62008CC0434_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Förevarande begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht Oldenburg (Tyskland) avser tolkningen av artikel 46.2 i rådets förordning (EG) nr 1782/2003.(2)
2. Den nationella domstolen vill få klarhet i huruvida denna artikel utgör hinder för antingen i) överenskommelser enligt vilka det utåt sett visserligen har skett en fullständig och slutgiltig överföring av stödrättigheter men där stödrättigheterna, enligt avtalsparternas överenskommelse, ekonomiskt sett fortfarande tillhör säljaren, samtidigt som köparen, i egenskap av formell innehavare av stödrättigheterna, ska aktivera dessa stödrättigheter genom att bruka motsvarande mark och är skyldig att till fullo betala allt utbetalt gårdsstöd till säljaren, eller ii) överenskommelser enligt vilka arealstöd överförs till köparen på så sätt att denne fortlöpande ska betala en del av stödet (den företagsspecifika delen) till säljaren. Om domstolens svar är jakande, vill den nationella domstolen få klarhet i huruvida sådana överenskommelser är ogiltiga.
I – Tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser
3. I förordningen föreskrivs ett inkomststöd för jordbrukare kallat systemet med samlat gårdsstöd (nedan kallat SSG).
4. Vad beträffar stödberättigande anges det i artikel 33.1 i förordningen (i den lydelse som är tillämplig på de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen) att ”[j]ordbrukare skall ha tillträde till [SSG] om
a) de har beviljats stöd under den referensperiod som avses i artikel 38 enligt minst ett av de stödsystem som anges i bilaga VI, eller
b) de har fått jordbruksföretaget, eller del därav, genom faktiskt eller förtida arv, av en jordbrukare som uppfyllde villkoren enligt led a eller
c) de har erhållit stödrättigheter från den nationella reserven eller genom överföring.”
5. Vad beträffar överföring av stödrättigheter föreskrivs följande i artikel 46 i förordningen:
”1. Stödrättigheter får endast överföras till en annan jordbrukare som är etablerad i samma medlemsstat med undantag för överföring genom faktiskt eller förtida arv.
Även vid faktiskt eller förtida arv får emellertid stödrättigheter endast användas i den medlemsstat där stödrättigheterna fastställdes.
En medlemsstat får besluta att stödrättigheter endast får överföras eller användas inom en och samma region.
2. Stödrättigheter kan överföras genom försäljning eller varje annan slutgiltig överföring med eller utan mark. Däremot får upplåtelse eller liknande typer av transaktioner tillåtas endast om de överförda stödrättigheterna åtföljs av en upplåtelse av ett lika stort antal stödberättigande hektar.
Utom i fall av force majeure eller exceptionella omständigheter som avses i artikel 40.4 får jordbrukare överföra sina stödrättigheter utan mark först efter att i enlighet med artikel 44 ha använt minst 80 % av sina stödrättigheter under minst ett kalenderår eller efter att till den nationella reserven frivilligt ha lämnat ifrån sig alla stödrättigheter som inte har använts under det första året [SSG] har tillämpats.
3. Vid försäljning av stödrättigheter med eller utan mark får medlemsstaterna med beaktande av de allmänna principerna för gemenskapslagstiftningen besluta att en del av de stödrättigheter som säljs skall återgå till den nationella reserven eller att deras enhetsvärde skall minskas till förmån för den nationella reserven enligt kriterier som skall fastställas av kommissionen i enlighet med förfarandet i artikel 144.2.”
II – Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågan
6. Genom köpekontrakt av den 8 november 2005 upprättat av notarius publicus sålde Amkeline Gertha Harms och Johann Harms – en partner till klaganden i målet vid den nationella domstolen – (nedan kallade säljarna) en jordbruksfastighet i Schirum och Wiesens (Tyskland) med tillhörande bostadshus och ekonomibyggnader till Freerk Heidinga, motparten i målet vid den nationella domstolen (nedan kallad köparen). De sålde också jordbruksföretagets foderlager, referenskvantiteter för mjölk och stödrättigheter för vilka ansökan hade lämnats in. Den totala köpesumman uppgick till 690 000 euro.(3) I fråga om stödrättigheterna innehöll 9 § i köpekontraktet följande klausuler:
”Enligt praxis i ... Tyskland ska stödrättigheter, i enlighet med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP-reformen) ... från och med den 1 januari 2005, tilldelas i form av regionala enhetliga stöd för åkermark och permanent betesmark med företagsspecifika tillägg. Mot denna bakgrund har avtalsparterna gjort följande överenskommelse:
Säljarna är sökande i 2005 års GJP-ansökningsförfarande. Genom detta avtal överför säljarna till köparen samtliga stödrättigheter som de tilldelas på grund av brukandet av avtalsobjektet och den jordbruksmark som arrenderas respektive upplåtits till säljarna genom nyttjanderätt och som köparen övertar. Överföringen av stödrättigheterna ska ske utan vederlag.
