62021CJ0700
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
6. června 2023 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Evropský zatýkací rozkaz – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Důvody, pro které je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu – Článek 4 bod 6 – Cíl společenské rehabilitace – Státní příslušníci třetí země, kteří se zdržují nebo mají trvalé bydliště na území vykonávajícího členského státu – Rovné zacházení – Článek 20 Listiny základních práv Evropské unie“
Ve věci C‑700/21,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie) ze dne 18. listopadu 2021, došlým Soudnímu dvoru dne 22. listopadu 2021, v řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu vydaného na
O. G.
za přítomnosti:
Presidente del Consiglio dei Ministri,
SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
ve složení: K. Lenaerts, předseda, L. Bay Larsen, místopředseda, K. Jürimäe (zpravodajka), C. Lycourgos, E. Regan, L. S. Rossi a L. Arastey Sahún, předsedové senátů, J.‑C. Bonichot, S. Rodin, I. Jarukaitis, N. Jääskinen, M. Gavalec a Z. Csehi, soudci,
generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
za soudní kancelář: C. Di Bella, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. října 2022,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za italskou vládu: G. Palmieri, jako zmocněnkyně, ve spolupráci s: S. Faraci, avvocato dello Stato,
–
za maďarskou vládu: M. Z. Fehér a R. Kissné Berta, jako zmocněnci,
–
za rakouskou vládu: A. Posch, J. Schmoll a F. Werni, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: G. Gattinara a S. Grünheid, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. prosince 2022,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 3 a čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34) a článku 7 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu vydaného na O. G. za účelem výkonu trestu odnětí svobody.
Právní rámec
Unijní právo
Rámcové rozhodnutí 2002/584
3
Bod 6 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584 uvádí:
„(6)
Evropský zatýkací rozkaz stanovený v tomto rámcovém rozhodnutí je prvním konkrétním opatřením v oblasti trestního práva k provedení zásady vzájemného uznávání, na kterou Evropská rada poukázala jako na ‚úhelný kámen‘ justiční spolupráce.“
4
Článek 1 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Definice evropského zatýkacího rozkazu a povinnost jej vykonat“, stanoví:
„1.   Evropský zatýkací rozkaz je soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát proto, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojené[ho] s odnětím osobní svobody.
2.   Členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí.
3.   Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 [SEU].“
5
Článek 4 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Důvody, pro které je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu“, v bodě 6 stanoví:
„Vykonávající justiční orgán může odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu:
[…]
6)
byl-li evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, vyžádaná osoba se zdržuje ve vykonávajícím členském státě, je jeho státním příslušníkem nebo zde má trvalé bydliště a tento stát se zaváže provést výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody v souladu se svým vnitrostátním právem.“
Směrnice 2003/109/ES
6
Bod 12 odůvodnění směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272), uvádí:
„K vytvoření skutečného nástroje integrace dlouhodobě pobývajících rezidentů do společnosti, ve které žijí, je důležité, aby s dlouhodobě pobývajícími rezidenty bylo v široké řadě hospodářských a sociálních oblastí zacházeno stejně jako s občany členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí.“
7
Článek 12 této směrnice stanoví:
„1.   Členské státy mohou učinit rozhodnutí o vyhoštění dlouhodobě pobývajícího rezidenta pouze tehdy, představuje-li uvedená osoba skutečné a dostatečně závažné ohrožení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti.
2.   Rozhodnutí uvedené v odstavci 1 se nesmí zakládat na ekonomických důvodech.
3.   Než učiní rozhodnutí o vyhoštění dlouhodobě pobývajícího rezidenta, přihlédnou členské státy k těmto faktorům:
a)
délka pobytu na jejich území;
b)
věk dané osoby;
c)
následky pro danou osobu a její rodinné příslušníky;
d)
vazby se zemí pobytu nebo neexistence vazeb se zemí původu.
[…]“
Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV
8
Bod 9 odůvodnění rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27) uvádí:
„Výkon trestu ve vykonávajícím státě by měl zvýšit možnost společenské rehabilitace odsouzené osoby. V souvislosti s ujištěním se o tom, že výkon trestu vykonávajícím státem poslouží účelu, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby, by měl příslušný orgán vydávajícího státu vzít v úvahu takové okolnosti jako například spojení dané osoby s vykonávajícím státem, skutečnost, zda jej považuje za místo, kde má rodinné, jazykové, kulturní, společenské nebo ekonomické a jiné vazby na vykonávající stát.“
9
Článek 3 odst. 1 až 3 tohoto rámcového rozhodnutí stanoví:
„1.   Účelem tohoto rámcového rozhodnutí je stanovení pravidel, podle nichž členský stát, s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzené osoby, uznává rozsudky a provádí výkon trestů.
