62001CC0482_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. De båda begäran om förhandsavgörande som är föremål för detta förslag till avgörande rör medlemsstaternas befogenhet att inskränka den fria rörligheten för arbetstagare med hänsyn till allmän ordning, särskilt befogenheten att på grund av vissa brott utvisa gemenskapsmedborgare till en annan medlemsstat. Det handlar därvid om tolkningen av artikel 39 EG och rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa(2) (nedan kallat direktiv 64/221).
II – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2. Den hänskjutande domstolens ena fråga gäller tolkningen av artikel 39 EG, alltså den centrala primärrättsliga bestämmelsen avseende den fria rörligheten för arbetstagare. Det gäller särskilt det i tredje stycket fastställda förbehållet för de begränsningar som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa. Den hänskjutande domstolens andra frågor gäller tolkningen av direktiv 64/221.
3. Artikel 3.1 och 3.2 i direktiv 64/221 har följande lydelse:
”(1) Åtgärder vidtagna med hänsyn till allmän ordning eller säkerhet skall grunda sig uteslutande på den berörda personens eget uppförande.
(2) Tidigare domar för brott skall inte i sig utgöra anledning att vidta sådana åtgärder.”
4. I artikel 9 i direktiv 64/221 föreskrivs följande:
”(1) När rätt att överklaga till domstol inte finns, eller när ett sådant överklagande endast får ske för att avgöra om beslutet har laga giltighet, eller när överklagandet inte kan resultera i ett upphävande, får ett beslut att vägra att förnya ett uppehållstillstånd eller ett beslut om utvisning från territoriet för innehavaren av ett uppehållstillstånd inte, utom i brådskande fall, fattas av den administrativa myndigheten, innan ett yttrande erhållits från den behöriga myndighet i värdlandet hos vilken personen i fråga åtnjuter de rättigheter att försvara sig och få juridisk hjälp eller juridiskt ombud som landets egen lagstiftning föreskriver.
Denna myndighet skall vara en annan än den som är bemyndigad att vägra förnyande av uppehållstillstånd eller besluta om utvisning.
(2) Alla beslut att vägra ett första uppehållstillstånd eller beslut om utvisning av personen i fråga, innan tillståndet utfärdats, skall på begäran av denne underställas den myndighet som först skall avge sitt yttrande enligt punkt 1. Personen i fråga skall då ha rätt att framlägga sitt försvar personligen, utom då detta skulle strida mot den nationella säkerhetens intressen.”
B – Den nationella lagstiftningen
5. De grundläggande tyska bestämmelserna om inresa och uppehåll återfinns i Gesetz zur Neuregelung des Ausländerrechts (lagen om nyreglering av utlänningsrätten, nedan kallad utlänningslagen)(3) och i Gesetz über Einreise und Aufenthalt von Staatsangehörigen der Mitgliedstaaten der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft (lagen om inresa och uppehåll för medborgare i Europeiska ekonomiska gemenskapen, nedan kallad uppehållslagen/EEG).(4) Enligt 2 § andra stycket i utlänningslagen är denna lag tillämplig på utlänningar som åtnjuter fri rörlighet enligt gemenskapsrätten endast i den mån gemenskapsrätten eller uppehållslagen/EEG inte föreskriver något undantag från detta. I enlighet härmed föreskrivs i 15 § uppehållslagen/EEG att utlänningslagen och de förordningar som meddelats med stöd av utlänningslagen är tillämpliga i den mån uppehållslagen/EEG inte föreskriver något annat.
6. 12 § i uppehållslagen/EEG, som reglerar den fria rörlighetens begränsningar, har i sammandrag följande lydelse:
”(1) Såvitt denna lag tillerkänner fri rörlighet och inte redan i föregående bestämmelser föreskriver inskränkande åtgärder, är det endast på grund av hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa (artiklarna 48.3 och 56.1 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen) tillåtet att avseende personer som nämns i 1 § vägra inresa, utfärdande av uppehållstillstånd inom gemenskapen eller förlängning av sådant tillstånd, att vidta begränsande åtgärder enligt 3 § femte stycket, 12 § första stycket första meningen och 14 § utlänningslagen och att utvisa eller verkställa utvisning. Utlänningar som innehar ett permanent uppehållstillstånd inom gemenskapen får endast utvisas vid tungt vägande hänsyn till allmän säkerhet och ordning.
...
(3) Beslut eller åtgärd i första stycket får fattas eller vidtas mot utlänning endast om dennes individuella uppförande ger anledning därtill. Detta gäller inte för beslut eller åtgärd som fattas eller vidtas till skydd för allmän hälsa.”
7. I utlänningslagen föreskrivs tre slag av utvisning: Kann-Ausweisung (eller bedömningsutvisning), Regel-Ausweisung och Ist-Ausweisung.
8. Kann-Ausweisung enligt 45 § utlänningslagen gäller negativ inverkan på den allmänna säkerheten och ordningen eller liknande betydande intressen för Förbundsrepubliken Tyskland.
9. I 47 § andra stycket utlänningslagen regleras så kallad Regel-Ausweisung. Där finns en värderande uppräkning av de skäl som ”i regel” leder till utvisning.
10. I 47 § första stycket utlänningslagen regleras så kallad Ist-Ausweisung som föreskriver obligatorisk utvisning för vissa fall. Denna bestämmelse har följande lydelse:
”(1) En utlänning skall utvisas, om han
1. på grund av ett eller flera uppsåtliga brott genom lagakraftvunnen dom har dömts till frihetsstraff eller ’ungdomsstraff’ på minst tre år eller på grund av uppsåtliga brott under de senaste fem åren genom lagakraftvunnen dom har dömts till flera frihetsstraff eller ’ungdomsstraff’ på sammanlagt minst tre år eller det vid den senaste lagakraftvunna domen förordnats om ’säkerhetsförvar’ eller
2. på grund av ett uppsåtligt brott mot narkotikalagstiftningen, på grund av brott mot allmän ordning enligt 125 a § andra stycket strafflagen eller på grund av brott mot allmän ordning som begåtts vid en förbjuden folksamling eller en förbjuden demonstration enligt 125 § strafflagen genom lagakraftvunnen dom har dömts till ’ungdomsstraff’ på minst två år eller frihetsstraff och verkställigheten av påföljden inte har bestämts till villkorlig dom.”
11. I 48 § i utlänningslagen föreskrivs ett särskilt skydd mot utvisning för vissa utlänningar. Till dem hör bland annat utlänningar som innehar ett uppehållstillstånd (punkt 1) och utlänningar som lever ett gemensamt familjeliv tillsammans med en tysk anhörig (punkt 4). Sådana utlänningar kan endast utvisas ”vid tungt vägande hänsyn till allmän säkerhet och ordning. Tungt vägande hänsyn till allmän säkerhet och ordning föreligger i regel i de fall som uppges i 47 § första stycket.” Enligt 47 § tredje stycket blir Ist-Ausweisung till en Regel-Ausweisung och Regel-Ausweisung till en Kann-Ausweisung.
12. Unionsmedborgare som innehar ett permanent uppehållstillstånd i enlighet med nr 48.1.0 i Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Ausländergesetz (allmän förvaltningsföreskrift till utlänningslagen)(5) jämställs med de personer som nämns i 48 § första stycket. För dem som har rätt till fri rörlighet gäller förutsättningarna i 12 § uppehållslagen/EEG.
13. I varje enskilt fall skall göras en proportionalitetsprövning. Vid denna prövning skall även beaktas det skydd för privat- och familjeliv som finns reglerat bland annat i artikel 8 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen).
14. I 8 § utlänningslagen regleras de särskilda grunderna för vägran. I dess andra stycke regleras bland annat utvisningens begränsning i tid.
15. Enligt uppgift från den hänskjutande domstolen var det i Baden-Württemberg fram till den 30 juni 1999 i princip obligatoriskt att pröva lagenligheten och ändamålsenligheten av förvaltningsbeslut i ett administrativt förfarande angående utvisning innan det var tillåtet att väcka talan. Med verkan från den 1 juli 1999(6) avskaffades dock det administrativa förfarandet i de fall som rör beslut av Regierungspräsidium.
16. 6a § första meningen Ausführungsgesetz zur Verwaltungsgerichtsordnung (tillämpningslag för förvaltningsprocesslagen, nedan kallad AGVwGO) har nu följande lydelse:
”Det är inte nödvändigt med något administrativt förfarande när Regierungspräsidium har antagit eller avslagit ett förvaltningsbeslut.”
17. Någon möjlighet att genom överklagande få en överprövning av ett besluts ändamålsenlighet saknas följaktligen när Regierungspräsidium är behörigt att fatta beslut om utvisning. Enligt 7 § första stycket första meningen Ausländer- und Asylverfahrenszuständigkeitsverordnung (förordning om behörighet vid utlännings- och asylmål, nedan kallad AAZuVO) är Regierungspräsidium behörigt att utvisa utlänningar som har begått brott när dessa enligt domstolsbeslut sitter i fängelse eller är häktade längre än en vecka.
III – Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen
A – I mål C-482/01
18. Georgios Orfanopoulos föddes år 1959 och är grekisk medborgare. År 1972 kom han som barn efter sina föräldrar till Tyskland. Därefter hade han ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. År 1978 for Georgios Orfanopoulos tillbaka till Grekland för att fullgöra sin värnplikt. I september/oktober 1980 reste han åter in i Tyskland. År 1981 gifte sig Georgios Orfanopoulos med en tysk medborgare. I detta äktenskap fick han tre barn. Även dessa är sökande i målet vid den nationella domstolen. Under den följande tiden erhöll Georgios Orfanopoulos flera gånger ett uppehållstillstånd inom gemenskapen, det senaste giltigt till och med den 12 oktober 1999. Den 9 november 1999 begärde han en förlängning av sitt uppehållstillstånd inom gemenskapen. Georgios Orfanopoulos har inte någon avslutad yrkesutbildning. Sedan år 1981 har han haft olika förvärvsarbeten såsom anställd. Georgios Orfanopoulos är tidigare straffad genom ett flertal domar från Amtsgericht Stuttgart.
