62019TJ0017_RES
T‑17/19. P. sz. ügy
Giulia Moi
kontra
Európai Parlament
A Törvényszék ítélete (kibővített negyedik tanács), 2021. február 3.
„Intézményi jog – Parlament – Lelki zaklatás – A Parlament elnökének azon határozatai, amelyek két akkreditált parlamenti asszisztenst ért zaklatás fennállását állapították meg, és a valamely képviselővel szemben a napidíjhoz való jog elvesztésének szankcióját szabják ki – A Parlament eljárási szabályzatának 11. és 166. cikke – Belső felülvizsgálat – A Parlament elnökségének a szankciót megerősítő határozata – A Parlament eljárási szabályzatának 167. cikke – Megsemmisítés iránti kereset – Keresetindítási határidő – Elfogadhatóság – Védelemhez való jog – Szerződésen kívüli felelősség”
Európai Parlament – Tagok – Fegyelmi felelősségi rendszer – Szankciók – A Parlament elnökének határozata – Panasz – Fakultatív jelleg – Az uniós bírósághoz fordulás – Megengedhetőség – A megsemmisítés iránti kereset határidejének kezdete – A zaklatási helyzetről és a szankcióról szóló határozat elválaszthatatlan jellege
(EUMSZ 263. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk; Az Európai Parlament eljárási szabályzata, 167. cikk)
(lásd: 43–47., 49–52, 77. pont)
Tisztviselői kereset – Előzetes közigazgatási panasz – A panasz és a kereset összhangja – Megsemmisítés iránti kereset keretében valamely képviselő és az Európai Parlament között folyamatban lévő jogvitára való alkalmazhatatlanság
(EUMSZ 263. és EUMSZ 270. cikk; A tisztviselők személyzeti szabályzata, 90. és 91. cikk)
(lásd: 84–90. pont)
Európai uniós jog – Elvek – Védelemhez való jog – Minden olyan eljárásban történő alkalmazás, amely valamely személlyel szemben indult, és e személyre nézve sérelmet okozó aktus elfogadásához vezethet – A szóban forgó eljárásra vonatkozó bármiféle szabályozás hiányában is biztosítandó elv – Terjedelem – Az Európai Parlament valamely tagja általi zaklatás fennállásának megállapítására irányuló eljárás – Az ügy valamennyi vele kapcsolatos iratának a zaklatással vádolt személlyel való kötelező közlése – A védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértése – Következmények
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 41. cikk, (2) bekezdés)
(lásd: 91–105., 107–110., 112., 114–120., 122–125., 127., 132–134. pont)
Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Jogellenes aktus által okozott tényleges és biztos kár – A megtámadott jogellenes aktus megsemmisítése – Nem vagyoni kár megfelelő jóvátétele
(EUMSZ 340. cikk, második bekezdés)
(lásd: 143., 144. pont)
Összefoglalás
A felperes 2014‑től 2019‑ig európai parlamenti képviselő volt. 2017 novemberében két akkreditált parlamenti asszisztense – miután segítségnyújtás iránti kérelmet (
1
) terjesztett elő – nehéz munkahelyi helyzetre hivatkozással zaklatás miatt panaszt nyújtott be a Parlament e kérdéskörért felelős tanácsadó bizottságához. (
2
)
2018. október 2‑i két külön levelében a Parlament elnöke, miután megvizsgálta a tanácsadó bizottság véleményét és a felperes észrevételeit, elfogadta egyrészt a két panaszos által elszenvedett lelki zaklatás fennállását megállapító határozatot, másrészt a felperesre a két panaszossal szemben tanúsított, lelki zaklatásnak minősülő magatartása miatt napidíjra való jogosultság tizenkét nap időtartamra történő megvonása szankciót kiszabó határozatot.
2018. október 16‑án a felperes belső fellebbezést (
3
) nyújtott be a Parlament elnökségéhez az elnök szankciót kiszabó határozatával szemben. A Parlament Elnöksége a 2018. november 14‑i plenáris ülésen kihirdetett és még aznap kézbesített, november 12‑i határozatával helybenhagyta az elnök szankciót kiszabó határozatát. A felperes ezt követően 2019. január 11‑én megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be mind a zaklatás, mind a büntetés tárgyában az elnök által hozott határozat és a Parlament Elnökségének határozata ellen, valamint kártérítési keresetet indított.
