62002CC0346_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Kommissionen har i förevarande fördragsbrottsförfarande ifrågasatt nationella bestämmelser som föreskriver en skyldighet att inbegripa system med skadefrihets- respektive skadeklasser i samtliga fordonsförsäkringsavtal. Kommissionen anser att en sådan skyldighet strider mot principen om fri prissättning.
2. Såväl i luxemburgsk som i fransk rätt föreskrivs nämligen att avtal om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon måste innehålla ett lagstadgat system för anpassning av försäkringspremier till skadefrekvensen. Med hänvisning till direktiv 92/49/EEG(2) (nedan kallat direktiv 92/49) har kommissionen gjort gällande att det föreligger ett åsidosättande av friheten att fastställa priser som, enligt kommissionens uppfattning, följer av bortfallet av förhandskontroller av premier och villkor, eftersom sådana obligatoriska system direkt påverkar de premier som erbjuds.
3. Kommissionen har här särskilt åberopat domstolens dom i målet kommissionen mot Italien,(3) i vilken principen om frihet att fastställa priser uttryckligen erkändes. Det måste därför framför allt fastställas huruvida principen om frihet att fastställa priser, som enligt domstolen följer av artiklarna 6, 29 och 39 i direktiv 92/49, utgör ett direkt hinder för sådana nationella bestämmelser som dem som det är fråga om här eller om det med beaktande av tvingande hänsyn av allmänintresse skall prövas om bestämmelserna är proportionerliga.
II – Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrättsliga bestämmelser
4. Det femte skälet i direktiv 92/49 har följande lydelse:
”Den metod som valts för att uppnå den grad av samordning som är väsentlig, nödvändig och tillräcklig för att uppnå ett ömsesidigt erkännande av auktorisationer och system för tillsyn av säkerheten och därigenom göra det möjligt att bevilja en enda auktorisation, som är giltig inom hela gemenskapen, samt att tillämpa principen om hemlandstillsyn.”
5.
Det nittonde skälet i direktiv 92/49 har följande lydelse:
”Den medlemsstat där risken är belägen har ansvaret för att det inte finns några hinder inom dess territorium mot att tillhandahålla alla de försäkringsprodukter som saluförs inom gemenskapen, förutsatt att de inte strider mot de rättsregler till skydd för det allmänna bästa som gäller i den medlemsstaten och att det allmänna bästa inte skyddas av hemlandets rättsregler, samt med kravet att sådana rättsregler måste tillämpas utan diskriminering på alla företag som är verksamma i den medlemsstaten och vara objektivt nödvändiga samt stå i proportion till det avsedda målet.”
6. I artikel 1 i direktiv 92/49 föreskrivs följande:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
...
c) hemland: medlemsstat där det försäkringsföretag som försäkrar en risk har sitt huvudkontor.
...”
7. I artikel 6 i avdelning II med rubriken ”Etablering inom försäkringsverksamhet” i direktiv 92/49 anges följande:
”Artikel 8 i direktiv 73/239/EEG skall ersättas med följande:
’Artikel 8
...
3. Detta direktiv hindrar inte medlemsstaterna från att upprätthålla eller införa lagar och andra författningar som föreskriver godkännande av stiftelseurkund och bolagsordning samt att alla andra handlingar som krävs för normal tillsyn skall företes.
Medlemsstaterna får dock inte anta bestämmelser med krav på förhandsgodkännande eller löpande anmälan av allmänna och särskilda försäkringsvillkor, premietariffer eller andra tryckta handlingar som företaget avser att använda i sina mellanhavanden med försäkringstagarna.
Medlemsstaterna får inte upprätthålla eller införa krav på förhandsanmälan eller förhandsgodkännande av föreslagna premiehöjningar, utom då detta ingår som en del i allmänna priskontrollsystem.’
...”
8. I artikel 28 i avdelning III med rubriken ”Samordning av villkoren för försäkringsrörelse” i direktiv 92/49 föreskrivs följande:
”Den medlemsstat där risken är belägen får inte hindra en försäkringstagare från att sluta avtal med ett försäkringsföretag som auktoriserats på de villkor som anges i artikel 6 i direktiv 73/239/EEG, om detta avtal inte strider mot rättsreglerna till skydd för det allmänna bästa i den medlemsstat där risken är belägen.”
9. Artikel 29 i nämnda avdelning III i direktiv 92/49 har följande lydelse:
”Medlemsstaterna får inte anta bestämmelser med krav på förhandsgodkännande eller löpande anmälan av allmänna och särskilda avtalsvillkor, premietariffer eller formulär och andra tryckta handlingar för användning i mellanhavanden med försäkringstagarna. De får endast kräva att sådana avtalsvillkor och andra dokument företes vid enstaka tillfällen så att deras överensstämmelse med de nationella bestämmelserna om försäkringsavtal skall kunna kontrolleras, och detta krav får inte vara en förutsättning för att företaget skall få bedriva verksamhet.
Medlemsstaterna får inte upprätthålla eller införa system med förhandsanmälan eller förhandsgodkännande av föreslagna premiehöjningar, om detta inte är en del av allmänna priskontrollsystem.”
10. I artikel 30.2 i nämnda avdelning III i direktiv 92/49 anges följande:
”Utan hinder av bestämmelser om motsatsen får en medlemsstat som föreskriver obligatorisk försäkring kräva att de allmänna och särskilda villkoren för den obligatoriska försäkringen skall överlämnas till dess behöriga myndighet innan de får spridas.”
11. I artikel 39.2 och 39.3 i direktiv 92/49, under avdelning IV med rubriken ”Bestämmelser beträffande etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster”, föreskrivs följande:
”2. Filialstaten eller den medlemsstat där tjänsterna utförs får inte anta bestämmelser om krav på förhandsgodkännande eller löpande redovisning av allmänna och särskilda villkor, premietariffer eller av formulär och andra tryckta handlingar för användning i mellanhavanden med försäkringstagarna. För att kontrollera överensstämmelsen med nationell lagstiftning rörande försäkringsavtal får denna stat, av företag som avser att bedriva försäkringsverksamhet inom dess territorium med stöd av etableringsfriheten eller inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, endast i enstaka fall kräva redovisning av dess villkor och andra tryckta handlingar. Detta krav får inte utgöra en förutsättning för att företaget skall få bedriva verksamhet.
3. Filialstaten eller den medlemsstat där tjänsterna utförs får inte upprätthålla eller införa system med förhandsanmälan eller förhandsgodkännande av föreslagna premiehöjningar, om detta inte är en del av allmänna priskontrollsystem.”
Nationell rätt – Luxemburg
12. Genom storhertiglig förordning av den 20 december 1994 om genomförande av artikel 17.2 och 17.3 i den ändrade lagen av den 7 april 1976 om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon och om fastställande av tvingande krav för avtal om ansvarsförsäkring för motorfordon(4) infördes särskilt ett system enligt vilket premierna sänks efter flera skadefria år och höjs till följd av skador (nedan kallat bonussystem). Enligt artikel 3 i denna förordning är klausuler som strider mot detta system förbjudna.
13. Enligt artikel 7 i denna förordning är detta bonussystem tillämpligt på samtliga avtal om obligatorisk ansvarsförsäkring för fordon, som normalt är hemmahörande i Storhertigdömet Luxemburg, som har ingåtts av en fysisk person. Bonussystemet är därmed varken tillämpligt på avtal om kaskoförsäkring eller rättshjälpsförsäkring för fordon som har ingåtts av fysiska personer eller på avtal om bilförsäkring som har ingåtts av juridiska personer.
