanskoprávní odpovědnost z provozu motorových vozidel, poprvé až v pozdější fázi téhož soudního řízení, pokud žádné pravidlo vnitrostátního procesního práva nečinilo uplatnění takové námitky v dřívější fázi řízení, kdy mohla být uvedená otázka vnitrostátními soudy posuzována, pro uvedeného účastníka řízení nadměrně obtížným nebo nemožným.
c)      Situace „úplné nečinnosti“ účastníka řízení
102. Pro úplnost a pro případ, že by Soudní dvůr nesouhlasil s mou výše uvedenou analýzou, nyní přikročím ke druhé otázce, kterou se předkládající soud táže, zda je posouzení povinnosti nepřihlížet k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené podle vnitrostátního práva – pokud by taková povinnost byla prokázána – dotčeno skutečností, že navrhovatelé v původním řízení podle předkládajícího soudu „jednali zcela pasivně“, když nezpochybnili použitelnost ustanovení o vyloučení v dřívější fázi soudního řízení.
103. Odpověď na uvedenou otázku je podle mého názoru poměrně přímočará.
104. Zaprvé institut „celkové pasivity“ (nebo „úplné nečinnosti“) byl rozvinut v rozsudku Asturcom Telecomunicaciones a v následné judikatuře v kontextu výjimečné povinnosti nepřihlížet k vnitrostátním účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené(85). Jak podotýká předkládající soud, tento institut konkrétně označuje „výjimku z uvedené výjimky“. Pro vysvětlení, pokud výjimečná povinnost soudu nepřihlížet k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené za účelem ochrany spotřebitele v zásadě vznikla, ale uvedený spotřebitel byl v dotčeném řízení nadále zcela nečinný, pak se povinnost nepřihlížet k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené neuplatní a nastává opět standardní situace, kdy zůstávají účinky překážky věci pravomocně rozsouzené nedotčeny.
105. Zadruhé mi však není zcela zřejmé, jaké okolnosti by mohly vést k takovému účinnému „obnovení“ standardní situace, když povinnost přihlédnout z úřední povinnosti k případné zneužívající povaze smluvních ujednání se podle všeho uplatní v kterékoli fázi soudního řízení, což v zásadě činí „nečinnost“ spotřebitele irelevantní, přinejmenším v dosud probíhajícím soudním řízení (jako je tomu v projednávané věci).
106. Uvedenou problematiku nicméně není nezbytné za okolností daných v projednávané věci dále zkoumat, neboť zatřetí zjevně nenastala situace „úplné nečinnosti“ ve smyslu relevantní judikatury.
107. Uvedený koncept se totiž týká spotřebitele, který se vůbec neúčastní řízení a neuplatňuje, resp. nebrání svá práva. Nepoužije se na spotřebitele, který se aktivně účastní řízení, pouze neuplatní sporné právní tvrzení. Jinými slovy, neoznačuje se jím situace, kdy dotčený účastník řízení neuplatní v řízení určitou konkrétní námitku, ale spíše situace, kdy se takový účastník vůbec příslušného řízení neúčastní. Pokud by ostatně uvedený koncept označoval situaci, kdy nedojde k uplatnění konkrétní námitky, byla by povinnost vnitrostátních soudů přihlédnout k dotčené skutečnosti i bez návrhu nadbytečná(86).
108. V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se navrhovatelé v původním řízení aktivně účastnili předchozích fází dotčeného řízení, byť neuplatnili tvrzenou protiprávnost ustanovení o vyloučení. Za těchto okolností nelze mít za to, že jednali „zcela nečinně“ ve výše uvedeném smyslu.
d)      Post scriptum: potenciální překrývání mezi oběma dotčenými oblastmi
109. Než přikročím k uzavření své analýzy, zbývá vyřešit ještě poslední systémový, resp. kontextuální aspekt, který se, jak bylo uvedeno výše, týká případného propojení mezi právní úpravou v oblasti pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a směrnicí 93/13.
