62003CC0123_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I denne sag har Kommissionen appelleret en kendelse afsagt af Retten i Første Instans (2) om afvisning af Kommissionens formalitetsindsigelse i en sag anlagt af Greencore Group plc (Greencore) med påstand om annullation af en påstået beslutning truffet af Kommissionen.
Sagens faktiske omstændigheder
2. I 1997 pålagde Kommissionen Irish Sugar plc, et datterselskab af Greencore, en bøde i henhold til EF-traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) (3) . I 1999 nedsatte Retten i Første Instans på begæring af Irish Sugar bøden med 916 674 EUR (4) .
3. I oktober 1999, dvs. kort tid efter afsigelsen af dommen fra Retten i Første Instans, fremsendte Greencore pr. fax nærmere oplysninger om Irish Sugars bankkonto, hvorpå det beløb, som skulle tilbagebetales, skulle indsættes. Faxen sluttede således:
»Vi skal anmode Dem om endvidere at bekræfte, at De udbetaler renter af det tilbagebetalte beløb for perioden fra Irish Sugar plc’s indbetaling af beløbet til Dem og til datoen for dettes tilbagebetaling. De bedes angive rentebeløbets størrelse.«
4. Den 4. januar 2000 overførte Kommissionen hovedstolen uden renter til kontoen.
5. I oktober 2001 afsagde Retten i Første Instans dom i Corus-sagen (5), hvori den fastslog, at Kommissionen i det tilfælde, hvor en bøde, som er pålagt en virksomhed for overtrædelse af traktatens konkurrenceregler, ophæves eller nedsættes, i henhold til artikel 34 i EKSF-traktaten (6) var forpligtet til at tilbagebetale ikke kun hovedstolen af den fejlagtigt erlagte bøde, men også renter af dette beløb (7) .
6. I november 2001 anmodede Greencore med henvisning til Corus-dommen Kommissionen om til Irish Sugar at udbetale 154 892 EUR i renter af det beløb, der fejlagtigt var erlagt i bøde.
7. I skrivelse af 11. februar 2002 svarede Kommission som følger:
»Betalingen af hovedstolen uden renter den 4. januar 2000 betød, at Kommissionen afviste at betale renter. De har ikke anfægtet denne beslutning om ikke at betale renter inden for den i EF-traktatens artikel 230 EF (tidligere artikel 173) fastsatte frist på to måneder. I stedet foretrak De at afvente udfaldet af Corus-dommen, inden De vendte tilbage til dette spørgsmål.
[…]
De er således afskåret fra at udnytte Corus-dommen, idet De i første omgang godkendte betaling af hovedstolen uden renter.«
8. I april 2002 anlagde Greencore sag med påstand om annullation af den påståede beslutning i henhold til artikel 230 EF. Kommissionen fremsatte en formalitetsindsigelse, idet den gjorde gældende, at skrivelsen på ingen måde ændrede Greencores retsstilling, men blot oplyste Greencore om, at Kommissionen var af den opfattelse, at virksomheden havde undladt at anfægte Kommissionens beslutning af 4. januar 2000, og at sagen derfor var forældet; eftersom skrivelsen blot var af orienterende karakter, kunne den ikke annulleres i henhold til artikel 230 EF. Greencore gjorde heroverfor gældende, at der ikke tidligere var truffet nogen beslutning vedrørende renter, og at skrivelsen derfor ikke kunne være af rent orienterende karakter.
9. Ved kendelse af 7. januar 2003 forkastede Retten i Første Instans Kommissionens formalitetsindsigelse, idet den udtalte følgende:
»Kommissionens skrivelse af 11. februar 2002 er ikke udelukkende af informativ karakter, idet den, således som det fremgår af dennes ordlyd […] indeholder en klar afvisning fra institutionens side af at betale de renter, som sagsøgeren har rejst krav om på vegne af virksomhedens datterselskab. Begrundelsen for denne afvisning er, at sagsøgeren mistede sin ret til at forlange betaling af renter, eftersom virksomheden ikke rejste spørgsmål herom, da hovedstolen, som var blevet indbetalt i form af bødebeløb, blev tilbagebetalt den 4. januar 2000.