14. Enligt detta bonussystem placeras varje ny försäkringstagare i klass 11 på bonusskalan, vilket motsvarar en bonus på noll procent. Skadefrihet under övervakningsperioden, som i princip är ett år, medför en sänkning med en klass på skalan, till maximalt klass –3. En försäkringstagare som är placerad i klass –3 betalar enbart 45 procent av grundpremien. Däremot leder varje skada till en höjning med tre klasser. Höjningen upphör emellertid vid klass 22 som motsvarar 250 procent av grundpremien.
15. För systemets ändamål beaktas enbart sådana skador som leder till en prestation från försäkringsgivarens sida till tredje man som lidit skada. En höjning sker därmed inte när de anspråk som tredje man som lidit skada har inte uppgår till den självrisk som eventuellt är tillämplig eller om försäkringstagaren, inom fyra månader från och med det att meddelande om försäkringsgivarens utbetalning erhölls, betalar tillbaka den utbetalda summan.
Nationell rätt – Frankrike
16. I Frankrike ges genom artikel L111‑4 i lag om försäkringar(5) närings- och finansministern behörighet att förordna om inbegripande av standardklausuler i försäkringsavtal. Ministern har använt sig av denna behörighet med avseende på den så kallade bonusklausulen(6) i fordonsförsäkring: I artikel A121‑1 i lag om försäkringar föreskrivs huvudsakligen att avtal om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon måste innehålla en bonusklausul som motsvarar den som anges i bilagan (nedan likaså kallat bonussystem).
17. Enligt denna klausul som föreskrivs i artikel A121‑1 i lag om försäkringar skall försäkringsgivaren fastställa en grundpremie. Den premie som försäkringstagaren faktiskt skall betala beräknas på denna grundpremie multiplicerat med en minsknings- respektive höjningskoefficient som fastställts på grundval av skadefrekvensen. Enligt denna obligatoriska klausul ligger värdet av denna koefficient mellan 0,5 och 3,5, varvid varje skada, med undantag av den första skadan under en skadefri treårsperiod vid koefficientvärdet 0,5, medför en höjning av koefficienten med 25 procent, medan skadefrihet under den avgörande ettåriga övervakningsperioden medför en sänkning av koefficienten med 5 procent.
18. På grund av bestämmelsen i artikel L114‑4 i den franska lagen om försäkringar beaktas inte eventuella avvikande eller däremot stridande klausuler.(7)
III – Bakgrund, det administrativa och det rättsliga förfarandet
19. Kommissionen fann att de rättsregler avseende bilförsäkring som tillämpas i Luxemburg och Frankrike, det rör sig närmare bestämt om den där föreskrivna skyldigheten att i samtliga avtal om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon inbegripa system med skadefrihets- respektive skadeklasser som är relevanta för premierna, strider mot friheten att fastställa priser, som enligt kommissionens uppfattning följer av direktiv 92/49, och tillsände därför den 7 juli 1997 den franska regeringen och den 25 juli 2001 den luxemburgska regeringen en formell underrättelse med en uppmaning att inkomma med ett yttrande inom två månader.
20. Enligt kommissionens uppfattning hade inte den franska regeringens svarsskrivelser av den 23 oktober 1997 och av den 31 juli 1998(8) undanröjt misstanken om fördragsbrott, varför kommissionen riktade ett motiverat yttrande till Republiken Frankrike den 20 april 2001 och till Storhertigdömet Luxemburg den 20 december 2001, i vilka ett åsidosättande av direktiv 92/49 anfördes. Båda medlemsstaterna uppmanades även att inom två månader vidta nödvändiga åtgärder. Genom skrivelse av den 18 juli 2001 besvarade den franska regeringen detta yttrande. Den luxemburgska regeringen besvarade yttrandet genom skrivelse av den 6 mars 2002.
21. Eftersom kommissionen ansåg att varken Republiken Frankrike eller Storhertigdömet Luxemburg hade uppfyllt sina skyldigheter, väckte den genom ansökan av den 30 september 2002, inskriven i domstolens register samma dag, talan i enlighet med artikel 226 EG mot Republiken Frankrike och Storhertigdömet Luxemburg vid domstolen.
22. Kommissionen har i mål C‑346/02 avseende Storhertigdömet Luxemburg yrkat att domstolen skall
– fastställa att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 92/49/EEG genom att i strid med principen om fri prissättning och om avskaffande av förhandskontroller och löpande kontroller av premier och avtal enligt artiklarna 6.3, 29 och 39 i nämnda direktiv införa och upprätthålla ett bonussystem med automatiska och tvingande verkningar för premierna, vilket är tillämpligt på samtliga bilförsäkringsavtal som fysiska personer har ingått i Luxemburg, utan åtskillnad mellan försäkringsbolag som har sitt säte i Storhertigdömet Luxemburg och försäkringsföretag som utövar verksamhet i Luxemburg genom dotterbolag eller tillhandahåller tjänster där,
– förplikta Storhertigdömet Luxemburg att ersätta rättegångskostnaderna.
23. Kommissionen har i mål C-347/02 avseende Republiken Frankrike yrkat att domstolen skall
– fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 92/49/EEG genom att i strid med principen om fri prissättning och om avskaffande av förhandskontroller och löpande kontroller av premier och avtal enligt artiklarna 6.3, 29 och 39 i nämnda direktiv införa och upprätthålla ett bonussystem med automatiska och tvingande verkningar för premierna, vilket är tillämpligt på samtliga bilförsäkringsavtal som har ingåtts i Frankrike, utan åtskillnad mellan försäkringsbolag som har sitt säte i Frankrike och försäkringsföretag som utövar verksamhet i Frankrike genom dotterbolag eller tillhandahåller tjänster där,
– förplikta Republiken Frankrike att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Rättslig bedömning
A – Inledande anmärkningar rörande prövningen
24. Eftersom kommissionen i huvudsak har anfört samma kritik och medlemsstaterna i huvudsak har anfört samma argument i båda målen skall en gemensam bedömning göras av målen. En särskild bedömning förefaller enbart vara nödvändig i den mån som kritiken och argumenten hänför sig till särskilda omständigheter i medlemsstaterna.
25. Enligt kommissionen strider de luxemburgska och de franska bestämmelserna mot direktiv 92/49 på samma sätt, eftersom det i dessa bestämmelser föreskrivs att skadefrekvensen skall beaktas inom ramen för ett system med skadefrihets- och skadeklasser, vilket har tvingande och automatiska verkningar för premierna. Detta strider mot principen om fri prissättning som följer av direktiv 92/49. Såväl den luxemburgska som den franska regeringen har emellertid understrukit att de nationella bestämmelserna inte berör principen om fri prissättning redan av det skälet att försäkringsgivarna har rätt att fritt bestämma sina (grund) premier. Den luxemburgska och den franska regeringen har vidare anfört att de nationella bestämmelserna i vart fall är motiverade av tvingande hänsyn av allmänintresse. Kom missionen anser emellertid att ett sådant rättfärdigande inte kommer i fråga, eftersom direktivet innehåller en fullständig reglering av principen om frihet att fastställa priser.
