62015CC0503
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 15. september 2016 (
1
)
Sag C-503/15
Ramón Margarit Panicello
mod
Pilar Hernández Martínez
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (justitssekretær ved retten i sager vedrørende vold mod kvinder i Terrassa, Spanien))
»Præjudiciel forelæggelse — forelæggelse for Domstolen — national domstol — begreb — justitssekretær — procedure for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer — advokatsalærer — urimelige kontraktvilkår i aftaler med forbrugere — direktiv 93/13 — urimelig handelspraksis over for forbrugere — direktiv 2005/29 — adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol — artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder«
I – Indledning
1.
Den foreliggende præjudicielle sag drejer sig i det væsentlige om, hvorvidt en national procedure til forenklet inddrivelse af advokatsalærer (herefter »procedure for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer«) er forenelig med direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (
2
).
2.
Dette spørgsmål, der også er rejst i flere andre sager, der verserer for Domstolen, er af stor relevans i Spanien, da et stort antal sager i Spanien vedrørende inddrivelse af skyldige salærer i øjeblikket udsættes på Domstolens svar (
3
).
3.
Inden Domstolen kan give sig i kast med dette spørgsmål, skal den imidlertid undersøge, om den forelæggende justitssekretær (herefter »secretario judicial«), der har fået til opgave at gennemføre den pågældende procedure, er en ret i artikel 267 TEUF’s forstand.
4.
Såfremt Domstolen bekræfter dette, vil den foreliggende sag give Domstolen lejlighed til at videreudvikle sin praksis vedrørende de konkrete krav til den effektive sikring af forbrugerbeskyttelsesrettigheder i henhold til EU-retten i nationale haste- og tvangsfuldbyrdelsesprocedurer. I denne forbindelse anmodes Domstolen ikke blot om at tage stilling til direktiv 93/13, men også til direktiv 2005/29 om urimelig handelspraksis (
4
) samt til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
II – Retsforskrifter
A – EU-retten
1. Direktiv 93/13
5.
Artikel 4 i direktiv 93/13 er affattet således:
»1.   Det vurderes, om et kontraktvilkår er urimeligt […] ved på tidspunktet for aftalens indgåelse at tage hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse […].
2.   Vurderingen af, om kontraktvilkårene er urimelige, omfatter hverken definitionen af aftalens hovedgenstand eller overensstemmelsen […] mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, for så vidt disse vilkår er affattet klart og forståeligt.«
6.
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne fastsætter, at urimelige kontraktvilkår i en aftale, som en erhvervsdrivende har indgået med en forbruger, i henhold til deres nationale lovgivning ikke binder forbrugeren, og at aftalen forbliver bindende for parterne på i øvrigt samme vilkår, hvis den kan opretholdes uden de urimelige kontraktvilkår.«
7.
Artikel 7, stk. 1 og 2, i direktiv 93/13 bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at der i forbrugernes og konkurrenternes interesse findes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem forbrugere og en erhvervsdrivende, til ophør.
2.   De i stk. 1 nævnte midler skal omfatte bestemmelser, i henhold til hvilke personer eller organisationer, der ifølge national lov har en legitim interesse i at beskytte forbrugerne, efter national ret kan indbringe en sag for retsmyndighederne eller de kompetente administrative myndigheder, for at disse kan afgøre, om kontraktvilkår, der er udarbejdet med henblik på generel anvendelse, er af urimelig karakter, og anvende egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af sådanne kontraktvilkår til ophør.«
8.
I henhold til artikel 3, stk. 3, i direktiv 93/13 indeholder bilaget hertil en vejledende og ikke-udtømmende liste over de kontraktvilkår, der kan betegnes som urimelige. I dette bilags punkt 1, litra q), nævnes
»kontraktvilkår, der har til formål eller virkning at ophæve eller indskrænke forbrugerens adgang til at rejse søgsmål eller benytte andre retsmidler, navnlig ved at pålægge forbrugeren et krav om udelukkende at lade eventuelle tvister afgøre ved voldgift, der ikke er omfattet af retlige bestemmelser, ved uretmæssigt at begrænse de bevismuligheder, som forbrugeren har til rådighed, eller ved at pålægge denne en bevisbyrde, der ifølge gældende ret ligger hos en anden aftalepart«.
2. Direktiv 2005/29
9.
Artikel 3, stk. 2, i direktiv 2005/29 bestemmer:
»2.   Dette direktiv berører ikke aftaleretten og navnlig ikke bestemmelserne om kontrakters gyldighed, indgåelse og virkning.«
10.
Artikel 6, stk. 1, litra d), i direktiv 2005/29 definerer »vildledende handlinger« som følger:
»1.   En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den indeholder urigtige oplysninger og derfor er usandfærdig eller f.eks. i kraft af sin generelle fremstillingsform vildleder eller kan forventes at vildlede en gennemsnitsforbruger, selv om oplysningerne er faktuelt korrekte, med hensyn til et eller flere af følgende elementer og under alle omstændigheder foranlediger eller kan forventes at foranledige ham til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet:
[...]
d)
prisen eller den måde, hvorpå prisen beregnes, eller en særlig prismæssig fordel.«
11.
Artikel 7, stk. 1, definerer »vildledende udeladelser« som følger:
»1.   En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.«
12.
I henhold til artikel 7, stk. 4, litra c), betragtes
»4.   [v]ed en opfordring til køb […] følgende oplysninger som væsentlige, hvis de ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen:
[…]
c)
prisen […]«
13.
Artikel 11 i direktiv 2005/29 bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne påser, at der findes tilstrækkelige og effektive midler til bekæmpelse af urimelig handelspraksis og til at sikre, at dette direktivs bestemmelser overholdes i overensstemmelse med forbrugernes interesse.
Disse midler skal omfatte retsforskrifter, hvorefter personer eller organisationer, herunder konkurrenter, der i henhold til medlemsstaternes lovgivning har en legitim interesse i at bekæmpe urimelig handelspraksis, får adgang til:
a)
at indbringe en sag for retten i anledning af sådan urimelig handelspraksis
og/eller
b)
at indbringe sådan urimelig handelspraksis for en administrativ myndighed, som har kompetence til enten at træffe afgørelse om klager eller indlede passende retsforfølgning.
[…]«
14.
Artikel 12 i direktiv 2005/29 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne tillægger domstolene eller de administrative myndigheder beføjelse til under civile eller administrative procedurer som omhandlet i artikel 11:
a)
at kræve, at den erhvervsdrivende fremlægger beviser for rigtigheden af de faktiske forhold, der gøres gældende i forbindelse med en handelspraksis, hvis et sådant krav, under hensyn til de legitime interesser hos den erhvervsdrivende og enhver anden part i sagen, forekommer relevant under hensyn til omstændighederne i det pågældende tilfælde
og
b)
at anse sådanne faktiske forhold for urigtige, såfremt de beviser, der kræves i henhold til litra a), ikke fremlægges eller af domstolen eller den administrative myndighed skønnes utilstrækkelige.«
B – Spansk ret
15.
Da både undersøgelsen af, om secretario judicial har karakter af en ret, og behandlingen af de præjudicielle spørgsmål om, hvorvidt den spanske lovgivning er i overensstemmelse med EU-retten, kræver en gennemgang af de relevante bestemmelser i spansk ret, skal disse bestemmelser anføres nedenfor.
1. Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial
16.
Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (lov om det spanske retsvæsen, herefter »LOPJ«) (
5
) regulerer i sin bog V, afsnit II (artikel 440-469a), der har overskriften »Hvervet som justitssekretær«, den juridiske status for retternes justitssekretærer og de funktioner, der er tillagt dem.
17.
Efter indgivelsen af den anmodning, der ligger til grund for den foreliggende sag, er LOPJ blevet ændret ved forfatningslov nr. 7/2015 (
6
) og »secretarios judiciales« har fået betegnelsen »letrados de la administración de justicia«. Ifølge overgangsbestemmelserne i forfatningslov nr. 7/2015 og parternes anbringender i den foreliggende sag, hvorefter det lægges til grund, at de ændringer, der blev foretaget ved denne lov, finder anvendelse straks, anvendes i det følgende LOPJ’s bestemmelser som ændret ved forfatningslov nr. 7/2015. For klarhedens skyld bibeholdes dog betegnelsen »secretario judicial« for det forelæggende organ (
7
).
18.
I henhold til LOPJ’s artikel 440 er secretarios judiciales embedsmænd i domstolsadministrationen, der henhører under justitsministeriet. LOPJ’s artikel 442 og 450 bestemmer, at kandidater til stillingen som secretarios judiciales udvælges og udnævnes inden for rammerne af udvælgelsesprocedurer. LOPJ’s artikel 443, stk. 2, indeholder en udtømmende liste over de tilfælde, hvor en secretario judicial mister sit embede. Disse tilfælde omhandler navnlig strafferetlige domfældelser, men også afskedigelse som disciplinær sanktion. Endvidere bestemmes det i LOPJ’s artikel 468c, stk. 2, andet afsnit, sammenholdt med artikel 468a, stk. 1, at secretarios judiciales kun kan afskediges fra deres embede i de anførte tilfælde af meget alvorligt embedsmisbrug. Endelig fastsætter LOPJ’s artikel 446 reglerne for secretarios judiciales’ undladelse og inhabilitet, der i vid udstrækning svarer til de regler, der gælder for dommerne.
19.
Endvidere bestemmer LOPJ’s artikel 452, stk. 1, første punktum, at secretarios judiciales under udøvelsen af deres embede til enhver tid skal overholde legalitetsprincippet og princippet om upartiskhed, at de udøver deres kompetence i forbindelse med oprettelse af dokumenter autonomt og uafhængigt, og at de er underlagt almindelig anvisningsbeføjelse. LOPJ’s artikel 452, stk. 1, andet punktum, fastsætter, at secretarios judiciales’ opgaver med undtagelse af de i LOPJ’s artikel 451, stk. 3, nævnte kompetencer i forbindelse med oprettelse af dokumenter ikke kan uddelegeres.
20.
Endelig fastsætter artikel 465, nr. 8, i LOPJ, at secretarios judiciales’ foresatte ikke kan give disse instrukser med hensyn til igangværende sager, som de har kompetence til at behandle:
»Secretarios de Gobierno har følgende beføjelser:
8.
[…] De må heller ikke meddele særlige instrukser med hensyn til konkrete sager, i hvilke en secretario judicial fungerer som retssekretær eller udøver sine beføjelser til at tilrettelægge og lede sagen.«
2. Real Decreto 1608/2005
21.
Real Decreto 1608/2005 por el que se aprueba el Reglamento Orgánico del Cuerpo de Secretarios Judiciales (kongeligt dekret nr. 1608/2005 om godkendelse af reglerne for secretarios judiciales som organ, herefter »Real Decreto 1608/2005«) (
8
) regulerer ligeledes retsreglerne for secretarios judiciales.
22.
Artikel 16, litra h), og artikel 21, nr. 2, i Real Decreto 1608/2005 bekræfter igen, at secretarios judiciales’ foresatte ikke kan give disse instrukser med hensyn til igangværende sager, som de har kompetence til at behandle. Artikel 16, litra h), i Real Decreto 1608/2005 har følgende ordlyd:
»Secretarios de Gobierno har følgende beføjelser for så vidt angår deres konkrete opgaveområde i hvert enkelt tilfælde:
h)
[…] De må heller ikke meddele særlige instrukser med hensyn til konkrete sager, i hvilke en secretario judicial fungerer som retssekretær eller udøver sine beføjelser til at tilrettelægge og lede sagen.«
23.
