62023CJ0143_RES
Mål C‑143/23
KIochFAmotVolkswagen Bank GmbHochMercedes-Benz Bank AG
(begäran om förhandsavgörande från Landgericht Ravensburg (Tyskland))
Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 30 oktober 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Konsumentskydd – Kreditavtal avseende inköp av ett motorfordon – Direktiv 2008/48/EG – Artikel 10.2 l – Krav avseende information som ska anges i avtalet – Skyldighet att ange dröjsmålsräntan – Artikel 14.1 – Ångerrätt – Dag då ångerfristen börjar löpa för det fall dröjsmålsräntan inte har angetts – Missbruk av ångerrätten – Följder av utövandet av ångerrätten avseende ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om inköp av ett motorfordon – Konsumentens skyldigheter mot kreditgivaren – Metoden för beräkning av kompensationsersättning för den finansierade tillgångens värdeminskning – Artikel 14.3 b – Betalning av ränta till följd av utövande av ångerrätten avseende ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om leverans av varor”
Konsumentskydd – Konsumentkreditavtal – Direktiv 2008/48 – Krav i fråga om de uppgifter som ska anges i avtalet – Skyldighet att ange dröjsmålsräntan i form av en konkret procentsats – Uppgift om dröjsmålsränta saknas i avtalet och har inte heller lämnats till konsumenten vid ett senare tillfälle – Ångerfristen börjar inte löpa
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48, skälen 7, 9 och 31 samt artiklarna 10.2 l och 14.1 andra stycket b)
(se punkterna 66–75 samt punkt 1 i domslutet)
Konsumentskydd – Konsumentkreditavtal – Direktiv 2008/48 – Krav i fråga om de uppgifter som ska anges i avtalet – Skyldighet att ange dröjsmålsräntan i form av en konkret procentsats – Uppgift om dröjsmålsränta saknas i avtalet och har inte heller lämnats till konsumenten vid ett senare tillfälle – Ångerfristen börjar inte löpa – Missbruk av ångerrätten på grund av konsumentens beteende mellan avtalets ingående och utövandet av ångerrätten – Föreligger inte
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48, artikel 10.2 l och 14.1)
(se punkterna 78, 79 och 82–85 samt punkt 2 i domslutet)
Konsumentskydd – Konsumentkreditavtal – Direktiv 2008/48 – Ångerrätt – Följderna av att ångerrätten utövas avseende ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av ett fordon – Kompensationsersättning för värdeminskning som konsumenten ska betala till kreditgivaren vid återlämnandet av fordonet – Beräkningsmetod – Nationell rättspraxis enligt vilken man från fordonets försäljningspris drar av det inköpspris som återförsäljaren betalade när fordonet återlämnades – Otillåten – Villkor
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48, artiklarna 3 n, 10.2 l och 14.1)
(se punkterna 89–100 samt punkt 3 i domslutet)
Konsumentskydd – Konsumentkreditavtal – Direktiv 2008/48 – Ångerrätt – Följderna av att ångerrätten utövas avseende ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av ett fordon – Fullständig harmonisering av bestämmelserna om följderna av att ångerrätten utövas – Föreligger inte
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48, skäl 35 samt artiklarna 2.1, 3 n och 14.3 b)
(se punkterna 103–110 samt punkt 4 i domslutet)
Konsumentskydd – Konsumentkreditavtal – Direktiv 2008/48 – Ångerrätt – Följderna av att ångerrätten utövas avseende ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av ett fordon – Nationell lagstiftning enligt vilken konsumenten är skyldig att betala kreditränta till kreditgivaren för perioden från det att kreditbeloppet betalades ut till dess att fordonet återlämnas – Tillåten
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48, skäl 8 och artikel 14.1 och 14.3 b)
(se punkterna 113–119 samt punkt 5 i domslutet)
Resumé
Med anledning av en begäran om förhandsavgörande från Landgericht Ravensburg (Regionala domstolen i Ravensburg, Tyskland) uttalar sig EU-domstolen, mot bakgrund av direktiv 2008/48 (
1
), om den tidpunkt då ångerfristen börjar löpa och om möjligheten att anse att konsumentens utövande av ångerrätten med avseende på ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av ett fordon utgör missbruk. Domstolen prövar dessutom följderna av att utöva denna rätt och preciserar närmare bestämt konsumentens skyldigheter gentemot kreditgivaren.
