62008CO0553
DOMSTOLENS BESLUT (åttonde avdelningen)
den 2 december 2009 (
*1
)
I mål C-553/08 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i domstolens stadga, som ingavs den 15 december 2008,
Powerserv Personalservice GmbH, Sankt Pölten (Österrike), företrätt av B. Kuchar, Rechtsanwältin,
klagande,
i vilket de andra parterna är:
Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller) (harmoniseringsbyrån), företrädd av G. Schneider, i egenskap av ombud,
svarande i första instans,
Manpower Inc., Milwaukee (Förenta staterna), företrätt av A. Bryson, barrister, befullmäktigad av V. Marsland, solicitor,
intervenient i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (åttonde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Toader samt domarna C.W.A. Timmermans och P. Kūris (referent),
generaladvokat: J. Mazák,
justitiesekreterare: R. Grass,
och efter att ha hört generaladvokaten,
följande
Beslut
1
Powerserv Personalservice GmbH (nedan kallat Powerserv) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 15 oktober 2008 i mål T-405/05, Powerserv Personalservice mot harmoniseringsbyrån – Manpower (MANPOWER) (REG 2008, s. II-2883) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade förstainstansrätten klagandens talan om ogiltigförklaring av det beslut som hade fattats av fjärde överklagandenämnden vid Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller) (harmoniseringsbyrån) den 22 juli 2005 (i ärende R 499/2004-4) (nedan kallat det angripna beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
2
I artikel 7 i rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (EGT L 11, 1994, s. 1; svensk specialutgåva, område 17, volym 2, s. 3), med rubriken ”Absoluta registreringshinder”, föreskrevs följande:
”1.   Följande får inte registreras:
…
b)
Varumärken som saknar särskiljningsförmåga.
c)
Varumärken som endast består av kännetecken eller upplysningar vilka i handeln visar varornas eller tjänsternas art, kvalitet, kvantitet, avsedda användning, värde, geografiska ursprung, tiden för deras framställande eller andra egenskaper hos varorna eller tjänsterna.
…
2.   Punkt 1 skall tillämpas även om registreringshindren endast finns i … en del av gemenskapen.
3.   Punkterna 1 b), c) och d) skall inte tillämpas om varumärket till följd av dess användning har uppnått en särskiljningsförmåga i fråga om de varor eller tjänster för vilka det ansöks om registrering.”
3
Under rubriken ”Absoluta ogiltighetsgrunder”, i artikel 51.1 och 51.2 i förordningen, föreskrevs följande:
”1.   Efter ansökan till [harmoniseringsbyrån] eller på grundval av ett genkäromål i mål om varumärkesintrång skall ett gemenskapsvarumärke förklaras ogiltigt
a)
om gemenskapsvarumärket har registrerats i strid med bestämmelserna i artikel 5 eller artikel 7, eller
b)
om sökanden var i ond tro när ansökan om varumärkesregistrering gavs in.
2.   Om gemenskapsvarumärket har registrerats i strid med bestämmelserna i artikel 7.1 b), c) eller d), får det ändå inte förklaras ogiltigt om det, som ett resultat av dess användning, har uppnått särskiljningsförmåga för de varor eller tjänster för vilka det är registrerat.”
4
Under rubriken ”Prövning av sakförhållandena på eget initiativ”, i artikel 74.1 i förordningen, föreskrevs följande:
”Vid förfarande inför [harmoniseringsbyrån] skall denna utan särskilt yrkande pröva sakförhållandena; dock skall i ärenden om relativa registreringshinder prövningen vara begränsad till vad parterna åberopat och yrkat.”
5
Förordning nr 40/94 har upphört att gälla genom rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om gemenskapsvarumärken (EUT L 78, s. 1), som trädde i kraft den 13 april 2009. Med hänsyn till tidpunkten för de faktiska omständigheterna i det förevarande målet ska förordning nr 40/94 trots detta tillämpas.
Bakgrund till tvisten
6
Den 26 mars 1996 gav Manpower Inc. (nedan kallad Manpower) in en ansökan hos harmoniseringsbyrån om registrering som gemenskapsvarumärke av ordmärket MANPOWER för varor och tjänster som omfattas av klasserna 9, 16, 35, 41 och 42 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg. Niceöverenskommelsen innehåller följande beskrivningar för respektive klass:
—
Klass 9: ”Tonbandskassetter; audio-visuella inlärningsapparater; kompaktskivor för ljud; kompaktskivor för video; programvara; datorprogram; bandspelare; videoband; videobandspelare; delar och komponenter till nämnda varor”.
—
Klass 16: ”Böcker; trycksaker; handböcker; manualer; tidskrifter; tryckta publikationer; transparanger; inlärningsmaterial; undervisningsmaterial; delar och komponenter till nämnda varor”.
—
Klass 35: ”Arbetsförmedling; uthyrning av personal på tillfällig basis”.
—
Klass 41: ”Arrangerande och ledning av konferenser och seminarier; uthyrning av filmprojektorer och komponenter; uthyrning av videoinspelningar, ljudinspelningar och spelfilmer; organisering av utställningar; tillverkning av video- och tonband; utbildning, instruktion, undervisning och träning, allt rörande handledning och bedömning av kontors-, industri- och chaufförspersonal samt teknisk personal; informations- och rådgivningstjänster, allt rörande ovan nämnda verksamheter”.
—
Klass 42: ”Professionella konsult- och experttjänster rörande yrkestestning och -vägledning av personal, personlighetstestning, psykologisk undersökning och karriärrådgivning; personlighetstestning och psykologisk testning; karriär- och yrkesrådgivning; test av personer för att utröna yrkesskicklighet; yrkespsykologiska tjänster; utformning och utveckling av programvara; konsulttjänster rörande bedömning, utveckling och användning av mänskliga resurser; tillfälliga inkvarteringstjänster; informations och rådgivning och sammanställande av rapporter, allt rörande ovan nämnda verksamheter; catering”.