Artikel 21, nr. 2, i Real Decreto 1608/2005 bestemmer:
»Secretario General de la Administración de Justicia har følgende beføjelser:
2)
[…]
[…] Han må heller ikke meddele særlige instrukser med hensyn til konkrete sager, i hvilke en secretario judicial fungerer som retssekretær eller udøver sine beføjelser til at planlægge og lede sagen.«
24.
I henhold til artikel 81, stk. 1, litra a), i Real Decreto 1608/2005 har secretarios judiciales en individuel ret til at beholde deres status som embedsmænd, faktisk at udføre de funktioner, der henhører under deres hverv, og kun at blive afskediget fra deres embede i de i loven fastsatte tilfælde og på de i loven fastsatte betingelser.
3. Ley 1/2000 de Enjuiciamento Civil
25.
Den i hovedsagen omhandlede procedure for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er reguleret i Ley 1/2000 de Enjuiciamento Civil (den spanske lov om civil retspleje, herefter »LEC«) (
9
). Med de ændringer, der blev foretaget i LEC ved lov nr. 13/2009 (
10
), blev enekompetencen i disse sager, der oprindeligt hørte under dommernes opgaveområde, overdraget til secretarios judiciales for at aflaste dommerne (
11
). Bestemmelserne vedrørende procedurens forløb blev ikke ændret i denne forbindelse.
26.
Efter indgivelsen af den anmodning, der ligger til grund for den foreliggende sag, er LEC blevet ændret ved lov nr. 42/2015 (
12
). De ændringer, der blev indført ved denne lov, finder i henhold til overgangsbestemmelserne i lov nr. 42/2015 imidlertid ikke anvendelse på igangværende sager. De nedenstående bestemmelser i LEC er derfor anført i deres affattelse før ændringen ved lov nr. 42/2015, der finder anvendelse i den foreliggende sag (
13
).
27.
LEC’s artikel 34 regulerer proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af procesfuldmægtiges salærer, og bestemmelsens stk. 2, andet og tredje afsnit, har følgende ordlyd:
»2.   […]
Såfremt fuldmagtsgiveren gør indsigelse inden for den nævnte frist, undersøger Secretario Judicial regningen og procedureforløbet samt den fremlagte dokumentation og udsteder inden for en frist på ti dage et dekret, hvormed den fastsætter det beløb, som skal betales til den procesfuldmægtige med angivelse af, at der vil ske tvangsfuldbyrdelse, såfremt betalingen ikke finder sted inden for en frist på fem dage fra dagen for meddelelsen.
Det i det foregående afsnit nævnte dekret kan ikke være genstand for appel, men det foregriber på ingen måde, end ikke delvist, den dom, der vil kunne falde i forbindelse med et senere ordinært søgsmål.«
28.
LEC’s artikel 35 regulerer proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af advokaters salærer og har følgende ordlyd:
»1.   Advokater kan over for den part, som de forsvarer, kræve betaling af det salær, som de opnår ret til i forbindelse med sagsførelsen, ved fremlæggelse af en detaljeret regning og afgivelse af en formel erklæring om, at de skyldes dette salær, og at det ikke er betalt.
2.   Efter fremsættelsen af dette krav anmoder justitssekretæren skyldneren om at betale nævnte beløb samt sagsomkostninger eller om at gøre indsigelse mod regningen inden for ti dage med angivelse af, at der vil ske tvangsfuldbyrdelse, såfremt skyldneren ikke betaler eller gør indsigelse.
Såfremt der inden for nævnte frist gøres indsigelse mod salæret, finder artikel 34, stk. 2, andet og tredje afsnit, tilsvarende anvendelse.
Såfremt der gøres indsigelse mod salæret, vil det først blive reguleret i henhold til artikel 241 ff., medmindre advokaten godtgør, at der forelå et skriftligt overslag, som den part, der har gjort indsigelse, havde accepteret på forhånd, og der udstedes et efterfølgende dekret, hvorved det berettigede beløb fastsættes med varsel om, at der vil ske tvangsfuldbyrdelse, såfremt betalingen ikke finder sted inden for en frist på fem dage fra dagen for meddelelsen.
Dette dekret kan ikke være genstand for appel, men det foregriber på ingen måde, end ikke delvist, den dom, der vil kunne falde i forbindelse med et senere ordinært søgsmål.
3.   Såfremt den, der skylder salæret, ikke gør indsigelse inden for den fastsatte frist, vil der ske tvangsfuldbyrdelse med henblik på inddrivelse af det beløb, som er anført på regningen, plus sagsomkostninger.«
29.
LEC’s artikel 206 har overskriften »Typer af afgørelser« og bestemmer i stk. 2:
»2.   Afgørelser fra secretarios judiciales betegnes som foranstaltninger og dekreter.«
30.
LEC’s artikel 207, der har overskriften »Endelige afgørelser. Afgørelser, der ikke kan appelleres. Formel retskraft«, har følgende ordlyd:
»1.   Endelige afgørelser er de afgørelser, der afslutter behandlingen i første instans, samt dem, der afgør de fremsatte appeller over for disse.
2.   Afgørelser, der ikke kan appelleres, enten fordi der ikke i denne lov er fastsat noget herom, eller fordi den ved lov fastsatte frist er udløbet, uden at nogen af parterne har iværksat appel, er endelige.
3.   Endelige afgørelser har materiel retskraft, og den ret, der træffer afgørelse i den sag, i hvilken afgørelserne er truffet, er under alle omstændigheder bundet heraf.
4.   Når fristen for at appellere en afgørelse er udløbet, uden at der er iværksat appel, er afgørelsen endelig og får retskraft. Den ret, der træffer afgørelse i sagen, er under alle omstændigheder bundet heraf.«
31.
LEC’s artikel 222 med overskriften »Materiel retskraft« bestemmer i stk. 1:
»1.   Den retskraft, der er forbundet med endelige afgørelser, udelukker i henhold til loven, uanset om de imødekommer eller forkaster anmodningen, enhver senere procedure, der har den samme genstand som den procedure, i hvilken afgørelsen er truffet.«
32.
LEC’s artikel 246, stk. 1, hvortil LEC’s artikel 35, stk. 2, tredje afsnit, henviser, bestemmer:
»1.   Såfremt fastsættelsen anfægtes med den begrundelse, at advokatsalæret er for højt, høres den pågældende advokat inden for en frist på fem dage, og såfremt denne ikke accepterer den krævede nedsættelse af salæret, sendes en bekræftet kopi af sagens akter, eller den nødvendige del heraf, til advokatsamfundet med henblik på udarbejdelse af et responsum.«
33.
LEC’s artikel 517 har overskriften »Fuldbyrdelsesforretning. Fuldbyrdelsesdokumenter« og bestemmer i stk. 1 og stk. 2, nr. 9.o:
»1.   Fuldbyrdelsesforretningen skal være støttet på et dokument, der hjemler ret til eksekution af fordringer.
2.   Kun følgende dokumenter hjemler ret til eksekution af fordringer:
9.o
Andre processuelle afgørelser og dokumenter, der er eksigible i henhold til denne eller en anden lov.«
34.
LEC’s artikel 552 har overskriften »Afslag på fuldbyrdelse. Retsmidler«, og stk. 1 heri har følgende ordlyd:
»1.   Såfremt retten finder, at de lovbestemte vilkår og betingelser ikke er opfyldt for at anordne en fuldbyrdelse, afsiger den en kendelse, hvorved der gives afslag på fuldbyrdelsen.
Hvis retten finder, at et af de vilkår, som fremgår af de fuldbyrdelsesdokumenter, som er omhandlet i artikel 557, stk. 1, er urimeligt, hører den parterne inden for en frist på 15 dage. Efter høring af parterne træffer den inden 5 arbejdsdage afgørelse i henhold til artikel 561, stk. 1, nr. 3.a«
35.
LEC’s artikel 556 har overskriften »Indsigelse mod fuldbyrdelse af processuelle afgørelser eller voldgiftsafgørelser eller aftaler indgået ved forlig«, og stk. 1 og 2 heri bestemmer følgende:
»1.   Hvis fuldbyrdelsesdokumentet er en processuel afgørelse eller voldgiftsafgørelse eller en aftale indgået ved forlig, kan rekvisitus inden ti dage efter forkyndelsen af den kendelse, hvormed der udstedes en fuldbyrdelsesordre, fremsætte en skriftlig indsigelse mod denne under påberåbelse af, at han har betalt eller opfyldt det i dommen, voldgiftsafgørelsen eller aftalen pålagte, hvilket skal kunne dokumenteres.
Der kan endvidere fremsættes indsigelse vedrørende forældelse af fuldbyrdelsesforretningen og de aftaler og forlig, der er indgået, med henblik på at undgå fuldbyrdelsen, under forudsætning af, at disse aftaler og forlig fremgår af et notarbekræftet dokument.
2.   En indsigelse, der fremsættes i de i det foregående stykke nævnte tilfælde har ikke opsættende virkning for så vidt angår fuldbyrdelsen.«
36.
LEC’s artikel 557 med overskriften »Indsigelse mod fuldbyrdelse på grundlag af andre dokumenter end rets- eller voldgiftsafgørelser« bestemmer følgende i stk. 1, nr. 7.a, og stk. 2:
»1.   Når fuldbyrdelsen anordnes i henhold til et af de fuldbyrdelsesdokumenter, som er omhandlet i artikel 517, stk. 2, nr. 4.o, 5.o, 6.o og 7.o eller andre dokumenter, der er eksigible som omhandlet i artikel 517, stk. 2, nr. 9.o, kan rekvisitus alene fremsætte indsigelse mod disse inden for den frist og i den form, der er fastsat i ovenstående artikel, såfremt den henviser til en af følgende grunde:
[…]
7.a
Dokumentet indeholder urimelige vilkår.
2.   Såfremt der rejses indsigelse som omhandlet i det foregående stykke, udsætter rettens justitssekretær fuldbyrdelsen som et led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse.«
III – Sagens faktiske omstændigheder og anmodningen om præjudiciel afgørelse
37.
Med henblik på bilæggelse af en tvist vedrørende forældremyndighed har Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (retten i sager vedrørende vold mod kvinder i Terassa) på begæring af Pilar Hernández Martínez gennemført sag nr. 206/2013. Pilar Hernández Martínez indgik aftale om ydelse af advokatbistand med advokaten Ramón Margarit Panicello med henblik på at få sine interesser varetaget i den nævnte sag. Den 27. juli 2015 indgav Ramón Margarit Panicello til Secretario Judicial des Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (justitssekretæren ved retten i sager vedrørende vold mod kvinder i Terrassa) i henhold til LEC’s artikel 35 et proceskrav med henblik på inddrivelse af hans salær.
38.
Den secretario judicial, der har til opgave at gennemføre proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af advokaters salærer, er i tvivl om, hvorvidt denne procedure er forenelig med EU-retten, da de relevante nationale retsforskrifter ikke giver ham mulighed for at kontrollere ex officio, om den indgåede kontrakt indeholder urimelige vilkår, eller om der er udvist illoyal forretningsmæssig adfærd. Disse bestemmelser giver heller ikke mulighed for bevisoptagelse ud over i form af dokumentation eller ved sagkyndig.
39.
Under disse omstændigheder har secretario judicial besluttet at udsætte sagen og forelægge Den Europæiske Unions Domstol følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er artikel 34 og 35 samt artikel 207, stk. 2-4, i [LEC,] der fastsætter proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som de udelukker muligheden for en domstolsprøvelse? Såfremt svaret er bekræftende:
Kan Secretario Judicial i forbindelse med procedurerne i artikel 34 og 35 i [LEC] anses for at være en »ret« som omhandlet i artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde?