I enlighet med deras ansökningar av den 1 mars 2019 och den 30 november 2017 ingick KI och FA kreditavtal med Mercedes-Benz Bank respektive Volkswagen Bank (nedan kallade de berörda bankerna) för köp av ett motorfordon för eget bruk. De bilåterförsäljare från vilka bilarna köptes agerade i egenskap av kreditförmedlare för de berörda bankerna och fick kreditbeloppen utbetalade direkt till sig. Inget av kreditavtalen innehöll någon uppgift, i form av en procentsats, om den vid tidpunkten för avtalets ingående tillämpliga dröjsmålsräntan.
KI och FA betalade handpenning och gjorde månatliga amorteringar på lånet och angav därefter, genom skrivelser av den 31 oktober 2019 och den 20 juli 2020, att de utövade sin ångerrätt med avseende på de berörda kreditavtalen. De ansåg nämligen att den ångerfrist som föreskrivs i nationell rätt ännu inte hade börjat löpa, eftersom det i dessa avtal inte fanns någon uppgift om dröjsmålsräntan i form av en viss procentsats.
KI och FA väckte talan vid den hänskjutande domstolen och yrkade återbetalning av de månatliga amorteringar som betalats på lånet fram till dess att de frånträdde de aktuella kreditavtalen och av den handpenning som betalats till återförsäljaren samt fastställelse av att de inte är skyldiga att betala något belopp enligt kreditavtalen, vare sig det rör sig om lånat kapital eller ränta, till följd av detta frånträde. KI gjorde även gällande att han inte var skyldig att betala någon ersättning för det köpta fordonets värdeminskning.
Först frågar sig den hänskjutande domstolen huruvida kreditgivaren, för det fall låntagaren utövar sin ångerrätt med avseende på ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av ett fordon, har rätt till ersättning för fordonets värdeminskning och, i förekommande fall, med vilket belopp. Vidare frågar sig den hänskjutande domstolen från vilken tidpunkt ångerfristen börjar löpa då det inte finns någon uppgift om vilken dröjsmålsränta som var tillämplig när de berörda kreditavtalen ingicks. Den hänskjutande domstolen undrar dessutom om det är möjligt att anse att konsumentens utövande av sin ångerrätt utgör missbruk när denne fortsätter att använda fordonet fram till dess att de nationella domstolarna har avgjort huruvida ångerrätten har utövats med giltig verkan och vägrar att betala ersättning för fordonets värdeminskning till följd av denna användning. Slutligen frågar sig den hänskjutande domstolen huruvida direktiv 2008/48 medför en fullständig harmonisering av skyldigheten, för en låntagare, att betala ränta på kapitalet, inbegripet när den finansierade krediten är kombinerad med ett avtal om köp av varor. För det fall denna fråga besvaras nekande vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida det är förenligt med nämnda direktiv att låntagaren, efter att ha utövat sin ångerrätt med avseende på ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av ett fordon, är skyldig att betala den kreditränta som föreskrivs i kreditavtalet för perioden mellan den dag då kreditbeloppet betalades ut till fordonsförsäljaren och tidpunkten då fordonet återlämnades till kreditgivaren eller försäljaren.
Domstolens bedömning
För det första uttalar sig domstolen om den tidpunkt då ångerfristen börjar löpa (
2
) och erinrar om att denna frist börjar löpa först den dag då konsumenten får den information som avses i artikel 10 i direktiv 2008/48. (
3
) När kreditgivarens information till konsumenten enligt artikel 10.2 i detta direktiv visar sig vara ofullständig eller felaktig börjar ångerfristen således löpa endast om det förhållandet att informationen är ofullständig eller felaktig inte kan påverka konsumentens möjlighet att bedöma omfattningen av sina rättigheter och skyldigheter enligt direktivet. En situation som kännetecknas av att ofullständig eller felaktig information har lämnats ska emellertid särskiljas från en situation där den begärda informationen saknas.
När det gäller skyldigheten att i ett kreditavtal ange den dröjsmålsränta som gäller vid tidpunkten för avtalets ingående, erinrar domstolen om att skyldigheten att ange denna räntesats i form av en konkret procentsats (
4
) gör det möjligt för konsumenten att få kännedom om följderna av hans eller hennes eventuella betalningsdröjsmål. Dröjsmålsräntan måste nämligen anges i form av en konkret procentsats för att konsumenten ska kunna bedöma omfattningen av sitt avtalsmässiga åtagande, bland annat vad gäller de ekonomiska konsekvenserna av att konsumenten underlåter att fullgöra sin betalningsskyldighet eller betalar för sent. Denna information kan således påverka inte bara konsumentens beslut att ingå avtalet, utan även dennes möjlighet att planera återbetalningen av lånet. Domstolen finner därför att den ångerfrist som föreskrivs i artikel 14.1 i direktiv 2008/48 inte börjar löpa när kreditavtalet inte innehåller någon uppgift, i form av en konkret procentsats, om den dröjsmålsränta som är tillämplig när avtalet ingås, och detta gäller så länge denna information inte i vederbörlig ordning har lämnats till konsumenten.
