61984C0138
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 15. maj 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
A.
Sagsøgeren i den sag, der i dag skal behandles, deltog i og bestod den af Kommissionen afholdte almindelige udvælgelsesprøve KOM/A/301 og blev derfor i august 1980 optaget på den liste over egnede ansøgere, som udvælgelseskomiteen opstillede. Hun deltog endvidere i — og bestod ligeledes — den også af Kommissionen afholdte almindelige udvælgelsesprøve KOM/LA/331 og blev derefter i oktober 1981 af udvælgelseskomiteen optaget på listen over egnede ansøgere. På dette tidspunkt (mere præcist: fra september til december 1981) var hun åbenbart beskæftiget som »stagiaire« (praktikant) i Kommissionens generaldirektorat XI.
Da der på det pågældende tidspunkt åbnede sig mulighed for, at sagsøgeren kunne blive ansat i Kommissionens oversættelsestjeneste, gjorde hun brug heraf — hvilket kunne ske, fordi hun havde deltaget i og bestået den anden af de nævnte udvælgelsesprøver. Ved afgørelse af 25. januar 1982 blev hun med virkning fra den 14. december 1981 udnævnt til oversætter på prøve og indplaceret i lønklasse LA 7/2. Hun blev endvidere ved afgørelse af 22. september 1982 udnævnt til fastansat tjenestemand i denne stilling, med virkning fra den 14. september 1982.
Kort tid forinden fremkom meddelelse om ledig stilling KOM/1207/82, der angik en stilling som fuldmægtig i lønklasse A 7/A 6 i generaldirektoratet for videnskab, forskning og udvikling. Da sagsøgeren på grundlag af sin tidligere karriere interesserede sig mere for en sådan stilling end for arbejdet som oversætter, ansøgte hun om stillingen og blev derpå — hvilket deltagelsen i den første af de to nævnte udvælgelsesprøver gjorde muligt — ved afgørelse af 13. december 1982 (som hun tilsyneladende først modtog den 6. januar 1983) med virkning fra 1. december 1982 ansat i den nævnte stillling. Hendes indplacering (A 7/2) forblev den samme. Om ancienniteten i A 7/2 hed det, at den gjaldt fra den 1. december 1981.
Sagsøgeren er af den opfattelse, at der ved den anledning skulle have været taget hensyn til hendes konkrete erfaring fra mere end ni års arbejde i den offentlige forvaltning, som ikke havde haft nogen indflydelse ved ansættelsen som oversætter, hvilket skulle være sket i henhold til den — blandt andet til gennemførelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 31 og 32 — trufne kommissionsbeslutning af 6. juni 1973»relative aux critères applicables à la nomination en grade et au classement en échelon lors du recrutement« (
1
). Hun indgav derfor den 1. marts 1983 en anmodning herom til ansættelsesmyndigheden og fremsatte krav om at blive indplaceret i lønklasse A 6 under hensyn til den erfaring, som hun siden 1973 havde erhvervet i den offentlige forvaltning (og som hun redegjorde for i enkeltheder).
Da hun ikke modtog noget svar herpå (hvilket må ses som et stiltiende afslag), indgav hun den 29. september 1983 en klage til ansættelsesmyndigheden. Heri fremførte hun endnu engang den opfattelse, at det rigtige under hensyn til hendes konkrete erfaring ville være en indplacering i A 6/1 med en anciennitet på et år over løntrinnet.
Denne klage blev udtrykkeligt afvist ved en afgørelse, der åbenbart er tilgået sagsøgeren den 23. februar 1984. Det hed her, at afgørelsen af 13. december 1982 ikke — fordi sagsøgeren allerede ved en forudgående afgørelse var blevet fastansat — skulle betragtes som en udnævnelse i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikler 31 og 32 (hvorfor sagsøgeren da heller ikke blev ansat på prøve). Det var, hed det, af denne grund ikke muligt på det nævnte tidspunkt at anvende tjenestemandsvedtægtens artikler 31 og 32 og Kommissionens beslutning af 1973 til gennemførelse heraf.
Herefter blev der den 23. maj 1984 anlagt sag ved Domstolen med påstand om annulation, dels af afgørelsen af 13. december 1982 for så vidt angår sagsøgerens indplacering i A 7/2, dels — om nødvendigt — af den udtrykkelige afvisning af hendes klage.