7
I ett första skede avslogs ansökan om registrering på grundval av artikel 7.1 c i förordning nr 40/94. Men efter det att innehavaren av varumärket gett in bevisning till styrkande av att varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning registrerades det slutligen den 13 januari 2000. Varumärket offentliggjordes i Bulletinen för gemenskapsvarumärken av den 28 februari 2000.
8
Den 27 oktober 2000 lämnade Powerserv in en ansökan om ogiltighetsförklaring av nämnda varumärke med stöd av artikel 51.1 i förordning nr 40/94, med hänvisning till att det hade registrerats i strid med artikel 7.1 c och 7.3 i denna förordning och att de handlingar som lämnats in till stöd för påståendet att detta varumärke hade förvärvat särskiljningsförmåga på grund av användning inte kunde anses styrka att sådan särskiljningsförmåga hade förvärvats inom alla betydande delar av gemenskapen.
9
Ansökan om ogiltighetsförklaring avslogs genom beslut fattat av harmoniseringsbyråns annulleringsenhet den 29 april 2004. Annulleringsenheten ansåg att det relativa registreringshinder som återfinns i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 endast var tillämpligt i de medlemsstater som har engelska som officiellt språk, nämligen Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland samt Irland. Eftersom ordet manpower inte är beskrivande på något annat språk än engelska skulle inte konsumenterna i andra medlemsstater uppfatta ordet som beskrivande. Beträffande Förenade kungariket och Irland hade Manpower emellertid styrkt att nämnda varumärke hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning. För att komma fram till denna slutsats tog annulleringsenheten hänsyn till bevis från tiden efter det att varumärket hade registrerats.
10
Harmoniseringsbyråns fjärde överklagandenämnd avslog den 22 juli 2005 överklagandet av annulleringsenhetens beslut. Överklagandenämnden fann att varumärket inte kunde registreras enligt artikel 7.1 c i förordning nr 40/94, eftersom det hade en beskrivande karaktär i åtta medlemsstater, nämligen Förenade kungariket, Irland, Tyskland, Österrike, Nederländerna, Sverige, Finland och Danmark. Överklagandenämnden medgav dock att varumärket, i enlighet med artikel 51.2, hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning i dessa åtta medlemsstater vid tidpunkten för ansökan om ogiltighetsförklaring. Överklagandenämnden gjorde dessutom bedömningen att omsättningskretsen utgjordes av eventuella arbetsgivare till tillfällig personal och personer som ansvarar för anställning av sådan personal.
Talan vid förstainstansrätten och den överklagade domen
11
Den 14 november 2005 väckte Powerserv talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet vid förstainstansrätten och åberopade, såsom dess talan slutligen kom att bestämmas, två grunder. Powerserv anförde som första grund ett åsidosättande av artikel 7.1 b och c i förordning nr 40/94, då det registrerade varumärket saknade särskiljningsförmåga och var beskrivande för de varor och tjänster för vilka det hade registrerats i hela gemenskapen, det vill säga även i de medlemsstater avseende vilka överklagandenämnden i det angripna beslutet fann att varumärket inte var beskrivande. Powerserv anförde som andra grund för ogiltigförklaring ett åsidosättande av artiklarna 51.2 och 74.1 i förordningen.
12
Manpower intervenerade i målet och yrkade att förstainstansrätten skulle ändra det omtvistade beslutet. Enligt Manpower skulle inte artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 anses vara ett hinder för registreringen som varumärke av MANPOWER, eftersom detta varumärke inte är beskrivande i någon av de åtta medlemsstater som angavs i beslutet, det vill säga Konungariket Danmark, Förbundsrepubliken Tyskland, Irland, Konungariket Nederländerna, Republiken Österrike, Konungariket Sverige, Republiken Finland och Förenade kungariket.
13
Förstainstansrätten konstaterade i punkt 56 i den överklagade domen att bedömningen av påståendet att det registrerade varumärket har en beskrivande karaktär ska göras genom att frågan besvaras huruvida ordet manpower kan användas – vid en från omsättningskretsens synpunkt normal användning – för att beskriva de varor eller tjänster som avses med detta varumärke, antingen direkt eller genom att benämna någon av deras väsentliga egenskaper. I punkt 57 i domen konstaterades att omsättningskretsen omfattar hela befolkningen i arbetsför ålder. Sedan konstaterade förstainstansrätten i punkt 58 att överklagandenämnden hade fog för slutsatsen att detta ord, i Förenade kungariket och Irland, är beskrivande för tjänster som tillhandahålls av arbetsförmedlingar eller företag för uthyrning av personal på tillfällig basis.
14
Förstainstansrätten fann i punkt 66 i den överklagade domen att ordet manpower är beskrivande i dessa två medlemsstater för merparten av de varor och tjänster i klasserna 9, 16, 41 och 42 som avses med nämnda varumärke.
15
Förstainstansrätten fann i punkterna 79 och 80 i den överklagade domen att ordet manpower tillika har en beskrivande karaktär i Tyskland och Österrike för samtliga varor och tjänster som avses med detta varumärke.
16
Däremot ansåg förstainstansrätten i punkt 89 i domen att förutom att överklagandenämnden inte hade beaktat hela omsättningskretsen hade den inte heller visat att engelska, om så bara som ett alternativ till det inhemska språket, används för att kommunicera med den beaktade omsättningskretsen. Följaktligen fann förstainstansrätten, i punkt 90 i domen, att överklagandenämnden gjorde en oriktig bedömning när den ansåg att det aktuella varumärket är beskrivande för de ifrågavarande tjänsterna och varorna i Nederländerna, Sverige, Danmark och Finland.