Stödrättigheterna omfattar, med undantag för stödrättigheter i samband med arealuttag, företagsspecifika tillägg …
Efter att stödrättigheterna har slutligt fastställts och tilldelats ska säljarna underrätta köparen om deras värde inom 2 veckor från kännedom, dock senast den 15 januari 2006.
Avtalsparterna förbinder sig att på grundval av de ovannämnda villkoren och senast den 15 februari 2006 ingå ett avtal om överföring av de konkreta stödrättigheterna och därvid ange deras identifikationskännetecken och värde.
Inom en månad efter det att det ovannämnda avtalet har ingåtts ska avtalsparterna anmäla överföringen hos den behöriga regionala myndigheten eller anmäla det tillkännagivna förfarandet för registrering i det integrerade administrations- och kontrollsystemets centrala databas.
Parterna avtalar internt om att 40 stödrättigheter för åkermark och 40 stödrättigheter för betesmark ska tillfalla köparen, liksom den andel av de företagsspecifika stödrättigheterna (Top Up’s) som avser de referenskvantiteter för mjölk (cirka 622 000 kg) som inom ramen för förvärvet av jordbruksföretaget har övergått på köparen genom arrende.
Köparen förbinder sig att, efter årlig utbetalning, betala säljarna återstoden av vad denne har erhållit vad gäller markrelaterade och företagsspecifika stödrättigheter (cirka 15 stödrättigheter för åkermark, cirka 15 stödrättigheter för betesmark och kompensationsbidrag för mjölk för cirka 1 000 000 kg referenskvantiteter för mjölk).”
7. Köpekontraktet genomfördes och den enligt kontraktet sålda åkermarken överfördes till köparen. Den 1 april 2006 erhöll köparen dessutom 111,79 stödrättigheter. Köparen driver numera det förvärvade jordbruksföretaget som ett enkelt bolag tillsammans med en annan person.
8. I samband med köpekontraktet avseende jordbruksfastigheten och en därmed sammanhängande överenskommelse av den 6 januari 2006 om övertagande av arrendeavgifter, väckte klaganden i målet vid den nationella domstolen talan och krävde betalning av återstående arrendeavgift för en referenskvantitet för mjölk på 4 378,16 euro och det till honom överlåtna anspråket på gårdsstöd för år 2006 på sammanlagt 40 823,05 euro som betalats ut och som skulle tillfalla säljarna enligt avtalsparternas interna överenskommelse. Det sistnämnda anspråket, som delvis fortfarande är föremål för det aktuella överklagandet i målet vid den nationella domstolen, grundade klagandena på ovannämnda 9 § i köpekontraktet och på den interna överenskommelsen mellan avtalsparterna om överföring av det samlade gårdsstödet till säljarna.
9. Landgericht Aurich biföll talan avseende krav på betalning av överlåtna fordringar på arrendeavgift, men lämnade talan i övrigt, i synnerhet i den del som avsåg anspråket på betalning av gårdsstödet, utan bifall. Nämnda domstol utgick härvid från att de anspråk som följde av 9 § i köpekontraktet hade tillgodosetts genom att stödrättigheter avseende 29,79 hektar återgått till säljarna eller till klagandena i målet vid den nationella domstolen.
10. Det är denna dom som klaganden i målet vid den nationella domstolen har överklagat. Klaganden har yrkat att Oberlandesgericht Oldenburg ska ändra Landgerichts dom och förplikta köparen att till säljarna betala ytterligare 23 113,73 euro, jämte ränta enligt en räntefot motsvarande den gällande referensräntan med ett tillägg av fem procentenheter, från och med den 2 februari 2007. Köparen har yrkat att överklagandet ska ogillas.
11. Enligt den nationella domstolen kan klagandena endast vinna framgång med sitt överklagande om överenskommelsen i 9 § i köpekontraktet av den 8 november 2005 är giltig.
12. Oberlandesgericht Oldenburg hyste allvarliga tvivel på att denna överenskommelse var giltig med hänsyn till artikel 46 i förordningen – särskilt med hänsyn till inskränkningarna i artikeln vad gäller möjligheterna att överföra stödrättigheter och med hänsyn till direktstödssystemets uppenbara ändamål, ett ändamål som eventuellt inte har tillgodosetts i förevarande fall – och beslutade därför att det var nödvändigt att hänskjuta följande fråga till domstolen för ett förhandsavgörande:
”Ska artikel 46.2 i [förordning nr 1782/2003] tolkas på så sätt att följande överenskommelser inte är förenliga med nämnda artikel och således är ogiltiga: Överenskommelser enligt vilka det utåt sett visserligen har skett en fullständig och slutgiltig överföring av stödrättigheter men där stödrättigheterna, enligt avtalsparternas överenskommelse, ekonomiskt sett fortfarande tillhör säljaren samtidigt som köparen, i egenskap av formell innehavare av stödrättigheterna, ska aktivera dessa stödrättigheter genom att bruka motsvarande mark och är skyldig att till fullo betala allt utbetalt gårdsstöd till säljaren, eller överenskommelser enligt vilka arealstöd överförs till köparen på så sätt att denne, i vart fall efter att ha aktiverat och mottagit gårdsstödet, fortlöpande ska betala en del av stödet (den företagsspecifika delen) till säljaren?”