2.   Toto rámcové rozhodnutí se použije, nachází-li se odsouzená osoba ve vydávajícím nebo vykonávajícím státě.
3.   Toto rámcové rozhodnutí se vztahuje pouze na uznávání rozsudků a výkon trestů ve smyslu tohoto rámcového rozhodnutí. […]“
10
Článek 25 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Výkon trestů v návaznosti na evropský zatýkací rozkaz“, stanoví:
„Aniž je dotčeno rámcové rozhodnutí [2002/584], použijí se ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí, jsou-li slučitelná s uvedeným rámcovým rozhodnutím, obdobně na výkon trestů v případech, kdy se členský stát zavázal provést výkon trestu v případech podle čl. 4 odst. [bodu] 6 uvedeného rámcového rozhodnutí, nebo v případech, kdy podle čl. 5 odst. 3 uvedeného rámcového rozhodnutí podmínil předání tím, že daná osoba bude vrácena k výkonu trestu do dotyčného členského státu, aby se vyloučila její beztrestnost.“
Italské právo
11
Legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d'arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (zákon č. 69 o ustanoveních, kterými se vnitrostátní práv uvádí do souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy), ze dne 22. dubna 2005 (GURI č. 98 ze dne 29. dubna 2005), ve znění použitelném na skutkové okolnosti sporu v původním řízení (dále jen „zákon č. 69 z roku 2005“), v článku 18a, nadepsaném „Přípustné důvody k odmítnutí předání“, stanoví, že Corte d’appello (Odvolací soud, Itálie) může odmítnout předání požadované cizím orgánem, zejména „pokud byl evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, je-li vyžádaná osoba italským státním příslušníkem nebo státním příslušníkem jiného členského státu [Evropské unie], který má legálně a skutečně v Itálii trvalé bydliště nebo zde legálně a skutečně pobývá, pod podmínkou, že [Corte d’appello (odvolací soud)] nařídí, aby byl výkon tohoto trestu nebo ochranného opatření proveden v Itálii v souladu s jejím vnitrostátním právem“.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
12
Dne 13. února 2012 vydal Judecătoria Brașov (soud prvního stupně v Brašově, Rumunsko) na moldavského státního příslušníka O. G. evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody. O. G. byl v Rumunsku pravomocně odsouzen k trestu odnětí svobody na pět let za trestné činy zkrácení daně a zpronevěry částek splatných z titulu daně z příjmů a DPH, jichž se jako jednatel společnosti s ručením omezeným dopustil v období od září 2003 do dubna 2004.
13
Prvním rozsudkem ze dne 7. července 2020 nařídil Corte d’appello di Bologna (Odvolací soud v Boloni, Itálie), aby byl O. G. předán vystavujícímu justičnímu orgánu. O. G. podal kasační opravný prostředek ke Corte suprema di cassazione (Kasační soud, Itálie), který uvedený rozsudek zrušil a vrátil věc Corte d’appello di Bologna (Odvolací soud v Boloni) s tím, že má přezkoumat možnost vznést otázku ústavnosti článku 18a zákona č. 69 z roku 2005.
14
Posledně uvedený soud konstatoval, že obhajoba O. G. právně dostačujícím způsobem prokázala, že je z hlediska rodinného a profesního v Itálii trvale usazen, a položil Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie), který je předkládajícím soudem v projednávané věci, otázky týkající se ústavnosti tohoto ustanovení.
15
Předkládající soud poznamenává, že Corte d’appello di Bologna (Odvolací soud v Boloni) zejména uvedl, že cílem důvodu, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v čl. 4 bodě 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, je zajistit, aby trest plnil skutečnou funkci opětovného začlenění do společnosti. To podle předkládajícího soud předpokládá zachování rodinných a sociálních vazeb odsouzeného, aby se mohl po skončení svého trestu řádně začlenit zpět do společnosti. Článek 18a zákona č. 69 z roku 2005 přitom podle jeho názoru neoprávněně omezil působnost tohoto čl. 4 bodu 6, jelikož možnost odmítnout předání v případě evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody je omezena pouze na italské státní příslušníky a státní příslušníky jiných členských států Unie, přičemž státní příslušníci třetích zemí jsou vyloučeni, a to i v případě, že posledně uvedení prokážou, že si v Itálii vytvořili pevné hospodářské, profesní nebo citové vazby. Předkládající soud má za to, že čl. 18a zákona č. 69 z roku 2005 je tím, že stanoví předání státních příslušníků třetích zemí s trvalým pobytem v Itálii za účelem výkonu trestu odnětí svobody v zahraničí, v rozporu s převýchovným účelem trestu a s právem dotyčné osoby na rodinný život, které je zakotveno v článku 7 Listiny.
16
Předkládající soud dále zdůrazňuje, že Corte d’appello di Bologna (Odvolací soud v Boloni) měl za to, že rozdílné zacházení stanovené vnitrostátní právní úpravou mezi státním příslušníkem třetí země, který má trvalý pobyt v Itálii, na kterého byl vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody a který nemůže takový trest odpykat v Itálii, a státním příslušníkem třetí země, který má rovněž trvalý pobyt v Itálii, ale na kterého byl vydán zatýkací rozkaz za účelem trestního stíhání, a který naopak může v Itálii odpykat trest uložený vystavujícím státem v soudním řízení, není odůvodněné.