17
Beträffande övriga icke engelskspråkiga medlemsstater i gemenskapen fann förstainstansrätten i punkt 91 i den överklagade domen att överklagandenämnden med rätta hade funnit att det registrerade varumärke inte var beskrivande.
18
Dessa förhållanden förmådde förstainstansen att i punkt 94 i domen ändra det omtvistade beslutet på så sätt att det aktuella varumärket inte är beskrivande i Nederländerna, Sverige, Danmark och Finland för de varor och tjänster för vilka det har registrerats. Förstainstansrätten biföll därmed delvis Manpowers yrkande. Följaktligen ansåg förstainstansrätten att Powerservs talan inte kunde bifallas såvitt avsåg den första grunden.
19
Beträffande den andra grund som åberopats av Powerserv konstaterade förstainstansrätten i punkt 123 i den överklagade domen att denna grund, till följd av ändringen av det omtvistade beslutet, saknade verkan i den del den avsåg användningen av varumärket i Nederländerna, Sverige, Danmark och Finland.
20
I punkterna 130–132 i den överklagade domen erinrades det om de omständigheter som den behöriga myndigheten ska beakta i sin bedömning av huruvida ett varumärke har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av dess användning. Förstainstansrätten fann sedan i punkterna 135, 139 och 140 i domen att överklagandenämnden hade haft fog för att anse att det var styrkt att det registrerade varumärket i Förenade kungariket, på Irland, i Tyskland och i Österrike hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning.
21
Förstainstansrätten fann i punkt 144 i domen att överklagandenämnden gjorde en riktig bedömning när den fann att den särskiljningsförmåga som förvärvats av det registrerade varumärket för tjänsterna i klass 35 även ska anses gälla med avseende på varor och tjänster i de övriga klasser som avses med varumärket.
22
Förstainstansrätten fann i punkt 146 i den överklagade domen att överklagandenämnden hade utgått från datumet för ansökan om ogiltighetsförklaring såsom det relevanta datumet för bedömningen av frågan huruvida varumärket förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning. Förstainstansrätten ansåg att överklagandenämnden dessutom hade kunnat beakta omständigheter som, trots att de var av senare datum än ansökan om ogiltighetsförklaring, skulle ha gjort det möjligt att dra slutsatser angående den situation som rådde vid nämnda datum, utan att det därvid hade varit fråga om en motsägelsefull motivering eller en felaktig rättstillämpning.
23
Förstainstansrätten ändrade följaktligen det omtvistade beslutet på så sätt att gemenskapsvarumärket MANPOWER nr 76059 ”inte är beskrivande i Nederländerna, Sverige, Finland och Danmark för de varor och tjänster för vilka det har registrerats”. Förstainstansrätten fastställde dock själva slutet i detta beslut och ogillade följaktligen både Powerservs talan och Manpowers yrkanden i övrigt.
Parternas yrkanden
24
Powerserv har i första hand yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen och ogiltigförklara registreringen av gemenskapsvarumärket MANPOWER för alla de varor och tjänster som det avser. Powerserv har i andra hand yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen i de delar som det konstateras att det inte har styrkts att varumärket hade den nödvändiga särskiljningsförmågan – vilket inte har bevisats – och att den ska återförvisa målet till förstainstansrätten. Powerserv har yrkat att domstolen i vart fall ska förplikta harmoniseringsbyrån och Manpower att bära sina egna rättegångskostnader och att ersätta bolagets kostnader för förfarandet vid harmoniseringsbyråns överklagandenämnd samt dess rättegångskostnader vid förstainstansrätten och domstolen.
25
Harmoniseringsbyrån har yrkat att överklagandet ska ogillas och att Powerserv ska ersätta rättegångskostnaderna.
26
Manpower, intervenient i första instans, har yrkat att överklagandet ska ogillas och har i ett anslutningsöverklagande i första hand yrkat att det omtvistade beslutet ska ändras så att det relativa registreringshindret i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 inte utgör ett hinder för registrering i någon medlemsstat. Manpower har i andra hand yrkat att det omtvistade beslutet ska ändras så att det aktuella hindret inte utgör ett hinder för registrering i Tyskland eller Österrike. Manpower har dessutom yrkat att Powerserv ska ersätta rättegångskostnaderna.
Överklagandena
27
Det följer av artikel 119 i domstolens rättegångsregler att om det är uppenbart att överklagandet helt eller delvis inte kan tas upp till prövning, eller om överklagandet är uppenbart ogrundat, kan domstolen vid varje tidpunkt, med referentens rapport som underlag och efter att ha hört generaladvokaten, avvisa eller ogilla överklagandet helt eller delvis genom motiverat beslut. Ett sådant beslut kan meddelas utan att det muntliga förfarandet inleds.
28
Powerserv har åberopat två grunder till stöd för sin talan. Som första grund har bolaget gjort gällande att varumärket MANPOWER är beskrivande, i den mening som avses i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94, i hela gemenskapen för de varor och tjänster för vilka varumärket har registrerats. Som andra grund har det gjorts gällande att det inte är styrkt att detta varumärke har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning, i den mening som avses i artikel 7.3 i förordningen.
29
Manpower har i sitt anslutningsöverklagande åberopat en grund som avser ett åsidosättande av artikel 7.1 c i nämnda förordning.
30
Med hänsyn till rättsverkningarna av bedömningen av huruvida det aktuella varumärket har en beskrivande karaktär eller inte ska anslutningsöverklagandet prövas först. Därefter ska Powerservs huvudöverklagande prövas.