13. Parterna yttrade sig muntligen vid förhandlingen den 3 december 2009.
III – Prövning
A – Parternas huvudargument
14. Klaganden i målet vid den nationella domstolen, ett enkelt bolag bildat enligt tysk civilrätt som består av Arnold och Johann Harms, har ifrågasatt de faktiska uppgifter som har angetts i beslutet om hänskjutande och har hävdat att tolkningsfrågan inte överensstämmer med den faktiska bakgrunden i målet vid den nationella domstolen.
15. Enligt klaganden föreskrivs det uttryckligen i gemenskapsrätten, i artikel 46.2 i förordningen, en möjlighet att överföra stödrättigheter genom försäljning till en annan jordbrukare. Giltigheten av en sådan överenskommelse ska inte vara beroende av något ytterligare offentligrättsligt villkor eller krav på föregående myndighetstillstånd. Klaganden har hävdat att gemenskapsrätten inte innehåller någon bestämmelse om hur betalningen enligt ett avtal om försäljning av den typ som är i fråga i målet vid den nationella domstolen ska fastställas. Försäljningen av stödrättigheter ska ske enbart i enlighet med civilrättsliga principer, enligt vilka avtalsfrihet råder, och det ska stå parterna till ett avtal fritt att fastställa typen av ersättning. Det ska därför stå parterna fritt att komma överens om att det inte ska ske en engångsbetalning, utan att betalning ska ske genom successiva avbetalningar. Detta undergräver inte syftet med artikel 46.2 i förordningen och det står under alla omständigheter köparen fritt att frånträda en sådan överenskommelse.
16. Klaganden har även gjort gällande att det rättsliga kravet på att stödrättigheter inte får upplåtas, såvida inte de överförda stödrättigheterna åtföljs av en överlåtelse av ett lika stort antal stödberättigande hektar, inte har åsidosatts. Klaganden har hävdat att syftet med denna bestämmelse är att undvika situationer där rätten att erhålla stödrättigheter överförs enligt en varaktig eller långsiktig överenskommelse som enbart är av ekonomisk art. Rätten till stödrättigheterna skulle nämligen, när upplåtelsen upphör, återgå till markägaren, som då kan överlåta dem till en annan person. Detta är emellertid exakt vad säljarna i förevarande fall är förhindrade att göra. Stödrättigheterna har permanent överförts till köparen. Köparen kan överföra dessa stödrättigheter till andra personer. I målet vid den nationella domstolen överfördes under alla omständigheter stödrättigheterna till köparen tillsammans med hela jordbruksföretaget, inklusive jordbruksmarken.
17. Klaganden har därför i första hand yrkat att domstolen ska slå fast att tolkningsfrågan inte kan tas upp till sakprövning. I andra hand har de gjort gällande att artikel 46.2 i förordningen inte utgör hinder för en sådan överenskommelse som den som är i fråga målet vid den nationella domstolen, enligt vilken vederlaget för överföringen av stödrättigheterna till köparen består i köparens skyldighet att till säljaren betala en del av det samlade gårdsstöd som köparen tilldelas i framtiden.
18. Den tyska regeringen har hävdat att artikel 46.2 i förordningen inte utgör hinder för en sådan överenskommelse om överföring som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, eftersom en sådan överenskommelse är giltig som en ”annan slutgiltig överföring” i den mening som avses i den första meningen i artikel 46.2 första stycket i förordningen. Köparen och säljaren har enligt reglerna om avtalsfrihet rätt att uppställa civilrättsliga villkor för överföringen av stödrättigheter. Sådana överenskommelser påverkas inte av de bestämmelser som reglerar SSG, i den mån de inte strider mot bestämmelserna i gemenskapsrätten och inte är oförenliga med syftena med stödet enligt SSG. Enligt bestämmelserna ska en jordbrukare, i detta fall köparen, beviljas samlat gårdsstöd retroaktivt, förutsatt att han har uppfyllt de relevanta villkoren i sitt jordbruksföretag. Enligt gemenskapsrätten står det stödmottagaren fritt att besluta hur stödet ska användas. Därav följer att stödet även kan användas för att betala den person som sålde stödrättigheterna till denne. Den tyska regeringen anser att artikel 46.2 i förordningen inte utgör hinder för sådana överenskommelser som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen.