A kibővített tanácsban hozott ítéletében a Törvényszék megsemmisíti a fent említett három határozatot, és a felperes keresetét ezt meghaladó részében – többek között a kártérítési keresetét – elutasítja. A Törvényszék így tisztázza az ítélkezési gyakorlatot egyrészt a meghallgatáshoz való jog és a védelemhez való jog közötti kapcsolatot illetően, másrészt pedig azokat a bizonyítékokat illetően, amelyeket a védelemhez való jog megsértésének megállapítását követően a megsemmisítés érdekében kell megállapítani. Egyébiránt a Törvényszék pontosításokkal szolgál a panasz és a keresetlevél közötti úgynevezett „összhangra vonatkozó” szabály (
4
) alkalmazásának korlátairól.
A Törvényszék álláspontja
Először is megvizsgálva a megsemmisítés iránti kérelem elfogadhatóságát, amennyiben az az elnök szankcióra vonatkozó határozatára irányul, a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy a Parlament Elnöksége határozatának elfogadása nem akadályozza meg a felperest abban, hogy az elnök szankciót kiszabó határozatával szemben keresetet indítson, még akkor sem, ha ez utóbbi határozat ellen az eljárási szabályzat 167. cikke alapján belső fellebbezést nyújtottak be. (
5
) Ezenkívül a Törvényszék megállapítja, hogy a felperes legkésőbb a Parlament elnöksége határozatának közlésétől számított jogorvoslati határidő lejártának napján kérhette az elnök szankciót kiszabó határozatának a megsemmisítését. A jelen ügyben a Törvényszék úgy véli, hogy a kérelem nem tekinthető elkésettnek, és ezért elfogadható.
Másodszor, megvizsgálva a megsemmisítés iránti kérelem elfogadhatóságát, amennyiben az az elnök zaklatási helyzetről szóló határozatára vonatkozik, a Törvényszék megállapítja, hogy a hatékony jogorvoslathoz való jog és a gondos igazságszolgáltatás elve együttesen megköveteli, hogy a jelen ügyben egy és ugyanazon jogvitát képező határozatok – azaz a jelen esetben a zaklatást megvalósító tényállás fennállását megállapító határozat, és az attól függő, az ilyen tényállásra tekintettel szankciót kiszabó határozat – jogszerűségét illetően egyidejűleg forduljanak bírósághoz. Így mivel az elnök zaklatási helyzettel kapcsolatos határozata elválaszthatatlanul kötődik a szankciót kiszabó határozathoz, az elsővel szembeni megsemmisítés iránti kereset határideje – mint a második esetében – csak a Parlament elnökségének a belső fellebbezést követően elfogadott határozatának kézbesítésével kezdődött. Ugyanígy a Törvényszék úgy véli, hogy e kérelem nem tekinthető elkésettnek, és ezért szintén elfogadható.
A védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértésére alapított első jogalap elfogadhatóságát illetően a Törvényszék előzetesen emlékeztet arra, hogy a felperes keresete az EUMSZ 263. cikken alapul, nem pedig az EUMSZ 270. cikken, amely az Unió és alkalmazottai közötti valamennyi jogvitára vonatkozik. Márpedig az összhang szabálya az ez utóbbi rendelkezés alapján és a személyzeti szabályzat által bevezetett kötelező előzetes panasszal kapcsolatos jogviták keretében alakult ki, anélkül hogy azt ebben a szakaszban a Bíróság vagy a Törvényszék kiterjesztette volna azokra a keresetekre, amelyeket – arra tekintettel, hogy azokat az EUMSZ 263. cikk alapján nyújtották be – igazgatási szakasz előzi meg. Ennélfogva a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy az összhang szabálya nem alkalmazható az olyan jogvitára, mint amelyet a felperes a Törvényszék előtt indított, következésképpen az első jogalapot nem lehet elfogadhatatlannak nyilvánítani azon az alapon, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértésére a Parlament elnöksége előtt nem hivatkoztak a belső fellebbezés keretében.