17
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Presidente del Consiglio dei ministri (předseda Rady ministrů, Itálie), zastoupený Avvocatura Generale dello Stato (Nejvyšší státní zastupitelství, Itálie), vstoupil do původního řízení jako vedlejší účastník s návrhem, aby otázky ústavnosti týkající se článku 18a zákona č. 69 z roku 2005 byly prohlášeny za nepřípustné nebo byla potvrzena legalita tohoto ustanovení, a zejména tvrdil, že cíl spočívající ve společenské rehabilitaci dotyčné osoby nemůže omezit rozsah obecné zásady vzájemného uznávání rozhodnutí, která vyžaduje, aby odmítnutí vykonat evropský zatýkací rozkaz bylo považováno za výjimku z obecného pravidla výkonu tohoto rozkazu, a že toto ustanovení není v rozporu s různými ustanoveními primárního práva Unie, která chrání občany Unie proti diskriminací na základě státní příslušnosti. Kromě toho uvedl, že opětovné začlenění odsouzené osoby do společnosti není specifickým cílem rámcového rozhodnutí 2002/584.
18
V předkládacím rozhodnutí má Corte costituzionale (Ústavní soud) za to, že před ověřením souladu vnitrostátní právní úpravy, o kterou se jedná v původním řízení, s italskou ústavou je třeba posoudit soulad této právní úpravy s unijním právem a zejména s čl. 4 bodem 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve spojení s článkem 7 Listiny. Poznamenává, že Soudní dvůr již ve své judikatuře uznal, že určitá omezení důvodů odmítnutí stanovená právními předpisy členských států jsou odůvodněná, pokud přispívají k posílení systému předávání zavedeného tímto rámcovým rozhodnutím ve prospěch prostoru svobody, bezpečnosti a práva.
19
Článek 4 bod 6 uvedeného rámcového rozhodnutí však musí být podle předkládajícího soudu vykládán v souladu se základními právy a základními zásadami unijního práva uznanými článkem 6 SEU, jejichž dodržení je podmínkou platnosti jakéhokoli aktu unijního práva. Výkon evropského zatýkacího rozkazu tak nemůže vést k porušení základních práv dotyčné osoby.
20
Corte costituzionale (Ústavní soud) rovněž připomíná, že podle judikatury Soudního dvora nemohou členské státy podmiňovat uplatňování unijního práva v takových oblastech úplné harmonizace, jako je evropský zatýkací rozkaz zavedený rámcovým rozhodnutím 2002/584, dodržováním vnitrostátních standardů ochrany základních práv, pokud by tím mohla být narušena přednost, jednota a účinnost unijního práva. Uvedený soud nicméně zdůrazňuje, že přetrvávají pochybnosti o možnosti členského státu absolutně a automaticky vyloučit v případě státního příslušníka třetí země, který má na italském území legálně a skutečně trvalý pobyt nebo zde legálně a skutečně pobývá a na kterého byl vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, použití ustanovení, jehož cílem je provést důvod, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v čl. 4 bodě 6 tohoto rámcového rozhodnutí, jelikož ve světle judikatury Soudního dvora se takový státní příslušník nemůže zásady zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti dovolávat.
21
Předkládající soud konečně připomíná, že zájem státního příslušníka třetí země, který má v členském státě legálně trvalý pobyt nebo zde legálně pobývá, na tom, aby nebyl vytržen ze svého rodinného a sociálního prostředí, je chráněn unijním právem a Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950.
22
Za těchto podmínek se Corte costituzionale (Ústavní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Brání čl. 4 bod 6 [rámcového rozhodnutí 2002/584], vykládaný ve světle čl. 1 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí a článku 7 [Listiny], takové právní úpravě, jako je italská právní úprava, která – v rámci řízení o evropském zatýkacím rozkazu vydaném za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody – vykonávajícím justičním orgánům absolutně a automaticky zakazuje odmítnout předání státních příslušníků třetích zemí, kteří se zdržují na jejich území nebo zde mají trvalé bydliště, a to bez ohledu na vazby, které k tomuto území mají?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku, na základě jakých kritérií a předpokladů mají být tyto vazby považovány za natolik významné, že vyžadují, aby vykonávající justiční orgán předání odmítl?“
K žádosti o projednání věci ve zrychleném řízení
23
Předkládající soud požádal o projednání této věci ve zrychleném řízení podle článku 105 jednacího řádu Soudního dvora.
24
Předkládající soud sice uznává, že na O. G., na kterého byl vydán zatýkací rozkaz, o který se jedná v původním řízení, se nevztahuje žádné opatření spojené s odnětím osobní svobody, avšak zaprvé tvrdí, že v projednávané věci vyvstávají otázky výkladu klíčových aspektů mechanismu evropského zatýkacího rozkazu, a zadruhé že požadovaný výklad může mít obecné důsledky jak pro orgány, které mají spolupracovat v rámci evropského zatýkacího rozkazu, tak pro práva vyžádaných osob.