19. Kommissionen anser att i förevarande fall medförde överföringen och aktiveringen av stödrättigheterna att principerna för SSG åsidosattes. Den har hävdat att parterna i målet vid den nationella domstolen ingick en rättshandling genom vilken förordningens bestämmelser kringgicks. Kommissionen har föreslagit att domstolen ska besvara tolkningsfrågan så, att artikel 46.1 och 46.2, jämförd med artiklarna 2 a, 2 c och 33.1 c i förordningen, ska tolkas på så sätt att sådana överenskommelser som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är oförenliga med ovannämnda bestämmelser.
B – Bedömning
20. Den nationella domstolen vill få klarhet i huruvida artikel 46.2 i förordningen utgör hinder för sådana överenskommelser som är i fråga i målet vid den nationella domstolen och, i så fall, huruvida dessa är ogiltiga.
21. I tolkningsfrågan har den nationella domstolen särskilt gjort åtskillnad mellan följande två typer av överenskommelser: i) Överenskommelser enligt vilka det utåt sett visserligen har skett en fullständig och slutgiltig överföring av stödrättigheter men där stödrättigheterna, enligt en överenskommelse mellan avtalsparterna, ekonomiskt sett fortfarande tillhör säljaren, samtidigt som köparen, i egenskap av formell innehavare av stödrättigheterna, ska aktivera dessa stödrättigheter genom att bruka motsvarande mark och är skyldig att till fullo betala allt utbetalt gårdsstöd till säljaren och ii) överenskommelser enligt vilka arealstöd överförs till köparen på så sätt att denne fortlöpande ska betala en del av stödet (den företagsspecifika delen) till säljaren. Jag anser dock att de två typer av överenskommelser som omnämns i tolkningsfrågan i förevarande fall inte skiljer sig åt ur rättslig synvinkel.
22. Jag kommer först att pröva klagandens argument, att tolkningsfrågan inte kan tas upp till sakprövning på grund av att den inte överensstämmer med den faktiska b akgrunden i målet vid den nationella domstolen.
23. I det avseendet räcker det att påpeka att det inte ankommer på domstolen att fastställa de faktiska omständigheter som är relevanta för utgången i målet vid den nationella domstolen. Domstolen har slagit fast att det ankommer på den ”att inom ramen för kompetensfördelningen mellan gemenskapsdomstolarna och nationella domstolar beakta det faktiska ... sammanhang i vilket tolkningsfrågan ställts, såsom det framställts i beslutet om hänskjutande”.(4) Domstolen kan inte beakta yttranden från berörda parter i den mening som avses i artikel 23 i domstolens stadga som ifrågasätter detta sammanhang.(5) Invändningen om att tolkningsfrågan inte kan tas upp till sakprövning kan därför inte godtas, och det är lämpligt att domstolen prövar tolkningsfrågan mot den faktiska bakgrund som har angetts av Oberlandesgericht Oldenburg i beslutet om hänskjutande.
1. Inledande anmärkning angående systemet med samlat gårdsstöd
24. Först och främst är det endast jordbrukare som har erhållit stödrättigheter – genom överföring eller från den nationella reserven – som kan få tillträde till SSG.(6) Endast dessa personer anses vara ”jordbrukare” som bedriver ”jordbruksverksamhet” i den mening som avses i förordningen.(7) Enbart det förhållandet att en jordbrukare har erhållit stödrättigheter medför dock inte automatiskt att vederbörande erhåller det faktiska stöd som hänger samman med dessa rättigheter. För att erhålla samlat gårdsstöd krävs det inte bara att jordbrukaren innehar stödrättigheter, utan även att jordbrukaren har aktiverat dessa genom att förfoga över motsvarande antal hektar jordbruksmark och genom att uppfylla andra verksamhetskrav – såsom de krav som föreskrivs i lagstiftning om miljöskydd, djurskydd och livsmedelssäkerhet (så kallade tvärvillkor).(8)
2. Kärnfrågan: tolkningen av artikel 46.2 i förordningen
25. Trots tolkningsfrågans lydelse och dess koppling till den (de) överenskommelse(r)(9) som ingåtts mellan säljarna och köparen, anser jag att domstolen ska inrikta sig helt på enbart tolkningen av artikel 46.2 i förordningen. Även om den faktiska bakgrunden i målet vid den nationella domstolen måste beaktas, bör domstolen göra det endast i den mån det är nödvändigt för att göra en korrekt tolkning av ovannämnda bestämmelse.
26. Det framgår klart av själva ordalydelsen i artikel 249 EG andra stycket att gemenskapsförordningar är direkt tillämpliga i alla medlemsstater. Bestämmelserna i en förordning har i allmänhet omedelbara verkningar i de nationella rättsordningarna på grund av förordningens beskaffenhet och funktion i gemenskapens rättskällesystem, utan att det krävs att de nationella myndigheterna antar tillämpningsföreskrifter. Det är riktigt att domstolen har medgett att det i undantagsfall ”emellertid [kan] erfordras att medlemsstaterna [an]tar tillämpnings[föreskrifter] för att genomföra vissa av dessa bestämmelser”.(10) Jag anser dock att så inte är fallet med artikel 46.2 i förordningen. Det räcker därför att inrikta sig på artikel 46.2 i förordningen, utan att det är nödvändigt att beakta eventuella nationella genomförandeåtgärder.
