A BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (hatodik tanács)
2022. szeptember 6.(*)
„Előzetes döntéshozatal – A Bíróság eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése és 94. cikke – Azon okok megjelölésének követelménye, amelyek igazolják annak szükségességét, hogy a Bíróság választ adjon – Az értelmezni kért uniós jogi rendelkezések és az alkalmazandó nemzeti jogszabályok közötti kapcsolat megjelölésének követelménye – Kellően részletes ismertetés hiánya – Nyilvánvaló elfogadhatatlanság”
A C‑244/22. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Fővárosi Törvényszék (Magyarország) a Bírósághoz 2022. április 6‑án érkezett, 2022. március 1‑jei határozatával terjesztett elő az
NQ
és
a Mara‑Tóni Bt.
között,
a Foudre Kft.,
a Tasavill Bt.
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: I. Ziemele tanácselnök, P. G. Xuereb és A. Kumin (előadó) bírák,
főtanácsnok: A. Rantos,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint a Bíróság az eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése alapján, indokolt végzéssel határoz,
meghozta a következő
Végzést
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/23/EK tanácsi irányelv (HL 2001. L 82., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o.) 1. cikke (1) bekezdésének, valamint a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésről szóló, 2008. november 19‑i 2008/104/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 327., 9. o.) 3. cikke (1) bekezdése b) és c) pontjának az értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet az NQ és a Mara‑Tóni Bt. között folyamatban lévő azon jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgyát az NQ által a munkaviszonyának megszüntetését követően kért végkielégítés kifizetése képezi.
Jogi háttér
A Bíróság eljárási szabályzata
3        A Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A Bírósághoz előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések szövegén kívül az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmazza a következőket:
a)      a jogvita tárgyának, valamint a kérdést előterjesztő bíróság által megállapított releváns tények rövid ismertetése, vagy legalább a kérdések alapját képező tények ismertetése;
b)      az ügyben esetlegesen alkalmazandó nemzeti rendelkezések tartalma, és – adott esetben – a vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlat;
c)      azon okok ismertetése, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet e bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jog között felállít.”
A 2001/23 irányelv
4        A 2001/23 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„a)      Ezt az irányelvet kell alkalmazni valamely vállalkozás, üzlet vagy ezek egy részének más munkáltató részére szerződés alapján történő átruházása vagy összefonódása esetén.
b)      Az a) albekezdésnek és ennek a cikknek a további rendelkezései tárgyában, ezen irányelv értelmében akkor jön létre átruházás, ha olyan gazdasági egység kerül átruházásra, amely megtartja identitását, azaz az erőforrások olyan szervezett csoportja marad, amelynek célja, hogy fő vagy kiegészítő gazdasági tevékenységet folytasson.
[…]”
A 2008/104 irányelv
5        A 2008/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja így rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
b)      »munkaerő‑kölcsönző«: olyan természetes vagy jogi személy, aki/amely a nemzeti joggal összhangban munkaszerződést köt vagy munkaviszonyt létesít kölcsönzött munkavállalókkal annak céljából, hogy azokat a kölcsönvevő vállalkozásoknál való ideiglenes, az adott vállalkozás felügyelete és irányítása melletti munkavégzésre kölcsönözze ki;
c)      »kölcsönzött munkavállaló«: egy kölcsönvevő vállalkozásnál való ideiglenes, az adott vállalkozás felügyelete és irányítása melletti munkavégzésre történő kikölcsönzés céljából egy munkaerő‑kölcsönzővel kötött munkaszerződéssel rendelkező vagy ott munkaviszonyban álló munkavállaló”.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
6        Az 1996. május 27‑től 2018. november 16‑ig terjedő időszak folyamán NQ mint alkalmazott munkavállaló megszakítás nélkül be volt jelentve a magyar társadalombiztosítás rendszerébe.
7        A kérdést előterjesztő bíróság felsorolja NQ azon munkaviszonyait, amelyek ezen időszak folyamán megszakítás nélkül egymást követték. E bíróság kifejti, hogy NQ munkaszerződést kötött egy kisszövetkezettel, amelynek jogutódja a Foudre Kft. lett, majd újabb munkaszerződést kötött a Tasavill Bt.‑vel, továbbá hogy e munkaviszonyt fenntartotta a Foudre – anélkül, hogy újabb szerződést kötöttek volna –, majd ismét a Tasavill. A kérdést előterjesztő bíróság végül említést tesz arról a munkaszerződésről, amely NQ és a Mara‑Tóni között állt fenn.
