Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 10. julija 2025(1)
Zadeva C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
proti
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
ob udeležbi
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE),
Gedi Gruppo Editoriale SpA
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija))
„ Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva (EU) 2019/790 – Člen 15 – Varstvo medijskih publikacij v zvezi s spletnimi načini uporabe – Nacionalna zakonodaja, ki določa plačilo pravičnega nadomestila – Obveznosti ponudnikov storitev informacijske družbe – Pooblastila, podeljena neodvisnemu upravnemu organu – Uravnovešanje temeljnih pravic – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 17(2) – Temeljna pravica do varstva intelektualne lastnine – Člen 16 – Svoboda gospodarske pobude – Člen 11 – Svoboda izražanja in obveščanja “
Uvod
1.        Med gospodarskimi panogami, na katere vplivata digitalna revolucija in prevlada interneta – in malo jih je iz tega izvzetih – zaseda posebno mesto medijski sektor, še posebej sektor pisanih medijskih publikacij. Ta se namreč srečuje z velikimi pretresi. Ti pretresi na prvem mestu izhajajo iz sprememb v navadah uporabnikov, ki ne le, da papirnate izdaje nadomeščajo s spletnim dostopom do vsebin, ampak hkrati vsebine črpajo iz vse več različnih virov, pri čemer je izbira v digitalnem okolju skoraj neomejena. Na drugem mestu, sproža jih tudi pojav storitev povzemanja novic, ki jih pogosto ponujajo velike spletne platforme. Te storitve ustvarjajo „nadomestni učinek“, saj uporabnikom omogočajo, da se – čeprav le površno – seznanijo z novinarskimi vsebinami, ne da bi dostopali do izvornih virov, torej časopisov in periodičnega tiska. Na tretjem mestu, navezujejo se na konkurenco, ki jo v razmerju so tradicionalnih medijev izvajajo novi kanali za distribucijo informacij, ki jih omogoča internet, zlasti „družbeni mediji“.
2.        Ti pretresi so privedli do izjemnega upada prihodkov založnikov medijskih publikacij, ki ne morejo več nositi stroškov, povezanih s svojim tradicionalnim ekonomskim modelom. Ta upad je povezan tako z velikim zmanjšanjem prodaje papirnatih izvodov časopisov in periodičnega tiska kot tudi z izgubo prihodkov iz oglaševanja, ki jih zdaj prestrezajo zlasti velike spletne platforme.
3.        Vendar posledice krize tradicionalnih medijev niso le ekonomske. Mediji imajo temeljno vlogo pri delovanju demokratičnih družb, saj so hkrati glavni vir zanesljivih informacij za širšo javnost in najučinkovitejše orodje za zagotavljanje nadzora, ki ga javno mnenje izvaja nad ravnanjem akterjev političnega življenja. Njihovo slabljenje in nadomeščanje z novimi akterji, ki zagotavljajo informacije, katerih kakovost je vsaj spremenljiva, močno prispevata k resnim družbenim in političnim težavam.
4.        Zato so se v tretjih državah,(2) pa tudi v nekaterih državah članicah – Nemčiji in Španiji – izoblikovale pobude za to, da se založnikom medijskih publikacij pomaga z zakonodajnimi ukrepi. Vendar navedeni ukrepi niso izpolnili pričakovanj, saj so se pojavile težave z njihovo zakonitostjo in neučinkovitostjo.(3)
5.        Položaj založnikov medijskih publikacij v razmerju do spletnih platform ni tako preprost, kot se zdi na prvi pogled. Čeprav te platforme škodujejo interesom založnikov, zlasti zaradi „nadomestnega učinka“ in konkurence, ki jo pomenijo, imajo hkrati tudi pozitiven „širitveni učinek“, saj pritegujejo nove bralce. Navade uporabnikov so se namreč tako zelo spremenile, da ti danes v zelo velikem delu do novinarskih vsebin dostopajo le še prek različnih platform. Založniki so torej za pridobivanje novih strank v veliki meri odvisni od teh platform, zato je prisotnost njihovih vsebin na njih nujna. To pa ne velja v nasprotni smeri: prisotnost teh vsebin za spletne platforme ni bistvena. Založniki so torej v razmerju do navedenih platform v ranljivem položaju, zato poskusi izboljšanja položaja s tem, da se prvim priznajo nove pravice intelektualne lastnine, niso prav zelo učinkoviti. Poleg tega nastali položaj ne vpliva enako na vse založnike medijskih publikacij: medtem ko so zaradi nadomestitvenega učinka bolj prizadeti veliki naslovi, majhni, zlasti lokalni založniki prej kot to izkoriščajo širitveni učinek z dostopom do bralcev, ki jih s tradicionalnimi sredstvi ne bi mogli doseči.
6.        Ni torej presenetljivo, da so določbe prava Unije, obravnavane v tej zadevi, s katerimi se založnikom priznava nova pravica intelektualne lastnine, sprožile burne kritike tako v postopku sprejemanja kot tudi po začetku njihove veljavnosti.(4) Položaj se je primerjal celo z znano zgodbo Hans Christian Andersena „Cesarjeva nova oblačila“.(5)
7.        Vendar so nekatere države članice ob prenosu zadevnih določb prava Unije kljub vsemu sprejele ukrepe, kakršni so italijanski ukrepi iz postopka v glavni stvari, s katerimi so okrepile pogajalski položaj založnikov medijskih publikacij in tako cesarja oblekle v resnična oblačila. Sodišče ima zdaj nalogo opredeliti meje, ki jih nalaga pravo Unije in ki jih ti ukrepi ne smejo preseči.
Pravni okvir
Pravo Unije
8.        Člen 15 Direktive (EU) 2019/790 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o avtorski in sorodnih pravicah na enotnem digitalnem trgu in spremembi direktiv 96/9/ES in 2001/29/ES(6) med drugim določa:
„1.      Države članice založnikom medijskih publikacij, ki imajo sedež v državi članici, zagotovijo pravice iz člena 2 in člena 3(2) Direktive 2001/29/ES(7) za spletno uporabo njihovih medijskih publikacij s strani ponudnikov storitev informacijske družbe.
Pravice iz prvega pododstavka se ne uporabljajo za zasebne ali nekomercialne načine uporabe medijskih publikacij s strani posameznih uporabnikov.
Varstvo, ki se prizna v skladu s prvim pododstavkom, se ne uporablja za dejanja vstavljanja hiperpovezav.
[…]
4.      Pravice iz odstavka 1 prenehajo veljati dve leti po objavi medijske publikacije. Ta rok začne teči 1. januarja tistega leta, ki sledi datumu, na katerega je objavljena ta medijska publikacija.
[…]“
Italijansko pravo
9.        Člen 43a legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (zakon št. 633 o varstvu avtorske pravice in drugih pravic, povezanih z njenim izvajanjem) z dne 22. aprila 1941(8) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon št. 633/1941), med drugim določa:
„1.      Založnikom medijskih publikacij, bodisi posamičnim bodisi združenim ali v konzorciju, ponudniki storitev informacijske družbe […], vključno s podjetji za spremljanje medijev in povzemanje novic, za spletno uporabno njihovih medijskih publikacij priznajo izključne pravice za kopiranje in komuniciranje iz členov 13 in 16.
[…]
6.      Pravice iz odstavka 1 se ne uporabljajo za zasebne ali nekomercialne načine uporabe medijskih publikacij s strani posameznih uporabnikov, za dejanja vstavljanja hiperpovezav ali za uporabo posameznih besed ali zelo kratkih izvlečkov medijske publikacije.