26. Med hänsyn till det ovannämnda kan det konstateras att förevarande fördragsbrottsförfarande huvudsakligen väcker tre rättsliga frågor. Inledningsvis förefaller det vara lämpligt att undersöka räckvidden av principen om fri prissättning. Det är enbart på så sätt som det kan fastställas om direktivet innehåller en fullständig reglering med avseende på bestämmelser som är relevanta för premierna, vilket skulle innebära att nationella bestämmelser som går därutöver inte kan motiveras med tvingande hänsyn av allmänintresse.
27. Om det visar sig att principen om fri prissättning i princip inte utgör något hinder för ett bonussystem som det som det rör sig om här, skall det i det följande prövas om de ifrågavarande nationella bestämmelserna innebär en inskränkning i de grundläggande friheterna som är förankrade i primärrätten och som för försäkringssektorn särkilt har genomförts genom direktiv 92/49.
28. Det skall slutligen undersökas om de rättfärdigandegrunder som har åberopats av medlemsstaterna kan godtas och om de är proportionerliga.
B – Principen om fri prissättning
1. Principens ursprung
a) Föremål för direktiv 92/49
29. Upprättandet av en inre marknad för skadeförsäkring som påbörjades genom den första och den andra generationens direktiv(9) genomfördes genom direktiv 92/49. Syftet med detta regelverk var att främja marknadsintegreringen och samtidigt säkerställa ett lämpligt skydd för försäkringstagarna.(10)
30. För att uppnå detta mål ansåg gemenskapslagstiftaren att det var nödvändigt att fastställa villkoren för utövandet av försäkringsverksamhet på den inre marknaden i gemenskapsrättsakter. Detta skedde genom att ett gemensamt regelverk för harmonisering av viktiga principer i bestämmelserna om tillsyn över försäkringsgivarna upprättades. Den viktigaste punkten i det gemensamma regelverket är att tillsynskompetensen finns samlad i ursprungsstaten.(11) Detta tillsynssystem möjliggör för försäkringsbolagen att inleda sin verksamhet i varje annan medlemsstat i enlighet med principen om etableringsfrihet och principen om frihet att tillhandahålla tjänster.
31. Därigenom ställdes soliditetskontrollen av försäkringsbolag, och senare även försäkringsbolagsgrupper(12) och finansiella konglomerat(13), i centrum, medan kontrollen av försäkringsförmedlingsverksamhet till en början uteblev,(14) och kontrollen av produkter och premier, om en kontroll överhuvudtaget genomfördes, reducerades till en allmän tillsyn av missförhållanden.(15) Systemet Single-Licence medför nämligen ett avskaffande av förhandskontroller av försäkringsvillkor och premier.(16)
32. Det skall också framhållas att den harmonisering som genomfördes genom det här relevanta gemenskapsregelverket är en mycket begränsad harmonisering. Genom den tredje generationen direktiv skulle framför allt nationella tillsynssystem samordnas. En harmonisering av bestämmelserna om tillsyn genomfördes därmed enbart i den mån som den ansågs vara nödvändig för att upprätta en inre marknad.(17) Försäkringsavtalsrätten berördes enbart marginellt av denna utveckling.(18) Gemenskapsrättsliga bestämmelser finns enbart med avseende på kollisionsnormer och informationsskyldighet vid ingående av försäkringsavtalet.
33. Av det ovanstående framgår att friheten att fastställa priser har sitt ursprung i avskaffandet av förhandskontroller av försäkringsvillkor och premier. Det är vidare viktigt att notera att det genom direktiv 92/49 inte har genomförts någon omfattande harmonisering av alla bestämmelser som kan vara relevanta för premietariffer. Det skall samtidigt framhållas att direktiv 92/49 inte enbart syftar till att avskaffa förhandskontroller av villkor och premier utan även till att förverkliga en fri marknadsföring inom gemenskapen av försäkringsprodukter.(19) I detta hänseende anges i nittonde skälet i direktivet följande: ”Inom ramen för en inre marknad ligger det i försäkringstagarnas intresse att ha tillgång till bredast möjliga utbud av de försäkringsprodukter som finns att tillgå inom gemenskapen så att de kan välja vad som bäst motsvarar deras behov.” När det gäller ifrågavarande bonussystem skall det påpekas att den omständigheten att relevansen av skadefrekvens för premier har fastställts i lag, i form av ett stelt rabatt- och premieanpassningssystem, innebär att utbudet av produkter minskar, eftersom försäkringsbolagen inte kan erbjuda en egen modell.
b)	Domen i mål C-59/01, kommissionen mot Italien
34. I detta mål(20) hade kommissionen riktat kritik mot ett nationellt system för frysning av priser, vilket var tillämpligt på alla avtal om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon som avsåg skadefall inom italienskt territorium, utan åtskillnad mellan italienska försäkringsbolag och de bolag som bedrev verksamhet där genom filialer eller med stöd av friheten att tillhandahålla tjänster.
35. Den italienska regeringen medgav att det förelåg en inskränkning av försäkringsbolagens frihet att fastställa priser, men anförde emellertid att nämnda system är en del av ett allmänt priskontrollsystem i den mening som avses i undantagsbestämmelsen i artikel 8.3 tredje stycket i det första direktivet 73/239/EEG.(21)
36. I punkt 28 i denna dom erinrade domstolen om att medlemsstaterna ”[e]nligt artikel 8.3 tredje stycket i direktiv 73/239 samt artiklarna 29 andra stycket och 39.3 i direktiv 92/49 [inte] får … införa eller upprätthålla krav på förhandsanmälan eller förhandsgodkännande av föreslagna tariffhöjningar, utom då detta ingår som en del i allmänna priskontrollsystem”.
37. Enligt domstolen ”följer [härav] att gemenskapslagstiftaren klart har avsett att säkerställa principen om frihet att fastställa priser avseende annan direkt försäkring än livförsäkring, inklusive avseende sådan obligatorisk försäkring som ansvarsförsäkring för biltrafik. Principen innebär ett förbud mot alla system för förhandsanmälan eller löpande anmälan och för godkännande av de tariffer som ett försäkringsföretag avser att använda i sina mellanhavanden med försäkringstagarna.”(22)
38. Vad gäller tillåtna undantag gjorde domstolen följande uttalande: ”Det enda undantag från principen som är tillåtet enligt direktiv 92/49 är förhandsanmälan och förhandsgodkännande av premiehöjningar inom ramen för ett allmänt priskontrollsystem.”(23)
Domstolen anförde vidare följande: ”Enligt artikel 28 i direktiv 92/49 får visserligen den medlemsstat där risken är belägen hindra en försäkringstagare från att sluta avtal med ett försäkringsbolag, om avtalet strider mot rättsreglerna till skydd för allmänintresset i den medlemsstaten.
Sistnämnda bestämmelse kan dock inte under några omständigheter ges en sådan tolkning att de ovan i punkt 28 i förevarande dom nämnda bestämmelserna, i vilka de skäl som kan motivera ett undantag från principen om frihet att fastställa priser uttryckligen stadgas, fråntas sin ändamålsenliga verkan. Denna slutsats stöds av den omständigheten att artikel 28 i direktiv 92/49 omedelbart föregår en bestämmelse i samma kapitel, där det uttryckligen upprepas att det är förbjudet för medlemsstaterna att inskränka friheten att fastställa priser om det inte är en del av allmänna priskontrollsystem.”(24)
39. Domstolen har i denna dom uttryckligen erkänt principen om frihet att fastställa priser. Domstolen har därvid uppenbarligen låtit sig vägledas av det samband som finns mellan avskaffandet av förhandskontroller och friheten att fastställa priser. Men eftersom det i mål C-59/01 var ostridigt att en inskränkning av friheten att fastställa priser förelåg, uppkommer frågan rörande räckvidden av denna princip. I de förevarande målen uppkommer nämligen frågan huruvida principen om frihet att faställa priser överhuvudtaget berörs.