För det andra prövar domstolen frågan huruvida konsumenten eventuellt har utövat sin ångerrätt på ett sätt som utgör missbruk. Efter att ha erinrat om att enskilda inte får åberopa unionsrätten på ett sätt som är bedrägligt eller utgör missbruk, understryker domstolen att kreditgivaren inte med fog kan anse att konsumenten har missbrukat sin ångerrätt, på grund av att det förflutit lång tid mellan avtalets ingående och utövandet av ångerrätten, i ett fall där någon av de obligatoriska uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, oberoende av om konsumenten kände till att han eller hon hade ångerrätt. Under dessa omständigheter kan en kreditgivare inte göra gällande att utövandet av ångerrätten utgör missbruk, när kreditavtalet inte innehåller någon uppgift, i form av en konkret procentsats, om den gällande dröjsmålsräntan vid tidpunkten för avtalets ingående, vilken är en av dessa obligatoriska uppgifter. I ett sådant fall har ångerfristen nämligen inte börjat löpa. Domstolen slår följaktligen fast att artikel 14.1 i direktiv 2008/48 utgör hinder för att kreditgivaren med framgång kan göra gällande att konsumenten har missbrukat sin ångerrätt, på grund av konsumentens beteende mellan avtalets ingående och utövandet av ångerrätten, eller till och med efter detta utövande, när det inte fanns någon uppgift i kreditavtalet, i form av en konkret procentsats, om den dröjsmålsränta som var tillämplig vid tidpunkten för avtalets ingående och denna uppgift inte heller har meddelats i vederbörlig ordning vid ett senare tillfälle.
För det tredje anser domstolen att artikel 14.1 i direktiv 2008/48, jämförd med effektivitetsprincipen, utgör hinder för en nationell rättspraxis enligt vilken – för det fall konsumenten utövar sin ångerrätt med avseende på ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av fordon – storleken på den ersättning som konsumenten ska betala till kreditgivaren för värdeminskning vid återlämnandet av fordonet ska beräknas genom att från det försäljningspris som återförsäljaren tillämpade vid tidpunkten för konsumentens förvärv av fordonet dra av det inköpspris som återförsäljaren betalade vid den tidpunkt då fordonet återlämnades, i den mån denna beräkningsmetod innefattar faktorer som inte har med konsumentens användning av nämnda fordon att göra.
Domstolen underströk i detta sammanhang att direktiv 2008/48 inte innehåller några bestämmelser som reglerar följderna av att konsumenten frånträder ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om leverans av varor. Det ankommer således på medlemsstaterna att reglera de frågor som rör återlämnande av den kreditfinansierade varan eller andra därmed sammanhängande frågor, under förutsättning att den nationella lagstiftning och rättspraxis som reglerar följderna av utövandet av ångerrätten inte äventyrar ångerrättens effektivitet och verkan så till den grad att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva ångerrätten. Så skulle emellertid vara fallet om storleken på den ersättning som konsumenten ska betala till kreditgivaren för en varas värdeminskning vid återlämnandet av varan framstår som oproportionerlig i förhållande till inköpspriset för varan.
Domstolen preciserar i detta sammanhang att bedömningen av huruvida den kompensationsersättning som eventuellt krävs av konsumenten till följd av att denne utövat sin ångerrätt är proportionerlig ska göras efter en ingående bedömning, med beaktande av det sätt på vilket varan i fråga använts och fordonets skick vid den tidpunkt då det återlämnas, bland annat vad gäller en eventuell mekanisk eller estetisk försämring till följd av denna användning. Enbart den omständigheten att den sålunda fastställda kompensationsersättningen kan uppgå till ett stort belopp i förhållande till det pris som konsumenten betalat för fordonet, innebär inte i sig att denna ersättning är oproportionerlig och att metoden för att beräkna nämnda ersättning i praktiken gör det omöjligt eller orimligt svårt att utöva ångerrätten. Detta gäller under förutsättning att ersättningsbeloppet på ett objektivt sätt återspeglar fordonets faktiska värdeminskning till följd av konsumentens användning och dess skick vid den tidpunkt då det återlämnas.