[…]
8.      Ponudniki storitev informacijske družbe za spletno uporabo medijskih publikacij subjektom iz odstavka 1 zagotovijo pravično nadomestilo. V šestdesetih dneh od datuma začetka veljavnosti te določbe Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni [(nadzorni organ za telekomunikacije, Italija)
(v nadaljevanju: AGCOM)] sprejme uredbo, v kateri določi referenčna merila za določitev pravičnega nadomestila iz prvega stavka, pri čemer med drugim upošteva število spletnih vpogledov v članek, leta dejavnosti in relevantnost založnikov iz odstavka 3 na trgu ter število zaposlenih novinarjev, in stroške, ki jih imata obe strani za naložbe v tehnologijo in infrastrukturo, ter gospodarske koristi, ki jih imata obe strani na račun objave v smislu prepoznavnosti ter oglaševalskih prihodkov.
9.      Pri pogajanjih za sklenitev pogodbe o uporabi pravic iz odstavka 1 med ponudniki storitev informacijske družbe, vključno s podjetji za spremljanje medijev in povzemanje novic, in založniki iz odstavka 3 se upoštevajo tudi merila iz uredbe, navedena v odstavku 8. Ponudniki storitev informacijske družbe med pogajanji ne omejijo vidnosti vsebin založnikov v rezultatih iskanj. Neupravičeno omejitev te vsebine v fazi pogajanj je mogoče presoditi med preverjanjem izpolnjevanja obveznosti dobre vere iz člena 1337 civilnega zakonika.
10.      Brez poseganja v pravico do vložitve tožbe pri rednem sodnem organu iz odstavka 11 se lahko vsaka stranka, če se v tridesetih dneh po tem, ko ena od zainteresiranih strank vloži predlog za začetek pogajanj, ne doseže dogovor o znesku nadomestila, obrne na [AGCOM] za določitev pravičnega nadomestila, pri čemer v tej zahtevi navede svoj ekonomski predlog. [AGCOM] v šestdesetih dneh od zahteve zainteresirane stranke, tudi kadar se ena od strank kljub ustreznemu vabilu ni odzvala, na podlagi meril iz uredbe, navedenih v odstavku 8, navede, kateri od ekonomskih predlogov izpolnjuje navedena merila, oziroma, če meni, da noben predlog ne izpolnjuje meril, po uradni dolžnosti določi znesek pravičnega nadomestila.
11.      Če potem, ko [AGCOM] določi pravično nadomestilo, stranki ne uspeta skleniti pogodbe, lahko vsaka od njiju zadevo predloži rednemu senatu, specializiranemu za pravo družb […], tudi za vložitev tožbe iz člena 9 zakona št. 192 z dne 18. junija 1998.
12.      Ponudniki storitev informacijske družbe, vključno s podjetji za spremljanje medijev in povzemanje novic, morajo na zahtevo zainteresirane stranke, tudi prek organizacije za kolektivno upravljanje ali neodvisnih subjektov za upravljanje […], če so pooblaščeni, ali [AGCOM] dati na voljo podatke, potrebne za določitev zneska pravičnega nadomestila. Spoštovanje obveznosti iz prvega stavka založnikov iz odstavka 3 ne odvezuje spoštovanja zaupnosti poslovnih, panožnih in finančnih informacij, s katerimi so seznanjeni. Spoštovanje obveznosti obveščanja, ki velja za ponudnike storitev, nadzira [AGCOM]. Če se ti podatki ne posredujejo v tridesetih dneh od zahteve iz prvega stavka, [AGCOM] naloži subjektu, ki ne izpolnjuje obveznosti, upravno denarno kazen v višini največ enega odstotka prometa, ustvarjenega v zadnjem poslovnem letu pred obvestilom o sporu […]
[…]
14.      Pravice iz tega člena prenehajo veljati dve leti po objavi novinarskega dela […].“
10.      Delibera n. 3/23/CONS (sklep št. 3/23/CONS), ki ga je AGCOM sprejel 19. januarja 2023 in katerega priloga A vsebuje regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo online di pubblicazioni di carattere giornalistico di cui all’articolo 43-bis della Legge 22 aprile 1941, n. 633 (uredba o določitvi referenčnih meril za opredelitev pravičnega nadomestila za spletno uporabo medijskih publikacij iz člena 43a zakona št. 633 z dne 22. aprila 1941):
–        določa merila za opredelitev zneska pravičnega nadomestila, vključno z opredelitvijo osnove za izračun na podlagi oglaševalskih prihodkov ponudnikov storitev informacijske družbe, ki izhajajo iz spletne uporabe medijskih publikacij založnika, od česar se odštejejo prihodki založnika iz preusmeritve prometa na njegovo spletno mesto (člen 4);
–        določa največ 70‑odstotni delež, ki se uporabi za osnovni znesek za določitev zneska pravičnega nadomestila, na podlagi določenega števila dodatnih meril, opredeljenih v členu 4(2) tega sklepa;
–        podrobneje pojasnjuje obveznosti glede dajanja podatkov na voljo, opredeljuje inšpekcijska pooblastila AGCOM in določa možnost naložitve upravne denarne kazni subjektu, ki ne izpolnjuje obveznosti, v višini največ 1 % prometa, ustvarjenega na nacionalnem trgu v zadnjem poslovnem letu pred obvestilom o sporu (člen 5);
–        ureja postopek, s katerim se od AGCOM zahteva določitev zneska pravičnega nadomestila in s tem povezanih določb, pri čemer lahko AGCOM ta znesek določi enostransko (členi od 8 do 12).
Spor o glavni stvari, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
11.      Družba Meta Platforms Ireland Limited (v nadaljevanju: družba Meta) s sedežem na Irskem zagotavlja storitve informacijske družbe, zlasti kot upravljavec spletnega družbenega omrežja Facebook.
12.      Družba Meta je pri predložitvenem sodišču, Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija), vložila tožbo za razglasitev ničnosti sklepa št. 3/23/CONS in njegovih prilog.
13.      Družba Meta v podporo tožbi zlasti trdi, da sta člen 43a zakona št. 633/1941 in sporni sklep v nasprotju s členom 15 Direktive 2019/790, ki ne določa pravic do plačila, ampak pravice do izključnosti. Poleg tega naj bi bila ta ureditev zaradi obveznosti, naloženih ponudnikom storitev informacijske družbe, znatnih omejitev pogodbene svobode gospodarskih subjektov ter vloge in pooblastil, podeljenih AGCOM, tudi v nasprotju s svobodo gospodarske pobude, zagotovljeno v členu 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), in, natančneje, načelom svobodne konkurence. Družba Meta pred predložitvenim sodiščem izpostavlja nesorazmernost in neustreznost ukrepov, ki jih je sprejel italijanski zakonodajalec in ki v Italiji ovirajo ali občutno zmanjšujejo privlačnost opravljanja storitev s strani družb s sedežem v drugih državah članicah.
14.      V teh okoliščinah je Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je mogoče člen 15 [Direktive 2019/790] razlagati tako, da nasprotuje uvedbi nacionalnih določb, kot so tiste v členu 43a zakona [št. 633/1941] in tiste v sklepu [AGCOM] št. 3/23/CONS v delu, kjer:
(a)      so poleg izključnih pravic, navedenih v členu 15 [Direktive 2019/790], določene obveznosti plačila (pravično nadomestilo) naložene [ponudnikom storitev informacijske družbe (ISSP)] in v dobro založnikov;
(b)      se določijo obveznosti za [ISSP], da:
–        začnejo pogajanja z založniki,
–        založnikom in [AGCOM] zagotovijo potrebne informacije za določitev pravičnega nadomestila,
–        ne omejijo vidnosti vsebin založnika v rezultatih iskanja do zaključka pogajanj;
(c)      se [AGCOM] dodeli:
–        pooblastilo za nadzor in sankcioniranje,
–        pooblastilo za opredelitev referenčnih meril za določitev pravičnega nadomestila,
–        pooblastilo za določitev natančnega zneska pravičnega nadomestila, kadar se stranki ne moreta dogovoriti?