19. Georgios Orfanopoulos satt i fängelse från den 3 februari 1999 till och med den 5 augusti 1999. Därefter påträffades han upprepade gånger i narkotikakretsar. Från den 7 januari 2000 till och med den 25 januari 2000 var Georgios Orfanopoulos inlagd på Bürgerhospital Stuttgart för avgiftning och togs slutligen in på en terapibehandling med rehabiliteringsinriktning. Han skrevs ut därifrån den 15 april 2000 på grund av att det fastställts att han hade alkohol i blodet. Den 31 maj 2000 återintogs Georgios Orfanopoulos på rehabiliteringsavdelningen, och den 29 juni 2000 skrevs han ut av disciplinära skäl, eftersom det fastställts ett positivt benzodiazepinvärde. Sedan den 11 september 2000 avtjänar Georgios Orfanopoulos frihetsstraff enligt domar från Amtsgericht Stuttgart från åren 1994 och 1998.
20. Åren 1992, 1997 och 1998 varnade utlänningsmyndigheten Georgios Orfanopoulos enligt utlänningslagen.
21. Av den bakgrund som den hänskjutande domstolen har tecknat framgår vidare att Georgios Orfanopoulos har varit narkotikaberoende i över 15 år. I slutet av år 1994 blev han drogfri för en period om cirka ett och ett halvt år. I början av år 2000 genomförde han en avgiftning och därefter två försök med drogterapi. Inget av försöken ledde till någon framgång, eftersom Georgios Orfanopoulos varje gång blev utskriven i förtid från rehabiliteringsavdelningen av disciplinära skäl. Enligt rehabiliteringscentrets rapport hade Georgios Orfanopoulos vid den här tiden sjukdomsinsikt beträffande sitt narkotikaberoende. Det märktes emellertid inte på något sätt att denna insikt kunde leda till någon fullständig avhållsamhet från droger. Det har mot bakgrund av den tidigare brottsligheten visats att Georgios Orfanopoulos vid betydande alkoholintag uppvisar en tendens till våldsamheter. Georgios Orfanopoulos har hittills inte vidtagit några åtgärder för att komma till rätta med sitt tunga alkoholberoende. Enligt rehabiliteringsavdelningens terapirapport saknar Georgios Orfanopoulos fullständigt sjukdomsinsikt vad beträffar alkoholproblematiken. Georgios Orfanopoulos har varken viljan eller förmågan att inleda terapi för sitt alkoholberoende. På grund av det fortsatta narkotika- och alkoholberoendet föreligger en konkret fara för fortsatt brottslighet. Varken straffrättsliga sanktioner eller sanktioner enligt utlänningslagen skulle fungera avskräckande på Georgios Orfanopoulos. Inte heller har Georgios Orfanopoulos och hans döttrar någon gång under hela förfarandet bestritt att det finns en konkret risk för att Georgios Orfanopoulos kommer att begå nya brott.
22. I svarsskrivelse av den 28 februari 2001 utvisade Regierungspräsidium Stuttgart Georgios Orfanopoulos från Tyskland, avslog hans begäran om förlängning av uppehållstillståndet inom gemenskapen och om frigivning och hotade med att utvisa honom till Grekland utan att fastställa någon frist. Samtidigt underrättades han om att han skulle utvisas vid tidpunkten för frisläppandet. Den 21 mars 2001 överklagade Georgios Orfanopoulos och hans döttrar beslutet. I mars 2002 omvandlades den återstående strafftiden till villkorlig dom. Enligt uppgift från Landgericht, som bestämt påföljden, har Georgios Orfanopoulos skött sig bra under verkställigheten. Han har dessutom bestämt sig för att söka hjälp genom terapi.
23. Den hänskjutande domstolen ställer sig tveksam till om utvisningen är förenlig med gemenskapsrätten, det vill säga med artikel 39.1 och 39.3 EG. Svarsskrivelsen från Regierungspräsidium är visserligen i överensstämmelse med domstolens rättspraxis, men proportionaliteten i utvisningen kan ifrågasättas. Detta gäller i fråga om Georgios Orfanopoulos långa uppehållstid i Tyskland. Hans utvisning skulle dessutom klart försvåra ett familjeliv med makan, och det kan ju inte krävas av makan att hon flyttar till Grekland. Därmed uppkommer frågan om förenligheten med artikel 8 i Europakonventionen. Vidare kan de processrättsliga skyddsreglerna i artikel 9 i direktiv 64/221 ha åsidosatts.
B – I mål C-493/01
24. Raffaele Oliveri föddes i Tyskland år 1977 och är italiensk medborgare. Han har sedan födseln befunnit sig i Tyskland utan avbrott. Han har ingen avslutad utbildning. Raffaele Oliveri har varit narkotikaberoende i flera år. Raffaele Oliveri är tidigare straffad genom ett flertal domar.
25. Genom en skrivelse av den 14 maj 1999 varnades Raffaele Oliveri enligt utlänningslagen. Från den 18 november 1999 satt Raffaele Oliveri i fängelse, där han avtjänade frihetsstraff efter två domar från år 1999 och ett flertal till fängelse omvandlade bötespåföljder. Genom beslut av den 7 mars 2000 sköt åklagarmyndigheten i Stuttgart upp verkställigheten av påföljderna enligt de båda domarna från år 1999 med verkan från den 9 mars 2000 för tiden för behandling i en terapeutisk institution. Raffaele Oliveri avbröt denna terapi efter cirka en vecka. Därefter återkallades uppskjutandet av verkställigheten av påföljderna. Den 24 april 2000 greps Raffaele Oliveri igen och har sedan dess suttit i fängelse.
26. I svarsskrivelse av den 29 augusti 2000 utvisade Regierungspräsidium Stuttgart Raffaele Oliveri från Tyskland och hotade honom med att utan fastställande av frist för frivillig utresa utvisa honom till Italien. Raffaele Oliveri överklagade detta den 25 september 2000.
27. Läkarmottagningen på det behöriga sjukhuset för kriminalvården meddelade i en skrivelse av den 20 juni 2001 att Raffaele Oliveri har varit HIV-positiv sedan december 1998. Sedan mars 2001 har Raffaele Oliveri utvecklat aids. Han har visserligen sedan maj 2001 behandlats med en högeffektiv bromsmedicin, men denna har hittills inte visat önskad effekt. Man måste utgå ifrån att Raffaele Oliveri i Italien varken har tillgång till tillräcklig medicinsk hjälp eller att någon vård där kan garanteras denne svårt sjuke man som förmodligen snart kommer att dö.
28. Den hänskjutande domstolen ställer sig tveksam till om utvisningen är förenlig med artikel 39.1 och 39.3 EG och artikel 3 i direktiv 64/221. I 47 § utlänningslagen föreskrivs ingen prövning av omständigheterna i det enskilda fallet. Det är slutligen oklart huruvida det är förenligt med proportionalitetsprincipen att Raffaele Oliveri enligt Bundesverwaltungsgerichts fasta rättspraxis inte längre kan göra gällande väsentliga förhållanden beträffande sitt hälsotillstånd som kan vara avgörande för beslutet om utvisning.
IV – Tolkningsfrågorna
29. Verwaltungsgericht Stuttgart vilandeförklarade de båda målen och hänsköt följande frågor till EG-domstolen för förhandsavgörande:
A – I mål C-482/01
1. Är en inskränkning av den fria rörligheten för en utländsk unionsmedborgare som uppehållit sig i värdstaten under många år, som görs på grund av brott mot narkotikalagstiftningen, förenlig med gemenskapsrätten enligt artikel 39.3 EG med hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa, när det med anledning av hans individuella uppförande är befogat att räkna med att han även i fortsättningen kommer att begå brott och det framstår som orimligt att kräva att unionsmedborgarens maka och barn skall leva i unionsmedborgarens ursprungsstat?
2. Utgör artikel 9.1 i rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 hinder mot en nationell bestämmelse som inte föreskriver något omprövningsförfarande, som inbegriper prövning av ändamålsenligheten, av en administrativ myndighets beslut om utvisning från territoriet av en innehavare av ett uppehållstillstånd, om det inte inrättas någon särskild myndighet som är oberoende av den myndighet som fattar nämnda beslut?
B – I mål C-493/01
1. Utgör artikel 39 EG och artikel 3 i rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 hinder mot en nationell bestämmelse som genom tvingande regler föreskriver att myndigheterna skall utvisa medborgare från andra medlemsstater som på grund av ett uppsåtligt brott mot narkotikalagstiftningen genom lagakraftvunnen dom har dömts till ”ungdomsstraff” på minst två år eller frihetsstraff och verkställigheten av påföljden inte har bestämts till villkorlig dom?
2. Skall artikel 3 i rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 tolkas så att de nationella domstolarna vid prövningen av lagenligheten av ett beslut om utvisning av en unionsmedborgare även skall beakta ett yttrande liksom en positiv utveckling hos den berörda personen som ägt rum efter det senaste myndighetsbeslutet?
V – Den första tolkningsfrågan i mål C-482/01
A – Parternas argument
30. Georgios Orfanopoulos har utgått från att gemenskapsrätten innehåller ett omfattande skydd mot utvisning. Han har därvid hänvisat till rättsläget i de andra medlemsstaterna. Utvisning får ske endast av skäl hänförliga till det individuella uppförandet och inte av allmänpreventiva skäl. Det kan inte accepteras att den berörda personen skall ha bevisbördan för att han inte utgör någon fara för samhället. Proportionalitetsprincipen fordrar att även utvecklingen efter brottet skall tas i beaktande. En utvisning skall dessutom ha någon anknytning till skulden.