25
Článek 105 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že k žádosti předkládajícího soudu, nebo výjimečně i bez návrhu může předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta rozhodnout o projednání předběžné otázky ve zrychleném řízení, pokud povaha věci vyžaduje, aby byla projednána bez zbytečného odkladu.
26
V projednávaném případě předseda Soudního dvora dne 20. prosince 2021 po vyslechnutí soudkyně zpravodajky a generálního advokáta rozhodl, že žádosti předkládajícího soudu uvedené v bodě 23 tohoto rozsudku nevyhoví.
27
Podle ustálené judikatury totiž platí, že použití zrychleného řízení nezávisí na povaze sporu jako takové, ale na výjimečných okolnostech dané věci, které musí svědčit o mimořádné naléhavosti rozhodnout o těchto otázkách (rozsudek ze dne 31. ledna 2023, Puig Gordi a další, C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 27).
28
Okolnost, že se věc týká jednoho nebo několika zásadních aspektů mechanismu předávání stanoveného rámcovým rozhodnutím 2002/584, přitom nepředstavuje důvod, který by prokazoval mimořádnou naléhavost, která je přitom nezbytná k odůvodnění projednání věci ve zrychleném řízení. Totéž platí pro okolnost, že se položené otázky mohou týkat velkého počtu osob (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, bod 39).
29
Vzhledem k povaze a významu položených otázek však předseda Soudního dvora rozhodl v souladu s čl. 53 odst. 3 jednacího řádu o přednostním projednání této věci.
K předběžným otázkám
K první otázce
30
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která provádí toto ustanovení a absolutně a automaticky vylučuje použití důvodu, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v daném ustanovení, v případě každého státního příslušníka třetí země, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště na území tohoto členského státu, aniž může vykonávající justiční orgán posoudit vazby tohoto státního příslušníka na uvedený členský stát.
31
Na úvod je třeba připomenout, že rámcové rozhodnutí 2002/584 zavedením zjednodušeného a efektivního systému předávání osob odsouzených pro porušení trestněprávních předpisů nebo podezřelých z jejich porušení usiluje o usnadnění a urychlení soudní spolupráce s cílem přispět k uskutečnění cíle, který byl Unii vytčen, a sice stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva založeným na vysoké úrovni důvěry, která musí existovat mezi členskými státy [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod odmítnutí na základě onemocnění), C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 32 a citovaná judikatura].
32
V oblasti působnosti tohoto rámcového rozhodnutí je zásada vzájemného uznávání, která představuje – jak vyplývá zejména z bodu 6 odůvodnění tohoto rámcového rozhodnutí – „úhelný kámen“ justiční spolupráce v trestních věcech, vyjádřena v čl. 1 odst. 2 uvedeného rámcového rozhodnutí, který zakotvuje pravidlo, podle něhož jsou členské státy povinny vykonat evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními téhož rámcového rozhodnutí [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod odmítnutí na základě onemocnění), C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 33 a citovaná judikatura].
33
Z toho plyne, že vykonávající justiční orgány mohou odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz pouze z důvodů vycházejících z rámcového rozhodnutí 2002/584, jak jej vykládá Soudní dvůr. A dále, zatímco výkon evropského zatýkacího rozkazu představuje pravidlo, odmítnutí jeho výkonu je pojato jako výjimka, která musí být vykládána restriktivně [rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod odmítnutí na základě onemocnění), C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 34 a citovaná judikatura].
34
Toto rámcové rozhodnutí v článku 3 uvádí důvody pro povinné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu a v článcích 4 a 4a důvody, z nichž je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu [rozsudek ze dne 29. dubna 2021, X (Evropský zatýkací rozkaz – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 40 a citovaná judikatura].
35
Pokud jde o důvody, z nichž je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, uvedené v článku 4 rámcového rozhodnutí 2002/584, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v rámci provedení tohoto rámcového rozhodnutí do svého vnitrostátního práva mají členské státy prostor pro uvážení. Členské státy tak mohou, ale nemusí tyto důvody zavést do svého vnitrostátního práva. Mohou se rovněž rozhodnout omezit situace, ve kterých vykonávající justiční orgán může odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, a usnadnit tak předávání vyžádaných osob v souladu se zásadou vzájemného uznávání stanovenou v čl. 1 odst. 2 tohoto rámcového rozhodnutí [rozsudek ze dne 29. dubna 2021, X (Evropský zatýkací rozkaz – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 41 a citovaná judikatura].
36
Tak je tomu zejména v případě čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, který stanoví, že vykonávající justiční orgán může odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, byl-li evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, vyžádaná osoba se zdržuje ve vykonávajícím členském státě, je jeho státním příslušníkem nebo zde má trvalé bydliště a tento stát se zaváže provést výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody v souladu se svým vnitrostátním právem.
