61991C0031
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 15. september 1992 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1.
Med de foreliggende præjudicielle spørgsmål ønsker den italienske Corte suprema di cassazione, at Domstolen giver en fortolkning vedrørende vinområdet, nærmere betegnet området for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (herefter benævnt »k.v.b.d.«). Navnlig ønskes en fortolkning af artikel 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1311/73 (
1
), og mere generelt ud fra formålet med de monetære udligningsbeløb og begrebet den berettigede forventning ønskes det afgjort, om en national administration flere år senere kan opkræve monetære udligningsbeløb, som den har undladt at opkræve tidligere.
2.
Sagens faktiske omstændigheder kan sammenfattes som følger. Mellem juni og august 1973 leverede en række italienske vineksportselskaber — heriblandt selskabet Alois Lageder SpA (herefter benævnt »Lageder«) — kvalitetsvine i Forbundsrepublikken Tyskland. Der blev for hver enkelt transport oprettet ledsagedokumenter for vin af typen VA2 af laboratorio di analisi e ricerca dell'Istituto agrario provinciale di S. Michele all'Adige. Disse leverancer var ikke underkastet reglerne vedrørende monetære udligningsbeløb, da de vedrørte k.v.b.d. Det var først i 1977 og 1978, at de italienske afgiftsmyndigheder afkrævede og derefter gav de vindyrkningsvirksomheder, der havde foretaget udførslerne, pålæg om betaling af de fejlagtigt ikke opkrævede monetære udligningsbeløb med den begrundelse, at Istituto agrario provinciale di S. Michele — der i øvrigt ikke længere var bemyndiget til at udøve en kompetence, der nu tilkommer Landbrugsministeriet — ved denne lejlighed havde udstedt ledsagedokumenter på grundlag af en foreløbig liste over k.v.b.d., hvis gyldighed var udløbet den 22. maj 1973.
3.
Lageder fik medhold i første instans, men appelretten i Trento gav i sin dom af 22. august 1987 den italienske administration medhold i dens synspunkt. Efter at sagen er blevet indbragt for den italienske Corte suprema di cassazione, forelagde denne Domstolen tre præjudicielle spørgsmål, som i det væsentlige har til formål:
—
at afgøre, om artikel 1 i forordning (EØF) nr. 1311/73 kun gør det muligt til den i artikel 1, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 817/70 (
2
) angivne liste over kvalitetsvine at henføre vine med denominazione di origine controllata (DOC) og denominazione di origine controllata e garantita (DOCG), eller om den indebærer, at ligeledes de vine, der figurerede på en tidligere foreløbig liste, omfattes heraf
—
at afgøre, om afgiftsmyndighederne i en medlemsstat er berettiget til og har interesse i flere år efter udførslen at opkræve monetære udligningsbeløb, der ikke er blevet opkrævet som følge af en fejl, der må tillægges denne
—
at vurdere om en for sen opkrævning af monetære udligningsbeløb er forenelig med det fællesskabsretlige princip om den berettigede forventning.
4.
Tretten andre sager, der indeholder lignende spørgsmål, og hvori vineksportselskaber holdes ansvarlige i sager mod samme sagsøgte, er blevet forenet med denne sag med henblik på den skriftlige og mundtlige behandling ved Domstolens kendelse af 27. februar 1991.
5.
Besvarelsen af det første af de af Corte suprema di cassazione forelagte spørgsmål nødvendiggør en nøje gennemgang af de dagældende fællesskabsregler.
6.
Indledningsvis skal jeg anføre, at vinmarkedsordningen har gennemgået tre vigtige perioder, nemlig en periode til fastlæggelse af mål og strukturer, en reguleringsperiode og sluttelig en periode med kodifikation og afklaring af de gældende bestemmelser.
7.