Anslutningsöverklagandet
Manpowers argument
31
Manpower har i sitt anslutningsöverklagande yrkat att domstolen ska fastställa att ordet manpower saknar en beskrivande karaktär i Förenade kungariket, Irland, Tyskland, Österrike och således i hela gemenskapen.
32
Manpowers första grund hänför sig till det registrerade varumärkets beskrivande karaktär i Förenade kungariket och Irland. Manpower har härvid gjort gällande att ordet manpower enligt den innebörd som förstainstansrätten tillskrev det, nämligen ”arbetsstyrka”, bara är beskrivande ur arbetsgivarnas synvinkel och inte ur arbetstagarnas synvinkel. De ifrågavarande tjänsterna utgör dock arbetsförmedlingstjänster som riktar sig till både arbetsgivare och arbetstagare. Därför kan den enda riktiga bedömningen vara att omsättningskretsen i Förenade kungariket och Irland inte omedelbart och utan vidare eftertanke skulle uppfatta ordet manpower som en beskrivning av de ifrågavarande tjänsterna.
33
Manpowers andra grund hänför sig till varumärkets beskrivande karaktär i Tyskland och Österrike. Manpower har härvid gjort gällande att överklagandenämnden konstaterat att ordet manpower ofta används i tyskt affärsspråk. I punkterna 77 och 79 i den överklagade domen fann förstainstansrätten felaktigt att detta begrepp har tagits upp i det tyska språket.
34
Förstainstansrätten vidgade omsättningskretsen så att överklagandenämndens konstaterande, som utgick från en snävare definition av omsättningskretsen, inte var tillräckligt med avseende på den vidare kretsen. De bevis som överklagandenämnden beaktade när den gjorde sin bedömning innebär följaktligen inte att det är styrkt att ordet manpower har tagits upp i det tyska språket. Förstainstansrätten gjorde därmed en felaktig bedömning då den fann att detta ord upplevs som beskrivande av hela befolkningen i arbetsför ålder i Tyskland och Österrike. På sin höjd kan denna slutsats dras i förhållande till de personer som anlitar de aktuella tjänsterna.
Domstolens bedömning
35
Den första grunden avser att ordet manpower, med den innebörd som förstainstansrätten tillskrev detta ord, endast skulle kunna ge ordkännetecknet MANPOWER en beskrivande karaktär ur arbetsgivarnas, och inte arbetstagarnas, synvinkel. Beträffande denna grund konstaterar domstolen att förstainstansrätten i punkt 58 i den överklagade domen följde de av harmoniseringsbyråns överklagandenämnd respektive annulleringsenhet angivna definitionerna av ordet manpower. Förstainstansrätten tillskrev således inte detta ord en betydelse som enbart motsvarade ”arbetsstyrka”.
36
Under dessa omständigheter genomförde förstainstansrätten i punkterna 61–63 i den överklagade domen en utförlig prövning av ordet manpowers olika betydelser, med beaktande av samtlig bevisning. Förstainstansrätten har därmed inte gjort någon felaktig rättstillämpning som skulle kunna påverka den slutsats som drogs i punkt 58 i domen och som i vart fall inte kan ifrågasättas av domstolen i ett mål om överklagande.
37
Anslutningsöverklagandet såvitt det avser den första grunden kan inte bifallas då det i detta avseende är uppenbart ogrundat.
38
Genom den andra grunden har Manpower gjort gällande att det finns en motsägelse mellan den omständigheten att förstainstansrätten delade överklagandenämndens bedömning att ordet manpower hade tagits upp i det tyska affärsspråket och den omständigheten att förstainstansrätten vidgade omsättningskretsen i förhållande till den omsättningskrets som nämnden hänförde sig till, utan att för den skull göra en ny bedömning av ordet i förhållande till denna vidgade krets.
39
I punkt 57 i den överklagade domen definierade förstainstansrätten omsättningskretsen som hela befolkningen i arbetsför ålder. Överklagandenämnden fann i punkt 16 i det omtvistade beslutet dels att ordet manpower var känt av en betydande del av de berörda konsumenterna, närmare bestämt eventuella arbetsgivare till tillfällig personal och personer som ansvarar för anställning av sådan personal i Förenade kungariket, Irland, Tyskland och Österrike, dels att ”tjänster som tillhandahålls av företag för uthyrning av personal på tillfällig basis inte bara [riktar sig] till arbetssökande, utan även till arbetsgivare i behov av personal”.
40
Domstolen konstaterar att Manpowers påstående att förstainstansrätten vidgade omsättningskretsen i förhållande till den omsättningskrets som överklagandenämnden hänförde sig till är riktigt.
41
Däremot har förstainstansrätten, i motsats till vad Manpower har hävdat, på ett riktigt sätt i punkterna 79 och 80 i den överklagade domen tagit hänsyn till denna utvidgning av omsättningskretsen, i sin samlade bevisvärdering.
42
Förstainstansrätten har, från olika bevis som åberopats till styrkande av den allmänna betydelsen av begreppet i det tyska språket, i punkt 79 i den överklagade domen kunnat dra slutsatser om uppfattningen av ordet manpower hos samtliga tyskspråkiga konsumenter, och inte endast hos en del av dessa.
43
Förstainstansrätten gjorde inte någon felaktig rättstillämpning när den fann att den sålunda omdefinierade omsättningskretsen skulle uppfatta varumärket MANPOWER som beskrivande för de varor och tjänster som avsågs. Således kan anslutningsöverklagandet inte bifallas såvitt avser den andra grunden, eftersom det är uppenbart ogrundat.
44
Av vad som anförts följer således att Manpowers anslutningsöverklagande inte kan bifallas.