8        E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy ez utóbbi munkaviszony az NQ és Mara‑Tóni közötti munkaszerződés megkötésével 2018. január 1‑jén vette kezdetét, és 2018. november 16‑án ért véget, miután a Mara‑Tóni 2018. október 19‑én közölte NQ‑val, hogy a munkaviszonyát megszünteti.
9        NQ ekkor keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság, a Fővárosi Törvényszék (Magyarország) előtt, amelyben azt kérte, hogy e bíróság kötelezze a Mara‑Tónit arra, hogy fizesse meg NQ részére a felmondási időre járó bérkülönbözetet, valamint öthavi végkielégítést.
10      Keresetének alátámasztása érdekében NQ azt állította, hogy a Mara‑Tóni, a Foudre és a Tasavill társaságok között a vezető tisztségviselőiken és a tagjaikon keresztül szoros kapcsolatok állnak fenn.
11      NQ szerint ő az alapügyben szóban forgó időszak folyamán ugyanazon munkakörben, ugyanazon a munkahelyen és ugyanazon személyek irányítása alatt dolgozott. NQ azt állítja, hogy munkajogi szempontból ezen időszak folyamán a munkáltatóinak mindegyike az előző munkáltató jogutódja volt.
12      A Mara‑Tóni akként nyilatkozott – anélkül, hogy ezt vitatták volna –, hogy építőipari és villanyszerelési munkák elvégzése érdekében alvállalkozói szerződést kötött a Foudre‑ral. A vevőkkel és a megrendelőkkel történő szerződéskötésért, a szerződések teljesítéséért, csakúgy mint az oktatás, az orvosi ellátás és a munkavégzés rendszeres ellenőrzéséért a Foudre volt felelős. A Mara‑Tóni csupán a munkaerőt biztosította e különböző munkákhoz, amelyeket a Foudre irányítása alatt és az általa rendelkezésre bocsátott szerszámokkal végeztek el. NQ így a Mara‑Tóni alkalmazásában a Foudre részére dolgozott.
13      A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a Tasavill elismerte, hogy ő szintén alvállalkozói szerződést kötött a Foudre‑ral, amikor pedig közte és NQ között munkaviszony jött létre, a Foudre biztosította a szükséges szerszámokat, továbbá ő gondoskodott a szakmai irányításról, vagyis a munka irányításáról. A Tasavill azt is hangsúlyozza, hogy a munkavállalók saját elhatározásukból léptek át egyik munkáltatótól a másikhoz.
14      E kontextusban a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az alapeljárás tárgyát képező alvállalkozói szerződések állami engedély hiányában és abban az esetben, ha valamely munkavállaló tényleges foglalkoztatója nem azonos a hivatalos munkáltatóval, minősíthetők‑e az uniós jog értelmében vett „munkaerő‑kölcsönzési szerződéseknek”. E bíróság felteszi azt a kérdést is, hogy az alapeljárásban érintett munkavállalókat – feltéve, hogy „kölcsönzött munkavállalóknak” minősülnek – lehet‑e olyan gazdasági egységnek tekinteni, amely a személyi erőforrások meghatározott csoportjaként, ugyanazon a munkahelyen, hosszú időn keresztül végez munkát azonos személyi kör irányítása alatt, amely személyi kör különböző társaságokban felváltva foglalkoztatja e munkavállalókat.
15      E körülmények között a Fővárosi Törvényszék úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A [2008/104] irányelv 3. cikk[e] (1) bekezdés[e] b) pontjának hatálya alá tartozik‑e az a vállalkozás, [amely] állami engedély nélkül foglalkoztat olyan munkavállalókat, akik ténylegesen a megrendelője, mint kölcsönvevő részére végeznek munkát?
2)      Az irányelv 3. cikk[e] (1) bekezdés[e] c) pontjának hatálya alá tartoznak‑e azok a munkavállalók, akik munkaviszonyban állnak egy olyan vállalkozásnál, amely vállalkozási szerződés keretében őket munkavégzésre átengedi egy másik vállalkozásnak úgy, hogy a munkavégzéshez szükséges anyagot, szerszámot, művezetést a foglalkoztató társaság biztosítja?
