62023CJ0236_RES
Sag C-236/23
Mutuelle assurance des travailleurs mutualistes (Matmut)
mod
TNogMAAF assurances SAogFonds de garantie des assurances obligatoires de dommages (FGAO)ogPQ
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour de cassation (Frankrig))
Domstolens dom (Første Afdeling) af 19. september 2024
»Præjudiciel forelæggelse – lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer – direktiv 2009/103/EF – artikel 3 og 13 – forsikringsaftale indgået på grundlag af en forsætligt afgivet urigtig oplysning vedrørende den sædvanlige fører – national lovgivning, hvorefter det kan gøres gældende over for den »skadelidte passager«, at forsikringsaftalen er ugyldig som følge af en urigtig oplysning, der forsætligt er afgivet af sidstnævnte på tidspunktet for aftalens indgåelse – retsmisbrug – søgsmål anlagt mod forsikringstageren med henblik på at fastslå dennes ansvar som følge af vedkommendes forsætligt afgivne urigtige oplysning«
Tilnærmelse af lovgivningerne – ansvarsforsikring for motorkøretøjer – den lovpligtige forsikrings dækningsområde i forhold til tredjemand – national lovgivning, hvorefter det over for den skadelidte passager kan gøres gældende, at en forsikringsaftale, som er indgået på grundlag af forsikringstagerens urigtige oplysninger, er ugyldig – national lovgivning, hvorefter forsikringsselskabets kan anlægge søgsmål mod forsikringstager med henblik på opnå fuld tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt til opfyldelse af forsikringsaftalen – ikke tilladt – betingelser – undtagelse – retsmisbrug
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103, art. 3, stk. 1, og art. 13, stk. 1)
(jf. præmis 32, 33, 35, 37-43, 46, 47 og 50-66 samt domskonkl.)
Resumé
Ved behandlingen af en præjudiciel forelæggelse indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) præciserede Domstolen rækkevidden af den garanti, som den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer giver skadelidte tredjeparter. Domstolen bemærkede således, at direktiv 2009/103 (
1
), medmindre der foreligger retsmisbrug, er til hinder for en national lovgivning, der gør det muligt over for en passager i et køretøj, der har lidt skade i en færdselsulykke, og som ligeledes er forsikringstageren, at gøre gældende, at aftalen om ansvarsforsikring for motorkøretøjer er ugyldig som følge af en urigtig oplysning afgivet af denne forsikringstager i forbindelse med aftalens indgåelse. Hvis sådan ugyldighed ikke kan gøres gældende over for en sådan skadelidt passager, og der ikke foreligger retsmisbrug, er samme direktiv til hinder for en national lovgivning, hvorefter forsikringsselskabet kan anlægge sag mod denne passager med henblik på at opnå tilbagebetaling af de beløb, der er udbetalt til opfyldelse af forsikringsaftalen.
I oktober 2012 tegnede PQ en bilforsikring hos Matmut, idet han erklærede, at han var den eneste fører af det forsikrede køretøj. I september 2013 var dette køretøj, som blev ført af TN i beruset tilstand, involveret i et færdselsuheld med et andet køretøj, som var forsikret af et andet forsikringsselskab. PQ, som var passager i førstnævnte køretøj, kom til skade ved denne ulykke.
TN blev retsforfulgt ved tribunal correctionnel (ret i første instans i straffesager, Frankrig) og blev bl.a. fundet skyldig i at have forvoldt PQ personskade. Denne ret fastslog, at den omhandlede forsikringsaftale var ugyldig som følge af forsikringstagerens forsætligt afgivne urigtige oplysning om identiteten på den sædvanlige fører af det pågældende køretøj. Dommen blev stadfæstet af cour d’appel de Lyon (appeldomstolen i Lyon, Frankrig), som imidlertid også fastslog, at den omhandlede forsikringsaftales ugyldighed ikke kunne gøres gældende over for PQ, eftersom det følger af EU-retten, at en forsikringsaftales ugyldighed som følge af en forsætligt afgivet urigtig oplysning fra forsikringstagerens side ikke kan gøres gældende over for de skadelidte i en færdselsulykke eller deres erstatningsberettigede pårørende.