27. I artikel 46.2 i förordningen föreskrivs att stödrättigheter kan överföras ”genom försäljning eller varje annan slutgiltig överföring” med eller utan mark. Överföringar som inte är slutgiltiga – upplåtelser eller liknande typer av transaktioner – är dock endast tillåtna om de överförda stödrättigheterna åtföljs av en upplåtelse av ett lika stort antal stödberättigande hektar.
28. Enligt min mening är det i förevarande mål inte nödvändigt att beakta andra villkor för överföring av stödrättigheter som föreskrivs i förordningen, eftersom den nationella domstolen inte har begärt att dessa ska tolkas. Under alla omständigheter anser jag att det inte är nödvändigt att beakta dessa vid tolkningen av artikel 46.2 i förordningen.
29. Härav följer att kärnfrågan i förevarande mål avser tolkningen av uttrycket ”försäljning eller varje annan slutgiltig överföring [av stödrättigheter]” i artikel 46.2 i förordningen.
30. Vid denna tolkning är det nödvändigt att till fullo beakta syftet med de bestämmelser som reglerar stödrättigheter och de bestämmelser som reglerar överföring av sådana rättigheter.
31. För det första är syftet med en stödrättighet att den, om den åtföljs av en stödberättigande hektar, ska ge rätt till utbetalning av det belopp som fastställs genom stödrättigheten.(11) Som har nämnts ovan i punkt 24 är SSG avsett för jordbrukare, i synnerhet de jordbrukare som är verksamma.(12) Det kan här påpekas att samlat gårdsstöd – till skillnad från produktionsrättigheter ( droits à produire ) och bidragsrättigheter ( droits à prime ), vilka härrör från 1992 och 1999 års reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken – enbart utgör ”ett inkomststöd för jordbrukare”.(13)
32. För det andra, vad beträffar överföring av stödrättigheter, står det klart att gemenskapslagstiftarens avsikt var att stödrättigheter skulle kunna överföras och bli föremål för handel. Det samlade gårdsstödet delades upp i stödrättigheter just för att underlätta en överföring.(14) Till skillnad från exempelvis mjölkkvoter får stödrättigheter i princip överföras fritt och är inte knutna till någon särskild jordbruksmark. I förordningen föreskrivs dock klara bestämmelser som reglerar och begränsar överföringen: i synnerhet får stödrättigheter endast överföras till andra jordbrukare.(15)
33. Valmöjligheten att överföra stödrättigheter och handla med dessa döljer dock möjligheten att man försöker uppnå ett annat mål än vad gemenskapslagstiftaren avsåg, ett mål som gemenskapslagstiftaren faktiskt tydligt försökte att undvika.
34. I det avseendet anges följande i skäl 30 i förordningen: ”... För att undvika spekulativa överföringar som leder till en ackumulering av stödrättigheter utan grund i motsvarande jordbruksareal bör, vid beviljande av stöd, stödrättigheterna vara bundna till ett visst antal stödberättigande hektar samtidigt som det finns möjlighet att begränsa överföringen av stödrättigheter inom en region. ...”
35. Härav följer att det grundläggande bakomliggande syftet med de detaljerade bestämmelserna om överföring av stödrättigheter är att undvika överföringar som är spekulativa. Som framgått ovan är syftet med SSG att tillhandahålla verksamma jordbrukare inkomststöd(16) – inte personer som genom att handla med stödrättigheter söker tillgodose andra ekonomiska intressen utanför jordbruksområdet.(17) Förordningen syftar nämligen till att förhindra att samlat gårdsstöd beviljas personer som inte bedriver jordbruksverksamhet i förordningens mening och som därför inte ska dra fördel av gemenskapsfinansieringen på detta område.(18)
36. Det förefaller som om gemenskapslagstiftaren var orolig över handlingar i syfte att kringgå förordningens bestämmelser och som om det fanns en verklig önskan att förhindra och ingripa mot bedrägeri,(19) inte minst på grund av att risken för spekulation är allestädes närvarande i ett system som är frikopplat från produktionen.(20)
37. En av de viktigaste inskränkningarna av möjligheten att överföra stödrättigheter är i det avseendet kravet att – såvida det inte är fråga om upplåtelser eller liknande icke slutgiltiga transaktioner som måste åtföljas av en upplåtelse av ett lika stort antal stödberättigande hektar – överföringar av stödrättigheter måste vara fullständiga och slutgiltiga.
38. Härav följer att den ursprungliga innehavaren och säljaren av stödrättigheterna villkorslöst måste avsäga sig rätten till stödrättigheterna vid försäljning till en annan jordbrukare, med följden att överföringen medför att det uppstår en ny rätt till stödrättigheter för köparen, som därefter kan börja aktivera dessa. Det är nämligen köparen som ska erhålla motsvarande belopp (samlat gårdsstöd) som inkomststöd, eftersom han är den person som brukar den aktuella jordbruksmarken.(21) Det står klart att rätten till utbetalning av belopp i enlighet med stödrättigheterna inte går att skilja från äganderätten till stödrättigheterna.