2)
Er artikel 34 og 35 i [LEC] i strid med artikel 6, stk. 1, og [artikel] 7, stk. 2, i direktiv 93/13[…] og med artikel 6, stk. 1, litra d), og artikel 11 og 12 i direktiv 2005/29[…], for så vidt som de forbyder enhver undersøgelse ex officio af, om de aftaler, der er indgået mellem advokater og fysiske personer, der handler uden for deres profession, indeholder urimelige kontraktvilkår eller er udtryk for en urimelig handelspraksis?
3)
Er artikel 34 og 35 i [LEC] i strid med artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 2, [og punkt 1, litra q), i bilaget til] direktiv 93/13/EØF, for så vidt som de forhindrer bevisførelse under proceduren »jura de cuentas« (søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer) ved afgørelsen af spørgsmålet?«
IV – Analyse
40.
Det skal undersøges, om secretario judicial i den funktion, som denne varetager i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, er en ret i artikel 267 TEUF’s forstand. Såfremt dette er tilfældet, skal Domstolen afgøre, om secretario judicial under proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer ex officio skal undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår eller urimelig handelspraksis. Udformningen af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er således af afgørende betydning for alle de spørgsmål, der er rejst i den foreliggende præjudicielle sag. Derfor skal den omhandlede procedure indledningsvis beskrives.
A – Om proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer for secretario judicial
41.
Den procedure for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, der er reguleret i LEC’s artikel 34 og 35, gør det muligt for en advokat at opnå et grundlag for tvangsfuldbyrdelse af sine salærkrav, uden at der finder en kontradiktorisk drøftelse af disse krav sted, medmindre skyldneren foranlediger en sådan ved at gøre indsigelse. Den i sagen omhandlede procedure ligner i så henseende den betalingspåkravsprocedure, der var genstand for sagen Banco Español de Crédito og Finanmadrid EFC-sagen. Denne procedure indebærer nemlig også en overførsel af initiativet ved sagsanlæg til sagsøgte – betegnet aktiv indsigelse – hvorved det påhviler adressaten at indlede den kontradiktoriske procedure for at forhindre fuldbyrdelsesgrundlaget for påkravet i at blive til (
14
).
42.
Proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, der blev udviklet specielt med henblik på inddrivelse af advokatsalærer, der påløber i forbindelse med en bestemt retssag, er ikke den eneste mulighed, en advokat har, for at inddrive sine salærer. Salærkrav kan således også gøres gældende i ordinære rets- eller betalingspåkravsprocedurer.
43.
Proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer skal gennemføres for secretario judicial ved den ret, der har behandlet den sag, som advokaten har ført for sin klient, og kan kun have til formål at indkræve de salærer, der er påløbet i forbindelse med denne sag.
1. Om forløbet af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer for secretario judicial
44.
Når en advokat forelægger secretario judicial sit salærkrav, undersøger denne, om kravene svarer til den advokatbistand, der blev ydet under retssagen, og udelukker krav, der ikke kan honoreres (
15
). Derefter anmoder secretario judicial skyldneren om at betale kravet. Hvis skyldneren ikke gør indsigelse, iværksættes fuldbyrdelsen.
45.
Hvis skyldneren derimod bestrider, at kravet er skyldigt, undersøger secretario judicial regningen og procedureforløbet samt den fremlagte dokumentation og udsteder derefter et dekret, der fastsætter det beløb, som skal betales til advokaten (
16
).
46.
Såfremt der desuden gøres indsigelse mod kravets størrelse og der ikke foreligger et af indsigeren forud accepteret overslag, fastsætter secretario judicial kravets størrelse inden for rammerne af en procedure til fastsættelse af omkostninger, som er reguleret i LEC’s artikel 241 ff., og som i henhold til LEC’s artikel 246 hjemler mulighed for at høre rekvirenten og forelægge spørgsmålet for advokatsamfundet (
17
).
47.
I henhold til ordlyden af artikel 34 og 35 i LEC fastsættes udtrykkeligt, at secretario Judicial kun i tilfælde af indsigelse udsteder dekret (»decreto«) om honorarets størrelse. Secretario judicial træffer imidlertid også afgørelse i tilfælde, hvor han kontrollerer advokatens regning, når han eventuelt udelukker fordringer, der ikke er dækningsberettigede, når han pålægger debitor at betale denne regning i overensstemmelse med artikel 35, stk. 2, første afsnit, i LEC, og når denne fordring i mangel af indsigelse i henhold til artikel 35, stk. 3, i LEC kan fuldbyrdes. Dermed betegner udtrykket »afgørelse fra Secretario Judicial« herefter både det dekret, som secretario judicial vedtager i tilfælde af indsigelse, der udtrykkeligt er fastsat i artikel 34 og 35 i LEC, og den afgørelse, han vedtager, når han pålægger debitor, at betale den regning, han har kontrolleret, og hvormed fordringen i mangel af indsigelse bliver eksegibel. Det må lægges til grund, at en sådan afgørelse også vedtages i form af dekret (»decreto«).
2. Om virkningen af secretario judicials afgørelse
48.
I henhold til LEC’s artikel 34 og 35 kan den afgørelse, som secretario judicial udsteder i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, ikke appelleres, men foregriber ikke en senere procedure indholdsmæssigt. Et salærkrav, der er blevet fastsat af secretario judicial, kan således ændres under en senere ordinær procedure. Secretario judicials afgørelse får dermed kun formel, men ikke materiel retskraft.
49.
Formel retskraft betyder nemlig i henhold til LEC’s artikel 207 kun, at en afgørelse ikke længere kan appelleres, fordi loven ikke hjemler appel, eller fordi appelfristen er udløbet. Materiel retskraft betyder derimod i henhold til LEC’s artikel 222, at indholdet af afgørelsen også er bindende for senere procedurer.
50.
Den omstændighed, at secretario judicials afgørelse om inddrivelse af skyldige salærer ikke har materiel retskraft, er imidlertid på ingen måde til hinder for, at denne afgørelse kan fuldbyrdes. I henhold til LEC’s artikel 34 og 35 er skyldneren således forpligtet til at betale det af secretario judicial fastsatte beløb, da der ellers vil ske tvangsfuldbyrdelse.
3. Om fuldbyrdelsen af secretario judicials afgørelse
51.
Med hensyn til selve fuldbyrdelsen findes der i spansk lovgivning afhængigt af fuldbyrdelsesgrundlagets karakter to forskellige fuldbyrdelsesprocedurer. Hvis der er tale om »processuelle« afgørelser eller voldgiftsafgørelser (
18
) eller en aftale indgået ved forlig, kan rekvisitus i henhold til LEC’s artikel 556, stk. 1 og 2, inden for rammerne af en indsigelse, der ikke har opsættende virkning, kun påberåbe sig, at forpligtelsen er blevet opfyldt, at tvangsfuldbyrdelsesforretningen er forældet, eller at der foreligger et partsforlig. Hvis der derimod hverken er tale om fuldbyrdelsesdokumenter på grundlag af rets- eller voldgiftsafgørelser (
19
), hjemler LEC’s artikel 557 væsentligt mere vidtgående muligheder for at gøre indsigelse med opsættende virkning, der navnlig gør det muligt at påberåbe sig urimelige kontraktvilkår. Desuden undersøger den ret, der er ansvarlig for fuldbyrdelsen af sådanne dokumenter, om der foreligger urimelige kontraktvilkår (
20
).
52.
Spørgsmålet om, hvilken af disse to kategorier secretario judicials afgørelse om inddrivelse af skyldige salærer henhører under, synes ikke at være endeligt afklaret. Den spanske regering er således af den opfattelse, at dette dekret henhører under de dokumenter, der hverken er rets- eller voldgiftsafgørelser, som er nævnt i LEC’s artikel 557. Deraf følger, at den fuldbyrdende ret inden for rammerne af fuldbyrdelsen af denne afgørelse ex officio er forpligtet til at undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår. Denne antagelse er en væsentlig del af den spanske regerings argumentation både med hensyn til secretario judicials karakter af ret og besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål.
53.
Det er imidlertid vanskeligt at følge den spanske argumentation. Hvis man følger kæden af henvisninger i bestemmelserne i LEC om fuldbyrdelse (LEC’s artikel 517, 556 og 557), viser det sig nemlig, at secretario judicials afgørelser skal fuldbyrdes på samme måde som retsafgørelser.
54.
Den spanske regering støtter sin antagelse på, at LEC’s artikel 557 med henblik på definitionen af dokumenter, der hverken er rets- eller voldgiftsafgørelser, henviser til LEC’s artikel 517, stk. 2, der på sin side definerer samtlige eksigible dokumenter og i nr. 9.o nævner de »andre »processuelle« afgørelser og dokumenter, der er eksigible i henhold til denne […] lov« (
21
), hvortil afgørelser, der er truffet i henhold til LEC’s artikel 34 og 35, hører.
55.
LEC’s artikel 557, stk. 1, henviser dog kun til de i LEC’s artikel 517, stk. 2, nr. 9.o, nævnte andre »eksigible dokumenter« (
22
), men ikke til de andre »»processuelle« afgørelser« (»resoluciones procesales«). Disse er nemlig omfattet af LEC’s artikel 556, der ifølge dens udtrykkelige ordlyd jo netop vedrører fuldbyrdelse af »»processuelle« afgørelser«.
56.
Desuden hører de dekreter (»decretos«), som secretario judicial udsteder i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer i henhold til LEC’s artikel 34 og 35, ikke ind under de »dokumenter, der er eksigible« som omhandlet i artikel 517, stk. 2, nr. 9, men derimod under de deri nævnte »processuelle afgørelser« (»resoluciones procesales«). I henhold til LEC’s artikel 206 hører de af secretario judicial udstedte dekreter (»decretos«) ind under de afgørelser, som dette organ træffer (»resoluciones«). Dermed er de dekreter (»decretos«), som secretario judicial udsteder under proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, utvivlsomt »»processuelle« afgørelser« (»resoluciones procesales«) som omhandlet i LEC’s artikel 556 og skal dermed med henblik på fuldbyrdelse sidestilles med retsafgørelser.
57.
Den spanske regering har under retsmødet på trods af udtrykkelig anmodning herom ikke kunnet fremføre underbyggede argumenter mod denne fortolkning, der er støttet på den eksplicitte ordlyd af LEC’s bestemmelser, men har blot, uden at tage præcist stilling til de pågældende bestemmelsers ordlyd, vagt henvist til den »systematiske fortolkning« af disse bestemmelser.
58.
I modsætning til dette anbringende bekræfter en systematisk fortolkning af LEC imidlertid også, at afgørelser om inddrivelse af skyldige salærer, der udstedes af secretario judicial, med henblik på deres fuldbyrdelse i lighed med retsafgørelser er omfattet af reglerne i LEC’s artikel 556. Ved lov nr. 13/2009, ved hvilken kompetencen med hensyn til proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer blev overført til secretarios judiciales (
23
), blev overskriften på LEC’s artikel 556 også ændret fra »Indsigelse mod fuldbyrdelse af retslige afgørelser eller voldgiftsafgørelser […]« (»Oposición a la ejecución de resoluciones judiciales o arbitrales […]«)til »Indsigelse mod fuldbyrdelse af »processuelle« afgørelser eller voldgiftsafgørelser« (»Oposición a la ejecución de resoluciones procesales o arbitrales«), idet dette, som det udtrykkeligt forklares i indledningen til lov nr. 13/2009, skete for at tage højde for de nye kompetenceområder, som secretarios judiciales blev tillagt ved denne lov. Derfor omfatter begrebet »»processuelle« afgørelser« (»resoluciones procesales«), som det anføres i indledningen til lov nr. 13/2009, nu både retsafgørelserne og secretarios judiciales’ afgørelser (
24
).