Til støtte for sine påstande og for, at det er nødvendigt i hendes tilfælde at anvende artikel 3 i Kommissionens beslutning af 6. juni 1973 (hvorefter indplacering i A 6 kan ske, dersom der foreligger en faglig erfaring af mindst 8 års varighed), har sagsøgeren gjort den opfattelse gældende, at »udnævnelse« i betydningen i vedtægtens artikel 31 ikke kun skal forstås som den første ansættelse, men også omfatter udnævnelse i en stilling, der er begyndelsen til en ny karriere (når konkrete faglige erfaringer herved er afgørende, som der ikke kunne tages hensyn til ved den første udnævnelse). Hun har også henvist til tjenestemandsvedtægtens artikel 4, hvoraf det lader sig udlede, at stillingsbesættelse kun kan ske ved udnævnelse eller forfremmelse. Når ansættelse i en ny stilling ikke kan betragtes som forfremmelse — hvilket den ikke kan i hendes tilfælde (fordi der ikke er tale om en overgang til en højere lønklasse inden for den samme stillingsgruppe på grundlag af en sammenlignende vurdering af flere ansøgeres kvalifikationer, men derimod om en overgang fra sprogtjenesten LA til kategori A, hvor en udvælgelsesprøve var nødvendig) — må den altså betragtes som udnævnelse. Sagsøgeren har endvidere påberåbt sig det i tjenestemandsvedtægtens artikel 5, stk. 3, hjemlede princip om ligebehandling (hvorefter tjenestemænd, der tilhører samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet de samme ansættelses- og karrierevilkår). Dette medfører et krav om, at hun behandles på samme måde som andre deltagere i den førstnævnte udvælgelsesprøve, især på samme måde som ansøgere udefra. Når disse andre ansøgere omfattes af kriterierne i beslutningen fra 1973, der skal sikre »conditions identiques de recrutement et de déroulement de carrière« (
2
), må det også gælde sagsøgeren, hvis særlige faglige erfaring er af betydning for stillingen som sagsbehandler, men som der endnu ikke kunne tages hensyn til ved hendes fastansættelse.
Kommissionen mener ikke, at det nødvendigvis forholder sig sådan. Efter Kommissionens opfattelse kan udnævnelsen af 13. december 1982 ikke anses som en »ansættelse« i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 27, fordi sagsøgeren på dette tidspunkt allerede var EF-tjenestemand. Tjenestemandsvedtægtens artikler 31 og 32 samt Kommissionens gennemførelsesbeslutning hertil kan således kun anvendes én gang, nemlig ved den første ansættelse. Sker det, kan det heller ikke antages, at princippet om ligebehandling er tilsidesat. Det er nemlig ikke relevant at sammenligne sagsøgerens situation med den situation, som ansøgere udefra er i, eftersom der består en væsentlig forskel i og med, at sagsøgeren allerede var fastansat, hvilket også giver sig udslag i, at hun ikke på ny blev ansat på prøve.
B.
Jeg vil fremsætte følgende bemærkninger til de divergerende opfattelser.
a)
Som bekendt er det ikke første gang, at det fremlagte problem spiller en rolle i en sag for Domstolen, selv om tidligere sager — hvilket imidlertid ikke gør nogen afgørende forskel — angik anvendelsen af tjenestemandsvedtægtens artikel 32, der som bekendt åbner mulighed for en forbedring med hensyn til løntrinnet under hensyn til særlige faglige erfaringer.
Anden afdeling er i en dom af 12. juli 1984 i sag 17/83 (
3
) (som Kommissionen særlig har påberåbt sig) nået til det resultat, at formålet med tjenestemandsvedtægtens artikel 32 er, at »regulere stillingen for en ansat, der for første gang optages i Fællesskabets tjenestemandsstand efter en ansættelsesprocedure, der som regel består i en udvælgelsesprøve« (præmis 12), hvilket gør den slutning nærliggende, at denne bestemmelse ikke — i lighed med tjenestemandsvedtægtens artikel 31 og Kommissionens gennemførelsesbeslutning hertil — kan anvendes på tjenestemænd, der er blevet udnævnt i en anden stilling efter en udvælgelsesprøve.