Det var navnlig Rådets forordning nr. 24 af 4. april 1962 (
3
), som fastlagde grundlaget for markedsordningen for vin og indførte de første foranstaltninger — som f.eks. oprettelse af en matrikel over vingårde, etablering af en ordning med anmeldelse af høstudbytte og lagerbeholdninger, udarbejdelse af en foreløbig status, oprettelse af Forvaltningskomitéen for Vine — der gjorde det muligt at gennemføre en kvalitetspolitik i forsøg på at opsuge de overskud, der er den væsentligste grund til de vanskeligheder, der findes i visse producentlande.
8.
1970'erne var herefter karakteriseret ved en betydelig lovgivningsvirksomhed, der gav sig udslag i en samlet ordning, der både vedrørte vinmarkedet i almindelighed og bestemte produktioner i særdeleshed. Således indførtes der ved Rådets forordning (EØF) nr. 816/70 og Rådets forordning (EØF) nr. 817/70 af 28. april 1970 (
4
) en første ordning, som senere blev genstand for adskillige ændringer.
9.
Endelig bevirkede de indviklede gældende regler samt mængden af ændringsforordninger, at Rådet den 5. februar 1979 udstedte to forordninger, nemlig (EØF) nr. 337/79 og (EØF) nr. 338/79 (
5
) hvorved det kodificerede de bestemmelser, der fandt anvendelse i vinsektoren (
6
). Ved disse bestemmelser ophævedes forordning nr. 24, forordningerne nr. 816/70 og 817/70 samt alle hertil hørende foranstaltninger. Den nye forordning blev for sit vedkommende ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 828/87 og (EØF) nr. 823/87 (
7
).
10.
De eksportforretninger, der har givet anledning til tvisten i hovedsagen, blev gennemført i månederne fra juni til august 1973, og det er derfor nødvendigt nøjagtigt at klarlægge, hvilken ordning der fandt anvendelse på dem.
11.
Med henblik på en klarere fremlæggelse af de relevante fællesskabsbestemmelser citerer jeg hver for sig de bestemmelser, der fandt anvendelse på ledsagedokumenterne og lister over k.v.b.d., idet jeg bemærker, at visse forordninger både vedrører ledsagedokumenterne og fortegnelserne.
12.
Hvad først og fremmest angår listerne over k.v.b.d. er tre bestemmelser af betydning.
13.
For det første forordning nr. 817/70, hvis artikel 1 i begyndelsen kun havde to styklier, hvori det hed:
»I denne forordning er der fastsat særlige bestemmelser for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder.
Ved kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder — herefter kaldet k.v.b.d. — forstås vine, der opfylder denne forordnings forskrifter samt alle de til denne forordnings gennemførelse fastsatte forskrifter, og som er defineret i de nationale lovgivninger.«
14.
Herefter følger Rådets forordning (EØF) nr. 1627/71 af 26. juli 1971 (
8
), hvorved der i artikel 1 i forordning nr. 817/70 indsattes et nyt stk. 3 med følgende ordlyd:
»Indtil medlemsstaterne har fastsat de i artikel 2, 3, 4, artikel 6, stk. 1, artikel 7 og 10 omhandlede nationale bestemmelser om produktionsbetingelserne for de på deres område producerede k.v.b.d., dog senest indtil den 31. august 1973, anses vine for k.v.b.d., som er opført på den efter fremgangsmåden i artikel 7 i forordning nr. 24 opstillet liste, for så vidt disse vine opfylder forordningens øvrige bestemmelser« (
9
).
15.
Endelig skal jeg nævne Kommissionens ovennævnte forordning nr. 1311/73, i hvis artikel 1 indholdet af listen i artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 817/70 afgrænses således:
»[Denne] liste omfatter de vine, som i henhold til den vindyrkende medlemsstats lovgivning har ret til de benævnelser, der for hver af disse medlemsstater er omhandlet i artikel 12, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 817/70.«
Sidstnævnte forordning, der blev offentliggjort i EF-Tidende den 19. maj 1973, trådte i kraft på tredjedagen derefter, dvs. den 22. maj 1973.