3)      Amennyiben a felperes és a villanyszerelő munkavállalók kölcsönzött munkavállalónak minősülnek fentiek alapján, lehet‑e őket olyan gazdasági egységnek, a személyi erőforrások meghatározott csoportjának tekinteni, amely azonos tulajdonosi személyi körrel rendelkező változó vállalkozásnál folyamatos gazdasági tevékenységet folytat, még akkor is, ha ezek a vállalkozások a jogszerű munkaerő‑kölcsönzéshez kölcsönbe adóként és kölcsönvevőként nem rendelkeznek állami engedéllyel, figyelembe véve azt, hogy a munkaerő‑kölcsönzés esetén a vagyoni eszközök rendelkezésre bocsátása eleve nem jön szóba?
4)       Amennyiben ezek a munkavállalók gazdasági egységnek minősülnek a személyi erőforrások csoportjaként, ők a [2001/23] irányelv 1. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartoznak‑e annak ellenére, hogy kölcsönzött munkavállalók?”
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
16      Az eljárási szabályzat 53. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan, a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően – az eljárás folytatása nélkül – az eljárás során bármikor indokolt végzéssel határozhat az ügyben.
17      A jelen ügyben ez a rendelkezés alkalmazandó.
18      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén az előbbi az utóbbiak által eldöntendő jogviták megoldásához szükséges támpontokat nyújt az uniós jog értelmezése terén (2020. március 26‑i Miasto Łowicz és Prokurator Generalny ítélet, C‑558/18 és C‑563/18, EU:C:2020:234, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      Ezért, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozat a Bíróság előtti eljárás alapjául szolgál, elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság e határozatban kifejtse az alapeljárás ténybeli és jogszabályi hátterét, továbbá minimális magyarázatot adjon az értelmezni kért uniós rendelkezések kiválasztásának okaira, valamint az e rendelkezések és az elé terjesztett ügyben alkalmazandó nemzeti szabályozás közötti kapcsolatra (2020. július 16‑i Governo della Repubblica italiana [Az olasz békebírák jogállása] ítélet, C‑658/18, EU:C:2020:572, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
20      Hangsúlyozni kell továbbá, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban szereplő információknak nem kizárólag azt kell lehetővé tenniük, hogy a Bíróság hasznos válaszokat adhasson a nemzeti bíróság által feltett kérdésekre, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekeltek az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróság feladata arra ügyelni, hogy ez a lehetőség biztosított legyen, figyelembe véve, hogy a fent hivatkozott rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot kézbesítik az érdekelt feleknek (lásd: 2021. szeptember 2‑i Irish Ferries ítélet, C‑570/19, EU:C:2021:664, 134. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmára vonatkozó, a jelen végzés 19. pontjában ismertetett együttes követelmények kifejezetten szerepelnek az eljárási szabályzat 94. cikkében, amelyről a kérdést előterjesztő bíróságnak – a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk által létrehozott együttműködés keretében – feltételezhetően tudomása van, és amelyeket szigorúan tiszteletben kell tartania (lásd: 2014. július 3‑i Talasca végzés, C‑19/14, EU:C:2014:2049, 21. pont; 2021. szeptember 9‑i Toplofikatsia Sofia és társai ítélet, C‑208/20 és C‑256/20, EU:C:2021:719, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E követelményeket ezenkívül felidézi az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek előterjesztésére vonatkozóan az Európai Unió Bírósága által a nemzeti bíróságok részére megfogalmazott ajánlások (HL 2019. C 380., 1. o.) 15. és 16. pontja is.
22      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nyilvánvalóan nem felel meg az eljárási szabályzat 94. cikkében előírt és a jelen végzés 19−21. pontjában felidézett valamennyi követelménynek.
23      Közelebbről, az előzetes döntéshozatalra utaló határozat egyrészt nem tartalmazza azon okok ismertetését, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel a 2001/23 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének, valamint a 2008/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdése b) és c) pontjának értelmezésére vonatkozóan, másrészt pedig nem fejti ki az e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti szabályozás között fennálló kapcsolatot, vagyis a Bíróság nem tudja értékelni, hogy az előterjesztett kérdések megválaszolása mennyiben szükséges ahhoz, hogy e bíróság határozatot hozhasson.