En beräkningsmetod som enbart grundar sig på en konstaterad prisskillnad mellan köpet och återförsäljningen av fordonet – vilken inbegriper faktorer som inte har med användningen av fordonet att göra, såsom försäljningsmarginaler och återförsäljningskostnader, vilka ensidigt fastställts av bilåterförsäljaren, samt mervärdesskatt – medför däremot inte att det är möjligt att bedöma fordonets värdeminskning till följd av att det använts av konsumenten. Eftersom dessa faktorer är aktuella även för det fall fordonet varken har registrerats eller använts innan ångerrätten utövades förefaller denna metod dessutom ålägga konsumenten en börda som uteslutande följer av utövandet av ångerrätten. Under dessa omständigheter kan en sådan metod för beräkning av ersättningen för en varas värdeminskning leda till ett ersättningsbelopp som inte står i proportion till varans inköpspris och göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva ångerrätten.
För det fjärde konstaterar domstolen att direktiv 2008/48 inte innebär en fullständig harmonisering av bestämmelserna om de rättsliga följderna av att konsumenten utövar sin ångerrätt med avseende på ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av ett fordon. Domstolen erinrar i detta hänseende om att detta direktiv inte innehåller några bestämmelser som reglerar följderna, för ett avtal om leverans av varor, av att konsumenten frånträder ett kreditavtal som är kombinerat med detta avtal om leverans av varor. Närmare bestämt preciseras det inte i direktiv 2008/48 vad som ska ske med den finansierade varan eller vilka eventuella interaktioner som ska äga rum mellan kreditavtalet och avtalet om köp av fordonet. (
5
) Det finns dessutom inte någon bestämmelse i detta direktiv som avser den situation där den ångerrätt som utövas av konsumenten avser själva det kombinerade kreditavtalet. I avsaknad av särskilda unionsbestämmelser på området omfattas reglerna för att genomföra det konsumentskydd som föreskrivs i direktiv 2008/48 av medlemsstaternas nationella rättsordningar enligt principen om medlemsstaternas processuella autonomi. Det ankommer således på medlemsstaterna att, med iakttagande av likvärdighets- och effektivitetsprinciperna, precisera verkningarna av utövandet av ångerrätten med avseende på ett kreditavtal som är kombinerat med ett avtal om leverans av varor, även – i förekommande fall – vad gäller skyldigheten att betala upplupen ränta på det lånade kapitalet samt villkoren för denna skyldighet.
För det femte och slutligen konstaterar domstolen att artikel 14.1 i direktiv 2008/48 inte utgör hinder för en nationell lagstiftning, enligt vilken konsumenten, efter det att denne frånträtt ett konsumentkreditavtal som är kombinerat med ett avtal om köp av ett fordon, är skyldig att betala den avtalade krediträntan enligt kreditavtalet för tidsperioden mellan det att kreditbeloppet betalades ut till försäljaren av det finansierade fordonet och tidpunkten då fordonet återlämnas till kreditgivaren eller försäljaren. Artikel 14.3 b första meningen i direktiv 2008/48 syftar nämligen till att säkerställa en balans mellan konsumentskyddet och den fria rörligheten för krediterbjudanden. Under dessa omständigheter möjliggör den eventuella skyldigheten för konsumenten att betala kreditränta, beräknad med beaktande av hur länge medlen faktiskt har ställts till förfogande, att upprätthålla jämvikten i avtalsförhållandet och förhindra att en av parterna, genom att utöva sin ångerrätt, gör en otillbörlig vinst på den andras bekostnad och därmed säkerställa en rättvis fördelning av de bördor och fördelar som följer av genomförandet, om än partiellt och tillfälligt, av kreditavtalet. Kreditgivaren har nämligen tillfälligt avhänt sig det kreditbelopp som betalats till säljaren av fordonet till förmån för konsumenten, vilket innebär att kreditgivaren har låst medel och tagit en ekonomisk risk. Dessutom utgör räntan på det lånade kapitalet inte någon straffavgift, utan en motprestation för tillgången till krediten, vilken i princip utgör en avgiftsbelagd transaktion, oberoende av utövandet av ångerrätten.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG (EUT L 133, 2008, s. 66).
(
2
)	Såsom föreskrivs i artikel 14.1 i direktiv 2008/48.
(
3
)	Artikel 14.1 andra stycket b i direktiv 2008/48.
(
4
)	Enligt artikel 10.2 l i direktiv 2008/48.
(
5
)	Artikel 14.3 b första meningen i direktiv 2008/48.