1. Räckvidden av principen om frihet att fastställa priser
a) Parternas huvudsakliga argument
40. Kommissionen har gjort gällande att de ifrågavarande bonussystemen strider mot principen om frihet att fastställa priser. Kommissionen har åberopat ovannämnda domar av den 11 maj 2000(25) och den 25 februari 2003(26) och gjort gällande att denna princip kan härledas ur bortfallet av förhandskontroller av villkor och premier samt ur direktivets syfte som är att förverkliga en fri marknadsföring av försäkringsprodukter inom gemenskapen.
41. Kommissionen anser att denna princip utgör hinder för en nationell bestämmelse, enligt vilken vissa omständigheter under försäkringsperioden måste påverka premiebeloppen i den omfattning som fastställs i lag. Kommissionen har emellertid betonat att den inte bestrider att medlemsstaterna har möjlighet att införa en skala där hänsyn tas till de skador som de försäkrade orsakat, eller till och med att tillämpa ett enhetligt system med skadefrihets- respektive skadeklasser. Enligt kommissionen ger en klassificering i skadefrihetsklasser respektive skadeklasser utan fastställda minsknings- respektive höjningskoefficienter för premier eller avgifter därmed inte upphov till några betänkligheter, eftersom det står försäkringsbolagen fritt att själva bedöma de finansiella följderna av de enskilda faktorerna, som till exempel antalet olyckor, hur allvarliga skadorna är eller olämplighet.
42. Den luxemburgska regeringen anser däremot att principen om fri prissättning utgör hinder mot ett krav att på förhand eller löpande anmäla eller godkänna premier. Enligt den luxemburgska regeringen berör inte det luxemburgska bonussystemet denna princip, eftersom det inte innebär en sådan skyldighet. Den luxemburgska regeringen har i detta sammanhang framhållit att försäkringspremier kan fastställas fritt i Storhertigdömet. Det omtvistade lagstadgade systemet avser enbart premiernas anpassning till skadefrekvensen. Bonussystemet avser därmed enbart en del av premien, varför inte heller priskonkurrensen påverkas.
43. De argument som den franska regeringen har framfört överensstämmer i huvudsak med dem som har framförts av den luxemburgska regeringen. Den franska regeringen varnar för att betrakta principen om frihet att fastställa tjänster som en absolut princip. Artiklarna 6, 29 och 39 i direktiv 92/49 skall, enligt den franska regeringen, i vart fall tolkas mot bakgrund av artikel 28 i samma direktiv.
44. Den franska regeringen har vidare åberopat domen i målet kommissionen mot Italien(27) och domen i målet Cullet mot Leclerc.(28) Enligt den franska regeringen skall domstolens resonemang i dessa mål tillämpas på förevarande fall.
b) Bedömning
45. Meningsskiljaktigheterna avseende principen om frihet att fastställa priser gäller i själva verket inte så mycket principens giltighet som de undantag som medges från denna princip. Om man nämligen utgår från att det utöver avskaffandet av förhandskontroller av premier och villkor föreskrivs en allmän frihet att fastställa priser i direktiv 92/49 innebär detta att direktivet innehåller en fullständig reglering i detta hänseende. Följaktligen kan enbart sådana undantag från principen vara tillåtna som uttryckligen föreskrivs i själva direktivet 92/49. Om man emellertid utgår från att principen om frihet att fastställa priser har en begränsad räckvidd, skall det prövas om av medlemsstaterna antagna bestämmelser som är relevanta för premierna kan motiveras med tvingande hänsyn av allmänintresse.
46. Man kan inledningsvis konstatera att något slutgiltigt svar på denna fråga inte gavs i domen i mål C-59/01,(29) eftersom det var ostridigt att de bestämmelser som det rörde sig om där i vart fall var att betrakta som en inskränkning i friheten att fastställa priser.
47. Den franska regeringen har rätt i att principen om frihet att fastställa priser inte nämns uttryckligen i direktiv 92/49. Enligt artikel 8.3 tredje stycket i direktiv 73/239 i dess lydelse enligt direktiv 92/49 avser undantaget i denna artikel inte friheten att fastställa priser generellt utan (enbart) förhandskontrollmekanismer respektive löpande anmälningsskyldighet.
48. Om principen om frihet att fastställa priser emellertid är ett uttryck för bortfallet av förhandskontroller av premier och löpande anmälningsskyldigheter framgår dess giltighet klart av domen i målet C‑59/01. Frågan återstår huruvida denna princip även utgör hinder för bestämmelser antagna av medlemsstaterna_som visserligen avser försäkringsbolagens fastställande av premier, genom att exempelvis som i förevarande fall reglera enskilda premiefaktorer, men som emellertid inte kan jämställas med en förhandskontroll av premier eller med en löpande anmälningsskyldighet.
49. Hänvisningen till den fria marknadsföringen inom gemenskapen av försäkringsprodukter som eftersträvas genom direktiv 92/49 är till föga hjälp i detta sammanhang. Denna fria marknadsföring gäller nämligen om inte annat föreskrivs i artikel 28 i direktiv 92/49, det vill säga om inte gällande rättsregler till skydd för allmänintresset i den medlemsstat där risken är belägen (till skillnad från hemlandet i den mening som avses i artikel 1 c i direktiv 92/49) är tillämpliga. Därmed införlivas grunder för rättfärdigande av en begränsning av de grundläggande friheterna i fördraget i direktiv 92/49.(30)
50. Om man emellertid utgår från att direktivet innebär en harmonisering av samtliga bestämmelser som är relevanta för premietariffer kan artikel 28 i direktivet inte tillämpas.(31) Om räckvidden av principen om frihet att fastställa priser utsträcktes i enlighet med kommissionens uppfattning skulle det innebära att friheten att fastställa priser, utöver sitt kärnområde, som omfattar bortfall av förhandskontroller av premier och avskaffande av löpande anmälningsskyldighet, innebar ett förbud mot de av medlemsstaternas bestämmelser som är relevanta för premietariffer. Kommissionen är därmed konsekvent när den kräver att lösningen i mål C-59/01 skall tillämpas på förevarande fall: Enbart ett allmänt priskontrollsystem kan motivera undantag från principen om frihet att fastställa priser i vidare mening. Artikel 28 torde inte beröva denna regel dess ändamålsenliga verkan och inte heller möjligheten att göra undantag.
51. Frågan är emellertid huruvida friheten att fastställa priser och därmed det område som harmoniseras genom direktivet skall ges en vidsträckt tolkning.
52. Det skall emellertid varnas för att ge principen om frihet att fastställa priser en alltför vid tolkning, eftersom en sådan tolkning varken tar tillräcklig hänsyn till ordalydelsen eller systematiken i direktiv 92/49 och dessutom eftersom den skulle kunna medföra motstridiga värderingar och avgränsningsproblem som är beaktansvärda.