16.
I artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 817/70, hvortil sidstnævnte forordning henviser, hedder det:
»Uanset de yderligere i henhold til de nationale lovgivninger tilladte benævnelser og på betingelse af, at de nationale bestemmelser vedrørende de pågældende vine overholdes, er de i stk. 1 (
10
) nævnte traditionelle specifikke benævnelser følgende: ...
c)
for Italien:
Denominazione di origine controllata og denominazione di origine controllata e garantita ...«
17.
Det fremgår af disse tre forordninger, at den foreløbige ordning, der var fastlagt i forordning nr. 1627/71, der var gældende »senest til den 31. august 1973«, før den fastsatte dato blev suppleret ved artikel 1 i forordning nr. 1311/73, der som en nødvendig betingelse for tildeling af kvalitetsbetegnelsen k.v.b.d. fastsætter, at der er tildelt en DOCeller DOCG-betegnelse af den italienske stat.
18.
Denne fortolkning støttes af en gennemgang af forordning (EØF) nr. 2247/73 af 16. august 1973 (
11
), i hvis artikel 3 det pålægges medlemsstaterne at meddele de øvrige medlemsstater og Kommissionen, der sørger for offentliggørelse heraf i De Europæiske Fællesskabers Tidende, navnene på de k.v.b.d., der fremstilles på deres område. I denne forordning, der bl.a. har til formål at opstille listen over de vine, der kan benævnes k.v.b.d., hedder det i artikel 4, at den eneste endnu gældende tekst vedrørende udarbejdelsen af listen — altså den foreløbige liste — nemlig forordning nr. 1311/73, ophæves. I denne bestemmelse hedder det:
»Kommissionens forordning (EØF) nr. 1311/73 af 16. maj 1973 om den foreløbige liste over k.v.d.b. såvel som identifikation af disse vine i ledsagedokumenter ophæves den 31. august 1973«.
19.
For så vidt angår ledsagedokumenterne, som er det andet punkt i denne gennemgang af bestemmelserne, havde Kommissionens forordning (EØF) nr. 1704/70 af 25. august 1970 (
12
), der både vedrører disse dokumenter og listen over k.v.b.d., bl.a. til formål at ændre artikel 1 i forordning nr. 1022/70 (
13
), idet det udtrykkeligt heri angives:
»med henblik på anvendelsen af denne forordning betragtes som k.v.b.d.:
...
—
vine med oprindelse i Den Italienske Republik, som er nævnt i bilag III B, på betingelse af, at disse vine ledsages af et oprindelsescertifikat udstedt af en af de organisationer, der er opregnet i bilag III C ...« (
14
).
20.
Istituto S. Michele, der er nævnt i bilag III C, kunne således ubestridt udstede et oprindelsescertifikat for vinen efter ikrafttrædelsesdatoen for forordning nr. 1704/70, dvs. den 29. august 1970, indtil udløbsdatoen for forordning nr. 1022/70, dvs. den 31. marts 1973 (
15
).
21.
Som understreget under den mundtlige forhandling, gjaldt der mellem den 31. marts 1973, nemlig datoen for udløbet af forordning nr. 1022/70, og den 22. maj 1973, nemlig ikrafttrædelsesdatoen for forordning nr. 1311/73, ingen særlig liste over k.v.b.d. eller for organisationer, der indtil da havde været bemyndiget til at udstede godkendelsesbeviser. Man kan dog ikke tale om et lovgivningsmæssigt tomrum på området, idet forordning nr. 1627/71 fortsat var gældende »senest til den 31. august 1973« for så vidt angår betegnelsen af k.v.b.d. (proceduren var den, der var fastsat i artikel 7 i forordning nr. 24) og Kommissionens forordning (EØF) nr. 1769/72 af 26. juli 1972 (
16
) havde været gældende siden den 1. april 1973 for udstedelsen af ledsagedokumenter. Forordning nr. 1311/73 indeholdt i øvrigt kun henvisninger til de dagældende bestemmelser vedrørende k.v.b.d., nemlig forordning nr. 1769/72 vedrørende beviserne og til listen over vine de særlige traditionelle betegnelser, der var omhandlet i artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 817/70, dvs. for Italiens vedkommende betegnelserne DOC eller DOCG.
22.
For så vidt særlig angår beviserne skulle hver enkelt medlemsstat i medfør af artikel 4 i forordning nr. 1769/72 udpege en eller flere organisationer, der var kompetente til at udstede dokumenterne, dvs. formularerne VA2 eller VA5 for kvalitetsvine. I den pågældende periode (juni-august 1973) og for så vidt angik Italien var alene »Ministero Agricoltura e Foreste, servizio Repressioni frodi« kompetent (
17
).
23.
Jeg skal yderligere fremhæve, at opnåelse af formular VA2 eller VA5 ikke er noget uigendriveligt bevis for tildeling af kvalitetsbetegnelsen k.v.b.d., og at de erhvervsdrivende ikke kan henvise til deres gode tro ved ophævelse af dette dokuments gyldighed. I artikel 2 i forordning nr. 1311/73 hedder det nemlig:
»Kvaliteten af k.v.b.d. bekræftes, medmindre andet bevises, ved angivelse af det bestemte områdes navn i rubrik 11 i blanketterne VA2 eller VA5 ...« (
18
).
24.
Alt i alt gjaldt der herefter følgende regler: Indtil den 22. marts 1973, nemlig ikrafttrædelsesdatoen for forordning nr. 1311/73, gjaldt de foreløbige bestemmelser ifølge forordning nr. 1627/71, fra den 22. maj 1973 omfattede den foreløbige liste, der var indført ved forordning nr. 1311/73, alene vine med betegnelsen DOC eller DOCG fra den italienske stat. Artikel 1 i denne forordning, sammenholdt med artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 817/70, som senere ændret, skal følgelig fortolkes således, at alene vine, der havde betegnelsen DOC eller DOCG, mellem den 22. maj 1973 og den 31. august 1973 kunne henføres til ordningen for k.v.b.d. og således udføres fra medlemsstaten under denne betegnelse og under iagttagelse af de former, der var foreskrevet med henblik herpå.
25.
Dersom de i sagen omhandlede vine ikke i ovennævnte periode havde ret til betegnelsen DOC eller DOCG, skulle der følgelig opkræves monetære udligningsbeløb i henhold til Kommissionens forordning (EØF) nr. 648/73 (
19
) og (EØF) nr. 649/73 (
20
).
26.
Det skal herefter afgøres, og dette er genstanden for det andet spørgsmål fra Corte suprema di cassazione, om de skyldige monetære udligningsbeløb kan efteropkræves flere år, i dette tilfælde fire år, efter forfaldsdatoen, eller rettere, om afgifter, der ikke opkræves af den nationale administration som følge af dens fejlagtige fortolkning af fællesskabsreglerne, kan forældes, og inden for hvilken frist?
27.
Først i 1979 udstedte Rådet en forordning (EØF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 om efteropkrævning af import- eller eksportafgifter, der ikke er opkrævet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfører forpligtelse til at betale sådanne afgifter (
21
).
28.
Denne forordning har to formål. Den gør det dels muligt for de kompetente myndigheder at efteropkræve endnu skyldige afgifter, og dels skaber den sikkerhed for debitorerne ved at fastsætte en tidsgrænse for rejsningen af de administrative myndigheders krav. I forordningens artikel 2 er der således fastsat en frist på tre år (at regne fra bogføringstidspunktet for det beløb, som oprindeligt blev opkrævet hos debitor, eller, hvis der ikke har fundet bogføring sted, fra det tidspunkt, hvor toldskylden er opstået) for de kompetente myndigheders rejsning af kravet om efterbetaling.
29.
Efteropkrævningen af de monetære udligningsbeløb, der er tale om i det foreliggende tilfælde, kan efter sin karakter falde ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 1697/79. I dennes artikel 1, stk. 2, hedder det nemlig:
»... forstås ved:
...
b)
eksportafgifter: landbrugsafgifter og andre afgifter ved udførsel, som er fastsat inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik eller de særlige ordninger, der i henhold til artikel 235 i traktaten anvendes på visse varer, som er frembragt ved forarbejdning af landbrugsprodukter
...«
30.
Spørgsmålet her er dog, om denne forordning har tilbagevirkende kraft. Den blev offentliggjort i EF-Tidende den 3. august 1979, og ikrafttrædelsesdatoen blev fastsat til den 1. juli 1980 (forordningens artikel 11). Kan den tænkes anvendt på et tilfælde, der ligger langt før denne dato?
31.
Domstolen har allerede besvaret dette spørgsmål ganske klart i sin dom i Salumi II-sagen (
22
). Domstolens ræsonnement kan sammenfattes som følger. Forordning nr. 1697/79 indeholder ikke nogen overgangsbestemmelse, og følgelig må man bygge på de almindeligt anerkendte fortolknings-principper, der er forskellige, afhængigt af, om der er tale om processuelle eller materielle regler. Mens de processuelle regler er bestemt til at skulle anvendes straks på sager, der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet, anses de materielle regler omvendt ikke for anvendelige på begivenheder, der har fundet sted før deres ikrafttrædelse, medmindre andet udtrykkeligt er bestemt.
32.
Forordning nr. 1697/79 kan som fastslået af Domstolen ikke anses for en ren og skær processuel regel. Det hedder nemlig i dommen:
»... [forordningen] indeholder både processuelle og materiel retlige regler, der er uadskilleligt forbundet, og ikke for så vidt angår de enkelte bestemmelsers virkning i tidsmæssig henseende kan vurderes hver for sig« (
23
).
I dommen hedder det herefter:
»Forordningens regler kan derfor ikke tillægges tilbagevirkende kraft, medmindre der foreligger holdepunkter, der tilstrækkelig klart taler for et sådant resultat. Men det skal bemærkes, at forordningens ordlyd og opbygning i almindelighed overhovedet ikke taler for at tillægge den tilbagevirkende kraft, men tværtimod for, at den kun skal have virkning for fremtiden« (
24
).
Og Domstolen konkluderer herefter utvetydigt, at
»forordningen kun gælder de import- eller eksportforretninger, for hvilke afgiftsfastsættelsen er sket efter den 1. juli 1980« (
25
).
33.
Domstolen har senere bekræftet denne fortolkning i to domme (
26
), hvori den udtrykkeligt har henvist til dommen i Salumi II-sagen.
34.
Følgelig kan fællesskabsreglerne vedrørende efteropkrævning af eksportafgifter, som fejlagtigt ikke er opkrævet hos debitor, således som disse omhandles i forordning nr. 1697/79, ikke finde anvendelse i denne sag. Med henblik på en hensigtsmæssig besvarelse af det spørgsmål, der er stillet af den forelæggende ret, må det herefter fastslås, hvilke principper der finder anvendelse i mangel af gældende fællesskabsbestemmelser.
35.
Domstolen har allerede i sin dom i Salumi I-sagen (
27
), hvori den også nægtede at anvende forordning nr. 1697/79 (
28
) med tilbagevirkende kraft og udtrykkeligt henviste den forelæggende ret til de i dens eget retssystem gældende regler, fastslået de gældende principper:
»For så vidt fællesskabsretten ikke regulerer forholdet, tilkommer det følgelig enhver medlemsstats nationale retsorden at fastsætte de nærmere regler og betingelser for opkrævning af Fællesskabets afgifter i almindelighed og landbrugsafgifterne i særdeleshed, samt at udpege de myndigheder, der er ansvarlige for opkrævningen, og de retter, der skal afgøre tvister i forbindelse med opkrævningen, idet det dog er en betingelse, at disse nærmere regler og betingelser ikke må gøre opkrævningen af fællesskabsafgifter og -gebyrer mindre effektiv end opkrævningen af tilsvarende afgifter og gebyrer« (
29
).
36.
De eneste begrænsninger, Domstolen fastsætter for anvendelsen af intern ret, begrænsninger, som den normalt har formuleret generelt (
30
), er, at der ikke må gribes ind i fællesskabsrettens rækkevidde og effektivitet og ikke øves forskelsbehandling af fordringer, der opkræves i medfør af fællesskabsretten, og fordringer, der opkræves i medfør af national ret.
37.
Da bestemmelserne i forordning nr. 1697/79 ikke kan anvendes, må det andet spørgsmål fra Corte suprema di cassazione følgelig besvares således, at det tilkommer den nationale ret at anvende de forældelses-bestemmelser, der findes i national ret på fejlagtigt ikke opkrævede eksportafgifter, såfremt de ikke medfører nogen forskelsbehandling med hensyn til opkrævningen af afgiftsbeløb, der tilkommer Fællesskabet, i forhold til nationale afgiftsbeløb, og ikke griber ind i fællesskabsrettens rækkevidde og effektivitet.
38.
Endelig er det sidste spørgsmål, der er stillet af den forelæggende ret, om det er foreneligt med det fællesskabsretlige princip om »den berettigede forventning« at efteropkræve monetære udligningsbeløb, der fejlagtigt ikke er opkrævet, en opkrævning, der som tidligere angivet skal foretages efter reglerne i national ret.
39.
Princippet om »den berettigede forventning«, der udspringer af det mere omfattende »retssikkerhedsprincip«, har givet anledning til en retspraksis, som jeg ikke finder det nødvendigt at komme nærmere ind på (
31
).
40.
Som bekendt består princippet om den berettigede forventning i at beskytte
»enhver privat person, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at administrationen selv har givet anledning til berettigede forventninger« (
32
).
41.
Det afgørende her er, i hvilket omfang et princip, nemlig princippet om »den berettigede forventning«, der ikke længere blot er nationalt, men fællesskabsretligt, finder anvendelse på efteropkrævning af eksportafgifter, der ikke er opkrævet som følge af en fejl begået af den nationale administration, når opkrævningen skal ske efter gældende nationale regler.
42.
Domstolen har for første gang taget stilling til et lignende tilfælde i sin dom i Padovani-sagen af 5. oktober 1988 (
33
). Der spurgtes nemlig her ligesom i denne sag, om fællesskabsretten indebærer, at myndighederne i de medlemsstater, det er pålagt at foretage opkrævningerne af landbrugsafgifterne efter de regler, der er fastsat i en national retsorden, som ikke anerkender beskyttelsen af den berettigede forventning, skal afholde sig fra efteropkrævninger hos erhvervsdrivende i god tro.
43.
Der var her tale om samme nationale retsorden som i denne sag, nemlig den italienske, som modsat den tyske, men i lighed med talrige andre medlemsstater, ikke anerkender princippet om »den berettigede forventning«.
44.
Domstolen, som i øvrigt er meget bevidst om disse nationale forskelle, anførte herom:
»Det fremgår således af en sammenlignende gennemgang af de relevante nationale bestemmelser, at der faktisk ikke findes almindelige retsgrundsætninger, der enten er fælles for medlemsstaternes retssystemer, eller som i almindelighed gælder i national ret, af hvilke der kan udledes en almindelig fællesskabsretlig grundsætning om, at nationale myndigheder skal afholde sig fra at berigtige en utilstrækkelig fastsættelse af Fællesskabets importafgifter efter en vis ensartet frist eller i tilfælde af en fejl, der kan tilregnes forvaltningen« (
34
).
45.
Domstolen fastslog dernæst følgende:
»Herefter kan det ikke antages, at de begrænsninger, som ved forordning nr. 1697/79 er fastsat for de nationale myndigheders muligheder for at foretage efteropkrævning af Fællesskabets tilgodehavender, kan betragtes som et udtryk for et fællesskabsretligt princip om beskyttelse af den berettigede forventning, som bestod inden forordningens ikrafttræden.
Da fællesskabsretten ikke regulerer spørgsmålet om, hvornår de erhvervsdrivende kan påberåbe sig, at deres berettigede forventninger er beskyttet under en efteropkrævningssag, er forholdet reguleret i national ret« (
35
).
46.
Følgelig må man uden hverken at underkende de mulige former for ulighed, der findes inden for de opkrævningssystemer, der er fastsat af de forskellige medlemsstater, eller de erhvervsdrivendes umulighed for så lang tid efter gennemførelsen af eksporttransaktionen at overvælte disse afgifter på de udenlandske importører, svare Corte suprema di cassazione, at fællesskabsprincippet om den berettigede forventning ikke forpligter den nationale administration, der i henhold til national ret vil efteropkræve monetære udligningsbeløb, der fejlagtigt ikke oprindeligt er blevet afkrævet erhvervsdrivende, der var i god tro, til at afstå herfra.
47.
Jeg foreslår derfor Domstolen at kende følgende for ret:
»1)
Artikel 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1311/73 af 16. maj 1973 om den foreløbige liste over k.v.b.d., såvel som om identifikation af disse vine i ledsagedokumentet, skal fortolkes således, at alene vine med denominazione di origine controllata (DOC) og denominazione di origine controllata e garantita (DOCG) i forordningens gyldighedsperiode, dvs. mellem den 22. maj og den 31. august 1973, kunne være opført på den foreløbige liste i Italien over vine, der kunne betegnes som k.v.b.d.
2)
Når der ikke foreligger gældende fællesskabsregler, tilkommer det den nationale retsinstans at anvende forældelsesbestemmelserne i intern ret på eksportafgifter, der ikke er afkrævet debitor på grund af en fejl, der er begået af den nationale administration, såfremt disse bestemmelser anvendes uden forskelsbehandling på nationale og fællesskabsretlige fordringer, og ikke griber ind i hverken fællesskabsrettens rækkevidde eller dens effektivitet.
3)
Det fællesskabsretlige princip om beskyttelse af den berettigede forventning forpligter ikke den nationale administration til at afholde sig fra under anvendelse af sine nationale regler at efteropkræve monetære udligningsbeløb, som oprindelig fejlagtigt ikke er blevet afkrævet erhvervsdrivende i god tro.«
(
*1
) – Originalsprog: fransk.
(
1
) – Forordning af 16.5.1973 om den foreløbige liste over k.v.b.d., såvel som om identifikation af disse vine i ledsagedokumentet (EFT L 132, s. 20).
(
2
) – Forordning af 28.4.1970 om fastlæggelse af særlige regler for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (EFT 1970 I, s. 228). Stk. 3 blev indsat ved Rådets forordning (EØF) nr. 1627/71 af 26.7.1971 om ændring af forordningerne (EØF) nr. 816/70 og (EØF) nr. 817/70 for så vidt angår visse overgangsforanstaltninger inden for vinsektoren (EFT 1971 II, s. 543).
(
3
) – Forordning om den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for vin (EFT 1959-1962, s. 116).
(
4
) – Forordning nr. 816/70 om supplerende regler for den failles markedsordning for vin (EF1 1970 1, s. 112) og ovennævnte forordning nr. 817/70.
(
5
) – Forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 54, s. 1) og forordning nr. 338/79 om særlige regler for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (EFľ L 54, s. 48).
(
6
) – Den forste betragtning til forordning nr. 337/79 viser klart, hvor vanskeligt tilgængelige de daværende regler var: »De grundlæggende bestemmelser om den fælles markedsordning for vin er siden deres vedtagelse ændret adskillige gange; disse tekster er på grund af deres antal, deres komplicerede karakter og deres spredning i forskellige udgaver af De Europæike Fællesskabers Tidende vanskelige at anvende og mangler folgelig den nodvendige klarhed, som enhver ordning bor have ...«
(
7
) – Rådets forordning nr. 822/87 af 16.3.1987 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 84, s. 1) og Rådets forordning (EØF) nr. 823/87 af 16. marts 1987 om fastlæggelse af særlige regler for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (EFT L 84, s. 59).
(
8
) – Se fodnote 2 ovenfor.
(
9
) – Min fremhævelse.
(
10
) – Stk. 1 angår de særlige traditionelle betegnelser, der benyttes i medlemsstaterne for visse vine.
(
11
) – Kommissionens forordning om kontrol af kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (EFT L 230, s. 12).
(
12
) – Forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 1022/70 om en fælles markedsordning for vin (org. ref.: JO L 190, s. 15).
(
13
) – Kommissionens forordning af 29.5.1970 om indforelse i en overgangsperiode af ledsagedokumenter for visse vine (EFT L 118, s. 20).
(
14
) – Artikel 1.
(
15
) – Gyldighedsperioden af forordning nr. 1022/70, der oprindelig var gældende indtil »senest den 31.12.1970« (artikel 12, stk. 2), blev forlænget til den 31.3.1973 ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 734/73 af 7.3.1973 om ændring af forordning (EØF) nr. 1022/70 efter oprettelsen af en ordning vedrørende ledsagedokumenter i vinsektoren (EFT L 69, s. 31).
(
16
) – Forordning om udstedelse af ledsagedokumenter og om fastlæggelse af de forpligtelser, der inden for vinsektoren påhviler producent og forhandler, undtagen detailhandler (EFT 1972 III, s. 865), som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 2814/72 af 22.12.1972 (EFT 1972, 28.-30.12., s. 13).
(
17
) – Se de lister, der herefter blev offentliggjort i EFT C 31 af 17.5.1973, s. 20 og EFT C 50 af 29.6.1973, s. 2.
(
18
) – Min fremhævelse.
(
19
) – Forordning af 1.3.1973 om reglerne for anvendelse af monetære udligningsbelob (EFT L 64, s. 1).
(
20
) – Forordning af 1.3.1973 om fastsættelse af monetære udligningsbclob (EFľ L 64. s. 7).
(
21
) – EFT L 197, s. 1.
(
22
) – Dom af 12.11.1981, forenede sager 212/80-217/80, Meridionale Industria Salumi m.fl., Sml. s. 2735.
(
23
) – Præmis 11.
(
24
) – Præmis 12.
(
25
) – Præmis 15.
(
26
) – Dom af 9.12.1982, sag 82/82, Italgrani, Sml. s. 4323, og af 5.10.1988, sag 210/87, Padovani m.fl., Sml. s. 6177.
(
27
) – Dom af 27.3.1980, forenede sager 66/79, 127/79 og 128/79, Salumi m.fl., Sml. s. 1237.
(
28
) – Prajmis 16.
(
29
) – Pramis 18.
(
30
) – Se bl.a. dom af 5.3.1980, sag 265/78, Ferwcrda, Sml. s. 617, pramis 10 og 12, og af 21.9.1983, forenede sager 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor, Sml. s. 2633, pramis 19, 22 og 23.
(
31
) – Se F. Hubeau, Le principe de la protection de la confiance legitime dans la jurisprudence de la Cour de justice des Communautés européennes. Cahiers de droit européen, 1983, s. 143.
(
32
) – Dom af 19.5.1983, sag 289/81, Mavridis, Sml. s. 1731, præmis 21.
(
33
) – Se henvisningerne i fodnote 27 ovenfor.
(
34
) – Præmis 19.
(
35
) – Præmis 20 og 21.