Den första grunden som åberopats till stöd för överklagandet: Varumärket MANPOWER är beskrivande, i den mening som avses i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94, i hela gemenskapen för de varor och tjänster för vilka varumärket har registrerats
Parternas argument
45
Powerserv har i huvudsak gjort gällande att förstainstansrätten gjorde en felaktig rättstillämpning då den i punkt 69 och följande punkter i den överklagade domen bedömde att ordkännetecknet MANPOWER inte hade en beskrivande karaktär i andra av gemenskapens medlemsstater än Förenade kungariket, Irland, Tyskland och Österrike.
46
Powerserv har gjort gällande att frågan är huruvida ordet manpower har tagits upp i det dagliga språket och därmed blivit en allmänt accepterad anglicism som kan förstås av omsättningskretsen. Bolaget har ansett att domstolen bör fastslå att förstainstansrättens slutsatser i punkt 76 i den överklagade domen saknar grund. I punkt 76 fann förstainstansrätten att det skulle göras en begränsning till engelskan som fackspråk samt påstod att ”[o]m engelska i praktiken inte är det språk som används för att kommunicera med omsättningskretsen … räcker det … inte att det finns utbredda engelskkunskaper inom omsättningskretsen eller en betydande del därav”. Förstainstansrätten angav för övrigt inte anledningen till att befolkningen i dessa medlemsstater inte bör tillerkännas sina engelskkunskaper, även om dessa må vara endast grundläggande. Förstainstansrätten gick därmed emot sin egen praxis (dom av den 5 april 2001 i mål T-87/00, Bank für Arbeit und Wirtschaft mot harmoniseringsbyrån (EASYBANK), REG 2001, s. II-1259).
47
Enligt harmoniseringsbyrån kan denna grund inte tas upp till sakprövning, eftersom bedömningen av språkkunskaperna hos omsättningskretsen är en bedömning av en sakfråga, vilken inte omfattas av domstolens prövning inom ramen för ett överklagande.
48
Manpower har gjort gällande att det inte föreligger några motsättningar mellan förstainstansrättens bedömning och domen i det ovannämnda målet Bank für Arbeit und Wirtschaft mot harmoniseringsbyrån (EASYBANK), eftersom endast engelskspråkiga medlemsstater avsågs. Manpower anser även att påståendena om dels procentsatsen av personer inom gemenskapen som talar engelska, dels engelskan såsom varandes ett undervisat ämne, saknar relevans då det är föga troligt att personer som bara besitter grundläggande kunskaper i engelska skulle känna till betydelsen av ordet manpower.
Domstolens bedömning
49
Det följer av artiklarna 225 EG och 58 första stycket i domstolens stadga att ett överklagande är begränsat till rättsfrågor. Förstainstansrätten är därför ensam behörig att fastställa de relevanta faktiska omständigheterna och bedöma bevisningen. Bedömningen av de faktiska omständigheterna och bevisningen utgör därför inte – utom i de fall då uppgifter som underställts förstainstansrätten har missuppfattats – en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll i ett mål om överklagande (se dom av den 18 juli 2006 i mål C-214/05 P, Rossi mot harmoniseringsbyrån, REG 2006, s. I-7057, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
50
Ett varumärkes beskrivande karaktär, i den mening som avses i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94, ska bedömas dels utifrån de varor och tjänster som registreringsansökan avser, dels utifrån hur omsättningskretsen uppfattar varumärket (dom av den 6 maj 2003 i mål C-104/01, Libertel, REG 2003, s. I-3793, punkt 62).
51
Domstolen konstaterar i detta hänseende att den grund som Powerserv har gjort gällande i huvudsak syftar till att ifrågasätta vad förstainstansrätten funnit i punkterna 58–94 i den överklagade domen angående omsättningskretsens uppfattning av ett engelskt begrepp. Förstainstansrätten fann i punkt 79 i den överklagade domen att i Tyskland och Österrike hade ordet manpower tagits upp i det tyska affärsspråket. I punkt 84 i domen fann den däremot att så inte var fallet i de övriga icke engelskspråkiga medlemsstaterna. Förstainstansrätten konstaterade i punkt 89 i domen att överklagandenämnden inte hade styrkt att engelska användes i Danmark, Holland, Sverige och Finland, om än bara som ett alternativ till det inhemska språket. Angående de övriga icke engelskspråkiga medlemsstaterna delade förstainstansrätten nämndens bedömning att engelska användes med en viss tveksamhet.
52
För att kunna utrycka sig på detta vis har förstainstansrätten emellertid gjort en bedömning av de faktiska omständigheter som inte – utom i de fall då uppgifter som underställts förstainstansrätten har missuppfattats – kan prövas i ett mål om överklagande. Någon sådan missuppfattning har inte påståtts i förevarande fall.
53
Det är således uppenbart att talan ska avvisas såvitt avser den första grund som Powerserv åberopat till stöd för sin talan.
Den andra grund som åberopats till stöd för överklagandet: Det är inte styrkt att det registrerade varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga i den mening som avses i artikel 7.3 i förordning nr 40/94.
54
Denna grund består av fyra delar, vilka avser dels att förstainstansrättens bestämning av omsättningskretsen erfordrade en ny bedömning av bevisningen, dels att förstainstansrätten felaktigt lät sitt ställningstagande angående varumärkets särskiljningsförmåga i Förenade kungariket omfatta även Irland – utan att uttryckligen ha undersökt situationen i den sistnämnda medlemsstaten, dels att förstainstansrätten utvidgade den särskiljningsförmåga som varumärket erhållit för varor i klass 35 till andra varor och tjänster och dels att förstainstansrätten gjorde en felaktig tillämpning av artikel 51.1 a i förordning nr 40/94.