Domstolen fastslog i sag 44/81, Tyskland m.fl. mod Kommissionen (Sml. 1982, s. 1855, præmis 6), at når en institution ved at nægte at foretage en betaling bryder en tidligere påtaget forpligtelse eller benægter, at der består en sådan forpligtelse, foretager den en handling, som i betragtning af retsvirkningerne deraf kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF. Hvis søgsmålet fører til annullation af betalingsnægtelsen, får sagsøgeren anerkendt sin ret, og det påhviler da i henhold til artikel 233 EF den pågældende institution at drage omsorg for, at den ulovligt nægtede betaling foretages. Hvis institutionen undlader at imødekomme et krav om betaling, kan det samme resultat i øvrigt opnås ved hjælp af artikel 232 EF.
Denne retspraksis finder tilsvarende anvendelse i et tilfælde som det foreliggende, hvor institutionen ved at afvise at foretage en betaling benægter, at den er forpligtet hertil i henhold til en bestemmelse i traktaten« (8) .
10. Kommissionen har iværksat appel til prøvelse af den af Retten i Første Instans afsagte kendelse. Kommissionen har gjort gældende, at Retten gjorde sig skyldig i urigtig retsanvendelse, da den forkastede Kommissionens formalitetsindsigelse, og at Retten navnlig tilsidesatte artikel 230 EF ved at antage en sag angående en påstand om annullation af en retsakt, der ikke kan anfægtes, eftersom denne retsakt ikke indebærer en klar ændring i sagsøgerens retsstilling, til realitetsbehandling.
11. Greencore har gjort gældende, dels at Retten i Første Instans fastslog, at skrivelsen »indeholder en klar afvisning af at betale renter« og at dette ikke tidligere var blevet afvist, dels at Retten med føje fandt, at skrivelsen var en anfægtelig retsakt, eftersom den nægtede Greencore at drage fordel af artikel 233 EF som fortolket i Corus-dommen.
Stillingtagen
12. Det væsentlige spørgsmål i denne appelsag er, om Retten i Første Instans har anlagt en korrekt vurdering ved at fastslå, at Kommissionens skrivelse var en anfægtelig retsakt.
13. Jeg kan ikke tilslutte mig Greencores påstand om, at Rettens kvalificering af skrivelsen som sådan er en fastlæggelse af en faktisk omstændighed, der som følge heraf ikke kan prøves under en appelsag. Selv om Domstolen generelt ikke kan foretage en ny vurdering af de af Retten i Første Instans fastlagte faktiske omstændigheder, fremgår det af fast retspraksis, at Domstolen har kompetence til at kontrollere den retlige beskaffenhed af de faktiske omstændigheder, som Retten i Første Instans har lagt til grund, og til at kontrollere de retlige konklusioner, som Retten i Første Instans har udledt af disse (9) . I det foreliggende tilfælde var den af Retten i Første Instans foretagne retlige kvalificering af skrivelsen og den retlige konklusion, Retten udledte af denne kvalificering, afgørende for den af denne afsagte dom.
14. Retten i Første Instans baserede sin kvalificering af skrivelsen på den opfattelse, at skrivelsen »indeholder en klar afvisning fra institutionens side af at betale de renter, sagsøgeren har anmodet om«. Den eneste del af skrivelsen, som kunne støtte en sådan opfattelse, er følgende sætning:
»Betalingen af hovedstolen uden renter den 4. januar 2000 betød, at Kommissionen afviste at betale renter.«
15. Selv om det lægges til grund, at dette udsagn faktisk indeholder en afvisning af at betale renter, afhænger dets retlige kvalificering og konsekvenser af en korrekt kvalificering af Kommissionens betaling af hovedstolen uden renter den 4. januar 2000. Såfremt skrivelsen blot er en bekræftelse af en afvisning af at betale, som allerede for dets vedkommende var en forældet anfægtelig retsakt, er skrivelsen tydeligvis ikke i sig selv anfægtelig. Retten i Første Instans har imidlertid helt undladt at tage stilling til dette spørgsmål.
16. Efter min opfattelse burde Retten i Første Instans have gjort dette. Retten fastslog, at selv om Kommissionen overførte hovedstolen til Greencores konto, »imødekom den ikke kravet om renter« (10) . Eftersom Kommissionen ikke imødekom kravet, må den efter min opfattelse anses for at have afvist det. Retten i Første Instans burde derfor have fastslået, at Kommissionens betaling af hovedstolen uden renter rent faktisk skulle anses for at være en stiltiende afvisning af at betale de krævede renter. Selv om en institutions tavshed generelt ikke kan udgøre en stiltiende afvisning (11), er situationen klart anderledes, når et krav imødegås med et søgsmål, hvorunder denne ikke tiltrædes (12) . En stiltiende beslutning kan i princippet anfægtes i henhold til artikel 230 EF (13) .