59.
Disse bemærkninger godtgør, i modsætning til den spanske regerings opfattelse, den spanske lovgivers ønske om ikke blot at overdrage kompetencen med hensyn til proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, der hidtil havde været forbeholdt dommerne, til secretarios judiciales, men også at sørge for, at de afgørelser, der træffes af secretarios judiciales inden for rammerne af denne procedure, i henhold til LEC’s artikel 556 skal fuldbyrdes på samme måde som retsafgørelser.
60.
Dermed bør det i den foreliggende præjudicielle sag lægges til grund, at de afgørelser, der udstedes af secretario judicial i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, med henblik på fuldbyrdelsen heraf er sidestillet med retsafgørelserne. Dette betyder, at der inden for rammerne af fuldbyrdelsen hverken er fastsat en pligt til at undersøge urimelige kontraktvilkår ex officio eller en mulighed for med opsættende virkning at fremsætte indsigelse støttet på sådanne kontraktvilkårs eksistens.
B – Om den præjudicielle anmodnings antagelse til realitetsbehandling
61.
Inden jeg undersøger spørgsmålet om, hvorvidt den beskrevne procedure for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er forenelig med EU-retten, skal jeg først behandle spørgsmålet om, hvorvidt secretario judicial har ret til at forelægge spørgsmål for Domstolen samt andre spørgsmål vedrørende formaliteten.
1. Om secretario judicials ret til at forelægge spørgsmål for Domstolen
62.
I sin anmodning om præjudiciel afgørelse giver secretario judicial udtryk for tvivl med hensyn til sin status som en ret i artikel 267 TEUF’s forstand, da denne i Spanien formelt betragtet ikke udgør en del af den dømmende magt, men derimod er en tjenestemand, der henhører under justitsministeriet. Han konkluderer dog, at han er berettiget til at forelægge spørgsmål. Mens Kommissionen deler denne opfattelse, har den spanske regering protesteret kraftigt mod denne.
63.
Spørgsmålet om, hvorvidt et forelæggende organ er en ret i artikel 267 TEUF’s forstand, skal alene afgøres på grundlag af EU-retten. Det er derfor ikke udslagsgivende, hvordan den nationale lovgivning klassificerer et organ. Dette gælder også for den måde, hvorpå et organ vurderes i den nationale retspraksis, og dermed i den foreliggende sag for den spanske forfatningsdomstols retspraksis, som secretario judicial har nævnt, og som blev drøftet under retsmødet, hvorefter en afgørelse, som secretario judicial havde truffet i en anden procedure end den i denne sag omhandlede, ikke blev klassificeret som en domstolsafgørelse i den spanske forfatningsretspleje.
64.
Afgørende for den EU-retlige vurdering af et organs karakter af ret er derimod en række forhold, bl.a. om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, og om det er uafhængigt (
25
).
65.
Endvidere kan nationale organer kun forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og hvis de skal træffe afgørelse i en sag, som er bestemt til at resultere i en afgørelse, der har judiciel karakter (
26
).
66.
Afgørelsen af, om et organ har ret til at forelægge spørgsmål for Domstolen, træffes således på grundlag af såvel strukturelle som funktionelle kriterier. I denne forbindelse bemærkes, at et nationalt organ kan være en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, når det udøver judicielle funktioner, hvorimod dette ikke er tilfældet, når det udøver andre funktioner, bl.a. af administrativ karakter (
27
).
67.
Heraf følger, at det for at afgøre, om et nationalt organ, som ifølge lovgivningen er tillagt forskellige funktioner, må kvalificeres som en »ret« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 267 TEUF, også er nødvendigt at undersøge den særlige karakter af de funktioner, det udøver, i den specielle lovgivningsmæssige sammenhæng, hvori det forelægger spørgsmål for Domstolen (
28
).
68.
I det foreliggende tilfælde skal det således undersøges, om secretario judicial specielt i den funktion, som denne varetager i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer i henhold til LEC’s artikel 35, skal klassificeres som en ret i artikel 267 TEUF’s forstand.
69.
Uproblematiske forhold er for det første lovgrundlaget for secretario judicials aktiviteter og dennes permanente karakter (
29
). Endvidere hersker der inden for rammerne af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, der reguleres i LEC’s artikel 34 og 35, ingen tvivl om secretario judicials anvendelse af retsregler.
70.
Derimod er det i den foreliggende sag omtvistet, om dette organ er uafhængigt, og om den omhandlede procedure for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er en obligatorisk, kontradiktorisk sagsbehandling, inden for hvis rammer der skal træffes afgørelse i en sag, som er bestemt til at resultere i en afgørelse, der har judiciel karakter.
a) Om secretarios judiciales’ uafhængighed
71.
Begrebet domstolenes uafhængighed omfatter ifølge fast retspraksis to aspekter: et eksternt og et internt aspekt.
72.
Hvad for det første angår det interne aspekt af uafhængigheden hænger dette sammen med begrebet upartiskhed og vedrører det forhold, at der skal være den samme afstand til tvistens parter og deres respektive interesser for så vidt angår tvistens genstand (
30
).
73.
Secretario judicials interne uafhængighed er inden for rammerne af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer sikret ved, at denne over for advokaten og dennes klienter indtager en stilling som uafhængig tredjemand. Endvidere bestemmer LOPJ’s artikel 452, stk. 1, første punktum, at secretario judicial til enhver tid udfører sine funktioner upartisk. Og endelig svarer retsreglerne for secretario judicial med hensyn til undladelse og inhabilitet i vid udstrækning til de regler, der gælder for dommerne (
31
).
74.
For så vidt angår det eksterne uafhængighedsaspekt kræver det, at den instans, der skal træffe afgørelse, er beskyttet mod indgreb og pres udefra, som kan bringe dets medlemmers uafhængige bedømmelse af de tvister, de får forelagt, i fare (
32
).
75.
Desuden forudsætter garantierne for uafhængighed og upartiskhed, at der findes regler – om bl.a. organets sammensætning, medlemmernes udnævnelse og funktionsperiode, tilfælde, hvor organets medlemmer kan vige deres sæde, tilfælde, hvor de har pligt til at vige deres sæde, samt tilfælde, hvor de kan afsættes – som gør det muligt at fjerne enhver rimelig tvivl i offentligheden om, at den nævnte instans er uimodtagelig for påvirkninger udefra og neutral i forhold til de interesser, som står over for hinanden. Med henblik på opfyldelse af kravet om organets uafhængighed kræves det navnlig ifølge fast retspraksis, at de tilfælde, hvor et organs medlemmer kan afsættes, er præciseret udtrykkeligt i lovbestemmelser (
33
).
76.
Med hensyn til secretarios judiciales skal det indledningsvis bemærkes, at disse udnævnes inden for rammerne af en udvælgelsesprocedure. Endvidere har de en individuel ret til at beholde deres status som embedsmænd, faktisk at udføre de funktioner, der henhører under deres hverv, og kun at blive afskediget i de i loven fastsatte tilfælde og på de i loven fastsatte betingelser (
34
). Og endelig kan de kun afskediges fra deres embede på grund af strafferetlige domsfældelser eller i tilfælde af meget alvorligt magtmisbrug, der er opregnet udtømmende og defineret præcist i loven (
35
).
77.
Desuden kan secretarios judiciales’ kompetencer i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer ikke uddelegeres til andre tjenestemænd (
36
). Men først og fremmest fastsætter de relevante bestemmelser, at secretarios judiciales i procedurer i det enkelte tilfælde udelukkende handler i overensstemmelse med de kompetencer, de er blevet tillagt, men ikke er bundet af instrukser. Disses arbejdsgiver må, som secretario judicial udtrykkeligt fremhæver i sin forelæggelseskendelse, under ingen omstændigheder udøve indflydelse på igangværende procedurer eller vejlede dem med henblik på konkrete retssager (
37
). På trods af deres status som tjenestemænd og ikke dommere i det nationale system og den omstændighed, at de generelt er bundet af instrukser fra den overordnede myndighed (
38
), er der derfor ingen tvivl om, at secretarios judiciales er uafhængige i forbindelse med udførelsen af de funktioner, som de er blevet tillagt i en konkret procedure for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer.
78.
Modsat den opfattelse, som den spanske regering gav udtryk for under retsmødet, skal det i denne forbindelse lægges til grund, at de retsforskrifter, der forbyder de overordnede myndigheder at give secretarios judiciales instrukser med hensyn til konkrete sager (
39
), også gælder for proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer. Disse forskrifter nævner ganske vist kun secretario judicials kompetencer vedrørende oprettelse af dokumenter og dette organs kompetencer til at træffe afgørelser vedrørende sagens tilrettelæggelse. Disse bestemmelsers ordlyd stammer dog fra, før kompetencen vedrørende proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer blev overdraget til secretarios judiciales. Der hersker således ingen tvivl om, at princippet om uafhængighed af instrukser i det konkrete tilfælde også skal anvendes analogt på de afgørelser, som secretario judicial skal træffe inden for rammerne af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer.
79.
På baggrund af de ovennævnte kriterier er secretarios judiciales således både med hensyn til deres status og med hensyn til udførelsen af deres funktioner vedrørende inddrivelse af skyldige salærer omfattet af garantier, der er tilstrækkelige til at opfylde uafhængighedskriteriet.
80.
Den spanske regerings modsatte opfattelse, der alene støttes på ordlyden af LOPJ’s artikel 452, hvorefter secretarios judiciales kun handler autonomt og uafhængigt i forbindelse med udøvelsen af deres kompetence til oprettelse af dokumenter, mens de i forbindelse med deres andre funktioner er underlagt almindelig anvisningsbeføjelse, kan derfor ikke tiltrædes. I øvrigt skal det i denne forbindelse bemærkes, at også denne bestemmelses ordlyd stammer fra, før kompetencen vedrørende proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer blev overdraget til secretarios judiciales, og derfor ikke tager hensyn til dette organs nyere, domstolslignende opgaver.
81.
Det følger af det ovenstående, at secretario judicial på trods af sin status som embedsmand i domstolsadministrationen i forbindelse med udøvelsen af sine kompetencer i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er tilstrækkeligt uafhængig til at kunne anses for en ret i artikel 267 TEUF’s forstand.
b) Om secretarios judiciales’ funktion i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer
82.
Parterne er uenige om, hvorvidt secretario judicial i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, som denne sag omhandler, har karakter af en ret med hensyn til denne procedures kontradiktoriske karakter samt med hensyn til dens obligatoriske karakter, og hvorvidt den skal munde ud i en retlig afgørelse.
83.
For så vidt angår det første aspekt skal det indledningsvis fastslås, at proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer helt klart indeholder kontradiktoriske elementer (
40
). Ganske vist er det inden for rammerne af denne procedure teoretisk muligt, at en advokat opnår et eksigibelt dokument uden en kontradiktorisk drøftelse af dennes krav, hvis skyldneren ikke gør indsigelse (
41
). Senest ved en sådan indsigelse fra modpartens side bliver proceduren imidlertid kontradiktorisk i og med, at secretario judicial i så fald ikke blot skal undersøge advokatens krav, men også skal høre denne (
42
).
84.
Ifølge den spanske regering ligger der imidlertid ikke en retstvist, hvori secretario judicial skal træffe afgørelse, til grund for proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer. Dette organ undersøger nemlig blot den ydede advokatbistand og fastsætter det beløb, som klienten skal betale til advokaten.