Az első jogalap megalapozottságát illetően a Törvényszék emlékeztet arra, hogy a meghallgatáshoz való jogot és az iratbetekintési jogot is magában foglaló védelemhez való jog az uniós jogrend szerves részét képező és az Európai Unió Alapjogi Chartájában rögzített alapvető jogok közé tartozik. Így a Törvényszék hangsúlyozza, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartásának általános elve alkalmazandó a jelen ügyben, mivel a felperessel szemben indított eljárás valamely parlamenti képviselővel szemben zaklatás miatt alkalmazott szankcióhoz vezethet, és ahhoz is vezetett. A zaklatás fennállásának megállapítására irányuló eljárásban ez az elv azt jelenti, hogy a bizalmas kezelés esetleges követelményeinek tiszteletben tartása mellett az érintett személlyel a neki sérelmet okozó határozat elfogadását megelőzően közölni kell az ügynek az említett zaklatásra vonatkozó valamennyi, terhelő és mentő iratát, és azokkal kapcsolatban meg kell őt hallgatni. A jelen ügyben a Törvényszék rámutat, hogy a zaklatás megállapításához és a szankció kiszabásához vezető eljárás során a felperes, noha őt tájékoztatták a két akkreditált parlamenti asszisztens panaszainak tartalmáról, nem fért hozzá sem az ezen alkalmazottak által a tanácsadó bizottság előtt tett nyilatkozatokhoz, sem az ügy irataihoz, különösen az e‑mailek és az sms‑ek teljes tartalmához, holott e különböző információkat figyelembe vették a zaklatás fennállásának megállapítása és a szankciónak a felperesre történő kiszabása érdekében. Következésképpen a Törvényszék úgy véli, hogy a jelen ügyben megsértették a felperes védelemhez való joga tiszteletben tartásának általános elvét.
Ezen elv megsértésének következményeit vizsgálva a Törvényszék emlékeztet arra, hogy a védelemhez való jog megsértése csak abban az esetben vonja maga után az eljárás végén meghozott határozat megsemmisítését, ha e szabálytalanság hiányában ez az eljárás eltérő eredményre vezetett volna. (
6
) Ez a követelmény akkor teljesül, ha a felperes, mivel nem fért hozzá azokhoz az iratokhoz, amelyeket a védelemhez való jog tiszteletben tartása alapján vele közölni kellett volna, nem tudta hasznosan megtenni észrevételeit, és így megfosztották attól a – jóllehet csekély – esélytől, hogy jobban biztosítsa a védelmét. Ilyen esetben ugyanis az ügy adminisztráció által alapul vett iratai közlésének elmaradása a védelemhez való jog védelme szempontjából elkerülhetetlenül érinti az olyan eljárás végén hozott aktusok szabályszerűségét, amely eljárás a felperest hátrányosan érintheti. A jelen ügyben a Törvényszék megállapítja, hogy a felperest, mivel nem fért hozzá az ügyirat teljes tartalmához, a jelen ügyben megfosztották annak esélyétől, hogy jobban biztosítsa védelmét, és hogy e szabálytalanság elkerülhetetlenül érintette a zaklatás fennállásáról és a szankcióról hozott határozatok tartalmát.
Ebből következően a Törvényszék megállapítja, hogy a szóban forgó három határozatot a védelemhez való jog tiszteletben tartása általános elvének megsértése miatt meg kell semmisíteni.
(
1
)	Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 24. cikke értelmében.
(
2
)	A Parlamentnek a tárgyra vonatkozó, 2015. július 6‑án módosított 2014. április 14‑i belső szabályozása 1. cikkének (1) bekezdésével létrehozott, az akkreditált parlamenti asszisztensek és a parlamenti képviselők közötti panaszos ügyeket kezelő, munkahelyi zaklatással és annak megelőzésével foglalkozó bizottság.
(
3
)	Az Európai Parlament eljárási szabályzatának 167. cikke alapján.
(
4
)	Ez a szabály – az elfogadhatatlanság terhe mellett – megköveteli, hogy az uniós bíróság előtt felhozott jogalapot vagy kifogást már a pert megelőző eljárásban felhozzák, vagy hogy szorosan kapcsolódjon egy ugyanebben az összefüggésben felhozott kifogáshoz.
(
5
)	2018. február 21‑iLL kontra Parlament ítélet (C‑326/16 P, EU:C:2018:83, 34–37. pont); 2018. szeptember 19‑iSelimovic kontra Parlament ítélet (T‑61/17, nem tették közzé, EU:T:2018:565, 45. pont).
(
6
)	A 2019. április 4‑iOZ kontra EBB ítélet (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, 76–78. pont); 2020. június 25‑iHF kontra Parlament ítélet (C‑570/18 P, EU:C:2020:490, 73. pont).