31. Vidare skall begränsningarna i artikel 8 i Europakonventionen beaktas, det vill säga den däri angivna rätten till respekt för familjelivet, varvid kriteriet att språkligt kunna göra sig förstådd i ursprungslandet inte skall utgöra någon grund för utvisning. Utvisningen kan dessutom föra med sig att utvisade unionsmedborgare raderas ur brottsregistret senare än medborgarna i landet. För övrigt skall begreppet allmän ordning i direktiv 64/221 tolkas restriktivt.
32. Georgios Orfanopoulos har sammantaget föreslagit att tolkningsfrågan skall besvaras så, att artikel 39 EG förbjuder utvisning av en unionsmedborgare som under många år bott i en annan medlemsstat och att det måste prövas i vilken medlemsstat en återanpassning skulle kunna lyckas bäst.
33. För RegierungspräsidiumStuttgart
beror utvisningens tillåtlighet endast på huruvida det föreligger ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot i den mening som avses i uppehållslagen/EEG. Den konkreta prövningen skall ske i ljuset av proportionalitetsprincipen. Därmed strider inte alltid varje utvisning mot gemenskapsrätten som sker med anledning av ett brott vid mångårigt uppehåll i värdlandet och när det är oskäligt att låta familjemedlemmarna flytta. Slutligen har Regierungspräsidium Stuttgart påpekat att ett åsidosättande av Europakonventionen inte kan vara föremål för ett förhandsavgörande.
34. Den tyska regeringen har utgått från att tysk rätt är i överensstämmelse med gemenskapsrätten. Enligt domstolens rättspraxis skall ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot föreligga som påverkar ett av samhällets grundläggande intressen. Samtliga här aktuella brott måste kvalificeras som hot mot den allmänna ordningen och säkerheten. Gällande tysk rätt, särskilt 12 § uppehållslagen/EEG, tar hänsyn till proportionalitetsprincipen och rätten till respekt för familjelivet i den mening som avses i artikel 8 i Europakonventionen, artikel 6 EU och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, eftersom den föreskriver en prövning i varje enskilt fall.
35. Den italienska regeringen
har utgått från att begreppet ”allmän ordning” skall tolkas på ett gemenskapsautonomt och enhetligt sätt. Vidare har den italienska regeringen hänvisat till rättspraxis beträffande artikel 8 i Europakonventionen från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen). Det framgår av artikel 3 i direktiv 64/221 att en automatisk utvisning är otillåten, eftersom undantag från principen om fri rörlighet skall tolkas restriktivt. Inskränkningar av den fria rörligheten kan endast ske av individualpreventiva skäl och måste vara proportionella. Den italienska regeringen har därav dragit slutsatsen att en nationell bestämmelse är oförenlig med gemenskapsrätten om den föreskriver automatisk utvisning av en medborgare i en annan medlemsstat endast på grundval av en brottmålsdom.
36. Kommissionen har företrätt den uppfattningen att artikel 39 EG och artikel 3 i direktiv 64/221 utgör hinder mot tvingande regler som föreskriver att medborgare i andra medlemsstater skall utvisas om de på grund av vissa brott ådömts vissa påföljder utan att det i varje enskilt fall måste göras en bedömning av omständigheterna kring den berörda personens individuella uppförande.
37. Beträffande proportionaliteten i utvisningen har kommissionen åberopat artikel 8 i Europakonventionen. Även om en utvisning skulle vara berättigad med hänsyn till den berörda personens individuella uppförande är den enligt kommissionens uppfattning inte tillåtlig om det framstår som orimligt att kräva att unionsmedborgarens maka och barn skall leva i unionsmedborgarens ursprungsland. Med utgångspunkt i Europadomstolens rättspraxis och med hänvisning till unionsmedborgarnas rätt till fri rörlighet har kommissionen dragit slutsatsen att en utvisning vore oproportionell.
B – Bedömning
38. Det skall först och främst erinras om att det, inom ramen för det samarbete som har införts mellan de nationella domstolarna och EG-domstolen vid begäran om förhandsavgörande, åligger de nationella domstolarna att fastställa och bedöma de faktiska omständigheterna i målet och domstolen att tillhandahålla de nationella domstolarna de uppgifter om gemenskapsrättens tolkning som är nödvändiga för att de skall kunna lösa tvisten.(7)
39. I det aktuella målet handlar det om en frihetsbegränsande åtgärd mot en unionsmedborgare, närmare bestämt en utvisning. Därmed gäller det huvudsakligen frågan vilket utrymme medlemsstaterna har att bestämma vad hänsynen till allmän ordning kräver.
40. Rent principiellt kan man ställa sig frågan vilka fördelar för Europeiska unionen som kan uppstå av en utvisning från en medlemsstat till en annan medlemsstat. Verkställigheten av utvisning går nämligen i praktiken ut på att ”exportera hotet”.
1. Begränsningarna i direktiv 64/221
41. Enligt domstolens rättspraxis(8) bör begreppet ”allmän ordning” tolkas gemenskapsautonomt och restriktivt när det används för att rättfärdiga en avvikelse från den grundläggande principen om fri rörlighet. Räckvidden av denna tolkning är underkastad domstolens kontroll.
42. I domstolens rättspraxis har fastlagts fyra förutsättningar som måste föreligga för att berättiga begränsningar av den fria rörligheten med hänsyn till allmän ordning och säkerhet.
43. För det första fordras en ”störning av ordningen i samhället”. För det andra krävs ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot. För det tredje skall detta hot påverka ett av samhällets grundläggande intressen.(9) För det fjärde skall medlemsstatens åtgärd vara proportionell.
44. Medan uppfyllelsen av den första förutsättningen inte har ifrågasatts närmare i det aktuella målet, kan den tredje förutsättningen anses uppfylld då det aktuella målet handlar om narkotikabrottslighet som i regel påverkar ett av samhällets grundläggande intressen.
45. Det är oklart huruvida den andra och den fjärde förutsättningen är uppfyllda. Eftersom det i målet vid den nationella domstolen handlar om en åtgärd med hänsyn till allmän ordning och säkerhet i den mening som avses i direktiv 64/221, skall följaktligen bestämmelserna i detta direktiv beaktas. Den andra förutsättningen angående hotet skall därmed betraktas i anslutning till artikel 3 i direktiv 64/221.
46. Man får härvidlag utgå från bestämmelsen i artikel 3.1 i direktiv 64/221, enligt vilken åtgärderna ”uteslutande [skall grunda sig] på den berörda personens eget uppförande”. Därvid skall enligt domstolens rättspraxis, beträffande gärningsmannen, hänsyn tas till ”det hot mot den allmänna ordningen som denne utgör”.(10) Det krävs ett faktiskt och konkret hot, det vill säga förekomsten av en bestämd risk. Sammantaget framkommer av domstolens rättspraxis(11) alltså ett förbud mot ”allmänna värderingar”. Därmed är också inriktningen på allmänpreventiva skäl utesluten, det vill säga även en utvisning som grundas på allmänpreventiva skäl.
47. I artikel 3.2 i direktiv 64/221 framgår ännu ett villkor, nämligen att ”domar för brott ... inte i sig [skall kunna] utgöra anledning att vidta sådana åtgärder”.
48. Domstolen har tolkat denna bestämmelse så, att bedömningen enligt utlänningslagen ”[inte nödvändigtvis] sammanfaller med den bedömning som har legat till grund för domen för brott. En tidigare dom för brott kan följaktligen endast få betydelse när de omständigheter som ligger till grund för denna dom vittnar om ett personligt uppförande som utgör ett faktiskt hot mot den allmänna ordningen”.(12)
49. Domstolen har bekräftat detta uttryckligen vad beträffar narkotikabrott.(13) Därvidlag kan enligt min egen uppfattning åtskillnad göras mellan de olika narkotikabrotten och särkilt stor vikt fästas vid framför allt handeln med farliga droger, som till exempel heroin.
50. Det framgår av rättspraxis att de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna skall grunda sitt beslut på en prognos med avseende på den berörda personens framtida uppförande. De tidigare domarnas antal och karaktär utgör en viktig omständighet inom ramen för denna bedömning, varvid särskilt brottslighetens intensitet skall beaktas. Dessutom spelar risken för återfall en stor roll. Därvid är det inte tillräckligt att beakta den avlägsna risken för nya störningar. Återfallsrisken kan ju snarare bli större om det föreligger ett drogberoende genom vilket risken finns att nya brott kan begås för att finansiera detta beroende.
51. En annan viktig aspekt vid bedömningen av det framtida hotet utgör också, liksom exempelvis i målet vid den nationella domstolen, den omständigheten att verkställigheten av påföljden har omvandlats till villkorlig dom. Det talar nämligen för att det inte längre föreligger något konkret hot från den berörda personen. Därutöver bör eventuella sjukdomar, till exempel HIV och aids, tas in i bedömningen på sådant sätt att de i extremfall utgör hinder mot utvisning.
52. Som fjärde förutsättning för lagenligheten av begränsningar av den fria rörligheten med hänsyn till allmän ordning och säkerhet fordras enligt domstolens rättspraxis att proportionalitetsprincipen har beaktats. ”En såda n åtgärd skall härvid vara ägnad att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom den och den skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning”.(14)
2. Respekten för privat- och familjeliv enligt artikel 8 i Europakonventionen
53. Bortsett från bestämmelserna i direktiv 64/221 har de nationella myndigheterna dessutom att beakta bestämmelserna i Europakonventionen. Inom ramen för beaktandet av de allmänna rättsprinciperna utgår domstolen från medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner liksom från uppgifter i de internationella dokument som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna varit med om att utarbeta eller tillträtt. Enligt domstolens fasta rättspraxis, som bekräftats genom artikel 6.2 EU, hör Europakonventionen till de allmänna rättsprinciper som skyddas av gemenskapsrätten.(15)
54. I det aktuella målet gäller det respekten för privat- och familjelivet enligt artikel 8 i Europakonventionen, vilket har påpekats såväl av den hänskjutande domstolen som av Georgios Orfanopoulos, den tyska och den italienska regeringen samt kommissionen.