Den andra grundens första del: Förstainstansrättens bestämning av omsättningskretsen erfordrade en ny bedömning av bevisningen
— Parternas argument
55
Powerserv har gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 57 i den överklagade domen – i motsats till överklagandenämnden – inte begränsade omsättningskretsen till att endast motsvara en specialiserad omsättningskrets, utan utvidgade densamma till att omfatta så gott som hela befolkningen i gemenskapens då femton medlemsstater. En sådan utvidgning av omsättningskretsen erfordrar med nödvändighet en ny bedömning av den befintliga bevisning som innehavaren av gemenskapsvarumärket har åberopat för att styrka att varumärket förvärvat särskiljningsförmåga. Bolaget anser att förstainstansrätten borde ha ogiltigförklarat överklagandenämndens beslut och återförvisat ärendet till nämnden, i vart fall i den del som beslutet avser bestämningen av omsättningskretsen i Förenade kungariket, Irland, Tyskland och Österrike.
56
Harmoniseringsbyrån har gjort gällande att denna invändning är obefogad, eftersom förstainstansrätten, vid sin bedömning av de faktiska omständigheterna, själv prövade bevisningen. Förstainstansrätten prövade i punkterna 132–141 i den överklagade domen varje bevis utförligt och fann det styrkt att varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning i de medlemsstater som undersöktes i domen, den utvidgade omsättningskretsen till trots.
57
Manpower har gjort gällande att förstainstansrätten inte utredde frågan huruvida det registrerade varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga enbart i förhållande till affärsvärlden. Förstainstansrätten hänförde sig till en vidare grupp och bedömde bevisningen utifrån denna grupp. Vidare tyder inte förstainstansrättens formulering på att särskiljningsförmågan endast skulle ha förvärvats till följd av användning inom affärskretsar. Manpower anser därför att någon ny bedömning av bevisningen varken var påkallad avseende den vidgade omsättningskretsen eller avseende en begränsning av densamma till enbart affärskretsar, eftersom överklagandenämnden redan hade granskat denna bevisning.
— Domstolens bedömning
58
Enligt artikel 7.1 c i förordning nr 40/94, jämförd med artikel 7.2 däri, får inte ett varumärke registreras om det endast består av kännetecken eller upplysningar som ger varumärket en beskrivande karaktär i en del av gemenskapen.
59
Däremot anges det i artikel 7.3 i förordningen att artikel 7.1 c i densamma inte ska tillämpas om varumärket till följd av dess användning har förvärvat särskiljningsförmåga i fråga om de varor eller tjänster för vilka det ansöks om registrering (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 juni 2006 i mål C-25/05 P, Storck mot harmoniseringsbyrån, REG 2006, s. I-5719, punkt 82).
60
Härav följer att ett varumärke endast kan registreras med stöd av artikel 7.3 i förordning nr 40/94 om det visas att det till följd av dess användning har förvärvat särskiljningsförmåga i den del av gemenskapen där det ursprungligen hade en beskrivande karaktär i den mening som avses i artikel 7.1 c i samma förordning. (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Storck mot harmoniseringsbyrån, punkt 83).
61
Avseende Förenade kungariket, Irland, Tyskland och Österrike fann förstainstansrätten, i överensstämmelse med överklagandenämndens tidigare bedömning, att ordet manpower har en beskrivande karaktär men att det till följd av dess användning har förvärvat särskiljningsförmåga. Såsom angetts ovan i punkt 40 i detta beslut vidgade dock förstainstansrätten omsättningskretsen till att omfatta hela befolkningen i arbetsför ålder.
62
I motsats till vad Powerserv har gjort gällande, tog förstainstansrätten emellertid i punkterna 132–141 i den överklagade domen hänsyn till all relevant bevisning – även avseende den omdefinierade omsättningskretsen – när den gjorde sin bedömning av huruvida det registrerade varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning med avseende på denna omsättningskrets.
63
Följaktligen är det uppenbart att talan inte kan bifallas med stöd av den av Powerserv åberopade andra grundens första del, som avser att förstainstansrättens bestämning av omsättningskretsen erfordrade en ny bevisvärdering.
Den andra grundens andra del: Förstainstansrätten lät felaktigt sitt ställningstagande angående varumärkets särskiljningsförmåga i Förenade kungariket omfatta även Irland, utan att uttryckligen ha undersökt situationen i den sistnämnda medlemsstaten (spillover-effekt)
— Parternas argument
64
Powerserv anser att förstainstansrätten felaktigt i punkterna 138 och 139 i den överklagade domen fastställde överklagandenämndens slutsats om en spillover-effekt från Förenade kungariket – på grund av att varumärket är välkänt där – till Irland. Förstainstansrätten angav inte vad den grundade sin slutsats på. Genom att anta en sådan effekt av ett varumärkes särskiljningsförmåga frångick förstainstansrätten såväl sin egen rättspraxis, enligt vilken de relativa registreringshindren måste tillbakavisas varhelst de förekommer (förstainstansrättens dom av den 30 mars 2000 i mål T-91/99, Ford Motor mot harmoniseringsbyrån (OPTIONS), REG 2000, s. II-1925), som domstolens rättspraxis, enligt vilken de relativa registreringshindren inte kan tillbakavisas med mindre det görs en strikt och fullständig bedömning (domen i det ovannämnda mål Libertel).
65
Harmoniseringsbyrån har gjort gällande att ett antagande om en spridning av särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning, från en medlemsstat till en annan, inte i sig uppfyller kraven på en fullständig och noggrann bedömning av en sådan särskiljningsförmåga. Däremot är Powerservs påstående om att förstainstansrätten skulle ha grundat sin bedömning på en sådan spillover-effekt obefogat och utgör en förvanskning av omständigheterna. Det står klart att förstainstansrätten gjorde en specifik bedömning av huruvida det registrerade varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning även i Irland. I punkt 138 och följande punkter i den överklagade domen lyfte förstainstansrätten fram den långa period som varumärket använts i denna medlemsstat, Manpowers omsättning samt bevis om marknadsföring i tidningar och telefonkataloger.