2.      Ali člen 15 [Direktive 2019/790] nasprotuje nacionalnim določbam, ki so navedene v točki 1 zgoraj in ki [ISSP] nalagajo obveznost razkritja podatkov, ki jo nadzira [AGCOM], njeno nespoštovanje pa ima za posledico upravne sankcije?
3.      Ali načela svobode gospodarske pobude iz členov 16 in 52 [Listine], svobodne konkurence iz člena 109 PDEU in sorazmernosti iz člena 52 [Listine] nasprotujejo zgornjim nacionalnim določbam, ki:
(a)      uvajajo pravice do nadomestila poleg izključnih pravic iz člena 15 [Direktive 2019/790], ki se izvajajo v zgoraj navedeni konfiguraciji in ki [ISSP] nalagajo obveznosti, da začnejo pogajanja z založniki, obveznosti, v skladu s katerimi morajo založnikom in/ali [AGCOM] zagotoviti informacije, potrebne za določitev pravičnega nadomestila, ter obveznosti, da do izvedbe pogajanj ne omejijo vidnosti vsebin založnika v rezultatih iskanja;
(b)      [AGCOM] dodeljujejo:
–        pooblastilo za nadzor in sankcioniranje,
–        pooblastilo za opredelitev referenčnih meril za določitev pravičnega nadomestila,
–        pooblastilo za določitev natančnega zneska pravičnega nadomestila, kadar se stranki ne moreta dogovoriti?“
15.      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 21. decembra 2023. Pisna stališča so predložile družba Meta, Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), italijanska, belgijska, danska in francoska vlada ter Evropska komisija. Družba Meta, FIEG, Società italiana degli autori ed editori (SIAE, italijansko združenje avtorjev in izdajateljev), Gedi Gruppo Editoriale SpA, italijanska in poljska vlada ter Komisija so se udeležile obravnave 10. februarja 2025.
Analiza
16.      Predložitveno sodišče je Sodišču v predhodno odločanje predložilo tri vprašanja. Prvi dve vprašanji, ki ju bom analiziral skupaj, se nanašata na to, ali so s členom 15 Direktive 2019/790 združljivi različni ukrepi, ki jih je sprejel italijanski zakonodajalec ter se nanašajo na naravo plačila, dolgovanega založnikom medijskih publikacij, obveznosti, naložene ponudnikom storitev informacijske družbe (v nadaljevanju: ISSP), ki uporabljajo medijske publikacije, in AGCOM. Tretje vprašanje se nanaša na združljivost teh ukrepov s členoma 16 in 52 Listine ter členom 109 PDEU.
17.      Uvodoma v zvezi z vsemi postavljenimi vprašanji ugotavljam, da tako spor o glavni stvari kot predlog za sprejetje predhodne odločbe in stališča, predložena v tem postopku, razkrivajo globoko nesoglasje med zadevnimi strankami glede tega, kako razlagati določbe italijanskega prava iz postopka v glavni stvari. V tem nesoglasju so na nasprotnih bregovih na eni strani družba Meta, katere razlaga se zdi enaka razlagi predložitvenega sodišča, ter na drugi strani italijanska vlada, organizacije udeleženih založnikov in – po informacijah, ki jih je predložila Komisija – AGCOM. Nanaša se na eni strani na naravo plačila založnikom medijskih publikacij iz teh določb ter na drugi strani na zavezujočo naravo obveznosti, naloženih ISSP, in pooblastil, podeljenih AGCOM. Sodišče bo lahko v okviru postopka predhodnega odločanja le opredelilo pogoje, pod katerimi je mogoče navedene določbe obravnavati kot skladne s pravom Unije, medtem ko je razlaga določb nacionalnega prava v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč. V teh sklepnih predlogih bom poudaril to načelo in predložitveno sodišče hkrati spomnil na obveznost vseh sodišč države članice, da svoje nacionalno pravo v mejah mogočega razlagajo v skladu s pravom Unije.
Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje
18.      Predložitveno sodišče želi s prvima dvema vprašanjema za predhodno odločanje preveriti, ali so s členom 15 Direktive 2019/790 združljivi: 1) obveznost pravičnega plačila založnikov medijskih publikacij, domnevno naložena ISSP (prvo vprašanje, točka (a)), 2) druge obveznosti, naložene ISSP (prvo vprašanje, točka (b)), ter 3) pooblastila AGCOM v procesu pogajanj med ISSP in založniki medijskih publikacij (prvo vprašanje, točka (c), in drugo vprašanje). Preden se lotim analize teh različnih vidikov, bi rad navedel nekaj splošnih pripomb glede člena 15 Direktive 2019/790.
Člen 15 Direktive 2019/790
19.      Na prvem mestu, v zvezi z naravo pravic, ki so založnikom medijskih publikacij podeljene s členom 15 Direktive 2019/790, so v odstavku 1, prvi pododstavek, tega člena navedene „pravice iz člena 2 in člena 3(2) Direktive [2001/29]“. Naj spomnim, da je z zadnjenavedenima določbama podeljena izključna pravica, da se dovoli ali prepove vsaka oblika reproduciranja predmeta varstva (pravica reproduciranja), oziroma izključna pravica do dajanja predmetov varstva na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami (pravica do dajanja na voljo javnosti).
20.      Družba Meta meni, da taka formulacija člena 15 Direktive 2019/790, ki napotuje na določbe Direktive 2001/29, pomeni, da so pravice založnikov medijskih publikacij po naravi popolnoma enake kot sorodne pravice iz te direktive, to je izključne pravice, ki imetnikom omogočajo, da prepovedo ali – lahko za plačilo – dovolijo uporabo predmetov varstva osebam, ki jih želijo uporabiti, in sicer na podlagi pogodbene svobode obeh strank in brez poseganja javnih organov.
21.      Vendar nisem prepričan, da je treba člen 15 Direktive 2019/790 razlagati tako. Če bi bil namreč cilj zakonodajalca Unije zgolj v korist založnikov medijskih publikacij ustvariti nove pravice, sorodne avtorski pravici, bi bilo dovolj, da bi razširil sezname imetnikov iz člena 2 in člena 3(2) Direktive 2001/29 ter morda prilagodil trajanje varstva izključnih pravic, ki so tako določene v Direktivi 2006/116/ES.(9) Vendar po mojem mnenju cilj tega člena 15 ni omejen na to.
22.      Kot je razvidno zlasti iz uvodne izjave 3 Direktive 2019/790, je namreč njen namen z več različnih vidikov dopolniti pravo Unije zaradi odprave konkretnih težav, povezanih zlasti s hitrim tehnološkim in gospodarskim razvojem v digitalnem okolju. Kar natančneje zadeva razloge za sprejetje člena 15 te direktive, so pojasnjeni zlasti v njenih uvodnih izjavah 54 in 55, v skladu s katerima si je zakonodajalec Unije prvenstveno prizadeval za odpravo težav, navedenih v uvodu teh sklepnih predlogov.
23.      Drži sicer, da se je navedeni zakonodajalec v ta namen odločil založnikom medijskih publikacij podeliti izključni pravici reproduciranja in dajanja na voljo javnosti ter da mora v skladu z uvodno izjavo 57 Direktive 2019/790 za te pravice „veljati enako področje uporabe kot za [tovrstne] pravice […], določene v Direktivi [2001/29]“. Vendar zadnjenavedeni trditvi nasprotuje samo besedilo člena 15 te direktive.