85.
Da der imidlertid helt klart verserer en retstvist i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, nemlig tvisten om en faktisk eller påstået manglende betaling af advokatens salærkrav, må dette argument forkastes (
43
). Ved at erklære kravet for eksigibelt eller fastsætte dets størrelse afgør secretario judicial således denne retstvist. I denne forbindelse foretager secretario judicial ved sin kontrol af kravet på grundlag af den foreliggende dokumentation nødvendigvis også en bevisbedømmelse og en vis prøvelse af kravets berettigelse. Den omstændighed, at der i de præjudicielle spørgsmål, der skal behandles i det følgende, rejses spørgsmål om, hvorvidt den prøvelse og bevisoptagelse, der finder sted i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, opfylder de EU-retlige bestemmelser vedrørende forbrugerbeskyttelse, er ikke til hinder for denne konstatering.
86.
Den omstændighed, at proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer blev overdraget til secretarios judiciales for at friholde dommerne for opgaver, der ikke vedrører den judicielle funktions kerneområde, taler heller ikke mod denne procedures kontradiktoriske karakter. Dette er i endnu højere grad tilfældet i og med, at procedurens forløb og eksigibiliteten af den endelige afgørelse ikke blev ændret i forbindelse med, at proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer blev overdraget til secretarios judiciales (
44
). Som det forelæggende organ har gjort gældende, er dette jo netop grunden til, at overdragelsen af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer til secretario judicial på nationalt plan har udløst en debat om retssikkerheden i forbindelse med overdragelse af domstolslignende kompetencer til retsplejeorganer. Endelig er den underordnede betydning af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer og dens afhængighed af en tidligere gennemført retssag (
45
) heller ikke indicier for, at denne procedure, der i så henseende ligner proceduren til fastsættelse af omkostninger, som også kendes fra Domstolen, ikke er en kontradiktorisk procedure med henblik på at træffe afgørelse i en verserende retstvist.
87.
For så vidt angår den obligatoriske karakter af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer skal det endvidere fastslås, at secretario judicials kompetence inden for denne procedures rammer ikke forudsætter parternes samtykke, og at dennes afgørelser er bindende for parterne (
46
).
88.
For det første er secretarios judiciales’ sagsbehandling i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer obligatorisk, for så vidt som denne procedure er fastsat ved lov og derfor uafhængigt af alle aftaler mellem parterne. Dermed er den omstændighed, at en advokat også kan vælge at gøre brug af andre procedurer med henblik på at inddrive sine salærer, ikke til hinder for, at proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer klassificeres som obligatorisk. Når en advokat iværksætter en sådan procedure, inddrages den berørte klient automatisk i denne procedure uden at kunne modsætte sig denne inddragelse. I denne forbindelse skal det i øvrigt fremhæves, at Domstolen allerede i dommen i sagen Consorci Sanitari del Maresme anerkendte en fakultativ kompetence som obligatorisk retsinstans (
47
). I den foreliggende sag forholder det i så henseende på lignende måde.
89.
Selv hvis et omtvistet salærkrav, som det kort blev nævnt under retsmødet, på samme tid kan være genstand for både en procedure for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer og en ordinær procedure, vil denne omstændighed ikke være noget argument mod secretario judicials karakter af ret i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer. I modsat fald skulle der også rejses tvivl om, hvorvidt den almindelige ret, der behandler det omtvistede krav sideløbende med secretario judicial, har karakter af ret, hvilket ikke er omtvistet i den foreliggende sag.
90.
For det andet kan de argumenter, der er blevet fremført af den spanske regering vedrørende virkningen af afgørelsen om inddrivelse af skyldige salærer, heller ikke rejse tvivl om denne afgørelses bindende karakter respektive om dennes judicielle karakter.
91.
For det første kan den manglende materielle retskraft (
48
) i det foreliggende tilfælde ikke være til hinder for, at afgørelsen om inddrivelse af skyldige salærer er af judiciel karakter. Uanset muligheden for, at secretario judicials afgørelse senere kan anfægtes i en særskilt procedure, har denne afgørelse utvivlsomt samme virkning som en retsafgørelse over for parterne i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer. Da den ikke kan appelleres, får den nemlig formel retskraft og danner således grundlag for et betalingspåkrav over for skyldneren, der kan fuldbyrdes selvstændigt, respektive en selvstændigt virkende forpligtelse for rekvirenten til at acceptere en nedsættelse af kravet (
49
). Dermed er der visse paralleller mellem denne procedure og afgørelser, der træffes i procedurer om foreløbige forholdsregler. Disse kan ligeledes fuldbyrdes straks og foregriber alligevel ikke en afgørelse i den senere procedure i hovedsagen.
92.
For så vidt angår den egentlige fuldbyrdelse kan den spanske regerings argument om, at det ikke er secretario judicials dekret, men advokatens regning der er fuldbyrdelsesgrundlaget, ikke tiltrædes. Selv i tilfælde af et betalingspålæg svarende til det oprindeligt krævede beløb er proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer alligevel nødvendig, for at advokatens regning kan blive til et fuldbyrdelsesgrundlag.
93.
I så henseende peger gennemgangen af bestemmelserne om fuldbyrdelsen af afgørelsen om inddrivelse af skyldige salærer (
50
) i retning af, at denne fuldbyrdelse er omfattet af de samme regler som fuldbyrdelsen af retsafgørelser. Dermed er skyldneren navnlig afskåret fra at standse tvangsfuldbyrdelsen ved hjælp af en indsigelse med opsættende virkning. Dette aspekt er et stærkt indicium for, at der her er tale om en afgørelse af judiciel karakter.
94.
Endelig er spørgsmålet om, hvorvidt pligten til at undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår, hører ind under secretario judicials kompetence eller – som den spanske regering har gjort gældende – den fuldbyrdende domstols kompetence, uden betydning for vurderingen af secretario judicials karakter af ret. Hvorvidt EU-retten på baggrund af forløbet af proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer og den efterfølgende fuldbyrdelse kræver, at secretario judicial foretager en vurdering af, om kontraktvilkårne er rimelige, skal Domstolen afgøre i forbindelse med den indholdsmæssige vurdering af de præjudicielle spørgsmål.
95.
Sammenfattende er jeg derfor af den opfattelse, at secretario judicial i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er en ret i artikel 267 TEUF’s forstand, da secretario judicial uafhængigt og selvstændigt anvender kontradiktorisk sagsbehandling og træffer en afgørelse, der har judiciel karakter.
2. Om andre spørgsmål vedrørende formaliteten
96.
Mens Kommissionen har rejst spørgsmålet, om Domstolen er i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til at kunne besvare secretario judicials anmodning om præjudiciel afgørelse, har den spanske regering gjort gældende, at de spørgsmål om fortolkning, som Domstolen er blevet forelagt, ikke er relevante for afgørelsen i hovedsagen.
a) Spørgsmålet om, hvorvidt den præjudicielle anmodning er tilstrækkeligt udførlig
97.
Spørgsmålet om, hvorvidt de oplysninger, som secretario judicial har anført, er tilstrækkelige, skal – som Kommissionen har gjort det – besvares bekræftende. På trods af sin kortfattethed beskriver den præjudicielle anmodning ikke blot karakteren af den retstvist, hvori der skal træffes afgørelse, og den omhandlede procedure samt problemet bestående i, at klienten muligvis ikke har fået oplysning om prisen, men også retsgrundlaget for proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer samt secretario judicials tvivl med hensyn til, om proceduren er forenelig med de EU-retsakter, som der anmodes om fortolkning af.
98.
De indvendinger, som den spanske regering med mange ord tilføjede under retsmødet, hvorefter secretario judicial ikke har givet tilstrækkelige oplysninger om den præcise udformning af de vilkår, der var aftalt mellem advokaten og hans klient, skal derfor forkastes. I disse indvendinger tages der i øvrigt ikke hensyn til, at Domstolen i den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse ikke skal tage stilling til, hvorvidt indholdet af nogle vilkår er foreneligt med direktiv 93/13, men til, hvorvidt proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er forenelig med dette direktiv.
99.
Dermed er secretario judicials oplysninger vedrørende de retlige og faktiske forhold i tvisten i hovedsagen tilstrækkelige til, at der kan gives en sagligt korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål. Derudover har de givet parterne en reel mulighed for at indgive indlæg. Det fremgår også af indholdet af de indlæg, der er blevet indgivet til Domstolen.
100.
I øvrigt er ovenstående bemærkninger ganske vist baseret på intensive undersøgelser, men disse har blot bekræftet secretario judicials kortfattede bemærkninger. Hvis den spanske regering ikke havde sået den tvivl om oplysningerne i den præjudicielle anmodning, som viste sig at være ubegrundet, havde disse undersøgelser været overflødige.
b) Om de præjudicielle spørgsmåls relevans for hovedsagen
101.
Den spanske regering har gjort gældende, at hverken fortolkningen af direktiverne 93/13 og 2005/29 eller fortolkningen af chartrets artikel 47 er relevante for tvisten i hovedsagen.
i) Om relevansen af en fortolkning af direktiv 93/13
102.
Hvad for det første angår direktiv 93/13 er de forelagte spørgsmål efter den spanske regerings opfattelse uden betydning for den afgørelse, som secretario judicial skal træffe. Det påhviler nemlig ikke dette organ at undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår, men derimod den ret, der efterfølgende behandler fuldbyrdelsen.
103.
Denne indsigelse kan ikke tiltrædes.
104.
For det første er det som anført ovenfor (
51
) på ingen måde godtgjort, at den ret, der skal behandle fuldbyrdelsen af secretario judicials afgørelse, ex officio skal undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår.
105.
For det andet finder direktiv 93/13 ifølge fast praksis anvendelse på lovbestemmelser, der vedrører den nationale rets kompetence til at efterprøve, om aftalevilkår er urimelige (
52
). Dermed hører proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer for Secretario Judicial ind under dette direktivs anvendelsesområde. Spørgsmålet om, hvorvidt det påhviler dette organ eller den ret, der efterfølgende behandler fuldbyrdelsen, ex officio at undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår, kan derfor nok spille en rolle med hensyn til, om proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er forenelig med direktiv 93/13. Dette spørgsmål skal imidlertid behandles inden for rammerne af den materielle prøvelse af de rejste præjudicielle spørgsmål, og ikke inden for rammerne af prøvelsen af relevansen for afgørelsen og dermed formaliteten vedrørende disse præjudicielle spørgsmål.
ii) Om relevansen af en fortolkning af direktiv 2005/29
106.
For så vidt angår direktiv 2005/29 foreskriver dette efter den spanske regerings opfattelse ikke, at nationale retter ex officio skal undersøge, om der foreligger urimelig handelspraksis, men kræver blot af medlemsstaterne, at de skal træffe foranstaltninger til bekæmpelse af en sådan praksis.
107.
Med denne argumentation tager den spanske regering imidlertid ligeledes ikke hensyn til skillelinjen mellem formaliteten vedrørende den præjudicielle anmodning og den indholdsmæssige bedømmelse af denne. Spørgsmålet om, hvorvidt direktiv 2005/29 kræver, at nationale retter ex officio undersøger, om der foreligger urimelig handelspraksis, vedrører nemlig fortolkningen af selve dette direktiv og ikke dets relevans for hovedsagen. Spørgsmålet om, hvorvidt fortolkningen af en retsakt er nødvendig i forbindelse med et præjudicielt spørgsmål, drejer sig imidlertid slet ikke om fortolkningen af denne retsakt, men om det forudgående spørgsmål, om en sådan fortolkning er nødvendig for en EU-retlig vurdering af den omhandlede situation.