110. Podle mého názoru není pochyb o tom, že pojistné smlouvy v uvedené oblasti mohou být obecně kvalifikovány jako spotřebitelské smlouvy ve smyslu směrnice 93/13, pokud jsou splněny příslušné podmínky pro takovou kvalifikaci, jak v zásadě uvedla Komise ve svém písemném vyjádření, jakož i italská vláda na jednání.
111. Kromě toho ze skutkových okolností věci v původním řízení vyplývá, že mohou nastat situace, kdy je poškozená třetí osoba rovněž stranou relevantní pojistné smlouvy, což v případě, že jsou splněny příslušné podmínky, činí uvedenou smlouvu „způsobilou“ k tomu, aby se na ni vztahovala působnost směrnice 93/13(87).
112. Za těchto okolností může vzniknout určitý nesoulad, pokud jde o procesní možnosti, které bude mít k dispozici takový účastník řízení oproti ostatním poškozeným dopravními nehodami. Poškozený, který je rovněž pojistníkem, bude mít totiž automaticky právo dovolávat se procesních postupů ve smyslu posouzení z úřední povinnosti nebo odstranění překážky věci pravomocně rozsouzené podle směrnice 93/13, opět za podmínky, že dotčená pojistná smlouva splňuje podmínky pro to, aby mohla být kvalifikována jako smlouva mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem (ve smyslu uvedené směrnice). Takovou možnost nebudou mít naproti tomu jiní poškození, pokud nebudou uvedené podmínky splněny nebo pokud poškozený nebude pojistníkem(88).
113. Nedomnívám se, že by to mělo vliv na výsledek výše uvedené analýzy.
114. Zaprvé jakákoli námitka, která mohla být případně uplatněna na základě směrnice 93/13, by musela být ze zřejmých důvodů formulována jako námitka zneužívající povahy ujednání ve smyslu uvedené směrnice. Tento aspekt posouzení daného smluvního ujednání se rovněž jasně liší od aspektů upravených zejména v čl. 2 odst. 1 druhé směrnice(89).
115. Nicméně skutečnost, že se poškozený dopravní nehodou, který je pojistníkem a spotřebitelem ve smyslu směrnice 93/13, může teoreticky dovolávat uvedené směrnice, aby vyvolal konkrétní procesní důsledky, které z ní vyplývají (s cílem dosáhnout nového posouzení daného ujednání obsaženého v pojistné smlouvě) – aniž je taková procesní možnost dána jiným poškozeným – nepředstavuje sama o sobě důvod pro „vývoz“ výjimky týkající se překážky věci pravomocně rozsouzené z oblasti působnosti směrnice 93/13 do oblasti posuzované v projednávané věci (s cílem zabránit případnému nerovnému procesnímu zacházení s poškozenými dopravními nehodami). Takový procesní nesoulad je spíše důsledkem vyplývajícím z překrývání dvou režimů právní úpravy za konkrétních okolností daných v určité věci. Naproti tomu se nejedná o důvod pro rozšíření zásad, které byly vyvinuty v jedné oblasti práva a s přihlédnutím ke specifickým rysům uvedené právní oblasti, do jiné oblasti práva, která uvedené rysy nevykazuje.
V.      Závěry
116. Navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) odpověděl následovně:
„Článek 2 odst. 1 druhé směrnice Rady 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel
musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která z důvodu, že rozsudek nabyl povahy překážky věci pravomocně rozsouzené, brání účastníkovi řízení v tom, aby uplatnil námitku neplatnosti (nevymahatelnosti) ve smyslu uvedeného ustanovení ve vztahu k ujednání obsaženému v pojistné smlouvě, která upravuje občanskoprávní odpovědnost z provozu motorových vozidel, poprvé až v pozdější fázi téhož soudního řízení, pokud žádné pravidlo vnitrostátního procesního práva nečinilo uplatnění takové námitky v dřívější fázi řízení, kdy mohla být uvedená otázka vnitrostátními soudy posuzována, pro uvedeného účastníka řízení nadměrně obtížným nebo nemožným.“
1      Původní jazyk: angličtina.
2      Druhá směrnice Rady ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst. 1984, L 8, s. 17; Zvl. vyd. 06/07, s. 3) (dále jen „druhá směrnice“).