66
Manpower har gjort gällande att förstainstansrätten, i motsats till överklagandenämnden, inte beaktade spillover-effekten, utan grundade sin bedömning på den långa period som nämnda varumärke använts på Irland, Manpowers omsättning samt bevis om marknadsföring i tidningar och telefonkataloger.
— Domstolens bedömning
67
I punkt 138 i den överklagade domen inskränkte sig förstainstansrätten till att återge överklagandenämndens ställningstagande som utryckts i det angripna beslutet.
68
Förstainstansrätten ansåg däremot i punkt 139 i domen att ”med hänsyn till handlingarna i målet … användningen av varumärket i Irland under lång tid, uppgifterna om omsättningen och bevisningen angående marknadsföring i tidningar och telefonkataloger, mycket riktigt gör det möjligt att finna att överklagandenämnden inte gjorde någon oriktig bedömning”. Härav följer att förstainstansrätten inte grundade sin bedömning enbart på en spillover-effekt, utan gjorde en utförlig prövning av varumärkets användning på Irland.
69
Följaktligen är det uppenbart att talan inte kan bifallas med stöd av den andra grundens andra del.
Den andra grundens tredje del: Förstainstansrätten utvidgade den särskiljningsförmåga som varumärket erhållit för varor i klass 35 till andra varor och tjänster
— Parternas argument
70
Powerserv har gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 144 i den överklagade domen felaktigt utvidgade den särskiljningsförmåga som varumärket hade erhållit för varor i klass 35 till andra varor och tjänster som avses med varumärket, nämligen de som ingår i klasserna 9, 16, 41 och 42.
71
Powerserv har sålunda gjort gällande att ”verksamheten att förmedla arbetskraft” och ”arbetsförmedlingstjänster” är två helt olika tjänster som länge varit förbjudna i Österrike. Enligt Powerserv tillhandahåller Manpower bara arbetsförmedling och inte en verksamhet att förmedla arbetskraft. För klasserna 9, 16, 41 och 42 fann förstainstansrätten, trots att inte några handlingar hade getts in till rätten, att det var tillräckligt att ange huruvida kännetecknet MANPOWER antingen var ett fantasiord eller ”[kunde] förstås som en upplysning om varornas och tjänsternas innehåll när de används i samband med arbetsförmedling”. Slutligen har Powerserv anfört att utvidgningen av den välkändhet som styrkts för tjänsterna i klass 35 till att gälla även övriga av de i Niceöverenskommelsen definierade klasser som är aktuella i den förevarande tvisten är oförenlig med domen i det ovannämnda målet Libertel.
72
Även avseende klass 35 har Powerserv bestritt såväl den omständigheten att varumärket är välkänt med avseende på arbetsförmedling och uthyrning av personal på tillfällig basis som den omständigheten att omsättningskretsen associerar de böcker, kompaktskivor och liknande varor som avses med det registrerade varumärket med Manpower.
73
Harmoniseringsbyrån har avseende klass 35 gjort gällande att en så snäv avgränsning mellan uthyrning av personal och arbetsförmedling inte kan anses rimlig. Dessa två verksamheter överlappar ofta varandra.
74
Avseende övriga varor och tjänster är påståendet att förstainstansrätten skulle ha utvidgat den särskiljningsförmåga som varumärket hade förvärvat med avseende på varor i klass 35 till andra varor och tjänster som avses med varumärket, nämligen de varor som ingår i klasserna 9, 16, 41 och 42, felaktigt och uppenbart ogrundat. I punkt 143 i den överklagade domen utvidgade inte förstainstansrätten automatiskt särskiljningsförmågan, utan beaktade den omständigheten att företaget faktiskt använde detta varumärke tillsammans med de aktuella varorna och tjänsterna.
75
Manpower har gjort gällande att Powerserv bortser från den omständigheten att det relativa registreringshindret i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 endast avsåg de varor och tjänster i klasserna 9, 16, 41 och 42 som har samband med tillhandahållandet av arbetsförmedlingstjänster.
— Domstolens bedömning
76
En ansökan om registrering av ett kännetecken som varumärke avser alltid de varor eller tjänster som anges i registreringsansökan. Ett varumärkes särskiljningsförmåga ska därför bedömas dels utifrån de varor eller tjänster som registreringsansökan avser, dels utifrån hur omsättningskretsen uppfattar varumärket (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juni 2002 i mål C-299/99, Philips, REG 2002, s. I-5475, punkt 59, och domen i det ovannämnda målet Libertel, punkt 75).
77
Såvitt avser utvidgningen av den särskiljningsförmåga som det registrerade varumärket erhållit för varor i klass 35 till varor och tjänster i klasserna 9, 16, 41 och 42, konstaterar domstolen att förstainstansrätten först återgav överklagandenämndens resonemang – som i huvudsak grundade sig på att ordet manpower har sekundärbetydelsen uthyrning av personal på tillfällig basis. Förstainstansrätten fann sedan i punkt 144 i den överklagade domen att överklagandenämnden gjorde en riktig bedömning när den fann att den särskiljningsförmåga som hade förvärvats av det detta varumärke för tjänsterna i klass 35 även ska anses gälla med avseende på varor och tjänster i klasserna 9, 16, 41 och 42.
78
I den del som Powerserv har klandrat förstainstansrätten för att endast ha utvidgat välkändheten för varor i klass 35 till andra varor och tjänster, syftar den andra grundens tredje del i själva verket till att domstolen ska ersätta förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna med sin egen bedömning.