108.
Hvad dette angår gør secretario judicial i denne sag i sin forelæggelseskendelse udtrykkeligt opmærksom på, at det ikke er bekræftet, om Ramón Margarit Panicello på forhånd havde oplyst Pilar Hernández Martínez om prisen for sine ydelser. Som secretario judicial videre anfører, finder han det derfor betænkeligt at anmode Pilar Hernández Martínez om at betale et relativt stort beløb uden at kunne undersøge, om den manglende underretning om prisen udgør en urimelig handelspraksis.
109.
Endvidere gælder direktiv 2005/29 for virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne før, under og efter en handelstransaktion i forbindelse med enhver tjenesteydelse (
53
). I analogi med Domstolens praksis vedrørende direktiv 93/13 er en kontrakt mellem en advokat og dennes klient om levering af juridiske tjenesteydelser en handelstransaktion i forbindelse med en tjenesteydelse som omhandlet i direktiv 2005/29 (
54
).
110.
Hvis secretario judicial således skulle fastslå, at Ramón Margarit Panicello rent faktisk ikke har oplyst sin klient om prisen på sin tjenesteydelse, og at dette har foranlediget hende til at træffe en transaktionsbeslutning, som hun ellers ikke ville have truffet, skal den undladte oplysning om prisen klassificeres som urimelig handelspraksis som omhandlet i direktiv 2005/29 (
55
).
111.
I betragtning heraf synes det ikke at fremgå, at spørgsmålet om fortolkningen af direktiv 2005/29 ikke har nogen sammenhæng med realiteten eller genstanden i hovedsagen eller ikke er af væsentlig betydning for afgørelsen af denne tvist (
56
).
iii) Om relevansen af chartrets artikel 47
112.
Ifølge den spanske regering er proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer i henhold til chartrets artikel 51 ikke omfattet af dettes anvendelsesområde, da der ikke findes nogen EU-retlig ordning vedrørende advokaters inddrivelse af salærer. Dermed kan en fortolkning af chartrets artikel 47 ikke være relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
113.
Dette ræsonnement kan ikke accepteres.
114.
Det følger nemlig af Åkerberg Fransson-dommen, at når en national lovgivning er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, skal Domstolen inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen, som kræves, for at den nationale ret kan vurdere, om denne lovgivning er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder (
57
).
115.
I den foreliggende sag er der ingen tvivl om, at de bestemmelser, der regulerer proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, da den i hovedsagen omhandlede kontrakt blev indgået mellem en advokat og en forbruger og således er omfattet af direktiv 93/13’s anvendelsesområde (
58
). Desuden finder dette direktiv anvendelse på lovbestemmelser, der vedrører den nationale rets kompetence til at efterprøve, om aftalevilkår er urimelige (
59
).
116.
Derudover har Domstolen allerede fastslået, at medlemsstaternes forpligtelse til at sikre beskyttelsen af de rettigheder, som direktiv 93/13 medfører for borgerne mod anvendelsen af urimelige kontraktvilkår, således indebærer et krav om en effektiv domstolsbeskyttelse, hvilket også er sikret ved chartrets artikel 47, og hvis overholdelse de nationale domstole skal sikre (
60
).
117.
Derfor skal spørgsmålet om, hvorvidt en national foranstaltning er forenelig med kravene i direktiv 93/13 med hensyn til den nationale rets prøvelsesbeføjelse, også vurderes i lyset af kravet om adgang til effektive retsmidler, der er sikret ved chartrets artikel 47.
118.
De præjudicielle spørgsmål er således relevante for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
3. Foreløbig konklusion
119.
Dermed bør den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse antages til realitetsbehandling og besvares af Domstolen.
C – Om de præjudicielle spørgsmål
120.
I det følgende vil jeg først behandle den første del af det første og det andet præjudicielle spørgsmål, der omhandler spørgsmålet om, hvorvidt proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er forenelig med direktiv 93/13 og 2005/29, sammenholdt med chartrets artikel 47. Derefter vil jeg behandle det tredje præjudicielle spørgsmål, der drejer sig om, hvorvidt navnlig secretario judicials beføjelser med hensyn til bevisoptagelse i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer opfylder kravene i direktiv 93/13.
1. Om første del af det første og det andet præjudicielle spørgsmål
a) Om kravene til de nationale retters prøvelsesbeføjelser inden for rammerne af direktiv 93/13 og muligheden for at overføre dem på direktiv 2005/29
121.
Da uligheden mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende alene kan ophæves ved positive foranstaltninger, der er uafhængige af kontraktparterne selv, tilkommer det de nationale retter at garantere den effektive virkning af de rettigheder, som direktiv 93/13 tillægger forbrugerne. Derfor skal de nationale retter af egen drift efterprøve, om et kontraktvilkår, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 93/13, er urimeligt (
61
).
122.
Så vidt det fremgår, har Domstolen endnu ikke taget stilling til, om en sådan forpligtelse også gælder inden for rammerne af direktiv 2005/29, og den nationale ret således er forpligtet til af egen drift også at undersøge, om der foreligger urimelig handelspraksis.
123.
Kommissionen er af den opfattelse, at retspraksis herom vedrørende direktiv 93/13 kan overføres på direktiv 2005/29. Den spanske regering mener derimod ikke, at en sådan overførsel er mulig, da artikel 11 og 12 i direktiv 2005/29 ikke forpligter medlemsstaterne til generelt at sikre, at domstole ex officio undersøger, om der foreligger urimelig handelspraksis, men at de skal træffe særlige foranstaltninger til bekæmpelse af en sådan praksis.
124.
I den foreliggende sag kan spørgsmålet om, hvorvidt de principper om de nationale retters undersøgelse ex officio af, om der foreligger urimelige kontraktvilkår, der er udviklet med henblik på direktiv 93/13, generelt kan overføres på direktiv 2005/29, imidlertid lades ubesvaret.
125.
Som det nemlig fremgår af secretario judicials oplysninger, ville den omstændighed, at der kan foreligge en urimelig handelspraksis bestående i den manglende oplysning om prisen, i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, ikke være relevant i sig selv, men derimod kun inden for rammerne af vurderingen af, om der er tale om urimelige kontraktvilkår i den kontrakt, der er indgået mellem advokaten og dennes klient.
126.
I denne forbindelse udgør fastslåelsen af en handelspraksis’ urimelige karakter et af flere holdepunkter, hvorpå vurderingen af et vilkårs urimelige karakter kan støttes, da det i henhold til direktiv 93/13’ artikel 4, stk. 1, vurderes, om et kontraktvilkår er urimeligt, ved på tidspunktet for aftalens indgåelse at tage hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse. Det er ikke i modstrid hermed, at fastslåelsen af en handelspraksis’ urimelige karakter ikke automatisk og i sig selv kan begrunde, at et kontraktvilkår er urimeligt, da direktiv 2005/29’ artikel 3, stk. 2, bestemmer, at dette direktiv »[ikke] berører […] aftaleretten og navnlig ikke bestemmelserne om kontrakters gyldighed, indgåelse og virkning« (
62
).
127.
Dermed har den nationale ret i en situation som den foreliggende pligt til ved sin prøvelse af, om der foreligger urimelige kontraktvilkår, også at tage hensyn til, at der kan foreligge urimelig handelspraksis, og dermed til direktiv 2005/29.
128.
På baggrund heraf kan det konkluderes, at de principper vedrørende nødvendigheden af en undersøgelse ex officio af, hvorvidt der foreligger urimelige kontraktvilkår, der er udviklet inden for rammerne af direktiv 93/13 i en situation som den i hovedsagen, skal overføres på direktiv 2005/29, for så vidt som en undersøgelse af, om et vilkår er urimeligt som omhandlet i direktiv 93/13, nødvendigvis skal ske i lyset af en undersøgelse af, om den pågældende handelspraksis er rimelig som omhandlet i direktiv 2005/29.
129.
Artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 er ikke til hinder herfor. I denne bestemmelse fastsættes det ganske vist, at vurderingen af, om kontraktvilkårene er urimelige, ikke omfatter overensstemmelsen mellem tjenesteydelser og betalingen herfor. Dette gælder dog kun, for så vidt som disse vilkår er affattet klart og forståeligt.
130.
I en situation som den foreliggende er det således ganske vist absolut muligt, at et kontraktvilkår, for hvis vurdering den manglende oplysning om prisen kunne være relevant, omfatter overensstemmelsen mellem en leveret tjenesteydelse og prisen herfor. Det pågældende vilkår er dog i et sådant tilfælde formodentlig netop ikke affattet klart og forståeligt, hvorfor artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 ikke er til hinder for, at den nationale ret vurderer dets indhold (
63
).
b) Om spørgsmålet om, hvorvidt proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er forenelig med direktiv 93/13, sammenholdt med direktiv 2005/29 og chartrets artikel 47
131.
I overensstemmelse med de ovenstående betragtninger skal den første del af det første og af det andet præjudicielle spørgsmål fortolkes således, at secretario judicial ønsker oplyst, om direktiv 93/13, sammenholdt med direktiv 2005/29 og chartrets artikel 47, er til hinder for en national ordning som proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, der ikke giver det organ, der har til opgave at træffe afgørelsen, mulighed for ex officio at undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår eller urimelig handelspraksis.
132.
Direktiv 93/13, sammenholdt med direktiv 2005/29 og chartrets artikel 47, er til hinder for en procedure, der gør det muligt for en erhvervsdrivende at opnå fuldbyrdelse af et krav over for en forbruger, uden at det på et stadium i den procedure, der fører til fuldbyrdelsen, ex officio undersøges, om der foreligger urimelige kontraktvilkår eller urimelig handelspraksis. Hvis proceduren er opdelt i en første fase, hvor fuldbyrdelsesgrundlaget opnås, og en anden fase, hvori den egentlige fuldbyrdelse finder sted, skal der derfor i det mindste i en af disse faser foretages en undersøgelse af, om der foreligger urimelige kontraktvilkår eller urimelig handelspraksis (
64
).
133.
Set i lyset af dette princip kunne der i første omgang opstå det indtryk, at det ville være tilstrækkeligt at besvare secretario judicials spørgsmål som følger: Direktiv 93/13, sammenholdt med direktiv 2005/29 og chartrets artikel 47, er kun til hinder for en ordning, hvor den secretario judicial, der har til opgave at gennemføre afgørelsen om inddrivelse af skyldige salærer, ikke kan undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår eller urimelig handelspraksis, såfremt den ret, der efterfølgende har til opgave at fuldbyrde secretario judicials afgørelse, ikke har beføjelse til at foretage en sådan undersøgelse. Dette svar ville i den foreliggende sag være i overensstemmelse med den spanske regerings holdning.
134.
Et sådant svar bør imidlertid afvises.
135.
Hvis man betragter proceduren til udstedelse og fuldbyrdelse af afgørelsen om inddrivelse af skyldige salærer i sin helhed, står det klart, at det ikke er hensigtsmæssigt at forlægge undersøgelsen med henblik på urimelige kontraktvilkår og urimelig handelspraksis til fuldbyrdelsesfasen (
65
). Dette ville nemlig indebære, at en forbruger i den indledende procedure, der tager sigte på udstedelse af fuldbyrdelsesgrundlaget, anmodes om at betale et krav, der muligvis beror på urimelige kontraktvilkår eller urimelig handelspraksis, og samtidig risikerer en efterfølgende fuldbyrdelse.
136.