3      Anglické znění uvedeného ustanovení odkazuje na povinnost zajistit, aby dotčené ujednání bylo „deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident“; francouzské znění poukazuje na nutnost zajistit, aby jakékoli ustanovení nebo ujednání bylo „réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre“. Jak vysvětlím dále, cílem uvedené povinnosti tedy není dosáhnout (absolutní) neplatnosti dotčeného ustanovení či ujednání, nýbrž zajistit, aby vůči určité kategorii osob nevyvolávalo žádné právní účinky. Mám za to, že v některých právních řádech lze takovou situaci kvalifikovat jako „relativní neplatnost“ nebo „nevymahatelnost“.
4      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. září 2009 o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontrole povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (Úř. věst. 2009, L 263, s. 11), zejména čl. 13 odst. 1 písm. c) uvedené směrnice.
5      Směrnice 2009/103 kodifikovala roztříštěný režim, který se postupně vyvíjel prostřednictvím několika směrnic vyjmenovaných v bodě 1 jejího odůvodnění. Zmíněné předchozí směrnice upravovaly různé aspekty systému pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a v závislosti na okamžiku, kdy k nehodě došlo, mohly být uplatněny souběžně s danou věcí. Viz například rozsudek ze dne 14. září 2017, Delgado Mendes (C‑503/16, EU:C:2017:681, bod 31).
6      Dodávám, že druhá směrnice se s ohledem na okamžik, kdy k nehodě došlo, použije souběžně s první a třetí směrnicí, které jsou zmíněny v bodech 5 a 12 níže.
7      Viz rozsudky ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) [C‑582/21, dále jen „rozsudek Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím)“, EU:C:2024:282], a ze dne 18. prosince 2025, Soledil (C‑320/24, dále jen „rozsudek Soledil“, EU:C:2025:993).
8      Směrnice Rady ze dne 24. dubna 1972 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontroly povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (Úř. věst. 1972, L 103, s. 1, Zvl. vyd. 06/01, s. 10) (dále jen „první směrnice“).
9      Třetí směrnice Rady ze dne 14. května 1990 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst. 1990, L 129, s. 33; Zvl. vyd. 06/01, s. 249) (dále jen „třetí směrnice“).
10      Žaloba podaná společností Cattolica tedy, pokud tomu rozumím správně, zní na vrácení částek příbuznými PA, které jim byly skutečně vyplaceny, jakož i na určení, že společnost Cattolica není povinna jim zaplatit žádné dosud nevyplacené částky. Přesná kvalifikace uvedených dvou aspektů žaloby je v každém případě podle všeho pro účely posouzení projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce irelevantní.
11      Usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 8. dubna 2025, Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, EU:C:2025:276, body 6 a 7).
12      Směrnice Rady ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288; oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26).
13      Rozsudky ze dne 16. července 2020, Governo della Repubblica italiana (Postavení italských smírčích soudců) (C‑658/18, EU:C:2020:572, bod 61 a citovaná judikatura), a ze dne 29. července 2024, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, bod 39 a citovaná judikatura).
14      Viz například rozsudek ze dne 18. prosince 2025, Bissilli (C‑325/24, EU:C:2025:989, bod 36 a citovaná judikatura).
15      Nebo jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď, viz například rozsudek ze dne 18. prosince 2025, Bissilli (C‑325/24, EU:C:2025:989, bod 37 a citovaná judikatura).
16      Viz například mé stanovisko ve věci Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, dále jen „mé stanovisko ve věci Profi Credit Polska“, EU:C:2023:674, body 85 až 87 a citovaná judikatura).
17      Rozsudek ze dne 7. srpna 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, bod 44 a citovaná judikatura), týkající se třetí směrnice.