37
S ohledem na prostor pro uvážení připomenutý v bodě 35 tohoto rozsudku mohou členské státy při provádění čl. 4 bodu 6 tohoto rámcového rozhodnutí omezit – ve smyslu uvedeném v základním pravidle stanoveném v čl. 1. odst. 2 daného rámcového rozhodnutí – situace, kdy by mělo být možné odmítnout předat osobu, která spadá do rozsahu působnosti uvedeného čl. 4 bodu 6 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2009, Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, bod 62 a citovaná judikatura).
38
Prostor pro uvážení, jímž členský stát disponuje, rozhodne-li se převzít důvod, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, nicméně nemůže být neomezený.
39
Zaprvé, pokud se členský stát rozhodne převzít tento důvod, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, je v souladu s čl. 1 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí povinen ctít základní práva a zásady uvedené v článku 6 SEU.
40
Mezi tyto základní zásady patří zásada rovnosti před zákonem, která je zaručena článkem 20 Listiny. Členské státy jsou povinny dodržovat toto posledně uvedené ustanovení při uplatňování unijního práva Unie v souladu s čl. 51 odst. 1 Listiny, přičemž o tento případ se jedná, přebírají-li důvod, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v čl. 4 bodě 6 rámcového rozhodnutí 2002/584.
41
Na rozdíl od čl. 18 prvního pododstavce SFEU, který se nemá použít v případě eventuálního rozdílného zacházení mezi státními příslušníky členských států a státními příslušníky třetích zemí, přitom článek 20 Listiny neupravuje žádné omezení své působnosti, a uplatní se tedy ve všech situacích, které se řídí unijním právem [v tomto smyslu viz posudek 1/17 (Dohoda CETA EU-Kanada) ze dne 30. dubna 2019, EU:C:2019:341, body 169 a 171 a citovaná judikatura].
42
V tomto ohledu z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že rovnost před zákonem zakotvená v článku 20 Listiny je obecnou zásadou unijního práva, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. září 2021, État belge (Právo pobytu v případě domácího násilí), C‑930/19, EU:C:2021:657, bod 57 a citovaná judikatura].
43
Požadavek na srovnatelnost situací pro účely určení, že došlo k porušení zásady rovného zacházení, musí být posuzován s ohledem na veškeré skutečnosti, které tyto situace charakterizují, a zejména ve světle předmětu a cíle aktu, který předmětné rozlišení zavádí, přičemž se rozumí, že pro tento účel musí být zohledněny zásady a cíle příslušné oblasti, do níž tento akt spadá. Pokud situace nejsou srovnatelné, není rozdílné zacházení s dotyčnými situacemi v rozporu s rovností před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny [rozsudek ze dne 2. září 2021, État belge (Právo pobytu v případě domácího násilí), C‑930/19, EU:C:2021:657, bod 58 a citovaná judikatura].
44
Z tohoto důvodu je třeba posoudit, zda je s ohledem na předmět a cíl takové vnitrostátní právní úpravy, o jakou se jedná v původním řízení, situace státního příslušníka třetí země, na kterého byl vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody a který se zdržuje nebo má trvalé bydliště ve vykonávajícím členském státě, srovnatelná se situací státního příslušníka tohoto členského státu, na kterého byl vydán takový zatýkací rozkaz, nebo státního příslušníka jiného členského státu, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště v uvedeném členském státě a byl na něj vydán takový zatýkací rozkaz.
45
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že rozdílné zacházení, plynoucí z vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení, mezi italskými státními příslušníky a státními příslušníky jiných členských států na jedné straně a státními příslušníky třetích zemí na straně druhé bylo zavedeno za účelem provedení čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, neboť italský zákonodárce měl za to, že se toto ustanovení vztahuje pouze na státní příslušníky vykonávajícího členského státu a občany Unie.
46
Ze znění tohoto ustanovení však v tomto ohledu vyplývá, že v případě, že osoba, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz, není státním příslušníkem vykonávajícího členského státu, toto ustanovení nijak nerozlišuje podle toho, zda je či není státním příslušníkem jiného členského státu. Použití důvodu, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v uvedeném ustanovení, je naopak podmíněno splněním dvou podmínek, a to zaprvé že se vyžádaná osoba zdržuje ve vykonávajícím členském státě, je jeho státním příslušníkem nebo zde má trvalé bydliště a zadruhé že se tento stát zaváže provést výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojené s odnětím osobní svobody, pro které byl evropský zatýkací rozkaz vydán, v souladu se svým vnitrostátním právem.
47
Pokud jde o první z těchto podmínek, Soudní dvůr již rozhodl, že vyžádaná osoba „má trvalé bydliště“ ve vykonávajícím členském státě, jestliže zřídila své skutečné bydliště v tomto státě a „zdržuje se“ tam, a v důsledku stálého pobytu po určitou dobu v tomto členském státě si vytvořila k tomuto státu pouto, které je obdobné poutu vzniklému v důsledku bydliště (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2012, Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 43 a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Sut, C‑514/17, EU:C:2018:1016, bod 34 a citovaná judikatura). Z toho plyne, že s ohledem na tuto první podmínku se státní příslušník třetí země, na kterého byl vydán evropský zatýkací rozkaz a který se zdržuje nebo má trvalé bydliště ve vykonávajícím členském státě, nachází v situaci srovnatelné se situací státního příslušníka tohoto členského státu, na kterého byl vydán takový zatýkací rozkaz, nebo státního příslušníka jiného členského státu, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště v uvedeném členském státě a byl na něj vydán takový zatýkací rozkaz.