Første afdeling har ganske åbenbart ved dom af 15. januar 1985 i sag 266/83 (
4
) taget afstand herfra. Sagen angik en tjenestemand i lønklasse C 5, der efter deltagelse i en almindelig udvælgelsesprøve fik en C 3-stil-ling. Med hensyn til sagsøgerens påstand om at blive indplaceret på et højere løntrin på grund af faglig erfaring erhvervet forud for ansættelsen, hvilket der er mulighed for efter vedtægtens artikel 32, antog afdelingen uanset forfremmelsesreglen i tjenestemandsvedtægtens artikel 46, at tjenestemandsvedtægten ikke indeholder bestemmelser om indplacering af en tjenestemand, der udnævnes i en anden stilling efter en almindelig udvælgelsesprøve (præmis 13). Den rigtige løsning var ifølge Domstolen at anvende tjenestemandsvedtægtens artikel 32 analogt, såfremt en sådan udnævnelse ikke er et led i det normale karriereforløb under hensyn til forskellen i opgaverne (præmis 15). Det måtte også anerkendes, at i et sådant tilfælde, hvor en tjenestemand snarere konkurrerer direkte med ansøgere udefra end med kolleger, som har ret til forfremmelse, finder det princip anvendelse, hvorefter deltagerne i en almindelig udvælgelsesprøve er berettiget til at blive behandlet ens, hvilket ligeledes fører til anvendelsen af tjenestemandsvedtægtens artikel 32 (præmis 15).
Endelig skal jeg nævne den dom, der i sag 273/83 (
5
) blev afsagt kort tid herefter (29. januar 1985) af anden afdeling. Sagen drejede sig om en tjenestemands overgang fra kategori B til kategori A. I dommen blev det vedrørende påstanden om højere indplacering i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 32 under fravigelse af den indplacering, der ellers følger af anvendelsen af tjenestemandsvedtægtens artikel 46, på ny udtalt, at anvendelsen af artikel 32 med rette var blevet afvist. Der blev herved navnlig henvist til formålet med denne bestemmelse — at tage hensyn til erhvervserfaring, som tjenestemanden har opnået inden sin ansættelse ved Fællesskaberne (hvorved der må erindres om, at sagsøgeren i den nævnte sag i løbet af sin tjeneste ved Fællesskaberne videreuddannede sig og erhvervede et eksamensbevis, der gav ham adgang til kategori A). Det blev i sagen ligeledes fremhævet, at der med dette resultat ikke fremkommer nogen forskelsbehandling i forhold til ansøgere udefra, navnlig i betragtning af fordelene for tjenestemænd (bortfald af aldersgrænse og prøvetid), der skaber en særlig situation.
b)
Hvorledes skal man nu bedømme sagen her? Som sagt er problemet, om sagsøgerens særlige faglige erfaring fra arbejdet i det offentlige, som der ikke blev lagt vægt på ved hendes ansættelse som oversætter (idet sagsøgeren ikke havde relevante erfaringer i denne forbindelse) skal tages i betragtning ved hendes overgang til stillingen som sagsbehandler, henset til tjenestemandsvedtægtens artikel 31 og kommissionsbeslutningen af 1973 til gennemførelse heraf, i givet fald — hvilket Kommissionen skal afgøre — med den virkning, at sagsøgeren indplaceres i lønklasse A 6. Jeg må sige, at jeg her finder det nærliggende som det rigtige forslag til afgørelse at henvise til mit forslag til afgørelse i sag 273/83 (
6
).