24.      Čeprav se namreč pravica reproduciranja v smislu člena 2 Direktive 2001/29 nanaša na „neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje [predmeta varstva] na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma“, pravica dajanja na voljo javnosti v smislu člena 3(2) te direktive pa zajema vsakršno obliko dajanja na voljo predmeta varstva javnosti tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami, je obseg pravic založnikov medijskih publikacij, določenih v členu 15 Direktive 2019/790, precej bolj omejen. Te pravice se tako nanašajo le na spletno uporabo publikacij založnikov medijskih publikacij s strani ISSP. Izrecno so izključeni zasebni ali nekomercialni načini uporabe s strani posameznih uporabnikov in „dejanja vstavljanja hiperpovezav“.(10) Poleg tega pravice založnikov medijskih publikacij ne zadevajo uporabe posameznih besed ali zelo kratkih izvlečkov iz njihovih publikacij, pri čemer se ne zdi, da bi se ta omejitev uporabljala za druge pravice, sorodne avtorski pravici.(11) Nasprotno, vse izjeme in omejitve, ki se uporabljajo v skladu s členom 5 Direktive 2001/29, veljajo tudi za pravice založnikov medijskih publikacij. Nazadnje, trajanje varstva teh pravic, to je dve leti, je precej krajše od trajanja varstva drugih sorodnih pravic, ki se načeloma varujejo 50 let.(12)
25.      Pravice založnikov medijskih publikacij torej po naravi niso tako splošne kot avtorska pravica ali druge sorodne pravice, ampak so osredotočene na uresničevanje cilja člena 15 Direktive 2019/790. Ta cilj pa ni zgolj založnikom medijskih publikacij omogočiti, da nasprotujejo uporabi njihovih publikacij s strani ISSP brez finančnega nadomestila, saj bi bilo to lahko bolj škodljivo za založnike kot za ISSP, ampak vzpostaviti pogoje, v katerih se te publikacije dejansko uporabljajo, in hkrati založnikom omogočiti prejemanje pravičnega dela prihodkov, ki jih ISSP ustvarijo s to uporabo. Čeprav so torej te pravice v bistvu še vedno izključne in preventivne pravice, da se nekaj dovoli ali prepove, menim, da morajo imeti države članice ob njihovem uresničevanju široko polje proste presoje, ki jim omogoča, da upoštevajo cilj člena 15 Direktive 2019/790 z vsemi težavami, povezanimi z njegovim uresničevanjem, in določijo ukrepe, ki presegajo to, kar je običajno določeno za uresničevanje avtorskih in sorodnih pravic, zlasti z Direktivo 2004/48/ES.(13)
26.      Na drugem mestu, koristno se mi zdi pojasniti nekaj vidikov glede možnosti uporabe člena 15 Direktive 2019/790 za ISSP, kot je družba Meta, to je za ponudnike tako imenovanih storitev „družbenih medijev“. Zdi se mi, da je razprava, ki se je v zvezi s tem razvnela po tem, ko je Sodišče udeležencem na obravnavi postavilo eno od vprašanj, razkrila nekaj nesporazumov. Tudi če namreč drži – kot poudarja Komisija – da se postopek v glavni stvari ne nanaša na primer konkretne uporabe določb italijanskega prava, ki so bile sprejete za izvajanje člena 15 te direktive, ampak na abstrakten nadzor nad njihovo zakonitostjo, menim, da bodo ta pojasnila omogočila boljše razumevanje obsega tega člena in izzivov, povezanih z njegovim izvajanjem.
27.      Tako je sicer jasno, da storitev družbenega omrežja, kot je Facebook, ki ga ponuja družba Meta, ustreza opredelitvi „storitev informacijske družbe“ iz člena 2, točka 5, Direktive 2019/790 v povezavi s členom 1(1)(b) Direktive (EU) 2015/1535.(14) Vendar model delovanja te storitve temelji na vsebini, ki jo naložijo uporabniki. V skladu s členom 15(1), drugi pododstavek, Direktive 2019/790 pa je s področja uporabe pravic založnikov medijskih publikacij izključena uporaba njihovih publikacij s strani uporabnikov storitev informacijske družbe na zasebne ali nekomercialne načine. V tem okviru se postavlja vprašanje, v kakšnem obsegu je treba šteti, da je uporaba medijskih publikacij v okviru družbenega omrežja zajeta s pravicami iz člena 15 te direktive.
28.      Uporabniki družbenega omrežja lahko v svojih računih delijo medijske publikacije. Kadar se to zgodi zasebno (to je, kadar je vsebina vidna le omejenemu krogu naslovnikov, ki ga je mogoče opredeliti kot zaseben) ali nekomercialno (to je brez povezane s pridobitno dejavnostjo zadevnega uporabnika), ta dejanja niso zajeta z izključnimi pravicami založnikov medijskih publikacij v skladu s členom 15(1), drugi pododstavek, Direktive 2019/790.
29.      Kot pa je poudarilo več udeležencev obravnave, omrežje Facebook ni le pasiven kraj deljenja vsebin med uporabniki. Uporabnikom prek sofisticiranih algoritmov predlaga konkretne vsebine glede na njihova domnevna središča zanimanja, ne da bi ti uporabniki opravili iskanje o teh vsebinah ali bi jim jih predlagali drugi uporabniki. Facebook je torej resničen samostojni ponudnik vsebin, katerega posebnost je, da sam vsebin niti ne ustvarja niti ne kupuje: naložijo jih uporabniki, Facebook pa nato poskrbi za to, da te vsebine ponuja uporabnikom. Take uporabe po mojem mnenju ni mogoče pripisati uporabnikom, ampak je treba šteti, da jo opravlja ISSP, kar družba Meta je, in da je zato v delu, v katerem se nanaša na medijske publikacije, zajeta z izključnimi pravicami založnikov.
30.      Nasprotno, kadar založniki medijskih publikacij sami delijo svoje publikacije na družbenem omrežju, kot je Facebook, ne morejo zahtevati nikakršnega plačila na podlagi pravic iz člena 15 Direktive 2019/790, vključno z nadaljnjimi uporabami teh publikacij s strani družbenega omrežja v okviru, določenem v pogojih zagotavljanja zadevne storitve. To izhaja iz narave teh pravic kot izključnih pravic. Predpostaviti je namreč treba, da je imetnik take pravice, s tem ko je predmet varstva sam dal na voljo na družbenem omrežju ali prek katere koli druge storitve informacijske družbe, dal soglasje za načine uporabe tega predmeta v skladu s pogoji zagotavljanja zadevne storitve.(15)
Pravica do pravičnega nadomestila
31.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, točka (a), sprašuje, ali člen 15 Direktive 2019/790 nasprotuje temu, da se založnikom medijskih publikacij prizna pravica do „pravičnega nadomestila“ poleg izključne pravice, določene s tem členom
ali namesto nje. Družba Meta namreč v tožbi iz postopka v glavni stvari in v stališčih v obravnavani zadevi trdi, da je bila z določbami italijanskega prava, sprejetih za prenos tega člena, izoblikovana taka pravica. Zdi se, da se predložitveno sodišče strinja s tem stališčem. Nasprotno, italijanska vlada trdi, da je taka razlaga zadevnih nacionalnih določb napačna, saj naj bi bilo „pravično nadomestilo“, ki se obravnava v njej, le rezultat pogajanj, ki so potekala med založniki medijskih publikacij in ISSP glede uporabe medijskih publikacij s strani zadnjenavedenih.