53. Inledningsvis kan det konstateras att det varken av ordalydelsen eller systematiken i direktiv 92/49 framgår att gemenskapslagstiftaren utöver bortfallet av förhandskontroller av villkor och premier samt avskaffandet av löpande anmälningsskyldigheter har avsett att säkerställa en absolut frihet att fastställa priser, så att de av medlemsstaternas bestämmelser som är relevanta för premierna i princip skulle vara förbjudna.(32)
54. Det bör i detta sammanhang erinras om att försäkringen som sådan är en rent juridisk konstruktion, vilket innebär att varje ingrepp i avtalsfriheten, vare sig det sker genom att minimiskydd fastställs eller därigenom att vissa klausuler som bland annat fastställer omfattningen av försäkringsskyddet förbjuds, berör själva produkten och är därmed relevant för premierna. Om friheten att fastställa priser ges en vid tolkning måste man emellertid just av praktiska hänsyn göra en besvärlig och inte heller av försäkringstekniska skäl motiverad skillnad mellan sådana bestämmelser som i första hand avser avtalsvillkoren och vars relevans för premierna är svår att fastställa(33) och sådana som reglerar en premiefaktor och därmed är relevanta för premierna. Bonussystem faller emellertid inom båda kategorier.
55. Samtidigt visar det sig att det finns ett starkt samband mellan friheten att fastställa priser och avtalsfriheten inom försäkringsområdet. Kommissionen har emellertid aldrig företrätt uppfattningen att avtalsfriheten skall uppfattas på så sätt att den innebär att varje begränsning av avtalsfriheten, exempelvis i form av nationell försäkringsavtalsrätt, är förbjuden. Det är däremot allmänt känt att nationella bestämmelser som antagits för att skydda försäkringstagare och som innebär en begränsning av den fria marknadsföringen av försäkringsprodukter kan motiveras om de utgör rättsregler till skydd för allmänintresset.
56. Det skall slutligen konstateras att kommissionens uppfattning att friheten att fastställa priser är absolut inte heller kan godtas av det skälet att kommissionen i andra sammanhang – med beaktande av andra värderingar – själv strävar efter att reglera vissa premiefaktorer. Det skall här hänvisas till kommissionens initiativ att avskaffa vissa könsspecifika premiefaktorer.(34)
3.	Delslutsats
57. Principen om frihet att fastställa priser som avses i artiklarna 6, 29 och 39 i direktiv 92/49 utgör inte något hinder för sådana nationella bestämmelser som är i fråga i målen C-346/02 och C-347/02.
58. Det återstår emellertid att pröva om kommissionen har kunnat identifiera andra relevanta hinder för förverkligandet av en inre marknad för försäkringar, på grund av de nationella bestämmelser som det här är fråga om.
C – Bonussystem med tvingande och automatiska verkningar för premierna som hinder för förverkligandet av den inre marknaden för försäkringar
1. Parternas huvudsakliga argument
59. Enligt den franska regeringens uppfattning som också företrätts i svaromålet innebär den omständigheten att friheten att fastställa priser inte är tillämplig att bonussystemet skall prövas mot bakgrund av friheten att tillhandahålla tjänster i artikel 49 EG.
60. Även den luxemburgska regeringen har med hänvisning till femte skälet i direktiv 92/49 gjort gällande att den harmonisering som genomförs genom direktivet inte är fullständig och huvudsakligen är begränsad till tillsynsrättsliga frågor. Därav följer att försäkringspremier inte är föremål för denna harmonisering och att Storhertigdömet Luxemburg därför kan bibehålla sitt bonussystem av tvingande hänsyn av allmänintresse. Denna uppfattning bekräftas av nittonde skälet och av artikel 28 i direktivet.
61. Kommissionen har inte uttryckligen behandlat dessa argument som har framförts av den franska och den luxemburgska regeringen. Av kommissionens argumentation framgår emellertid att domstolen, om den utgår från att bonussystem inte har harmoniserats, skall pröva om begränsningar av de grundläggande friheter som följer av fördraget och som har genomförts genom direktiv 92/49 kan motiveras mot bakgrund av artikel 28 i direktiv 92/49.
2. Bedömning
62. Det kan inledningsvis konstateras att den franska regeringens rättsuppfattning i vart fall inte är övertygande. Om domstolen hade utgått från att bonussystem inte omfattas av den delvisa harmonisering av försäkringsrätten som eftersträvas genom direktivet, skulle nämligen de ifrågavarande bonussystemen inte ha kunnat bedömas mot bakgrund av primärrätten redan av det skälet att kommissionen inte har framställt ett sådant yrkande. Enligt domstolens fasta rättspraxis(35) skulle kommissionens talan i ett sådant fall alltså avvisas.
63. För övrigt skall det påpekas att bonussystemen inte enbart påverkar friheten att tillhandahålla tjänster utan även, och framför allt,(36) etableringsfriheten i artikel 43 EG.
a) Den fria marknadsföringen av försäkringsprodukter som ett sekundärrättsligt uttryck för etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster
64. Eftersom direktiv 92/49 syftar till att genomföra den inre marknaden för försäkringar kan det konstateras att grundläggande friheter som följer av fördraget, nämligen etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster, genomförs genom direktivet och att direktivet därmed också bidrar till att säkerställa dessa friheter.
65. De berörda medlemsstaterna har i detta sammanhang inte bestritt att deras bonussystem innebär en inskränkning av den fria marknadsföringen av försäkringsprodukter, det är här fråga om avtal om ansvarsförsäkringar för motorfordonstrafik, genom att inhemska filialer till försäkringsbolag som har sitt säte i en annan medlemsstat eller utländska bolag som tillhandahåller sina produkter inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster tvingas ändra sina villkor och premier.(37)
66. Det skall också framhållas att den omständigheten att bestämmelser avseende premier inte har harmoniserats fullständigt genom sekundär gemenskapsrätt inte innebär att dessa bestämmelser inte kan strida mot principen om fri marknadsföring. Detta är av betydelse för frågan om tillåtna undantag.
b) Slutsatser i fråga om kriterier för prövningen
67. Direktiv 92/49 syftar inte enbart till att säkerställa friheten att fastställa priser genom att avskaffa förhandskontroller av premier och förbjuda löpande anmälningsskyldigheter, vilket det inte är fråga om här, utan också till att säkerställa den fria marknadsföringen av försäkringsprodukter. Kommissionen har således gjort rätt i att mot bakgrund av direktiv 92/49 pröva frågan huruvida de bonussystem som är föremål för talan utgör ett åsidosättande av gemenskapsrätten.
68. I den mån som dessa system innebär en inskränkning av den fria marknadsföringen av försäkringsprodukter inom gemenskapen utgör de ett åsidosättande av direktiv 92/49. Detta gäller under förutsättning att de inte kan betraktas som rättsregler till skydd för det allmänna bästa i den mening som avses i artikel 28 i direktiv 92/49.
D – Huruvida systemen är motiverade med hänsyn till allmänintresset
1. Parternas huvudsakliga argument
69. Såväl den luxemburgska som den franska regeringen anser att de bonussystem som är föremål för talan utgör rättsregler till skydd för allmänintresset.
70.