55. Jag skall först pröva invändningen att ett utvisningsbeslut enligt tysk rätt inte utgör något intrång i skyddssfären i artikel 8 i Europakonventionen, eftersom det inte föreligger någon direkt negativ inverkan. Till skillnad från de vid Europadomstolen avgjorda fall som gällde utvisning enligt fransk rätt leder en utvisning enligt tysk rätt inte till någon faktisk separation mellan den berörda personen och hans maka och/eller barn. För den berörda person som utvisas enligt tysk rätt är det nämligen möjligt att fortsätta att uppehålla sig i förbundsrepubliken genom att han ansöker om inresetillstånd. Dessutom kan den berörda personen efter en tid få en tillfällig uppehållsrätt som kan förlängas och leda till rätt till permanent uppehållstillstånd.(16)
56. Utan att gå in på någon värdering av de avgöranden från Europadomstolen som baserar sig på fransk rätt är det i detta sammanhang tillräckligt att hänvisa till EG-domstolens egen tolkning av begreppet ”intrång” i den mening som avses i artikel 8 i Europakonventionen. Ett sådant kan nämligen enligt domstolens dom i målet Carpenter(17) även föreligga genom själva beslutet att utfärda ett utvisningsbeslut (”decision to make a deportation order”). För även om domstolen inte uttryckligen talar om ett ”decision to deport” handlade målet vid den nationella domstolen likväl om ett ”decision to make a deportation order”. Ett intrång kan alltså föreligga redan innan beslutet att verkställa utvisningen har fattats och alltså inte bara när det verkställs.
57. Enligt både EG-domstolens och Europadomstolens rättspraxis står ett intrång i strid med artikel 8 i Europakonventionen endast ”om det inte uppfyller kraven i artikel 8.2, det vill säga om det inte görs ’med stöd av lag’, inte syftar till ett eller flera mål som är legitima enligt artikel 8.2 och om det inte är ’[nödvändigt] i ett demokratiskt samhälle ...’, det vill säga motiverat av tvingande sociala hänsyn samt bland annat står i proportion till det legitima mål som eftersträvas”.(18)
58. I det följande skall närmare redogöras för de kriterier som bör tillämpas inom ramen för prövningen av proportionaliteten. Denna prövning går ut på att i det enskilda fallet göra en avvägning mellan statens och den berörda personens intressen. Med staten avses här den stat som vidtar åtgärder för att avbryta uppehållet.
59. I enlighet med uppgiftsfördelningen mellan domstolen och de nationella domstolarna är det emellertid inte domstolens sak att inom ramen för ett förhandsavgörande göra en slutgiltig lagenlighetsbedömning av omständigheterna i det konkreta fallet. Snarare ankommer det på de nationella domstolarna ”att kontrollera att de åtgärder som vidtagits i det förevarande fallet faktiskt hänför sig till ett individuellt uppträdande som utgör ett verkligt och tillräckligt hot mot den allmänna ordningen eller säkerheten och att åtgärderna i övrigt är förenliga med proportionalitetsprincipen”.(19) Den hänskjutande domstolen skall alltså med ledning av de uppgifter om tolkningen som lämnats här pröva huruvida en utvisning är proportionell i det aktuella målet.
60. Vad beträffar situationen för Georgios Orfanopoulos bör för det första hans personliga situation utvärderas. Vid denna bedömning skall utredas hur pass integrerad han är i Tyskland i familjehänseende samt i yrkesmässigt och socialt hänseende. I samband härmed skall också beaktas hans uppehållstid i Tyskland, hur gammal han var när han kom till Tyskland och hur väl han behärskar språket i sitt ursprungsland.(20)
61. I ett fall som det vid den nationella domstolen bör för det andra undersökas huruvida ett liv i ursprungsstaten är rimligt att kräva av de anhöriga, alltså makan och barnen. Beträffande denna avvägningsaspekt framgår emellertid av formuleringen av begäran om förhandsavgörande att den hänskjutande domstolen redan dragit slutsatsen att detta inte kan krävas av makan och barnen. De avgörande faktorerna för den här slutsatsen behöver jag inte gå in på ytterligare här.
62. För det tredje bör, i ett fall som det vid den nationella domstolen, de brott som den berörda personen gjort sig skyldig till bedömas med hänsyn till sin karaktär och sitt antal. I detta sammanhang kan allmänt framhållas att narkotikabrott väger tungt och i övrigt uppfyller domstolens krav på påverkan på ett av samhällets grundläggande intressen.
63. Beträffande den berörda personens tidigare domar kan påpekas att påföljden i sex domar varje gång blev frihetsstraff. Dessa var emellertid ofta ganska korta. Men inte ens den sammanlagda strafftiden på nästan fem år kan enligt Europadomstolens rättspraxis rättfärdiga en utvisning.(21) Det bör i det förevarande fallet även tas med i bedömningen att det skett en omvandling till villkorlig dom.
64. För en utvisning kan å andra sidan en upprepad återfallsbenägenhet tala, vilken nog snarare torde gälla småbrottslighet. Slutligen skall den hänskjutande domstolen pröva var en återanpassning skulle vara mest lämplig.
65. Av nödvändigheten att ta hänsyn till alla dessa faktorer följer att det måste vara möjligt för medlemsstaternas myndigheter att, även inom ramen för Regel-Ausweisung, göra en avvägning i varje enskilt fall. Gemenskapsrätten kräver visserligen inget absolut förbud mot utvisning, men den nationella lagstiftningen får likväl inte föreskriva obligatorisk utvisning som rättsföljd i fall som det vid den nationella domstolen.
66. I föreliggande mål om förhandsavgörande kan frågan lämnas öppen huruvida de gällande tyska bestämmelserna står i strid med direktiv 64/221, såsom detta har tolkats av EG-domstolen, eftersom detta mål inte är föremål för en abstrakt prövning av konformitet.
67. Det tyska myndigheterna är emellertid förpliktade att tolka den tyska rätten, däribland förvaltningsrättsliga föreskrifter, på ett gemenskapsrättskonformt sätt.
68. Därmed blir svaret på den första tolkningsfrågan att artikel 3 i direktiv 64/221 skall tolkas så, att den inte utgör hinder mot en med hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa och på grund av brott mot narkotikalagstiftningen företagen inskränkning av den fria rörligheten för en utländsk unionsmedborgare som uppehållit sig i värdstaten under många år, såvitt denna åtgärd framstår som proportionell i ljuset av artikel 8 i Europakonventionen, särskilt om det på grund av unionsmedborgarens individuella uppförande är rimligt att anta att han kommer att begå brott i fortsättningen och det framstår som orimligt att kräva att unionsmedborgarens maka och barn skall leva i unionsmedborgarens ursprungsstat.
VI – Den andra tolkningsfrågan i mål C-482/01
A – Parternas argument
69. Georgios Orfanopoulos har haft den uppfattningen att förfarandet har varit felaktigt på flera sätt. För det första kopplades en domstol inte in före utan först efter beslutet om åtgärden. Domstolsförfarandet var förenat med ytterligare kostnader. Verwaltungsgericht kan dessutom inte utgöra en oberoende myndighet, eftersom mål anhängiggörs endast på begäran. För det andra kan Verwaltungsgericht endast pröva åtgärdens ändamålsenlighet i en begränsad omfattning. För det tredje står en utvisning även i strid med artikel 10 EG, eftersom värdstaten övervältrar den sociala belastningen på ursprungsstaten.
70. För RegierungspräsidiumStuttgart
är det tillräckligt att den berörda personen har möjlighet att få till stånd en rättslig överprövning av beslutet om omedelbar verkställighet av utvisningen. Verwaltungsgericht skall som första rättsliga instans betraktas som en oberoende myndighet i den mening som avses i artikel 9.1 i direktiv 64/221.
71. Den tyska regeringen
har utgått från att ett omprövningsförfarande inte är erforderligt om en omfattande rättslig överprövning sker i rätt tid inom ramen för förfarandet vid Verwaltungsgericht. För att detta är förenligt med gemenskapsrätten talar även den omständigheten att ett domstolsavgörande i övrigt sker före verkställigheten av utvisningen.
72. Den italienska regeringen
har understrukit att minimiskyddet i artikel 9.1 i direktiv 64/221 skulle säkerställas i en tvist vid förvaltningsdomstolen.
73. Kommissionen
har företrätt den uppfattningen att Verwaltungsgericht i Baden-Württemberg endast kan pröva lagenligheten av ett utvisningsbeslut och att förutsättningarna för tillämpning av artikel 9.1 i direktiv 64/221 följaktligen är uppfyllda. Det finns i denna delstat emellertid inte någon enligt denna bestämmelse oberoende myndighet som avger ett yttrande inför beslutet. Det är för övrigt tveksamt huruvida artikel 9.1 i direktiv 64/221 uppfyller de krav som domstolens rättspraxis har uppställt på ett verksamt rättsligt skydd.
B – Bedömning
74. Först skall hänvisas till principen att artiklarna 8 och 9 i direktiv 64/221 enligt domstolens rättspraxis fastställer det processrättsliga minimiskyddet för gemenskapsmedborgare som utnyttjar rätten till fri rörlighet beroende på den situation de befinner sig i. Artikel 9, som kompletterar artikel 8, ”syftar till att säkerställa att de personer som blir föremål för en sådan åtgärd som avses i någon av de tre situationer som definieras i första punkten i samma artikel tillförsäkras ett processrättsligt minimiskydd, det vill säga om möjlighet att överklaga ett beslut saknas eller om ett sådant överklagande endast avser en prövning av beslutets lagenlighet eller om överklagandet inte medger uppskov med verkställigheten”.(22)
1. Kravet på yttrande från en oberoende myndighet
75. Härnäst skall undersökas huruvida det föreligger någon av de tre situationer som gör artikel 9.1 i direktiv 64/221 tillämplig. I det aktuella målet kan endast ett alternativ komma i fråga, nämligen att rätten att föra talan mot ett utvisningsbeslut är begränsad till att avse frågan om beslutet har laga giltighet.