Den forelæggende ret, for hvilken der blev iværksat appel til prøvelse af denne dom, var i tvivl om, hvorvidt en forsikringsaftales ugyldighed kan gøres gældende over for en skadelidt passager, når denne ligeledes er forsikringstager og ophavsmand til den forsætlige urigtige oplysning, der har medført denne aftales ugyldighed. Den forelæggende ret ønskede ligeledes oplyst, om forsikringsselskabet i tilfælde af, at det fastslås, at forsikringsaftalens ugyldighed ikke kan gøres gældende over for en sådan skadelidt person, kan anlægge sag mod denne skadelidte med henblik på at opnå tilbagebetaling af hele det beløb, som forsikringsselskabet har udbetalt til skadelidte til opfyldelse af denne aftale.
Domstolens bemærkninger
I første række bemærkede Domstolen, at formålet om beskyttelse af ofrene for ulykker forvoldt af motorkøretøjer til stadighed er blevet forfulgt og styrket af EU-lovgiver. Domstolen fremhævede, at ifølge direktiv 2009/103 (
2
) kan et motorkøretøjsforsikringsselskab ikke nægte at yde erstatning til tredjemænd, der lider skade ved en ulykke forvoldt af et forsikret køretøj, under påberåbelse af lovbestemmelser eller aftaleklausuler i en forsikringspolice, hvorefter ansvarsforsikringen for motorkøretøjer ikke dækker skade, der forvoldes skadelidte tredjemænd som følge af, at det forsikrede køretøj anvendes eller føres af personer, som ikke har tilladelse til at føre køretøjet.
Hvad angik egenskaben som skadelidt ved en færdselsulykke henviste Domstolen til, at formålet om beskyttelse af de skadelidte indebærer, at den retlige situation for den, der er forsikret til at føre køretøjet, men som er passager i køretøjet på ulykkestidspunktet, ligestilles med den retlige situation, som de øvrige passagerer, der led skade ved ulykken, befandt sig i. Det forhold, at en passager under en færdselsulykke er forsikringstageren, gør det således ikke muligt at udelukke denne person fra begrebet »skadelidt tredjemand« (
3
). Det samme gør sig gældende, hvis forsikringstageren ikke er den sædvanlige fører af det køretøj, der er involveret i en færdselsulykke. Det følger heraf, at den omstændighed, at PQ på tidspunktet for færdselsulykken både var forsikringstageren og passager i det pågældende køretøj, var uden betydning for, om PQ var »skadelidt tredjemand«.
Hvad i anden række angik muligheden for over for PQ at gøre gældende, at den omhandlede forsikringsaftale var ugyldig som følge af den urigtige oplysning om identiteten af den sædvanlige fører af det pågældende køretøj, som PQ afgav i forbindelse med indgåelsen af aftalen, bemærkede Domstolen, at den omstændighed, at et forsikringsselskab har indgået en forsikringsaftale på grundlag af udeladelser eller urigtige oplysninger fra forsikringstagerens side, ikke giver dette selskab mulighed for at gøre denne ugyldighed gældende over for en skadelidt tredjepart med henblik på at unddrage sig sin forpligtelse til at yde sidstnævnte erstatning for dennes skade som følge af en ulykke forvoldt af det forsikrede køretøj. En sådan situation er nemlig ikke omfattet af den ene undtagelse til forsikringsselskabernes forpligtelse til at yde erstatning til tredjeparter, der lider skade ved et færdselsuheld, som er fastsat i direktiv 2009/103 (
4
).