32.      Drži sicer, da uporaba izraza „pravično nadomestilo“ v členu 43a(8) zakona št. 633/1941 ni najboljša izbira, saj s tem izrazom ni napoteno na izključno pravico preventivne narave, kakršne so tiste iz člena 15 Direktive 2019/790, ampak zgolj na pravico do plačila ali nadomestila, pri čemer imetnik nima možnosti nasprotovati uporabi predmeta varstva.(16) Vendar iz zdaj že ustaljene sodne prakse izhaja, da imetniki izključne pravice, ki je po naravi preventivna, pa naj je zajeta z avtorsko pravico ali s sorodnimi pravicami, ne smejo biti prikrajšani, niti prek finančnega nadomestila, za možnost, da lahko dajo predhodno dovoljenje za kakršno koli uporabo predmetov varstva ali ga ne dajo, pri čemer se upoštevajo izjeme od te pravice in njene omejitve, določene z upoštevnimi določbami prava Unije.(17) Čeprav je mogoče podrobna pravila za to dovoljenje prilagoditi, vključno z uporabo kolektivnega upravljanja pravic ali (izpodbojnih) domnev, načelo predhodnega soglasja ostaja.(18) Ker so torej pravice založnikov medijskih publikacij iz člena 15 Direktive 2019/790 izključne pravice, ki so po naravi preventivne, bi bilo preoblikovanje teh pravic v zgolj pravico prejeti pravično nadomestilo za uporabo publikacij založnikov s strani ISSP, ne da bi imeli založniki možnost tej uporabi nasprotovati, v nasprotju s to določbo.
33.      Poleg tega je treba po mojem mnenju po zgledu drugih določb prava Unije, ki določajo pravice, sorodne avtorski pravici, člen 15 Direktive 2019/790 razlagati kot ukrep popolne harmonizacije materialne vsebine pravic, ki so z njim podeljene.(19) Države članice tako ne morejo poleg teh pravic določiti dodatne pravice do pravičnega nadomestila. Zlasti ISSP ne morejo biti zavezani k plačilu takega nadomestila, kadar ne uporabljajo medijskih publikacij, varovanih na podlagi te določbe.
34.      Nazadnje, v uvodni izjavi 82 Direktive 2019/790 je navedeno, da se nobena določba v tej direktivi ne bi smela razlagati, kot da imetnikom avtorskih in sorodnih pravic preprečuje, da dovolijo brezplačno uporabo svojih del ali drugih predmetov varstva. Ob predpostavki, da se to nanaša tudi na pravice iz člena 15 te direktive, bi bilo treba ta člen razlagati tako, da lahko založniki medijskih publikacij prosto dodelijo licence za uporabo svojih publikacij, ne da bi zahtevali denarno nadomestilo. To je povezano s samo naravo izključne pravice, ki ne vsebuje neodtujljive pravice do plačila.
35.      Vendar je treba odstavek 8 člena 43a zakona št. 633/1941 in izvedbene določbe razlagati od upoštevanju vseh določb tega člena. Zdi se namreč, da se v sistemu, vzpostavljenem s temi določbami, zahteva predhodno dovoljenje založnikov medijskih publikacij za to, da ISSP uporabijo njihove publikacije, pri čemer mora biti to dovoljenje dano ob koncu svobodnih pogajanj med strankama, čeprav se zanje zagotovi pomoč. Poleg tega se ne zdi, da bi navedeni člen nasprotoval zlasti temu, da založniki zavrnejo dovoljenje, niti temu, da ga dajo brezplačno. Kar zadeva obveznost, da ISSP sklenejo pogodbo z založniki medijskih publikacij, se zdi povezana z dejansko uporabo medijskih publikacij s strani ISSP ali vsaj z namero take uporabe. Torej ne gre za plačilo brez uporabe.
36.      Tako se zdi, da iz besedila zadevnih italijanskih določb izhaja, da izraz „pravično nadomestilo“, kot trdi italijanska vlada, pomeni plačilo, ki ga založniki medijskih publikacij lahko dobijo od ISSP za uporabo svojih publikacij, zajetih z varovanimi pravicami v skladu s členom 15 Direktive 2019/790. Italijanski zakonodajalec je namreč kot izhodišče postavil načelo, da bi moralo biti to plačilo pravično.
37.      Vsekakor je treba člen 15 Direktive 2019/790 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim določbam države članice, ki za založnike medijskih publikacij določajo pravico, da v zameno za dovoljenje, ki ga dajo ISSP za uporabo njihovih publikacij, prejmejo pravično plačilo, če s temi določbami po eni strani založnikom ni odvzeta možnost, da zavrnejo dovoljenje ali ga dajo brezplačno, in z njimi po drugi strani ISSP ni naloženo nikakršno plačilo brez povezave z dejansko ali predvideno uporabo medijskih publikacij. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali sta ta pogoja izpolnjena, pri čemer mora upoštevati obveznost vsakega sodišča države članice, da svoje nacionalno pravo razlaga čim bolj v skladu s pravom Unije.
Obveznosti ISSP
38.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, točka (b), v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15 Direktive 2019/790 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se za ISSP določi obveznost, da začnejo pogajanja z založniki, zagotovijo informacije, potrebne za določitev dolgovanega nadomestila, in ne omejijo vidnosti vsebin založnikov v obdobju pogajanj. Dvomi predložitvenega sodišča se nanašajo na to, da je italijanski zakonodajalec presegel normativno vsebino te določbe in je uvedel mehanizme javnega poseganja na področje, ki bi moralo biti po njegovem mnenju urejeno zgolj z voljo zainteresiranih strank, izraženo med svobodnimi pogajanji.
39.      Vendar menim, da to ni dovolj za ugotovitev nezdružljivosti italijanske zakonodaje s členom 15 Direktive 2019/790.
40.      Čeprav je namreč treba – kot sem že navedel – določbe avtorskega prava Unije, ki določajo varovane pravice, kot je člen 15 Direktive 2019/790, obravnavati kot ukrep popolne harmonizacije materialne vsebine teh pravic,(20) to ne velja za ukrepe, s katerimi se navedene pravice izvajajo. Direktive namreč zavezujejo države članice glede rezultatov, ki jih je treba doseči, pri čemer jim prepuščajo izbiro oblike in načinov.
41.      Če torej države članice menijo, da je to potrebno, imajo možnost izvajanje izključnih pravic prilagoditi tako, da zagotovijo njihovo učinkovitost. To med drugim velja za pravice, uvedene s členom 15 Direktive 2019/790, katerega cilj je določiti pogoje, pod katerimi bodo založniki medijskih publikacij lahko prejeli plačilo za spletno uporabo svojih publikacij.(21) Ob upoštevanju znatnega neravnotežja, ki na trgu obstaja med temi založniki in ISSP, imajo države članice pravico sprejeti ukrepe za njegovo odpravo, zlasti tako, da ponudnikom naložijo konkretne obveznosti glede izvedbe pogajanj za pridobitev dovoljenja za uporabo teh publikacij.
42.      Take dodatne obveznosti torej niso v nasprotju s členom 15 Direktive 2019/790 pod pogojem, da ne vplivajo zlasti na naravo pravic, vzpostavljenih s to določbo, ki so izključne pravice preventivne narave. Ne zdi se mi, da bi bile obveznosti, naložene ISSP, na katere se nanaša prvo vprašanje, točka (b), v nasprotju s tem pogojem.
43.      Tako se zdi, da se obveznost začeti pogajanja z založniki medijskih publikacij, ki po navedbah družbe Meta izhaja iz besedila člena 43a, od (8) do (10), zakona št. 633/1941, uporablja le v primeru dejanske ali predvidene uporabe medijskih publikacij s strani ISSP. V delu, v katerem člen 15 Direktive 2019/790 založnikom priznava izključne pravice za take načine uporabe, je normalno, da morajo ISSP dobiti predhodno dovoljenje založnikov, pri čemer se zainteresirani stranki pogajata o podrobnih pravilih za njegovo dodelitev.
44.      Nasprotno, te določbe nacionalnega prava ne bi bilo mogoče razlagati v skladu s členom 15 Direktive 2019/790 tako, da bi ISSP nalagala, da se pogajajo o dovoljenju založnikov medijskih publikacij za načine uporabe, ki jih ISSP ne predvidevajo, ali da publikacije založnikov uporabijo, kadar ti tega ne želijo.