48
Pokud jde o druhou z uvedených podmínek, ze znění čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 vyplývá, že každé odmítnutí vykonat evropský zatýkací rozkaz předpokládá skutečný závazek vykonávajícího členského státu provést výkon trestu odnětí svobody uloženého vyžádané osobě (rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Sut, C‑514/17, EU:C:2018:1016, bod 35 a citovaná judikatura). Tato druhá podmínka tedy neobsahuje žádný prvek, který by mohl odůvodnit rozlišování mezi situací státního příslušníka třetí země a situací občana Unie, pokud byl na oba vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, když se zdržují nebo mají trvalé bydliště na území členského státu.
49
Pokud vykonávající justiční orgán shledá, že obě podmínky připomenuté v bodě 46 tohoto rozsudku jsou splněny, musí dále posoudit, zda existuje oprávněný zájem odůvodňující, aby trest uložený ve vystavujícím členském státě byl vykonán na území vykonávajícího členského státu. Toto posouzení umožňuje tomuto orgánu zohlednit cíl sledovaný čl. 4 bodem 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, kterým je podle ustálené judikatury zlepšit vyhlídky na společenskou rehabilitaci vyžádané osoby po uplynutí trestu, k němuž byla odsouzena (rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Sut, C‑514/17, EU:C:2018:1016, body 33 a 36 a citovaná judikatura). Občané Unie a státní příslušníci třetích zemí, kteří splňují první podmínku uvedenou v bodě 47 tohoto rozsudku, přitom mohou mít s výhradou ověření, jehož provedení přísluší vykonávajícímu justičnímu orgánu, srovnatelné vyhlídky na společenskou rehabilitaci, pokud si v případě, že na ně byl vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, odpykávají svůj trest nebo ochranné opatřené ve vykonávajícím členském státě.
50
Za těchto podmínek ze znění čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 a cíle sledovaného tímto ustanovením vyplývá, že nelze předpokládat, že se státní příslušník třetí země, na kterého byl vydán takový evropský zatýkací rozkaz a který se zdržuje nebo má trvalé bydliště ve vykonávajícím členském státě, nutně nachází v odlišné situaci než státní příslušník tohoto členského státu, na kterého byl vydán takový zatýkací rozkaz, nebo státní příslušník jiného členského státu, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště v uvedeném členském státě a byl na něj vydán takový zatýkací rozkaz. Naopak je třeba mít za to, že tyto osoby se mohou pro účely uplatnění důvodu, z něhož je možné výkon odmítnout a který je stanoven v tomto ustanovení, nacházet ve srovnatelné situaci, pokud vykazují určitý stupeň začlenění ve vykonávajícím členském státě.
51
Z toho plyne, že vnitrostátní právní úpravu, jejímž cílem je provést čl. 4 bod 6 tohoto rámcového rozhodnutí, nelze považovat za slučitelnou se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny, pokud zachází rozdílně s vlastními státními příslušníky a ostatními občany Unie na jedné straně a státními příslušníky třetích zemí na straně druhé, když u posledně uvedených absolutně a automaticky vylučuje použití důvodu, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v tomto ustanovení, ačkoli se tito státní příslušníci třetích zemí zdržují nebo mají trvalé bydliště v tomto členském státě, a nezohledňuje míru integrace uvedených státních příslušníků třetích zemí ve společnosti daného členského státu. Nelze totiž mít za to, že takové rozdílné zacházení může být objektivně odůvodněno ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 42 tohoto rozsudku.
52
Naopak nic nebrání tomu, aby při provádění čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 do vnitrostátního práva členského státu tento členský stát v případě státních příslušníků třetích zemí, na které byl vydán evropský zatýkací rozkaz, podmínil použití důvodu, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v tomto ustanovení, splněním požadavku, aby se tento státní příslušník v daném členském státě zdržoval nebo zde měl trvalé bydliště po minimální nepřetržitou dobu (obdobně viz rozsudek ze dne 6. října 2009, Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, bod 74), pokud taková podmínka nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k zajištění toho, aby vyžádaná osoba vykazovala určitý stupeň integrace ve vykonávajícím členském státě.
53
Zadruhé v důsledku provedení čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 nemůže být vykonávající justiční orgán zbaven prostoru pro uvážení nezbytného k tomu, aby mohl rozhodnout, zda je třeba s ohledem na sledovaný cíl společenské rehabilitace, uvedený v bodě 49 tohoto rozsudku, odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, či nikoli.