18      Rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, body 50 až 53), a ze dne 19. dubna 2007, Farrell (C‑356/05, dále jen „rozsudek Farrell“, EU:C:2007:229, body 40 až 43); viz též má stanoviska ve věcech Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, bod 83) a Centro Petroli Roma – II (C‑386/24, EU:C:2025:775, body 44 až 48).
19      Viz bod 39 a poznámka pod čarou 17 výše.
20      Viz pododdíl d) v rámci oddílu 3 tohoto stanoviska.
21      Viz například rozsudek ze dne 30. dubna 2025, Nastolo (C‑370/24, dále jen „rozsudek Nastolo“, EU:C:2025:300, bod 37 a citovaná judikatura).
22      Rozsudek ze dne 12. února 2026, Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, body 33 a 36 a citovaná judikatura). Viz článek 1 třetí směrnice (nyní čl. 12 odst. 1 směrnice 2009/103).
23      Viz například rozsudek ze dne 19. září 2024, Matmut (C‑236/23, dále jen „rozsudek Matmut“, EU:C:2024:761, bod 37 a citovaná judikatura). Viz též stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Churchill Insurance Company a Evans (C‑442/10, dále jen „stanovisko ve věci Churchill Insurance Company“, EU:C:2011:548, bod 23).
24      Viz rovněž stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, body 47 až 53).
25      Rozsudek ze dne 1. prosince 2011, Churchill Insurance Company a Evans (C‑442/10, dále jen „rozsudek Churchill Insurance Company“, EU:C:2011:799, bod 33 a citovaná judikatura).
26      Tamtéž, bod 34 a citovaná judikatura.
27      Viz například rozsudek Matmut, bod 34.
28      Rozsudky Churchill Insurance Company, bod 35 a citovaná judikatura, a Matmut, body 36 a 46, jakož i citovaná judikatura.
29      Pro účely projednávané věci není třeba se vyjadřovat k obtížím, které takové rozlišování vyvolává, jak byly popsány například ve stanovisku generálního advokáta A. Biondiho ve věci Stichting Koskea (C‑490/24, dále jen „stanovisko ve věci Stichting Koskea“, EU:C:2025:735, body 14 až 16), jakož i ve stanovisku ve věci Churchill Insurance Company, body 15 až 17.
30      Viz například rozsudek Matmut, bod 64 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 23. října 2012, Marques Almeida (C‑300/10, EU:C:2012:656, body 32 a 33 a citovaná judikatura).
31      Rozsudek Farrell, bod 36. V uvedené věci se jednalo o cestujícího, který byl skutečnou poškozenou třetí osobou (nikoli však pojištěným).
32      Rozsudek ze dne 30. června 2005, Candolin a další (C‑537/03, EU:C:2005:417, bod 35, ve spojení s body 11 a 12). Soudní dvůr výslovně neuvedl, zda je majitel (poškozený a cestující) rovněž pojištěným, ale tato okolnost podle všeho nebyla relevantní pro závěr učiněný v uvedeném rozsudku.
33      Rozsudek Churchill Insurance Company, body 32 až 36 a 44.
34      Podle kterého platí, že nelze-li se takové neplatnosti dovolávat, má pojistitel nárok na vrácení všech částek zaplacených takovému cestujícímu, který byl osobou poškozenou při dopravní nehodě. Uvedená odpověď byla podána s výhradou, že nebude konstatována případná existence zneužití práva. Viz rozsudek Matmut, zejména body 61 a 66.
35      Rozsudek Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím), bod 38 a citovaná judikatura.
36      Viz například rozsudek Soledil, bod 32, a rozsudek ze dne 24. října 2018, XC a další (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 52 a citovaná judikatura).
37      Rozsudek Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím), bod 39 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 16. ledna 2025, BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, bod 73 a citovaná judikatura).
38      Pokud jde o výjimky rozvinuté na základě zásady rovnocennosti, viz mé stanovisko ve věci Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím), body 42 až 50.
39      Rozsudek ze dne 18. července 2007, Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, bod 63). Soudní dvůr zdůraznil výjimečnou povahu uvedeného konstatování v rozsudku ze dne 10. července 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, bod 61).