45.      Zlasti se ne zdi, da bi taka obveznost izhajala iz prepovedi ISSP, da med zadevnimi pogajanji v rezultatih iskanja prikrijejo publikacije založnikov medijskih publikacij. Na prvem mestu, če gre za objave, prikazane v rezultatih iskanja, je dovoljena domneva, da se uporabljajo pod pogoji iz člena 15 Direktive 2019/790. Na drugem mestu, ker se ta prepoved uporablja v okviru pogajanj med ponudniki in založniki, se zdi, da so ta pogajanja dogodek, ki se zgodi pred sprožitvijo navedene prepovedi. Ne gre torej za splošno obveznost za ISSP, da morajo uporabljati medijske publikacije na način, ki ustreza izključnim pravicam iz tega člena.
46.      Zdi se torej, da je namen te prepovedi zgolj preprečiti kakršne koli zlorabe ISSP, ki bi lahko zaradi svojega prevladujočega položaja na trgu poskušali izvajati pritisk na založnike ali prikriti ekonomsko vrednost, ki jo zanje predstavlja uporaba medijskih publikacij.
47.      Nazadnje, očitno je, da je cilj obveznosti razkritja določenih informacij omiliti neravnotežje, ki v zvezi s tem obstaja med založniki medijskih publikacij in ISSP. Le ISSP imajo namreč na voljo informacije, na podlagi katerih je mogoče oceniti ekonomsko vrednost spletne uporabe medijskih publikacij. Vendar se zdi na trgu, na katerem zgolj delovanje ponudbe in povpraševanja ne more odigrati svoje vloge, saj imajo najpomembnejši ISSP praktično monopol in so založniki odvisni od teh ponudnikov, dostop do teh informacij nujen, da se zagotovi pravičnost pogajanj v zvezi z dovoljenjem založnikov za uporabo njihovih publikacij.
48.      Nasprotno, taka obveznost ni nikakor nezdružljiva z izključnostjo in preventivnostjo pravic, podeljenih založnikom medijskih publikacij s členom 15 Direktive 2019/790. Dejstvo, da lahko imetniki prosto dovolijo uporabo svojih predmetov varstva in da lahko potencialni uporabniki prav tako prosto zaprosijo za tako dovoljenje, zakonodajalcu ne preprečuje sprejetja ukrepov za zagotovitev pravičnosti pogajanj, ko se zainteresirani stranki odločita, da jih bosta začeli.
49.      Skratka, člen 15 Direktive 2019/790 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje različnim obveznostim, naloženim ISSP z italijanskimi določbami iz postopka v glavni stvari, če sta izpolnjena pogoja, navedena v točki 37 teh sklepnih predlogov.
Pooblastila AGCOM
50.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, točka (c), in drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15 Direktive 2019/790 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim določbam, s katerimi so v okviru pogajanj za to, da založniki medijskih publikacij dovolijo uporabo svojih publikacij s strani ISSP, javnemu organu, kakršen je AGCOM, podeljena nekatera pooblastila, in sicer pooblastilo za nadzor in sankcioniranje, pooblastilo za opredelitev referenčnih meril za določitev plačila, ki ga ISSP dolgujejo založnikom, pooblastilo za določitev natančnega zneska takega nadomestila, kadar se stranki ne moreta dogovoriti, ter, nazadnje, pooblastilo za sankcioniranje nespoštovanja obveznosti razkritja informacij s strani ISSP.
51.      Predložitveno sodišče podobno kot pri vprašanju obveznosti, naloženih ISSP, dvomi o združljivosti takega pooblastila za poseganje, ki ga ima javni subjekt, z načelom svobodnih pogajanj med strankama, ki po njegovem mnenju izhaja iz izključnosti in preventivnosti pravic, podeljenih založnikom medijskih publikacij s členom 15 Direktive 2019/790.
52.      Ponovno menim, da ni mogoče šteti, da je tako pooblastilo za poseganje v nasprotju s to določbo. Na splošno lahko namreč države članice zaradi širokega manevrskega prostora, ki ga imajo pri prenosu določb direktive, kot je člen 15 Direktive 2019/790, določijo ukrepe, ki omogočajo javni poseg v pogajanja za podelitev dovoljenj za uporabo, če zaradi tega posega strankama ni odvzeta svoboda, da zahtevata ali podelita ta dovoljenja oziroma opredelita pogoje za njihovo dodelitev. Torej je treba nacionalne določbe iz postopka v glavni stvari, če naj bodo skladne s tem členom, razlagati tako, da javnemu organu – v obravnavani zadevi AGCOM – podeljujejo ne pristojnosti za naložitev zavezujočih obveznosti, kar zadeva sklenitev pogodbe in njena določila, ampak zgolj pristojnosti za pomoč strankama in po potrebi nadzor nad tem, da ti spoštujeta obveznosti, ki so jima naložene.
53.      Natančneje, merila, ki jih opredeli AGCOM za določitev zneska plačila, ki ga morajo plačati ISSP, in znesek, ki ga lahko ta organ po potrebi določi po uradni dolžnosti, če se stranki ne strinjata, se mi ne zdijo zavezujoči zanju, saj ti stranki ohranita svobodo sklenitve ali nesklenitve pogodbe na podlagi teh predlogov oziroma določitve drugačnega zneska navedenega plačila. Tak javni poseg, omejen na ukrepe pomoči strankama, se mi zdi utemeljen, saj gre za novonastale pravice, katerih vrednost na trgu torej še ni točno določena, in za trg, na katerem med akterji obstaja razmerje prevlade in odvisnosti. Ker lahko poleg tega stranki prosto dokončno določita pogoje svojih razmerij, menim, da ta poseg ni nezdružljiv z izključnostjo in preventivnostjo pravic, priznanih založnikom medijskih publikacij v členu 15 Direktive 2019/790.
54.      Naj v zvezi s pooblastilom AGCOM za nadzor in sankcioniranje, kar zadeva spoštovanje obveznosti razkritja informacij, naložene ISSP, spomnim,(22) da je ta obveznost po mojem mnenju skladna s členom 15 Direktive 2019/790. Ni torej mogoče šteti, da je pooblastilo za nadzor nad spoštovanjem te obveznosti s strani javnega organa skupaj z morebitnimi sankcijami v primeru njenega nespoštovanja v nasprotju s to določbo, če se spoštuje načelo sorazmernosti.
55.      Člen 15 Direktive 2019/790 je treba torej razlagati tako, da – kot v primeru obveznosti, naloženih ISSP – ne nasprotuje pooblastilom AGCOM iz italijanskih določb iz postopka v glavni stvari, če zaradi njih zainteresiranima strankama ni odvzeta svoboda, da zahtevata in podelita dovoljenje za spletno uporabo medijskih publikacij in določita znesek morebitnega plačila iz naslova tega dovoljenja.
Sklepna pojasnila v zvezi s členom 15 Direktive 2019/790 in odgovor na vprašanja
56.      Zdi se mi, da sta za dopolnitev analize člena 15 Direktive 2019/790 potrebni dve pojasnili.
57.      Po eni strani ugotavljam, da lahko vsaka od strank na podlagi člena 43a(11) zakona št. 633/1941, kadar jima ne uspe doseči dogovora niti na podlagi zneska plačila, ki ga določi AGCOM, vloži tožbo pri sodišču. Ker predložitveno sodišče tega vprašanja ni postavilo, predmet take tožbe ni povsem jasen. Drži sicer, da se ta določba nanaša na posebno tožbo po italijanskem pravu, s katero je mogoče po navedbah vlade te države članice zgolj doseči ugotovitev, da je ena od strank zlorabila ekonomsko odvisnost druge stranke. Vendar je pred to navedbo beseda „tudi“,(23) kar bi lahko pomenilo, da so mogoče tudi tožbe z drugačnim predmetom.