Detta argument har endast behandlats av kommissionen i andra hand, eftersom den anser att bonussystemen inte kan motiveras.
a) Parternas huvudsakliga argument i mål C-346/02
71. Den luxemburgska regeringen har särskilt hänvisat till domen i mål C-294/00(38) och anfört att nationella åtgärder som inskränker utövandet av de grundläggande friheter som säkerställs genom fördraget kan vara berättigade endast om de uppfyller fyra förutsättningar. De skall tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt, de skall motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset, de skall vara ägnade att säkerställa förverkligandet av det mål som eftersträvas genom dem och de skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
72. Det luxemburgska bonussystemet uppfyller dessa förutsättningar. Det tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt. När det gäller hänsyn till allmänintresset har den luxemburgska regeringen hänvisat till konsumentskyddet, som har erkänts av domstolen,(39) och trafiksäkerheten, som likaså har erkänts av domstolen.(40)
73. Bonussystemet syftar till att skydda konsumenterna genom att det främjar öppenheten avseende premier och ser till att tilläggsavgifter som tillkommer på grund av skadefrekvensen eller oerfarenhet när det gäller bilkörning hålls inom rimliga gränser. Genom att göra det möjligt att beakta skadefrekvensen uppmuntrar systemet dessutom till försiktig och ansvarsfull körning.
74. Ifrågavarande system går inte heller utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål. Det är enbart tillämpligt på fysiska personer och ger försäkringsbolagen frihet att fastställa grundpremien efter egen beräkning.
75. Kommissionen anser att de mål som har nämnts kan uppnås med mindre ingripande medel, särskilt genom att underlåta att i lag fastställa hur en klassificering i respektive skade (frihets) klasser skall påverka premierna. Kommissionen anser vidare att det är tveksamt om trafiksäkerheten främjas genom systemet, eftersom det enbart omfattar en begränsad personkrets och inte beaktar alla skador.
b) Parternas huvudsakliga argument i mål C-347/02
76. Den franska regeringen har hänvisat till domen i mål C-398/95(41) och har erinrat om att friheten att tillhandahålla tjänster endast får begränsas genom regleringar som är motiverade med hänsyn till ett oavvisligt allmänintresse och som är tillämpliga på alla personer eller företag som är verksamma inom mottagarstatens territorium. I synnerhet skall inskränkningarna vara ägnade att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom dem, och de skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning.
77. Det franska bonussystemet tillämpas utan åtskillnad på alla bolag som bedriver verksamhet i Frankrike. Vad beträffar hänsyn till allmänintresset har den franska regeringen hänvisat till konsumentskyddet och trafiksäkerheten.(42)
78. När det gäller konsumentskyddet har den franska regeringen framhållit att systemet medför att variationerna i premierna begränsas, vilket i sin tur har en positiv inverkan på premieutvecklingen och minskar risken för att bilförare inte tar ut försäkring. Därutöver kan en viss öppenhet avseende premierna fastställas.
79. Vad gäller trafiksäkerheten har den franska regeringen presenterat studier som visar att beaktandet av skadefrekvens som en premiefaktor har en positiv inverkan på en försäkringstagares körbeteende.
80. Den franska regeringen anser att åtgärder med mindre begränsande verkan inte finns, eftersom de positiva verkningar som systemet har på konsumentskyddet och trafiksäkerheten just beror på dess tvingande karaktär.
81. Kommissionen har i detta sammanhang i princip företrätt samma rättsuppfattning som i mål C-346/02 mot den luxemburgska regeringen.
2. Bedömning
82. Det skall inledningsvis påpekas att i den mån som de båda medlemsstaterna har fört fram liknande argument skall korshänvisningar göras för att undvika upprepningar. För övrigt är det emellertid nödvändigt att undersöka respektive bonussystem separat för att ta hänsyn till deras särskilda särdrag.
83. De inskränkningar av den fria marknadsföringen inom gemenskapen av försäkringsprodukter(43) som ifrågavarande bonussystem medför kan enbart motiveras om systemen tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt, är motiverade av tvingande hänsyn till allmänintresset, är ägnade att säkerställa förverkligandet av det mål som eftersträvas genom dem och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. Det måste därutöver säkerställas att ifrågavarande system inte innebär en upprepning av motsvarande bestämmelser i ursprungsmedlemsstaten.(44)
a) Öppenhet avseende premier och konsumentskydd
84. Det är ostridigt att konsumentskyddet räknas som hörande till allmänintresset som kan motivera inskränkningar av de grundläggande friheterna.(45) Kommissionen har inte heller betvivlat att de båda omtvistade systemen är tillämpliga utan åtskillnad.
i) Mål C-346/02
85. De argument som den luxemburgska regeringen anfört vad gäller frågan huruvida det nationella bonussystemet är ägnat att uppnå konsumentskyddsmål och huruvida det står i proportion till detta mål är knappast hållbara.
86. Argumentet beträffande öppenheten avseende premier motsäger den luxemburgska regeringens yttrande att det, enligt den luxemburgska regeringens uppfattning, i princip råder fri prissättning i Storhertigdömet. Om de försäkringsbolag som utövar verksamhet i Storhertigdömet i princip kan bestämma sina försäkringspremier fritt och bonussystemet enbart avser en enda premiefaktor, är det svårt att se på vilket sätt detta system skulle påverka öppenheten avseende försäkringspremier och försäkringsavgifter. Med andra ord, den omständigheten att de koefficienter som bestäms med beaktande av skadefrekvensen fastställs på ett enhetlig sätt och tillämpas på den så kallade grundpremien innebär inte att denna grundpremie inte kan jämföras med premier som fastställs av andra aktörer.
87. Argumentet avseende att variationerna i premierna begränsas är inte heller övertygande och detta av flera skäl.
88. I den mån som bonussystemen fastställer en högsta koefficient, varigenom möjligheterna att beakta den höga skadefrekvensen och bristen på erfarenhet bland vissa försäkringstagare begränsas, bidrar de säkerligen till att säkerställa ett försäkringsutbud som inte av finansiella skäl avskräcker sådana förare innan ett försäkringsavtal ingås. Såsom kommissionen redan har noterat finns det inte empiriska bevis för att avskaffandet av obligatoriska system med skadefrihets- respektive skadeklasser skulle medföra att antalet oförsäkrade förare ökade. Det skall vidare noteras, såsom kommissionen med rätta har gjort, att de tillåtna koefficienterna som varierar mellan 0,5 och 2,5 möjliggör variationer i premier eller avgifter i ett förhållande som varierar mellan 1 och 5 och därmed tillåter variationer i så stor omfattning att säkerställandet av ”betalbara” försäkringspremier förefaller vara något hypotetiskt.
89. För övrigt skall det erinras om att syftet med direktiven om bilförsäkring(46) är att säkerställa att förare tar ut försäkring. Därför är enskilda nationella åtgärder
just på detta område i princip inte heller oproblematiska.