54
Jak bylo připomenuto v bodech 46 až 49 tohoto rozsudku, Soudní dvůr již v tomto ohledu rozhodl, že pro určení, zda v konkrétní situaci může vykonávající justiční orgán odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, musí posledně uvedený nejprve stanovit, zda se vyžádaná osoba, není-li státním příslušníkem vykonávajícího členského státu, v tomto členském státě zdržuje nebo v něm má trvalé bydliště ve smyslu čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, jak byl proveden do vnitrostátního práva, a spadá tak do působnosti tohoto ustanovení. V druhém kroku, a pouze pokud vykonávající justiční orgán konstatuje, že uvedená osoba spadá do této působnosti, musí mít dále možnost posoudit, zda existuje oprávněný zájem odůvodňující, aby byly trest odnětí svobody nebo ochranné opatření uložené ve vystavujícím členském státě vykonány na území vykonávajícího členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. července 2008, Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 44).
55
V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že článek 18a zákona č. 69 z roku 2005, kterým se provádí čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 do italského práva, omezuje použití důvodu, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v posledně uvedeném ustanovení, pouze na italské státní příslušníky a státní příslušníky jiných členských států. V případě státních příslušníků třetích zemí je tak použití tohoto důvodu absolutně a automaticky vyloučeno, aniž je v tomto ohledu vykonávajícímu justičnímu orgánu ponechán jakýkoli prostor pro uvážení, ačkoli uvedený čl. 4 bod 6 neomezuje působnost daného důvodu pouze na občany Unie.
56
Pokud je tedy osoba, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, státním příslušníkem třetí země, zbavuje taková vnitrostátní právní úprava vykonávající justiční orgán pravomoci posoudit s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem každého případu, zda jsou vazby této osoby na vykonávající členský stát dostatečné na to, aby bylo lépe dosaženo cíle společenské rehabilitace sledovaného tímto ustanovením, pokud si uvedená osoba odpykává svůj trest v tomto členském státě, čímž daná právní úprava ohrožuje uvedený cíl.
57
Z toho plyne, že čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 rovněž z tohoto důvodu brání takové vnitrostátní právní úpravě, jejímž cílem je provést toto ustanovení.
58
S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, ve spojení se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny, musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která provádí tento čl. 4 bod 6 a absolutně a automaticky vylučuje použití důvodu, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v tomto ustanovení, v případě každého státního příslušníka třetí země, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště na území tohoto členského státu, aniž může vykonávající justiční orgán posoudit vazby tohoto státního příslušníka na uvedený členský stát.
K druhé otázce
59
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být vykládán v tom smyslu, že za účelem posouzení, zda je třeba odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného na státního příslušníka třetí země, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště na území vykonávajícího členského státu, musí vykonávající justiční orgán posoudit skutečnosti, které mohou ukázat, zda mezi tímto státním příslušníkem a vykonávajícím členským státem existují vazby prokazující, že je v tomto státě dostatečně integrován, a pokud tomu tak je, jaké jsou tyto skutečnosti.
60
Jak bylo připomenuto v bodě 49 tohoto rozsudku, pokud vykonávající justiční orgán shledá, že obě podmínky stanovené v čl. 4 bodě 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 jsou splněny, musí dále posoudit, zda existuje oprávněný zájem odůvodňující, aby trest nebo ochranné opatření uložené ve vystavujícím členském státě byly vykonány na území vykonávajícího členského státu.
61
Vykonávajícímu justičnímu orgánu tedy přísluší provést celkové posouzení všech konkrétních skutečností, kterými se vyznačuje situace vyžádané osoby a které mohou ukázat, zda mezi touto osobou a vykonávajícím členským státem existují vazby umožňující konstatovat, že uvedená osoba je v tomto státě dostatečně integrována, a tudíž vykonání trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody uložených této osobě ve vystavujícím členském státě ve vykonávajícím členském státě přispěje k dosažení cíle společenské rehabilitace sledovaného tímto čl. 4 bodem 6 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2012, Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 43).
62
Jak již Soudní dvůr rozhodl, v tomto kontextu je třeba zohlednit zejména rámcové rozhodnutí 2008/909 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. března 2020, SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu), C‑314/18, EU:C:2020:191]. Zejména bod 9 odůvodnění tohoto rámcového rozhodnutí poskytuje demonstrativní výčet okolností, které mohou justičnímu orgánu umožnit ujistit se o tom, že výkon trestu vykonávajícím státem poslouží účelu, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby. Mezi tyto okolnosti patří po věcné stránce vazba dané osoby k vykonávajícímu státu, jakož i okolnost, že tento členský stát představuje centrum jejího rodinného života a zájmů, s ohledem zejména na jeho rodinné, jazykové, kulturní, společenské nebo také ekonomické vazby na uvedený stát.
63
Vzhledem k tomu, že cíl sledovaný čl. 4 bodem 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 je totožný s cílem, který je uveden v tomto bodě odůvodnění a je sledován článkem 25 rámcového rozhodnutí 2008/909, jenž odkazuje na důvod, z něhož je možné výkon evropského zatýkacího rozkazu odmítnout a je stanoven v tomto čl. 4 bodě 6, jsou uvedené skutečnosti rovněž relevantní v rámci celkového posouzení, které musí vykonávající justiční orgán provést při použití tohoto důvodu.