40      V oblasti daně z přidané hodnoty viz rozsudek ze dne 16. července 2020, UR (Povinnost advokátů k DPH) (C‑424/19, EU:C:2020:581, body 32 až 34 a citovaná judikatura); v oblasti státních podpor viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2015, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, body 43 až 46); a v oblasti společné zemědělské politiky viz rozsudek ze dne 7. dubna 2022, Avio Lucos (C‑116/20, EU:C:2022:273, body 102 až 105).
41      Rozsudek ve věci Soledil, bod 22 a citovaná judikatura.
42      Tamtéž, bod 23 a citovaná judikatura.
43      Viz například rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, body 54 a 55 a citovaná judikatura).
44      Rozsudek ze dne 17. května 2022, Ibercaja Banco (C‑600/19, dále jen „rozsudek Ibercaja Banco“, EU:C:2022:394, bod 50).
45      „[P]okud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu“; rozsudek Soledil, bod 24 a citovaná judikatura. Pokud jde o situace, kdy vnitrostátní soudy nemají takové relevantní informace k dispozici, viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 a C‑483/18, EU:C:2019:930, bod 77).
46      Viz rozsudky Ibercaja Banco, body 57 až 59, a Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím), bod 83.
47      Rozsudek Soledil, bod 29, a rozsudek ze dne 17. května 2022, Unicaja Banco (C‑869/19, dále jen „rozsudek Unicaja Banco“, EU:C:2022:397, bod 29). Soudní dvůr často odkazuje na čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení s dvacátým čtvrtým bodem odůvodnění uvedené směrnice, který vyjadřuje tutéž myšlenku.
48      Rozsudky ze dne 18. února 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98); ze dne 26. ledna 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60); a ze dne 17. května 2022, SPV Project 1503 a další (C‑693/19 a C‑831/19, EU:C:2022:395); dále rozsudek Ibercaja Banco; a rozsudky ze dne 18. ledna 2024, Getin Noble Bank a další (Přezkum zneužívající povahy ujednání z úřední povinnosti) (C‑531/22, EU:C:2024:58); a ze dne 29. února 2024, Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182). Na rozdíl od uvedených věcí se rozsudek Unicaja Banco netýkal vymáhání povinností spotřebitelů, nýbrž žaloby spotřebitele na určení neplatnosti ujednání v hypoteční smlouvě a na vrácení částek bezdůvodně zaplacených na základě uvedené smlouvy.
49      Rozsudek Soledil, zejména body 36 až 39 ve spojení s body 11 až 17.
50      Rozsudek Soledil, bod 33 a citovaná judikatura.
51      Viz pátý bod odůvodnění třetí směrnice.
52      Podobně platí, jak již bylo uvedeno, že ve spise není uvedeno nic, z čeho by vyplývalo, že by nutnost nepřihlížet k účinkům překážky věci pravomocně rozsouzené mohla být odůvodněna zásadou rovnocennosti.
53      Připomínám, že ne všechny formy soudního přezkumu mohou bránit pozdějšímu soudnímu přezkumu, nýbrž pouze jedna, která splňuje určité podmínky, jak bylo vysvětleno zejména v rozsudku ze dne 29. února 2024, Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182, bod 45), a připomenuto v rozsudku Soledil, bod 35.
54      Jak bylo jasně konstatováno zejména z rozsudku Soledil; viz též rozsudek Unicaja Banco (k posledně uvedenému aspektu viz poznámka pod čarou 48 výše).
55      Viz poznámky pod čarou 43 a 44 výše, jakož i stanovisko generálního advokáta J. Richarda de la Tour ve věci Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:413, bod 44).
56      Rozsudek ze dne 3. července 2025, Wiszkier (C‑582/23, EU:C:2025:518, bod 55 a citovaná judikatura).
57      Italská vláda na jednání uvedla, že podle použitelného vnitrostátního práva jsou vnitrostátní soudy povinny přihlédnout i bez návrhu k neplatnosti (resp. podle mého názoru k nevymahatelnosti) dotčeného ustanovení o vyloučení, přičemž uvedená povinnost byla v předchozích fázích původního řízení porušena.