90. I den mån som det har anförts att bonussystem, genom att fastställa en minsta koefficient, begränsar den skadefrihetsrabatt som goda bilförare får, detta för att säkerställa solidaritet bland försäkringstagarna, är det tillräckligt att påpeka att tillsynsmyndigheterna, även utan sådana bonussystem som det här rör sig om, inom ramen för den så kallade tillsynen av missförhållanden, har rätt att vidta åtgärder mot överdrivna rabatter som under vissa omständigheter skulle kunna äventyra försäkringsbolagens förmåga att varaktigt fullgöra sina förpliktelser.
ii) Mål C-347/02
91. Det resonemang som har förts beträffande det luxemburgska bonussystemet kan i sin helhet överföras på det franska systemet, emellertid med förbehållet att de där tillåtna koefficienterna som varierar mellan 0,5 och 3,5 möjliggör variationer i premier eller avgifter i ett förhållande som varierar mellan 1 och 7.
b) Trafiksäkerhet
92. Främjandet av trafiksäkerhet räknas som hörande till allmänintresset.(47) Frågan uppkommer om de bonussystem som det här rör sig om står i proportion till det eftersträvade målet.
i) Mål C-346/02
93. Det finns två skäl till varför det anses vara tveksamt om trafiksäkerheten främjas genom det luxemburgska bonussystemet.
94. För det första är tillämpningsområdet för det luxemburgska systemet begränsat till fysiska personer. Om man emellertid betänker vilken stor betydelse leasingverksamhet har i Storhertigdömet,(48) kan det konstateras att det luxemburgska bonussystemet inte omfattar en betydande del av trafikanterna.
95. Det skall för det andra påpekas att klassificeringen i en skadeklass är kopplad till respektive fordon enligt det luxemburgska systemet. Visserligen placeras ett ersättningsfordon i samma skadeklass. Detta är emellertid uteslutet vid köp av ett andra fordon. Det är svårt att förstå av vilka skäl en försäkrad förare placeras i olika skadeklasser, beroende på vilket fordon han använder, i synnerhet som denna klassificering i olika skadeklasser inte är baserad på en statistiskt belagd ”olycksbenägenhet” hos respektive fordon.
96. I den mån en medlemsstat vill säkerställa trafiksäkerheten även genom fastställandet av försäkringspremierna är det möjligt att föreställa sig system där poängavdrag i samband med poängkörkortssystem, som tillämpas i såväl Luxemburg som Frankrike, beaktas inom ramen för fastställandet av premierna, och vilka samtidigt innebär en mindre inskränkning i det fria fastställandet av premierna och produktutformningen, till exempel på grund av att det verkliga premieanpassningsbeloppet inte föreskrivs i lag. Genom sådana system skulle möjligtvis förarnas effektiva beteende kunna beaktas bättre.
ii) Mål C-347/02
97. Det resonemang som förts ovan kan även överföras på det franska systemet.
98. För övrigt har den franska regeringen inte visat att beaktandet av skadefrekvensen, i form av en premiefaktor, vid beräkningen av försäkringspremier eller -avgifter bidrar till trafiksäkerheten genom att de försäkrade förarna är finansiellt delaktiga i följderna av deras körbeteende. Fenomenet moralisk risk (moral hazard), som innebär att förare med ansvarsförsäkring inte iakttar samma aktsamhet efter det att försäkringsavtal ingåtts är emellertid en allmän företeelse vad gäller ansvarsförsäkring, och ett försäkringstekniskt behov att skapa motsvarande incitament, i form av friskrivningsklausuler och klausuler om obligatorisk självrisk, föreligger därför alltid. Den franska regeringen har emellertid inte visat att det krävs ett lagstadgat
system för att bemöta denna moraliska risk. Det förefaller vara mer sannolikt att marknaden redan av försäkringstekniska skäl erbjuder motsvarande system som är lika effektiva.(49)
99. Den franska regeringen har inte heller kunnat visa att antalet trafikoffer är lägre i medlemsstater som föreskriver ett bonussystem än i medlemsstater där sådana system framgår av marknadspraxis, eller där premiestrukturen inte föreskrivs i lag.(50)
100. Följaktligen drar jag slutsatsen att de bonussystem som det här är fråga om medför en inskränkning av den fria marknadsföringen av försäkringsprodukter inom gemenskapen som inte är motiverad av tvingande hänsyn till allmänintresset.
V – Rättegångskostnader
101. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Storhertigdömet Luxemburg och Republiken Frankrike skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom dessa stater har tappat målet, skall de ersätta rättegångskostnaderna.
VI – Förslag till avgörande
102. Därför föreslår jag att domstolen meddelar följande dom:
1. Mål C-346/02
– Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 92/49/EEG genom att i strid med principen om fri marknadsföring av försäkringsprodukter inom gemenskapen enligt artiklarna 6.3, 29 och 39 i nämnda direktiv införa och upprätthålla ett bonussystem med automatiska och tvingande verkningar för premierna, vilket är tillämpligt på samtliga bilförsäkringsavtal som fysiska personer har ingått i Luxemburg, utan åtskillnad mellan försäkringsbolag som har sitt säte i Storhertigdömet Luxemburg och försäkringsföretag som utövar verksamhet i Luxemburg genom dotterbolag eller tillhandahåller tjänster där.
– Storhertigdömet Luxemburg skall ersätta rättegångskostnaderna.
2. Mål C-347/02
– Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 92/49/EEG genom att i strid med principen om fri marknadsföring inom gemenskapen av försäkringsprodukter enligt artiklarna 6.3, 29 och 39 i nämnda direktiv ha infört och upprätthållit ett bonussystem med automatiska och tvingande verkningar för premierna, vilket är tillämpligt på samtliga bilförsäkringsavtal som fysiska personer har ingått i Frankrike, utan åtskillnad mellan försäkringsbolag som har sitt säte i Republiken Frankrike och försäkringsföretag som utövar verksamhet i Frankrike genom dotterbolag eller tillhandahåller tjänster där.
– Republiken Frankrike skall ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	Rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiven 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring) (EGT L 228, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 160).
(3)
–	Dom av den 25 februari 2003 i mål C-59/01, kommissionen mot Italien (REG 2003, s. I-1759). Se Binon, Jean-Marc, ”Assurance et responsabilité”, Chronique de droit européen, RGAR 2003, s. 13785, punkt 8.
(4)
–	Mémorial A, 1994, s. 2776.
(5)
–	… i lydelsen enligt lag nr. 94‑5 av den 4 januari 1994 (JORF av den 5 januari 1994). Genom denna lag införlivades bland annat direktiv 92/49 med den franska rättsordningen.
(6)
–	”Clause de réduction ou de majoration des primes ou cotisations.”
(7)
–	Kassationsdomstolens, första civilmålsavdelningen, dom av den 20 mars 1984, publicerad i RGAT 1984, s. 420, med anmärkningar av Bigot. Se i detta hänseende även Bigot, Traité de droit des assurances, volym III: Le contrat d’assurance, Paris 2002, punkt 343.
(8)
–	Den luxemburgska regeringen besvarade inte kommissionens formella underrättelse.
(9)
–	När det gäller annan försäkring än livförsäkring skall särskilt rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (EGT L 228, s. 3; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 146) (nedan kallat direktiv 73/239), rådets direktiv 73/240/EEG av den 24 juli 1973 om avskaffande av inskränkningar i etableringsfriheten för verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (EGT L 228, s. 20; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 160) och rådets andra direktiv 88/357/EEG av den 22 juni 1988 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv 73/239/EEG (EGT L 172, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 175) nämnas.
(10)
–	Se enbart tredje skälet i direktiv 92/49.
(11)
–	Så kallade Single Licence respektive Passeport unique.
(12)
–	Europaparlamentets och rådets direktiv nr 98/78/EG av den 27 oktober 1998 om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp (EGT L 330, s. 1).