17. Artikel 230 EF giver ret til domstolsprøvelse af en institutions adfærd. Hvis en adfærd ikke medfører, at der træffes en beslutning, der kan anfægtes i henhold til denne bestemmelse, bestemmer artikel 232 EF, at institutionen kan opfordres til at handle. Hver artikel fastsætter en præcis tidsfrist for udøvelsen af de rettigheder, som den tildeler. Det er klart, at et sådant system af retsmidler ville blive undermineret, såfremt en part, der mente at have lidt skade som følge af en institutions adfærd, og som på trods heraf ikke udøvede nogen af disse rettigheder inden for den pågældende tidsfrist, alligevel kunne anfægte adfærden efterfølgende.
18. Såfremt Kommissionens afvisning af at betale renter i lighed med det foreslåede vurderes rigtigt som værende en beslutning om ikke at foretage betaling, kan skrivelsen efter min mening ikke være en beslutning, der kan anfægtes i henhold til artikel 230 EF, eftersom den blot bekræftede den tidligere beslutning. Det fremgår af fast retspraksis, at en sag, der er anlagt til prøvelse af en beslutning, som blot er udtryk for en bekræftelse af en tidligere beslutning, som ikke er blevet anfægtet inden for de herom gældende frister, skal afvises, og at en beslutning udelukkende er en bekræftelse af en tidligere beslutning, hvis den ikke indeholder et nyt element i forhold til den tidligere akt, og hvis der ikke forud er indledt en fornyet vurdering af adressatens retsstilling (14) . En fax, hvori Kommissionen afviser at foretage en fornyet vurdering af en tidligere beslutning, er således ikke en ny beslutning (15) . I modsætning hertil bør et møde mellem adressaten for den tidligere foranstaltning og den institution, der har afvist betaling af et påstået skyldigt beløb, hvorunder denne afvisning af at betale drøftes, i henhold til denne retspraksis betragtes som en fornyet vurdering (16) .
19.
I sagen Tyskland mod Kommissionen, som var den eneste afgørelse, Retten i Første Instans henviste til, anmodede Tyskland om betaling af støtte, som Kommissionen tidligere havde godkendt. I juli 1980 meddelte Kommissionen Tyskland, at den var ude af stand til at imødekomme anmodningen, da denne var fremsat for sent. I august 1980 fremsendte Tyskland en svarskrivelse, hvori den rejste indsigelse mod Kommissionens stillingtagen og anmodede om at måtte redegøre for sit synspunkt. Anmodningen blev formelt accepteret af Kommissionen, og der blev afholdt et møde, hvorunder Kommissionen indvilligede i at genoverveje Tysklands synspunkt. I oktober og december 1980 tilskrev Tyskland igen Kommissionen med det formål at opnå betaling; i december 1980 stadfæstede Kommissionen afvisningen. Den omstændighed, at Kommissionen på denne måde indvilligede i at foretage og foretog en ny vurdering af sagen efter oprindeligt at have afvist at betale det efter det påståede skyldige beløb, er efter min opfattelse tilstrækkeligt til at godtgøre, at sagen Tyskland mod Kommissionen klart adskiller sig fra den foreliggende sag (17) .
20. Retten i Første Instans fastslog i Corus-dommen princippet om ret til renter af bøder, som var betalt og efterfølgende blev ophævet eller nedsat. Greencore har med rette gjort gældende, at denne af Fællesskabets retsinstanser foretagne fortolkning af en fællesskabsretlig bestemmelse »præciserer og fastlægger indholdet og rækkevidden af denne bestemmelse, således som den burde have været forstået og anvendt fra dens ikrafttræden« (18) . Jeg kan imidlertid ikke se, hvorledes denne dom er relevant for spørgsmålet om, hvorvidt Greencores søgsmål kan antages til realitetsbehandling, eller hvorledes det kan frigøre Greencore fra det i artikel 230 EF indeholdte krav om, at virksomheden skal anlægge sag inden to måneder efter Kommissionens stiltiende beslutning om afvisning af betaling af renter, da der første gang blev anmodet herom. Det er åbenbart, at en senere retsafgørelse ikke åbner søgsmålsfristen, når denne frist allerede er udløbet.