76. Enligt domstolens fasta rättspraxis ”skall ingripandet från den behöriga myndighet som avses i artikel 9.1 göra det möjligt att få en uttömmande prövning av alla fakta och omständigheter, inklusive frågan om den planerade åtgärden är tillämplig, innan det fattas ett slutgiltigt beslut”.(23)
77. Det bör alltså undersökas huruvida den prövning som skall göras av en förvaltningsdomstol på grund av talan om ogiltigförklaring står i överensstämmelse med de förutsättningar som nu redovisats.
78. Det framgår av 86 § första stycket i Verwaltungsgerichtsordnung (förvaltningsprocesslagen) att förvaltningsdomstolarna för det första är skyldiga att ex officio tillse att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Denna utredning av de faktiska omständigheterna kan till och med leda till att administrativa rättsakter undanröjs om myndigheten har utgått från oriktiga uppgifter.
79. Man kan alltså i det avseendet utgå från att förvaltningsdomstolarna skall genomföra en sådan ”uttömmande prövning av alla fakta och omständigheter” som fastställts genom domstolens rättspraxis. Även om den nationella lagstiftningen skulle kunna uppfylla detta gemenskapsrättsliga krav behöver det i praktiken ändå inte betyda att förvaltningsdomstolarna i varje enskilt fall tillämpar denna princip så att den inte strider mot gemenskapsrätten. I det aktuella målet gäller det inte att bedöma konkreta enstaka fall, till skillnad från ett fördragsbrottsförfarande som riktar sig mot konkreta fall av åsidosättanden.
80. För det andra skall förvaltningsdomstolarna pröva lagenligheten av utvisningsbeslutet i formellt och materiellt hänseende. Redan av ordalydelsen att döma inskränker sig denna skyldighet till en överprövning av beslutets lagenlighet.
81. Vid denna punkt skulle man nu kunna göra en prövning av vilken kontrollskärpa och vilket kontrolldjup som den förvaltningsrättsliga prövningen enligt tysk rätt uppvisar eller borde uppvisa. Man skulle då särskilt kunna undersöka hur kontrollen enligt tysk rätt skall se ut dels inom området för den lagstyrda förvaltningen, dels inom området för den prövning som får företas genom en skönsmässig bedömning.
82. En sådan prövning förutsätter emellertid en tolkning av den tyska lagstiftningen. Enligt domstolens rättspraxis är en sådan tolkning av nationella bestämmelser dock inte befogad inom ramen för ett förhandsavgörande.(24)
2. Utgör beslut från Verwaltungsgericht ett yttrande från en oberoende myndighet?
83. I målet har företrätts den uppfattningen att Verwaltungsgericht såsom första rättsliga instans skall betraktas som sådan oberoende myndighet som avses i artikel 9.1 i direktiv 64/221. Därmed uppkommer i sammanhanget frågan huruvida det beslut som Verwaltungsgericht fattar i ett mål som det vid den nationella domstolen skall kvalificeras som ett ”yttrande från en oberoende myndighet” i den mening som avses i artikel 9.1 i direktiv 64/221.
84. Det skall påpekas att direktivet varken definierar begreppet ”behörig myndighet” eller begreppet ”yttrande”. Enligt direktivet ”skall det vara en myndighet som är självständig i förhållande till den administrativa myndigheten, men medlemsstaterna ges ett visst utrymme för eget skön när det gäller att utse behörig myndighet”.(25)
85. Detta bedömningsutrymme är emellertid inte obegränsat. Principen om en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten o ch likhetsprincipen fordrar ”att en gemenskapsbestämmelse som inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar när det gäller att bestämma dess betydelse och räckvidd normalt skall ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela gemenskapen, vilket skall göras under hänsynstagande till sammanhanget och syftet med föreskrifterna i fråga”.(26)
86. Därvidlag skall man utgå från domstolens fasta rättspraxis, enligt vilken ”ingripandet från den behöriga myndighet som avses i artikel 9.1 [skall] göra det möjligt att få en uttömmande prövning av alla fakta och omständigheter, inklusive frågan om den planerade åtgärden är tillämplig, innan det fattas ett slutgiltigt beslut”. ”Utom i brådskande fall får den administrativa myndigheten inte
fatta sitt beslut innan
ett yttrande erhållits från den berörda myndigheten.”(27) Detta leder till en skyldighet att vänta för den myndighet som fattar beslutet om frihetsbegränsande åtgärder, som till exempel utvisning.
87. Det skall i detta sammanhang understrykas att det inte handlar om att pröva huruvida Verwaltungsgericht uppvisar alla kriterier som karakteriserar en sådan oberoende myndighet som avses i artikel 9.1 i direktiv 64/221.(28) En domstol kan faktiskt vara en sådan oberoende myndighet som avses i artikel 9.1 i direktiv 64/221, vilket framgår av domen i målet Santillo. Det avgörande kriteriet för de i det fallet aktuella brittiska bestämmelserna var emellertid den omständigheten att domstolen grep in före
den administrativa myndigheten som i det fallet var den behöriga Secretary of State.
88. Det avgörande kriteriet är alltså den omständigheten att yttrandet skall avges före
beslutet. Till skillnad från detta skall, enligt lagstiftningen i Baden-Württemberg, Verwaltungsgericht ingripa efter
den administrativa myndigheten, i det här fallet Regierungspräsidium.
89. Argumentet att det för att uppfylla riktlinjerna i artikel 9.1 i direktiv 64/221 är tillräckligt att yttrandet avges före verkställigheten kan med bestämdhet förkastas. Domstolen har i den fasta rättspraxis(29) som här är relevant beträffande den tidpunkt före vilken yttrandet skall avges hänfört sig till beslutet
beträffande den frihetsbegränsande åtgärden och inte verkställigheten
av densamma.
90. Det kan sammantaget konstateras att det, för det fall Regierungspräsidium är behörigt att förordna om ett utvisningsbeslut, enligt den lagstiftning som införts i delstaten Baden-Württemberg efter tillkomsten av 6a § AGVwGO och som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen, saknas en sådan oberoende myndighet som avses i artikel 9.1 i direktiv 64/221, som kan avge ett yttrande inom den tid som föreskrivs i gemenskapsrätten.
91. Avslutningsvis har det påpekats att domstolen(30) har kvalificerat artikel 9 i direktiv 64/221 som tillräckligt väl definierad och konkret för att kunna åberopas av varje berörd person utan att denne behöver invänta en anpassning av bestämmelserna i landet eller delstaten.
92. Svaret på andra tolkningsfrågan blir därför att artikel 9.1 i direktiv 64/221 skall tolkas så, att den inte utgör hinder mot en nationell bestämmelse – som inte föreskriver något omprövningsförfarande, som inbegriper prövning av ändamålsenligheten, av en administrativ myndighets beslut om utvisning från territoriet av en innehavare av ett uppehållstillstånd, om det inte inrättas någon särskild myndighet som är oberoende av den myndighet som fattar nämnda beslut – om det finns en möjlighet att överklaga som gör det möjligt att få en uttömmande prövning av alla fakta och omständigheter, inklusive frågan om den planerade åtgärden är ändamålsenlig.
VII – Den första tolkningsfrågan i mål C-493/01
A – Parternas argument
93. Regierungspräsidium Stuttgart
har företrätt den uppfattningen att artikel 39 EG och artikel 3 i direktiv 64/221 inte utgör hinder mot 45 § utlänningslagen och 12 § uppehållslagen/EEG, eftersom myndigheterna inte åläggs någon tvingande skyldighet att besluta om utvisning om förutsättningarna enligt 47 § första stycket utlänningslagen är uppfyllda. Därtill kommer att det i det enskilda fallet skall göras en prövning som inbegriper förenligheten med proportionalitetsprincipen. Eftersom åtgärderna i målet vid den nationella domstolen dessutom grundats på individualpreventiva skäl är den första tolkningsfrågan över huvud taget inte relevant för bedömningen.
94. Den tyska och den italienska regeringen
har anfört samma argument till denna tolkningsfråga som till den första tolkningsfrågan i mål C-482/01.
95. Kommissionen
har utgått från att direktiv 64/221 genomför undantaget från allmän ordning i artikel 39.3 EG och har pekat på de centrala principerna i artikel 3 i direktivet. För det första får endast den berörda personens individuella uppförande vara utslagsgivande vid åtgärder vidtagna med hänsyn till allmän ordning. För det andra kan tidigare domar för brott inte i sig utgöra anledning att vidta sådana åtgärder.
96. Av domstolens rättspraxis har kommissionen dragit slutsatsen att artikel 39.3 EG och artikel 3 i direktiv 64/221 utgör hinder mot en nationell bestämmelse som genom tvingande regler föreskriver att myndigheterna skall utvisa medborgare från andra medlemsstater som på grund av ett uppsåtligt brott mot narkotikalagstiftningen genom lagakraftvunnen dom har dömts till ”ungdomsstraff” på minst två år eller frihetsstraff om inte verkställigheten av påföljden har bestämts till villkorlig dom.
B – Bedömning
1. Huruvida den första tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning
97. Eftersom Regierungspräsidium Stuttgart har ansett att den första tolkningsfrågan över huvud taget inte är relevant för bedömningen skall närmast undersökas huruvida denna tolkningsfråga kan tas upp till sakprövning.