39. Om en överföring av stödrättigheter, på grund av sina rättsliga följder och rättsverkningar,(22) inte leder till att säljaren helt avsäger sig rätten till utbetalning av belopp i enlighet med dessa stödrättigheter och att det uppstår en motsvarande rätt för köparen att få utbetalt belopp i enlighet med dessa stödrättigheter(23) – exempelvis på grund av en intern överenskommelse dem emellan ( accidentalia negotii ) – så har inte villkoren för en lagenlig överföring av stödrättigheter uppfyllts.
40. Så är fallet när säljaren av stödrättigheterna i köpekontraktet insisterar på att få behålla rätten till utbetalning av belopp i enlighet med dessa stödrättigheter, eftersom rätten till utbetalning av belopp i enlighet med stödrättigheter inte går att skilja från äganderätten till stödrättigheterna, oavsett huruvida rätten till utbetalning av sådana belopp rör alla eller endast en del av de sålunda överförda stödrättigheterna.
41. Jag delar därför den nationella domstolens uppfattning att den överenskommelse som har ingåtts i förevarande fall väcker frågan huruvida den formella överföringen av stödrättigheter, vilka i själva verket ska fortsätta att tillfalla säljaren enligt en intern överenskommelse mellan parterna, och överenskommelsen om att köparen ska bruka den mark som motsvarar stödrättigheterna i enlighet med förordningen(24) i förevarande fall utgör en form av överföring (en ”överföring till en förvaltare”) som inte längre uppfyller kraven i artikel 46.2 i förordningen, det vill säga försäljning eller varje annan ”slutgiltig överföring”. Såvitt jag kan se leder transaktionen till resultatet att de motsvarande beloppen (samlat gårdsstöd) – varaktigt – inte fyller sitt syfte som stöd, det vill säga inkomststöd för den jordbrukare som faktiskt brukar den mark som motsvarar stödrättigheterna. I stället följer det av köpekontraktet att de motsvarande beloppen (samlat gårdsstöd), eller en del av dessa, varaktigt ska utges till en annan person.(25)
42. Av det ovan anförda följer att artikel 46.2 i förordningen ska tolkas så, att det vid en försäljning eller varje annan slutgiltig överföring av stödrättigheter med eller utan mark måste säkerställas att säljaren eller den part som överför dessa stödrättigheter inte i någon som helst utsträckning får behålla, enligt avtal eller en avtalsklausul, rätten till utbetalning av belopp i enlighet med dessa stödrättigheter (samlat gårdsstöd), eftersom rätten till utbetalning av belopp i enlighet med stödrättigheter (samlat gårdsstöd) inte går att skilja från äganderätten till stödrättigheterna.
43. Det ankommer dock uteslutande på den nationella domstolen att avgöra vilka rättsliga följder som den ovannämnda tolkningen av artikel 46.2 i förordningen medför för de aktuella överenskommelserna och klausulen i fråga.
IV – Förslag till avgörande
44. Jag föreslår därför att domstolen ska besvara den fråga som har ställts av Oberlandesgericht Oldenburg enligt följande:
Artikel 46.2 i rådets förordning (EG) nr 1782/2003 av den 29 september 2003 om upprättande av gemensamma bestämmelser för system för direktstöd inom den gemensamma jordbrukspolitiken och om upprättande av vissa stödsystem för jordbrukare och om ändring av förordning (EEG) nr 2019/93 och flera andra förordningar ska tolkas så, att det vid en försäljning eller varje annan slutgiltig överföring av stödrättigheter med eller utan mark måste säkerställas att säljaren eller den part som överför dessa stödrättigheter inte i någon som helst utsträckning får behålla, enligt avtal eller en avtalsklausul, rätten till utbetalning av belopp i enlighet med dessa stödrättigheter, eftersom rätten till utbetalning av belopp i enlighet med stödrättigheter inte går att skilja från äganderätten till stödrättigheterna.
(1) .
(2)
–	Rådets förordning (EG) nr 1782/2003 av den 29 september 2003 om upprättande av gemensamma bestämmelser för system för direktstöd inom den gemensamma jordbrukspolitiken och om upprättande av vissa stödsystem för jordbrukare och om ändring av förordningarna (EEG) nr 2019/93, (EG) nr 1452/2001, (EG) nr 1453/2001, (EG) nr 1454/2001, (EG) nr 1868/94, (EG) nr 1251/1999, (EG) nr 1254/1999, (EG) nr 1673/2000, (EEG) nr 2358/71 och (EG) nr 2529/2001 (EUT L 270, s. 1, och rättelse i EUT L 94, 2004, s. 70, samt rättelse i EUT L 279, 2006, s. 30) (nedan kallad förordningen).