Henset til den omstændighed, at PQ ikke blot var den passager, der led skade ved den pågældende færdselsulykke, og som søgte erstatning, men ligeledes var den forsikringstager, som var ophavsmand til den forsætlige urigtige oplysning, der medførte forsikringsaftalens ugyldighed, fremhævede Domstolen, at direktiv 2009/103 ikke indeholder bestemmelser, der regulerer forsikringstagerens eventuelle retsmisbrug. Borgerne skal imidlertid overholde det almindelige retsprincip om, at de ikke må kunne påberåbe sig EU-retlige bestemmelser med henblik på at muliggøre svig eller misbrug. I henhold til dette princip skal en medlemsstat afslå at indrømme fordelene i EU-retlige bestemmelser, såfremt disse ikke er blevet påberåbt af en person med henblik på at gennemføre målene med disse bestemmelser, men med henblik på at drage nytte af en EU-retlig fordel, som er indrømmet denne person, selv om de objektive betingelser for indrømmelse af denne fordel alene er opfyldt formelt. Hvad i den foreliggende sag for det første angik spørgsmålet om, hvorvidt det formål, der forfølges med direktiv 2009/103, var nået, bemærkede Domstolen, at formålet om beskyttelse af ofre for færdselsulykker, med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse, syntes at være opfyldt, idet PQ var et offer for den pågældende ulykke og søgte erstatning. Hvad for det andet angik det subjektive element, der består i ønsket om at drage fordel af EU-lovgivningen ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel, fremgik det ikke, med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse, at PQ afgav de urigtige oplysninger med det hovedformål selv at påberåbe sig bestemmelserne i direktiv 2009/103 (
5
) og omgå en national bestemmelse vedrørende de retlige betingelser for en forsikringsaftales ugyldighed. PQ afgav således denne urigtige oplysning med henblik at få TN’s køretøj forsikret på mere fordelagtige vilkår, end hvis forsikringsselskabet havde kendt identiteten på den sædvanlige fører af dette køretøj. På baggrund af det ovenstående fremgik det ikke, med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse, at PQ havde tilsidesat princippet om forbud mod retsmisbrug. Følgelig kunne ugyldigheden af den i hovedsagen omhandlede aftale om ansvarsforsikring for motorkøretøjer som følge af den urigtige oplysning, som PQ afgav i forbindelse med indgåelsen af denne aftale, ikke gøres gældende over for PQ.
Hvad i tredje række angik forsikringsselskabets mulighed for at opnå tilbagebetaling fra PQ af hele det beløb, som det havde udbetalt til denne i henhold til forsikringsaftalen, ved et søgsmål støttet på den forsætlige forseelse, som PQ begik i forbindelse med indgåelsen af denne aftale, bemærkede Domstolen, at de retlige betingelser for en forsikringsaftales gyldighed og for, at forsikringstageren kan ifalde ansvar som følge af urigtige oplysninger på tidspunktet for indgåelsen af forsikringsaftalen, reguleres af medlemsstaternes ret. Imidlertid må de nationale bestemmelser, der regulerer disse betingelser, ikke fratage direktiv 2009/103 dets effektive virkning. Under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede kunne en national lovgivning, der gav forsikringsselskabet mulighed for, ved et søgsmål anlagt mod den skadelidte passager, som ligeledes var forsikringstager og ophavsmand til den urigtige oplysning afgivet på tidspunktet for indgåelsen af forsikringsaftalen, at opnå tilbagebetaling af hele det beløb, der var udbetalt til den nævnte »skadelidte passager« til opfyldelse af denne aftale, imidlertid endegyldigt og uforholdsmæssigt fratage denne person den beskyttelse, som direktiv 2009/103 giver ofrene for sådanne ulykker. En sådan lovgivning kunne nemlig begrænse denne persons ret til erstatning fra den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer på uforholdsmæssig vis.
(
1
) – Artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16.9.2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EUT 2009, L 263, s. 11).
(
2
) – Og navnlig i henhold til artikel 13, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2009/103.
(
3
) – Som fastsat i artikel 13, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2009/103.
(
4
) – I henhold til artikel 13, stk. 1, første og andet afsnit, kan et forsikringsselskab kun nægte at yde erstatning til personer, der lider skade ved en færdselsulykke, såfremt det skadevoldende køretøj er blevet anvendt eller ført af personer, der hverken udtrykkeligt eller stiltiende havde tilladelse hertil, og hvor de skadelidte tredjemænd frivilligt har taget plads i dette køretøj vel vidende, at det var stjålet.
(
5
) – I særdeleshed artikel 3 og 13 i direktiv 2009/103.