98. Inom ramen för det samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna som har inrättats genom artikel 234 EG ankommer det enligt domstolens fasta rättspraxis endast på den nationella domstol vid vilken tvisten är anhängig, och som är ansvarig för det rättsliga avgörande som skall följa, att med hänsyn till omständigheterna i målet bedöma både behovet av att begära ett förhandsavgörande för att kunna avkunna dom och relevansen av de frågor som den ställer till domstolen.(31)
99. I jämförelse härmed ankommer det inte på domstolen att yttra sig avseende allmänna eller hypotetiska frågor.(32) Likaså kan domstolen vägra att avgöra en tolkningsfråga från en nationell domstol, bland annat när frågan är hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den.(33) För att domstolen skall kunna lämna ett användbart svar på tolkningsfrågorna krävs dessutom att den nationella domstolen anger varför den anser att ett svar på dess frågor behövs för att den skall kunna döma i målet.(34)
100. I det förevarande målet har det inte klart framgått att det skulle finnas något sådant skäl för avvisning av tolkningsfrågan. Även om det skulle vara riktigt att individualpreventiva skäl ligger till grund för åtgärderna i målet vid den nationella domstolen, skulle det inte leda till någon avvisning av tolkningsfrågan.
101. Den första tolkningsfrågan kan därmed tas upp till sakprövning.
2. Bedömning av den första tolkningsfrågan
102. Den första tolkningsfrågan är formulerad så att den uttryckligen avser endast en nationell bestämmelse som genom tvingande regler föreskriver att myndigheterna i vissa fall skall förordna om utvisning. Det skall i detta sammanhang påpekas att det framgår av det besked som ligger till grund för målet vid den nationella domstolen att myndigheterna utgår från att utvisning är en obligatorisk följd av 47 § första stycket punkten 2 utlänningslagen.
103. Det är för övrigt inte domstolens uppgift att inom ramen för ett förhandsavgörande tolka bestämmelserna i den nationella lagstiftningen och på så vis möjligen undersöka huruvida och i vilket avseende bestämmelserna om Regel-Ausweisung lämnar myndigheterna utrymme för en skönsmässig bedömning.(35)
104. Vidare syftar tolkningsfrågan inte uttryckligen på någon särskild bestämmelse i utlänningslagen. Därför är det heller inte nödvändigt att angripa problematiken med det omstridda förhållandet mellan 12 § uppehållslagen/EEG och 47 § utlänningslagen.(36)
105. Lika litet är det inom ramen för detta förhandsavgörande möjligt att pröva de nationella införlivandeåtgärdernas förenlighet med gemenskapsrätten eller att undersöka huruvida och i vilken utsträckning en gemenskapsrättskonform tolkning av de nationella bestämmelserna är möjlig och även, rent faktiskt, praktiseras av de administrativa myndigheterna och domstolarna. Enligt domstolens rättspraxis är domstolen nämligen inte behörig att inom ramen för ett förhandsavgörande avgöra om en nationell bestämmelse är förenlig med gemenskapsrätten.(37)
106. Tolkningsfrågan berör följande fyra punkter: ett uppsåtligt brott, ett brott mot narkotikalagstiftningen, en lagakraftvunnen dom och beslut om att inte bestämma verkställigheten av påföljden till villkorlig dom.
107. Av den bestämmelse i artikel 3 i direktiv 64/221 som är föremål för tolkning framgår två begränsningar för den medlemsstat som avser att vidta åtgärder enligt utlänningslagstiftningen.
108. För det första föreskrivs i artikel 3.1 i direktiv 64/221 att åtgärderna ”uteslutande [skall grunda sig] på den berörda personens eget uppförande”.
109. Den tyska bestämmelsen torde vara i överensstämmelse med detta kriterium, eftersom rekvisiten i denna bestämmelse anknyter till den berörda personens eget uppförande vad beträffar brottets art, den särskilda typen av lagbrott, påföljdens karaktär och längd samt avsaknaden av beslut om att bestämma verkställigheten av påföljden till villkorlig dom.
110. För det andra föreskrivs i artikel 3.2 i direktiv 64/221 att ”domar för brott ... inte i sig [skall kunna] utgöra anledning att vidta sådana åtgärder”.
111. Därvidlag har genom domstolens rättspraxis uppkommit en skyldighet att inom ramen för en prognos enligt utlänningslagstiftningen avseende den berörda personens fortsatta uppförande pröva huruvida det föreligger ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett av samhällets grundläggande intressen.(38) Av domstolens rättspraxis(39) framkommer därvid ett förbud mot ”allmänna värderingar”. Sådana föreligger även när den nationella lagstiftningen på ett allmänt och abstrakt sätt föreskriver obligatorisk utvisning i vissa bestämda fall. Sådana lagtekniska konstruktioner förhindrar nämligen en materiell prövning i varje enskilt fall.
112. Förbudet mot ”allmänna värderingar” utgör inte alltid hinder mot tillämpning av en allmän och abstrakt bestämmelse i det enskilda fallet. Det blir särskilt tydligt(40) vid en bestämmelse som den i målet vid den nationella domstolen vilken innehåller ”schematiska rekvisit” av vilka slutsatsen kan dras att det föreligger ett särskilt hot. Även om en individuell hotbildsprognos alltså skall göras i sådana fall skulle den ändå inte få någon betydelse med hänsyn till utvisningens tvingande karaktär. Prognosen skulle sålunda inte få det värde som gemenskapsrätten tillmätt den.
113. I detta sammanhang kan hänvisas till den jämförelse som kommissionen med rätta gjort mellan den i målet aktuella bestämmelsen och den nationella bestämmelse som var aktuell i målet Calfa. Även i det målet skulle myndigheterna besluta om utvisning.(41) Att det i det fallet rörde sig om en utvisning på livstid gör ingen skillnad, eftersom det var automatiken i den nationella bestämmelsen som gjorde att den stod i strid med gemenskapsrätten. Detta framgår även av den tolkning av domen i målet Calfa som görs i domen i målet Nazli.(42)
114. Därmed blir svaret på den första tolkningsfrågan att artikel 39.3 EG och artikel 3 i direktiv 64/221 utgör hinder mot en nationell bestämmelse som genom tvingande regler föreskriver att myndigheterna skall utvisa medborgare från andra medlemsstater som på grund av ett uppsåtligt brott mot narkotikalagstiftningen genom en lagakraftvunnen dom har dömts till ”ungdomsstraff” på minst två år eller frihetsstraff om inte verkställigheten av påföljden har bestämts till villkorlig dom.
VIII – Den andra tolkningsfrågan i mål C-493/01
A – Parternas argument
115. Enligt Regierungspräsidium Stuttgart
saknar den andra tolkningsfrågan i det förevarande fallet betydelse, eftersom den sjukdom som uppkommit efter utvisningen utgör hinder mot verkställighet av utvisningen och därför påverkar tillåtligheten av utvisningens verkställighet och inte dess lagenlighet. För övrigt utgör gemenskapsrätten inget hinder mot att räkna tidpunkten för beslutet om en åtgärd som den avgörande tidpunkten. Slutligen är frågan om tidsb egränsning inte nödvändigtvis beroende av en föregående utresa.
116. Den tyska regeringen
har företrätt den uppfattningen att det av artikel 3 i direktiv 64/221 inte framgår att det vid prövningen av lagenligheten av ett beslut om utvisning skall beaktas ett yttrande liksom en positiv utveckling hos den berörda personen som ägt rum efter det senaste myndighetsbeslutet. Myndigheten kan inte ta med den faktiska fortsatta utvecklingen i beräkningen, varför tidpunkten för beslutets antagande blir avgörande. Eftersom artikel 3 endast reglerar de materiella förutsättningarna för åtgärder enligt utlänningslagstiftningen, kan inte heller något annat följa av denna bestämmelse.
117. Den utveckling som följt efter antagandet av det senaste myndighetsbeslutet skall beaktas inom ramen för prövningen av en ansökan om tidsbegränsning. Det kan leda till att förbudet mot återinresa hävs och att ett nytt uppehållstillstånd beviljas. Därutöver skall nya omständigheter beaktas vid verkställigheten av utvisningen.
118. Den italienska regeringen
har i sitt yttrande inte gjort någon separat bedömning av den andra tolkningsfrågan utan har anfört samma argument som i mål C-482/01.
119. Enligt kommissionen
framgår det av domstolens rättspraxis att myndigheterna skall pröva huruvida det kvarstår något faktiskt hot mot den allmänna ordningen. Artikel 3 i direktiv 64/221 hindrar att beaktandet av ett yttrande eller en positiv utveckling hos den berörda personen till att avse perioden mellan myndighetsbeslut och domstolsbeslut.
B – Bedömning
120. Den hänskjutande domstolen har ställt den andra tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida nationella domstolar är skyldiga att beakta viss utveckling hos den berörda personen som inträffat efter det att det senaste myndighetsbeslutet fattats. I målet vid den nationella domstolen handlar det i huvudsak om att den berörda personen efter det att talan har väckts har utvecklat aids och trots behandling förmodligen snart kommer att dö.
121. Denna tolkningsfråga rör en annan punkt som är omdiskuterad i den nationella rätten, nämligen frågan om vilken tidpunkt som är avgörande för den nationella rätten. Därvid kan man urskilja tre ståndpunkter rörande tolkningen av den relevanta bestämmelsen i den nationella processlagstiftningen, det vill säga 113 § Verwaltungsgerichtsordnung. Enligt den första ståndpunkten skall tidpunkten för det administrativa förfarandets avslutande vara avgörande, medan den andra ståndpunkten utgår från tidpunkten för ansökan om upphävande av utvisningen. Enligt den tredje ståndpunkten är de faktiska och rättsliga omständigheter som rådde vid tidpunkten för den senaste muntliga förhandlingen avgörande. I det aktuella målet rör det sig om ett förvaltningsrättsligt förfarande som inleddes genom väckande av talan.
122. Redan i den nationella rätten har frågan väckts huruvida svaret över huvud taget står att finna i processrätten eller snarare i den materiella rätten. I målet vid den nationella domstolen skulle detta innebära att svaret borde sökas i utlänningslagstiftningen.