(3)
–	Förutom jordbruksmarken på cirka 9,6 hektar som säljarna ägde och sålde enligt köpekontraktet hade säljarna, för att driva jordbruksföretaget, arrenderat ytterligare cirka 100 hektar åkermark från flera upplåtare eller ingått nyttjandeavtal med markägare. Enligt köpekontraktet skulle köparen överta dessa ytterligare marker genom att sluta avtal med markägarna eller de faktiska ägarna. Säljarna förpliktade sig härvid att medverka efter bästa förmåga.
(4)
–	Se dom av den 13 november 2003 i mål C‑153/02, Neri (REG 2003, s. I‑13555), punkterna 33–36.
(5)
–	Se bland annat dom av den 16 mars 1978 i mål 104/77, Oehlschläger (REG 1978, s. 791), punkt 4, av den 29 april 1982 i mål 17/81, Pabst & Richarz (REG 1982, s. 1331), punkterna 10–12, av den 29 april 2004 i de förenade målen C‑482/01 och C‑493/01, Orfanopoulos och Oliveri (REG 2004, s. I‑5257), punkt 42, av den 12 april 2005 i mål C‑145/03, Keller (REG 2005, s. I‑2529), punkterna 32–34, av den 21 april 2005 i mål C‑267/03, Lindberg (REG 2005, s. I‑3247), punkterna 41 och 42, och mitt förslag till avgörande i mål C‑305/08, CoNISMa (REG 2009, s. I‑0000), fotnot 12.
(6)
–	Se artikel 33.1 c, jämförd med artikel 2 a och 2 c, i förordningen. Den sistnämnda artikeln innehåller en definition av ”jordbrukare” respektive ”jordbruksverksamhet”.
(7)
–	Det vill säga verksamhet som avser produktion, uppfödning eller odling av jordbruksprodukter eller verksamhet för att hålla marken i god jordbrukshävd och bevara miljön.
(8)
–	Det hänvisas här till artikel 1 och följande artiklar, jämförda med bilaga III, och till artiklarna 33, 36, 43 och följande artiklar i förordningen. Vad beträffar skyldigheten att faktiska använda stödrättigheterna på ett motsvarande antal hektar, kan man kanske dra en parallell till den jämförbara skyldigheten att producera som hänger samman med tilldelningen av mjölkkvoter. Ersättning för definitiv nedläggning av all mjölkproduktion kan endast beviljas den som driver ett jordbruksföretag om denne vid tiden för ansökan producerar mjölk i egenskap av producent, i den mening som avses i artikel 12 c i förordning nr 857/84, och i det avseendet förfogar över en enskild referenskvantitet för direktförsäljning. Om den som driver ett jordbruksföretag spontant upphör med mjölkproduktionen anses dock vederbörande inte längre vara en producent enligt dessa bestämmelser. Se dom av den 9 oktober 1997 i mål C‑152/95, Macon m.fl. (REG 1997, s. I‑5429). Se även dom av den 26 oktober 2006 i mål C‑275/05, Kibler (REG 2006, s. I‑10569), punkt 24.
(9)
–	Det kan här påpekas att enligt beslutet om hänskjutande är klaganden i målet vid den nationella domstolen ett bolag till vilket de båda säljarna genom skriftlig överlåtelseförklaring av den 29 januari 2007 överlät de relevanta anspråken enligt köpekontraktet.
(10)
–	Se dom av den 11 januari 2001 i mål C‑403/98, Azienda Agricola Monte Arcosu (REG 2001, s. I‑103), punkt 26.
(11)
–	Se artikel 44 i förordningen.
(12)
–	Detta är viktigt, eftersom hela det system och den tankegång som låg till grund för den nyligen genomförda reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken var att den tidigare principen att tillhandahålla stöd till produktionen av (specifika) jordbruksprodukter skulle överges och att det skulle införas ett system för att tillhandahålla stöd till den person som driver jordbruksföretaget. Följaktligen får jordbrukarna vara flexibla i sina produktionsbeslut samtidigt som de garanteras en stabil inkomst som ligger i linje med målen med den gemensamma jordbrukspolitiken i den mening som avses i artikel 33 EG. Reformen var avsedd att göra europeiskt jordbruk mer konkurrenskraftigt, hållbart och marknadsorienterat.
(13)
–	Se artikel 1 i förordningen. I det avseendet anser jag att stödrättigheter i allmänhet ska tillkomma jordbrukaren och inte markägaren eller upplåtaren. Vidare kan det här påpekas att det framgår att samlat gårdsstöd har kommit att bli en viktig del av jordbrukarnas inkomst. Se ”Les 50 ans de la Politique agricole commune et du Comité européen de droit rural – Un droit rural évolué en Europe’, European Council for Agricultural Law, L’Harmattan, Paris, 2008, s. 416.
(14)
–	Se skäl 30 i förordningen.