Derfor bør en udsættelse af undersøgelsen med henblik på urimelige kontraktvilkår og urimelig handelspraksis til fuldbyrdelsesfasen afvises både af procesbesparende hensyn og af hensyn til den effektive gennemførelse af de berørte EU-retlige bestemmelser. Ved en sådan udsættelse er der nemlig en ikke ubetydelig risiko for, at skyldneren på grund af den naturlige tiltro til afgørelsen om inddrivelse af skyldige salærer ved modtagelsen af denne afgørelse straks vil foretage betalingen, uden at en efterfølgende fuldbyrdelsesprocedure i det hele taget bliver nødvendig. Den omstændighed, at der foreligger en eksigibel afgørelse, udøver i sig selv et pres på forbrugeren til at opfylde sine (påståede) betalingsforpligtelser, der ikke bør undervurderes, ikke mindst når proceduren til udstedelse af fuldbyrdelsesgrundlaget som i det foreliggende tilfælde er udformet som en kontradiktorisk procedure, der skal munde ud i en retlig afgørelse. Derudover kan en indsigelse i fuldbyrdelsesproceduren, som Kommissionen med rette har fremhævet under retsmødet, på ingen måde sidestilles med muligheden for at anfægte secretario judicials afgørelse. Dette gælder så meget desto mere, da en sådan indsigelse i fuldbyrdelsesproceduren – som anført ovenfor (
66
) – i den foreliggende sag ikke ville have opsættende virkning.
137.
At fastsætte, at undersøgelsen med henblik på urimelige kontraktvilkår og urimelig handelspraksis ikke skal finde sted i forbindelse med proceduren for secretario judicial, men derimod i den efterfølgende fuldbyrdelsesprocedure, ville således tilskynde til betaling af krav, der er fastslået ved afgørelser om inddrivelse af skyldige salærer, men som alligevel kan være baseret på urimelige kontraktvilkår og urimelig handelspraksis. En sådan løsning ville helt åbenbart være i strid med den beskyttelse af forbrugeren, som direktiv 93/13, sammenholdt med direktiv 2005/29 og chartrets artikel 47, kræver.
138.
Derfor foreslår jeg Domstolen at besvare den første del af det første og det andet præjudicielle spørgsmål således: Direktiv 93/13, sammenholdt med direktiv 2005/29 og chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at det er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter det organ, der har til opgave at behandle sagen om inddrivelse af skyldige salærer, ikke ex officio må undersøge, om et vilkår i en kontrakt indgået mellem en advokat og en forbruger er urimeligt, eller om der foreligger urimelig handelspraksis.
2. Om det tredje præjudicielle spørgsmål
139.
Med sit tredje præjudicielle spørgsmål ønsker secretario judicial oplyst, om bestemmelserne vedrørende proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er i strid med direktiv 93/13, fordi de begrænser dette organs beføjelser til bevisoptagelse og dermed forbrugerens ret til bevisførelse.
140.
Indledningsvis opstår der tvivl om, hvorvidt dette spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, da secretario judicial fremsætter bemærkninger om, at dennes begrænsede undersøgelsesbeføjelser i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer kan forhindre en undersøgelse af forhold som f.eks. enhver ændring af vilkårene i denne aftale, delvise betalinger for det opkrævede salær eller endda usædvanlig praksis med hensyn til betaling af salæret, der ikke vedrører urimelige kontraktvilkår. Man kunne imidlertid også fortolke secretario judicials spørgsmål således, at han ønsker oplyst, om begrænsningerne i forbindelse med bevisoptagelsen i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer er til hinder for direktiv 93/13’s effektivitet.
141.
De nationale retters rolle med henblik på at gennemføre direktiv 93/13 begrænser sig ikke til blot at være muligheden for at prøve, om et kontraktvilkår eventuelt måtte være urimeligt, men indebærer ligeledes forpligtelsen til ex officio at prøve dette spørgsmål (
67
). Dermed har de nationale retter inden for direktiv 93/13’s rammer en aktiv rolle med henblik på forbrugerbeskyttelsen. Derudover følger det generelt af de EU-retlige krav til effektiviteten af domstolsprøvelsen med henblik på gennemførelsen af direktiv 93/13, at nationale processuelle regler i praksis ikke må umuliggøre eller uforholdsmæssigt vanskeliggøre udøvelsen af rettigheder, der er tillagt forbrugerne ved EU-retten (
68
).
142.
En situation, hvor en ret er bekendt med indicier, der tyder på, at der foreligger urimelige kontraktvilkår, men på grund af sine begrænsede prøvelsesbeføjelser ikke kan undersøge disse, ville således være indlysende problematisk (
69
).
143.
I det foreliggende tilfælde fremgår det af LEC’s bestemmelser om proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, at secretario judicial ikke blot inddrager akterne fra den retssag, som salærkravet vedrører, men også advokatens regning og andre dokumenter, såsom et overslag eller en kontrakt, med henblik på at undersøge kravet. Desuden skal secretario judicial, såfremt der gøres indsigelse mod kravets størrelse, høre advokaten, og, såfremt denne afviser at nedsætte kravet, sende sagens akter videre til advokatsamfundet med henblik på en gennemgang (
70
). Disse prøvelsesbeføjelser bør i reglen være tilstrækkelige til at kunne undersøge og vurdere, om der foreligger urimelige kontraktvilkår.
144.
Som Kommissionen har fremhævet, kan der i tilfælde af, at en kontrakt kun er indgået mundtligt, eventuelt være behov for mere vidtgående prøvelsesbeføjelser, såsom mulighed for at høre vidner, for at kunne vurdere, om der foreligger urimelige kontraktvilkår. Efter Kommissionens opfattelse kan LEC’s bestemmelser set i lyset af den spanske forfatningsrets retspraksis herom imidlertid fortolkes i overensstemmelse med EU-retten, for så vidt som secretario judicials prøvelsesbeføjelser i begrundede tilfælde også kan være mere vidtgående end at undersøge dokumentbeviser og dermed også kan omfatte høring af vidner.
145.
På baggrund af disse betragtninger foreslår jeg, at det tredje præjudicielle spørgsmål besvares således, at direktiv 93/13 ikke er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, såfremt denne ordning tillader en bevisoptagelse, der er tilstrækkelig til at foretage en effektiv undersøgelse af, om der foreligger urimelige kontraktvilkår. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om dette er tilfældet.
V – Forslag til afgørelse
146.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, som Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (justitssekretæren ved retten i sager vedrørende vold mod kvinder i Terrassa) har forelagt, som følger:
»1)
Secretario judicial kan i forbindelse med procedurerne i artikel 34 og 35 i lov nr. 1/2000 anses for at være en ret, der i henhold til artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde er berettiget til at forelægge en anmodning om præjudiciel afgørelse.
2)
Direktiv 93/13, sammenholdt med direktiv 2005/29 og chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at det er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter det organ, der har til opgave at behandle sagen om inddrivelse af skyldige salærer, ikke ex officio må undersøge, om et vilkår i en kontrakt indgået mellem en advokat og en forbruger er urimeligt, eller om der foreligger urimelig handelspraksis.
3)
Direktiv 93/13 er ikke til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, såfremt denne ordning tillader en bevisoptagelse, der er tilstrækkelig til at foretage en effektiv undersøgelse af, om der foreligger urimelige kontraktvilkår. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om dette er tilfældet.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 (EUT 2011, L 304, s. 64).
(
3
) – Jf. det forelæggende organs oplysninger i sag C-269/16, der i øjeblikket er udsat, hvorefter der alene for dette organ verserer over 50 sager vedrørende inddrivelse af skyldige salærer, der er udsat på afgørelsen i den foreliggende sag.
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11.5.2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (EUT 2005, L 149, s. 22) i dets berigtigede affattelse af 25.9.2009 (EUT 2009, L 253, s. 18).
(
5
) – Ley Orgánica 6/1985, de 1 de julio, del Poder Judicial, BOE 157 af 2.7.1985.
(
6
) – Ley Orgánica 7/2015, de 21 de julio, por la que se modifica la Ley Orgánica 6/1985, de 1 de julio, del Poder Judicial, BOE 174 af 22.7.2015, trådt i kraft den 1.10.2015.
(
7
) – For fuldstændighedens skyld bemærkes det, at der ved forfatningslov nr. 7/2015, så vidt som det fremgår, ikke blev foretaget ændringer, der kunne have konsekvenser for vurderingen af, om secretario judicial har karakter af en ret, eller besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål, i de bestemmelser i LOPJ, der er relevante for den foreliggende sag.
(
8
) – BOE 17 af 20.1.2006.
(
9
) – BOE 7 af 8.1.2000.
(
10
) – Ley 13/2009 de reforma de la legislación procesal para la implantación de la nueva Oficina judicial (lov nr. 13/2009 om reform af retsplejelovgivningen med henblik på indførelse af det nye dommerkontor), BOE 266 af 4.11.2009.
(
11
) – Jf. indledningen til lov nr. 13/2009 om reform af retsplejelovgivningen med henblik på indførelse af det nye dommerkontor.
(
12
) – Ley 42/2015, de 5 de octubre, de reforma de la Ley 1/2000, de 7 de enero, de Enjuiciamiento Civil, BOE 239 af 6.10.2015.
(
13
) – Det bemærkes, at der ved denne lov, så vidt det fremgår, ikke blev foretaget ændringer, der kunne have konsekvenser for vurderingen af, om den forelæggende secretario judicial har karakter af en ret, og besvarelsen af de spørgsmål, der er blevet forelagt Domstolen, i de bestemmelser i LEC, der er relevante for den foreliggende sag. Nogle ændringer, der alligevel er værd at nævne, er anført nedenfor i fodnote 16, 17, 20 og 42. Dette er hensigtsmæssigt med henblik på yderligere to præjudicielle anmodninger, der verserer for Domstolen og i øjeblikket er udsat (sag C-609/15 og sag C-269/16), som ligeledes vedrører proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer og, så vidt det fremgår, er omfattet af reglerne i LEC i deres ved lov nr. 42/2015 ændrede affattelse.
(
14
) – Jf. beskrivelsen i generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2015:746, punkt 27 og 46): Til forskel fra proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer udløser en indsigelse i betalingspåkravsproceduren imidlertid en overgang til et ordinært søgsmål. Jf. generelt om forenklede procedurer til inddrivelse af pengekrav generaladvokat Trstenjaks forslag til afgørelse Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:74, punkt 23-25 og 50 og 51).
(
15
) – I henhold til den spanske forfatningsdomstols dom af 25.3.1993 i sag 110/1993, BOE 100 af 27.4.1993.
(
16
) – I den ved lov nr. 42/2015 ændrede affattelse af LEC er det endvidere fastsat, at secretario judicial før udstedelsen af dette dekret underretter og hører rekvirenten om indsigelsen, jf. artikel 35, stk. 2, andet afsnit, sammenholdt med artikel 34, stk. 2, andet afsnit, i LEC i den ved lov nr. 42/2015 ændrede affattelse.
(
17
) – I den ved lov nr. 42/2015 ændrede affattelse af LEC bestemmes det endvidere, at secretario judicial allerede inden, at den i LEC’s artikel 241 ff. hjemlede procedure til fastsættelse af omkostninger indledes, giver advokaten mulighed for at fremsætte bemærkninger og acceptere en nedsættelse af dennes salær, jf. artikel 35, stk. 2, tredje afsnit, i LEC i den ved lov nr. 42/2015 ændrede affattelse.
(
18
) – »Resoluciones procesales o arbitrales«.
(
19
) – »Títulos no judiciales ni arbitrales«.