58.      Menim, da bi bilo problematično, če bi ena od zainteresiranih strank, zlasti ISSP, lahko po sodni poti drugo stranko prisilila v sklenitev pogodbe in podelitev dovoljenja za uporabo medijskih publikacij. Taka možnost bi bila namreč v nasprotju z izključnostjo pravic, podeljenih založnikom medijskih publikacij s členom 15 Direktive 2019/790. Za zagotovitev skladnosti s to določbo je treba torej nacionalno pravo države članice razlagati tako, da je taka možnost izključena.
59.      Po drugi strani družba Meta v stališčih trdi, da se ukrepi, ki jih je sprejel italijanski zakonodajalec za izvajanje člen 15 Direktive 2019/790, tako zelo razlikujejo od besedila tega člena in ukrepov, ki so jih v ta namen sprejele druge države članice, da so privedli do razdrobitve notranjega trga, kar zadeva pravice založnikov medijskih publikacij, zato naj bi bil ogrožen cilj harmonizacije, ki si ga je zastavil zakonodajalec Unije.
60.      Vendar menim, da je določena razdrobitev notranjega trga neločljivo povezana z avtorsko in sorodnimi pravicami, vsaj v sedanjem stanju razvoja prava Unije na tem področju. Podelitev licenc za uporabo predmetov varstva se namreč običajno izvede za dano državo članico in kolektivno upravljanje teh pravic je organizirano na nacionalni podlagi. Tako se harmonizacija na tem področju večinoma nanaša na vsebino varovanih pravic,(24) medtem ko so podrobna pravila uporabe teh pravic še naprej urejena z nacionalnimi pravnimi sistemi in se torej lahko med posameznimi državami članicami razlikujejo.
61.      Pravice založnikov medijskih publikacij iz člena 15 Direktive 2019/790 s tega vidika niso izjema. O dovoljenjih za uporabo medijskih publikacij se je treba pogajati in jih pridobiti po pravilih, ki veljajo v posamezni državi članici in ki se nujno razlikujejo od pravil v drugih državah članicah. Vendar menim, da to ne škoduje cilju harmonizacije, zastavljenemu s tem členom, ki se nanaša na vsebino pravic založnikov. Kolikor vem, Italijanska republika poleg tega ni edina država članica, ki je sprejela pravila, ki presegajo zgolj trditev o izključnih pravicah v korist založnikov medijskih publikacij.(25)
62.      Predlagam torej, naj se na prvo in drugo vprašanje odgovori, da je treba člen 15 Direktive 2019/790 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim določbam države članice, ki
–        za založnike medijskih publikacij določajo pravico, da v zameno za dovoljenje, ki ga dajo ISSP za uporabo njihovih publikacij, prejmejo pravično plačilo,
–        ISSP, ki želijo uporabljati take publikacije, nalagajo določene obveznosti, kar zadeva pogajanja z navedenimi založniki, razkritje informacij in dobro vero med pogajanji,
–        ter javnemu organu podeljujejo pooblastilo za določitev predpisov, nadzor in sankcioniranje, vključno z možnostjo, da predlaga merila za določitev plačila, dolgovanega založnikom, ali znesek tega plačila,
če s temi določbami založnikom ni odvzeta možnost, da zavrnejo tako dovoljenje ali ga dajo brezplačno, in z njimi ISSP ni naloženo nikakršno plačilo brez povezave z dejansko ali predvideno uporabo takih publikacij niti ni zavezujoče omejena pogodbena svoboda strank. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so ti pogoji izpolnjeni, pri čemer mora upoštevati obveznost vsakega sodišča države članice, da svoje nacionalno pravo razlaga čim bolj v skladu s pravom Unije.
Tretje vprašanje za predhodno odločanje
63.      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 16 in 52 Listine ter „načel[o] […] svobodne konkurence iz člena 109 PDEU“ razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim določbam, kot so opisane v točki 62 teh sklepnih predlogov, ki so bile sprejete za prenos člena 15 Direktive 2019/790.
64.      Uvodoma je treba ugotoviti, da člen 109 PDEU ne vsebuje takega načela, saj se nanaša na pristojnosti institucij Unije za sprejetje ukrepov za uporabo členov 107 in 108 PDEU, ki se nanašata na državne pomoči. Nasprotno, predložitveno sodišče v obrazložitvi svoje odločbe kot podlago za to načelo navaja zlasti člen 119 PDEU. Družba Meta v svojih stališčih prav tako napotuje na zadnjenavedeno določbo. A čeprav je v členu 119 PDEU res dvakrat omenjeno „odprto tržno gospodarstvo s svobodno konkurenco“, je ta umeščen v uvodni del naslova VII Pogodbe DEU, naslovljenega „Ekonomska in monetarna politika“, v njem pa se obravnava način, kako morajo države članice usklajevati svoje ekonomske politike. Tega člena torej ni mogoče upoštevati za nadzor nad ukrepi, ki jih države članice sprejmejo za prenos harmonizacijskih določb na področju, kot so avtorske pravice.
65.      Ker torej pri nadzoru nad skladnostjo nacionalnih določb iz postopka v glavni stvari nista upoštevna niti člen 119 PDEU niti, še toliko manj, člen 109 PDEU, se bom v analizi tretjega vprašanja omejil le na določbe Listine.
66.      Člen 16 Listine določa, da je „[s]voboda gospodarske pobude […] priznana v skladu s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“.(26) Sodišče je že imelo priložnost ugotoviti, da je svoboda gospodarske pobude glede na besedilo te določbe, ki se razlikuje od besedila drugih temeljnih svoboščin iz naslova II Listine, hkrati pa je blizu besedilu nekaterih določb iz njenega naslova IV, lahko podvržena širokemu spektru posegov organov javne oblasti, ki lahko v splošnem interesu določijo omejitve za izvajanje gospodarske dejavnosti, in da jo je treba upoštevati glede na njeno vlogo v družbi. Ta okoliščina se kaže zlasti v načinu, na katerega je treba v skladu s členom 52(1) Listine izvajati načelo sorazmernosti.(27) Poleg tega je treba zagotoviti pravično ravnotežje med svobodo gospodarske pobude in drugimi temeljnimi pravicami, med drugim varstvom intelektualne lastnine, določenim v členu 17(2) Listine.(28)
67.      Sodišče je v zvezi z vsebino svobode gospodarske pobude razsodilo, da ta zajema med drugim pravico do izvajanja gospodarske ali trgovske dejavnosti, pogodbeno svobodo in svobodno konkurenco.(29)
68.      Tako je treba šteti, da so omejitve svobode gospodarske pobude, uvedene zaradi splošnega interesa, v nasprotju s to svobodo le izjemoma, to je, kadar so očitno pretirane ali posegajo v njeno bistvo.(30)
69.      Menim, da to ne velja za nacionalne ukrepe iz postopka v glavni stvari, kot so opisani v točki 62 teh sklepnih predlogov, saj izpolnjujejo pogoje, navedene v njej. Ti ukrepi so bili sprejeti v splošnem interesu, ki ga je zakonodajalec Unije priznal s sprejetem Direktive 2019/790 in se nanaša na krepitev položaja založnikov medijskih publikacij kot pomembnih akterjev v vsaki demokratični družbi, v razmerju do ISSP. Ker z italijanskimi določbami zainteresiranima strankama ni naložena sklenitev zavezujočih poslovnih razmerij pod določenimi pogoji, mi ni jasno, s čim bi posegale v bistvo svobode opravljanja gospodarske dejavnosti ali v bistvo pogodbene svobode. Glede na težave, s katerimi se srečujejo založniki medijskih publikacij pri pobiranju dolgovanih prihodkov za spletno uporabo njihovih publikacij, se mi različne obveznosti, naložene ISSP, in pooblastila, ki jih ima AGCOM, ne zdijo niti očitno nesorazmerni.