(13)
–	Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/87/EG av den 16 december 2002 om extra tillsyn över kreditinstitut, försäkringsföretag och värdepappersföretag i ett finansiellt konglomerat och om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG, 79/267/EEG, 92/49/EEG, 92/96/EEG, 93/6/EEG och 93/22/EEG samt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/78/EG och 2000/12/EG (EGT L 35, 2003, s. 1).
(14)
–	Se emellertid Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/92/EG av den 9 december 2002 om försäkringsförmedling (EGT L 9, 2003, s. 3).
(15)
–	Se till exempel översikt i Feyock/Jacobsen/Lemor, Kraftfahrtversicherung, andra upplagan, München 2002, särskilt punkt 143 och följande punkter med vidare hänvisningar.
(16)
–	Artiklarna 6, 29 och 39 i direktiv 92/49.
(17)
–	Femte skälet i direktiv 92/49 har följande lydelse: ”Den metod som valts för att uppnå den grad av samordning som är väsentlig, nödvändig och tillräcklig för att uppnå ett ömsesidigt erkännande av auktorisationer och system för tillsyn av säkerheten och därigenom göra det möjligt att bevilja en enda auktorisation, som är giltig inom hela gemenskapen, samt att tillämpa principen om hemlandstillsyn.”
(18)
–	Artonde skälet i direktiv 92/49 har följande lydelse: ”Samordningen av försäkringsavtalsrätten är inte en förutsättning för att uppnå en inre marknad för försäkringar.”
(19)
–	Se i detta hänseende dom av den 11 maj 2000 i mål C‑296/98, kommissionen mot Frankrike (REG 2000, s. I‑3025), punkt 29: ”Skyldigheten att löpande anmäla [vissa] uppgifter utgör ett krav som strider mot den fria marknadsföring inom gemenskapen av försäkringsprodukter som direktiven 92/49 och 92/96 syftar till att förverkliga.”
(20)
–	Dom i mål C-59/01 (ovan fotnot 2).
(21)
–	Se ovan fotnot 9, i dess lydelse enligt direktiv 92/49.
(22)
–	Se domen (ovan fotnot 3), punkt 29.
(23)
–	Se ovan punkt 29.
(24)
– Se ovan punkt 30 och följande punkter.
(25)
–	Se ovan fotnot 19.
(26)
–	Se ovan fotnot 3.
(27)
–	Dom av den 7 juni 1983 i mål 78/82 (REG 1983; svensk specialutgåva, volym 7, s. 179, s. 1955). Domstolen har i denna dom konstaterat att fastställandet av en obligatorisk vinstmarginal för detaljförsäljning av tobaksvaror inom ramen för ett statligt försäljningsmonopol inte inskränker tillverkarnas frihet att fastställa detaljpriserna.
(28)
–	Dom av den 29 januari 1985 i mål 231/83 (REG 1985, s. 305; svensk specialutgåva volym 8, s. 17).
(29)
–	Se ovan fotnot 3.
(30)
–	Vad gäller tolkningen av denna bestämmelse, se tolkningsmeddelande från kommissionen – Friheten att tillhandahålla tjänster och det allmänna bästa inom försäkringsbranschen –(EGT C 43, 2000, s. 5). Se även Dubuissons utförliga uppsats, L’intérêt général en droit communautaire de l’assurance, RGAT 1995, s. 809.
(31)
–	Vad gäller konsekvenserna, se ovan punkt 45.
(32)
–	Att direktivet innebär ett förbud mot samtliga bestämmelser antagna av medlemsstaterna som är relevanta för premierna framgår enbart av motiveringsdelen i förslaget till direktiv, se i detta hänseende Dubuisson (ovan fotnot 30), punkt 42.
(33)
–	Till exempel förbud mot en friskrivningsklausul som anses utgöra ett missbruk.
(34)
–	Se förslag till rådets direktiv om genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster framlagt av kommissionen den 5 november 2003 (KOM/2003/0657 slutlig).
(35)
–	Se enbart dom av den 5 juni 2003 i mål C‑145/01, kommissionen mot Italien (REG 2003, s. I‑5581), punkt 17: ”Den formella underrättelsen har i synnerhet till syfte att under det administrativa förfarandet avgränsa saken och att ge den medlemsstat som uppmanas att inkomma med synpunkter de uppgifter den behöver för att den skall kunna förbereda sitt försvar.”
(36)
–	I praktiken torde försäljning av avtal om obligatoriska ansvarsförsäkringar för motorfordonstrafik inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster utgöra ett absolut undantag.
(37)
–	Att det franska systemet innebär en inskränkning av den fria marknadsföringen framgår även av att den rättsliga grunden för att förordna om standardklausuler, artikel L111‑4 i lag om försäkring, tidigare artikel L310‑7, som tidigare fanns i den tillsynsrättsliga delen numera finns i den avtalsrättsliga delen i lag om försäkring. Därigenom skall det säkerställas att bonussystemet även är tillämpligt på utländska tillhandahållare efter införandet av den så kallade Home-country-control. Se i detta hänseende Bigot, Traité de droit des assurances, volym 3, punkt 343, där fotnot 256.
(38)
–	Dom av den 11 juli 2002 i mål C-294/00, Deutsche Paracelsus Schulen (REG 2002, s. I‑6515).
(39)
–	Den luxemburgska regeringen har i detta hänseende åberopat domen av den 4 december 1986 i mål 205/84, kommissionen mot Tyskland (REG 1986, s. 3755; svensk specialutgåva, volym 8, s. 741).
(40)
–	Den luxemburgska regeringen har här åberopat dom av den 5 oktober 1994 i mål C-55/93, van Schaik (REG 1994, s. I-4837).
(41)
–	Dom av den 5 juni 1997 i mål C-398/95, SETTG (REG 1997, s. I‑3091).
(42)
–	Enligt den franska regeringen erkändes i dom av den 4 december 1986 i mål 252/83, kommissionen mot Danmark (REG 1986, s. 3713), och av den 11 juni 1987 i mål 406/85, Gofette och Gilliard (REG 1987, s. 2525), att dessa grunder är legitima.
(43)
–	Se ovan punkt 65.
(44)
–	Dom i mål 205/84 (ovan fotnot 39), punkt 47.
(45)
–	Med avseende på försäkringssektorn förefaller hänvisningen till de vägledande domarna i mål 252/83 (ovan fotnot 42), punkt 20, och i mål 205/84 (ovan fotnot 39), punkt 30, vara korrekt.
(46)
–	Se enbart artikel 3.1 i rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (EGT L 103, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 111).
(47)
–	Beträffande trafiksäkerheten som rättfärdigandegrund, se dom i mål C-55/93 (ovan fotnot 40).
(48)
–	Det skall här enbart hänvisas till det återkommande problemet med så kallade gula registreringsskyltar. Se till exempel dom av den 2 oktober 2003 i mål C-232/01, Brottmål mot Hans van Lent (REG 2003, s. I-0000).
(49)
–	Se i detta hänseende även Dubuisson (ovan fotnot 30), punkt 44.
(50)
–	Som Dubuisson (ovan fotnot 30), punkt 43, redan har förmodat, är antalet dödsoffer i trafiken i en medlemsstat där ett lagstadgat bonussystem inte finns, som exempelvis Förbundsrepubliken Tyskland, enligt uppgifter från den tyska statistikmyndigheten, såväl absolut som med avseende på trafiktätheten, lägre än i Frankrike.