21. Det bemærkes, at såfremt Domstolen skulle forkaste appellen i denne sag, ville virkningen være, at Kommissionen ikke kunne gøre den i artikel 230 EF fastsatte tidsfrist gældende over for nogen virksomhed, der på noget tidligere tidspunkt af Kommissionen var blevet pålagt en bøde, som efterfølgende var blevet nedsat eller ophævet af Fællesskabets retsinstanser. Det fremgår af fast retspraksis, at denne tidsfrist navnlig støttes på, at søgsmålsfristerne skal værne om retssikkerheden, således at det undgås, at fællesskabsretsakter, der afføder retsvirkninger, kan anfægtes i ubegrænset tid (19) . Dette hensyn kan tydeligvis ikke tilgodeses af det ovenfor beskrevne resultat.
22. Endelig vil jeg tilføje, at såfremt Greencore ved modtagelsen af betalingen af hovedstolen fra Kommissionen var af den opfattelse, at den manglende betaling af renter ikke var en anfægtelig retsakt i henhold til artikel 230 EF, ville den rette fremgangsmåde for virksomheden have været at opfordre Kommissionen til at handle i overensstemmelse med artikel 232 EF, stk. 2. Den omstændighed, at Greencore som anført i virksomhedens stævning til Retten i Første Instans »valgte ikke at gøre brug af dette retsmiddel«, kan ikke have nogen betydning for sagens antagelse til realitetsbehandling, idet virksomheden efterfølgende valgte at anlægge denne i henhold til artikel 230 EF.
23. I lyset af det anførte bør den anfægtede kendelse fra Retten i Første Instans ophæves, og søgsmålet med påstand om annullation af den påståede beslutning afvises i henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Domstolen.
Forslag til afgørelse
24. Af disse grunde forslår jeg Domstolen at:
1) ophæve den af Retten i Første Instans afsagte kendelse af 7. januar 2003 i sag T-135/02, Greencore Group mod Kommissionen.
2) afvise den af Greencore anlagte sag med påstand om annullation af Kommissionens påståede beslutning af 11. februar 2002.
3) pålægge Greencore at betale sagens omkostninger for Domstolen og for Retten i Første Instans.
(1) .
(2)
–	Kendelse af 7.1.2003 i sag T-135/02, Greencore Group mod Kommissionen .
(3)
–	Kommissionens beslutning 97/624/EF af 14.5.1997 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 86, EFT L 258, s. 1.
(4)
–	Sag T-228/97, Irish Sugar mod Kommissionen,
Sml. II, s. 2969.
(5)
–	Sag T-171/99, Corus UK mod Kommissionen, Sml. II, s. 2967.
(6)
–	Den nuværende artikel 233 EF, som foreskriver, at en institution, hvis retsakt er blevet annulleret af Fællesskabets retsinstanser, har pligt til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger, finder tilsvarende anvendelse som EF-traktatens artikel 176 (jf. dommens præmis 51).
(7)
–	Dommens præmis 52 og 53.
(8)
– Præmis 14-16.
(9)
–	Sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl, , Sml. 1994 I, s. 1981, præmis 48 og 49.
(10)
–	Kendelsens præmis 5.
(11)
–	Forenede sager T-190/95 og T-45/96, Sodima mod Kommissionen, Sml. 1999 II, s. 3617, præmis 32.
(12)
–	Jf. ligeledes sag T-271/94, Branco mod Kommissionen, Sml. 1996 II, s. 749, præmis 48.
(13)
–	Jf. f.eks. sag C-359/98 P, Ca’ Pasta mod Kommissionen,
Sml. 2000 I, s. 3977, præmis 32.
(14)
–	Forenede sager T-83/99, T-84/99 og T-85/99, Ripa di Meana mod Kommissionen,
Sml. 2000 II, s. 3493, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis.
(15)
–	Forenede sager T-121/96 og T-151/96, Mutual Aid Administration Services mod Kommissionen, Sml. II 1997, s. 1355, præmis 48.
(16)
–	Sag T-331/94, IPK-München mod Kommissionen, Sml. 1997 II, s. 1665, præmis 25 og 26.
(17)
–	Jf. ligeledes sag C-304/89, Oliveira mod Kommissionen, Sml. 1991 I, s. 2283, hvor generaladvokat Darmon beskrev sagen Tyskland mod Kommissionen som en afvisning af at anerkende, at en stillingtagen, som en fællesskabsinstitution påtager sig at gennemgå på ny, er en afgørelse: punkt 12 i forslaget til afgørelse.
(18)
–	Punkt 26 i Greencores svarskrift.
(19)
–	Jf. den nyligt afsagte dom i sag C-241/01, National Farmers’ Union, Sml. 2000 I, s. 9079, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis.