Preliminär utgåva
DOMSTOLENS
DOM
(stora
avdelningen)
den
21 december 2021
(*)
”Begäran om förhandsavgörande – Beslut 2006/928/EG – Mekanism för samarbete och kontroll av Rumäniens framsteg vid uppfyllandet av de särskilda riktmärkena för reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption – Art och rättslig verkan – Bindande för Rumänien – Rättsstaten – Domstolars oavhängighet – Artikel 19.1 andra stycket FEU – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Korruptionsbekämpning – Skydd för unionens ekonomiska intressen – Artikel 325.1 FEUF – PIF‑konventionen – Brottmålsförfaranden – Domar från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen, Rumänien) om lagenligheten av viss bevisprövning och den dömande sammansättningen i mål om allvarlig korruption – Skyldighet för de nationella domstolarna att fullt ut iaktta avgörandena från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen) – Disciplinansvar för domare om dessa avgöranden inte iakttas – Behörighet att inte tillämpa avgöranden från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen) som inte är förenliga med unionsrätten – Principen om unionsrättens företräde”
I
de
förenade målen C‑357/19,
C‑379/19,
C‑547/19,
C‑811/19
och
C‑840/19,
angående
begäran
om
förhandsavgörande
i
fem
fall
enligt
artikel 267
FEUF,
framställda
av
Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie
(Högsta
domstolen,
Rumänien)
genom
beslut
av
den
6 maj 2019
(C‑357/19),
den
13 maj 2019
(C‑547/19),
den
31 oktober 2019
(C‑811/19)
och
den
19 november 2019
(C‑840/19),
som
inkom
till
domstolen
den
6
maj,
den
15
juli,
den
4 november respektive
den
19 november 2019,
och
av
Tribunalul
Bihor
(Domstolen
för
Bihor,
Rumänien),
genom
beslut
av
den
14 maj 2019,
som
inkom
till
domstolen
den
14 maj 2019
(C‑379/19),
i
brottmål
mot
PM
(C‑357/19),
RO
(C‑357/19),
SP
(C‑357/19),
TQ
(C‑357/19),
KI
(C‑379/19),
LJ
(C‑379/19),
JH
(C‑379/19),
IG
(C‑379/19),
FQ
(C‑811/19),
GP
(C‑811/19),
HO
(C‑811/19),
IN
(C‑811/19),
NC
(C‑840/19),
ytterligare deltagare i rättegången:
Ministerul
Public
–
Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie
–
Direcţia
Naţională
Anticorupţie
(C‑357/19, C‑811/19 och C‑840/19),
QN
(C‑357/19),
UR
(C‑357/19),
VS
(C‑357/19),
WT
(C‑357/19),
Autoritatea Nacionională pentru Turism (C‑357/19),
Agenția Națională de Administrare Fiscală (C‑357/19),
SC Euro Box Promotion SRL (C‑357/19),
Direcţia Naţională Anticorupţie  – Serviciul Teritorial Oradea (C‑379/19),
JM
(C‑811/19),
liksom
i
förfarandet
CY,
Asociaţia
”Forumul
Judecătorilor
din
România”
mot
Inspecţia Judiciară,
Consiliul Superior al Magistraturii,
Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (C‑547/19),
meddelar
DOMSTOLEN
(stora
avdelningen)
sammansatt
av
ordföranden
K.
Lenaerts,
vice
ordföranden
L. Bay
Larsen,
avdelningsordförandena
A.
Arabadjiev,
A.
Prechal,
K.
Jürimäe
och
S. Rodin
samt
domarna
M.
Ilešič,
T.
von
Danwitz
(referent),
M.
Safjan,
F. Biltgen
och
N. Piçarra,
generaladvokat:
M.
Bobek,
justitiesekreterare:
A.
Calot
Escobar,
efter
det
skriftliga
förfarandet,
med
beaktande
av
de
yttranden
som
avgetts
av:
–        PM,
genom
V.
Rădulescu
och
V.
Tobă,
avocați,
–        RO,
genom
M.O.
Ţopa
och
R.
Chiriţă,
avocați,
–        TQ,
genom
M.
Mareş,
avocați,
–        KI
och
LJ,
genom
R.
Chiriță,
F.
Mircea
och
O.
Chiriță,
avocați,
–        CY,
genom
P.
Rusu,
avocat,
och
C.
Bogdan,
–        Asociația
”Forumul
Judecătorilor
din
România”,
genom
D.
Călin
och
L. Zaharia,
–        FQ, genom A. Georgescu, avocat,
–        NC, genom D. Lupaşcu och G. Thuan Dit Dieudonné, avocats,
–        Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie, genom C. Nistor och D. Ana, båda i egenskap av ombud,
–        Direcția
Națională
Anticorupție
–
Serviciul
Teritorial
Oradea,
genom
D.
Ana,
i
egenskap
av
ombud,
–        Inspecția
Judiciară,
genom
L.
Netejoru,
i
egenskap
av
ombud,
–        Consiliul
Superior
al
Magistraturii,
genom
L.
Savonea,
i
egenskap
av
ombud,
–        Rumäniens
regering,
inledningsvis
genom
C.-R.
Canţăr,
S.-A.
Purza,
E.
Gane,
R.I.
Haţieganu
och
L.
Liţu,
därefter
genom
S.-A.
Purza,
E.
Gane,
R.I. Haţieganu
och
L.
Liţu,
samtliga
i
egenskap
av
ombud,
–        Polens
regering,
genom
B.
Majczyna,
i
egenskap
av
ombud,
–        Europeiska
kommissionen,
inledningsvis
genom
J.
Baquero
Cruz,
I.
Rogalski,
P.
Van
Nuffel,
M.
Wasmeier
och
H.
Krämer,
därefter
genom
J.
Baquero
Cruz,
I.
Rogalski,
P.
Van
Nuffel
och
M.
Wasmeier,
samtliga
i
egenskap
av
ombud,
och
efter
att
den
4 mars 2021
ha
hört
generaladvokatens
förslag
till
avgörande,
följande
Dom
1        Respektive
begäran
om
förhandsavgörande
avser
tolkningen
av
artiklarna 2
FEU
och
19.1
andra
stycket
FEU,
artikel 325.1
FEUF,
artikel 47
i
Europeiska
unionens
stadga
om
de
grundläggande
rättigheterna
(nedan
kallad
stadgan),
artiklarna 1.1
och
2.1
i
konventionen
som
utarbetats
på
grundval
av
artikel K.3
i
fördraget
om
Europeiska
unionen
om
skydd
av
Europeiska
gemenskapernas
finansiella
intressen,
undertecknad
i
Bryssel
den
26 juli 1995
och
bilagd
rådets
akt
av
den
26 juli 1995
(EGT C 316,
1995, s. 48)
(nedan
kallad
PIF-konventionen),
kommissionens beslut 2006/928/EG
av
den
13 december 2006
om
inrättande
av
en
mekanism
för
samarbete
och
kontroll
av
Rumäniens
framsteg
vid
uppfyllandet
av
de
särskilda
riktmärkena
för
reformen
av
rättsväsendet
och
kampen
mot
korruption
(EUT L 354,
2006, s. 56)
och
principen
om
unionsrättens
företräde.
2        Respektive
begäran
har
framställts
inom
ramen
för
–        brottmål
mot
PM,
RO,
TQ
och
SP
(C‑357/19),
KI,
LJ,
JH
och
IG
(C‑379/19),
FQ,
GP,
HO
och
IN
(C‑811/19)
samt
NC
(C‑840/19)
avseende
bland
annat
korruption
och
mervärdesskattebedrägerier,
och
–        en
tvist
mellan
å
ena
sidan
CY
och
Asociaţia
”Forumul
Judecătorilor
din
România”
(nedan
kallat
Rumäniens
domarforum)
och
å
andra
sidan
Inspecţia
Judiciară
(Domstolsinspektionen,
Rumänien),
Consiliul
Superior
al
Magistraturii
(Högsta
rättsrådet,
Rumänien)
och
Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie
(Högsta
domstolen,
Rumänien)
angående
en
disciplinpåföljd
mot
CY
(C‑547/19).
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
PIF-konventionen
3        Artikel 1.1
i
PIF-konventionen
har
följande
lydelse:
”I
denna
konvention
förstås
med
bedrägeri
som
riktar
sig
mot
Europeiska
gemenskapernas
finansiella
intressen
a)      i fråga
om
utgifter,
varje
uppsåtlig
handling
eller
underlåtenhet
som
är
att
hänföra
till
–        användning
eller
presentation
av
falska,
felaktiga
eller
ofullständiga
uppgifter
eller
dokument,
om
detta
leder
till
att
medel
från
Europeiska
gemenskapernas
allmänna
budget
eller
från
de
budgetar
som
förvaltas
av
Europeiska
gemenskaperna
eller
för
deras
räkning
otillbörligen
uppbärs
eller
innehålls,
–        undanhållande
av
information
som
skall
lämnas
i
enlighet
med
särskilda
föreskrifter,
om
gärningen
har
samma
effekt,
–        användning
av
sådana
medel
för
andra
syften
än
dem
som
medlen
ursprungligen
har
beviljats
för,
b)      i
fråga
om
inkomster,
varje
uppsåtlig
handling
eller
uppsåtlig
underlåtenhet
som
är
att
hänföra
till
–        användning
eller
presentation
av
falska,
felaktiga
eller
ofullständiga
uppgifter
eller
dokument,
om
detta
leder
till
att
medel
från
Europeiska
gemenskapernas
allmänna
budget
eller
från
de
budgetar
som
förvaltas
av
Europeiska
gemenskaperna
eller
för
deras
räkning
minskas
på
ett
olagligt
sätt,
…”
4        Artikel 2.1
i
denna
konvention
föreskriver
följande:
”Varje
medlemsstat
skall
vidta
de
åtgärder
som
är
nödvändiga
för
att
sådana
förfaranden
som
avses
i
artikel 1,
liksom
medhjälp,
anstiftan
eller
försök
till
de
gärningar
som
avses
i
artikel 1.1,
beläggs
med
effektiva,
proportionella
och
avskräckande
straffrättsliga
påföljder,
däribland,
åtminstone
i
allvarliga
fall,
frihetsberövande
påföljder
som
kan
medföra
utlämning,
varvid
det
står
klart
att
med
allvarliga
fel
menas
de
bedrägerier
som
rör
minst
det
minimibelopp
som
varje
medlemsstat
fastställt.
Detta
minimibelopp
får
inte
överstiga
50 000
[euro].”
5        Genom
akt
av
den
27 september 1996
upprättade
rådet
protokollet
till
konventionen
om
skydd
av
Europeiska
gemenskapernas
finansiella
intressen
(EGT C 313,
1996, s. 1).
Enligt
artiklarna 2
och
3
i
det
protokollet
omfattar
protokollet
mutbrott
(tagande
av
muta)
och
bestickning
(givande
av
muta).
Anslutningsfördraget
6        I
artikel 2.2
och
2.3
i
fördraget
mellan
Europeiska
unionens
medlemsstater,
Republiken
Bulgarien
och
Rumänien
om
Republiken
Bulgariens
och
Rumäniens
anslutning
till
Europeiska
unionen
(EUT L 157,
2005, s. 11)
(nedan
kallat
anslutningsfördraget),
som
trädde
i
kraft
den
1 januari 2007,
föreskrivs
följande:
”2.      De
villkor
för
anslutning
och
de
anpassningar
i
unionens
grundläggande
fördrag
som
anslutningen
medför,
vilka
gäller
från
och
med
dagen
för
anslutningen
till
och
med
dagen
för
ikraftträdandet
av
fördraget
om
upprättande
av
en
konstitution
för
Europa,
anges
i
den
akt
som
är
fogad
till
detta
fördrag.
Bestämmelserna
i
akten
skall
utgöra
en
integrerad
del
av
detta
fördrag.
3.      …
Akter
som
antagits
före
ikraftträdandet
av
det
protokoll
som
avses
i
artikel 1.3
på
grundval
av
detta
fördrag
eller
den
akt
som
avses
i punkt 2
skall
fortsätta
att
gälla
och
deras
rättsverkningar
skall
bevaras
till
dess
att
dessa
akter
ändras
eller
upphävs.”
Anslutningsakten
7        I
artikel 2
i
akten
om
villkoren
för
Republiken
Bulgariens
och
Rumäniens
anslutning
[till
Europeiska
unionen]
och
om
anpassning
av
de
fördrag
som
ligger
till
grund
för
Europeiska
unionen
(EUT L 157,
2005, s. 203)
(nedan
kallad
anslutningsakten),
som
trädde
i
kraft
den
1 januari 2007,
föreskrivs
följande:
”Från
och
med
dagen
för
anslutningen
skall
bestämmelserna
i
de
grundläggande
fördragen
och
i
rättsakter
som
har
antagits
av
institutionerna
och
Europeiska
centralbanken
före
anslutningen
vara
bindande
för
Bulgarien
och
Rumänien
och
skall
tillämpas
i
dessa
stater
på
de
villkor
som
anges
i
de
fördragen
och
i
denna
akt.”
8        Artikel 37
i
denna
akt
har
följande
lydelse:
”Om
Bulgarien
eller
Rumänien
inte
har
lyckats
genomföra
åtaganden
som
gjorts
inom
ramen
för
anslutningsförhandlingarna
och
därigenom
orsakar
en
allvarlig
störning
i
den
inre
marknadens
funktion,
inbegripet
åtaganden
inom
all
sektorspolitik
som
avser
ekonomisk
verksamhet
med
gränsöverskridande
verkan,
eller
om
det
föreligger
en
överhängande
risk
för
en
sådan
störning,
kan
kommissionen,
inom
tre
år efter
anslutningen,
på
grundval
av
en
motiverad
begäran
från
en
medlemsstat
eller
på
eget
initiativ
vidta
lämpliga
åtgärder.
Åtgärderna
skall
vara
proportionella
och
i
första
hand
väljas
så
att
de
stör
den
inre
marknadens
funktion
så
litet
som
möjligt,
i
förekommande
fall
med
tillämpning
av
befintliga
sektoriella
skyddsmekanismer.
Sådana
skyddsåtgärder
får
inte
åberopas
som
ett
medel
för
godtycklig
diskriminering
eller
dolda
restriktioner
av
handeln
mellan
medlemsstater.
Skyddsklausulen
kan
åberopas
redan
före
anslutningen
på
grundval
av
övervakningens
resultat
och
de
åtgärder
som
antas
skall
träda
i
kraft
från
och
med
dagen
för
anslutningen
om
inte
något
senare
datum
föreskrivs.
Åtgärderna
skall
inte
kvarstå
längre
än
vad
som
är
absolut
nödvändigt
och
skall
i
vart
fall
upphävas
när
det
relevanta
åtagandet
har
genomförts.
De
får
dock
tillämpas
utöver
den
period
som
anges
i
första
stycket
så
länge
som
de
relevanta
åtagandena
inte
har
uppfyllts.
Med
hänsyn
till
den
berörda
nya
medlemsstatens
framsteg
med
att
uppfylla
sina
åtaganden
kan
kommissionen
anpassa
åtgärderna
på
lämpligt
sätt.
Kommissionen
skall
i
god
tid
underrätta
rådet
innan
den
återkallar
skyddsåtgärder
och
skall
vederbörligen
beakta
alla
synpunkter
från
rådet
i
detta
avseende.”
9        I
artikel 38
i
anslutningsakten
anges
följande:
”Om
det
i
Bulgarien
eller
Rumänien
finns
allvarliga
brister
eller
överhängande
risk
för
sådana
brister
i
införlivandet,
genomförandet
eller
tillämpningen
av
rambeslut
eller
andra
relevanta
åtaganden,
samarbetsinstrument
och
beslut
som
avser
ömsesidigt
erkännande
på
det
straffrättsliga
området
enligt
avdelning
VI
i
EU-fördraget
eller
av
direktiv och
förordningar
som
avser
ömsesidigt
erkännande
på
det
civilrättsliga
området
enligt
avdelning
IV
i
EG‑fördraget,
får
kommissionen,
inom
tre
år efter
anslutningen,
på
grundval
av
en
motiverad
begäran
från
en
medlemsstat
eller
på
eget
initiativ
och
efter
samråd
med
medlemsstaterna,
vidta
lämpliga
åtgärder
och
ange
under
vilka
förutsättningar
och
hur
dessa
åtgärder
skall
genomföras.
Dessa
åtgärder
får
bestå
i
ett
tillfälligt
upphävande
av
tillämpningen
av
relevanta
bestämmelser
och
beslut
i
förbindelserna
mellan
Bulgarien
eller
Rumänien
och
en
eller
flera
andra
medlemsstater,
utan
att
det
påverkar
ett
fortsatt
nära
rättsligt
samarbete.
Skyddsklausulen
kan
åberopas
redan
före
anslutningen
på
grundval
av
övervakningens
resultat
och
de
åtgärder
som
antas
skall
träda
i
kraft
från
och
med
dagen
för
anslutningen
om
inte
något
senare
datum
föreskrivs.
Åtgärderna
skall
inte
kvarstå
längre
än
vad
som
är
absolut
nödvändigt
och
skall
i
vart
fall
upphävas
när
bristerna
har
avhjälpts.
De
får
dock
tillämpas
utöver
den
period
som
anges
i
första
stycket
så
länge
dessa
brister
kvarstår.
Med
hänsyn
till
den
berörda
nya
medlemsstatens
framsteg
med
att
avhjälpa
de
brister
som
fastställts
kan
kommissionen
anpassa
åtgärderna
på
lämpligt
sätt
efter
samråd
med
medlemsstaterna.
Kommissionen
skall
i
god
tid
underrätta
rådet
innan
den
återkallar
skyddsåtgärder
och
skall
vederbörligen
beakta
alla
synpunkter
från
rådet
i
detta
avseende.”
10      I
artikel 39.1–39.3
i
anslutningsakten
föreskrivs
följande:
”1.      Om
det
på
grundval
av
kommissionens
kontinuerliga
övervakning
av
Bulgariens
och
Rumäniens
åtaganden
i
samband
med
anslutningsförhandlingarna
och
i
synnerhet
kommissionens
övervakningsrapporter
finns
klara
bevis
för
att
läget
i
förberedelserna
för
antagande
och
genomförande
av
regelverket
i
Bulgarien
eller
Rumänien
är
sådant
att
det
finns
en
allvarlig
risk
för
att
någon
av
dessa
stater
är
uppenbarligen
oförberedd
att
uppfylla
kraven
för
medlemskap
vid
tidpunkten
för
anslutning
den
1 januari 2007
på
ett
antal
viktiga
områden,
får
rådet,
på
grundval
av
en
rekommendation
från
kommissionen,
enhälligt
besluta
att
den
planerade
tidpunkten
för
den
statens
anslutning
senareläggs
med
ett
år till
den
1 januari 2008.
2.      Trots
vad
som
föreskrivs
i punkt 1
får
rådet
med
kvalificerad
majoritet
på
grundval
av
en
rekommendation
från
kommissionen
fatta
beslut
enligt punkt 1
med
avseende
på
Rumänien,
om
allvarliga
brister
har
konstaterats
när
det
gäller
Rumäniens
uppfyllande
av
något
eller
några
av
de
åtaganden
och
krav
som
är
förtecknade
i
avsnitt
I
i
bilaga IX.
3.      Trots
vad
som
föreskrivs
i punkt 1
och
utan
att
det
påverkar
tillämpningen
av
artikel 37
får
rådet
med
kvalificerad
majoritet
på
grundval
av
en
rekommendation
från
kommissionen
och
efter
en
utförlig
bedömning
hösten
2005
av
de
framsteg
som
Rumänien
har
gjort
på
området
konkurrenspolitik
fatta
beslut
enligt punkt 1
med
avseende
på
Rumänien
om
allvarliga
brister
har
konstaterats
när
det
gäller
Rumäniens
uppfyllande
av
sina
åtaganden
enligt
Europaavtalet
eller
av
något
eller
några
av
de
åtaganden
och
krav
som
är
förtecknade
i
avsnitt
II
i
bilaga IX.”
11      Bilaga IX
till
anslutningsakten
har
rubriken
”Särskilda
åtaganden
som
gjorts
och
krav
som
godtagits
av
Rumänien
vid
avslutandet
av
anslutningsförhandlingarna
den
14 december 2004
(enligt
artikel 39
i
anslutningsakten)”.
I
avsnitt
I
i
denna
bilaga
återfinns
följande
passage:
”I
samband
med
artikel 39.2
…
4.      Att
avsevärt
påskynda
kampen
mot
korruption,
särskilt
korruption
på
hög
nivå,
genom
att
säkerställa
en
strikt
tillämpning
av
den
befintliga
lagstiftningen
mot
korruption
och
faktiskt
oberoende
för
den
nationella
åklagarmyndigheten
för
korruptionsfrågor
(NAPO)
samt
att
från
och
med november 2005
årligen
lägga
fram
övertygande
resultat
av
NAPO:s
åtgärder
mot
korruption
på
hög
nivå.
NAPO
måste
utrustas
med
personal,
finansiella
medel,
utbildningsresurser
och
utrustning
i
sådan
utsträckning
att
den
kan
fullgöra
sin
ytterst
viktiga
uppgift.
5.      …
[Den
nationella
antikorruptionsstrategin]
måste
inbegripa
ett
åtagande
att
före
slutet
av
2005
se
över
det
utdragna
straffrättsliga
förfarandet
för
att
säkerställa
att
korruptionsfall
behandlas
på
ett
snabbt
och
öppet
sätt
för
att
garantera
lämpliga
påföljder
med
avskräckande
effekt.
…
…”
Beslut 2006/928
12      Beslut 2006/928
antogs,
i
samband
med
Rumäniens
anslutning
till
Europeiska
unionen,
som
var
planerad
till
den
1 januari 2007,
med
stöd
av
bland
annat
artiklarna 37
och
38
i
anslutningsakten.
Skälen 1–6
och
9
i
detta
beslut
har
följande
lydelse:
”(1)      Europeiska
unionen
bygger
på
rätts[s]tatsprincipen,
som
är
en
princip
som
alla
medlemsstater
har
gemensam.
(2)      Området
för
frihet,
säkerhet
och
rättvisa
och
den
inre
marknaden,
som
inrättades
genom
fördraget
om
Europeiska
unionen
och
fördraget
om
upprättandet
av
Europeiska
gemenskapen,
bygger
på
ett
ömsesidigt
förtroende
för
att
rättsstatsprincipen
i
alla
hänseenden
efterlevs
vid
förvaltnings-
och
domstolsbesluten
och
förvaltnings-
och
domstolspraxis
i
samtliga
medlemsstater.
(3)      Detta
förutsätter
att
det
i
alla
medlemsstater
finns
opartiska,
oberoende
och
effektiva
rätt[s]system
och
förvaltningssystem
som
är
lämpligt
rustade
att
bland
annat
bekämpa
korruption.
(4)      Den
1 januari 2007
blir
Rumänien
medlem
i
Europeiska
unionen.
Kommissionen
har
noterat
att
Rumänien
har
gjort
betydande
ansträngningar
för
att
fullborda
förberedelserna
för
medlemskap,
men
påpekade
i
sin
rapport
av
den
26 september 2006
att
vissa
problem
återstår,
särskilt
rörande
rättsväsendets
och
de
rättsvårdande
organens
ansvarighet
och
effektivitet,
där
ytterligare
förbättringar
krävs
för
att
säkerställa
att
de
har
kapacitet
att
genomföra
och
tillämpa
de
bestämmelser
som
antagits
för
att
förverkliga
den
inre
marknaden
och
området
av
frihet,
säkerhet
och
rättvisa.
(5)      Genom
artikel 37
i
anslutningsakten
bemyndigas
kommissionen
att
vidta
lämpliga
åtgärder
om
det
finns
överhängande
risk
för
att
Rumänien
förorsakar
en
allvarlig
störning
i
den
inre
marknadens
funktion
om
det
inte
lyckas
genomföra
sina
åtaganden.
Genom
artikel 38
i
anslutningsakten
bemyndigas
kommissionen
att
vidta
lämpliga
åtgärder
om
det
i
Rumänien
finns
överhängande
risk
för
allvarliga
brister
i
införlivandet,
genomförandet
eller
tillämpningen
av
rättsakter
som
antagits
på
grundval
av
avdelning
VI
i
EU-fördraget
eller
avdelning
IV
i
EG‑fördraget.
(6)      Mot
bakgrund
av
de
återstående
problemen
rörande
rättsväsendets
och
de
rättsvårdande
organens
ansvarighet
och
effektivitet
är
det
befogat
att
inrätta
en
mekanism
för
samarbete
och
kontroll
av
Rumäniens
framsteg
vid
uppfyllandet
av
de
särskilda
riktmärkena
för
reformen
av
rättsväsendet
och
kampen
mot
korruption.
…
(9)      Detta
beslut
bör
ändras
om
det
enligt
kommissionens
bedömning
råder
behov
av
att
anpassa
riktmärkena.
Detta
beslut
bör
upphävas
när
alla
riktmärken
har
uppfyllts
på
ett
tillfredsställande
sätt.”
13      I
artikel 1
i beslut 2006/928
föreskrivs
följande:
”Rumänien
skall
senast
den
31 mars varje
år,
och
för
första
gången
den
31 mars 2007,
rapportera
till
kommissionen
om
de
framsteg
som
har
gjorts
med
att
uppfylla
vart
och
ett
av
de
riktmärken
som
anges
i
bilagan.
Kommissionen
får
när
som
helst
lämna
tekniskt
bistånd
genom
olika
åtgärder
och
samla
in
och
utbyta
information
om
riktmärkena.
Kommissionen
får
när
som
helst
anordna
expertgruppbesök
till
Rumänien
för
detta
ändamål.
De
rumänska
myndigheterna
skall
lämna
nödvändigt
bistånd
i
samband
med
detta.”
14      I
artikel 2
i
beslutet
föreskrivs
följande:
”Kommissionen
skall
till
Europaparlamentet
och
rådet
överlämna
sina
kommentarer
och
slutsatser
beträffande
Rumäniens
rapport
för
första
gången
i juni 2007.
Därefter
skall
kommissionen
avge
rapport
vid
behov
och
åtminstone
var
sjätte
månad.”
15      I
artikel 4
i
nämnda
beslut
föreskrivs
följande:
”Detta
beslut
riktar
sig
till
medlemsstaterna.”
16      Bilagan
till
beslutet
har
följande
lydelse:
”De
riktmärken
som
enligt
artikel 1
skall
uppfyllas
av
Rumänien:
1.      Sörja
för
ett
öppnare
och
effektivare
rättsligt
förfarande
bland
annat
genom
att
öka
kapaciteten
och
ansvarigheten
hos
det
högsta
rättsrådet.
Rapportera
om
och
övervaka
verkningarna
av
de
nya
civil-
och
straffprocesslagarna.
2.      Inrätta
en
byrå
för
integritet
med
ansvar
för
att
kontrollera
tillgångar,
oförenligheter
och
eventuella
intressekonflikter
och
för
att
utfärda
de
obligatoriska
beslut
på
grundval
av
vilka
avskräckande
sanktioner
kan
vidtas.
3.      Bygga
vidare
på
de
framsteg
som
redan
gjorts
och
fortsätta
att
genomföra
professionella,
oberoende
undersökningar
rörande
fall
av
påstådd
korruption
på
hög
nivå.
4.      Vidta
ytterligare
åtgärder
för
att
förebygga
och
bekämpa
korruption,
i
synnerhet
inom
den
lokala
förvaltningen.”
Rumänsk rätt
Den rumänska grundlagen
17      Avdelning
III
i
Constituția
României
(den
rumänska
grundlagen)
har
rubriken
”Myndigheter”
och
innehåller
bland
annat
ett
kapitel VI
om
”Rättsliga
myndigheter”,
där
artikel 126
ingår.
Den
artikeln
har
följande
lydelse:
”1)      Den
dömande
makten
utövas
av
Högsta
domstolen
och
av
de
övriga
rättsliga
instanser
som
upprättats
enligt
lag.
…
3)      Högsta
domstolen
ska
säkerställa
att
övriga
domstolar
gör
en
enhetlig
tolkning
och
tillämpning
av
lagen
i
enlighet
med
dess
behörighet.
4)      Sammansättningen
av
Högsta
domstolen
och
dess
funktionssätt
fastställs
i
lag.
…
6)      Domstolskontroll
av
myndigheters
förvaltningsbeslut
säkerställs
genom
förvaltningsprocess,
med
undantag
för
rättsakter
som
rör
kontakter
med
parlamentet
samt
militära
order.
Förvaltningsdomstolarna
är
behöriga
att
pröva
talan
som
väcks
av
personer
som
lidit
skada
på
grund
av
beslut
eller
bestämmelser
i
beslut
som
förklarats
grundlagsstridiga.”
18      Avdelning
V
i
den
rumänska
grundlagen,
om
Curtea
Constituțională
(Författningsdomstolen,
Rumänien)
(nedan
kallad
Författningsdomstolen),
innehåller
artiklarna 142–147.
Artikel 142
har
rubriken
”Struktur”.
I
artikel 142.1–142.3
föreskrivs
följande:
”1)      Författningsdomstolen
är
garanten
för
grundlagens
företräde.
2)      Författningsdomstolen
ska
bestå
av
nio
domare,
vilka
utses
för
en
tid
av
nio
år som
inte
kan
förlängas
eller
förnyas.
3)      Tre
domare
utses
av
Camera
Deputaților
[(Deputeradekammaren)],
tre
domare
utses
av
Senat
[(Senaten)]
och
tre
domare
utses
av
Preşedintele
României
[(Rumäniens
president)].”
19      Artikel 143
i
den
rumänska
grundlagen
har
följande
lydelse:
”Domarna
i
Författningsdomstolen
ska
ha
högre
juridisk
utbildning,
hög
yrkeskompetens
och
minst
18 års erfarenhet
av
juridisk
verksamhet
eller
verksamhet
inom
högre
juridisk
utbildning.”
20      I
artikel 144
i
den
rumänska
grundlagen
föreskrivs
följande:
”Uppdraget
som
domare
vid
Författningsdomstolen
är
oförenligt
med
alla
andra
offentliga
och
privata
uppdrag,
med
undantag
för
pedagogiska
arbetsuppgifter
inom
högre
juridisk
utbildning.”
21      I
artikel 145
i
den
rumänska
grundlagen
föreskrivs
följande:
”Domarna
i
Författningsdomstolen
ska
vara
oavhängiga
vid
utövande
av
sitt
uppdrag.
De
får
inte
avsättas
så
länge
deras
förordnande
varar.”
22      I
artikel 146
i
den
rumänska
grundlagen
föreskrivs
följande:
”Författningsdomstolen
har
följande
uppgifter:
…
d)      Fatta
beslut
om
invändningar
om
lagars
och
förordningars
förenlighet
med
grundlagen
som
framställs
vid
rättsliga
instanser
eller
i
kommersiella
skiljeförfaranden.
Folkets
advokat
får
framställa
en
direkt
invändning
om
grundlagsstridighet.
e)      Avgöra
rättsliga
konflikter
av
konstitutionell
karaktär
mellan
myndigheter,
på
begäran
av
Rumäniens
president,
någon
av
talmännen
i
parlamentets
två
kamrar,
primului-ministru
[(premiärministern)]
eller
ordföranden
i
[Högsta
rättsrådet].
…”
23      I
artikel 147.4
i
den
rumänska
grundlagen
föreskrivs
följande:
”Författningsdomstolens
avgöranden
ska
offentliggöras
i
Monitorul
Oficial
al
României
[(Rumäniens
officiella
tidning)].
Från
och
med
dagen
för
offentliggörandet
är
avgörandena
allmänt
bindande.
De
har
endast
verkan
framåt
i
tiden.”
24      I
artikel 148.2–148.4
i
den
rumänska
grundlagen
föreskrivs
följande:
”2)      Efter
anslutningen
ska
bestämmelserna
i
Europeiska
unionens
grundläggande
fördrag
samt
övrig
bindande
gemenskapslagstiftning
ha
företräde
framför
bestämmelser
i
nationell
lagstiftning
som
står
i
strid
med
dessa,
med
iakttagande
av
bestämmelserna
i
anslutningsakten.
3)      Punkterna 1
och
2
är
analogt
tillämpliga
vad
gäller
anslutning
till
rättsakter
om
revidering
av
Europeiska
unionens
grundläggande
fördrag.
4)      Parlamentet,
Rumäniens
president,
regeringen
och
domstolsväsendet
ska
säkerställa
att
de
skyldigheter
som
följer
av
anslutningsakten
och punkt 2
ovan
fullgörs.”
Strafflagen
25      I
artikel 154.1
Codul
penal
(strafflagen)
föreskrivs
följande:
”Preskriptionsfristen
för
straffrättsligt
ansvar
är
a)      15
år,
när
på
brottet
kan
följa
livstids
fängelse
eller
fängelse
i
mer
än
20
år,
b)      10
år,
när
på
brottet
kan
följa
fängelse i
lägst
10
år och
högst
20
år,
c)      8
år,
när
på
brottet
kan
följa
fängelse i
lägst
5
år och
högst
10
år,
d)      5
år,
när
på
brottet
kan
följa
fängelse i
lägst
1
år och
högst
5
år,
e)      3
år,
när
på
brottet
kan
följa
fängelse
i
högst
1
år eller
böter.”
26      Artikel 155.4
i
strafflagen
har
följande
lydelse:
”Om
de
preskriptionsfrister
som
föreskrivs
i
artikel 154
har
passerat
dubbelt,
ska
de
anses
ha
löpt
ut
oavsett
hur
många
gånger
de
har
avbrutits.”
Straffprocesslagen
27      I
artikel 40.1
i
Codul
de
procedură
penală
(straffprocesslagen)
föreskrivs
följande:
”Högsta
domstolen
ska
som
första
instans
pröva
mål om
högmålsbrott
och
överträdelser
begångna
av
senatorer,
deputerade
och
rumänska
ledamöter
av
Europaparlamentet,
regeringsledamöter,
domare
i
Författningsdomstolen,
ledamöter
i
Högsta
rättsrådet,
domare
i
Högsta
domstolen
och
åklagare
vid
Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casație
și
Justiție
[(Åklagarmyndigheten
vid
Högsta
domstolen)].”
28      Artikel 142.1
i
denna
lag
hade,
före
den
14 mars 2016,
följande
lydelse:
”Åklagaren
ska
utföra
teknisk
övervakning
eller
kan
besluta
att
sådan
ska
utföras
av
det
brottsbekämpande
organet,
av
specialiserade
poliser
eller
av
andra
specialiserade
statliga
organ.”
29      I
artikel 281.1
i
samma
lag
föreskrivs
följande:
”Överträdelse
av
bestämmelser
om
följande
ska
alltid
medföra
ogiltighet:
…
b)      Behörighet
för
domstolar
i
materiellt
hänseende
och
i fråga
om
personkretsen,
när
domen
har
meddelats
av
en
domstol
i
lägre
instans
än
den
behöriga
domstolen.
…”
30      I
artikel 342
i
straffprocesslagen
föreskrivs
följande:
”Syftet
med
förfarandet
inför
undersökningsdomaren
är
att,
efter
det
att
målet
hänskjutits
till
domstol,
kontrollera
domstolens
behörighet
och
huruvida
det
är
lagenligt
att
väcka
talan
vid
domstolen
samt
att
kontrollera
lagenligheten
av
bevisupptagningen
och
de
brottsbekämpande
organens
agerande.”
31      I
artikel 426.1
i
samma
lag
anges
följande:
”Ansökan
om
resning
i
brottmål
får
ges
in
i
följande
fall:
…
d)      När
appellationsdomstolens
sammansättning
är
rättsstridig
eller
när
det
föreligger
oförenlighet.
…”
32      I
artikel 428.1
i
denna
lag
anges
följande:
”Ansökan
om
resning
av
de skäl som
anges
i
artikel 426 a
och
c–h
får
väckas
inom
30
dagar
från
delgivningen
av
appellationsdomstolens
avgörande.”
Lag nr 47/1992
33      I
artikel 3
i
Legea
nr.
47/1992
privind
organizarea
și
funcționarea
Curții
Constituționale
(lag nr 47/1992
om
Författningsdomstolens
organisation
och
verksamhet)
av
den
18 maj 1992
(omtryckt
i
Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 807
av
den
3 december 2010)
föreskrivs
följande:
”1.      Författningsdomstolens
behörighet
fastställs
i
grundlagen
och
i
denna
lag.
2.      Vid
utövandet
av
de
befogenheter
som
den
har
tilldelats
är
Författningsdomstolen
ensam
behörig
att
besluta
om
sin
behörighet.
3.      Författningsdomstolens
behörighet
enligt punkt 2
kan
inte
ifrågasättas
av
någon
myndighet.”
34      I
artikel 34.1
i
denna
lag
anges
följande:
”Författningsdomstolen
avgör
rättsliga
konflikter
av
konstitutionell
karaktär
mellan
myndigheter,
på
begäran
av
Rumäniens
president,
någon
av
talmännen
i
parlamentets
två
kamrar,
premiärministern
eller
ordföranden
i
Högsta
rättsrådet.”
Lag nr 78/2000
35      I
artikel 5.1
i
Legea
nr.
78/2000
pentru
prevenirea,
descoperirea
și
sancționarea
faptelor
de
corupție
(lag nr 78/2000
om
förebyggande,
upptäckt
och
bekämpande
av
korruption)
av
den
18 maj 2000
(Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 219
av
den
18 maj 2000),
föreskrivs
följande:
”I
denna
lag
avses
med
korruptionsbrott
brott
enligt
artiklarna 289–292
i
strafflagen,
även
om
de
begås
av
sådana
personer
som
avses
i
artikel 308
i
strafflagen.”
36      De
artiklar
i
strafflagen
som
nämns
i
artikel 5.1
i
lag nr 78/2000
avser
tagande
av
muta
(artikel 289),
givande
av
muta
(artikel 290),
handel
med
inflytande
(artikel 291)
och
handel
med
inflytande
i
aktiv
form
(artikel 292).
37      I
artikel 29.1
i
denna
lag
föreskrivs
följande:
”Specialiserade
sammansättningar
ska
inrättas
för
att
i
första
instans
pröva
de
brott
som
föreskrivs
i
denna
lag.”
Lag nr 303/2004
38      I
artikel 99
i
Legea
nr.
303/2004
privind
statutul
judecătorilor
şi
procurorilor (lag nr 303/2004
om
domares
och
åklagares
ställning)
av
den
28 juni 2004
(omtryckt
i
Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 826
av
den
13 september 2005),
i
dess
lydelse
enligt
Legea
nr.
24/2012
(lag nr 24/2012)
av
den
17 januari 2012
(Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 51
av
den
23 januari 2012)
(nedan
kallad
lag nr 303/2004),
föreskrivs
följande:
”Följande
fel
utgör
fel
i
tjänsten:
…
o)      underlåtenhet
att
iaktta
bestämmelserna
om
slumpmässig
tilldelning
av
mål,
…
ș)      underlåtenhet
att
följa
Författningsdomstolens
avgöranden,
…
…”
39      I
artikel 100.1
i
denna
lag
föreskrivs
följande:
”De
disciplinåtgärder
som
kan
vidtas
mot
domare
och
åklagare,
i
proportion
till
överträdelsernas
allvar,
är
…
e)      uteslutning
från
domarämbetet.”
40      I
artikel 101
i
nämnda
lag
föreskrivs
följande:
”De
disciplinåtgärder
som
föreskrivs
i
artikel 100
beslutas
av
avdelningarna
vid
Högsta
rättsrådet
på
de
villkor
som
föreskrivs
i
lagen
om
detta
organ.”
Lag nr 304/2004
41      Legea
nr.
304/2004
privind
organizarea
judiciară
(lag nr 304/2004
om
domstolsorganisationen)
av
den
28 juni 2004
(omtryckt
i
Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 827
av
den
13 september 2005)
har
ändrats
bland
annat
genom
–        Legea
nr.
202/2010
privind
unele
măsuri
pentru
accelerarea
soluționării
proceselor
(lag nr 202/2010
om
åtgärder
för
att
påskynda
tvistlösning)
av
den
25 oktober 2010
(Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 714
av
den
26 oktober 2010),
–        Legea
nr.
255/2013
pentru
punerea
în
aplicare
a
Legii
nr.
135/2010
privind
Codul
de
procedură
penală
și
pentru
modificarea
și
completarea
unor
acte
normative
care
cuprind
dispoziții
procesual
penale
(lag nr 255/2013
om
tillämpning
av
lag nr 135/2010
om
straffprocesslagen
och
om
ändring
och
komplettering
av
vissa
rättsakter
med
bestämmelser
om
brottmålsförfarandet)
av
den
19 juli 2013
(Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 515
av
den
14 augusti 2014).
–        Legea
nr.
207/2018
pentru
modificarea
și
completarea
Legii
nr.
304/2004
privind
organizarea
judiciară
(lag nr 207/2018
om
ändring
och
komplettering
av
lag nr 304/2004
om
domstolsorganisationen)
av
den
20 juli 2018
(Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 636
av
den
20 juli 2018).
42      I
artikel 19.3
i
lag nr 304/2004,
i
dess
senaste
lydelse
enligt
lag nr 207/2018
(nedan
kallad
lag nr 304/2004
i
ändrad
lydelse),
föreskrivs
följande:
”I
början
av
varje
år får
domarkollegiet
vid
Högsta
domstolen,
på
förslag
av
dess
ordförande
eller
vice
ordförande,
godkänna
bildandet
av
specialiserade
dömande
sammansättningar
inom
domstolens
avdelningar,
beroende
på
antalet
och
typen
av
mål,
arbetsbelastningen
vid
respektive
avdelning
samt
domarnas
specialkunskaper
och
behovet
av
att
utnyttja
deras
yrkeserfarenhet.”
43      I
artikel 24.1
i
denna
lag
föreskrivs
följande:
”Fem
domare
prövar
överklaganden
av
avgöranden
som
meddelats
i
första
instans
av
brottmålsavdelningen
vid
Högsta
domstolen,
prövar
överklaganden
av
avgöranden
som
meddelats
av
fem
domare
i
andra
instans
efter
att
först
ha
beviljat
prövningstillstånd,
prövar
överklaganden
av
avgöranden
som
meddelats
under
processen
i
första
instans
av
Högsta
domstolens
brottmålsavdelning
och
prövar
disciplinärenden
enligt
lag
och
andra
ärenden
inom
ramen
för
dess
behörighet
enligt
lag.”
44      I
artikel 29.1
i
nämnda
lag
föreskrivs
följande:
”Domarkollegiet
vid
Högsta
domstolen
har
följande
befogenheter:
a)      godkänna
förordningen
om
organisation
och
administrativt
funktionssätt
samt
förteckningar
över
tjänster
och
personal
vid
domstolen,
…
f)      utöva
de
övriga
befogenheter
som
föreskrivs
i
förordningen
om
Högsta
domstolens
organisation
och
administrativa
funktionssätt.”
45      I
artikel 31.1
i
samma
lag
anges
följande:
”I
brottmål
ska
domstolen
ha
följande
dömande
sammansättningar:
a)      i
mål som
enligt
lag
omfattas
av
Högsta
domstolens
behörighet
i
första
instans,
ska
den
dömande
sammansättningen
bestå
av
tre
domare.
…”
46      I
artikel 32
i
lag nr 304/2004
i
ändrad
lydelse
föreskrivs
följande:
”1)      I
början
av
varje
år ska
domarkollegiet,
på
förslag
av
ordföranden
eller
vice
ordförandena
för
Högsta
domstolen,
godkänna
antalet
och
sammansättningen
av
de
dömande
sammansättningarna
med
fem
domare.
…
4)      Domarna
i
dessa
dömande
sammansättningar
utses
vid
ett
offentligt
sammanträde
genom
lottning
av
ordföranden
eller,
i
dennes
frånvaro,
av
en
av
de
två
vice
ordförandena
för
Högsta
domstolen.
Domarna
i
den
dömande
sammansättningen
får
endast
i
undantagsfall
bytas
ut,
enligt
de
objektiva
kriterier
som
fastställs
i
förordningen
om
Högsta
domstolens
organisation
och
administrativa
funktionssätt.
5)      En
dömande
sammansättning
med
fem
domare
ska
ledas
av
Högsta
domstolens
ordförande,
en
av
vice
ordförandena
eller
en
avdelningsordförande
som
har
utsetts
att
ingå
i
den
dömande
sammansättningen
i
enlighet
med punkt 4.
6)      Om
ingen
av
de
ovannämnda
personerna
har
utsetts
för
att
tjänstgöra
i
en
sammansättning
med
fem
domare,
ska
varje
domare
leda
en
sammansättning
enligt
ett
rullande
schema,
beroende
på
tjänstgöringstid.
7)      Mål
som
omfattas
av
femdomarsammansättningarnas
behörighet
fördelas
slumpmässigt
med
hjälp
av
ett
datoriserat
system.”
47      I
artikel 32
i
lag nr 304/2004,
i
dess
lydelse
enligt
lag nr 202/2010,
föreskrevs
följande:
”1)      För
brottmål
ska
två
sammansättningar
av
fem
domare,
enbart
bestående
av
ledamöter
från
brottmålsavdelningen
vid
Högsta
domstolen,
upprättas
i
början
av
varje
år.
…
4)      Högsta
domstolens
domarkollegium
ska
godkänna
sammansättningen
av
de
dömande
sammansättningarna
med
fem
domare.
Ledamöterna
i
dessa
dömande
sammansättningar
utses
av
Högsta
domstolens
ordförande
eller,
i
dennes
frånvaro,
vice
ordföranden.
Ledamöterna
i
den
dömande
sammansättningen
får
endast
i
undantagsfall
bytas
ut,
enligt
de
objektiva
kriterier
som
fastställs
i
förordningen
om
Högsta
domstolens
organisation
och
administrativa
funktionssätt.
5)      En
sammansättning
med
fem
domare
ska
ledas
av
ordföranden
eller
vice
ordföranden
för
Högsta
domstolen.
I
deras
frånvaro
kan
den
dömande
sammansättningen
ledas
av
en
avdelningsordförande
som
utses
till
detta
av
Högsta
domstolens
ordförande
eller,
i
dennes
frånvaro,
av
vice
ordföranden.
6)      Mål
som
omfattas
av
behörigheten
för
en
sådan
dömande
sammansättning
som
avses
i punkterna 1
och
2
fördelas
slumpmässigt
genom
ett
datoriserat
system.”
48      Artikel 32.1
och
32.6
i
lag nr 304/2004,
i
dess
lydelse
enligt
lag nr 255/2013,
hade
nästan
samma
lydelse
som
den
version
som
avses
i
föregående
punkt,
medan
artikel 32.4
och
32.5
hade
följande
lydelse:
”4)      Högsta
domstolens
domarkollegium
ska
på
förslag
av
brottmålsavdelningens
ordförande
godkänna
antalet
och
sammansättningen
av
de
dömande
sammansättningarna
med
fem
domare.
Ledamöterna
i
dessa
dömande
sammansättningar
utses
vid
ett
offentligt
sammanträde
genom
lottning
av
Högsta
domstolens
ordförande
eller,
i
dennes
frånvaro,
vice
ordföranden.
Ledamöterna
i
den
dömande
sammansättningen
får
endast
i
undantagsfall
bytas
ut,
enligt
de
objektiva
kriterier
som
fastställs
i
förordningen
om
Högsta
domstolens
organisation
och
administrativa
funktionssätt.
5)      En
sammansättning
med
fem
domare
ska
ledas
av
ordföranden
eller
vice
ordföranden
för
Högsta
domstolen,
om
denne
ingår
i
den
dömande
sammansättningen,
i
enlighet
med punkt 4,
eller
av
ordföranden
eller
den
äldsta
ledamoten
på
brottmålsavdelningen,
alltefter
omständigheterna.”
49      Artikel 33
i
lag nr 304/2004
i
ändrad
lydelse
har
följande
lydelse:
”1)      Högsta
domstolens
ordförande
eller,
i
dennes
frånvaro,
en
av
vice
ordförandena
ska
leda
stora
avdelningen,
den
sammansättning
som
är
behörig
att
pröva
överklaganden
i
lagens
intresse,
den
sammansättning
som
är
behörig
att
avgöra
rättsfrågor,
sammansättningen
med
fem
domare
och
alla
dömande
sammansättningar
på
avdelningarna,
när
denne
deltar
i
avgörandet.
…
3)      Avdelningsordförandena
kan
leda
alla
dömande
sammansättningar
på
avdelningen,
medan
övriga
domare
roterar
som
ordförande.”
50      I
artikel 33.1
i
lag nr 304/2004,
i
dess
lydelse
enligt
lag nr 202/2010,
föreskrevs
följande:
”Högsta
domstolens
ordförande
eller,
i
dennes
frånvaro,
vice
ordföranden
ska
leda
stora
avdelningen,
sammansättningen
med
fem
domare
och
alla
dömande
sammansättningar
på
avdelningarna,
när
denne
deltar
i
avgörandet.”
51      Enligt
artikel 33.1
i
lag nr 304/2004,
i
dess
lydelse
enligt
lag nr 255/2013,
gäller
följande:
”Högsta
domstolens
ordförande
eller,
i
dennes
frånvaro,
en
av
vice
ordförandena
ska
leda
stora
avdelningen,
den
sammansättning
som
är
behörig
att
pröva
överklaganden
i
lagens
intresse,
den
sammansättning
som
är
behörig
att
avgöra
rättsfrågor,
sammansättningen
med
fem
domare
och
alla
dömande
sammansättningar
på
avdelningarna,
när
denne
deltar
i
avgörandet.”
Förordningen om Högsta domstolens organisation och administrativa funktionssätt
52      I
Regulamentul
privind
organizarea
şi
funcţionarea
administrativă
a
Înaltei
Curţi
de
Casaţie
şi
Justiţie
(förordning
om
Högsta
domstolens
organisation
och
administrativa
funktionssätt)
av
den
21 september 2004
(nedan
kallad
förordningen
om
organisation
och
funktionssätt),
i
dess
lydelse
enligt
Hotărârea
nr.
3/2014
pentru
modificarea
şi
completarea
Regulamentului
privind
organizarea
şi
funcţionarea
administrativă
a
Înaltei
Curţi
de
Casaţie
şi
Justiţie
(beslut nr 3/2014
om
ändring
och
komplettering
av
förordningen
om
organisation
och
funktionssätt)
av
den
28 januari 2014
(Monitorul
Oficial
al
României,
del
I, nr 75
av
den
30 januari 2014)
föreskrevs
följande
i
artikel 28:
”1.      Högsta
domstolen
består
av
sammansättningar
av
fem
domare
vars
rättsliga
behörighet
fastställs
i
lag.
…
4.      En
sammansättning
med
fem
domare
leds
av
ordföranden,
vice
ordförandena,
brottmålsavdelningens
ordförande
eller
den
äldsta
ledamoten,
alltefter
omständigheterna.”
53      I
artikel 29.1
i
nämnda
förordning
anges
följande:
”För
att
bilda
sammansättningar
med
fem
domare
i
brottmål
ska
Högsta
domstolens
ordförande
eller,
i
dennes
frånvaro,
en
av
vice
ordförandena
varje
år,
genom
lottning
vid
ett
offentligt
sammanträde,
utse
fyra
eller
fem
domare
från
Högsta
domstolens
brottmålsavdelning
till
varje
dömande
sammansättning.”
Målen vid de nationella domstolarna och tolkningsfrågorna
Omständigheter som är gemensamma i de nationella målen
54      De
nationella
målen
har
sitt
ursprung
i
en
omfattande
reform
av
rättsväsendet
och
bekämpning
av
korruption
i
Rumänien.
Denna
reform
övervakas
sedan år 2007
på
unionsnivå
i
enlighet
med
den
samarbets-
och
kontrollmekanism
som
inrättades
genom beslut 2006/928
i
samband
med
Rumäniens
anslutning
till
Europeiska
unionen
(nedan
kallad
SKM).
55      Målen
rör
brottmålsförfaranden
där
de
hänskjutande
domstolarna
har
frågat
sig
om
de
enligt
unionsrätten
får
underlåta
att
följa
vissa
domar
som
Författningsdomstolen
meddelat
mellan åren 2016
och
2019,
nämligen
dom nr 51/2016
av
den
16 februari 2016
(mål
C‑379/19),
dom nr 302/2017
av
den
4 maj 2017
(mål
C‑379/19),
dom nr 685/2018
av
den
7 november 2018
(målen
C‑357/19,
C‑547/19
och
C‑840/19),
dom nr 26/2019
av
den
16 januari 2019
(mål
C‑379/19)
och
dom nr 417/2019
av
den
3 juli 2019
(målen
C‑811/19
och
C‑840/19).
56      De
hänskjutande
domstolarna
har
påpekat
att
avgöranden
från
författningsdomstolen
enligt
nationell
rätt
är
allmänt
bindande,
och
en
domares
underlåtenhet
att
följa
dem
utgör
enligt
artikel 99
ș
i
lag nr 303/2004
en
disciplinförseelse.
Som
framgår
av
den
rumänska
grundlagen
är
Författningsdomstolen
emellertid
inte
en
del
av
det
rumänska
domstolsväsendet
utan
har
karaktären
av
ett
både
politiskt
och
rättsligt
organ.
Enligt
den
hänskjutande
domstolen
har
Författningsdomstolen
dessutom
överskridit
sina
befogenheter
enligt
den
rumänska
grundlagen
och
inkräktat
på
de
allmänna
domstolarnas
oavhängighet
genom
att
meddela
de
ovannämnda
domarna.
Vidare
påstås
domarna nr 685/2018
och
417/2019
medföra
en
risk
för
systemisk
straffrihet
i
kampen
mot
korruption.
57      De
hänskjutande
domstolarna
har
i
detta
sammanhang
bland
annat
hänvisat
till
kommissionens
rapporter
till
Europaparlamentet
och
rådet
om
Rumäniens
framsteg
inom
ramen
för
samarbets-
och
kontrollmekanismen
av
den
27 januari 2016
(COM(2016)
41
final),
av
den
13 november 2018
(COM(2018)
851
final)
(nedan
kallad
SKM-rapporten
från november 2018)
och
av
den
22 oktober 2019
(COM(2019)
499
final).
58      Slutligen
har
nämnda
domstolar
även
hänvisat
till
Författningsdomstolens
dom nr 104/2018,
enligt
vilken
unionsrätten
inte
har
företräde
framför
den
rumänska
konstitutionella
ordningen
och
enligt
vilken beslut 2006/928
inte
kan
utgöra
en
referensnorm
vid
en
prövning
av
grundlagsenlighet
enligt
artikel 148
i
den
rumänska
grundlagen.
Mål C‑357/19
59      Genom
dom
av
den
28 mars 2017,
meddelad
av
en
brottmålsavdelning
bestående
av
tre
domare,
dömde
Högsta
domstolen
bland
annat
PM,
som
var
minister
vid
tidpunkten
för
de
gärningar
som
åtalet
gällde,
RO,
TQ
och
SP
för
att
mellan åren 2010
och
2012 ha
begått
korruptionsbrott
och
tjänstefel
i
samband
med
förvaltningen
av
EU-fonder
samt
mervärdesskattebedrägerier.
Såväl
de
berörda
personerna
som
Ministerul
Public
–
Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casație
și
Justiție
–
Direcția
Națională
Anticorupție
(Allmänna
åklagaren
–
åklagaren
vid
Högsta
domstolen
–
Nationella
antikorruptionsdirektoratet,
Rumänien)
(nedan
kallat
DNA)
överklagade
den
domen.
Överklagandena
ogillades
genom
dom
av
den
5 juni 2018
meddelad
av
Högsta
domstolen,
som
dömde
i
en
sammansättning
med
fem
domare.
Denna
sammansättning
med
fem
domare
bestod
av
brottmålsavdelningens
ordförande
och
fyra
andra
domare
som
utsetts
genom
lottning,
i
enlighet
med
praxis
vid
den
domstolen
under
den
berörda
perioden,
vilken
grundade
sig
på
förordningen
om
samma
domstols
organisation
och
funktionssätt.
Domen
av
den
5 juni 2018
har
vunnit
laga
kraft.
60      I
dom nr 685/2018,
som
meddelades
den
7 november 2018,
konstaterade
Författningsdomstolen
–
till
vilken
premiärministern
hade
vänt
sig
med
stöd
av
artikel 146 e
i
den
rumänska
grundlagen
–
inledningsvis
att
det
förelåg
en
rättslig
konflikt
av
konstitutionell
art
mellan
parlamentet
och
Högsta
domstolen,
som
uppstått
till
följd
av
de
beslut
som
fattats
av
den
domstolens
domarkollegium
och
som
bestod
i
att
i
enlighet
med
nämnda
praxis
endast
utse
fyra
av
de
fem
domare
som
hade
av
att
pröva
överklaganden
genom
lottning,
i
stället
för
att
utse
alla
fem
på
detta
sätt,
i
strid
med
artikel 32
i
lag nr 304/2004
i
ändrad
lydelse.
Författningsdomstolen
fann
därefter
att
om
en
domstol
meddelade
en
dom
i
ett
mål om
överklagande
i
en
sådan
rättsstridig
dömande
sammansättning
var
avgörandet
absolut
ogiltigt.
Slutligen
angav
Författningsdomstolen
att
dess
dom
enligt
artikel 147.4
i
den
rumänska
grundlagen
var
tillämplig
från
dagen
för
offentliggörandet
på
alla
anhängiga
mål,
på
mål som
hade
avgjorts
–
om
fristen
för
att
angripa
avgörandena
med
relevanta
särskilda
rättsmedel
ännu
inte
hade
löpt
ut
–
liksom
på
framtida
situationer.
61      Efter
det
att
Författningsdomstolen
hade
offentliggjort
dom nr 685/2018,
begärde
PM,
RO,
TQ
och
SP
samt
DNA
med
stöd
av
artikel 426.1
i
straffprocesslagen
resning
vid
Högsta
domstolen
och
yrkade
att
domen
av
den
5 juni 2018
skulle
upphävas
och
att
ett
nytt
mål om
överklagande
skulle
inledas.
Till
stöd
för
resningsansökningarna
gjorde
de
gällande
att
dom nr 685/2018
var
tvingande
och
hade
rättsverkningar
med
avseende
på
Högsta
domstolens
dom
av
den
5 juni 2018,
med
tanke
på
att
den
sammansättning
med
fem
domare
som
hade
prövat
överklagandet
inte
var
sammansatt
i
enlighet
med
lagen,
såsom
den
tolkats
av
Författningsdomstolen.
Den
hänskjutande
domstolen
fann
att
resningsansökningarna
kunde
tas
upp
till
prövning,
bland
annat
med
tanke
på
att
de
hade
getts
in
inom
den
lagstadgade
fristen
på
30
dagar
räknat
från
delgivningen
av
domen,
och
beslutade
att
avbryta
verkställigheten
av
frihetsstraffen
i
avvaktan
på
resultatet
av
den
prövningen.
62      Den
hänskjutande
domstolen
vill
bland
annat
få
klarhet
i
huruvida
artikel 19.1
FEU,
artikel 325.1
FEUF
samt
artiklarna 1.1 a
och
b
och
2.1
i
PIF-konventionen
utgör
hinder
för
att
tillämpa
dom nr 685/2018
i
det
nationella
målet,
vilket
skulle
leda
till
att
domstolsavgöranden
som
vunnit
laga
kraft
före
avkunnandet
av
denna
dom
undanröjdes
och
ett
nytt
överklagandeförfarande
inleddes
i
mål om
bedrägeri
och
grov
korruption.
63      Den
har
angett
att
det
enligt
EU-domstolens
praxis
ankommer
på
de
nationella
domstolarna
att,
med
vederbörlig
hänsyn
till
de
grundläggande
rättigheter
som
garanteras
i
stadgan
och
de
allmänna
rättsprinciperna,
ge
de
skyldigheter
som
följer
av
artikel 325.1
FEUF
full
verkan
och
att
underlåta
att
tillämpa
bestämmelser
i
nationell
rätt
som
hindrar
tillämpningen
av
effektiva
och
avskräckande
påföljder
i
fråga
om
bedrägerier
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen.
Mot
bakgrund
av
denna
rättspraxis
uppkommer
frågan
huruvida
medlemsstaternas
skyldighet
enligt
artikel 325.1
FEUF
samt
artiklarna 1.1 a
och
b
och
2.1
i
PIF-konventionen
även
avser
verkställighet
av
redan
ålagda
straffrättsliga
påföljder.
Frågan
uppkommer
även
huruvida
orden
”och
all
annan
olaglig
verksamhet
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen”
i
artikel 325.1
FEUF
inte
bara
omfattar
korruption
i
egentlig
mening,
utan
även
försök
till
bedrägeri
i
samband
med
ett
offentligt
kontrakt
som
tilldelats
på
ett
bedrägligt
sätt
och
som
var
avsett
att
finansieras
av
EU-fonder,
men
som
till
följd
av
att
den
myndighet
som
förvaltade
dessa
fonder
vägrat
finansiering
i
sin
helhet
belastade
den
nationella
budgeten.
I
detta
sammanhang
förelåg
en
risk
för
skada
för
unionens
finansiella
intressen,
även
om
risken
inte
förverkligades.
64      Den
hänskjutande
domstolen
har
dessutom
understrukit
att
varje
medlemsstat
enligt
artiklarna 2
och
19
FEU
ska
försäkra
sig
om
att
de
domstolar
som
ingår
i
dess
system
för
rättsmedel
inom
de
områden
som
omfattas
av
unionsrätten
uppfyller
kraven
på
oavhängighet
i
syfte
att
säkerställa
ett
effektivt
domstolsskydd
för
enskilda.
Garantin
för
oavhängighet
förutsätter
enligt
EU-domstolens
praxis
att
domarna
kan
utöva
sina
rättsliga
funktioner
helt
självständigt,
utan
att
vara
underställda
någon
hierarkisk
struktur,
för
att
skyddas
mot
yttre
inblandning
och
påtryckningar
som
kan
skada
deras
oavhängighet
och
påverka
deras
avgöranden.
65      Med
hänsyn
bland
annat
till
betydelsen
av
legalitetsprincipen,
som
kräver
att
lagen
ska
vara
förutsebar,
precis
och
icke
retroaktiv,
vill
den
hänskjutande
domstolen
dessutom
få
klarlagt
om
begreppet
”domstol
som
har
inrättats
enligt
lag”
i
artikel 47
andra
stycket
i
stadgan
utgör
hinder
för
Författningsdomstolens
tolkning
att
sammansättningen
av
dess
avdelningar
med
fem
domare
är
rättsstridig.
Enligt
EU-domstolens
praxis
från
domen
av
den
26 februari 2013,
Åkerberg
Fransson
(C‑617/10, EU:C:2013:105),
och
dom
av
den
5 december 2017,
M.A.S.
och
M.B.
(C‑42/17, EU:C:2017:936),
är
de
nationella
domstolarna,
när
de
beslutar
att
inte
tillämpa
de
materiella
straffrättsliga
bestämmelserna,
skyldiga
att
se
till
att
de
grundläggande
rättigheterna
för
personer
som
anklagas
för
att
ha
begått
ett
brott
iakttas,
samtidigt
som
de
kan
tillämpa
nationella
normer
för
skydd
av
grundläggande
rättigheter,
förutsatt
att
tillämpningen
av
dessa
normer
inte
äventyrar
vare
sig
den
skyddsnivå
som
garanteras
av
stadgan,
såsom
denna
tolkas
av
EU-domstolen,
eller
unionsrättens
företräde,
enhetlighet
eller
effektivitet.
66      I
förevarande
fall
anser
den
hänskjutande
domstolen
att
unionsrätten
bland
annat
utgör
hinder
för
att
tillämpa
dom nr 685/2018,
eftersom
den
domen
får
till
följd
att
de
lagakraftvunna
avgörandena
från
Högsta
domstolen,
vilka
meddelats
i
en
sammansättning
med
fem
domare,
ska
upphävas
och
att
de
straff
som
utdömts
i
ett
betydande
antal
mål om
grovt
bedrägeri
riktat
mot
unionens
ekonomiska
intressen
inte
längre
blir
effektiva
och
avskräckande.
Det
skulle
ge
ett
intryck
av
straffrihet
och
till
och
med
en
systemisk
risk
för
straffrihet
till
följd
av
preskription,
med
tanke
på
de
komplexa
och
långvariga
processer
som
skulle
krävas
för
att
meddela
slutlig
dom
efter
omprövning
av
de
berörda
målen.
Dessutom
hindrar
principen
om
domstolarnas
oavhängighet
och
rättssäkerhetsprincipen
att
dom nr 685/2018
kan
få
bindande
rättsverkningar
för
brottmålsdomar
som
vunnit
laga
kraft
när
den
domen
meddelas,
om
det
inte
föreligger
några
allvarliga skäl som
innebär
att
det
kan
ifrågasättas
om
rätten
till
en
rättvis
rättegång
åsidosatts
i
målen,
vilket
bekräftas
av
SKM-rapporten
från november 2018.
67      Slutligen
har
den
hänskjutande
domstolen
angett
att
det
finns
en
allvarlig
risk
för
att
EU-domstolens
svar
på
de
ställda
frågorna
skulle
förlora
sin
verkan
i
nationell
rätt,
med
hänsyn
till
den
rättspraxis
från
Författningsdomstolen
som
avses
i punkt 58
ovan.
68      Mot
denna
bakgrund
beslutade
Högsta
domstolen
att
vilandeförklara
målet
och
ställa
följande
tolkningsfrågor
till
EU-domstolen:
”1)      Ska
artikel 19.1
FEU,
artikel 325.1
FEUF,
artiklarna 1.1 a
och
b
och
2.1
i
[PIF-konventionen]
samt
principen
om
rättssäkerhet
tolkas
så,
att
de
utgör
hinder
för
att
ett
organ
som
inte
tillhör
den
dömande
makten,
nämligen
[Författningsdomstolen],
avgör
huruvida
domstolsavdelningars
sammansättningar
varit
lagenliga,
vilket
skapar
förutsättningar
för
att
genom
särskilda
rättsmedel
få
till
stånd
en
omprövning
av
lagakraftvunna
domar
som
meddelats
under
en
viss
tidsperiod?
2)      Ska
artikel 47
andra
stycket
i
[stadgan]
tolkas
så,
att
den
utgör
hinder
för
att
ett
organ
som
inte
tillhör
den
dömande
makten,
med
bindande
verkan
enligt
nationell
rätt,
fastställer
att
en
domstolsavdelnings
sammansättning
inte
uppfyller
kraven
på
oavhängighet
och
opartiskhet,
om
det
i
denna
sammansättning
tjänstgör
en
domare
med
arbetsledande
befogenheter
som
inte
har
utsetts
slumpvis
men
i
enlighet
med
en
transparent
regel
som
parterna
har
känt
till
utan
att
ifrågasätta
den
och
som
är
tillämplig
på
alla
mål som
handläggs
av
nämnda
sammansättning?
3)      Ska
unionsrättens
företräde
tolkas
så,
att
den
ger
en
nationell
domstol
rätt
att
inte
följa
ett
avgörande
av
Författningsdomstolen,
vilket
meddelats
i
ett
mål som
rör
en
konstitutionell
konflikt
och
som
är
bindande
enligt
nationell
rätt?”
Mål C‑379/19
69      Den
22 augusti 2016
väckte
Direcţia
Naţională
Anticorupţie –
Serviciul
Teritorial
Oradea
(DNA:s
regionala
avdelning
i
Oradea,
Rumänien)
åtal
vid
Tribunalul
Bihor
(Domstolen
för
Bihor,
Rumänien)
mot
KI,
LJ,
JH
och
IG,
vilka
anklagades
för
brott
i
form
av
handel
med
inflytande
(i
aktiv
och
passiv
form),
givande
och
tagande
av
muta
samt
medhjälp
till
handel
med
inflytande
och
givande
av
muta.
70      I
den
processen
begärde
KI
och
LJ
med
stöd
av
artikel 342
i
straffprocesslagen
att
uppteckningar
av
avlyssning
som
utförts
av
Serviciul
Român
de
Informații
(den
rumänska
underrättelsetjänsten) (nedan
kallad
SRI)
skulle
undantas
från
bevisningen.
Till
stöd
för
sin
begäran
åberopade
de
berörda
Författningsdomstolens
dom nr 51/2016,
där
denna
förklarade
att
artikel 142.1
i
straffprocesslagen
var
grundlagsstridig,
eftersom
den
tillät
övervakningsåtgärder
i
straffrättsliga
förfaranden
utförda
av
”andra
specialiserade
statliga
organ”,
däribland
SRI.
71      Genom
beslut
av
den
27 januari 2017
avslog
undersökningsdomaren
vid
Tribunalul
Bihor
(Domstolen
för
Bihor)
KI:s
och
LJ:s
respektive
begäran
med
motiveringen
bland
annat
att
bevisföringen
var
lagenlig
eftersom
dom nr 51/2016
enbart
hade
verkan
för
framtiden,
och
inledde
rättegången
mot
KI,
LJ,
JH
och
IG.
Överklagandet
av
detta
beslut
ogillades
av
Curtea
de
Apel
Oradea
(Appellationsdomstolen
i
Oradea,
Rumänien),
som
även
den
fann
att
dom nr 51/2016
inte
var
tillämplig
på
de
tekniska
övervakningsåtgärder
som
beslutats
i
det
aktuella
fallet,
då
den
domen,
som
hade
publicerats
i
Monitorul
Oficial
al
României
av
den
14 mars 2016,
enligt
artikel 147.4
i
den
rumänska
grundlagen
bara
hade
verkan
framåt
i
tiden.
72      Under
det
straffrättsliga
förfarandet
vid
den
hänskjutande
domstolen
har
IG,
KI,
LJ
och
JH
yrkat
att
uppteckningarna
av
avlyssningarna
skulle
anses
vara
absolut
ogiltiga
för
det
fall
SRI
hade
deltagit
i
utförandet
av
övervakningsuppdragen.
Utöver
dom nr 51/2016
har
de
berörda
åberopat
domarna nr 302/2017
och
26/2019,
där
Författningsdomstolen
förklarade
att
artikel 281.1 b
i
straffprocesslagen
var
grundlagsstridig,
eftersom
den
inte
innebar
att
åsidosättandet
av
bestämmelserna
om
materiell
och
personlig
behörighet
för
organet
med
ansvar
för
straffrättsliga
förfaranden
(dom nr 302/2017)
medförde
absolut
ogiltighet,
och
slog
fast
att
det
förelåg
en
rättslig
konflikt
av
konstitutionell
art
mellan
bland
annat
parlamentet
och
Parchetul
de
pe
lângă
Înalta
Curte
de
Casaţie
şi
Justiţie
(Åklagarmyndigheten
vid
Högsta
domstolen)
till
följd
av
att
två
protokoll
om
samarbete
som
ingicks
mellan
DNA
och
SRI
mellan åren 2009
och
2016
–
i
strid
med
DNA:s
konstitutionella
behörighet
–
ledde
till
att
den
processrätt
som
reglerar
det
straffrättsliga
förfarandet
undergrävdes
(dom nr 26/2019).
73      Efter
det
att
den
hänskjutande
domstolen
frågat
DNA
om
saken
visade
det
sig
att
nio
övervakningsuppdrag
hade
genomförts
med
tekniskt
stöd
från
SRI
och
två,
efter
publiceringen
av
dom nr 51/2016,
utan
medverkan
av
denna
myndighet.
74      Den
hänskjutande
domstolen
har
påpekat
att
den
är
skyldig
att
göra
en
prioriterad
prövning
av
begäran
om
att
inte
beakta
bevismedlen,
och
den
vill
särskilt
få
klarhet
i
huruvida
den
ska
tillämpa
domarna nr 51/2016,
302/2017
och
26/2019.
Genom
dessa
tre
domar
i
förening
skulle
det
nämligen
räcka
att
en
domstol
konstaterar
att
SRI
deltagit
i
genomförandet
av
ett
övervakningsuppdrag
för
att
åtgärderna
för
bevisupptagning
ska
anses
vara
absolut
ogiltiga
och
för
att
den
berörda
bevisningen
ska
uteslutas.
75      Den
hänskjutande
domstolen
har
emellertid
understrukit
att
en
begäran
om
att
bevisning
ska
avvisas
enligt
de
nationella
bestämmelser
som
fortfarande
är
i
kraft
endast
kan
prövas
om
den
har
getts
in
innan
förfarandet
inför
undersökningsdomaren
har
avslutats.
Dessutom
innebär
grundlagens
bestämmelser
att
Författningsdomstolens
domar
bara
har
verkan
framåt
i
tiden
(ex
nunc).
Författningsdomstolen
har
således
i
sin
praxis
slagit
fast
att
dess
domar
ska
tillämpas
i
pågående
mål,
vilket
innebär
att
domstolarna
är
skyldiga
att
betrakta
alla
processuella
handlingar
eller
all
bevisning
i
fråga
som
rättsstridiga,
utan
någon
möjlighet
att
göra
en
bedömning
från
fall
till
fall,
även
när
dessa
handlingar,
såsom
i
förevarande
fall,
har
utförts
på
grundval
av
bestämmelser
som
vid
tidpunkten
för
tillämpningen
kunde
presumeras
vara
grundlagsenliga.
76      Rumänien
är
emellertid
skyldigt
att
bekämpa
korruption,
och
kommissionen
konstaterade
i
SKM-rapporten
från november 2018
att
denna
medlemsstat
skulle
fortsätta
att
genomföra
den
nationella
strategin
för
att
bekämpa
korruption,
med
iakttagande
av
de
tidsfrister
som
regeringen
föreskrivit
i augusti 2016.
Vidare
ska
Författningsdomstolen,
i
enlighet
med
artikel 146
i
den
rumänska
grundlagen,
begränsa
sig
till
att
kontrollera
huruvida
en
lag
är
förenlig
med
grundlagen
och
inte
gå
så
långt
som
att
tolka
lagen,
tillämpa
den
eller
införa
rättsregler
med
retroaktiv
verkan.
Dessutom
framstår
Författningsdomstolens
önskan
att
genom
sina
domar
direkt
säkerställa
iakttagandet
av
parternas
processuella
rättigheter
inom
ramen
för
ett
straffrättsligt
förfarande
som
alltför
långtgående
med
hänsyn
till
de
mekanismer
som
den
rumänska
staten
förfogar
över
för
detta
ändamål,
såsom
protokoll nr 16
till
Europeiska
konventionen
om
skydd
för
de
mänskliga
rättigheterna
och
de
grundläggande
friheterna,
som
undertecknades
i
Rom
den
4 november 1950
och
trädde
i
kraft
den
1 augusti 2018
(nedan
kallad
Europakonventionen).
Vidare
har
EU-domstolen
i
sin
praxis
enligt
domen
av
den
26 februari 2013,
Melloni
(C‑399/11,
EU:C:2013:107),
vägrat
att
erkänna
en
begränsning
av
unionsrättens
företräde
framför
förmånligare
nationella
grundläggande
rättigheter.
77      Vad
gäller
det
nationella
målet
anser
den
hänskjutande
domstolen
att
det
har
ett
tillräckligt
nära
samband
med
unionsrätten,
eftersom
det
rör
utövandet
av
dess
behörighet,
i
enlighet
med
rättsstatsprincipen
och
principen
om
domstolarnas
oavhängighet,
och
att
det
ger
upphov
till
frågor
om
karaktären
och
verkningarna
av
SKM
samt
om
unionsrättens
företräde
framför
Författningsdomstolens
praxis.
Författningsdomstolen
har
begränsat
de
rumänska
domstolarnas
behörighet
enligt
den
rumänska
grundlagen
och
unionsrätten
genom
att
i
dom nr 104/2018,
som
avses
i punkt 58
ovan,
slå
fast
att beslut 2006/928
inte
kan
utgöra
en
referensnorm
inom
ramen
för
en
prövning
av
grundlagsenligheten
enligt
artikel 148
i
den
rumänska
grundlagen.
78      Det
är
således
nödvändigt
att
EU-domstolen
klargör
huruvida
SKM
är
tvingande
och,
om
så
är
fallet,
huruvida
så
är
fallet
inte
bara
med
avseende
på
de
åtgärder
som
uttryckligen
rekommenderas
i
de
rapporter
som
upprättas
inom
ramen
för
nämnda
mekanism,
utan
även
med
avseende
på
samtliga
konstateranden
i
dessa
rapporter,
i
synnerhet
de
som
avser
nationella
åtgärder
som
strider
mot
rekommendationerna
från
Europeiska
kommissionen
för
demokrati
genom
lag
(Venedigkommissionen)
och
Gruppen
av
stater
mot
korruption
(Greco).
Med
hänsyn
till
rättsstatsprincipen
och
principen
om
domstolarnas
oavhängighet
uppkommer
frågan
huruvida
en
nationell
domare,
utan
att
riskera
att
bli
föremål
för
disciplinåtgärder
som
uttryckligen
föreskrivs
i
lag,
vid
utövandet
av
sin
behörighet
kan
bortse
från
verkningarna
av
Författningsdomstolens
domar,
för
det
fall
den
skulle
överskrida
gränserna
för
sin
behörighet.
79      Under
dessa
omständigheter
beslutade
Tribunalul
Bihor
(Domstolen
för
Bihor)
att
vilandeförklara
målet
och
ställa
följande
tolkningsfrågor
till
EU-domstolen:
”1)      Är
den
[samarbets-
och
kontrollmekanism]
som
inrättas
genom
beslut
[2006/928]
och
de
krav
som
uttrycks
i
de
rapporter
som
upprättas
inom
ramen
för
mekanismen
bindande
för
Rumänien?
2)      Ska
artikel 2
jämförd
med
artikel 4.3
i
fördraget
om
Europeiska
unionen
tolkas
så,
att
Rumäniens
skyldighet
att
iaktta
kraven
i
de
rapporter
som
upprättas
inom
ramen
för
den
mekanism
för
samarbete
och
kontroll
som
inrättats
genom
[beslut 2006/928]
utgör
en
del
av
medlemsstatens
skyldighet
att
iaktta
rättsstatsprincipen,
även
med
avseende
på
att
en
författningsdomstol
(som
är
en
både
politisk
och
rättslig
institution)
ska
avhålla
sig
från
att
ingripa
för
att
tolka
lagen
och
fastställa
konkreta
och
bindande
anvisningar
för
dess
tillämpning
av
domstolarna,
vilket
är
en
befogenhet
som
är
exklusivt
tilldelad
den
dömande
makten,
samt
från
att
införa
nya
lagbestämmelser,
vilket
är
en
befogenhet
som
är
exklusivt
tilldelad
den
lagstiftande
makten?
Kräver
unionsrätten
att
rättsverkningarna
av
ett
sådant
avgörande
från
en
författningsdomstol
inte
ska
gälla?
Utgör
unionsrätten
hinder
för
en
bestämmelse
i
nationell
rätt
som
reglerar
det
disciplinära
ansvaret
för
den
domare
som
underlåtit
att
tillämpa
ett
avgörande
från
Författningsdomstolen?
3)      Utgör
principen
om
domarnas
oavhängighet,
stadfäst
i
artikel 19.1
andra
stycket
FEU
och
artikel 47
i
[stadgan],
såsom
den
tolkats
av
[EU-domstolen]
(dom
av
den
27 februari 2018,
Associação
Sindical
dos
Juízes
Portugueses,
C‑64/16,
EU:C:2018:117),
hinder
för
att
domstolarnas
behörighet
ersätts
genom
avgöranden
från
[Författningsdomstolen]
(domarna nr 51/2016,
302/2017
och
26/2019],
med
följden
att
straffrättsförfarandet
blir
oförutsebart
(retroaktiv
tillämpning)
och
att
det
blir
omöjligt
att
tolka
och
tillämpa
lagen
i
det
konkreta
fallet?
Utgör
unionsrätten
hinder
för
en
bestämmelse
i
nationell
rätt
som
reglerar
disciplinansvaret
för
en
domare
som
i
ett
sådant
sammanhang
underlåtit
att
tillämpa
ett
avgörande
från
Författningsdomstolen?
80      Genom
skrivelse
av
den
27 juni 2019,
som
inkom
till
domstolen
den
10 juli 2019,
underrättade
Tribunalul
Bihor
(Domstolen
för
Bihor)
EU-domstolen
om
att
Curtea
de
Appel
de
Oradea
(Appellationsdomstolen
i
Oradea,
Rumänien)
genom
beslut
av
den
18 juni 2019,
på
begäran
av
DNA,
hade
upphävt
beslutet
att
vilandeförklara
målet
och
förordnat
om
fortsatt
handläggning
av
målet
beträffande
de
frågor
som
begäran
om
förhandsavgörande
inte
avsåg.
Tribunalul
Bihor
(Domstolen
för
Bihor)
har
genom
skrivelse
av
den
26 juli 2019,
som
inkom
till
EU-domstolen
den
7 augusti 2019,
preciserat
att
det
fortfarande
är
nödvändigt
med
ett
svar
från
EU-domstolen.
Processen
vid
den
nationella
domstolen
har
nämligen
fortsatt
utan
att
den
bevisning
som
erhållits
med
hjälp
av
de
övervakningsuppdrag
som
avses
i
tolkningsfrågorna
kunnat
läggas
fram.
Tribunalul
Bihor
(Domstolen
för
Bihor)
påpekade
dessutom
att
Domstolsinspektionen
hade
inlett
en
disciplinutredning
mot
den
hänskjutande
domaren
på
grund
av
underlåtenhet
att
följa
de
domar
från
Författningsdomstolen
som
avses
i
tolkningsfrågorna.
Mål C‑547/19
81      Domstolsinspektionen
inledde
ett
disciplinförfarande
mot
CY,
domare
vid
Curtea
de
Apel
București
(Appellationsdomstolen
i
Bukarest,
Rumänien),
vid
avdelningen
för
disciplinåtgärder
mot
domare
vid
Högsta
rättsrådet,
med
motiveringen
att
CY
begått
en
disciplinförseelse
enligt
artikel 99
o
i
lag nr 303/2004.
82      Genom
beslut
av
den
28 mars 2018
avvisade
avdelningen
för
disciplinåtgärder
mot
domare
vid
Högsta
rättsrådet
en
accessorisk
ansökan
om
intervention
till
stöd
för
CY,
vilken
getts
in
av
Rumäniens
domarforum.
Rumäniens
domarforum
och
CY
överklagade
detta
beslut
till
Högsta
domstolen.
83      Genom
beslut
av
den
2 april 2018
ålade
avdelningen
för
disciplinåtgärder
mot
domare
vid
Högsta
rättsrådet
CY
en
disciplinpåföljd
i
form
av
uteslutning
från
domarämbetet
enligt
artikel 100
e
i
lag nr 303/2004.
CY
överklagade
detta
beslut
till
Högsta
domstolen.
84      Dessa
båda
mål tilldelades
slumpmässigt
en
dömande
sammansättning
med
fem
domare
vid
den
domstolen
och
förenades
på
grund
av
sambandet
dem
emellan.
Den
dömande
sammansättningen
bestämdes
genom
lottning
den
30 oktober 2017.
85      Den
8 november 2018
fattade
domarkollegiet
vid
Högsta
domstolen,
efter
det
att
den
ovan
i punkt 60
nämnda
domen nr 685/2018
hade
meddelats,
ett
beslut
om
lottningen
av
ledamöter
i
sammansättningarna
med
fem
domare.
I december 2018
fattade
Högsta
rättsrådet
två
beslut
om
införande
av
regler
för
att
säkerställa
att
rådet
skulle
uppfylla
de
krav
som
formulerades
i
den
domen.
För
att
rätta
sig
efter
dessa
beslut
gjorde
Högsta
domstolen
på
nytt
en
lottning
av
de
nya
dömande
sammansättningarna
för år 2018,
som
inkluderade
mål som
redan
hade
lottats
men
där
inga
åtgärder
hade
beslutats
fram
till
slutet
av
året,
däribland
de
aktuella
förenade
målen.
86      Inför
den
nya
dömande
sammansättningen
invände
CY
bland
annat
att
denna
sammansättning
var
rättsstridig
och
gjorde
i
synnerhet
gällande
att
domen nr 685/2018
och
de
beslut
från
Högsta
rättsrådet
som
följde
på
den
domen
var
oförenliga
med
artikel 2
FEU.
CY
påpekade
i
detta
avseende
att
Författningsdomstolen
och
Högsta
rättsrådet
överskridit
sina
befogenheter
och
tillade
att
om
dessa
två
myndigheter
inte
hade
ingripit
i
Högsta
domstolens
verksamhet,
hade
principen
om
kontinuitet
i
den
dömande
sammansättningen
inte
åsidosatts
och
målet
hade
korrekt
lottats
på
en
av
sammansättningarna
med
fem
domare.
87      För
att
kunna
pröva
CY:s
invändning
om
rättsstridighet
önskar
den
hänskjutande
domstolen
att
EU-domstolen
klargör
om
ett
sådant
ingripande
i
rättskipningen
från
Författningsdomstolens
sida
som
det
som
följer
av
dom nr 685/2018
är
förenligt
med
rättsstaten
i
den
mening
som
avses
i
artikel 2
FEU
och
med
domstolarnas
oavhängighet,
som
garanteras
i
artikel 19
FEU
och
artikel 47
i
stadgan.
88      Den
hänskjutande
domstolen
har
i
detta
avseende
för
det
första
framhållit
den
politiska
dimensionen
i
utnämningen
av
ledamöterna
i
Författningsdomstolen
och
den
särskilda
ställning
som
denna
har
bland
statsmakterna.
89      För
det
andra
är
det
förfarande
för
att
konstatera
en
rättslig
konflikt
av
konstitutionell
art
mellan
myndigheter
som
föreskrivs
i
artikel 146 e
i
den
rumänska
grundlagen
som
sådant
problematiskt,
eftersom
politiska
organ
enligt
samma
bestämmelse
är
behöriga
att
inleda
detta
förfarande.
Dessutom
är
skillnaden
mellan
en
rättsakts
rättsstridighet
och
förekomsten
av
en
rättslig
konflikt
av
konstitutionell
art
mycket
subtil
och
ger
en
begränsad
krets
av
rättssubjekt
möjlighet
att
utnyttja
rättsmedel
som
är
parallella
med
dem
som
är
tillgängliga
vid
de
allmänna
domstolarna.
Denna
omständighet,
tillsammans
med
den
politiska
dimensionen
i
utnämningen
av
ledamöterna
i
Författningsdomstolen,
gör
det
möjligt
för
den
sistnämnda
att
ingripa
i
rättskipningen
för
politiska
syften
eller
till
stöd
för
politiskt
inflytelserika
personers
intressen.
90      För
det
tredje
anser
den
hänskjutande
domstolen
att
Författningsdomstolens
slutsats
i
dom nr 685/2018
att
det
föreligger
en
rättslig
konflikt
av
konstitutionell
art
mellan
den
dömande
och
den
lagstiftande
makten
är
problematisk.
I
den
domen
ställde
Författningsdomstolen
sin
egen
tolkning
av
tvetydiga
bestämmelser
som
inte
har
grundlags
rang,
det
vill
säga
artiklarna 32
och
33
i
lag nr 304/2004
i
ändrad
lydelse,
mot
den
tolkning
som
Högsta
domstolen
gjort
under
utövande
av sin
behörighet
och
kritiserade
den
sistnämnda
för
att
systematiskt
ha
åsidosatt
lagstiftarens
vilja,
i
syfte
att
kunna
konstatera
att
det
förelåg
en
sådan
rättslig
konflikt
av
konstitutionell
art.
91      Enligt
den
hänskjutande
domstolen
uppkommer
således
frågan
huruvida
artiklarna 2
och
19
FEU
samt
artikel 47
i
stadgan
utgör
hinder
för
att,
i
en
sådan
situation
som
den
som
är
aktuell
i
det
nationella
målet,
den
praxis
som
utvecklats
av
Högsta
domstolen
kan
kontrolleras
och
beivras
genom
ett
ingripande
från
Författningsdomstolen.
Den
hänskjutande
domstolen
anser
att
ett
godtyckligt
ingripande
av
Författningsdomstolen,
i
form
av
en
kontroll
av
lagligheten
av
Högsta
domstolens
verksamhet,
som
ersätter
lagenliga
domstolsförfaranden
såsom
talan
i
förvaltningsdomstol
eller
processuella
invändningar
i
samband
med
en
talan
i
domstol,
kan
ha
en
negativ
inverkan
på
rättsväsendets
oavhängighet
och
själva
grunden
för
rättsstaten
i
den
mening
som
avses
i
artikel 2
FEU,
eftersom
Författningsdomstolen
inte
ingår
i
domstolsväsendet
och
inte
är
behörig
att
döma
i
rättstvister.
92      Mot
denna
bakgrund
beslutade
Högsta
domstolen
att
vilandeförklara
målet
och
ställa
följande
fråga
till
EU-domstolen:
”Ska
artiklarna 2
och
19.1
[FEU]
och
artikel 47
i
[stadgan]
tolkas
så,
att
de
utgör
hinder
för
att
en
författningsdomstol
(ett
organ
som
enligt
nationell
rätt
inte
är
en
domstol)
ingriper
i
hur
den
högsta
domstolsinstansen
har
tolkat
och
tillämpat
lagstiftning
som
inte
har
grundlags
rang
i
samband
med
inrättandet
av
dömande
sammansättningar?”
Mål C‑811/19
93      Genom
dom
av
den
8 februari 2018,
som
meddelades
i
första
instans
av
en
sammansättning
av
tre
domare,
dömde
Högsta
domstolen
(brottmålsavdelningen)
FQ,
GP,
HO,
IN
och
JM
till
fängelse
på
mellan
två
och
åtta års fängelse
för
korruptionsbrott
och
penningtvätt
samt
för
brott
som
kunde
likställas
med
korruptionsbrott
begångna
mellan åren 2009
och
2013
och
som
hade
samband
med
offentliga
kontrakt
inom
ramen
för
ett
projekt
som
i
huvudsak
finansierades
av
icke
återkrävbara
EU-medel.
Fyra
av
de
tilltalade,
däribland
en
person
som
varit
först
borgmästare,
sedan
senator
och
slutligen
minister,
samt
DNA
överklagade
domen.
94      Under
överklagandeförfarandet
yrkade
klagandena
att
Högsta
domstolen
skulle
förklara
att
domen
av
den
8 februari 2018
var
ogiltig
på
grund
av
att
den
hade
meddelats
av
en
dömande
sammansättning
som
i
strid
med
lagstiftningen
inte
var
specialiserad
på
korruptionsbrott.
95      Klagandena
har
i
detta
avseende
åberopat
dom nr 417/2019,
som
meddelades
den
3 juli 2019
på
begäran
av
Deputeradekammarens
talman,
som
vid
den
tidpunkten
själv
var
föremål
för
ett
straffrättsligt
förfarande
avseende
omständigheter
som
föll
inom
tillämpningsområdet
för
lag nr 78/2000,
inför
en
dömande
sammansättning
med
fem
domare
vid
Högsta
domstolen
i
egenskap
av
överinstans.
I
den
domen
slog
Författningsdomstolen
fast
att
det
förelåg
en
rättslig
konflikt
av
konstitutionell
art
mellan
parlamentet
och
Högsta
domstolen,
som
hade
uppstått
på
grund
av
att
den
sistnämnda
inte
hade
tillsatt
dömande
sammansättningar
som
var
specialiserade
på
att
i
första
instans
pröva
brott
enligt
artikel 29.1
i
lag nr 78/2000.
Den
fann
att
om
en
dom
meddelades
av
en
icke
specialiserad
dömande
sammansättning
var
det
avgörandet
absolut
ogiltigt
och
beslutade
att
alla
mål som
Högsta
domstolen
hade
avgjort
i
första
instans
före
den
23 januari 2019
och
som
inte
vunnit
laga
kraft
skulle
omprövas
av
specialiserade
dömande
sammansättningar
som
tillsatts
i
enlighet
med
den
bestämmelsen.
Vid
denna
tidpunkt
hade
domarkollegiet
vid
sistnämnda
domstol
beslutat
att
samtliga
dömande
sammansättningar
med
tre
domare
skulle
vara
specialiserade
på
att
handlägga
korruptionsmål,
ett
beslut
som
enligt
Författningsdomstolen
var
ägnat
att
förhindra
grundlagsstridighet
först
från
den
tidpunkt
då
det
antagits
men
inte
bakåt
i
tiden.
96      Till
stöd
för
sin
begäran
om
förhandsavgörande
har
den
hänskjutande
domstolen
angett
att
de
brott
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet,
såsom
korruptionsbrott
som
begåtts
i
samband
med
offentliga
upphandlingsförfaranden
som
huvudsakligen
finansieras
med
EU-medel,
liksom
penningtvättbrott,
skadar
eller
kan
skada
unionens
finansiella
intressen.
97      Enligt
den
hänskjutande
domstolen
uppkommer
för
det
första
frågan
huruvida
artikel 19.1
FEU,
artikel 325.1
FEUF,
artikel 4
i
Europaparlamentets
och
rådets
direktiv (EU)
2017/1371
av
den
5 juli 2017
om
bekämpande
genom
straffrättsliga
bestämmelser
av
bedrägeri
som
riktar
sig
mot
unionens
finansiella
intressen
(EUT L 198,
2017, s. 29)
och
artikel 58
i
Europaparlamentets
och
rådets
direktiv (EU)
2015/849
av
den
20 maj 2015
om
åtgärder
för
att
förhindra
att
det
finansiella
systemet
används
för
penningtvätt
eller
finansiering
av
terrorism,
om
ändring
av
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU) nr 648/2012
och
om
upphävande
av
Europaparlamentets
och
rådets
direktiv 2005/60/EG
och
kommissionens
direktiv 2006/70/EG
(EUT L 141,
2015, s. 73)
ska
tolkas
så,
att
de
hindrar
att
en
nationell
domstol
tillämpar
ett
beslut
som
meddelats
av
en
myndighet
som
inte
är
en
del
av
domstolsväsendet,
såsom
Författningsdomstolens
dom nr 417/2019,
där
denna
uttalade
sig
om
giltigheten
av
ett
ordinarie
rättsmedel
genom
att
besluta
om
återförvisning
av
mål,
med
följden
att
straffrättsliga
förfaranden
underkändes
genom
att
en
ny
process
inleddes
i
första
instans.
Medlemsstaterna
är
nämligen
skyldiga
att
vidta
effektiva
och
avskräckande
åtgärder
för
att
bekämpa
olaglig
verksamhet
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen.
98      I
detta
sammanhang
bör
det
även
fastställas
huruvida
uttrycket
”och
all
annan
olaglig
verksamhet
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen”
i
artikel 325.1
FEUF
omfattar
korruptionsbrott
i
egentlig
mening,
bland
annat
då
artikel 4
i
direktiv 2017/1371
definierar
brotten
”passiv
korruption”
och
”aktiv
korruption”.
Detta
klargörande
är
enligt
den
hänskjutande
domstolen
nödvändigt,
eftersom
en
av
de
tilltalade
i
det
nationella
målet,
i
egenskap
av
senator
och
minister,
utövade
inflytande
över
statstjänstemän,
uppmuntrade
dem
att
agera
i
strid
med
deras
tilldelade
befogenheter
och
erhöll
en
betydande
procentandel
av
värdet
av
de
offentliga
kontrakt
som
huvudsakligen
finansieras
med
EU-medel.
99      Enligt
den
hänskjutande
domstolen
uppkommer,
liksom
i mål C‑357/19,
Eurobox
Promotion
m.fl.,
även
frågan
huruvida
det
är
oförenligt
med
rättsstatsprincipen
i
artikel 2
FEU,
tolkad
mot
bakgrund
av
artikel 47
i
stadgan,
att
domstolsväsendet
påverkas
av
ett
sådant
ingripande
som
det
som
blir
följden
av
dom nr 417/2019.
Genom
nämnda
dom
införde
Författningsdomstolen,
utan
att
ha
behörighet
som
domstol,
tvingande
åtgärder
som
innebar
att
nya
domstolsprocesser
skulle
inledas
på
grund
av
att
de
dömande
sammansättningarna
vid
Högsta
domstolens
brottmålsavdelning
påstods
inte
vara
specialiserade
på
korruptionsbrott,
trots
att
samtliga
domare
vid
den
avdelningen
redan
genom
sin
ställning
som
domare
vid
den
domstolen
uppfyllde
detta
krav
på
specialisering.
100    För
det
andra
bör
innebörden
av
begreppet
”domstol
som
har
inrättats
enligt
lag”
i
artikel 47
andra
stycket
i
stadgan,
mot
bakgrund
av
EU-domstolens
praxis
och
legalitetsprincipen,
klargöras
för
att
det
ska
kunna
avgöras
huruvida
denna
bestämmelse
utgör
hinder
för
Författningsdomstolens
tolkning
att
den
dömande
sammansättningen
var
rättsstridig.
101    För
det
tredje
vill
den
hänskjutande
domstolen
få
klarlagt
om
en
nationell
domstol
är
skyldig
att
underlåta
att
tillämpa
dom nr 417/2019
för
att
säkerställa
unionsbestämmelsernas
fulla
verkan.
Mer
allmänt
ska
det
också
undersökas
om
man
ska
bortse
från
sådana
verkningar
av
Författningsdomstolens
avgöranden
som
kränker
principen
om
domstolarnas
oavhängighet
i
mål som
enbart
rör
nationell
rätt.
Dessa
frågor
uppkommer
bland
annat
på
grund
av
att
de
rumänska
disciplinreglerna
föreskriver
att
en
disciplinåtgärd
ska
vidtas
mot
en
domare
när
denne
bortser
från
verkningarna
av
Författningsdomstolens
avgöranden.
102    Den
hänskjutande
domstolen
anser
att
dom nr 417/2019,
som
upphäver
de
domar
som
meddelats
i
första
instans
före
den
23 januari 2019
av
sammansättningar
med
tre
domare
vid
Högsta
domstolens
brottmålsavdelning,
strider
mot
principen
om
effektiva
straffrättsliga
påföljder
för
grov
olaglig
verksamhet
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen.
Nämnda
dom
skapar
nämligen
ett
intryck
av
straffrihet
och
en
systemisk
risk
för
straffrihet
för
allvarliga
brott
till
följd
av
de
nationella
bestämmelserna
om
åtalspreskription,
med
tanke
på
de
komplexa
och
långvariga
processer
som
skulle
krävas
för
att
meddela
en
slutlig
dom
efter
omprövning
av
de
berörda
målen.
I
det
nationella
målet
hade
domstolsprocessen
på
grund
av
sin
komplexitet
redan
pågått
i
omkring
fyra
år i
första
instans.
Den
hänskjutande
domstolen
anser
dessutom
att
det
är
oförenligt
med
den
unionsrättsliga
principen
om
domstolars
oavhängighet
att
ett
dömande
organ
utanför
den
dömande
makten
vidtar
processuella
åtgärder
som
kräver
en
förnyad
prövning
i
första
instans
av
vissa
mål,
vilket
leder
till
att
åtalet
ifrågasätts,
när
det
inte
föreligger
några
allvarliga skäl att
ifrågasätta
att
de
tilltalades
rätt
till
en
rättvis
rättegång
har
iakttagits.
I
förevarande
fall
kan
den
omständigheten
att
brottmålsavdelningen
vid
Högsta
domstolen
består
av
domare
som
vid
utnämningen
till
den
domstolen
var
specialiserade
på
brottmål
inte
anses
kränka
rätten
till
en
rättvis
rättegång
och
rätten
till
domstolsprövning.
103    Mot
denna
bakgrund
beslutade
Högsta
domstolen
att
vilandeförklara
målet
och
ställa
följande
tolkningsfrågor
till
EU-domstolen:
”1)      Ska
artikel 19.1
[FEU],
artikel 325.1
[FEUF],
artikel 58
i
[direktiv 2015/849]
och
artikel 4
i
[direktiv 2017/1371]
tolkas
så,
att
de
utgör
hinder
för
att
ett
organ
som
inte
tillhör
den
dömande
makten,
nämligen
[Författningsdomstolen],
meddelar
ett
avgörande
till
följd
av
en
prövning
av
en
processinvändning
–
enligt
vilken
en
domstolsavdelnings
sammansättning
varit
rättsstridig,
mot
bakgrund
av
principen
om
specialisering
av
Högsta
domstolens
domare
(som
inte
stadgas
i
Rumäniens
grundlag)
–
och
som
medför
att
en
domstol
blir
skyldig
att
återförvisa
mål angående
överklaganden
(med
devolutiv
verkan)
för
ny
prövning
vid
samma
domstol
i
första
instans?
2)      Ska
artikel 2
FEU
och
artikel 47
andra
stycket
i
[stadgan]
tolkas
så,
att
de
utgör
hinder
för
att
ett
organ
som
inte
tillhör
den
dömande
makten
förklarar
sammansättningen
av
en
domstolsavdelning
vid
en
sektion
vid
den
högsta
rättsinstansen
(avdelning
sammansatt
av
domare
i
tjänst,
vilka
vid
den
tidpunkt
då
de
utnämndes
uppfyllde
bland
annat
det
krav
på
specialisering
som
ska
vara
uppfyllt
för
att
utnämnas
som
domare
vid
brottmålssektionen
vid
den
högsta
rättsinstansen)
vara
rättsstridig?
3)      Ska
principen
om
unionsrättens
företräde
tolkas
så,
att
den
ger
den
nationella
domstolen
rätt
att
inte
följa
ett
avgörande
i
vilket
författningsdomstolen
har
tolkat
en
bestämmelse
av
lägre
rang
än
grundlagen,
som
gäller
Högsta
domstolens
organisation
och
som
återfinns
i
den
nationella
lagen
om
förebyggande,
utredning
och
lagföring
av
korruptionsbrott,
och
som
konsekvent
har
tolkats
på
ett
visst
sätt
av
en
rättsinstans
i
16
år?
4)      Ska
artikel 47
i
[stadgan]
tolkas
så,
att
principen
om
rätt
till
ett
effektivt
rättsmedel
omfattar
specialisering
av
domare
och
inrättande
av
specialiserade
domstolsavdelningar
vid
den
högsta
rättsinstansen?”
Mål C‑840/19
104    Genom
dom
av
den
26 maj 2017,
meddelad
av
en
sammansättning
med
tre
domare,
dömde
brottmålsavdelningen
vid
Högsta
domstolen
bland
annat
NC
till
ett
fängelsestraff
på
fyra
år för
att,
i
egenskap
av
parlamentsledamot
och
minister,
ha
begått
brottet
handel
med
inflytande
enligt
artikel 291.1
i
strafflagen,
jämförd
med
artiklarna 6
och
7 a
i
lag nr 78/2000,
i
samband
med
en
offentlig
upphandling
som
till
stor
del
var
finansierad
med
EU-medel.
DNA
och
NC
överklagade
denna
dom.
Högsta
domstolen
(brottmålsavdelningen)
fastställde
domen
och
ogillade
överklagandet,
genom
dom
av
den
28 juni 2018
som
meddelades
av
en
sammansättning
med
fem
domare.
Den
domen
har
vunnit
laga
kraft.
105    Efter
publiceringen
av
dom nr 685/2018,
som
det
redogörs
för
i punkt 60
i
förevarande
dom,
ansökte
NC
och
DNA
om
resning.
De
anförde
att
den
sammansättning
med
fem
domare
av
Högsta
domstolen
som
hade
prövat
överklagandena
av
domen
av
den
26 maj 2017
var
rättsstridig,
eftersom
endast
fyra
av
de
fem
domarna
hade
utsetts
genom
lottning.
106    Genom
dom
av
den
25 februari och
dom av den
20 maj 2019,
som
meddelades
av
en
sammansättning
med
fem
domare,
biföll
Högsta
domstolen
mot
bakgrund
av
dom nr 685/2018
resningsansökan,
upphävde
den
fällande
domen
mot
NC
och
återförvisade
NC:s
och
DNA:s
överklaganden
för
förnyad
prövning.
107    Medan
överklagandet
fortfarande
var
föremål
för
omprövning
vid
Högsta
domstolen,
i
sammansättning
med
fem
domare,
meddelade
Författningsdomstolen
sin
dom nr 417/2019,
som
det
redogörs
för
i punkt 95
ovan.
108    Den
hänskjutande
domstolen
vill
få
klarhet
i
huruvida
den
domen
är
förenlig
med
artiklarna 2
och
19.1
FEU,
artikel 325.1
FEUF,
artikel 47
i
stadgan
och
artikel 4
i
direktiv 2017/1371.
Vad
särskilt
gäller
artikel 325
FEUF
har
den
hänskjutande
domstolen
i
huvudsak
anfört
samma skäl som
i mål C‑811/19.
Den
har
tillagt
att
de
rättsliga
förfarandena
i
det
nationella
målet
pågått
i
ungefär
fyra
år och
att
målet,
till
följd
av
tillämpningen
av
dom nr 685/2018,
befinner
sig
i
ett
förfarande
för
förnyad
prövning
av
överklagandet.
Tillämpningen
av
dom nr 417/2019
skulle
dessutom
få
till
följd
att
målet
återupptogs
i
sak
i
första
instans.
Samma
process
skulle
då
genomföras
två
gånger
i
första
instans
och
tre
gånger
efter
överklagande.
109    Den
hänskjutande
domstolen
har
påpekat
att
dom nr 417/2019
innebar
ett
krav
på
tvingande
processuella
åtgärder
som
gjorde
det
nödvändigt
att
inleda
nya
prövningsförfaranden
på
grund
av
att
de
dömande
sammansättningarna
i
första
instans
inte
var
specialiserade
på
de
brottstyper
som
föreskrivs
i
lag nr 78/2000.
På
grund
av
denna
dom
finns
det
således
en
risk
för
straffrihet
i
ett
stort
antal
mål som
rör
allvarliga
brott.
Under
dessa
omständigheter
sker
ett
åsidosättande
av
kravet
på
effektiva
åtgärder
i
artikel 325
FEUF
och
den
tilltalades
grundläggande
rätt
att
få
sin
sak
prövad
inom
skälig
tid.
110    Likaså
anser
den
hänskjutande
domstolen
att
det,
såsom
i målen C‑357/19,
C‑547/19
och
C‑811/19,
finns
anledning
att
fråga
EU-domstolen
om
Författningsdomstolens
ingripande
är
förenligt
med
rättsstatsprincipen.
Samtidigt
som
den
hänskjutande
domstolen
har
understrukit
vikten
av
att
följa
Författningsdomstolens
domar,
har
den
preciserat
att
dess
fråga
inte
avser
Författningsdomstolens
praxis
generellt
utan
endast
dom nr 417/2019.
I
den
domen
ställde
Författningsdomstolen
sig
egen
tolkning
mot
Högsta
domstolens
tolkning
av
de
skilda
bestämmelserna
i
lag nr 78/2000
och
lag nr 304/2004
i
ändrad
lydelse
om
upprättande
av
specialiserade
sammansättningar
och
ingrep
i
den
sistnämnda
domstolens
behörighet
genom
att
besluta
att
vissa
mål skulle
omprövas.
111    Mot
denna
bakgrund
beslutade
Högsta
domstolen
att
vilandeförklara
målet
och
ställa
följande
tolkningsfrågor
till
EU-domstolen:
”1)      Ska
artikel 19.1
[FEU],
artikel 325.1
[FEUF]
och
artikel 4
i
[direktiv 2017/1371],
som
antagits
med
stöd
av
artikel 83.2
[FEUF],
tolkas
så,
att
de
utgör
hinder
för
att
ett
organ
som
inte
tillhör
den
dömande
makten,
nämligen
[Författningsdomstolen],
meddelar
ett
avgörande
som
innebär
att
mål om
korruption
som
avgjordes
under
en
viss
tidsperiod
och
som
nu
befinner
sig
i
överklagandeskedet
ska
återförvisas
för
ny
prövning
till
följd
av
att
det
vid
den
högsta
rättsinstansen
inte
inrättades
specialiserade
domstolsavdelningar
för
prövning
av
mål på
detta
område,
även
om
det
där
slås
fast
att
de
domare
som
ingick
i
de
dömande
sammansättningarna
var
specialiserade?
2)      Ska
artikel 2
[FEU]
och
artikel 47
andra stycket i
[stadgan]
tolkas
så,
att
de
utgör
hinder
för
att
ett
organ
som
inte
tillhör
den
dömande
makten
förklarar
sammansättningen
av
en
domstolsavdelning
vid
en
sektion
vid
den
högsta
rättsinstansen
(avdelning
sammansatt
av
domare
i
tjänst,
vilka
vid
den
tidpunkt
då
de
utnämndes
uppfyllde
bland
annat
det
krav
på
specialisering
som
ska
vara
uppfyllt
för
att
utnämnas
som
domare
vid
den
högsta
rättsinstansen)
vara
rättsstridig?
3)      Ska
principen
om
unionsrättens
företräde
tolkas
så,
att
den
ger
den
nationella
domstolen
rätt
att
inte
följa
ett
avgörande
av
Författningsdomstolen,
vilket
meddelats
i
ett
mål som
rör
en
konstitutionell
konflikt
och
är
bindande
enligt
nationell
rätt?”
Förfarandet vid domstolen
Förening av mål
112    Domstolens
ordförande
beslutade
den
26 februari 2020
att
förena målen C‑357/19
och
C‑547/19
med målen C‑811/19
och
C‑840/19
beträffande
det
muntliga
förfarandet
samt
domen.
Domstolens
ordförande
beslutade
den
21 maj 2021
att
dessa
mål och mål C‑379/19,
på
grund
av
sambandet
dem
emellan,
skulle
förenas
vad
gäller
domen.
Begäran om skyndsam handläggning och behandling med förtur
113    De
hänskjutande
domstolarna
i målen C‑357/19,
C‑379/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
har
begärt
att
EU-domstolen
ska
handlägga
målen
skyndsamt
i
enlighet
med
artikel 105
i
domstolens
rättegångsregler.
114    Till
stöd
för
detta
har
de
hänskjutande
domstolarna
hävdat
att
situationen
för
de
personer
som
är
föremål
för
talan
i
de
nationella
målen
kräver
ett
snabbt
svar.
Vad
särskilt
gäller målen C‑357/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
har
de
även
anfört
att
den
tid
som
förflyter
riskerar
att
äventyra
en
eventuell
verkställighet
av
straffet.
115    I
artikel 105.1
i
rättegångsreglerna
föreskrivs
att
domstolens
ordförande,
på
ansökan
av
den
hänskjutande
domstolen
eller
i
undantagsfall
på
eget
initiativ,
efter
att
ha
hört
referenten
och
generaladvokaten,
får
besluta
att
ett
mål om
förhandsavgörande
ska
handläggas
skyndsamt
med
avvikelse
från
vad
som
gäller
enligt
dessa
rättegångsregler,
när
målet
är
av
sådan
beskaffenhet
att
det
måste
avgöras
utan
dröjsmål.
116    Domstolen
erinrar
om
att
en
sådan
skyndsam
handläggning
av
ett
mål utgör
ett
processrättsligt
instrument
som
är
avsett
att
hantera
högst
trängande
fall.
Det
framgår
även
av
domstolens
praxis
att
förfarandet
för
skyndsam
handläggning
inte
behöver
tillämpas
när
den
känsliga
och
komplicerade
karaktären
hos
de
rättsliga
problem
som
ett
mål ger
upphov
till
svårligen
lämpar
sig
för
tillämpningen
av
ett
sådant
förfarande,
särskilt
när
det
inte
framstår
som
lämpligt
att
förkorta
den
skriftliga
delen
av
förfarandet
vid
domstolen
(dom
av
den
15 juli 2021,
kommissionen/Polen
(Disciplinära
förfaranden
gentemot
domare),
C‑791/19,
EU:C:2021:596, punkt 32
och
där
angiven
rättspraxis).
117    Vad
gäller målen C‑357/19
och
C‑379/19
beslutade
domstolens
ordförande,
genom
beslut
av
den
23 maj respektive
den
17 juni 2019,
efter
att
ha
hört
referenten
och
generaladvokaten,
att
avslå
begäran
om
skyndsam
handläggning.
Skälet
att
målen
avser
brottmålsförfaranden
och
därför
kräver
ett
snabbt
avgörande
för
att
klargöra
den
rättsliga
situationen
för
de
personer
som
är
föremål
för
talan
i
de
nationella
målen
kan
inte
i
sig
vara
tillräckligt
för
att
motivera
att
målen
ska
handläggas
skyndsamt
enligt
artikel 105.1
i
rättegångsreglerna,
eftersom
sådana
omständigheter
inte
kan
ge
upphov
till
en
sådan
extraordinär
nödsituation
som
avses
i punkt 116
ovan
(se,
analogt,
beslut
av
domstolens
ordförande
av
den
20 september 2018,
Minister
for
Justice
and
Equality,
C‑508/18
och
C‑509/18,
ej
publicerat,
EU:C:2018:766, punkt 11
och
där
angiven
rättspraxis).
118    Dessutom
är
de
hänskjutna
frågorna
–
även
om
de
avser
grundläggande
unionsbestämmelser
och
a priori
kan
vara
av
avgörande
betydelse
för
att
domstolsväsendet
inom
unionen
ska
kunna
fungera
väl,
då
de
nationella
domstolarnas
oavhängighet
därvidlag
är
av
central
betydelse
–
av
känslig
och
komplicerad
beskaffenhet,
varför
det
inte
lämpar
sig
att
handlägga
målet
skyndsamt
(se,
analogt,
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 105
och
dom
av
den
15 juli 2021, kommissionen/Polen (Disciplinära förfaranden gentemot domare),
C‑791/19, EU:C:2021:596, punkt 34).
119    Med
hänsyn
till
de
ställda
frågornas
art
beslutade
domstolens
ordförande
emellertid
den
18 september 2019
att målen C‑357/19
och
C‑379/19
skulle
handläggas
med
förtur
i
enlighet
med
artikel 53.3
i
rättegångsreglerna.
120    Vad
gäller målen C‑811/19
och
C‑840/19
visar
dessa,
tillsammans
med målen C‑357/19
och
C‑379/19,
att
det
vid
de
rumänska
domstolarna
råder
osäkerhet
om
hur
unionsrätten
ska
tolkas
och
tillämpas
i
ett
stort
antal
brottmål
där
preskription
kan
inträda
och
det
därmed
finns
en
risk
för
straffrihet.
Under
dessa
omständigheter,
och
med
hänsyn
till
hur
långt målen C‑357/19,
C‑379/19
och
C‑547/19
–
vilka
avser
liknande
frågor
om
tolkning
av
unionsrätten
–
hade
framskridit,
beslutade
domstolens
ordförande
den
28 november 2019
att
handlägga målen C‑811/19
och
C‑840/19
skyndsamt.
Begäran om återupptagande av det muntliga förfarandet
121    Den
gemensamma
förhandling
som
var
planerad
för
de
förevarande
målen
sköts
upp
tre
gånger
till
följd
av
coronapandemin
och
ställdes
till
slut
in
genom
beslut
av
den
3 september 2020.
I
enlighet
med
artikel 61.1
i
rättegångsreglerna
beslutade
domstolen
(stora
avdelningen)
att
i
stället
begära
in
skriftliga
svar
på
de
frågor
som
hade
ställts
inför
förhandlingen
till
parterna
och
till
de
berörda
enligt
artikel 23
i
stadgan
för
Europeiska
unionens
domstol
som
hade
inkommit
med
skriftliga
yttranden.
CY,
PM,
RO,
KI,
LJ,
NC,
FQ,
Rumäniens
domarforum,
DNA,
DNA:s
regionala
avdelning
i
Oradea,
den
rumänska
regeringen
samt
kommissionen
besvarade
dessa
frågor
inom
de
angivna
fristerna.
122    Genom
handling
som
kom
in
till
domstolens
kansli
den
16 april 2021
begärde
PM
att
den
muntliga
delen
av
förfarandet
skulle
återupptas.
Till
stöd
för
sin
talan
gjorde
PM
i
huvudsak
gällande,
med
hänvisning
till
artiklarna 19,
20,
31
och
32
i
domstolens
stadga
samt
artiklarna 64,
65,
80
och
81
i
rättegångsreglerna,
att
det
skulle
strida
mot
rätten
till
en
rättvis
rättegång
och
den
kontradiktoriska
principen
att
inte
hålla
någon
muntlig
förhandling.
123    Domstolen
erinrar
om
att
rätten
att
yttra
sig,
som
slås
fast
i
artikel 47
i
stadgan,
inte
innebär
någon
absolut
skyldighet
att
hålla
en
offentlig
förhandling
i
alla
förfaranden.
Detta
gäller
bland
annat
om
målet
inte
rör
faktiska
och
rättsliga
omständigheter
som
inte
på
ett
tillfredsställande
vis
kan
prövas
på
grundval
av
handlingarna
i
målet
och
parternas
skriftliga
yttranden
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
26 juli 2017,
Sacko,
C‑348/16,
EU:C:2017:591, punkt 40
och
där
angiven
rättspraxis).
124    Vad
gäller
den
muntliga
delen
av
förfarandet
vid
domstolen
föreskriver
artikel 76.2
i
rättegångsreglerna
att
domstolen,
på
förslag
av
referenten
och
efter
att
ha
hört
generaladvokaten,
får
besluta
att
inte
hålla
någon
muntlig
förhandling
om
den
anser
att
den
–
mot
bakgrund
av
de
inlagor
och
yttranden
som
har
getts
in
under
den
skriftliga
delen
av
förfarandet
–
har
tillräckligt
underlag
för
att
avgöra
målet.
Den
bestämmelsen
ska
dock
enligt
artikel 76.3
i
rättegångsreglerna
inte
gälla
om
en
berörd
som
avses
i
artikel 23
i
domstolens
stadga,
som
inte
har
deltagit
i
den
skriftliga
delen
av
förfarandet,
har
gjort
en
motiverad
begäran
om
muntlig
förhandling.
I
förevarande
fall
har
en
sådan
berörd
emellertid
inte
framställt
någon
sådan
begäran.
125    Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
kunde
domstolen,
i
enlighet
med
artikel 76.2
och
76.3
i
rättegångsreglerna,
utan
att
åsidosätta
de
krav
som
följer
av
artikel 47
i
stadgan,
besluta
att
inte
hålla
någon
muntlig
förhandling
i
förevarande
mål.
För
övrigt
har
domstolen,
såsom
angetts
i punkt 121
ovan,
ställt
frågor
till
parterna
och
till
de
berörda
som
inkommit
med
skriftliga
yttranden
för
att
få
skriftliga
svar,
vilket
gett
dessa
möjlighet
att
inkomma
med
ytterligare
uppgifter
till
domstolen.
Den
möjligheten
har
bland
annat
PM
utnyttjat.
126    Enligt
artikel 83
i
rättegångsreglerna
får
domstolen,
efter
att
ha
hört
generaladvokaten,
när
som
helst
besluta
att
den
muntliga
delen
av
förfarandet
ska
återupptas,
bland
annat
om
en
part,
efter
det
att
den
muntliga
delen
har
förklarats
avslutad,
har
lagt
fram
en
ny
omständighet
som
kan
ha
ett
avgörande
inflytande
på
målets
utgång,
eller
om
målet
ska
avgöras
på
grundval
av
ett
argument
som
inte
har
avhandlats
mellan
parterna.
127    Av
begäran
om
återupptagande
av
den
muntliga
delen
av
förfarandet,
som
PM
alltså
framställt
efter
det
att
generaladvokaten
har
föredragit
sitt
förslag
till
avgörande,
framgår
dock
inte
någon
ny
omständighet
som
kan
påverka
domstolens
avgörande.
Domstolen
finner
dessutom,
efter
att
ha
hört
generaladvokaten,
att
den
efter
förfarandet
förfogar
över
alla
uppgifter
som
är
nödvändiga
för
att
kunna
besvara
begäran
om
förhandsavgörande
i mål C‑357/19.
128    Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
beslutar
domstolen,
efter
att
ha
hört
generaladvokaten,
att
inte
bifalla
PM:s
begäran
om
att
den
muntliga
delen
av
förfarandet
ska
återupptas.
Prövning av tolkningsfrågorna
Domstolens behörighet
129    PM,
RO,
TQ,
KI,
LJ
och
NC,
som
är
parter
i
de
nationella
målen,
samt
den
polska
regeringen
har
ifrågasatt
EU-domstolens
behörighet
att
besvara
vissa
av
de
frågor
som
ställts
av
de
hänskjutande
domstolarna.
130    Dessa
tvivel
rör
vad
gäller
PM,
RO
och
TQ
frågorna
i mål C‑357/19,
vad
gäller
KI
och
LJ
dem
i mål C‑379/19
och
vad
gäller
NC
dem
i mål C‑840/19.
Den
polska
regeringen
har
ifrågasatt
domstolens
behörighet
att
besvara
frågorna
i målen C‑357/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
samt
den
tredje
frågan
i mål C‑379/19.
131    Dessa
parter
i
det
nationella
målet
samt
den
polska
regeringen
har
anfört
tre
slags
argument.
För
det
första
rör
frågorna
från
de
hänskjutande
domstolarna,
om
huruvida
den
rättspraxis
som
följer
av
de
aktuella
domarna
från
Författningsdomstolen
är
förenlig
med
unionsrätten,
organisationen
av
domstolsväsendet,
ett
område
där
unionen
inte
har
någon
behörighet.
För
det
andra
innehåller
unionsrätten
inte
några
bestämmelser
om
räckvidden
och
verkningarna
av
domar
som
meddelats
av
en
nationell
författningsdomstol,
varför
frågorna
inte
rör
unionsrätten
utan
nationell
rätt.
För
det
tredje
har
de
hänskjutande
domstolarna
i
själva
verket
uppmanat
EU-domstolen
att
uttala
sig
om
lagenligheten
av
dessa
domar
från
Författningsdomstolen
samt
om
vissa
faktiska
omständigheter
som
den
domstolen
lagt
till
grund
för
sin
bedömning,
vilket
inte
omfattas
av
EU-domstolens
behörighet.
132    Domstolen
konstaterar
att
respektive
begäran
om
förhandsavgörande
i
dessa
fall
avser
tolkningen
av
unionsrätten,
både
primärrättsliga
bestämmelser,
bland
annat
artiklarna 2,
19.1
andra
stycket
FEU,
artikel 325
FEUF
och
artikel 47
i
stadgan,
och
sekundärrättsliga
bestämmelser,
bland
annat beslut 2006/928.
Begäran
om
förhandsavgörande
avser
även
en
konvention
som
upprättats
på
grundval
av
artikel K.3
i
fördraget
om
Europeiska
unionen,
vilken
domstolen
är
behörig
att
tolka,
nämligen
PIF-konventionen.
133    Domstolen
har
dessutom
redan
slagit
fast
att
även
om
organisationen
av
rättskipningen
i
medlemsstaterna
omfattas
av
medlemsstaternas
behörighet,
är
medlemsstaterna
vid
utövandet
av
denna
behörighet
icke
desto
mindre
skyldiga
att
iaktta
sina
skyldigheter
enligt
unionsrätten
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 111
och
där
angiven
rättspraxis).
Detsamma
gäller
inom
området
för
disciplinansvar
för
domare
som
inte
följt
den
nationella
författningsdomstolens
avgöranden.
134    Vad
gäller
argumentet
att
respektive
begäran
om
förhandsavgörande
i
huvudsak
syftar
till
att
EU-domstolen
ska
bedöma
räckvidden,
verkningarna
och
lagenligheten
av
de
aktuella
domarna
från
Författningsdomstolen
och
uttala
sig
om
vissa
faktiska
omständigheter
som
den
sistnämnda
lagt
till
grund
för
sin
bedömning,
ska
det
erinras
om
att
det
i
ett
förfarande
enligt
artikel 267
FEUF,
som
grundar
sig
på
en
tydlig
funktionsfördelning
mellan
de
nationella
domstolarna
och
EU-domstolen,
visserligen
är
den
nationella
domstolen
som
är
ensam
behörig
att
fastställa
och
bedöma
de
faktiska
omständigheterna
i
det
nationella
målet
och
att
tolka
och
tillämpa
den
nationella
lagstiftningen,
men
att
det
icke
desto
mindre
ankommer
på
EU-domstolen
att
ge
den
nationella
domstolen
de
uppgifter
om
unionsrättens
tolkning
som
kan
visa
sig
vara
nödvändiga
för
att
avgöra
det
nationella
målet,
samtidigt
som
EU-domstolen
beaktar
de
uppgifter
i
begäran
om
förhandsavgörande
om
de
nationella
rättsregler
som
är
tillämpliga
på
målet
och
de
omständigheter
som
utmärker
det
(dom
av
den
6 oktober 2021,
W.Ż.
(Högsta
domstolens
avdelning
för
extraordinär
kontroll
och
offentliga
angelägenheter
–
Tillsättning),
C‑487/19,
EU:C:2021:798, punkt 78
och
där
angiven
rättspraxis).
135    Det
ankommer
visserligen
inte
på
EU-domstolen
att
inom
ramen
för
en
begäran
om
förhandsavgörande
ta
ställning
till
huruvida
nationella
rättsregler
eller
nationell
praxis
är
förenliga
med
unionsrätten,
men
den
är
däremot
behörig
att
tillhandahålla
den
hänskjutande
domstolen
alla
sådana
uppgifter
om
unionsrättens
tolkning
som
kan
göra
det
möjligt
för
den
domstolen
att
pröva
en
sådan
fråga
om
förenlighet
i
samband
med
avgörande
av
det
mål som
anhängiggjorts
vid
den
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
6 oktober 2021,
W.Ż.
(Högsta
domstolens
avdelning
för
extraordinär
kontroll
och
offentliga
angelägenheter
–
Tillsättning),
C‑487/19,
EU:C:2021:798, punkt 79
och
där
angiven
rättspraxis).
136    Mot
denna
bakgrund
anser
EU-domstolen
sig
vara
behörig
att
besvara
de
frågor
som
ställts
i
förevarande
mål,
inklusive
de
frågor
som
nämns
i punkt 130
ovan.
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
Mål C‑379/19
137    KI
har
gjort
gällande
att
ingen
av
de
tre
tolkningsfrågorna
i mål C‑379/19
kan
tas
upp
till
sakprövning.
Vad
gäller
den
första
frågan
har
KI
gjort
gällande
att
det
är
uppenbart
hur
den
ska
besvaras
och
har
understrukit
att
varken beslut 2006/928
eller
rekommendationerna
i
de
rapporter
som
kommissionen
har
antagit
med
stöd
av
detta
beslut
har
åberopats
i
det
nationella
målet.
Vad
gäller
den
andra
och
den
tredje
frågan
anser
KI
att
de
frågor
som
tas
upp
inte
har
något
samband
med
saken
i
det
nationella
målet
och
att
den
hänskjutande
domstolen
i
själva
verket
endast
söker
undkomma
sin
skyldighet
att
tillämpa
den
rättspraxis
som
följer
av
de
domar
från
Författningsdomstolen
som
är
aktuella
i
det
nationella
målet,
vid
äventyr
av
att
dess
ledamöter
annars
ådrar
sig
disciplinansvar.
138    När
det
gäller
den
omständigheten
att
en
korrekt
tolkning
av
unionsrätten
i
förevarande
fall
skulle
vara
så
uppenbar
att
den
inte
lämnar
utrymme
för
rimligt
tvivel,
räcker
det
att
erinra
om
att
även
om
en
sådan
omständighet,
om
den
antas
vara
riktig,
kan
föranleda
domstolen
att
avgöra
målet
genom
beslut
enligt
artikel 99
i
rättegångsreglerna,
kan
denna
omständighet
likväl
inte
hindra
den
nationella
domstolen
från
att
ställa
en
tolkningsfråga
eller
medföra
att
den
ställda
frågan
inte
kan
tas
upp
till
sakprövning
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
23 november 2021,
IS
(Hänskjutandebeslutets
rättsstridighet),
C‑564/19,
EU:C:2021:949, punkt 96).
139    Vidare
ska
enligt
fast
rättspraxis
nationella
domstolars
frågor
om
tolkningen
av
unionsrätten
presumeras
vara
relevanta.
Dessa
frågor
ställs
mot
bakgrund
av
den
beskrivning
av
omständigheterna
i
målet
och
tillämplig
lagstiftning
som
den
nationella
domstolen
på
eget
ansvar
har
lämnat
och
vars
riktighet
det
inte
ankommer
på
EU-domstolen
att
pröva.
En
begäran
från
en
nationell
domstol
kan
bara
avvisas
då
det
är
uppenbart
att
den
begärda
tolkningen
av
unionsrätten
inte
har
något
samband
med
de
verkliga
omständigheterna
eller
saken
i
det
nationella
målet
eller
då
frågeställningen
är
hypotetisk
eller
EU-domstolen
inte
har
tillgång
till
sådana
uppgifter
om
de
faktiska
eller
rättsliga
omständigheterna
som
är
nödvändiga
för
att
kunna
ge
ett
användbart
svar
på
de
frågor
som
ställts
till
den
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 116,
och
dom
av
den
2 september 2021, INPS (Födelsebidrag och moderskapsbidrag till innehavare av ett kombinerat tillstånd),
C‑350/20, EU:C:2021:659, punkt 39
och
där
angiven
rättspraxis).
140    I
förevarande
fall
framgår
det
av
begäran
om
förhandsavgörande
att
den
hänskjutande
domstolen,
inom
ramen
för
ett
brottmål
avseende
bland
annat
korruptionsbrott,
har
mottagit
en
begäran
från
de
tilltalade
om
att
bevisning
i
form
av
uppteckningar
av
avlyssning
ska
uteslutas
från
processen
med
tillämpning
av
flera
domar
från
Författningsdomstolen.
Det
är
just
på
grund
av
de
tvivel
som
den
hänskjutande
domstolen
hyser
beträffande
huruvida
dessa
domar
–
vars
åsidosättande
av
en
nationell
domstol
dessutom
kan
medföra
disciplinansvar
för
de
domare
som
deltagit
i
avgörandet
i
nämnda
domstol
–
är
förenliga
med
kravet
på
domstolarnas
oavhängighet,
som
följer
av
artikel 19.1
andra
stycket
FEU
som
den
hänskjutande
domstolen
har
beslutat
att
fråga
EU-domstolen,
inom
ramen
för
den
andra
och
den
tredje
tolkningsfrågan,
om
bland
annat
tolkningen
av
denna
bestämmelse.
När
det
gäller beslut 2006/928
som
avses
med
den
första
tolkningsfrågan
ska
det
mot
bakgrund
av skäl 3
i
detta
beslut,
som
begäran
om
förhandsavgörande
hänvisar
till,
påpekas
att
detta
krav
på
oavhängighet
konkretiseras
genom
de
riktmärken
som
anges
i
bilagan
till
beslutet
och
de
rekommendationer
som
lämnas
i
de
rapporter
som
kommissionen
antar
på
grundval
av
beslutet.
Sambandet
mellan
förfarandet
vid
den
nationella
domstolen
och
de
tre
frågor
som
ställts
framgår
således
klart
av
begäran
om
förhandsavgörande.
141    Av
det
ovan
anförda
följer
att
tolkningsfrågorna
i mål C‑379/19
kan
tas
upp
till
sakprövning.
Mål C‑547/19
142    Domstolsinspektionen
har
gjort
gällande
att
begäran
om
förhandsavgörande
inte
kan
tas
upp
till
sakprövning,
eftersom
artiklarna 2
och
19
FEU
samt
artikel 47
i
stadgan,
som
den
hänskjutande
domstolen
har
begärt
tolkning
av,
inte
är
tillämpliga
i
det
nationella
målet.
143    Det
ska
i
detta
hänseende
påpekas
att
det
nationella
målet
C‑547/19
avser
en
talan
som
väckts
vid
den
hänskjutande
domstolen
av
en
domare
mot
disciplinåtgärden
att
utesluta
denne
från
domarämbetet.
Den
berörda
personen
har
i
ett
överklagande
bestritt
lagenligheten
av
denna
domstols
sammansättning,
vilken
bildats
enligt
de
krav
som
ställs
i
Författningsdomstolens
dom nr 685/2018.
Den
hänskjutande
domstolen
ska
således
ta
ställning
till
denna
processuella
invändning
och,
i
detta
sammanhang,
uttala
sig
om
lagenligheten
av
dess
egen
sammansättning,
med
beaktande
av
den
rättspraxis
som
bygger
på
denna
dom
och
som
enligt
den
hänskjutande
domstolen
kan
påverka
dess
oberoende
ställning.
144    Den
hänskjutande
domstolen
är
emellertid
ett
dömande
organ
som,
i
egenskap
av
domstol,
kan
pröva
frågor
om
tillämpningen
eller
tolkningen
av
unionsrätten
och
följaktligen
rör
områden
som
omfattas
av
unionsrätten.
I
förevarande
fall
är
artikel 19.1
andra
stycket
FEU
således
tillämplig
i
förhållande
till
den
hänskjutande
domstolen,
vilken
enligt
denna
bestämmelse
är
skyldig
att
säkerställa
att
det
regelverk
för
disciplinåtgärder
som
är
tillämpligt
på
domare
vid
nationella
domstolar
som
omfattas
av
det
nationella
systemet
för
rättsmedel
inom
de
områden
som
omfattas
av
unionsrätten
iakttar
principen
om
domstolarnas
oavhängighet,
bland
annat
genom
att
säkerställa
att
avgöranden
som
meddelats
inom
ramen
för
disciplinära
förfaranden
mot
domare
prövas
av
en
instans
som
själv
respekterar
de
garantier
som
följer
av
ett
effektivt
domstolsskydd,
däribland
kravet
på
oavhängighet
(dom
av
den
15 juli 2021,
kommissionen/Polen
(Disciplinära
förfaranden
gentemot
domare)
(C‑791/19,
EU:C:2021:596, punkt 80
och
där
angiven
rättspraxis).
Vid
tolkningen
av
denna
bestämmelse
ska
såväl
artikel 2
FEU
som
artikel 47
i
stadgan
beaktas.
145    Härav
följer
att
begäran
om
förhandsavgörande
i mål C‑547/19
kan
tas
upp
till
prövning.
Målen C‑357/19, C‑811/19 och C‑840/19
146    Vad
gäller mål C‑357/19
har
PM,
RO
och
TQ
samt
den
polska
regeringen
gjort
gällande
att
begäran
om
förhandsavgörande
inte
kan
tas
upp
till
sakprövning.
Först
har
PM
och
RO
påpekat
att
deras
personliga
rättsliga
situation
inte
har
något
samband
med
överträdelser
som
påverkar
unionens
ekonomiska
intressen
och
följaktligen
inte
heller
med
artikel 325.1
FEUF.
RO
och
TQ
har
vidare
anfört
att
den
hänskjutande
domstolen,
genom
att
förklara
att
talan
kan
tas
upp
till
sakprövning,
redan
har
uttalat
sig
i
frågan
huruvida
författningsdomstolens
dom nr 685/2018
är
tillämplig,
vilket
innebär
att
det
enligt
dem
inte
längre
är
nödvändigt
att
klargöra
denna
fråga
för
att
kunna
avgöra
det
nationella
målet.
Slutligen
anser
den
polska
regeringen
att mål C‑357/19
inte
omfattas
av
unionsrättens,
och
därmed
stadgans,
tillämpningsområde.
147    Vad
gäller mål C‑811/19
har
den
polska
regeringen
även
här
bestritt
att
begäran
om
förhandsavgörande
kan
tas
upp
till
sakprövning
och
gjort
gällande
att
inte
heller
det
målet
omfattas
av
unionsrättens
tillämpningsområde
och
att
stadgan
därför
inte
ska
tillämpas.
148    NC
har
i mål C‑840/19
yrkat
att
begäran
om
förhandsavgörande
ska
avvisas.
Vad
gäller
den
första
frågan
anser
NC
att
artikel 325
FEUF
inte
är
tillämplig
i
det
målet,
eftersom
den
överträdelse
som
är
aktuell
i
det
nationella
målet
inte
påverkar
unionens
finansiella
intressen.
Vad
gäller
den
tredje
frågan
har
NC
gjort
gällande
att
svaret
på
denna
fråga,
med
hänsyn
till
EU-domstolens
praxis
angående
principen
om
unionsrättens
företräde,
inte
lämnar
utrymme
för
rimligt
tvivel.
Mer
allmänt
har
NC,
förutom
att
anse
att
utgången
i
det
nationella
målet
inte
är
beroende
av
svaren
på
de
frågor
som
ställts,
hävdat
att
de
uppgifter
och
bedömningar
som
den
hänskjutande
domstolen
har
lämnat
avseende
Författningsdomstolen,
bland
annat
om
dess
dom nr 417/2019,
är
ofullständiga
och
delvis
felaktiga.
Den
polska
regeringen
anser
för
sin
del,
av
samma skäl som
anförts
i mål C‑811/19,
att
begäran
om
förhandsavgörande
i mål C‑840/19
inte
kan
tas
upp
till
sakprövning.
149    Det
har
redan,
beträffande
dessa
olika
invändningar,
i punkt 139
ovan
erinrats
om
att
nationella
domstolars
frågor
om
tolkningen
av
unionsrätten
enligt
fast
rättspraxis
presumeras
vara
relevanta.
Dessa
frågor
ställs
mot
bakgrund
av
den
beskrivning
av
omständigheterna
i
målet
och
tillämplig
lagstiftning
som
den
nationella
domstolen
på
eget
ansvar
har
lämnat
och
vars
riktighet
det
inte
ankommer
på
EU-domstolen
att
pröva.
150    Vad
gäller mål C‑357/19
framgår
det
av
uppgifterna
i
begäran
om
förhandsavgörande
att
detta
mål har
sitt
ursprung
i
ett
straffrättsligt
förfarande
som
inletts
mot
flera
personer
som
åtalats
för
korruptionsbrott
i
samband
med
förvaltningen
av
EU-fonder
samt
för
mervärdesskattebedrägerier.
När
det
gäller målen C‑811/19
och
C‑840/19
har
den
hänskjutande
domstolen
angett
att
de
straffrättsliga
förfarandena
i
de
nationella
målen
avser
korruptionsbrott
i
samband
med
tilldelning
av
offentliga
kontrakt
avseende
projekt
som
finansieras
med
EU‑medel.
Mot
bakgrund
av
dessa
omständigheter,
vilka
det
inte
ankommer
på
EU‑domstolen
att
pröva
riktigheten
av,
framgår
det
att
de
nationella
målen
ska
anses
delvis
röra
mervärdesskattebedrägeri
som
kan
skada
unionens
finansiella
intressen
och
som
omfattas
av
artikel 325.1
FEUF
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 december 2017,
M.A.S.
och
M.B.,
C‑42/17,
EU:C:2017:936, punkterna 31
och
32
och
där
angiven
rättspraxis).
När
det
gäller
korruptionsbrott
i
samband
med
tilldelning
av
kontrakt
avseende
projekt
som
finansieras
med
EU-medel,
vill
de
hänskjutande
domstolarna
bland
annat
få
klarhet
i
huruvida
artikel 325.1
FEUF
är
tillämplig
på
sådana
överträdelser.
Argumentet
att
denna
bestämmelse
eventuellt
inte
är
tillämplig
kan
således
inte
påverka
frågan
huruvida
de
frågor
som
ställts
i
detta
avseende
kan
tas
upp
till
sakprövning.
151    Eftersom
den
hänskjutande
domstolen
anser
att
den
praxis
från
Författningsdomstolen
som
följer
av
domarna nr 685/2018
och
417/2019
skulle
kunna
skada
domarnas
oavhängighet
och
hindra
kampen
mot
korruption,
har
den
i målen C‑357/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
ställt
frågor
till
EU-domstolen
om
tolkningen
av
bland
annat
artikel 325.1
FEUF
och
artikel 19.1
FEU
samt
av
principen
om
unionsrättens
företräde,
för
att
kunna
avgöra
om
den
ska
tillämpa
eller
tvärtom
underlåta
att
tillämpa
nämnda
domar.
För
det
fall
dessa
domar
är
tillämpliga
får
det,
enligt
den
hänskjutande
domstolen,
till
följd
att
överklagandet
ska
bifallas
eller
att
ett
nytt
förfarande
för
prövning
i
sak
ska
återupptas.
Under
dessa
omständigheter
kan
den
begärda
tolkningen
av
artikel 325
FEUF,
artikel 19.1
FEU
och
artikel 47
i
stadgan,
till
vilka
respektive
begäran
om
förhandsavgörande
hänvisar,
inte
anses
uppenbart
sakna
samband
med
prövningen
av
överklagandena
i
de
nationella
målen.
152    Vad
gäller
den
omständigheten
att
svaret
på
den
tredje
frågan
i mål C‑840/19
inte
lämnar
något
utrymme
för
tvivel,
kan
denna
omständighet,
såsom
framgår
av punkt 138
ovan,
inte
hindra
en
nationell
domstol
från
att
ställa
en
tolkningsfråga
till
EU-domstolen
eller
medföra
att
den
ställda
frågan
inte
kan
tas
upp
till
sakprövning.
153    Respektive
begäran
om
förhandsavgörande
i målen C‑357/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
kan
följaktligen
tas
upp
till
sakprövning.
Prövning i sak
154    De
hänskjutande
domstolarna
har
genom
respektive
begäran
om
förhandsavgörande
bett
EU-domstolen
att
tolka
flera
principer
och
bestämmelser
i
unionsrätten,
bland
annat
artiklarna 2
och
19.1
andra
stycket
FEU,
artikel 325.1
FEUF,
principen
om
unionsrättens
företräde,
artikel 2
i
PIF-konventionen
och beslut 2006/928.
De
frågor
som
de
har
ställt
i
detta
avseende
avser
i
huvudsak
följande:
–        Är beslut 2006/928
och
de
rapporter
som
upprättats
på
grundval
av
detta
beslut
bindande
för
Rumänien
(första
frågan
i mål C‑379/19)?
–        Är
det
förenligt
med
unionsrätten,
särskilt
artikel 325.1
FEUF,
jämförd
med
artikel 2
i
PIF-konventionen,
att
tillämpa
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
som
medför
absolut
ogiltighet
för
domar
i
mål om
korruption
och
mervärdesskattebedrägeri
som
i
första
instans
inte
meddelats
av
dömande
sammansättningar
som
är
specialiserade
på
detta
område
eller,
i
andra
instans,
av
dömande
sammansättningar
i
vilka
samtliga
ledamöter
har
utsetts
genom
lottning,
med
följden
att
de
berörda
målen
om
korruption
och
mervärdesskattebedrägeri
–
i
förekommande
fall
efter
ett
resningsförfarande
mot
lagakraftvunna
domar
–
måste
prövas
på
nytt
i
första
och
eller
andra
instans
(första
frågan
i målen C‑357/19
och
C‑840/19
samt
den första
och
den fjärde
frågan
i mål C‑811/19)?
–        Är
det
förenligt
med
unionsrätten,
och
särskilt
med
dels
artiklarna 2
och
19.1
andra
stycket
FEU
och beslut 2006/928,
dels
principen
om
unionsrättens
företräde,
att
tillämpa
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
de
nationella
allmänna
domstolarna
är
bundna
av
avgöranden
från
den
nationella
författningsdomstolen
om
huruvida
viss
bevisning
kan
tillåtas
och
om
lagenligheten
av
den
dömande
sammansättningen
i
mål om
korruption,
mervärdesskattebedrägerier
eller
disciplinpåföljder
för
domare
och
enligt
vilken
dessa
domstolar
därför
inte
utan
att
begå
en
disciplinförseelse
med
stöd
av
sin
egen
behörighet
kan
sätta
åt
sidan
sådan
rättspraxis
från
författningsdomstolen
när
de
bedömer
att
denna
strider
mot
unionsrätten
(den andra
och
den tredje
frågan
i målen C‑357/19,
C‑379/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
samt
den
enda
frågan
i mål C‑547/19)?
Den första frågan i mål C‑379/19
155    Den
hänskjutande
domstolen
har
ställt
den
första
frågan
i mål C‑379/19
för
att
få
klarhet
i
huruvida beslut 2006/928
och
rekommendationerna
i
de
rapporter
från
kommissionen
som
antagits
på
grundval
av
detta
beslut
är
bindande
för
Rumänien.
156    Beslut 2006/928
är
en
rättsakt
som
beslutats
av
en
unionsinstitution,
nämligen
kommissionen,
på
grundval
av
anslutningsakten,
som
är
en
del
av
unionens
primärrätt.
Närmare
bestämt
utgör beslut 2006/928
ett
beslut
i
den
mening
som
avses
i
artikel 288
fjärde
stycket
FEUF.
Även
rapporterna
från
kommissionen
till
Europaparlamentet
och
rådet,
vilka
upprättats
med
stöd
av
den
SKM
som
inrättats
genom
detta
beslut,
ska
betraktas
som
rättsakter
som
antagits
av
en
unionsinstitution
och
som
har
unionsrätten,
närmare
bestämt
artikel 2
i
nämnda
beslut,
som
rättslig
grund
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 149).
157    Som
framgår
av skälen 4
och
5
i beslut 2006/928
antogs
beslutet
i
samband
med
Rumäniens
anslutning
till
unionen
den
1 januari 2007
med
stöd
av
artiklarna 37
och
38
i
anslutningsakten.
Enligt
dessa
artiklar
bemyndigades
kommissionen
att
vidta
lämpliga
åtgärder
om
det
förelåg
en
överhängande
risk
för
allvarliga
störningar
på
den
inre
marknaden
till
följd
av
Rumäniens
underlåtenhet
att
iaktta
de
åtaganden
som
gjorts
inom
ramen
för
anslutningsförhandlingarna
respektive
en
överhängande
risk
för
allvarliga
åsidosättanden
av
Rumänien
beträffande
unionsrätten
på
området
frihet,
säkerhet
och
rättvisa.
158    Beslut 2006/928
antogs
på
grund
av
att
det
förelåg
en
överhängande
risk
av
det
slag
som
avses
i
artiklarna 37
och
38
i
anslutningsakten.
Som
framgår
av
kommissionens
uppföljningsrapport
av
den
26 september 2006
om
Bulgariens
och
Rumäniens
beredskap
för
medlemskap
i
Europeiska
unionen
(KOM(2006)
549
slutlig),
till
vilken
det
hänvisas
i skäl 4
i beslut 2006/928,
konstaterade
kommissionen
nämligen
att
brister
kvarstod
i
Rumänien,
bland
annat
inom
rättsväsendet
och
kampen
mot
korruption.
Kommissionen
föreslog
för
rådet
att
Rumäniens
anslutning
till
unionen
skulle
villkoras
av
att
det
inrättas
en
samarbets-
och
kontrollmekanism
så
att
dessa
brister
kunde
åtgärdas.
Det
framgår
av
bland
annat skälen 4
och
6
i
det
beslutet
att
SKM
inrättades
genom
nämnda
beslut.
Genom
beslutet
infördes
även
riktmärken
(artikel 1
och
bilagan
till
beslutet)
för
reformen
av
rättsväsendet
och
kampen
mot
korruption
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 157
och
158).
159    Såsom
anges
i skälen 2
och
3
i beslut 2006/928
bygger
den
inre
marknaden
och
området
med
frihet,
säkerhet
och
rättvisa
på
ett
ömsesidigt
förtroende
mellan
medlemsstaterna
för
att
rättsstatsprincipen
i
alla
hänseenden
efterlevs
vid
förvaltnings-
och
domstolsbeslut
och
förvaltnings-
och
domstolspraxis.
Detta
förutsätter
att
det
i
alla
medlemsstater
finns
opartiska,
oberoende
och
effektiva
rättssystem
och
förvaltningssystem
som
är
lämpligt
rustade
att
bland
annat
bekämpa
korruption
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 159).
160    I
artikel 49
FEU
föreskrivs
en
möjlighet
för
varje
europeisk
stat
att
ansöka
om
att
bli
medlem
av
unionen,
och
det
preciseras
även
att
unionen
omfattar
stater
som
frivilligt
och
otvunget
ansluter
sig
till,
respekterar
och
förbinder
sig
att
främja
de
gemensamma
värden
som
nu
anges
i
artikel 2
FEU.
Av
artikel 2
FEU
följer
närmare
bestämt
att
unionen
ska
bygga
på
värden
–
däribland
rättsstaten
–
som
ska
vara
gemensamma
för
medlemsstaterna
i
ett
samhälle
som
kännetecknas
av
bland
annat
rättvisa.
Härvidlag
ska
det
erinras
om
att
det
ömsesidiga
förtroendet
mellan
medlemsstaterna
och,
i
synnerhet,
deras
domstolar
bygger
på
den
grundläggande
premissen
att
medlemsstaterna
delar
en
rad
gemensamma
värden
som
ligger
till
grund
för
unionen
i
enlighet
med
vad
som
anges
i
artikel 2
FEU
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 160
och
där
angiven
rättspraxis).
161    Att
respektera
de
värden
som
nämns
i
artikel 2
FEU
är
således
en
förutsättning
för
att
en
europeisk
stat
som
ansöker
om
att
bli
medlem
i
unionen
ska
kunna
ansluta
sig
till
unionen.
Det
var
mot
denna
bakgrund
som
SKM
inrättades
genom beslut 2006/928
för
att
säkerställa
att
rättsstatsprincipen
iakttas
i
Rumänien
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 161).
162    För
att
en
medlemsstat
ska
komma
i
åtnjutande
av
samtliga
rättigheter
som
följer
av
att
fördragen
tillämpas
på
denna
medlemsstat,
måste
den
respektera
de
värden
som
anges
i
artikel 2
FEU.
En
medlemsstat
kan
således
inte
ändra
sin
lagstiftning
på
sådant
sätt
att
skyddet
av
rättsstatsprincipen
sänks,
ett
värde
som
bland
annat
konkretiseras
i
artikel 19
FEU.
Det
ankommer
således
på
medlemsstaterna
att,
mot
bakgrund
av
detta
värde,
avstå
från
varje
åtgärd
som
kan
medföra
att
deras
lagstiftning
om
organisationen
av
rättsväsendet
försämras,
genom
att
inte
införa
regler
som
kan
äventyra
domstolarnas
oavhängighet
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 162
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
15 juli 2021,
kommissionen/Polen
(Disciplinära
förfaranden
gentemot
domare),
C‑791/19,
EU:C:2021:596, punkt 51).
163    Det
ska
i
detta
sammanhang
påpekas
att
rättsakter
som
antagits
av
unionsinstitutionerna
före
anslutningen,
däribland beslut 2006/928,
enligt
artikel 2
i
anslutningsakten
är
bindande
för
Rumänien
från
och
med
dagen
för
landets
anslutning
till
unionen.
Enligt
artikel 2.3
i
anslutningsfördraget
ska
nämnda
rättsakter
fortsätta
att
gälla
till
dess
att
dessa
rättsakter
upphävs
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 163).
164    Vad
närmare
bestämt
gäller
de
åtgärder
som
vidtagits
med
stöd
av
artiklarna 37
och
38
i
anslutningsakten,
är
det
visserligen
riktigt
att
kommissionen
enligt
första
stycket
i
var
och
en
av
dessa
artiklar
får
vidta
däri
angivna
åtgärder
”inom
tre
år efter
anslutningen”.
I
andra
stycket
i
respektive
artikel föreskrivs
emellertid
uttryckligen
att
de
på
detta
sätt
vidtagna
åtgärderna
får
tillämpas
utöver
nämnda
period
så
länge
som
de
motsvarande
åtagandena
inte
har
uppfyllts
eller
så
länge
de
konstaterade
bristerna
kvarstår.
Vidare
föreskrivs
det
att
åtgärderna
upphävs
först
när
det
relevanta
åtagandet
har
genomförts
eller
den
aktuella
bristen
avhjälpts.
I skäl 9
i beslut 2006/928
anges
för
övrigt
att
beslutet
”bör
upphävas
när
alla
riktmärken
har
uppfyllts”.
165    Beslut 2006/928
fortsätter
således
att
ha
verkningar
även
efter
Rumäniens
anslutning
till
unionen
så
länge
det
inte
har
upphävts
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 165).
166    När
det
gäller
frågan
huruvida
och
i
vilken
utsträckning beslut 2006/928
är
bindande
för
Rumänien,
erinrar
domstolen
om
att
artikel 288
fjärde
stycket
FEUF,
i
likhet
med
artikel 249
fjärde
stycket
EG,
föreskriver
att
ett
beslut
”är
till
alla
delar
bindande”
för
dem
som
det
riktar
sig
till.
167    Enligt
artikel 4
i beslut 2006/928
riktar
beslutet
sig
till
samtliga
medlemsstater,
däribland
Rumänien
från
och
med
den
dag
då
landet
anslöt
sig
till
unionen.
Detta
beslut
är
följaktligen
till
alla
delar
bindande
för
Rumänien
från
och
med
dagen
för
landets
anslutning
till
unionen.
Enligt
beslutet
ska
Rumänien
uppfylla
de
riktmärken
som
anges
i
bilagan,
och
enligt
artikel 1
första
stycket
ska
Rumänien
varje
år rapportera
till
kommissionen
om
de
framsteg
som
gjorts
i
detta
avseende
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 167
och
168).
168    När
det
särskilt
gäller
dessa
riktmärken
ska
följande
tilläggas.
Såsom
framgår
av punkterna 157–162
ovan
infördes
dessa
riktmärken
för
att
åtgärda
de
brister
som
kommissionen
konstaterat
innan
Rumänien
anslöt
sig
till
unionen
bland
annat
vad
gäller
reformerna
av
rättsväsendet
och
kampen
mot
korruption.
Syftet
med
dessa
riktmärken
är
att
säkerställa
att
Rumänien
iakttar
rättsstatsprincipen
i
artikel 2
FEU,
vilket
är
ett
villkor
för
att
landet
ska
kunna
komma
i
åtnjutande
av
samtliga
rättigheter
som
följer
av
att
fördragen
tillämpas
på
Rumänien.
Dessa
riktmärken
konkretiserar
de
särskilda
åtaganden
som
Rumänien
gjorde
och
de
krav
som
landet
godtog
då
anslutningsförhandlingarna
avslutades
den
14 december 2004.
Dessa
åtaganden
och
krav
återfinns
i
bilaga IX
till
anslutningsakten,
och
de
avser
bland
annat
rättsväsendet
och
kampen
mot
korruption.
Såsom
framgår
av skälen 4
och
6
i beslut 2006/928,
var
syftet
med
SKM
och
riktmärkena
att
fullborda
Rumäniens
anslutning
till
unionen
och
i
detta
syfte
se
till
att
de
av
kommissionen
konstaterade
bristerna
på
dessa
områden
åtgärdades
före
landets
anslutning
till
unionen
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 169–171).
169    Följaktligen
är
riktmärkena
bindande
för
Rumänien,
vilket
innebär
att
denna
medlemsstat
iklätt
sig
den
särskilda
skyldigheten
att
uppnå
dessa
riktmärken
och
utan
dröjsmål
vidta
lämpliga
åtgärder
för
att
genomföra
dem.
Vidare
ska
Rumänien
avhålla
sig
från
att
vidta
åtgärder
som
riskerar
att
äventyra
genomförandet
av
dessa
riktmärken
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 172).
170    När
det
gäller
de
rapporter
som
kommissionen
upprättat
på
grundval
av beslut 2006/928,
ska
det
erinras
om
följande.
För
att
avgöra
huruvida
en
unionsrättsakt
har
bindande
verkningar
är
det
nödvändigt
att
se
till
rättsaktens
innebörd
och
att
bedöma
dess
verkningar
mot
bakgrund
av
objektiva
kriterier,
såsom
rättsaktens
innehåll,
i
förekommande
fall
med
beaktande
av
det
sammanhang
i
vilket
den
antogs
och
den
antagande
institutionens
befogenheter
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 173).
171    I
förevarande
fall
är
det
riktigt
att
de
rapporter
som
upprättas
på
grundval
av beslut 2006/928,
enligt
artikel 2
första
stycket
i
detta
beslut,
inte
ska
rikta
sig
till
Rumänien
utan
till
parlamentet
och
rådet.
Även
om
dessa
rapporter
innehåller
en
analys
av
situationen
i
Rumänien
och
innehåller
krav
gentemot
denna
medlemsstat,
så
utgör
slutsatserna
däri
”rekommendationer”
till
Rumänien
som
formulerats
med
hänvisning
till
dessa
krav.
172    Faktum
kvarstår
dock
att
dessa
rapporter
–
såsom
framgår
av
artikel 1
jämförd
med
artikel 2
i
nämnda
beslut
–
är
avsedda
att
analysera
och
utvärdera
Rumäniens
framsteg
utifrån
de
riktmärken
som
ska
uppnås
av
landet.
Vad
särskilt
gäller
de
rekommendationer
som
återfinns
i
dessa
rapporter
är
de
utformade
för
att
dessa
riktmärken
ska
kunna
genomföras
och
för
att
vägleda
medlemsstaten
då
den
vidtar
reformåtgärder
i
detta
avseende
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 175).
173    På
denna
punkt ska
det
erinras
om
att
det
av
domstolens
fasta
praxis
framgår
att
medlemsstaterna,
enligt
principen
om
lojalt
samarbete
i
artikel 4.3
FEU,
är
skyldiga
att
vidta
alla
åtgärder
som
är
ägnade
att
säkerställa
unionsrättens
tillämplighet
och
verkan
samt
se
till
att
de
otillåtna
följdverkningarna
av
en
överträdelse
av
unionsrätten
upphör.
En
sådan
skyldighet
åligger
varje
organ
i
den
berörda
medlemsstaten
inom
ramen
för
dess
behörighet
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 176
och
där
angiven
rättspraxis).
174    Under
dessa
omständigheter
ska
Rumänien,
för
att
uppfylla
de
riktmärken
som
anges
i
bilagan
till beslut 2006/928,
ta
vederbörlig
hänsyn
till
de
krav
och
rekommendationer
som
anges
i
de
rapporter
som
upprättas
av
kommissionen
med
stöd
av
detta
beslut.
I
synnerhet
får
Rumänien
inte
vidta
eller
bibehålla
sådana
åtgärder
på
de
områden
som
omfattas
av
riktmärkena
som
skulle
kunna
äventyra
det
resultat
som
anges
däri.
För
det
fall
kommissionen
i
en
sådan
rapport
uppger
sig
vara
osäker
på
om
en
nationell
åtgärd
är
förenlig
med
något
av
riktmärkena,
ankommer
det
på
Rumänien
att
i
ärligt
uppsåt
samarbeta
med
kommissionen
för
att
–
med
iakttagande
i
alla
avseenden
av
dessa
riktmärken
och
bestämmelserna
i
fördragen
–
övervinna
de
svårigheter
som
finns
med
att
förverkliga
dessa
riktmärken
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 177).
175    Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
ska
den
första
frågan
i mål C‑379/19
besvaras
så,
att beslut 2006/928
till
alla
delar
är
bindande
för
Rumänien
så
länge
det
inte
har
upphävts.
De
riktmärken
som
anges
i
beslutets
bilaga
syftar
till
att
säkerställa
att
Rumänien
iakttar
rättsstatsprincipen
i
artikel 2
FEU,
och
dessa
riktmärken
är
bindande
för
nämnda
medlemsstat,
i
det
att
medlemsstaten
är
skyldig
att
vidta
lämpliga
åtgärder
för
att
genomföra
dessa
riktmärken
och
därvid
i
vederbörlig
ordning,
i
enlighet
med
principen
om
lojalt
samarbete
i
artikel 4.3
FEU,
beakta
de
rapporter
som
upprättas
av
kommissionen
på
grundval
av
nämnda
beslut,
särskilt
de
rekommendationer
som
anges
i
nämnda
rapporter.
Den första frågan i målen C‑357/19 och C‑840/19 samt den första och den fjärde frågan i mål C‑811/19
176    Den
hänskjutande
domstolen
har
ställt
den
första
frågan
i målen C‑357/19
och
C‑840/19
samt
den
första
och
den
fjärde
frågan
i mål C‑811/19,
vilka
ska
prövas
tillsammans,
för
att
få
klarhet
i
huruvida
artikel 325.1
FEUF,
jämförd
med
artikel 2
i
PIF-konventionen,
ska
tolkas
så,
att
den
utgör
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
domar
om
korruption
och
mervärdesskattebedrägeri
som
i
första
instans
inte
meddelats
av
dömande
sammansättningar
som
är
specialiserade
på
detta
område
eller,
i
högre
instans,
av
dömande
sammansättningar
där
samtliga
ledamöter
utsetts
genom
lottning
är
absolut
ogiltiga,
så
att
de
berörda
målen
om
korruption
och
mervärdesskattebedrägeri,
i
förekommande
fall
efter
ett
resningsförfarande
mot
den
slutliga
domen,
måste
prövas
på
nytt
i
första
och/eller
andra
instans.
177    Det
ska
inledningsvis
påpekas
att
den
hänskjutande
domstolen
i
dessa
mål har
betonat
vikten
av
de
verkningar
som
Författningsdomstolens
praxis
enligt
domarna nr 685/2018
och
417/2019,
avseende
de
dömande
sammansättningarna
vid
Högsta
domstolen,
skulle
kunna
ha
på
effektiviteten
i
lagföringen,
på
påföljderna
och
på
verkställighet
av
påföljder
för
korruptionsbrott
och
mervärdesskattebedrägerier,
såsom
de
i
åtalen
mot
de
berörda
personerna,
bland
vilka
ingår
personer
som
innehaft
poster
på
högsta
nivå
i
den
rumänska
staten
vid
tiden
för
gärningarna.
Den
hänskjutande
domstolen
vill
således
få
klarhet
i
huruvida
en
sådan
rättspraxis
är
förenlig
med
unionsrätten.
178    Även
om
de
frågor
som
den
hänskjutande
domstolen
har
ställt
formellt
avser
artikel 325.1
FEUF
jämförd
med
artikel 2
i
PIF-konventionen
och
inte
hänvisar
till beslut 2006/928,
är
sistnämnda
beslut
och
de
riktmärken
som
anges
i
bilagan
till
beslutet
relevanta
för
svaret
på
dessa
frågor.
Även
om
den
hänskjutande
domstolen
i
sina
frågor
även
har
hänvisat
till
artikel 19.1
andra
stycket
FEU
och
direktiven 2015/849
och
2017/137,
framstår
det
däremot
inte
i
förevarande
fall
som
nödvändigt
att
göra
en
prövning
rörande
de
bestämmelserna
för
att
kunna
besvara
de
frågeställningar
som
de
hänskjutna
frågorna
ger
upphov
till.
När
det
gäller
dessa
direktiv ska
det
för
övrigt
påpekas
att
den
period
som
är
relevant
i
målen
vid
den
nationella
domstolen
inträffade
innan
direktiven trädde
i
kraft.
179    Under
dessa
omständigheter
ska
frågorna
besvaras
mot
bakgrund
av
såväl
artikel 325.1
FEUF,
jämförd
med
artikel 2
i
PIF-konventionen,
som beslut 2006/928.
180    Som
det
erinras
om
i punkt 133
ovan
innehåller
unionsrätten
inte,
på
unionsrättens
nuvarande
stadium,
några
bestämmelser
om
hur
rättsväsendet
ska
organiseras
i
medlemsstaterna,
och
i
synnerhet
inte
om
hur
den
dömande
sammansättningen
ska
se
ut
i
mål om
korruption
och
bedrägerier.
Bestämmelser
på
detta
område
omfattas
således
i
princip
av
medlemsstaternas
behörighet.
Medlemsstaterna
är
emellertid
vid
utövandet
av
denna
befogenhet
skyldiga
att
iaktta
de
skyldigheter
som
de
har
enligt
unionsrätten.
181    Vad
gäller
de
skyldigheter
som
följer
av
artikel 325.1
FEUF,
ålägger
den
bestämmelsen
medlemsstaterna
att
bekämpa
bedrägerier
och
all
annan
olaglig
verksamhet
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen
genom
avskräckande
och
effektiva
åtgärder
(dom
av
den
5 juni 2018,
Kolev
m.fl.,
C‑612/15,
EU:C:2018:392, punkt 50
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
17 januari 2019,
Dzivev
m.fl.,
C‑310/16,
EU:C:2019:30, punkt 25).
182    För
att
säkerställa
skyddet
av
unionens
ekonomiska
intressen
ankommer
det
på
medlemsstaterna
att
vidta
nödvändiga
åtgärder
för
att
garantera
en
fullständig
och
effektiv
uppbörd
av
unionens
egna
medel
i
form
av
inkomster
från
tillämpningen
av
en
enhetlig
procentsats
på
de
harmoniserade
beräkningsunderlagen
för
mervärdesskatt
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 december 2017,
M.A.S.
och
M.B.,
C‑42/17, EU:C:2017:936, punkterna 31
och
32
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
5 juni 2018,
Kolev
m.fl.,
C‑612/15, EU:C:2018:392, punkterna 51
och
52).
På
samma
sätt
är
medlemsstaterna
skyldiga
att
vidta
effektiva
åtgärder
för
att
återkräva
belopp
som
felaktigt
utbetalats
till
mottagaren
av
ett
stöd
som
delvis
finansierats
genom
unionens
budget
(dom
av
den
1 oktober 2020,
Úrad
špeciálnej
prokuratúry,
C‑603/19,
EU:C:2020:774, punkt 55).
183    Såsom
generaladvokaten
har
påpekat
i punkterna 94
och
95
i
sitt
förslag
till
avgörande
i målen C‑357/19
och
C‑547/19
omfattar
begreppet
”unionens
ekonomiska
intressen”,
i
den
mening
som
avses
i
artikel 325.1
FEUF,
inte
bara
inkomster
som
ställs
till
unionsbudgetens
förfogande
utan
även
de
utgifter
som
täcks
av
denna
budget.
Denna
tolkning
stöds
av
definitionen
av
begreppet
”bedrägeri
som
riktar
sig
mot
[unionens]
ekonomiska
intressen”
som
finns
i
artikel 1.1 a
och
b
i
PIF-konventionen
och
som
avser
olika
avsiktliga
handlingar
och
underlåtenheter
i
fråga
om
såväl
utgifter
som
intäkter.
184    När
det
gäller
uttrycket
”all
olaglig
verksamhet”
i
artikel 325.1
FEUF
ska
det
erinras
om
att
uttrycket
”olaglig
verksamhet”
vanligtvis
avser
beteenden
som
strider
mot
lagen,
medan
preciseringen
”all”
betyder
att
samtliga
dessa
beteenden
utan
åtskillnad
avses.
Med
hänsyn
till
den
betydelse
som
ska
tillmätas
skyddet
av
unionens
finansiella
intressen,
vilket
är
ett
av
unionens
mål,
kan
begreppet
olaglig
verksamhet
inte
tolkas
restriktivt
(dom
av
den
2 maj 2018,
Scialdone,
C‑574/15,
EU:C:2018:295, punkt 45
och
där
angiven
rättspraxis).
185    Som
generaladvokaten
påpekat
i punkt 100
i
sitt
förslag
till
avgörande
i målen C‑357/19
och
C‑547/19
omfattar
begreppet
”olaglig
verksamhet”
bland
annat
korruption
bland
offentliga
tjänstemän
eller
missbruk
av
tjänsteställning
som
kan
påverka
unionens
ekonomiska
intressen
exempelvis
genom
att
unionsmedel
används
på
fel
sätt.
Det
saknar
i
detta
sammanhang
betydelse
om
korruptionen
tar
sig
uttryck
i
en
handling
eller
en
underlåtenhet
från
den
berörda
tjänstemannens
sida,
med
hänsyn
till
att
en
underlåtenhet
kan
vara
lika
skadlig
för
unionens
ekonomiska
intressen
som
en
handling
och
vara
oupplösligt
sammankopplad
med
en
sådan
handling,
såsom
till
exempel
en
tjänstemans
underlåtenhet
att
utföra
de
kontroller
och
inspektioner
som
krävs
för
utgifter
som
omfattas
av
unionens
budget
eller
godkännande
av
olämplig
eller
felaktig
användning
av
unionens
medel.
186    Den
omständigheten
att
artikel 2.1
i
PIF-konventionen,
jämförd
med
artikel 1.1
i
konventionen,
endast
hänvisar
till
bedrägerier
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen
påverkar
inte
denna
tolkning
av
artikel 325.1
FEUF,
vars
lydelse
uttryckligen
avser
”bedrägeri
och
all
annan
olaglig
verksamhet
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen”.
Som
framgår
av
artikel 1 a
i
konventionen
utgör
användning
av
medel
från
unionens
budget
för
andra
syften
än
dem
som
medlen
ursprungligen
har
beviljats
för
bedrägeri.
Detta
kan
dock
även
vara
ursprunget
till
eller
följden
av
korruption.
Detta
visar
att
korruption
kan
ha
samband
med
bedrägerier
och
omvänt
att
bedrägerier
kan
underlättas
genom
korruption,
vilket
innebär
att
en
eventuell
skada
för
de
ekonomiska
intressena
kan
följa
av
till
exempel
mervärdesskattebedrägeri
i
kombination
med
korruption.
Som
generaladvokaten
påpekat
i punkt 98
i
sitt
förslag
till
avgörande
i målen C‑357/19
och
C‑547/19
bekräftas
en
sådan
eventuell
koppling
av
protokollet
till
PIF-konventionen,
vilket
enligt
artiklarna 2
och
3
i
protokollet
omfattar
passiv
och
aktiv
korruption.
187    Det
ska
även
erinras
om
att
domstolen
redan
har
slagit
fast
att
även
oegentligheter
som
inte
har
någon
bestämd
ekonomisk
inverkan
allvarligt
kan
skada
unionens
finansiella
intressen
(dom
av
den
21 december 2011,
Chambre
de
commerce
et
d’industrie
de
l’Indre,
C‑465/10,
EU:C:2011:867, punkt 47
och
där
angiven
rättspraxis).
Som
generaladvokaten
har
påpekat
i punkt 103
i
sitt
förslag
till
avgörande
i
de
förenade målen C‑357/19
och
C‑547/19,
kan
artikel 325.1
FEUF
således
omfatta
inte
bara
handlingar
som
faktiskt
orsakar
en
förlust
av
egna
medel,
utan
även
försök
att
utföra
sådana
handlingar.
188    Det
ska
i
detta
sammanhang
tilläggas,
vad
gäller
Rumänien,
att
skyldigheten
att
bekämpa
korruption
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen,
såsom
följer
av
artikel 325.1
FEUF,
kompletteras
av
de
särskilda
åtaganden
som
denna
medlemsstat
godtog
när
anslutningsförhandlingarna
avslutades
den
14 december 2004.
Enligt
punkt I.4
i
bilaga IX
till
anslutningsakten
åtog
sig
nämnda
medlemsstat
bland
annat
att
”avsevärt
påskynda
kampen
mot
korruption,
särskilt
korruption
på
hög
nivå,
genom
att
säkerställa
en
strikt
tillämpning
av
den
befintliga
lagstiftningen
mot
korruption”.
Detta
särskilda
åtagande
konkretiserades
därefter
genom
antagandet
av beslut 2006/928,
som
fastställde
riktmärken
för
att
avhjälpa
de
brister
som
kommissionen
konstaterat
före
Rumäniens
anslutning
till
unionen,
bland
annat
i
fråga
om
korruptionsbekämpningen.
Bilagan
till
detta
beslut,
där
dessa
riktmärken
anges,
nämner
i punkt 3
riktmärket
att
”
fortsätta
att
genomföra
professionella,
oberoende
undersökningar
rörande
fall
av
påstådd
korruption
på
hög
nivå”
och
i punkt 4
riktmärket
att
”[v]idta
ytterligare
åtgärder
för
att
förebygga
och
bekämpa
korruption,
i
synnerhet
inom
den
lokala
förvaltningen”.
189    Som
erinrats
om
i punkt 169
ovan
är
de
riktmärken
som
Rumänien
åtagit
sig
att
uppnå
bindande
för
denna
medlemsstat,
såtillvida
att
medlemsstaten
har
en
särskild
skyldighet
att
uppfylla
dessa
mål och
att
vidta
lämpliga
åtgärder
för
att
så
snart
som
möjligt
uppnå
dessa
mål.
Vidare
ska
Rumänien
avhålla
sig
från
att
vidta
åtgärder
som
riskerar
att
äventyra
genomförandet
av
dessa
riktmärken.
Skyldigheten
att
effektivt
bekämpa
korruption
och
särskilt
korruption
på
hög
nivå,
vilken
följer
av
de
riktmärken
som
anges
i
bilagan
till beslut 2006/928,
jämförda
med
Rumäniens
särskilda
åtaganden,
är
emellertid
inte
begränsad
till
fall
av
korruption
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen.
190    Vidare
följer
det
dels
av
artikel 325.1
FEUF,
enligt
vilken
bedrägerier
och
all
annan
olaglig
verksamhet
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen
ska
bekämpas,
dels
av beslut 2006/928,
enligt
vilket
korruption
i
allmänhet
ska
förebyggas
och
bekämpas,
att
Rumänien
ska
föreskriva
effektiva
och
avskräckande
påföljder
vid
sådana
brott
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 juni 2018,
Kolev
m.fl.,
C‑612/15,
EU:C:2018:392, punkt 53).
191    Visserligen
har
medlemsstaterna
härvidlag
en
valfrihet
vad
gäller
tillämpliga
påföljder,
vilka
kan
bestå
i
administrativa
påföljder,
straffrättsliga
påföljder
eller
en
kombination
av
båda.
De
är
emellertid
skyldiga
enligt
artikel 325.1
FEUF
att
se
till
att
grova
bedrägerier
eller
korruptionsbrott
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen
bestraffas
med
straffrättsliga
påföljder
som
är
effektiva
och
avskräckande
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 juni 2018,
Kolev
m.fl.,
C‑612/15,
EU:C:2018:392, punkt 54
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
17 januari 2019,
Dzivev
m.fl.,
C‑310/16,
EU:C:2019:30, punkt 27).
Vad
gäller
korruptionsbrott
i
allmänhet
följer
skyldigheten
att
föreskriva
effektiva
och
avskräckande
straffrättsliga
påföljder
för
Rumänien
av beslut 2006/928,
eftersom
detta
beslut,
såsom
påpekats
i punkt 189
ovan,
ålägger
Rumänien
att
bekämpa
korruption
och
särskilt
korruption
på
hög
nivå
på
ett
effektivt
sätt,
oberoende
av
eventuell
skada
för
unionens
ekonomiska
intressen.
192    Det
ankommer
dessutom
på
Rumänien
att
säkerställa
att
dess
straffrättsliga
och
straffprocessrättsliga
bestämmelser
gör
det
möjligt
att
effektivt
beivra
bedrägerier
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen
och
korruption
i
allmänhet.
Även
om
de
påföljder
som
föreskrivs
och
de
straffrättsliga
förfaranden
som
införts
för
att
bekämpa
dessa
brott
hör
till
medlemsstatens
behörighet,
begränsas
denna
behörighet
inte
bara
av
proportionalitetsprincipen
och
likvärdighetsprincipen,
utan
även
av
effektivitetsprincipen,
enligt
vilken
påföljder
ska
vara
effektiva
och
avskräckande
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
2 maj 2018,
Scialdone,
C‑574/15,
EU:C:2018:295, punkt 29,
och
dom
av
den
17 januari 2019,
Dzivev
m.fl.,
C‑310/16,
EU:C:2019:30, punkterna 29
och
30).
Detta
krav
på
effektivitet
omfattar
med
nödvändighet
såväl
förfaranden
och
påföljder
för
bedrägerier
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen
i
allmänhet
som
tillämpningen
av
de
straff
som
utdömts,
eftersom
dessa
inte
kan
vara
effektiva
och
avskräckande
om
de
inte
faktiskt
verkställs.
193    I
detta
sammanhang
ankommer
det
i
första
hand
på
den
nationella
lagstiftaren
att
vidta
nödvändiga
åtgärder.
Det
ankommer
på
lagstiftaren
att,
i
förekommande
fall,
ändra
sin
lagstiftning
och
se
till
att
de
förfaranderegler
som
är
tillämpliga
vid
lagföringen
av
och
påföljden
för
brott
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen
samt
korruptionsbrott
i
allmänhet
inte
är
utformade
på
ett
sådant
sätt
att
de
på
grund
av
sin
natur
medför
en
risk
för
systemisk
straffrihet
avseende
sådana
överträdelser,
samtidigt
som
skyddet
av
de
grundläggande
rättigheterna
för
de
anklagade
säkerställs
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 juni 2018,
Kolev
m.fl.,
C‑612/15,
EU:C:2018:392, punkt 65,
och
dom
av
den
17 januari 2019,
Dzivev
m.fl.,
C‑310/16,
EU:C:2019:30, punkt 31).
194    Vad
gäller
de
nationella
domstolarna
ankommer
det
på
dem
att
säkerställa
den
fulla
verkan
av
de
skyldigheter
som
följer
av
artikel 325.1
FEUF
samt
av beslut 2006/928
och
underlåta
att
tillämpa
bestämmelser
i
nationell
rätt,
som
i
ett
mål om
grovt
bedrägeri
riktat
mot
unionens
ekonomiska
intressen
eller
om
korruptionsbrott
i
allmänhet
hindrar
att
det
utdöms
effektiva
och
avskräckande
påföljder
för
att
bekämpa
sådana
brott
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 december 2017, M.A.S. och M.B.,
C‑42/17, EU:C:2017:936, punkt 39
och
där
angiven
rättspraxis,
dom
av
den
17 januari 2019, Dzivev m.fl.,
C‑310/16, EU:C:2019:30, punkt 32,
och
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 249
och
251).
195    I
förevarande
fall
framgår
det
av
uppgifterna
i
respektive
begäran
om
förhandsavgörande
i målen C‑357/19,
C‑811/19
och
C‑840/19,
vilka
sammanfattas
i punkterna 60,
95
och
107
ovan,
att
Författningsdomstolen
genom
sin
dom nr 417/2019
av
den
3 juli 2019,
som
meddelades
efter
en
begäran
från
deputeradekammarens
talman,
slog
fast
att
alla
de
mål som
Högsta
domstolen
hade
prövat
i
första
instans
före
den
23 januari 2019
och
i
vilka
de
avgöranden
som
den
domstolen
hade
meddelat
inte
vunnit
laga
kraft
före
nämnda
datum
skulle
prövas
på
nytt
av
dömande
sammansättningar
specialiserade
på
området
korruptionsbekämpning
och
bildade
med
stöd
av
artikel 29.1
i
lag nr 78/2000,
såsom
den
bestämmelsen
tolkats
av
Författningsdomstolen.
Enligt
samma
uppgifter
blir
slutsatsen
av
dom nr 417/2019
att
omprövning
ska
ske
i
första
instans
av
bland
annat
samtliga
mål som
den
23 januari 2019
var
anhängiga
i
högre
instans
eller
i
vilka
domen
i
mål om
överklagande
vid
den
tidpunkten
fortfarande
kunde
angripas
med
särskilda
rättsmedel.
Det
framgår
vidare
av
dessa
uppgifter
att
Författningsdomstolen
i
sin
dom nr 685/2018
av
den
7 november 2018,
meddelad
efter
en
begäran
från
premiärministern,
slog
fast
att
det
stred
mot
artikel 32
i
lag nr 304/2004
i
ändrad
lydelse
att
bara
utse
fyra
av
fem
ledamöter
genom
lottning
i
de
dömande
sammansättningar
med
fem
domare
i
Högsta
domstolen
som
avgjorde
målet
i
andra
instans.
Den
preciserade
samtidigt
att
den
domen,
från
och
med
dagen
för
dess
offentliggörande,
var
tillämplig
bland
annat
på
anhängiga
och
på
avgjorda
mål,
om
fristen
för
berörda
parter
att
tillgripa
särskilda
rättsmedel
ännu
inte
löpt
ut,
och
att
rättspraxis
enligt
den
domen
fordrar
att
alla
mål prövas
på
nytt
i
andra
instans
av
en
dömande
sammansättning
där
samtliga
ledamöter
utsetts
genom
lottning.
196    Såsom
framgår
av punkt 108
ovan
kan
dessutom
den
rättspraxis
från
Författningsdomstolen
som
följer
av
de
domar
som
nämns
i
föregående
punkt tillämpas
efter
varandra,
vilket
kan
innebära
att
en
tilltalad
i
en
sådan
situation
som
den
som
NC
befinner
sig
i
måste
prövas
två
gånger
i
första
instans
och
eventuellt
tre
gånger
efter
överklagande.
197    Det
krav
som
följer
av
denna
praxis
från
Författningsdomstolen
att
ompröva
de
aktuella
korruptionsmålen
leder
med
nödvändighet
till
att
de
motsvarande
brottmålsförfarandena
drar
ut
på
tiden.
Förutom
den
omständigheten
att
Rumänien,
såsom
framgår
av
punkt I.5
i
bilaga IX
till
anslutningsakten,
hade
åtagit
sig
att
”före
slutet
av
2005
se
över
det
utdragna
straffrättsliga
förfarandet
för
att
säkerställa
att
korruptionsfall
behandlas
på
ett
snabbt
och
öppet
sätt
för
att
garantera
lämpliga
påföljder
med
avskräckande
effekt”,
har
domstolen
slagit
fast
att
nationell
lagstiftning
och
praxis
i
fråga
om
kampen
mot
korruption,
med
hänsyn
till
de
specifika
skyldigheter
som
Rumänien
har
på
det
området
enligt beslut 2006/928,
inte
får
medföra
att
handläggningstiden
för
korruptionsbrottsutredningar
blir
längre
eller
att
kampen
mot
korruption
på
något
annat
sätt
blir
mindre
effektiv
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 214).
198    Det
ska
tilläggas
att
den
hänskjutande
domstolen
i målen C‑357/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
inte
enbart
har
hänvisat
till
komplexiteten
hos
och
tidsåtgången
för
en
sådan
omprövning
vid
Högsta
domstolen
utan
även
till
nationella
preskriptionsregler,
bland
annat
den
i
artikel 155.4
i
strafflagen,
enligt
vilken
preskription
oberoende
av
antalet
avbrott
inträder
senast
den
dag
då
en
period
som
motsvarar
den
dubbla
preskriptionstiden
löper
ut.
Den
anser
således
att
en
tillämpning
av
den
rättspraxis
från
Författningsdomstolen
som
följer
av
domarna nr 685/2018
och
417/2019
i
ett
betydande
antal
fall
skulle
kunna
leda
till
preskription
av
brott,
vilket
skulle
innebära
en
risk
för
systemisk
straffrihet
för
allvarliga
brott
i
form
av
bedrägerier
riktat
mot
unionens
ekonomiska
intressen
eller
korruption
i
allmänhet.
199    Slutligen
har
Högsta
domstolen,
enligt
uppgifterna
i
respektive
begäran
om
förhandsavgörande,
exklusiv
behörighet
att
pröva
alla
bedrägerier
riktade
mot
unionens
ekonomiska
intressen
och
korruptionsbrott
i
allmänhet,
begångna
av
personer
som
innehar
befattningar
på
högsta
nivå
i
den
rumänska
staten,
inom
den
verkställande,
lagstiftande
eller
dömande
makten.
200    Det
ska
i
detta
hänseende
påpekas
att
en
systemisk
risk
för
straffrihet
inte
kan
uteslutas
när
tillämpningen
av
den
praxis
från
Författningsdomstolen
som
följer
av
domarna nr 685/2018
och
417/2019,
i
förening
med
tillämpningen
av
nationella
preskriptionsregler,
förhindrar
effektiva
och
avskräckande
påföljder
för
en
tydligt
avgränsad
kategori
av
personer,
i
förevarande
fall
personer
som
innehaft
befattningar
på
högsta
nivå
i
den
rumänska
staten
och
som
vid
utövandet
av
sina
uppgifter
har
begått
allvarliga
bedrägeri-
och/eller
korruptionsbrott
som
de
dömts
för
av
Högsta
domstolen
i
första
eller
andra
instans,
domar
som
sedan
angripits
genom
överklagande
och/eller
resningsansökan
till
samma
domstol.
201    Även
om
dessa
domar
från
Författningsdomstolen
är
begränsade
i
tidsmässigt
hänseende,
kan
de
nämligen
ha
en
direkt
och
allmän
inverkan
på
denna
kategori
av
personer,
eftersom
de,
genom
att
medföra
absolut
ogiltighet
för
sådana
fällande
domar
från
Högsta
domstolen
och
genom
att
kräva
omprövning
av
målen
om
bedrägeri
och/eller
korruptionsbrott,
kan
få
till
följd
att
de
motsvarande
brottmålsförfarandena
drar
ut
på
tiden
utöver
de
tillämpliga
preskriptionstiderna,
vilket
innebär
en
risk
för
straffrihet
som
blir
systemisk
för
den
kategorin
av
personer.
202    En
sådan
risk
skulle
äventyra
det
mål som
eftersträvas
med
såväl
artikel 325.1
FEUF
som beslut 2006/928,
nämligen
att
bekämpa
korruption
på
hög
nivå
genom
effektiva
och
avskräckande
påföljder.
203    Av
detta
följer,
för
det
fall
att
den
hänskjutande
domstolen
i målen C‑357/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
kommer
fram
till
att
tillämpningen
av
Författningsdomstolens
praxis
enligt
domarna nr 685/2018
och
417/2019,
tillsammans
med
genomförandet
av
nationella
bestämmelser
om
preskription
och
särskilt
den
absoluta
preskriptionstid
som
föreskrivs
i
artikel 155.4
i
strafflagen,
medför
en
risk
för
systemisk
straffrihet
för
allvarliga
bedrägerier
riktade
mot
unionens
ekonomiska
intressen
liksom
för
korruptionsbrott
i
allmänhet,
att
de
påföljder
som
föreskrivs
i
nationell
rätt
för
att
bekämpa
sådana
brott
inte
kan
anses
effektiva
och
avskräckande,
vilket
är
oförenligt
med
artikel 325.1
FEUF
jämförd
med
artikel 2
i
PIF-konventionen
och beslut 2006/928.
204    Eftersom
de
straffrättsliga
förfarandena
i
de
nationella
målen
utgör
en
tillämpning
av
bland
annat
artikel 325.1
FEUF
och/eller beslut 2006/928
och
således
av
unionsrätten
i
den
mening
som
avses
i
artikel 51.1
i
stadgan,
måste
den
hänskjutande
domstolen
även
se
till
att
de
grundläggande
rättigheter
som
de
anklagade
i
det
nationella
målet
garanteras
genom
stadgan,
särskilt
artikel 47,
iakttas.
På
det
straffrättsliga
området
ska
dessa
rättigheter
iakttas
inte
bara
under
förundersökningen,
från
det
ögonblick
den
berörda
personen
står
anklagad
för
ett
brott,
utan
även
under
domstolsförfarandet
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 juni 2018, Kolev m.fl.,
C‑612/15, EU:C:2018:392, punkterna 68
och
71
samt
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
17 januari 2019, Dzivev m.fl.,
C‑310/16, EU:C:2019:30, punkt 33)
och
vid
straffverkställigheten.
205    Artikel 47
andra
stycket
första
meningen
i
stadgan
föreskriver
att
var
och
en
har
rätt
att
inom
skälig
tid
få
sin
sak
prövad
i
en
rättvis
och
offentlig
rättegång
och
inför
en
oavhängig
och
opartisk
domstol
som
har
inrättats
enligt
lag.
Den
bestämmelsen
syftar,
genom
kravet
på
att
en
domstol
ska
ha
”inrättats
enligt
lag”,
till
att
säkerställa
att
organiseringen
av
domstolsväsendet
regleras
av
lagar
som
antagits
av
den
lagstiftande
makten
på
ett
sätt
som
är
förenligt
med
de
bestämmelser
som
reglerar
utövandet
av
dess
behörighet,
för
att
undvika
att
detta
överlåts
till
den
verkställande
maktens
skönsmässiga
bedömning.
Detta
krav
gäller
den
rättsliga
grunden
för
en
domstols
själva
existens
liksom
alla
andra
bestämmelser
i
nationell
rätt
vars
åsidosättande
gör
att
en
eller
flera
domares
deltagande
i
prövningen
av
målet
betraktas
som
rättsstridigt,
såsom
fastställandet
av
vilka
som
ska
ingå
i
den
dömande
sammansättningen
i
varje
mål (se
analogt,
med
hänvisning
till
praxis
från
Europeiska
domstolen
för
de
mänskliga
rättigheterna
beträffande
artikel 6
i
Europakonventionen,
dom
av
den
26 mars 2020,
Omprövning
Simpson/rådet
och
HG/kommissionen,
C‑542/18
RX‑II
och
C‑543/18
RX-II,
EU:C:2020:232, punkt 73,
och
dom
av
den
6 oktober 2021,
W.Ż.
(Högsta
domstolens
avdelning
för
extraordinär
kontroll
och
offentliga
angelägenheter
–
Tillsättning),
C‑487/19,
EU:C:2021:798, punkt 129).
206    Det
ska
noteras
att
brister
vid
bildandet
av
de
dömande
sammansättningarna
strider
mot
artikel 47
andra
stycket
första
meningen
i
stadgan.
Detta
gäller
särskilt
när
bristerna
är
av
sådant
slag
och
av
sådant
allvar
att
de
ger
upphov
till
en
reell
risk
för
att
andra
delar
av
statsmakten,
särskilt
den
verkställande
makten,
kan
komma
att
missbruka
makten
på
ett
sätt
som
undergräver
integriteten
av
resultatet
av
förfarandet
för
att
bilda
de
dömande
sammansättningarna
och
därigenom
ger
upphov
till
rimligt
tvivel
hos
enskilda
vad
beträffar
den
eller
de
berörda
domarnas
oavhängighet
och
opartiskhet,
vilket
är
fallet
när
det
är
fråga
om
grundläggande
bestämmelser
som
utgör
en
del
av
det
aktuella
domstolsväsendets
upprättande
och
funktionssätt
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
26 mars 2020,
Omprövning
Simpson/rådet
och
HG/kommissionen,
C‑542/18
RX-II
och
C‑543/18
RX-II,
EU:C:2020:232, punkt 75,
och
dom
av
den
6 oktober 2021,
W.Ż.
(Högsta
domstolens
avdelning
för
extraordinär
kontroll
och
offentliga
angelägenheter
–
Tillsättning),
C‑487/19,
EU:C:2021:798, punkt 130).
207    I
förevarande
fall
har
Författningsdomstolen,
i
de
aktuella
domarna,
slagit
fast
att
Högsta
domstolens
tidigare
praxis,
vilken
bland
annat
grundar
sig
på
förordningen
om
den
domstolens
organisation
och
funktionssätt,
om
specialisering
och
sammansättning
av
dömande
sammansättningar
i
mål om
korruptionsbrott,
inte
var
förenlig
med
tillämpliga
nationella
bestämmelser.
Det
framgår
emellertid
inte
att
nämnda
praxis
uppenbart
stred
mot
en
grundläggande
princip
för
det
rumänska
domstolsväsendet
och
därmed
skulle
kunna
ifrågasätta
att
de
dömande
sammansättningarna
i
korruptionsmål
vid
Högsta
domstolen,
såsom
de
bildats
enligt
gällande
praxis
före
Författningsdomstolen
domar,
utgjorde
en
”domstol
som
har
inrättats
enligt
lag”.
208    Såsom
framgår
av punkt 95
ovan
antog
dessutom
Högsta
domstolens
domarkollegium
den
23 januari 2019
ett
beslut
enligt
vilket
samtliga
dömande
sammansättningar
med
tre
domare
var
specialiserade
på
att
pröva
korruptionsmål,
ett
beslut
som
enligt
Författningsdomstolen
var
ägnat
att
förhindra
grundlagsstridighet
först
från
dagen
för
beslutet
men
inte
bakåt
i
tiden.
I
detta
avgörande,
såsom
det
tolkats
av
Författningsdomstolen,
anges
att
Högsta
domstolens
tidigare
praxis
avseende
specialisering
inte
uppenbart
stred
mot
någon
grundläggande
regel
för
det
rumänska
domstolsväsendet,
eftersom
det
krav
på
specialisering
som
följer
av
Författningsdomstolens
dom nr 417/2019
ansågs
uppfyllt
redan
genom
att
det
antogs
ett
formellt
beslut,
såsom
beslutet
av
den
23 januari 2019,
som
endast
bekräftade
att
domarna
vid
Högsta
domstolen
som
ingått
i
de
dömande
sammansättningarna
i
mål om
korruption
innan
det
beslutet
antogs
var
specialiserade
på
det
området.
209    För
övrigt
ska
det
göras
en
åtskillnad
mellan
å
ena
sidan målen C‑357/19,
C‑840/19
och
C‑811/19
och
å
andra
sidan mål C‑42/17,
M.A.S
och
M.B.
(dom
av
den
5 december 2017,
EU:C:2017:936).
I
sistnämnda
mål slog
domstolen
fast
att
den
nationella
domstolen,
om
den
skulle
finna
att
skyldigheten
att
underlåta
att
tillämpa
de
relevanta
nationella
bestämmelserna
strider
mot
principen
om
laglighet
i
fråga
om
brott
och
straff,
som
slås
fast
i
artikel 49
i
stadgan,
inte
är
förpliktad
att
genomföra
skyldigheten
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 december 2017,
M.A.S.
och
M.B.,
C‑42/17,
EU:C:2017:936, punkt 61).
De
krav
som
följer
av
artikel 47
andra
stycket
första
meningen
i
stadgan
utgör
däremot
inte
hinder
för
att
inte
tillämpa
den
rättspraxis
som
följer
av
domarna nr 685/2018
och
417/2019
i målen C‑357/19,
C‑840/19
och
C‑811/19.
210    PM
har
i
sitt
svar
på
en
fråga
från
domstolen
i mål C‑357/19
gjort
gällande
att
kravet
på
att
domar
i
korruptionsmål
i
högre
instans
ska
meddelas
av
en
dömande
sammansättning
där
samtliga
ledamöter
utsetts
genom
lottning
utgör
en
nationell
standard
för
att
skydda
de
grundläggande
rättigheterna.
Den
rumänska
regeringen
och
kommissionen
anser
emellertid
att
en
sådan
kvalificering
är
felaktig
såväl
vad
gäller
detta
krav
som
vad
gäller
inrättandet
av
specialistutbildningar
i
fråga
om
korruptionsbrott.
211    I
detta
avseende
räcker
det
att
erinra
om
att
även
om
dessa
krav
anses
utgöra
en
sådan
nationell
skyddsnivå,
kvarstår
det
faktum
att
när
en
domstol
i
en
medlemsstat
har
att
–
i
ett
fall
där
de
åtgärder
som
vidtas
av
medlemsstaterna
inte
är
fullständigt
bestämda
av
unionsrätten
–
pröva
huruvida
en
bestämmelse
eller
en
åtgärd
i
nationell
rätt,
som
utgör
en
tillämpning
av
unionsrätten
i
den
mening
som
avses
i
artikel 51.1
i
stadgan,
är
förenlig
med
de
grundläggande
rättigheterna,
förblir
nationella
myndigheter
och
domstolar
enligt
artikel 53
i
stadgan
behöriga
att
tillämpa
nationella
normer
för
skydd
av
grundläggande
rättigheter
förutsatt
att
tillämpningen
av
dessa
normer
varken
undergräver
den
skyddsnivå
som
föreskrivs
i
stadgan,
såsom
den
tolkats
av
domstolen,
eller
unionsrättens
företräde,
enhetlighet
och
verkan
(dom
av
den
26 februari 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 29,
dom
av
den
26 februari 2013, Melloni,
C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 60,
och
dom
av
den
29 juli 2019, Pelham m.fl.,
C‑476/17, EU:C:2019:624, punkt 80).
212    För
det
fall
den
hänskjutande
domstolen
i målen C‑357/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
skulle
komma
fram
till
den
slutsats
som
avses
i punkt 203
ovan,
skulle
tillämpningen
av
den
nationella
skyddsstandard
som
PM
har
åberopat,
om
den
antas
vara
styrkt,
äventyra
unionsrättens
företräde,
enhetlighet
och
verkan,
särskilt
vad
avser
artikel 325.1
FEUF,
jämförd
med
artikel 2
i
PIF-konventionen,
och beslut 2006/928.
I
ett
sådant
fall
skulle
nämligen
tillämpningen
av
denna
nationella
skyddsstandard
medföra
en
risk
för
systemisk
straffrihet
för
handlingar
som
utgör
allvarliga
bedrägerier
som
riktar
sig
mot
unionens
ekonomiska
intressen
eller
korruption
i
allmänhet,
i
strid
med
kravet
i
dessa
bestämmelser
på
att
föreskriva
effektiva
och
avskräckande
påföljder
för
att
bekämpa
brott
av
detta
slag.
213    Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
ska
den
första
frågan
i målen C‑357/19
och
C‑840/19
samt
den
första
och
den
fjärde
frågan
i mål C‑811/19
besvaras
enligt
följande.
Artikel 325.1
FEUF,
jämförd
med
artikel 2
i
PIF-konventionen,
samt beslut 2006/928
ska
tolkas
så,
att
de
utgör
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
domar
om
korruption
och
mervärdesskattebedrägeri
som
i
första
instans
inte
meddelats
av
dömande
sammansättningar
som
är
specialiserade
på
detta
område
eller,
i
högre
instans,
av
dömande
sammansättningar
där
samtliga
ledamöter
utsetts
genom
lottning
är
absolut
ogiltiga,
så
att
de
berörda
målen
om
korruption
och
mervärdesskattebedrägeri
–
i
förekommande
fall
efter
ett
resningsförfarande
mot
den
slutliga
domen
–
måste
prövas
på
nytt
i
första
och/eller
andra
instans,
förutsatt
att
tillämpning
av
en
sådan
nationell
lagstiftning
eller
praxis
är
ägnad
att
skapa
en
risk
för
systemisk
straffrihet
för
gärningar
som
utgör
allvarliga
bedrägeribrott
riktade
mot
unionens
ekonomiska
intressen
eller
korruptionsbrott
i
allmänhet.
Skyldigheten
att
se
till
att
sådana
brott
är
föremål
för
effektiva
och
avskräckande
straffrättsliga
påföljder
befriar
inte
den
hänskjutande
domstolen
från
skyldigheten
att
kontrollera
att
de
grundläggande
rättigheter
som
garanteras
i
artikel 47
i
stadgan
iakttas.
Den
hänskjutande
domstolen
kan
inte
tillämpa
en
nationell
standard
för
skydd
av
de
grundläggande
rättigheterna
som
medför
en
sådan
risk
för
systemisk
straffrihet.
Den andra och den tredje frågan i målen C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 och C‑840/19 samt den enda frågan i mål C‑547/19
214    De
hänskjutande
domstolarna
har
ställt
den
andra
och
den
tredje
frågan
i målen C‑357/19,
C‑379/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
samt
den
enda
frågan
i mål C‑547/19,
som
ska
prövas
tillsammans,
för
att
få
klarhet
i
huruvida
dels
artikel 2
och
artikel 19.1
andra
stycket
FEU,
artikel 47
i
stadgan
och beslut 2006/928,
dels
principen
om
unionsrättens
företräde
jämförd
med
nämnda
bestämmelser
och
artikel 325.1
FEUF
ska
tolkas
så,
att
de
utgör
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
de
allmänna
domstolarna
är
bundna
av
den
nationella
författningsdomstolens
avgöranden
och
inte
utan
att
begå
en
disciplinförseelse
med
stöd
av
sin
egen
behörighet
kan
sätta
åt
sidan
sådan
rättspraxis
från
författningsdomstolen
när
de
bedömer
att
denna,
mot
bakgrund
av
EU-domstolens
praxis,
strider
mot
nämnda
unionsbestämmelser.
–       Garantin om domares oavhängighet
215    De
hänskjutande
domstolarna
anser
att
den
praxis
från
Författningsdomstolen
som
följer
av
de
domar
som
är
aktuella
i
de
nationella
målen
kan
påverka
deras
oavhängighet
och
därför
är
oförenlig
med
unionsrätten,
bland
annat
med
garantierna
i
artiklarna 2
och
19.1
andra
stycket
FEU
samt
artikel 47
i
stadgan
och beslut 2006/928.
I
detta
avseende
anser
de
att
Författningsdomstolen,
som
inte
ingår
i
det
rumänska
domstolsväsendet,
överskred
sin
behörighet
genom
att
meddela
de
aktuella
domarna
och
inkräktade
på
de
allmänna
domstolarnas
behörighet,
vilken
är
att
tolka
och
tillämpa
den
lagstiftning
som
inte
har
ställning
som
grundlag.
De
hänskjutande
domstolarna
har
vidare
angett
att
underlåtenhet
att
följa
Författningsdomstolens
domar
är
en
disciplinförseelse
enligt
rumänsk
rätt.
De
vill
därför
få
klarlagt
om
de
enligt
unionsrätten
kan
underlåta
att
tillämpa
dessa
domar
utan
att
riskera
att
bli
föremål
för
ett
disciplinförfarande.
216    Som
erinrats
om
i punkt 133
i
förevarande
dom
är
medlemsstaterna
visserligen
behöriga
att
organisera
det
egna
landets
rättsväsende,
inklusive
att
upprätta
en
författningsdomstol
och
avgöra
dess
sammansättning
och
funktionssätt.
De
är
dock
vid
utövandet
av
denna
behörighet
icke
desto
mindre
skyldiga
att
iaktta
sina
skyldigheter
enligt
unionsrätten.
217    Det
ankommer
på
de
nationella
domstolarna
och
på
EU-domstolen
att
i
enlighet
med
artikel 19
FEU,
som
ger
uttryck
för
det
värde
som
rättsstaten
utgör
enligt
artikel 2
FEU,
säkerställa
att
unionsrätten
tillämpas
fullt
ut
i
samtliga
medlemsstater
och
att
säkerställa
domstolsskyddet
för
enskildas
rättigheter
enligt
unionsrätten
(dom
av
den
5 november 2019,
kommissionen/Polen
(Allmänna
domstolars
oavhängighet),
C‑192/18,
EU:C:2019:924, punkt 98
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
2 mars 2021, A. B. m.fl. (Tillsättning
av
domare
vid
Högsta
domstolen
–
Rättsmedel),
C‑824/18,
EU:C:2021:153, punkt 108).
218    I
synnerhet
framgår
det
av skäl 3
i beslut 2006/928
att
rättsstatsprincipen
”förutsätter
att
det
i
alla
medlemsstater
finns
opartiska,
oberoende
och
effektiva
rättssystem
och
förvaltningssystem
som
är
lämpligt
rustade
att
bland
annat
bekämpa
korruption”.
219    Själva
förekomsten
av
en
effektiv
domstolsprövning
i
syfte
att
säkerställa
iakttagandet
av
unionsrätten
är
i
sig
en
grundförutsättning
för
en
rättsstat.
Medlemsstaterna
ska
i
detta
syfte,
och
såsom
föreskrivs
i
artikel 19.1
andra
stycket
FEU,
fastställa
de
möjligheter
till
överklagande
som
behövs
för
att
säkerställa
ett
effektivt
domstolsskydd
för
enskilda
rättssubjekt
inom
de
områden
som
omfattas
av
unionsrätten.
Principen
om
ett
effektivt
domstolsskydd
för
de
rättigheter
som
enskilda
rättssubjekt
har
enligt
unionsrätten,
vilket
är
en
princip
som
artikel 19.1
andra
stycket
FEU
hänvisar
till,
utgör
en
allmän
princip
i
unionsrätten.
Denna
princip
följer
av
medlemsstaternas
gemensamma
konstitutionella
traditioner
och
har
kommit
till
uttryck
i
artiklarna 6
och
13
i
Europakonventionen,
och
den
har
numera
även
stadfästs
i
artikel 47
i
stadgan
(dom
av
den
18 maj 2021,
Asociația
”Forumul
Judecătorilor
din
România”
m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19,
EU:C:2021:393, punkterna 189
och
190
och
där
angiven
rättspraxis).
220    Av
detta
följer
att
varje
medlemsstat,
enligt
artikel 19.1
andra
stycket
FEU,
ska
säkerställa
att
de
instanser
som
i
egenskap
av
”domstol”
i
unionsrättens
mening
har
att
pröva
frågor
om
tillämpningen
eller
tolkningen
av
unionsrätten
och
som
därmed
hör
till
dess
system
för
rättsmedel
inom
de
områden
som
omfattas
av
unionsrätten
uppfyller
kraven
på
ett
effektivt
domstolsskydd.
Det
ska
påpekas
att
denna
bestämmelse
avser
”de
områden
som
omfattas
av
unionsrätten”,
oavsett
i
vilken
situation
medlemsstaterna
tillämpar
denna
rätt,
i
den
mening
som
avses
i
artikel 51.1
i
stadgan
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 november 2019, kommissionen/Polen (Allmänna domstolars oavhängighet),
C‑192/18, EU:C:2019:924, punkterna 101
och
103
och
där
angiven
rättspraxis,
dom
av
den
20 april 2021, Repubblika,
C‑896/19, EU:C:2021:311, punkterna 36
och
37,
och
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 191
och
192).
221    En
grundförutsättning
för
att
detta
krav
på
effektivt
domstolsskydd
enligt
artikel 19.1
andra
stycket
FEU
ska
kunna
säkerställas
av
sådana
instanser
som
kan
ha
att
avgöra
frågeställningar
som
rör
unionsrättens
tillämpning
eller
tolkning
är
att
deras
oavhängighet
upprätthålls,
vilket
bekräftas
av
artikel 47
andra
stycket
i
stadgan,
där
tillgången
till
en
”oavhängig”
domstol
anges
som
en
beståndsdel
i
den
grundläggande
rätten
till
ett
effektivt
rättsmedel
(dom
av
den
2 mars 2021, A.B. m.fl. (Tillsättning
av
domare
vid
Högsta
domstolen
–
Rättsmedel),
C‑824/18,
EU:C:2021:153, punkt 115
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
18 maj 2021,
Asociaţia
”Forumul
Judecătorilor
din
România”
m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19,
EU:C:2021:393, punkt 194).
222    Detta
krav
på
oavhängiga
domstolar
–
vilket
är
oupplösligt
förbundet
med
rättskipningsuppdraget
–
är
en
del
av
kärninnehållet
i
rätten
till
ett
effektivt
domstolsskydd
och
i
den
grundläggande
rätten
till
en
rättvis
rättegång,
vilken
är
av
vital
betydelse
för
att
garantera
att
samtliga
de
rättigheter
som
enskilda
tillerkänns
enligt
unionsrätten
skyddas
och
att
medlemsstaternas
gemensamma
värden
som
anges
i
artikel 2
FEU,
bland
annat
rättsstatsprincipen,
upprätthålls
(dom
av
den
2 mars 2021,
A.B.
m.fl.
(Tillsättning
av
domare
vid
Högsta
domstolen
–
Rättsmedel)
(C‑824/18,
EU:C:2021:153, punkt 116
och
där
angiven
rättspraxis).
223    På
samma
sätt
är,
såsom
framgår
bland
annat
av skäl 3
i beslut 2006/928
och
de
riktmärken
som
avses
i punkterna 1–3
i
bilagan
till
detta
beslut,
förekomsten
av
ett
opartiskt,
oberoende
och
effektivt
rättssystem
av
särskild
betydelse
för
bekämpandet
av
korruption,
särskilt
på
hög
nivå.
224    Kravet
på
domstolarnas
oavhängighet,
som
följer
av
artikel 19.1
andra
stycket
FEU,
omfattar
två
aspekter.
För
det
första
finns
det
en
extern
aspekt
som
förutsätter
att
den
aktuella
domstolsinstansen
fullgör
sina
uppgifter
helt
självständigt
utan
att
vara
underställd
någon
annan
och
utan
att
ta
emot
order
eller
instruktioner
från
något
håll
och
att
den
således
är
skyddad
mot
yttre
inblandning
eller
påtryckningar
som
kan
äventyra
dess
ledamöters
oberoende
prövning
och
påverka
deras
avgöranden.
För
det
andra
finns
det
en
intern
aspekt
som
sammanfaller
med
begreppet
opartiskhet
och
som
handlar
om
att
avståndet
gentemot
parterna
och
deras
respektive
intressen
vad
gäller
saken
i
målet
ska
vara
detsamma.
Denna
aspekt
förutsätter
att
objektivitet
iakttas
och
att
det
inte
föreligger
något
annat
intresse
vad
gäller
utgången
i
målet
än
vad
som
följer
av
en
strikt
tillämpning
av
rättsreglerna
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
19 november 2019,
A.K.
m.fl.
(Oavhängigheten
hos
avdelningen
för
disciplinära
mål vid
Högsta
domstolen),
C‑585/18,
C‑624/18
och
C‑625/18,
EU:C:2019:982, punkterna 121
och
122
samt
där
angiven
rättspraxis).
225    De
skyddsregler
som
erfordras
enligt
unionsrätten
för
oavhängighet
och
opartiskhet
förutsätter
att
det
finns
regler
som
utesluter
allt
rimligt
tvivel
som
enskilda
rättssubjekt
skulle
kunna
hysa
beträffande
det
aktuella
organets
pålitlighet
i
förhållande
till
yttre
omständigheter
och
organets
neutralitet
i
förhållande
till
de
intressen
som
konfronteras
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
19 september 2006,
Wilson,
C‑506/04,
EU:C:2006:587, punkt 53
och
där
angiven
rättspraxis,
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 196,
och
dom
av
den
15 juli 2021, kommissionen/Polen (Disciplinära förfaranden gentemot domare),
C‑791/19, EU:C:2021:596, punkt 59
och
där
angiven
rättspraxis).
226    Domarna
måste
därvidlag
skyddas
gentemot
yttre
inblandning
och
påtryckningar
som
skulle
kunna
äventyra
deras
oavhängighet.
De
regler
som
är
tillämpliga
på
domarnas
ställning
och
tjänsteutövning
ska
särskilt
göra
det
möjligt
att
utesluta
inte
bara
all
direkt
påverkan
i
form
av
instruktioner
utan
även
mer
indirekt
påverkan
som
kan
inverka
på
domarnas
beslutsfattande,
och
därmed
förhindra
att
det
framstår
som
att
dessa
domare
inte
är
oavhängiga
eller
opartiska,
vilket
inverkar
menligt
på
det
förtroende
som
enskilda
rättssubjekt
ska
kunna
hysa
för
domstolsväsendet
i
ett
demokratiskt
samhälle
och
i
en
rättsstat
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
2 mars 2021,
A.B.
m.fl.
(Tillsättning
av
domare
vid
Högsta
domstolen
–
Rättsmedel),
C‑824/18,
EU:C:2021:153, punkterna 119
och
139
och
där
angiven
rättspraxis).
227    Vad
närmare
bestämt
gäller
bestämmelserna
om
det
disciplinära
systemet,
förutsätter
oavhängighetskravet
enligt
fast
rättspraxis
att
detta
system
innehåller
de
skyddsregler
som
behövs
för
att
helt
eliminera
risken
för
att
ett
sådant
system
används
som
ett
system
för
politisk
kontroll
över
innehållet
i
domstolarnas
avgöranden.
Det
är
därvidlag
nödvändigt
att
den
omständigheten
att
ett
domstolsavgörande
innehåller
ett
eventuellt
fel
avseende
tolkningen
och
tillämpningen
av
nationella
och
unionsrättsliga
bestämmelser,
eller
avseende
bedömningen
av
de
faktiska
omständigheterna
och
bevisningen,
inte
i
sig
kan
leda
till
att
den
berörda
domaren
ådrar
sig
disciplinansvar
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
18 maj 2021,
Asociaţia
”Forumul
Judecătorilor
din
România”
m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19,
EU:C:2021:393, punkterna 198
och
234
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
15 juli 2021,
kommissionen/Polen
(Disciplinära
förfaranden
gentemot
domare),
C‑791/19,
EU:C:2021:596, punkterna 134
och
138).
Det
utgör
för
övrigt
en
inneboende
garanti
för
de
nationella
domarnas
oavhängighet
att
de
inte
ska
kunna
utsättas
för
disciplinära
förfaranden
eller
disciplinåtgärder
på
grund
av
att
de
har
utnyttjat
möjligheten
enligt
artikel 267
FEUF
att
vända
sig
till
EU‑domstolen,
något
som
ingår
i
deras
exklusiva
behörighet
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 juli 2016, Ognyanov,
C‑614/14, EU:C:2016:514, punkterna 17
och
25,
dom
av
den
26 mars 2020, Miasto Łowicz och Prokurator Generalny,
C‑558/18
och
C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 59,
och
dom
av
den
23 november 2021, IS (Hänskjutandebeslutets rättsstridighet),
C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 91).
228    Enligt
maktfördelningsprincipen,
som
är
kännetecknande
för
hur
en
rättsstat
fungerar,
ska
domstolarnas
oavhängighet
garanteras
särskilt
gentemot
den
lagstiftande
och
den
verkställande
makten
(dom
av
den
19 november 2019,
A.K.
m.fl.
(Oavhängigheten
hos
avdelningen
för
disciplinära
mål vid
Högsta
domstolen),
C‑585/18,
C‑624/18
och
C‑625/18,
EU:C:2019:982, punkt 124
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
2 mars 2021,
A.B.
m.fl.
(Tillsättning
av
domare
vid
Högsta
domstolen
–
Rättsmedel)
(C‑824/18,
EU:C:2021:153, punkt 118).
229    Även
om
varken
artikel 2
eller
artikel 19.1
andra
stycket
FEU
eller
någon
annan
unionsrättslig
bestämmelse
ålägger
medlemsstaterna
en
viss
konstitutionell
modell
som
reglerar
förhållandena
och
samspelet
mellan
olika
statsorgan,
bland
annat
vad
gäller
definitionen
och
avgränsningen
av
deras
behörighet,
måste
dessa
medlemsstater
icke
desto
mindre
iaktta
bland
annat
de
krav
på
domstolarnas
oavhängighet
som
följer
av
dessa
unionsrättsliga
bestämmelser
(se,
med
hänvisning
till
praxis
från
Europeiska
domstolen
för
de
mänskliga
rättigheterna
angående
artikel 6
i
Europakonventionen,
dom
av
den
19 november 2019,
A.K.
m.fl.
(Oavhängigheten
hos
avdelningen
för
disciplinära
mål vid
Högsta
domstolen),
C‑585/18,
C‑624/18
och
C‑625/18,
EU:C:2019:982, punkt 130).
230    Under
dessa
omständigheter
utgör
inte
artiklarna 2
och
19.1
andra
stycket
FEU
eller beslut 2006/928
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
författningsdomstolens
avgöranden
är
bindande
för
allmänna
domstolar,
förutsatt
att
den
nationella
lagstiftningen
säkerställer
att
nämnda
författningsdomstol
är
oberoende
i
förhållande
till
i
synnerhet
den
lagstiftande
och
den
verkställande
makten,
såsom
krävs
enligt
dessa
bestämmelser.
Om
den
nationella
rätten
däremot
inte
garanterar
detta
oberoende
utgör
dessa
unionsrättsliga
bestämmelser
hinder
för
en
sådan
nationell
lagstiftning
eller
praxis,
eftersom
en
sådan
författningsdomstol
inte
kan
säkerställa
det
effektiva
domstolsskydd
som
krävs
enligt
artikel 19.1
andra
stycket
FEU.
231    I
förevarande
fall
avser
de
frågor
som
de
hänskjutande
domstolarna
har
ställt
med
avseende
på
det
krav
på
oavhängighet
för
domare
som
följer
av
dessa
unionsrättsliga
bestämmelser,
för
det
första,
en
rad
aspekter
rörande
stadgan
för
samt
sammansättningen
och
funktionen
hos
den
författningsdomstol
som
meddelade
domarna
i
fråga.
Dessa
domstolar
har
i
synnerhet
påpekat
att
Författningsdomstolen,
enligt
den
rumänska
grundlagen,
inte
ingår
i
domstolsväsendet,
att
dess
ledamöter
utses
av
organ
som
lyder
under
den
lagstiftande
och
verkställande
makten,
vilka
även
är
behöriga
att
vända
sig
till
den,
och
att
den
har
överskridit
sin
behörighet
och
gjort
en
godtycklig
tolkning
av
relevant
nationell
lagstiftning.
232    När
det
gäller
den
omständigheten
att
Författningsdomstolen
enligt
den
rumänska
grundlagen
inte
utgör
en
del
av
domstolsväsendet,
påpekas
i punkt 229
ovan
att
unionsrätten
inte
ålägger
medlemsstaterna
en
viss
konstitutionell
modell
som
reglerar
förhållandena
mellan
och
samspelet
mellan
olika
statsorgan,
bland
annat
vad
gäller
definitionen
och
avgränsningen
av
deras
behörighet.
Det
ska
i
detta
hänseende
preciseras
att
unionsrätten
inte
hindrar
att
det
inrättas
en
författningsdomstol
vars
avgöranden
är
bindande
för
de
allmänna
domstolarna,
förutsatt
att
den
domstolen
iakttar
de
krav
på
oavhängighet
som
avses
i punkterna 224–230
ovan.
Respektive
begäran
om
förhandsavgörande
innehåller
dock
inga
uppgifter
som
pekar
mot
att
Författningsdomstolen,
som
bland
annat
har
till
uppgift
att
pröva
om
lagar
och
förordningar
är
grundlagsenliga
och
att
avgöra
juridiska
konflikter
av
konstitutionell
art
mellan
myndigheter,
med
stöd
av
artikel 146 d
och
e
i
den
rumänska
grundlagen,
inte
uppfyller
dessa
krav.
233    Vad
gäller
villkoren
för
utnämning
av
domare
i
Författningsdomstolen
framgår
det
av
EU-domstolens
praxis
att
enbart
den
omständigheten
att
domarna
i
fråga
utses
av
den
lagstiftande
och
verkställande
makten,
såsom
är
fallet
med
domare
vid
Författningsdomstolen
enligt
artikel 142.3
i
den
rumänska
grundlagen,
varken
skapar
en
beroendeställning
för
domarna
i
förhållande
till
nämnda
statsorgan
eller
ger
upphov
till
tvivel
om
deras
opartiskhet,
förutsatt
att
de
berörda
personerna
inte
utsätts
för
påtryckningar
när
de
väl
har
utsetts
och
inte
erhåller
några
instruktioner
i
tjänsten
(se,
analogt,
dom
av
den
19 november 2019,
A.K.
m.fl.
(Oavhängigheten
hos
avdelningen
för
disciplinära
mål vid
Högsta
domstolen),
C‑585/18,
C‑624/18
och
C‑625/18,
EU:C:2019:982, punkt 133
och
där
angiven
rättspraxis).
234    Även
om
det
kan
visa
sig
nödvändigt
att
försäkra
sig
om
att
de
materiella
rekvisit
och
de
handläggningsregler
som
är
tillämpliga
då
sådana
tillsättningsbeslut
ska
fattas
är
utformade
på
ett
sådant
sätt
att
de
utesluter
allt
rimligt
tvivel
som
enskilda
rättssubjekt
skulle
kunna
hysa
beträffande
de
aktuella
domarnas
pålitlighet
i
förhållande
till
yttre
omständigheter
och
deras
neutralitet
i
förhållande
till
de
intressen
som
konfronteras,
när
de
väl
har
tillsatts,
och
det
därvidlag
är
viktigt
att
dessa
rekvisit
och
handläggningsregler
utformas
på
ett
sätt
så
att
de
krav
som
EU‑domstolen
erinrat
om
i punkt 226
ovan
kan
uppfyllas
(dom
av
den
2 mars 2021,
A.B.
m.fl.
(Tillsättning
av
domare
vid
Högsta
domstolen
–
Rättsmedel),
C‑824/18,
EU:C:2021:153, punkt 123
och
där
angiven
rättspraxis),
framgår
det
inte
av
uppgifterna
i
respektive
begäran
om
förhandsavgörande
att
villkoren
för
utnämningen
av
de
domare
i
Författningsdomstolen
som
meddelat
domarna
i
fråga
strider
mot
dessa
krav.
235    Det
ska
vidare
påpekas
att
det
av
samma
uppgifter
framgår
att
det
i
artikel 142.2
i
den
rumänska
grundlagen
föreskrivs
att
domare
i
Författningsdomstolen
ska
”utses
för
en
tid
av
nio
år som
inte
kan
förlängas
eller
förnyas”.
Enligt
artikel 145
i
grundlagen
ska
domarna
”vara
oavhängiga
vid
utövande
av
sitt
uppdrag.
De
får
inte
avsättas
så
länge
deras
förordnande
varar”.
I
artikel 143
i
grundlagen
fastställs
dessutom
villkoren
för
utnämning
av
domare
i
Författningsdomstolen
genom
att
det
i
detta
avseende
krävs
att
de
ska
ha
”högre
juridisk
utbildning,
hög
yrkeskompetens
och
minst
18 års erfarenhet
av
juridisk
verksamhet
eller
verksamhet
inom
högre
juridisk
utbildning”.
Enligt
artikel 144
i
grundlagen
är
uppdraget
som
domare
vid
Författningsdomstolen
oförenligt
”med
alla
andra
offentliga
och
privata
uppdrag,
med
undantag
för
pedagogiska
arbetsuppgifter
inom
högre
juridisk
utbildning”.
236    Det
ska
i
förevarande
fall
tilläggas
att
den
omständigheten
att
organ
som
lyder
under
verkställande
och
lagstiftande
myndigheter
kan
vända
sig
till
Författningsdomstolen
hänger
samman
med
karaktären
och
funktionen
hos
en
domstol
som
har
inrättats
för
att
avgöra
konflikter
av
konstitutionell
art.
Detta
kan
inte
i
sig
utgöra
en
omständighet
som
gör
det
möjligt
att
ifrågasätta
dess
oberoende
i
förhållande
till
dessa
myndigheter.
237    När
det
gäller
frågan
huruvida
Författningsdomstolen
agerat
på
ett
oberoende
och
opartiskt
sätt
i
de
mål som
gav
upphov
till
de
aktuella
domarna,
kan
den
enda
omständighet
som
de
hänskjutande
domstolarna
har
åberopat,
nämligen
att
Författningsdomstolen
överskridit
sin
behörighet
på
bekostnad
av
den
dömande
makten
i
Rumänien
och
gjort
en
godtycklig
tolkning
av
den
relevanta
nationella
lagstiftningen
inte,
även
om
den
skulle
visa
sig
vara
riktig,
styrka
att
Författningsdomstolen
inte
uppfyller
kraven
på
oberoende
och
opartiskhet
som
det
erinrats
om
i punkterna 224–230
ovan.
Respektive
begäran
om
förhandsavgörande
innehåller
nämligen
inga
andra
detaljerade
uppgifter
som
visar
att
dessa
domar
har
meddelats
i
ett
sammanhang
som
ger
upphov
till
legitima
tvivel
om
huruvida
Författningsdomstolen
har
iakttagit
dessa
krav
fullt
ut.
238    Vad
för
det
andra
gäller
det
disciplinära
ansvar
som
domare
i
de
allmänna
domstolarna
enligt
den
aktuella
nationella
lagstiftningen
kan
ådra
sig
om
de
inte
följer
Författningsdomstolens
avgöranden,
kan
skyddet
för
domstolarnas
oavhängighet
inte
innebära
att
det
är
helt
uteslutet
att
disciplinansvar
för
en
domare
i
vissa
exceptionella
fall
kan
aktualiseras
till
följd
av
domstolsavgöranden
som
denne
har
meddelat.
Det
är
nämligen
uppenbart
att
ett
sådant
krav
på
oavhängighet
inte
syftar
till
att
främja
domares
eventuella
allvarliga
oursäktliga
handlingar,
exempelvis
bestående
i
att
avsiktligt
och
i
ond
tro
eller
till
följd
av
särskilt
grov
och
uppenbar
oaktsamhet
åsidosätta
de
nationella
och
unionsrättsliga
regler
som
de
ska
säkerställa
efterlevnaden
av,
eller
godtyckliga
avgöranden
eller
rättsvägran,
när
de
har
anförtrotts
den
dömande
makten
och
därvid
ska
avgöra
de
tvister
som
anhängiggörs
av
enskilda
(dom
av
den
15 juli 2021,
kommissionen/Polen
(Disciplinära
förfaranden
gentemot
domare),
C‑791/19,
EU:C:2021:596, punkt 137).
239    För
att
bevara
denna
oavhängighet
och
för
att
undvika
att
regelverket
med
disciplinåtgärder
används
för
att
kringgå
dess
legitima
syften,
som
ett
medel
för
politisk
kontroll
av
innehållet
i
domstolarnas
avgöranden
eller
för
att
utöva
påtryckningar
mot
domare,
är
det
dock
nödvändigt
att
den
omständigheten
att
ett
domstolsavgörande
innehåller
ett
eventuellt
fel
avseende
tolkningen
och
tillämpningen
av
nationella
och
unionsrättsliga
bestämmelser,
eller
avseende
bedömningen
av
de
faktiska
omständigheterna
och
bevisningen,
inte
i
sig
kan
leda
till
att
den
berörda
domaren
ådrar
sig
disciplinansvar
(dom
av
den
15 juli 2021,
kommissionen/Polen
(Disciplinära
förfaranden
gentemot
domare),
C‑791/19,
EU:C:2021:596, punkt 138
och
där
angiven
rättspraxis).
240    Det
är
följaktligen
viktigt
att
en
domares
disciplinära
ansvar
på
grund
av
ett
av
dennes
avgöranden
begränsas
till
sådana
exceptionella
fall
som
de
som
nämns
i punkt 238
ovan
och
som
härvidlag
definieras
genom
objektiva
och
kontrollerbara
kriterier
kopplade
till
kraven
på
god
rättskipning,
samt
genom
garantier
som
syftar
till
att
avvärja
risken
för
yttre
påtryckningar
på
innehållet
i
domstolarnas
avgöranden
och
som
således
gör
det
möjligt
att
utesluta
allt
rimligt
tvivel
som
enskilda
rättssubjekt
skulle
kunna
hysa
beträffande
de
berörda
domarnas
pålitlighet
och
neutralitet
i
förhållande
till
de
intressen
som
bryts
mot
varandra
(dom
av
den
15 juli 2021,
kommissionen/Polen
(Disciplinära
förfaranden
gentemot
domare),
C‑791/19,
EU:C:2021:596, punkt 139
och
där
angiven
rättspraxis).
241    I
förevarande
fall
framgår
det
inte
av
uppgifterna
i
respektive
begäran
om
förhandsavgörande
att
det
disciplinära
ansvaret
för
domare
vid
de
nationella
allmänna
domstolarna
för
åsidosättande
av
Författningsdomstolens
avgöranden,
som
föreskrivs
i
artikel 99
ș
i
lag nr 303/2004,
vars
lydelse
inte
innehåller
något
annat
villkor,
är
begränsat
till
de
helt
exceptionella
fall
som
nämns
i punkt 238
ovan,
i
strid
med
den
rättspraxis
som
det
erinras
om
i punkterna 239
och
240
ovan.
242    Av
detta
följer
att
artiklarna 2
och
19.1
andra
stycket
FEU
samt beslut 2006/928
ska
tolkas
så,
att
de
inte
utgör
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
de
allmänna
domstolarna
är
bundna
av
författningsdomstolens
avgöranden,
förutsatt
att
nationell
rätt
säkerställer
att
författningsdomstolen
har
en
oberoende
ställning
i
förhållande
till
bland
annat
den
lagstiftande
och
den
verkställande
makten,
såsom
krävs
enligt
dessa
bestämmelser.
Däremot
utgör
dessa
bestämmelser
i
EU-fördraget
och
nämnda
beslut
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
enligt
vilken
varje
åsidosättande
av
den
nationella
författningsdomstolens
avgöranden
kan
medföra
disciplinansvar
för
domarna
i
de
nationella
allmänna
domstolarna.
243    Under
dessa
omständigheter,
och
i
de
mål där
den
nationella
lagstiftning
eller
praxis
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet
utgör
en
tillämpning
av
unionsrätten
i
den
mening
som
avses
i
artikel 51.1
i
stadgan,
är
det
inte
nödvändigt
att
göra
en
separat
prövning
av
artikel 47
i
stadgan
för
att
besvara
de
hänskjutande
domstolarnas
frågor
och
för
att
avgöra
de
mål som
anhängiggjorts
vid
dem,
eftersom
detta
endast
skulle
kunna
bekräfta
den
slutsats
som
anges
i
punkten
ovan.
–       Unionsrättens företräde
244    De
hänskjutande
domstolarna
har
påpekat
att
Författningsdomstolens
praxis
enligt
de
aktuella
domarna,
som
de
tvivlar
på
är
förenlig
med
unionsrätten,
enligt
artikel 147.4
i
den
rumänska
grundlagen
är
bindande
och
ska
iakttas
av
de
nationella
domstolarna,
vid
äventyr
av
att
deras
ledamöter
annars
åläggs
en
disciplinpåföljd
enligt
artikel 99
ș
i
lag nr 303/2004.
Under
dessa
omständigheter
önskar
de
få
klarlagt
huruvida
principen
om
unionsrättens
företräde
utgör
hinder
för
en
sådan
nationell
lagstiftning
eller
praxis
och
tillåter
att
en
nationell
domstol
underlåter
att
tillämpa
en
sådan
rättspraxis,
utan
att
dess
ledamöter
riskerar
disciplinpåföljder.
245    Det
ska
i
detta
hänseende
erinras
om
att
EU-domstolen
i
sin
fasta
praxis
avseende
EEG‑fördraget
redan
har
slagit
fast
att
gemenskapsfördragen,
till
skillnad
från
vanliga
internationella
fördrag,
har
infört
en
ny
rättsordning
som
införlivades
med
medlemsstaternas
rättssystem
när
fördragen
trädde
i
kraft
och
som
är
bindande
för
deras
domstolar.
Denna
nya
rättsordning,
till
förmån
för
vilken
medlemsstaterna
inom
de
områden
som
bestäms
genom
fördragen
har
inskränkt
sina
suveräna
rättigheter
och
skapat
ett
regelverk
som
är
tillämpligt
inte
bara
på
dem
själva
utan
även
deras
medborgare
är
utrustad
med
egna
institutioner
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 februari 1963, van Gend & Loos,
26/62, EU:C:1963:1, s. 23,
och
dom
av
den
15 juli 1964, Costa,
6/64, EU:C:1964:66, s. 1158
och
1159).
246    I
sin
dom
av
den
15 juli 1964,
Costa
(6/64,
EU:C:1964:66, s. 1158–1160),
slog
domstolen
fast
principen
om
gemenskapsrättens
företräde,
vilken
ska
förstås
så,
att
denna
rätt
ges
företräde
framför
medlemsstaternas
nationella
rätt.
Domstolen
har
i
detta
avseende
konstaterat
att
införandet
genom
EEG‑fördraget
av
en
egen
rättsordning,
som
godtagits
av
medlemsstaterna
på
grundval
av
ömsesidighet,
får
till
följd
att
de
inte
mot
denna
rättsordning
kan
göra
gällande
en
senare
ensidig
åtgärd
eller
nationella
rättsregler,
av
vilka
slag
de
än
är.
Den
rättsordningen
skulle
då
förlora
sin
gemenskapskaraktär
och
den
rättsliga
grunden
för
själva
gemenskapen
sättas
i
fråga.
Dessutom
kan
genomförandet
av
gemenskapsrätten
inte
variera
från
en
stat
till
en
annan
på
grund
av
senare
nationell
lagstiftning
utan
att
äventyra
förverkligandet
av
EEG‑fördragets
mål och
utan
att
leda
till
en
diskriminering
på
grund
av
nationalitet
som
är
förbjuden
genom
det
fördraget.
247    I punkt 21
i
yttrande
1/91
(EES-avtalet
–
I)
av
den
14 december 1991
(EU:C:1991:490),
slog
domstolen
fast
att
EEG‑fördraget,
även
om
det
ingåtts
i
form
av
ett
internationellt
avtal,
inte
desto
mindre
utgör
en
rättslig
gemenskaps
konstitutionella
urkund
och
att
de
väsentliga
kännetecknen
för
den
sålunda
skapade
gemenskapsrättsordningen
särskilt
utgörs
av
dess
företräde
framför
medlemsstaternas
rättsordningar
och
den
direkta
effekten
hos
en
hel
rad
bestämmelser
som
tillämpas
på
såväl
medlemsstaternas
medborgare
som
medlemsstaterna
själva.
248    Dessa
väsentliga
särdrag
i
unionens
rättsordning
och
vikten
av
att
iaktta
unionsrätten
har
för
övrigt
bekräftats
genom
ratificeringen,
utan
förbehåll,
av
fördragen
om
ändring
av
EEG‑fördraget
och
särskilt
Lissabonfördraget.
Vid
antagandet
av
detta
fördrag
var
nämligen
konferensen
med
företrädare
för
medlemsstaternas
regeringar
skyldig
att
i
sin
förklaring nr 17
om
företräde,
som
fogats
till
slutakten
från
den
regeringskonferens
som
antog
Lissabonfördraget
(EUT C 326,
2012, s. 346),
uttryckligen
erinra
om
att
fördragen
och
den
rätt
som
antas
av
unionen
på
grundval
av
fördragen
i
enlighet
med
EU-domstolens
fasta
rättspraxis
har
företräde
framför
medlemsstaternas
rätt
på
de
villkor
som
fastställs
i
nämnda
rättspraxis.
249    Det
ska
tilläggas
att
artikel 4.2
FEU
föreskriver
att
unionen
ska
respektera
medlemsstaternas
likhet
inför
fördragen.
Unionen
kan
endast
iaktta
en
sådan
likhet
om
medlemsstaterna,
i
enlighet
med
principen
om
unionsrättens
företräde,
inte
kan
göra
gällande
en
ensidig
åtgärd
mot
unionens
rättsordning,
oavsett
vilken
åtgärd
det
är
fråga
om.
250    Efter
det
att
Lissabonfördraget
trädde
i
kraft
har
domstolen
upprepade
gånger
bekräftat
tidigare
rättspraxis
angående
principen
om
unionsrättens
företräde,
en
princip
som
ålägger
samtliga
myndigheter
i
medlemsstaterna
att
säkerställa
unionsbestämmelsernas
fulla
verkan,
varvid
medlemsstaternas
nationella
rätt
inte
kan
påverka
unionsbestämmelsernas
verkan
i
medlemsstaterna
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 244
och
där
angiven
rättspraxis,
dom
av
den
6 oktober 2021, W.Ż. (Högsta
domstolens
avdelning
för
extraordinär
kontroll
och
offentliga
angelägenheter
–
Tillsättning),
C‑487/19,
EU:C:2021:798, punkt 156,
och
dom
av
den
23 november 2021,
IS
(Hänskjutandebeslutets
rättsstridighet),
C‑564/19,
EU:C:2021:949, punkt 78
och
där
angiven
rättspraxis).
251    Enligt
principen
om
unionsrättens
företräde
får
den
omständigheten
att
en
medlemsstat
åberopar
nationella
bestämmelser,
oavsett
om
det
är
fråga
om
konstitutionella
sådana eller inte,
inte
undergräva
unionsrättens
enhetlighet
och
effektivitet.
Enligt
fast
rättspraxis
har
principen
om
unionsrättens
företräde
nämligen
verkningar
gentemot
samtliga
organ
i
en
medlemsstat,
och
nationella
bestämmelser,
inbegripet
grundlagsbestämmelser,
kan
inte
utgöra
hinder
för
detta
(dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 245
och
där
angiven
rättspraxis,
dom
av
den
6 oktober 2021, W.Ż. (Högsta
domstolens
avdelning
för
extraordinär
kontroll
och
offentliga
angelägenheter
–
Tillsättning),
C‑487/19,
EU:C:2021:798, punkt 157,
och
dom
av
den
23 november 2021,
IS
(Hänskjutandebeslutets
rättsstridighet),
C‑564/19,
EU:C:2021:949, punkt 79
och
där
angiven
rättspraxis).
252    Principen
om
unionsrättens
företräde
innebär
att
den
nationella
domstol
som
inom
ramen
för
sin
behörighet
ska
tillämpa
unionsbestämmelser
är
skyldig
att,
om
det
inte
är
möjligt
att
tolka
nationell
rätt
i
enlighet
med
kraven
i
unionsrätten,
säkerställa
att
dessa
bestämmelser
ges
full
verkan
i
det
anhängiggjorda
målet
genom
att,
med
stöd
av
sin
egen
behörighet,
vid
behov
underlåta
att
tillämpa
nationell
lagstiftning
eller
praxis,
även
senare
sådan,
som
strider
mot
unionsbestämmelser
med
direkt
effekt,
utan
att
vare
sig
begära
eller
avvakta
ett
föregående
upphävande
av
denna
genom
ett
lagstiftningsförfarande
eller
annat
konstitutionellt
förfarande
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 247
och
248,
och
dom
av
den
23 november 2021,
IS
(Hänskjutandebeslutets
rättsstridighet),
C‑564/19,
EU:C:2021:949, punkt 80).
253    Vad
gäller
de
unionsbestämmelser
som
förevarande
respektive
begäran
om
förhandsavgörande
avser,
framgår
det
av
domstolens
praxis
att
artikel 19.1
andra
stycket
FEU,
artikel 325.1
FEUF
och
de
riktmärken
som
anges
i
bilagan
till beslut 2006/928
är
formulerade
i
klara
och
precisa
ordalag
och
är
ovillkorliga
och
därmed
har
direkt
effekt
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 december M.A.S.
och
M.B.,
C‑42/17,
EU:C:2017:936, punkterna 38
och
39,
och
dom
av
den
18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,
C‑83/19,
C‑127/19,
C‑195/19,
C‑291/19,
C‑355/19
och
C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 249
och
250).
254    Det
ska
i
detta
sammanhang
erinras
om
att
det
av
artikel 19
FEU
följer
att
det,
även
om
det
ankommer
på
de
nationella
domstolarna
och
EU-domstolen
att
säkerställa
att
unionsrätten
tillämpas
fullt
ut
i
samtliga
medlemsstater
och
att
säkerställa
det
effektiva
domstolsskydd
som
enskilda
ska
ges
enligt
unionsrätten,
är
EU-domstolen
som
har
exklusiv
behörighet
att
slutgiltigt
tolka
unionsrätten
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
2 september 2021,
Republiken
Moldavien,
C‑741/19,
EU:C:2021:655, punkt 45).
Vid
utövandet
av
denna
behörighet
ankommer
det
i
slutändan
på
EU-domstolen
att
precisera
räckvidden
av
principen
om
unionsrättens
företräde
beträffande
de
relevanta
bestämmelserna
i
unionsrätten.
Denna
räckvidd
kan
inte
vara
beroende
av
hur
bestämmelser
i
nationell
rätt
tolkas
eller
av
en
nationell
domstols
tolkning
av
unionsrättsliga
bestämmelser
vilken
inte
överensstämmer
med
EU-domstolens
tolkning.
För
detta
ändamål
skapar
förfarandet
för
förhandsavgörande
enligt
artikel 267
FEUF,
vilket
utgör
kärnan
i
det
domstolssystem
som
har
inrättats
genom
fördragen,
en
dialog
mellan
EU-domstolen
och
domstolarna
i
medlemsstaterna,
för
att
garantera
en
enhetlig
tolkning
av
unionsrätten
och
därigenom
göra
det
möjligt
att
säkerställa
unionsrättens
koherens,
fulla
verkan
och
autonomi
samt
slutligen
den
specifika
karaktären
hos
den
rättsordning
som
inrättats
genom
fördragen
(dom
av
den
6 mars 2018,
Achmea,
C‑284/16,
EU:C:2018:158, punkt 37
och
där
angiven
rättspraxis,
och
dom
av
den
6 oktober 2021, Consorzio Italian Management och Catania Multiservizi,
C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 27).
255    I
förevarande
fall
har
de
hänskjutande
domstolarna
påpekat
att
de
enligt
den
rumänska
grundlagen
är
bundna
av
den
rättspraxis
som
följer
av
de
aktuella
domarna
från
Författningsdomstolen
och
att
de,
vid
äventyr
av
att
deras
ledamöter
riskerar
disciplinförfarande
eller
disciplinpåföljder,
inte
kan
underlåta
att
tillämpa
denna
praxis,
även
om
de,
mot
bakgrund
av
en
dom
i
ett
mål om
förhandsavgörande
från
EU-domstolen,
anser
att
nämnda
praxis
strider
mot
unionsrätten.
256    EU-domstolen
erinrar
om
att
en
dom
som
den
meddelat
i
ett
mål om
förhandsavgörande
är
bindande
för
den
nationella
domstolen
när
denna
avgör
det
nationella
målet,
såvitt
avser
tolkningen
av
de
berörda
unionsbestämmelserna
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 april 2016,
PFE,
C‑689/13,
EU:C:2016:199, punkt 38
och
där
angiven
rättspraxis).
257    En
nationell
domstol
som
har
utnyttjat
möjligheten
eller
fullgjort
skyldigheten
att
begära
ett
förhandsavgörande
från
EU-domstolen
med
stöd
av
artikel 267
FEUF
kan
därför
inte
vara
förhindrad
att
omedelbart
tillämpa
unionsrätten
på
ett
sätt
som
står
i
överensstämmelse
med
EU-domstolens
avgörande
eller
praxis,
utan
att
den
ändamålsenliga
verkan
av
den
bestämmelsen
försvagas
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
9 mars 1978,
Simmenthal,
106/77,
EU:C:1978:49, punkt 20,
och
dom
av
den
5 april 2016,
PFE,
C‑689/13,
EU:C:2016:199, punkt 39).
Det
ska
tilläggas
att
befogenheten
att,
vid
tidpunkten
för
denna
rättstillämpning,
göra
allt
som
är
nödvändigt
för
att
underlåta
att
tillämpa
nationell
lagstiftning
eller
praxis
som
kan
hindra
unionsbestämmelsernas
fulla
verkan
är
en
integrerad
del
av
de
nationella
domstolarnas
uppgift
inom
unionen
att
inom
ramen
för
sin
behörighet
tillämpa
de
unionsrättsliga
bestämmelserna,
vilket
innebär
att
utövandet
av
denna
befogenhet
utgör
en
garanti
som
ingår
i
domarnas
oavhängighet
enligt
artikel 19.1
andra
stycket
FEU
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
26 mars 2020, Miasto Łowicz och Prokurator Generalny,
C‑558/18
och
C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 59,
och
dom
av
den
23 november 2021, IS (Hänskjutandebeslutets rättsstridighet),
C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 91.
258    All
nationell
lagstiftning
eller
praxis
som
kan
leda
till
att
unionsrättens
verkan
försvagas,
på
grund
av
att
den
domstol
som
är
behörig
att
tillämpa
denna
rätt
förvägras
möjligheten
att
vid
tidpunkten
för
tillämpningen
göra
allt
som
erfordras
för
att
sätta
åt
sidan
nationella
bestämmelser
eller
praxis
som
kan
tänkas
hindra
unionsbestämmelsernas
fulla
verkan,
är
följaktligen
oförenlig
med
de
krav
som
följer
av
unionsrättens
karaktär
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
22 juni 2010, Melki och Abdeli,
C‑188/10
och
C‑189/10, EU:C:2010:363, punkt 44
och
där
angiven
rättspraxis,
dom
av
den
5 april 2016, PFE,
C‑689/13, EU:C:2016:199, punkt 41,
och
dom
av
den
4 december 2018, Minister for Justice and Equality och Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17, EU:C:2018:979, punkt 36).
259    En
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
avgöranden
från
den
nationella
författningsdomstolen
är
bindande
för
de
allmänna
domstolarna,
trots
att
dessa,
mot
bakgrund
av
en
dom
som
EU-domstolen
meddelat
i
ett
mål om
förhandsavgörande,
anser
att
den
rättspraxis
som
följer
av
dessa
avgöranden
i
grundlagsfrågor
strider
mot
unionsrätten,
är
ägnad
att
hindra
dessa
domstolar
från
att
säkerställa
att
unionsrättens
krav
får
full
verkan.
Effekten
av
detta
hinder
kan
förstärkas
av
att
ett
eventuellt
åsidosättande
av
denna
rättspraxis
i
grundlagsfrågor
kvalificeras
som
en
disciplinförseelse
i
nationell
rätt.
260    Det
ska
i
detta
sammanhang
påpekas
att
artikel 267
FEUF
utgör
hinder
för
varje
nationell
lagstiftning
eller
praxis
som
kan
hindra
de
nationella
domstolarna
från
att,
beroende
på
omständigheterna,
använda
sig
av
möjligheten
eller
fullgöra
skyldigheten
enligt
artikel 267
FEUF
att
begära
förhandsavgörande
från
EU‑domstolen
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
5 april 2016,
PFE,
C‑689/13,
EU:C:2016:199, punkterna 32–34
och
där
angiven
rättspraxis,
dom
av
den
19 november 2019,
A.K.
m.fl.
(Oavhängigheten
hos
avdelningen
för
disciplinära
mål vid
Högsta
domstolen),
C‑585/18,
C‑624/18
och
C‑625/18,
EU:C:2019:982, punkt 103,
och
dom
av
den
23 november 2021,
IS
(Hänskjutandebeslutets
rättsstridighet),
C‑564/19,
EU:C:2021:949, punkt 93).
Enligt
den
rättspraxis
som
det
erinras
om
i punkt 227
ovan
utgör
för
övrigt
den
omständigheten
att
nationella
domare
inte
utsätts
för
disciplinära
förfaranden
eller
disciplinåtgärder
för
att
ha
utövat
möjligheten
att
vända
sig
till
EU-domstolen
med
stöd
av
artikel 267
FEUF,
vilken
omfattas
av
deras
exklusiva
behörighet,
en
garanti
som
är
en
inneboende
del
av
deras
oavhängighet.
Om
en
nationell
domstol,
efter
EU-domstolens
svar,
skulle
finna
att
praxis
från
den
nationella
författningsdomstolen
strider
mot
unionsrätten,
kan
den
omständigheten
att
den
nationella
domstolen,
i
enlighet
med
principen
om
unionsrättens
företräde,
underlåter
att
tillämpa
nämnda
rättspraxis
inte
heller
på
något
sätt
medföra
att
domaren
ådrar
sig
disciplinansvar.
261    I
förevarande
fall
framgår
det
av
handlingarna
i
målet
att
disciplinära
förfaranden
inletts
med
stöd
av
artikel 99
ș
i
lag nr 303/2004
mot
vissa
domare
vid
de
hänskjutande
domstolarna
till
följd
av
att
de
framställt
deras
begäran
om
förhandsavgörande.
För
det
fall
EU-domstolens
svar
skulle
föranleda
dessa
domstolar
att
underlåta
att
tillämpa
Författningsdomstolens
praxis
enligt
de
aktuella
domarna,
tycks
det
inte
heller,
mot
bakgrund
av
den
praxis
från
Författningsdomstolen
som
avses
i punkt 58
ovan,
kunna
uteslutas
att
domarna
i
de
domstolarna
riskerar
disciplinåtgärder.
262    Av
detta
följer
att
principen
om
unionsrättens
företräde
ska
tolkas
så,
att
den
utgör
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
de
nationella
allmänna
domstolarna
är
bundna
av
domar
från
den
nationella
författningsdomstolen
och
därför
inte,
utan
att
göra
sig
skyldiga
till
en
disciplinförseelse,
med
stöd
av
sin
egen
behörighet
kan
underlåta
att
tillämpa
den
rättspraxis
som
följer
av
dessa
domar,
trots
att
de
mot
bakgrund
av
en
dom
från
EU-domstolen
finner
att
denna
rättspraxis
strider
mot
artikel 19.1
andra
stycket
FEU,
artikel 325.1
FEUF
eller beslut 2006/928.
263    Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
ska
den
andra
och
den
tredje
frågan
i målen C‑357/19,
C‑379/19,
C‑811/19
och
C‑840/19
samt
den
enda
frågan
i mål C‑547/19
besvaras
enligt
följande.
–        Artiklarna 2
och
19.1
andra
stycket
FEU
samt beslut 2006/928
ska
tolkas
så,
att
de
inte
utgör
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
de
allmänna
domstolarna
är
bundna
av
den
nationella
författningsdomstolens
avgöranden,
förutsatt
att
nationell
rätt
säkerställer
att
författningsdomstolen
har
en
oberoende
ställning
i
förhållande
till
bland
annat
den
lagstiftande
och
den
verkställande
makten,
såsom
krävs
enligt
dessa
bestämmelser.
Däremot
utgör
dessa
bestämmelser
i
EU-fördraget
och
nämnda
beslut
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
enligt
vilken
varje
åsidosättande
av
den
nationella
författningsdomstolens
avgöranden
kan
medföra
disciplinansvar
för
domarna
i
de
nationella
allmänna
domstolarna.
–        Principen
om
unionsrättens
företräde
ska
tolkas
så,
att
den
utgör
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
eller
praxis
enligt
vilken
de
nationella
allmänna
domstolarna
är
bundna
av
domar
från
den
nationella
författningsdomstolen
och
därför
inte,
utan
att
göra
sig
skyldiga
till
en
disciplinförseelse,
med
stöd
av
sin
egen
behörighet
kan
underlåta
att
tillämpa
den
rättspraxis
som
följer
av
dessa
domar,
trots
att
de
mot
bakgrund
av
en
dom
från
EU-domstolen
finner
att
denna
rättspraxis
strider
mot
artikel 19.1
andra
stycket
FEU,
artikel 325.1
FEUF
eller beslut 2006/928.
Rättegångskostnader
264    Eftersom
förfarandet
i
förhållande
till
parterna
i
de
nationella
målen
utgör
ett
led
i
beredningen
av
samma
mål,
ankommer
det
på
de
hänskjutande
domstolarna
att
besluta
om
rättegångskostnaderna.
De
kostnader
för
att
avge
yttrande
till
domstolen
som
andra
än
nämnda
parter
har
haft
är
inte
ersättningsgilla.
Mot
denna
bakgrund
beslutar
domstolen
(stora
avdelningen)
följande:
1)      Kommissionens beslut 2006/928/EG av den 13 december 2006 om inrättande av en mekanism för samarbete och kontroll av Rumäniens framsteg vid uppfyllandet av de särskilda riktmärkena för reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption är till alla delar bindande för Rumänien så länge det inte har upphävts. De riktmärken som anges i beslutets bilaga syftar till att säkerställa att Rumänien iakttar rättsstatsprincipen i artikel 2 FEU, och dessa riktmärken är bindande för nämnda medlemsstat, i det att medlemsstaten är skyldig att vidta lämpliga åtgärder för att genomföra dessa riktmärken och därvid i vederbörlig ordning, i enlighet med principen om lojalt samarbete i artikel 4.3 FEU, beakta de rapporter som upprättas av kommissionen på grundval av nämnda beslut, särskilt de rekommendationer som anges i nämnda rapporter.
2)      Artikel 325.1 FEUF, jämförd med artikel 2 i konventionen som utarbetats på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, undertecknad i Luxemburg den 26 juli 1995 samt beslut 2006/928 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning eller praxis enligt vilken domar om korruption och mervärdesskattebedrägeri som i första instans inte meddelats av dömande sammansättningar som är specialiserade på detta område eller, i högre instans, av dömande sammansättningar där samtliga ledamöter utsetts genom lottning är absolut ogiltiga, så att de berörda målen om korruption och mervärdesskattebedrägeri – i förekommande fall efter ett resningsförfarande mot den slutliga domen – måste prövas på nytt i första och/eller andra instans, förutsatt att tillämpning av en sådan nationell lagstiftning eller praxis är ägnad att skapa en risk för systemisk straffrihet för gärningar som utgör allvarliga bedrägeribrott riktade mot unionens ekonomiska intressen eller korruptionsbrott i allmänhet. Skyldigheten att se till att sådana brott är föremål för effektiva och avskräckande straffrättsliga påföljder befriar inte den hänskjutande domstolen från skyldigheten att kontrollera att de grundläggande rättigheter som garanteras i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna iakttas. Den hänskjutande domstolen kan inte tillämpa en nationell standard för skydd av de grundläggande rättigheterna som medför en sådan risk för systemisk straffrihet.
3)      Artiklarna 2 och 19.1 andra stycket FEU samt beslut 2006/928 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning eller praxis enligt vilken de allmänna domstolarna är bundna av den nationella författningsdomstolens avgöranden, förutsatt att nationell rätt säkerställer att författningsdomstolen har en oberoende ställning i förhållande till bland annat den lagstiftande och den verkställande makten, såsom krävs enligt dessa bestämmelser. Däremot utgör dessa bestämmelser i EU-fördraget och nämnda beslut hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken varje åsidosättande av den nationella författningsdomstolens avgöranden kan medföra disciplinansvar för domarna i de nationella allmänna domstolarna.
4)      Principen om unionsrättens företräde ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning eller praxis enligt vilken de nationella allmänna domstolarna är bundna av domar från den nationella författningsdomstolen och därför inte, utan att göra sig skyldiga till en disciplinförseelse, med stöd av sin egen behörighet kan underlåta att tillämpa den rättspraxis som följer av dessa domar, trots att de mot bakgrund av en dom från EU-domstolen finner att denna rättspraxis strider mot artikel 19.1 andra stycket FEU, artikel 325.1 FEUF eller beslut 2006/928.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk:
rumänska.