70.      Kar zadeva svobodno konkurenco, ki je sestavni del svobode gospodarske pobude ter na katero napotujeta družba Meta in predložitveno sodišče, je treba ugotoviti, da med drugim zajema prepoved zlorabe prevladujočega položaja na trgu, ki je v pravu Unije določena v členu 102 PDEU. ISSP imajo v razmerju do založnikov medijskih publikacij dvojno vlogo, saj so zanje hkrati ponudniki različnih spletnih komunikacijskih storitev in konkurenti tako na trgu razširjanja informacij kot na trgu oglaševanja. Zaradi te dvojne vloge je torej še posebej verjetno, da bodo ISSP zlorabili morebitni prevladujoči položaj na različnih trgih, na katerih delujejo tudi založniki medijskih publikacij. Zato je treba šteti, da ukrepi, namenjeni krepitvi pogajalske moči založnikov, ne posegajo v svobodno konkurenco, ampak jo spodbujajo.
71.      Torej menim, da je treba člen 16 Listine in njen člen 52, s katerim je le potrjena možnost, neločljivo povezana s svobodo gospodarske pobude, da se določijo omejitve pravic iz Listine, razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalnim določbam, kot so tiste, opisane v točki 62 teh sklepnih predlogov, če so izpolnjeni v njej navedeni pogoji.
Predlog
72.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija), odgovori:
Člen 15 Direktive (EU) 2019/790 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o avtorski in sorodnih pravicah na enotnem digitalnem trgu in spremembi direktiv 96/9/ES in 2001/29/ES ter člena 16 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo nacionalnim določbam države članice, ki
–        za založnike medijskih publikacij določajo pravico, da v zameno za dovoljenje, ki ga dajo ponudnikom storitev informacijske družbe za uporabo njihovih publikacij, prejmejo pravično plačilo,
–        ponudnikom storitev informacijske družbe, ki želijo uporabljati take publikacije, nalagajo določene obveznosti, kar zadeva pogajanja z navedenimi založniki, razkritje informacij in dobro vero med pogajanji,
–        ter javnemu organu podeljujejo pooblastilo za določitev predpisov, nadzor in sankcioniranje, vključno z možnostjo, da predlaga merila za določitev plačila, dolgovanega založnikom, ali znesek tega plačila,
če s temi določbami založnikom medijskih publikacij ni odvzeta možnost, da zavrnejo tako dovoljenje ali ga dajo brezplačno, in z njimi ponudnikom storitev informacijske družbe ni naloženo nikakršno plačilo brez povezave z dejansko ali predvideno uporabo takih publikacij niti ni zavezujoče omejena pogodbena svoboda strank.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Kot referenca se pogosto navaja primer avstralskega News Media Bargaining Code.
3      Glej med drugim Rosati, E., „Neighbouring Rights for Publishers: Are National and (Possible) EU Initiatives Lawful?“, International review of intellectual property and competition law, 2016, zvezek 47(5), str. 569. Poleg tega so se nemške določbe obravnavale v sodnem postopku, ker niso bile sporočene kot predpisi o storitvah (glej sodbo z dne 12. septembra 2019, VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716). Nasprotno, španski založniki so trčili ob izsiljevanje upravljavca največjega spletnega iskalnika, ki je njihove publikacije prenehal vključevati v storitev združevanja.
4      Glej med drugim IVIR Institute for Information Law, Academics Against Press Publishers’ Right, odprto pismo z dne 24. aprila 2018 (https://www.ivir.nl/academics-against-press-publishers-right); Geiger, Ch., Bulayenko, O., Frosio, G. F., „The Introduction of a Neighbouring Right for Press Publishers at EU Level: the Unneeded (and Unwanted) Reform“, European Intellectual Property Review, 2017, zvezek 39(4), str. 202; Colangelo, G., Torti, V., „Copyright, Online News Publishing and Aggregators: a Law and Economics Analysis of the EU Reform“, International Journal of Law and Information Technology, 2019, zvezek 27(1), str. 75; Sganga, C., Contardi, M., „When Harmonisation Leads to Fragmentation (and Potential Invalidity Claims): Snapshots from the Implementation of the New Press Publishers’ Right“, European Intellectual Property Review, 2022, zvezek 44(8), str. 472, ter nedavno Balasingham, B., Kozak, M., Ruiz Palacios, T. A., „Fair P(l)ay in the Digital Arena – In Search of a Balanced Relationship Between Press Publishers and Digital News Aggregators“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 6. maj 2025.
5      Furgał, U., „The Emperor Has No Clothes: How the Press Publishers’ Right Implementation Exposes Its Shortcomings“, GRUR International, 2023, zvezek 72(7), str. 650.
6      UL 2019, L 130, str. 92.
7      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).
8      GURI št. 166, 16. julij 1941.
9      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o trajanju varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic (UL 2006, L 372, str. 12).
10      Ne da bi bilo pojasnjeno, ali gre tudi za hiperpovezave, ki v skladu s sodbo z dne 8. septembra 2016, GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644), pomenijo dejanja priobčitve javnosti v smislu člena 3 Direktive 2001/29.
11      Glej sodbo z dne 29. julija 2019, Pelham in drugi (C‑476/17, EU:C:2019:624, točka 1 izreka).
12      Člen 3 Direktive 2006/116.
13      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32).
14      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. septembra 2015 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih predpisov in pravil za storitve informacijske družbe (UL 2015, L 241, str. 1).
15      Glej po analogiji sodbo z dne 16. novembra 2016, Soulier in Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, točka 35 in naslednje).
16      Nekateri avtorji pravne teorije menijo, da je mogoče ta „pomenski zdrs“ pojasniti s povezavo, vzpostavljeno z nadomestilom na podlagi izjeme za zasebno kopiranje. Glej Sganga, C., Contardi, M., „The new Italian Press Publishers’ Right: Creative, Fairness-oriented … and Invalid?“, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2022, št. 5, str. od 421 do 428. „Pravično nadomestilo“ je namreč omenjeno v členu 16 Direktive 2019/790, ki določa, da imajo založniki medijskih publikacij pravico do deleža tega nadomestila, izplačanega za dela, za katera so ti založniki pridobili pravice uporabe.
17      Glej nazadnje sodbo z dne 6. marca 2025, ONB in drugi (C‑575/23, EU:C:2025:141, točki 105 in 106 ter navedena sodna praksa).
18      Glej sodbo z dne 14. novembra 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, točki 42 in 43).
19      Glej po analogiji sodbo z dne 29. julija 2019, Pelham in drugi (C‑476/17, EU:C:2019:624, točka 5 izreka).
20      Sodba z dne 29. julija 2019, Pelham in drugi (C‑476/17, EU:C:2019:624, točka 5 izreka).
21      Glej točko 25 teh sklepnih predlogov.
22      Glej točki 47 in 48 teh sklepnih predlogov.
23      Naj spomnim, da lahko v skladu s to določbo, „[č]e potem, ko [AGCOM] določi pravično nadomestilo, stranki ne uspeta skleniti pogodbe, […] vsaka od njiju zadevo predloži rednemu senatu, specializiranemu za pravo družb […], tudi za vložitev tožbe iz člena 9 zakona št. 192 z dne 18. junija 1998“.
24      Kot tudi – v manjšem obsegu – njihovo varstvo in kolektivno upravljanje.
25      Ukrepi v ta namen so bili sprejeti med drugim v Belgiji, Franciji in Španiji (glej: Furgał, U., op. cit.).
26      Moj poudarek.
27      Sodba z dne 22. januarja 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, točke od 45 do 47).
28      Glej med drugim sodbo z dne 15. septembra 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, točke od 81 do 83).
29      Sodba z dne 2. junija 2022, Skeyes (C‑353/20, EU:C:2022:423, točka 48).
30      Glej v tem smislu med drugim sodbo z dne 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, točke od 82 do 88).