123. Med tanke på domstolens uppgift vid förhandsavgöranden skall utgångspunkten i det aktuella målet likväl inte vara den nationella rätten utan gemenskapsrätten.
124. Därvid skall utgångspunkten närmast vara den i tolkningsfrågan uttryckligen omnämnda artikel 3 i direktiv 64/221.
125. Denna bestämmelse skall enligt domstolens rättspraxis tolkas så, att ”de omständigheter som ligger till grund ... vittnar om ett personligt uppförande som utgör ett faktiskt hot mot den allmänna ordningen”.(43)
126. Avgörande är alltså det faktiska
hotet, varvid en prognos för framtiden kan vara helt nödvändig. Varken ordalydelsen i artikel 3 i direktiv 64/221 eller den rättspraxis som avser denna bestämmelse leder emellertid till någon närmare slutsats angående den rätta tidpunkten för denna prognos.
127. I det av kommissionen åberopade målet Santillo(44) berörs visserligen också en tidsmässig bedömningsgrund. Denna gäller emellertid perioden mellan yttrandet från den oberoende myndigheten och utvisningsbeslutet.
128. För den i det aktuella målet avgörande tiden mellan utvisningsbeslutet och förvaltningsdomstolens prövning kan likväl den princip som ligger till grund för domen i målet Santillo få betydelse, enligt vilken ”de omständigheter som skall beaktas, särskilt de som är hänförliga till den berörda personens uppförande, kan förändras med tiden”.
129. Denna princip skall ha genomslag även i den tyska utlänningsrätten, till vilken – enligt gemenskapsrättens sätt att se på det – även hör den förvaltningsprocessrätt som är tillämplig på detta område.
130. I avsaknad av närmare processrättsliga riktlinjer i gemenskapsrätten blir nationell processrätt i princip tillämplig. Därvid skall man i enlighet med domstolens rättspraxis utgå från att det skall ”fastställas förfaranderegler för sådan talan som är avsedd att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har på grund av gemenskapsrätten. Dessa förfaranden får emellertid varken vara mindre förmånliga än de som avser liknande talan enligt nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra utövandet av de rättigheter som följer av gemenskapsrätten i praktiken omöjligt eller orimligt svårt (effektivitetsprincipen).”(45)
131. Därav följer att utövandet av de rättigheter som följer av direktiv 64/221 görs orimligt svårt för en person som berörs av ett utvisningsbeslut, om han inte kan göra gällande nya omständigheter under en pågående förvaltningsrättslig tvist, till exempel vid ett mål vid Verwaltungsgericht, utan i stället måste lämna in en särskild ansökan om tidsbegränsning och den utveckling som sker i tiden däremellan endast kan prövas i beslutet över denna ansökan.
132. Relevant för gemenskapsrätten är emellertid inte endast frågan om vilka rättigheter som den berörda personen kan göra gällande. Gemenskapsrätten fordrar också att de institutioner som är behöriga enligt den nationella lagstiftningen, alltså även förvaltningsdomstolar, har möjlighet att säkerställa utövandet av rättigheterna och att de inte är förhindrade av processrättsliga bestämmelser att göra detta.
133. Ett sådant hinder skulle emellertid föreligga om förvaltningsdomstolarna endast kunde pröva nya omständigheter på begäran och de var förhindrade att beakta sådana ex officio.
134. Därav följer att den nationella processrätten, alltså även 8 § utlänningslagen eller Verwaltungsgerichtsordnung, skall tolkas på ett gemenskapsrättskonformt sätt, så att en tidsbegränsning även kan beviljas ex officio.(46)
135. Även om man kommer fram till att en tidsbegränsning alltid kan beviljas ex officio, uppkommer – fortfarande – frågan huruvida gemenskapsrättens krav därvidlag har beaktats i tillräcklig omfattning.
136. Beaktandet av den vidare utvecklingen inom ramen för beslutet om tidsbegränsning kan visserligen leda till att förbudet mot återinresa hävs och att ett nytt uppehållstillstånd beviljas, men denna möjlighet utgör inget tillräckligt instrument för att uppfylla gemenskapsrättens krav.
137. Problemet med beaktandet av den vidare utvecklingen kan även uppstå vid själva utvisningsbeslutet. Därvid handlar det visserligen inte om någon administrativ rättsakt med varaktig verkan, men nya omständigheter kan beaktas åtminstone så länge utvisningsbeslutet inte verkställs. Eftersom ett utvisningsbeslut grundar sig på en utvisningsprognos, det vill säga på en prognos utan tidsgräns,(47) är nya omständigheter av stor praktisk betydelse just i samband med utvisning.
138. Därmed blir svaret på den andra frågan att artikel 3 i direktiv 64/221 skall tolkas så, att de nationella domstolarna vid prövningen av lagenligheten av ett beslut om utvisning av en unionsmedborgare även skall beakta ett yttrande, liksom en positiv utveckling hos den berörda personen som ägt rum efter det att det senaste myndighetsbeslutet fattats.
IX – Förslag till avgörande
139. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen skall besvara tolkningsfrågorna enligt följande:
A – I mål C-482/01
1. Artikel 3 i rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa skall tolkas så, att den inte utgör hinder mot en med hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa och på grund av brott mot narkotikalagstiftningen företagen inskränkning av den fria rörligheten för en utländsk unionsmedborgare som uppehållit sig i värdstaten under många år, såvitt denna åtgärd framstår som proportionell i ljuset av artikel 8 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, särskilt om det med anledning av unionsmedborgarens individuella uppförande är rimligt att anta att han kommer att begå brott i fortsättningen och det framstår som orimligt att kräva att unionsmedborgarens maka och barn skall leva i unionsmedborgarens ursprungsstat.
2. Artikel 9.1 i direktiv 64/221/EEG skall tolkas så, att den inte utgör hinder mot en nationell bestämmelse – som inte föreskriver något omprövningsförfarande, som inbegriper prövning av ändamålsenligheten, av en administrativ myndighets beslut om utvisning från territoriet av en innehavare av ett uppehållstillstånd, om det inte inrättas någon särskild myndighet som är oberoende av den myndighet som fattar nämnda beslut – om det finns en möjlighet att överklaga som gör det möjligt att få en uttömmande prövning av alla fakta och omständigheter, inklusive frågan om den planerade åtgärden är ändamålsenlig.
B – I mål C-493/01
1. Artikel 39.3 EG och artikel 3 i direktiv 64/221/EEG utgör hinder mot en nationell bestämmelse som genom tvingande regler föreskriver att myndigheterna skall utvisa medborgare från andra medlemsstater som på grund av ett uppsåtligt brott mot narkotikalagstiftningen genom en lagakraftvunnen dom har dömts till ”ungdomsstraff” på minst två år eller frihetsstraff, om inte verkställigheten av påföljden har bestämts till villkorlig dom.
2. Artikel 3 i direktiv 64/221/EEG skall tolkas så, att de nationella domstolarna vid prövningen av lagenligheten av ett beslut om utvisning av en unionsmedborgare även skall beakta ett yttrande, liksom en positiv utveckling hos den berörda personen som ägt rum efter det att det senaste myndighetsbeslutet fattats.
(1) .
(2)
–	EGT P 56, s. 850; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 28.
(3)
–	BGBl. I 1990, s. 1354, i dess lydelse enligt lag av den 16 februari 2001, BGBl. I, s. 266.
(4)
–	Lydelse från kungörelsen av den 31 januari 1980, BGBl. I, s. 116, i dess lydelse enligt lag av den 27 december 2000, BGBl. I, s. 2042.
(5)
–	Bundesanzeiger nr 188a av den 6 oktober 2000.
(6)
–	Lag av den 10 maj 1999, GBl. s. 173.
(7)
–	Jämför särskilt dom av den 11 april 2000 i de förenade målen C-51/96 och C-191/97, Deliège (REG 2000, s. I-2549), punkt 50, av den 22 maj 1990 i mål C-332/88, Alimenta (REG 1990, s. I-2077), punkt 9, samt av den 3 juni 1986 i mål 139/85, Kempf (REG 1986, s. 1741; svensk specialutgåva, volym 8, s. 629), punkt 12.
(8)
–	Dom av den 28 oktober 1975 i mål 36/75, Rutili (REG 1975, s. 1219), punkterna 26–28, och av den 27 oktober 1977 i mål 30/77, Bouchereau (REG 1977, s. 1999), punkterna 33–35. Jämför även dom av den 26 november 2002 i mål C-100/01, Olazabal (REG 2002, s. I-10981), punkt 30 f.
(9)
–	Dom i mål 30/77 (ovan fotnot 8), punkt 35, och av den 10 februari 2000 i mål C-340/97, Nazli (REG 2000, s. I-957), punkt 57.
(10)
–	Dom av den 26 februari 1975 i mål 67/74, Bonsignore (REG 1975, s. 297; svensk specialutgåva, volym 2, s. 455), punkt 6, av den 19 januari 1999 i mål C-348/96, Calfa (REG 1999, s. I-11), punkt 27, och i mål C-340/97 (ovan fotnot 9), punkt 59.
(11)
–	Dom i mål 67/74 (ovan fotnot 10), punkt 7, i mål 36/75 (ovan fotnot 8), punkterna 29–31, av den 8 april 1976 i mål 48/75, Royer (REG 1976, s. 497; svensk specialutgåva, volym 3, s. 73), punkterna 45–49, av den 18 maj 1982 i de förenade målen 115/81 och 116/81, Adoui och Cornuaille (REG 1982, s. 1665; svensk specialutgåva, volym 6, s. 421), punkt 11, samt i mål C-340/97 (ovan fotnot 9), punkterna 59 och 63. Jämför dom i mål C-100/01 (ovan fotnot 8), punkt 30 f.