(15)
–	Vilka måste vara etablerade i samma medlemsstat. Se artikel 46.1 i förordningen.
(16)
–	Det vill säga de som faktiskt bedriver jordbruksverksamhet enligt definitionen i förordningen. Samma princip gäller exempelvis mjölkkvoter. Mjölkkvoter kan inte överföras till personer som inte är producenter, för att undvika spekulation med dessa bidragsrättigheter. Se i det avseendet bland annat Barthélemy, D., och David, J. (redaktörer), L’agriculture européenne et les droits à produire, INRA, Paris, 1999, s. 172.
(17)
–	I till exempel Vente et droits à paiement unique (visite d’un Huron au royaume des imprimés), Droit rural, nr 348, december 2006, essä 34, omtalar J.-J. Barbiéri att det franska jordbruksministeriet under övergångsperioden lät meddela att stödrättigheter utan jordbruksmark ”var värdelösa”, för att avråda från spekulativa handlingar.
(18)
–	Kommissionen har i det avseendet hänvisat till artikel 33.1 b i förordningen.
(19)
–	Se Gadbin, D., Les droits à paiement unique, pour qui, pourquoi?, Droit rural, nr 334, juni 2005, symposium 8. För att illustrera detta kan det hänvisas till i) skäl 21 i förordningen (”... För att undvika felaktig användning av gemenskapens medel bör inga stödutbetalningar göras till jordbrukare som på ett konstlat sätt har skapat de förutsättningar som krävs för att få sådana utbetalningar”) och ii) artikel 29 i förordningen (”… [I]nga utbetalningar [får] göras till stödmottagare för vilka det har fastställts att de på ett konstlat sätt har skapat de förutsättningar som krävs för att få sådant stöd i syfte att erhålla en förmån i strid med målen för stödsystemet”). Dessa bestämmelser återspeglar domstolens rättspraxis om rättsmissbruk. Se bland annat dom av den 22 oktober 1991 i mål C‑44/89, von Deetzen (kallat von Deetzen II) (REG 1991, s. I‑5119), punkterna 24–29, av den 20 juni 2002 i mål C‑313/99, Mulligan m.fl. (REG 2002, s. I‑5719), punkt 30 och där angiven rättspraxis, av den 21 februari 2006 i mål C‑255/02, Halifax m.fl. (REG 2006, s. I‑1609), punkt 69 och där angiven rättspraxis, av den 11 januari 2007 i mål C‑279/05, Vonk Dairy Products (REG 2007, s. I‑239), punkt 33 och där angiven rättspraxis, och av den 7 juni 2007 i mål C‑278/06, Otten (REG 2007, s. I‑4513), punkt 39 och där angiven rättspraxis.
(20)
–	Se Bianchi, D., La politique agricole commune (PAC) – Toute la PAC, rien d’autre que la PAC, Bruylant, 2006, s. 332.
(21)
–	Det är av det skälet som köparen inte bara ska vara innehavare av stödrättigheterna rättsligt sett, utan även mottagare av det samlade gårdsstödet ur ekonomisk synvinkel. Stödrättigheter ska inte delas upp i ett formellt och ett ekonomiskt ägande, som tillåter att det samlade gårdsstödet slutligen tillfaller en person som inte brukar den motsvarande marken.
(22)
–	Det är inte av betydelse hur dessa rättsliga följder och rättsverkningar har uppkommit, eftersom det här är fråga om ansvaret för transaktionens resultat och inte dess form eller underordnade inslag. Detta är typiskt för rättsliga situationer där parterna har att göra med anspråk som har sin rättliga grund i offentlig rätt, och så är klart fallet med stödrättigheter enligt förordningen. Om överföringen inte har medfört en fullständig och slutgiltig överföring av stödrättigheter och således en slutgiltig överföring av rätten till utbetalning av belopp i enlighet med dessa stödrättigheter, är det med andra ord rättsligt sett irrelevant huruvida parterna har handlat vårdslöst eller uppsåtligt. Det som är av betydelse är det förhållandet att det inte har skett någon slutgiltig överföring till följd av deras överenskommelse.
(23)
–	Förutsatt att alla andra tillämpliga villkor är uppfyllda.
(24)
–	Det vill säga i enlighet med odlingskraven i artikel 3 i förordningen.
(25)
–	Kommissionen kan mycket väl ha rätt när den hävdar att köparen och den nya innehavaren av stödrättigheterna, eftersom stödrättigheterna har överförts utan vederlag, tycks inta rollen som ”bulvan” åt säljaren, vilken ur ekonomisk synvinkel fortsätter att erhålla det samlade gårdsstödet – som är obegränsat både vad gäller dess belopp och varaktighet – trots att det tycks framgå av beslutet om hänskjutande att han inte längre är jordbrukare, i den mening som avses i artikel 33.1 c, jämförd med artikel 2 a och 2 c i förordningen, i vart fall inte på den aktuella marken.