Ganske vist gjorde jeg mig i det nævnte tilfælde til talsmand for det resultat, som også afdelingen (under anvendelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 46) kom til, nemlig at der principielt kun skal tages hensyn til den faglige erfaring én gang, altså ved tiltrædelsen af tjenesten ved Fællesskaberne, og at en successiv godskrivning af faglig erfaring — særlig når den delvis er erhvervet i Fællesskabernes tjeneste — i tilknytning til deltagelsen i en almindelig udvælgelsesprøve almindeligvis ikke er i overensstemmelse med målsætningen bag tjenestemandsvedtægtens artikel 5. Jeg tilføjede dog: »Man kunne ganske vist forestille sig en anden bedømmelse, dersom en særlig faglig erfaring, der ikke kan anerkendes i forbindelse med én slags arbejde (f.eks. sprogtjenesten), vil være særdeles relevant og derfor må anerkendes i forbindelse med en anden slags arbejde (f.eks. administrativt arbejde).«
Det er klart, at vi nu har at gøre med et sådant tilfælde. Derfor finder jeg det rigtigt, at sagen afgøres efter de principper, der er nedfældet i dommen i sag 266/83 (
7
). Det kan ske, uden at det måtte antages at være en ændring i forhold til senere afsagte domme (hvilket ville gøre en behandling for plenum nødvendig); man må nemlig ikke glemme, at det var et afgørende forhold i de senere pådømte sager, at det ikke drejede sig om faglige erfaringer erhvervet før tiltrædelsen af tjenesten i Fællesskaberne. Man kan beslutte sig for en sådan løsning så meget desto mere, som det i sagen her ikke drejer sig om en højere indplacering på grund af tidligere faglig erfaring, der søges opnået længere tid efter tiltrædelsen af tjenesten, ligesom der i sagsøgerens tilfælde ganske åbenbart ikke kan tales om et normalt karriereforløb, idet hun — efter en ingeniøruddannelse og beskæftigelse inden for dette fag — først, ganske forsigtigt, begyndte en karriere i Fællesskabet som oversætter for derpå, da chancen kort efter viste sig for, at hun kunne arbejde inden for sit egentlige fagområde, at overgå til et fagligt relevant arbejde.
c)
På den baggrund er det vel ikke nødvendigt at gå nærmere ind på sagsøgerens øvrige anbringender (hun har som bekendt også gjort gældende, at Kommissionen i henhold til sin bistandspligt burde have gjort hende opmærksom på, hvilke følger det efter Kommissionens opfattelse i henseende til tjenestemandsvedtægtens artikel 31 kunne have, at hun accepterede en stilling som oversætter, hvis der så senere blev mulighed for at overgå til anden tjeneste, og det kan således fastslås, at afgørelsen om at udnævne sagsøgeren til fuldmægtig ved generaldirektoratet videnskab, forskning og udvikling for så vidt angår indplaceringen er behæftet med en mangel, idet man herved ikke har overvejet at anvende beslutningen af 6. juni 1973, der muligvis vil tillade en indplacering af sagsøgeren som A 6 på grund af hendes konkrete faglige erfaring.
Der må altså gives sagsøgeren medhold; sagens omkostninger bør pålægges sagsøgte.
Herved behøver man imidlertid ikke i enkeltheder at fastslå — jeg nævner dette på grund af sagsøgerens detaljerede påstand om tilkendelse af omkostninger — at Kommissionen skal betale de i sagens anledning afholdte rejse- og opholdsudgifter samt sagsøgerens advokatsalær. En sådan præcisering kan der i henseende til procesreglementets artikel 73, litra b) (om de udgifter, kan godtgøres) højst være anledning til under en sag om fastsættelse af udgifter i henhold til procesreglementets artikel 74, dersom der opstår strid om, hvilket beløb der skal godtgøres.
C.
Sammenfattende foreslår jeg herefter, at afgørelsen af 13. december 1982 i overensstemmelse med sagsøgerens påstand annulleres, for så vidt som afgørelsen fastsætter en indplacering på A 7/2, og at Kommissionen pålægges sagens omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra tysk.
(
1
) – »beslutning vedrørende de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin« (EF-Kommissionens oversættelse af marts 1981; o.a.)
(
2
) – »samme betingelse for ansættelse og karriereforløb« (oversættelsen fra marts 1981; o.a.)
(
3
) – Dom af 12. juli 1984 i sag 17/83 — Angel Angelidis mod Kommissionen — Sml. 1984, s. 2907.
(
4
) – Dom af 15. januar 1985 i sag 266/83 — Euridiki Samara mod Kommissionen — Sml. 1985, s. 196.
(
5
) – Dom af 29. januar 1985 i sag 273/83 — Bernard Michel mod Kommissionen — Sml. 1985, s. 354.
(
6
) – Dom af 29. januar 1985 i sag 273/83 — Bernard Michel mod Kommissionen — Sml. 1985, s. 354.
(
7
) – Dom af 15. januar 1985 i sag 266/83 — Euridiki Samara mod Kommissionen — Sml. 1985, s. 196.