64
Zejména v případě, že si vyžádaná osoba vytvořila ve vykonávajícím členském státě centrum svého rodinného života a svých zájmů, je třeba zohlednit skutečnost, že společenská rehabilitace této osoby je po výkonu jejího trestu usnadněna tím, že může udržovat pravidelné a časté kontakty se svou rodinou a blízkými osobami.
65
Je-li vyžádaná osoba státním příslušníkem třetí země, je třeba zohlednit rovněž povahu, délku a podmínky pobytu této osoby ve vykonávajícím členském státě.
66
Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že tyto skutečnosti lze zohlednit již ve fázi posuzování první podmínky stanovené v čl. 4 bodě 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, která je zmíněna mimo jiné v bodě 47 tohoto rozsudku. Je totiž na vykonávajícím justičním orgánu, aby pro určení toho, zda v konkrétní situaci existuje mezi vyžádanou osobou a vykonávajícím členským státem vztah umožňující konstatovat, že posledně uvedená se zdržuje nebo má trvalé bydliště v tomto státě ve smyslu tohoto čl. 4 bodu 6, provedl celkové posouzení několika objektivních skutečností, kterými se vyznačuje situace této osoby a mezi něž patří zejména délka, povaha a podmínky pobytu vyžádané osoby v uvedeném státě, jakož i rodinné a hospodářské vazby, které tato osoba udržuje s tímtéž státem (rozsudek ze dne 5. září 2012, Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 43 a citovaná judikatura).
67
Tyto skutečnosti patří rovněž mezi skutečnosti, které mohou prokázat existenci oprávněného zájmu odůvodňujícího, aby trest nebo ochranné opatření uložené ve vystavujícím členském státě byly vykonány na území vykonávajícího členského státu. Z toho plyne, že v této pozdější fázi přezkumu výjimky z předání stanovené v čl. 4 bodě 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 může vykonávající justiční orgán znovu zohlednit uvedené skutečnosti, zejména pokud pobyt dotyčné osoby ve vykonávajícím členském státě vyplývá z právního postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, stanoveného směrnicí 2003/109. Takové právní postavení totiž v souladu s tím, co uvádí bod 12 odůvodnění této směrnice, představuje skutečný nástroj integrace dlouhodobě pobývajících rezidentů ve společnosti, ve které žijí, a představuje tedy silný ukazatel dostatečné vazby vyžádané osoby na vykonávající členský stát za účelem odůvodnění odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu.
68
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být vykládán v tom smyslu, že za účelem posouzení, zda je třeba odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného na státního příslušníka třetí země, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště na území vykonávajícího členského státu, musí vykonávající justiční orgán provést celkové posouzení všech konkrétních skutečností, kterými se vyznačuje situace tohoto státního příslušníka a které mohou ukázat, zda mezi tímto státním příslušníkem a vykonávajícím členským státem existují vazby prokazující, že je v tomto státě dostatečně integrován, a tudíž pokud budou trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené této osobě ve vystavujícím členském státě vykonány ve vykonávajícím členském státě, přispěje to ke zlepšení vyhlídek na společenskou rehabilitaci poté, co budou tento trest nebo ochranné opatření vykonány. Mezi tyto skutečnosti patří rodinné, jazykové, kulturní, společenské nebo ekonomické vazby, které má státní příslušník třetí země na vykonávající členský stát, jakož i povaha, délka a podmínky jeho pobytu v tomto členském státě.
K nákladům řízení
69
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)
Článek 4 bod 6 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve spojení se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v článku 20 Listiny základních práv Evropské unie,
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání právní úpravě členského státu, která provádí tento čl. 4 bod 6 a která absolutně a automaticky vylučuje použití důvodu, z něhož je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu a který je stanoven v tomto ustanovení, v případě každého státního příslušníka třetí země, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště na území tohoto členského státu, aniž může vykonávající justiční orgán posoudit vazby tohoto státního příslušníka na uvedený členský stát.
2)
Článek 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584
musí být vykládán v tom smyslu, že
za účelem posouzení, zda je třeba odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného na státního příslušníka třetí země, který se zdržuje nebo má trvalé bydliště na území vykonávajícího členského státu, musí vykonávající justiční orgán provést celkové posouzení všech konkrétních skutečností, kterými se vyznačuje situace tohoto státního příslušníka a které mohou ukázat, zda mezi tímto státním příslušníkem a vykonávajícím členským státem existují vazby prokazující, že je v tomto státě dostatečně integrován, a tudíž pokud budou trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené této osobě ve vystavujícím členském státě vykonány ve vykonávajícím členském státě, přispěje to ke zlepšení vyhlídek na společenskou rehabilitaci poté, co budou tento trest nebo ochranné opatření vykonány. Mezi tyto skutečnosti patří rodinné, jazykové, kulturní, společenské nebo ekonomické vazby, které má státní příslušník třetí země na vykonávající členský stát, jakož i povaha, délka a podmínky jeho pobytu v tomto členském státě.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.