58      Viz zejména rozsudky ze dne 14. prosince 1995, van Schijndel a van Veen (C‑430/93 a C‑431/93, EU:C:1995:441, body 16 až 22); ze dne 7. června 2007, van der Weerd a další (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, bod 41); a ze dne 22. června 2023, K. B. a F. S. (Uplatnění ex officio v trestních věcech) (C‑660/21, dále jen „rozsudek K. B. a F. S.“, EU:C:2023:498, bod 53).
59      V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta J. Richarda de la Tour ve věci Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:413, bod 44).
60      Pokud jde o směrnici Evropského parlamentu a Rady 2008/48 ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (Úř. věst. 2008, L 133, s. 66), viz rozsudky ze dne 21. dubna 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, body 62 až 74), a ze dne 5. března 2020, OPR-Finance (C‑679/18, EU:C:2020:167, body 17 až 24).
61      Rozsudek ze dne 17. října 2024, Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, bod 50).
62      Rozsudek ze dne 8. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Přezkum zajištění z moci úřední) (C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858, body 85 až 90 a 94).
63      Rozsudek ze dne 4. října 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, EU:C:2024:841, body 93 až 98).
64      Rozsudek K. B. a F. S., body 44 až 53, a zejména bod 19.
65      Tamtéž, bod 52.
66      Viz bod 49 tohoto stanoviska. Viz též stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą (C‑383/19, EU:C:2020:1003, bod 41).
67      Viz například rozsudek Nastolo, bod 39 a citovaná judikatura.
68      Viz například rozsudek Farrell, bod 24, a stanovisko ve věci Stichting Koskea, bod 35.
69      Podotýkám, že podle článku 5 třetí směrnice měly členské státy povinnost přijmout „opatření nezbytná, aby osoby zúčastněné na dopravní nehodě mohly co nejdříve zjistit totožnost pojišťovny kryjící občanskoprávní odpovědnost z provozu vozidla zúčastněného na nehodě“. Viz též článek 23 směrnice 2009/103.
70      Viz bod 68 tohoto stanoviska.
71      Viz též stanovisko ve věci Stichting Koskea, body 35 a 42.
72      Připomínám, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13 „[s]mluvní ujednání, které nebylo individuálně sjednáno, je považováno za zneužívající, jestliže v rozporu s požadavkem poctivosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele“.
73      Pokud ano, jako je tomu ve věci v původním řízení, představuje taková situace výjimečnou situaci, jak uvedla italská vláda na jednání.
74      Připomínám, že sedmý bod odůvodnění druhé směrnice uvádí, že „vzhledem k tomu, že je v zájmu poškozených, aby se účinky určitých ustanovení o vyloučení odpovědnosti omezovaly na vztah mezi pojistitelem a osobou, která za nehodu odpovídá“.
75      Připomínám, že čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví, že „[č]lenské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání“.
76      Skutečnost, že konečné soudní rozhodnutí ve věci v původním řízení bylo vydáno navzdory skutečnosti, že uvedené řízení stále probíhá, je irelevantní. Jak jsem již uvedl na jiném místě, je všeobecně známo, že pojem „pravomocné rozhodnutí“ (s nímž se pojí překážka věci pravomocně rozsouzené) se neomezuje pouze na výsledné jediné formální rozhodnutí, kterým se dané řízení fakticky končí (neboť účastníci řízení se rozhodli v řízení dále nepokračovat, popřípadě vyčerpali všechny dostupné opravné prostředky). Účinky překážky věci pravomocně rozsouzené se totiž mohou objevit i v rámci probíhajícího řízení, v jeho různých fázích a mohou se týkat různých aspektů sporu z toho důvodu, že účastníci řízení dotčenou otázku původně nevznesli nebo následně nezpochybnili její posouzení. Viz mé stanovisko ve věci Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, bod 77).