(
20
) – Mens den affattelse af LEC, der finder anvendelse i den foreliggende sag, blot taler om »fastslåelse af, at der foreligger urimelige kontraktvilkår« (»Cuando el tribunal apreciare que alguna de las cláusulas incluidas en un título ejecutivo […] pueda ser calificada como abusiva«), fastsætter artikel 552, stk. 1, andet afsnit, i LEC som ændret ved lov nr. 42/2015 udtrykkeligt en pligt til at foretage en efterprøvelse ex officio (»El tribunal examinará de oficio si alguna de las cláusulas incluidas en un título ejecutivo […] puede ser calificada como abusiva«).
(
21
) – »Las demás resoluciones procesales y documentos que, por disposición de esta […] ley, lleven aparejada ejecución«.
(
22
) – »Otros documentos con fuerza ejecutiva a que se refiere el número 9.o del apartado 2 del artículo 517«.
(
23
) – Punkt 25 og fodnote 10 ovenfor.
(
24
) – »[C]on el objeto de unificar la terminología y adaptarla a las nuevas competencias del Secretario judicial, se utiliza la expresión »resoluciones procesales«, para englobar tanto las resoluciones judiciales […] como las del Secretario judicial […]«.
(
25
) – Jf. f.eks. dom af 24.5.2016, MT Højgaard og Züblin (C-396/14, EU:C:2016:347, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
(
26
) – Jf. kendelse af 12.1.2010, Amiraike Berlin (C-497/08, EU:C:2010:5, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis), og dom af 31.1.2013, Belov (C-394/11, EU:C:2013:48, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
(
27
) – Jf. dom af 31.1.2013, Belov (C-394/11, EU:C:2013:48, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også dom af 19.12.2012, Epitropos tou Elegktikou Synedriou (C-363/11, EU:C:2012:825, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis). Inden for rammerne af en procedure, hvori en national ret optræder som forvaltningsmyndighed, har denne ikke karakter af en »ret« i artikel 267 TEUF’s forstand, jf. f.eks. om en tysk Amtsgericht inden for rammerne af en procedure vedrørende udnævnelse af en likvidator kendelse af 12.1.2010, Amiraike Berlin (C-497/08, EU:C:2010:5).
(
28
) – Jf. dom af 31.1.2013, Belov (C-394/11, EU:C:2013:48, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
29
) – Jf. LOPJ’s artikel 440-469a LOPJ (punkt 16 ff. ovenfor) og Real Decreto 1608/2005 (ovenfor punkt 21 ff.). Jf. om secretarios judiciales’ permanente karakter navnlig også artikel 81, stk. 1, litra a), i Real Decreto 1608/2005 (punkt 24 ovenfor).
(
30
) – Dom af 19.9.2006, Wilson (C-506/04, EU:C:2006:587, præmis 52), og af 22.12.2010, RTL Belgium (C-517/09, EU:C:2010:821, præmis 40). I samme retning dom af 6.7.2000, Abrahamsson og Anderson (C-407/98, EU:C:2000:367, præmis 34-37), og kendelse af 14.5.2008, Pilato (C-109/07, EU:C:2008:274, præmis 24).
(
31
) – Jf. LOPJ’s artikel 446 (punkt 18 ovenfor).
(
32
) – Dom af 19.9.2006, Wilson (C-506/04, EU:C:2006:587, præmis 50 og 51), og af 22.12.2010, RTL Belgium (C-517/09, EU:C:2010:821, præmis 39), samt kendelse af 14.5.2008, Pilato (C-109/07, EU:C:2008:274, præmis 23). I samme retning dom af 6.7.2000, Abrahamsson og Anderson (C-407/98, EU:C:2000:367, præmis 34).
(
33
) – Jf. kendelse af 14.5.2008, Pilato (C-109/07, EU:C:2008:274, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis). Dom af 31.1.2013, HID og BA (C-175/11, EU:C:2013:45, præmis 97).
(
34
) – Jf. LOPJ’s artikel 442 og 450 samt artikel 81, stk. 1, litra a), i Real Decreto 1608/2005 (punkt 18 og 24 ovenfor).
(
35
) – Jf. LOPJ’s artikel 443, stk. 2, og artikel 468c, stk. 2, andet afsnit, sammenholdt med artikel 468a, stk. 1 (punkt 18 ovenfor).
(
36
) – Jf. LOPJ’s artikel 452, stk. 1 (punkt 19 ovenfor).
(
37
) – Jf. LOPJ’s artikel 465, stk. 8 (punkt 20 ovenfor) samt artikel 16, litra h), og artikel 21, stk. 2, i Real Decreto 1608/2005 (punkt 22 og 23 ovenfor).
(
38
) – Jf. LOPJ’s artikel 440 og artikel 452, stk. 1, første punktum (punkt 18 og 19 ovenfor).
(
39
) – Fodnote 37 ovenfor.
(
40
) – Ifølge Domstolens praksis er kravet om kontradiktorisk sagsbehandling ikke et absolut kriterium for at fastslå, at et organ har status af en ret i artikel 267 TEUF’s forstand, jf. dom af 17.9.1997, Dorsch Consult (C-54/96, EU:C:1997:413, præmis 31), af 16.12.2008, Cartesio (C-210/06, EU:C:2008:723, præmis 63 og domskonklusionens punkt 1), og af 31.1.2013, HID og BA (C-175/11, EU:C:2013:45, præmis 88).
(
41
) – Jf. punkt 41 og 44 ovenfor.
(
42
) – I den affattelse af LEC, der finder anvendelse i den foreliggende sag, er det fastsat, at en sådan høring skal finde sted i tilfælde af en indsigelse, der støttes på størrelsen af krav, for hvilke der ikke foreligger et forud accepteret overslag. I henhold til LEC som ændret ved lov nr. 42/2015 er en høring af advokaten endda nødvendig ved enhver indsigelse (jf. punkt 46 samt fodnote 16 og 17 ovenfor).
(
43
) – Derfor må den parallel, som den spanske regering har draget til sager, hvori Domstolen har afslået at anerkende, at det forelæggende organ har karakter af en ret, fordi det virkede som administrativ myndighed og ikke skulle træffe afgørelse i en retssag, forkastes, jf. dom af 15.1.2002, Lutz m.fl. (C-182/00, EU:C:2002:19, præmis 13 og 14).
(
44
) – Jf. punkt 25 ovenfor.
(
45
) – Jf. punkt 43 ovenfor.
(
46
) – Jf. om disse kriterier dom af 6.10.2015, Consorci Sanitari del Maresme (C-203/14, EU:C:2015:664, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
(
47
) – Dom af 6.10.2015, Consorci Sanitari del Maresme (C-203/14, EU:C:2015:664, præmis 23-25).
(
48
) – Jf. punkt 48-50 ovenfor.
(
49
) – I så henseende adskiller secretario judicials afgørelse i proceduren for søgsmål vedrørende inddrivelse af skyldige salærer sig fra afgørelser truffet i forbindelse med andre anmodninger om præjudiciel afgørelse, hvor disse afgørelsers manglende retskraft har været årsag til, at Domstolen har frakendt de forelæggende organer karakter af retsinstanser. Jf. dom af 19.12.2012, Epitropos tou Elegktikou Synedriou (C-363/11, EU:C:2012:825, præmis 27). Jf. også kendelse af 17.7.2014, Emmeci (C-427/13, EU:C:2014:2121, præmis 30).
(
50
) – Jf. punkt 52-59 ovenfor.
(
51
) – Jf. punkt 51-60 ovenfor.
(
52
) – Jf. i denne retning dom af 30.4.2014, Barclays Bank (C-280/13, EU:C:2014:279, præmis 38-40).
(
53
) – Jf. artikel 3, stk. 1, sammenholdt med artikel 2, litra a)-d), i direktiv 2005/29.
(
54
) – Jf. dom af 15.1.2015, Šiba (C-537/13, EU:C:2015:14, præmis 24 og 35).
(
55
) – Jf. i denne retning dom af 15.3.2012, Pereničová og Perenič (C-453/10, EU:C:2012:144, præmis 41).
(
56
) – I så henseende adskiller den foreliggende situation sig fra den, der er beskrevet i dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 85-87), hvori der ikke var noget holdepunkt for, at der forelå en urimelig handelspraksis.
(
57
) – Dom af 26.2.2013, Åkerberg Fransson (C-617/10, ECLI:EU:C:2013:105, præmis 19).
(
58
) – Jf. punkt 109 ovenfor.
(
59
) – Jf. i denne retning dom af 30.4.2014, Barclays Bank (C-280/13, EU:C:2014:279, præmis 38-40).
(
60
) – Dom af 17.7.2014, Sánchez Morcillo og Abril García (C-169/14, EU:C:2014:2099, præmis 35), og kendelse af 16.7.2015, Sánchez Morcillo og Abril García (C-539/14, EU:C:2015:508, præmis 36).
(
61
) – Jf. dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 41-43 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også dom af 14.3.2013, Aziz (C-415/11, EU:C:2013:164, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
(
62
) – Jf. dom af 15.3.2012, Pereničová og Perenič (C-453/10, EU:C:2012:144, præmis 42-44). Jf. med henblik på forklaring også generaladvokat Trstenjaks forslag til afgørelse Pereničová og Perenič (C-453/10, EU:C:2011:788, punkt 82-85, 88 ff.[, 91] og 111).
(
63
) – Dom af 3.6.2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C-484/08, EU:C:2010:309, præmis 32). Jf. i denne retning også kendelse af 16.11.2010, Pohotovosť (C-76/10, EU:C:2010:685, præmis 73 og 77), samt dom af 15.3.2012, Pereničová og Perenič (C-453/10, EU:C:2012:144, præmis 43). For en mere indgående behandling af dette spørgsmål jf. også generaladvokat Trstenjaks forslag til afgørelse Pereničová og Perenič (C-453/10, EU:C:2011:788, punkt 82-85, 88 ff.[, 91] og 111).
(
64
) – Jf. dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 57 og domskonklusionens punkt 1), set i lyset af dom af 18.2.2016, Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2016:98, præmis 55 og domskonklusionen). Med hensyn til baggrunden for de i disse to sager omhandlede procedurer bemærkes det, at den betalingspåkravsprocedure, der under proceduren i sagen Banco Español de Crédito stadig henhørte under en rets kompetence, var blevet overdraget til secretario judicial på det tidspunkt, hvor Finanmadrid EFC-sagen blev foretaget. Jf. dom af 18.2.2016, Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2016:98, præmis 37 og 38). Om et specifikt tilfælde med notarer, der ikke finder anvendelse på den foreliggende udgangssituation, jf. dom af 1.10.2015, ERSTE Bank Hungary (C-32/14, EU:C:2015:637, præmis 47-49, 59, 64 og 65).
(
65
) – Jf. herom også generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2015:746, punkt 53 ff.).
(
66
) – Jf. punkt 59 ovenfor.
(
67
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 43).
(
68
) – Jf. i denne retning dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 46).
(
69
) – I denne sammenhæng har Domstolen tidligere fastslået, at den nationale retsinstans ex officio skal indlede en undersøgelse med henblik på at konstatere, om et kontraktvilkår falder inden for direktivets anvendelsesområde, og i bekræftende fald ex officio undersøge, om vilkåret eventuelt er urimeligt. Jf. dom af 9.11.2010, Pénzügyi Lízing (C-137/08, Sml. ECLI:EU:C:2010:659, præmis 56 og domskonklusionens punkt 3), af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 44), og af 21.2.2013, Banif Plus Bank (C-472/11, ECLI:EU:C:2013:88, præmis 24).
(
70
) – Siden de ændringer, der blev foretaget ved lov nr. 42/2015, skal advokaten endog høres i tilfælde af enhver indsigelse, jf. fodnote 16 ovenfor.