24      Először is, ami ugyanis az első és a második kérdést illeti, a kérdést előterjesztő bíróság nem mutatja be azokat a körülményeket, amelyek alapján felveti azt a kérdést, hogy az alapügyben vizsgált helyzet a 2008/104 irányelv hatálya alá tartozik‑e. E bíróság mindössze arra szorítkozik, hogy kételyeket fogalmazzon meg azzal kapcsolatban, hogy az a vállalkozás, amely egy megbízóval alvállalkozói szerződést kötött, állami engedély hiányában minősíthető‑e a 2008/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett munkaerő‑kölcsönző vállalkozásnak, továbbá hogy e vállalkozás azon munkavállalói, akik ezen alvállalkozói szerződés keretében a megbízó javára, az általa biztosított szerszámokkal és az ő felügyelete alatt végeznek munkát, minősíthetők‑e az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett „kölcsönzött munkavállalónak”. Egyébiránt az említett bíróság nem hivatkozik egyetlen olyan, jogilag releváns körülményre sem, amely lehetővé tenné a Bíróság számára annak értékelését, hogy az említett kérdésekre adandó válaszok milyen indokok alapján szükségesek ahhoz, hogy ugyanezen bíróság elbírálhassa az alapjogvitát.
25      Másodszor, ami a harmadik és a negyedik kérdést illeti, a kérdést előterjesztő bíróság egyrészt nem fejti ki kifejezett formában azokat az okokat, amelyek alapján kérdései merültek fel a 2001/23 irányelv értelmezésével kapcsolatban, különösen pedig azokat az okokat, amelyek alapján felveti azt a kérdést, hogy a perbeli alvállalkozói szerződések gazdasági egység átruházásával járnak‑e. Ezenkívül e bíróság nem jelöli meg, hogy milyen mértékben szándékozik átvenni – vagy sem – az alapeljárás felei által e tekintetben felhozott érveket, amelyeket az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban ismertet.
26      Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság nem jelöli meg azokat az okokat, amelyek alapján úgy ítéli meg, hogy az e kérdésekben említett többi munkavállaló NQ‑val együtt személyi erőforrások meghatározott csoportját képezi egy vállalkozásátruházási kontextusban. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat továbbá nem tartalmaz semmilyen pontosítást arra vonatkozóan, hogy e munkavállalók az alapügyben érintett társaságok közül melyiknél vagy melyeknél álltak alkalmazásban, sem pedig arra vonatkozóan, hogy ez az alkalmazás mennyi ideig állt fenn. Meg kell állapítani, hogy e bíróság azáltal, hogy e ténybeli elemekről nem tesz említést, nem szolgáltat elegendő magyarázatot azon okokra vonatkozóan, amelyek alapján arra az elhatározásra jutott, hogy feltegye e kérdéseket, különösen pedig, hogy felvesse a 2001/23 irányelv és a 2008/104 irányelv értelmezésének kérdését.
27      Másrészt, a kérdést előterjesztő bíróság arra szorítkozik, hogy a munkajogi „jogutódlás” fogalmával kapcsolatos nemzeti szabályozásra és nemzeti ítélkezési gyakorlatra hivatkozzon, anélkül azonban, hogy kifejtené azokat az indokokat, amelyek alapján úgy ítéli meg, hogy az elsősorban egy végkielégítés kifizetésére vonatkozó alapjogvitában alkalmazandó nemzeti jogszabály oly módon kapcsolódik a 2001/23 irányelvhez és a 2008/104 irányelvhez, hogy az előzetes döntéshozatal keretében kért értelmezés szükséges e jogvita elbírálásához.
28      E körülmények között meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem fejtette ki kellő egyértelműséggel és pontossággal egyrészt azokat az okokat, amelyek alapján arra az elhatározásra jutott, hogy felvesse az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseiben megjelölt uniós jogi rendelkezések értelmezésének kérdését, másrészt pedig azt a kapcsolatot, amelyet e rendelkezések és a munkajogra vonatkozó azon nemzeti szabályozás között állít fel, amely e bíróság szerint az alapjogvita elbírálása szempontjából releváns.
29      Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság nem tett eleget az eljárási szabályzat 94. cikkének c) pontjában előírt követelményeknek.
30      A fenti megfontolások összességére tekintettel a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem az eljárási szabályzat 53. cikkének (2) bekezdése alapján nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
31      Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak továbbra is fennmarad az a lehetősége, hogy új előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen elő, amennyiben közölni tudja a Bírósággal az összes olyan tényezőt, amely lehetővé teszi a Bíróság számára a határozathozatalt (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 11‑i Călin ítélet, C‑676/17, EU:C:2019:700, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A költségekről
32      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez utóbbi bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
A Fővárosi Törvényszék (Magyarország) 2022. március 1‑jei határozatával előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: magyar.