(12)
–	Dom i mål 30/77 (ovan fotnot 8), punkterna 27–28.
(13)
–	Dom i mål C-340/97 (ovan fotnot 9), punkt 58. Jämför dom i mål C-348/96 (ovan fotnot 10), punkterna 22–24.
(14)
–	Dom i mål C-100/01 (ovan fotnot 8), punkt 43, och av den 30 november 1995 i mål C-55/94, Gebhard (REG 1995, s. I-4165), punkt 37.
(15)
–	Jämför dom av den 6 mars 2001 i mål C-274/99 P, Connolly (REG 2001, s. I-1611), punkt 37 f., och av den 11 juli 2002 i mål C-60/00, Carpenter (REG 2002, s. I-6279), punkt 41.
(16)
–	Sennekamp, ”Ist-Ausweisung menschenrechtswidrig?”, Zeitschrift für Ausländerrecht und Ausländerpolitik 2002, s. 136 (s. 141 ff.).
(17)
–	Dom i mål C-60/00 (ovan fotnot 15), punkt 41. Visserligen är det i den här punkten endast fråga om ett ”decision to deport” medan det i målet vid den nationella domstolen rörde sig om ett ”decision to make a deportation order”.
(18)
–	Dom i mål C-60/00 (ovan fotnot 15), punkt 42. Jämför Europadomstolen, domen i målet Boultif mot Schweiz av den 2 augusti 2001, Recueil des arrêts et décisions
2001-IX, 39 §, 41 § och 46 §.
(19)
–		Dom i mål C-100/01 (ovan fotnot 8), punkt 44. Jämför dom i mål 30/77 (ovan fotnot 8), punkt 30.
(20)
–	Jämför Europadomstolen, domarna Berrehab mot Nederländerna av den 21 juni 1988, Serie A, nr 138, 7 § och 29 §, Mehemi mot Frankrike av den 26 september 1997, Recueil des arrêts et décisions
1997-VI, Boultif mot Schweiz (ovan fotnot 18), Sen mot Nederländerna av den 21 december 2001, ännu inte publicerad i Recueil des arrêts et décisions, 40 §, Yildiz mot Österrike av den 31 oktober 2002, ännu inte publicerad i Recueil des arrêts et décisions, 43 §, och Jakupovic mot Österrike av den 6 februari 2003, ännu inte publicerad i Recueil des arrêts et décisions, 29 §.
(21)
–	Jämför Europadomstolen, domen Beldjoudi mot Frankrike av den 26 mars 1992, Serie A, nr 234, i vilken kränkning ansågs föreligga även vid åtta år; å andra sidan togs ingen hänsyn till strafflängden i domen Amrollahi mot Danmark av den 11 juli 2002, ännu inte publicerad i Recueil des arrêts et décisions .
(22)
–	Dom av den 9 november 2000 i mål C-357/98, Yiadom (REG 2000, s. I-9265), punkterna 27 och 29. Jämför dom av den 22 maj 1980 i mål 131/79, Santillo (REG 1980, s. 1585; svensk specialutgåva, volym 5, s. 207), punkt 12, i de förenade målen 115/81 och 116/81 (ovan fotnot 11), punkt 15, av den 18 oktober 1990 i de förenade målen C-297/88 och C-197/89, Dzodzi (REG 1990, s. I-3763; svensk specialutgåva, volym 10, s. 531), punkt 62, och av den 17 juni 1997 i de förenade målen C-65/95 och C-111/95, Shingara och Radiom (REG 1997, s. I-3343), punkt 34.
(23)
–	Dom i de förenade målen 115/81 och 116/81 (ovan fotnot 11), punkt 15, i mål 131/79 (ovan fotnot 22), punkt 12, och av den 30 november 1995 i mål C-175/94, Gallagher (REG 1995, s. I-4253), punkt 17.
(24)
–	Dom av den 30 april 1986 i de förenade målen 209/84–213/84, Asjes m.fl. (REG 1986, s. 1425; svensk specialutgåva, volym 8, s. 549), punkt 12, av den 25 juni 1997 i mål C-304/94, C-330/94, C-342/94 och C-224/95, Tombesi m.fl. (REG 1997, s. I-3561), punkt 36, och av den 3 maj 2001 i mål C-28/99, Verdonck m.fl. (REG 2001, s. I-3399), punkt 28.
(25)
–	Dom i mål 131/79 (ovan fotnot 22), punkt 15.
(26)
–	Dom i mål C-357/98 (ovan fotnot 22), punkt 26. Jämför vidare dom av den 18 januari 1984 i mål 327/82, Ekro (REG 1984, s. 107), punkt 11, och av den 19 september 2000 i mål C-287/98, Linster (REG 2000, s. I-6917), punkt 43.
(27)
–	Min kursivering.
Dom i mål 48/75 (ovan fotnot 11), punkt 59, av den 5 mars 1980 i mål 98/79, Pecastaing (REG 1980, s. 691; svensk specialutgåva, volym 5, s. 57), punkt 17, i mål 131/79 (ovan fotnot 22), punkt 12, i de förenade målen 115/81 och 116/81 (ovan fotnot 11), punkt 15, i de förenade målen 297/88 och C-197/89 (ovan fotnot 22), punkt 62, i mål C-175/94 (ovan fotnot 23), punkt 17, i de förenade målen C-65/95 och C-111/95 (ovan fotnot 22), punkt 34, och i mål C-357/98 (ovan fotnot 22), punkt 31.
(28)
–	Se exempelvis dom i de förenade målen 297/88 och C-197/89 (ovan fotnot 22), punkt 65.
(29)
–	Jämför dom i de förenade målen 297/88 och C-197/89 (ovan fotnot 22), punkterna 61 och 66, i vilken man endast hänförde sig till verkställigheten av beslutet, eftersom tolkningsfrågan avsåg just denna.
(30)
–	Dom i mål 131/79 (ovan fotnot 22), punkt 13.
(31)
–	Dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 59, av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra (REG 2001, s. I-2099), punkt 38, av den 22 januari 2002 i mål C-390/99, Canal Satélite (REG 2002, s. I-607), punkt 18, och av den 10 december 2002 i mål C-153/00, der Weduwe (REG 2002, s. I-11319), punkt 31.
(32)
–	Dom i mål C-415/93 (ovan fotnot 31), punkt 60, av den 21 mars 2002 i mål C-451/99, Cura Anlagen (REG 2002, s. I-3193), punkt 26, och i mål C-153/00 (ovan fotnot 31), punkt 32.
(33)
–	Dom i mål C-379/98 (ovan fotnot 31), punkt 39, i mål C-390/99 (ovan fotnot 31), punkt 19, och i mål C-153/00 (ovan fotnot 31), punkt 33.
(34)
–	Dom av den 12 juni 1986 i de förenade målen 98/85, 162/85 och 258/85, Bertini m.fl. (REG 1986, s. 1885), punkt 6, av den 16 juli 1992 i mål C-343/90, Lourenço Dias (REG 1992, s. I-4673; svensk specialutgåva, volym 8, s. I-69), punkt 19, och i mål C-153/00 (ovan fotnot 31), punkt 34.
(35)
–	Bland tyska jurister är man av den uppfattningen att Regel-Ausweisung utgör en variant av Ist-Ausweisung, att myndigheten bara kan stödja sig på en skönsmässig bedömning som extra hjälp, att en skönsmässig bedömning endast är tillåtlig i samband med atypiska beteenden och att avgränsningen mellan regel och undantag inte kan avgöras genom en skönsmässig bedömning.
(36)
–	Se Harms, ”Ausländerrecht”, i Deutsches Verwaltungsrecht unter europäischem Einfluss, 2002, punkt 91.
(37)
–	Dom i de förenade målen 209/84–213/84 (ovan fotnot 24), punkt 12, i mål C-304/94, C-330/94, C-342/94 och C-224/95 (ovan fotnot 24), punkt 36, samt i mål C-28/99 (ovan fotnot 24), punkt 28.
(38)
–	Dom i mål 30/77 (ovan fotnot 8), punkt 35, och i mål C-340/97 (ovan fotnot 9), punkt 57.
(39)
–	Dom i mål 67/74 (ovan fotnot 10), punkt 7, i mål 36/75 (ovan fotnot 8), punkterna 29–31, i mål 48/75 (ovan fotnot 11), punkterna 45–49, i de förenade målen 115/81 och 116/81 (ovan fotnot 11), punkt 11, i mål C-348/96 (ovan fotnot 10), punkterna 22–24, i mål C-340/97 (ovan fotnot 9), punkt 63. Jämför dom i mål C-100/01 (ovan fotnot 8), punkt 30 f.
(40)
–	Kritisk mot det tyska rättsläget: Beichel, ”Das deutsche Ausweisungsrecht auf dem Prüfstand”, Informationsbrief Ausländerrecht
2002, s. 457 ff.; Brinkmann, in: Barwig (utg.), ” Ausweisung im demokratischen Rechtsstaat ”, 1996, s. 172 ff.; Renner, ” Ausländerrecht in Deutschland ”, 1998, s. 564.
(41)
–	Dom i mål C-348/96 (ovan fotnot 10), punkt 5 ff.
(42)
–	Dom i mål C-340/97 (ovan fotnot 9), punkterna 58 och 59.
(43)
–	Dom i mål 30/77 (ovan fotnot 8), punkt 28, i mål C-348/96 (ovan fotnot 10), punkt 24, och i mål C-340/97 (ovan fotnot 9), punkt 58.
(44)
–	Dom i mål 131/79 (ovan fotnot 22).
(45)
–	Se i detta avseende dom av den 24 september 2002 i mål C-255/00, Grundig (REG 2002, s. I-8003), punkt 33.
(46)
–	Renner kommer till samma slut redan genom tillämpning av nationell rätt (ovan fotnot 40), s. 304 f.
(47)
–	Beichel (ovan fotnot 40), s. 460.