79
Detsamma gäller för bedömningen av huruvida varumärket är välkänt med avseende på tjänsterna i klass 35.
80
Förstainstansrätten fann i punkterna 133–141 i den överklagade domen att det var styrkt att det registrerade varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning i Förenade kungariket, Irland, Tyskland och Österrike, för varor och tjänster i klass 35.
81
Förstainstansrätten konstaterade dessutom i punkterna 143–145 i den överklagade domen att den särskiljningsförmåga som förvärvats av nämnda varumärke för tjänster i klass 35 även ska anses gälla med avseende på varor och tjänster i de övriga klasser som varumärket avser, eftersom varumärket endast är beskrivande i förhållande till vissa varor och tjänster i klasserna 9, 16, 41 och 42 och konsumenten därmed kan komma att förstå ordet manpower som en upplysning om ursprunget för just dessa varor och tjänster.
82
Dylika konstateranden av förstainstansrätten utgör bedömningar av faktiska omständigheter. I enlighet med den rättspraxis som angetts ovan i punkt 49 i detta beslut är ett överklagande begränsat till rättsfrågor, och dylika bedömningar kan inte – utom i de fall då uppgifter har missuppfattats – ifrågasättas i ett mål om överklagande.
83
Det har inte åberopats att någon faktisk omständighet eller någon bevisning som förebringats vid förstainstansrätten har missuppfattats. Det är således uppenbart att överklagandet inte kan prövas såvitt avser den andra grundens tredje del.
Den andra grundens fjärde del: Felaktig tillämpning av artikel 51.1 a i förordning nr 40/94
— Parternas argument
84
Powerserv har gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 127 i den överklagade domen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att ett registrerat varumärke, för vilket bevisning om att det förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning hade lagts fram, inte får förklaras ogiltigt med tillämpning av artikel 51.1 a i förordning nr 40/94, eftersom det inte är fråga om ett varumärke som har registrerats i strid med bestämmelserna i artikel 7 i förordningen. Ett dylikt ställningstagande från förstainstansrätten är detsamma som att anse att det inte är möjligt att angripa ett varumärke som ursprungligen saknat särskiljningsförmåga men som sedermera registrerats, trots brist på tillfredsställande bevisning till stöd för att varumärket är välkänt.
85
Harmoniseringsbyrån har gjort gällande att det är uppenbart att överklagandet inte kan bifallas med stöd av den andra grundens fjärde del. Ett varumärke som registrerats, eftersom det förelegat bevis för att varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning, får inte förklaras ogiltigt med stöd av artikel 51.1 a i förordning nr 40/94.
86
Manpower delar förstainstansrättens bedömning och har hävdat att Powerserv inte på något sätt tagit hänsyn till punkt 2 i nämnda artikel.
— Domstolens bedömning
87
Det följer av lydelsen av artikel 7.3 i förordning nr 40/94 att den omständigheten att ett varumärke har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning, i fråga om de varor eller tjänster för vilka det ansökts om registrering, utgör hinder för en tillämpning av någon av de absoluta registreringshinder som återfinns i punkt 1 a, b och c i samma artikel.
88
Enligt artikel 51.1 i förordning nr 40/94 får ett gemenskapsvarumärke bara förklaras ogiltigt om det har registrerats i strid med bestämmelserna i förordningen, bland andra artikel 7.
89
Enligt artikel 51.2 i förordning nr 40/94 inrättas ett undantag från de absoluta ogiltighetsgrunderna i punkt 1 i samma artikel. Ett sådant undantag måste dock tolkas restriktivt och kan således inte utgöra grund för en analog tolkning av artikel 7.3 i samma förordning (dom av den 11 juni 2009 i mål C-542/07 P, Imagination Technologies mot harmoniseringsbyrån, REG 2009, s. I-4973, punkt 54).
90
I motsats till vad Powerserv har gjort gällande har förstainstansrätten, i punkt 127 i den överklagade domen, inte funnit att ett varumärke som ursprungligen saknat särskiljningsförmåga men som sedermera registrerats, trots brist på tillfredsställande bevisning till stöd för att varumärket är välkänt, inte skulle kunna ifrågasättas.
91
Förstainstansrätten inskränkte sig till att erinra om att de respektive tillämpningsområdena för punkterna 1 och 2 i artikel 51 i förordning nr 40/94 skiljer sig åt. Punkt 1 medger inte en ogiltighetstalan mot ett varumärke som till följd av dess användning har förvärvat särskiljningsförmåga före ansökan om registrering, eftersom ett sådant varumärke inte har registrerats i strid med bestämmelserna i artikel 7 i förordningen. Vad beträffar punkt 2 i samma artikel avser den endast de varumärken som till följd av användningen av dem har förvärvat särskiljningsförmåga efter det att de redan registrerats, trots att denna registrering skett i strid med artikel 7.1 b–d i nämnda förordning och mot denna bakgrund borde ha förklarats ogiltig.
92
Följaktligen är det uppenbart att talan inte kan bifallas med stöd av den andra grundens fjärde del.
93
Mot bakgrund av ovanstående överväganden är det uppenbart att Powerservs överklagande till viss del ska avvisas och i övriga delar ogillas.
Rättegångskostnader
94
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 i samma rättegångsregler ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Harmoniseringsbyrån och Manpower har yrkat att Powerserv ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Powerserv har tappat målet, ska harmoniseringsbyråns och Manpowers yrkanden bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:
1)
Powerserv Personalservice GmbH:s huvudöverklagande ogillas.
2)
Manpower Inc:s anslutningsöverklagande ogillas.
3)
Powerserv Personalservice GmbH ska ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.