77      Šestý bod odůvodnění směrnice 93/13 uvádí: „[…] pro snazší vytvoření vnitřního trhu a ochranu občana jako spotřebitele při nákupu zboží a služeb prostřednictvím smluv, na které se vztahují právní předpisy jiných členských států, je nezbytné odstranit nepřiměřené podmínky z těchto smluv“.
78      Pátý bod odůvodnění směrnice 93/13 uvádí, že „tato neznalost je může odradit od přímého objednávání zboží nebo služeb v jiném členském státě“.
79      Viz druhý bod odůvodnění směrnice 93/13, podle kterého „právní předpisy členských států týkající se podmínek smlouvy mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb na jedné straně a jejich spotřebitelem na straně druhé vykazují četné rozdíly a proto se jednotlivé vnitrostátní trhy pro prodej zboží a poskytování služeb spotřebitelům od sebe liší, a může dojít k narušení hospodářské soutěže mezi prodávajícími a poskytovateli služeb, zvláště prodávají-li a poskytují-li služby v jiných členských státech“.
80      Bod 7 odůvodnění směrnice 93/13 uvádí, že „vzhledem k tomu, že prodávajícím zboží a poskytovatelům služeb se tímto způsobem pomůže v jejich úkolu prodávat zboží a poskytovat služby jak v jejich vlastní zemi, tak na celém vnitřním trhu; že hospodářská soutěž tím bude povzbuzena, a přispěje tak k většímu výběru pro občany Společenství jako spotřebitele“.
81      Viz zejména třetí, pátý a šestý bod odůvodnění první směrnice, třetí bod odůvodnění druhé směrnice a třináctý bod odůvodnění třetí směrnice.
82      Viz druhý bod odůvodnění první směrnice.
83      Jak vyžadoval čl. 3 odst. 1 první směrnice a následně článek 3 směrnice 2009/103.
84      Článek 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/26/ES ze dne 16. května 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a o změně směrnic Rady 73/239/EHS a 88/357/EHS (čtvrtá směrnice o pojištění motorových vozidel) (Úř. věst. 2000, L 181, s. 65; Zvl. vyd. 06/03, s. 331). Viz článek 18 směrnice 2009/103.
85      Viz rozsudek ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 47); rozsudek Unicaja Banco, bod 28 a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 18. ledna 2024, Getin Noble Bank a další (Přezkum zneužívající povahy ujednání z úřední povinnosti) (C‑531/22, EU:C:2024:58, bod 45 a citovaná judikatura); a rozsudek Soledil, bod 41.
86      Viz též rozsudek Soledil, bod 41, v němž Soudní dvůr odpověděl na podobnou otázku položenou za podobných okolností, kdy se dotčení spotřebitelé, jak již bylo uvedeno, zúčastnili řízení, ale neuplatnili včas námitku zneužívající povahy dotčeného smluvního ujednání.
87      Pokud se směrnice 93/13 použije na projednávanou věc ratione temporis.
88      Uvedený scénář by vyžadoval určení, zda by se (skutečná) poškozená třetí osoba mohla domáhat ochrany spotřebitele podle směrnice 93/13, pokud by bylo prokázáno, že pojistník při uzavření pojistné smlouvy jednal jako spotřebitel.
89      Znovu připomínám, že k tomu, aby ujednání mohlo být považováno za „zneužívající“ ve smyslu směrnice 93/13, musí podle čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice „v rozporu s požadavkem poctivosti způsob[ovat] významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele“. Není jasné, jak by pojem, který vylučuje protiprávní přepravu z pojistného krytí, mohl takovou „nerovnováhu“ způsobit. Mohou vyvstat i další pochybnosti ohledně toho, jak by bylo možné uvést do souladu oba druhy uplatňované nevymahatelnosti, tedy nevymahatelnost podle čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 a nevymahatelnost podle čl. 2 odst. 1 druhé směrnice, když první z nich obvykle vede k nepoužitelnosti daného ujednání vůči spotřebiteli, zatímco druhá má dopad pouze na právní účinky tohoto ujednání vůči poškozené třetí straně (na rozdíl od pojištěného), jak bylo předmětem diskuse na jednání.