62024CC0197
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
DEAN SPIELMANN
esitatud 30. aprillil 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑197/24 [Šiľarský] (
i
)
AK
versus
RU
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Mestský súd Bratislava IV (Bratislava IV linnakohus, Slovakkia))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2011/7/EL – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Mõiste „ettevõtja“ – Mõiste „äritehing“ – Direktiiv 93/13/EMÜ – Äriühingu asutamisega seotud õigusteenuste osutamise leping – ELTL artikkel 267 – Euroopa Kohtu pädevus – Vastuvõetavus – Mõiste „tarbija“ – Füüsiline isik, kes kasutab advokaadi teenuseid äriühingu asutamiseks
Sissejuhatus
1.
Kas õigusteenuste osutamise lepingu raames, mille klient sõlmis oma advokaadiga selleks, et asutada äriühing, milles sellest kliendist saab juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, on see füüsilisest isikust klient juba ettevõtja või on ta endiselt tarbija? Selline ongi sisuliselt kõnesolevas eelotsusetaotluses esitatud küsimus. Põhikohtuasjas, mis käsitleb advokaaditasude maksmist, tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul nimelt küsimus, kas kohaldada tuleb tsiviilõigus- või äriõigusnormide kogumit.
2.
Kohtuasi annab seega Euroopa Kohtule võimaluse selgitada niisuguses kontekstis mõistet „ettevõtja“ direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (
2
) tähenduses (esimene eelotsuse küsimus) ja mõistet „tarbija“ direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (
3
) tähenduses (teine eelotsuse küsimus). Kohtuasi annab samuti võimaluse tõstatada küsimus, kas teisele küsimusele vastamine on Euroopa Kohtu pädevuses, kui põhikohtuasi ei puuduta iseenesest lepingutingimust, ning kas kõnealune küsimus on vastuvõetav.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3.
Direktiivi 2011/7 põhjenduses 8 on eelkõige ette nähtud, et selle direktiivi reguleerimisala peaks piirduma maksetega, millega tasutakse äritehingute eest, ning sellega ei tohiks reguleerida tehinguid tarbijatega ega viivitusintresse muudelt maksetelt.
4.
Direktiivi 2011/7 artiklis 1 „Sisu ja reguleerimisala“ on sätestatud:
„1.   Käesoleva direktiivi eesmärk on võidelda hilinenud maksmisega äritehingute puhul, et tagada siseturu nõuetekohane toimimine, edendades seega ettevõtjate ja eelkõige [väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate] konkurentsivõimet.
2.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõigi maksete suhtes, millega tasutakse äritehingute eest.
[…]“.
5.
Direktiivi artiklis 2 on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„äritehingud“ – ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest;
[…]
3)
„ettevõtja“ – organisatsioon, mis ei ole riigiasutus ning mis tegeleb iseseisva majandus- või kutsetegevusega (ka siis, kui sellega tegeleb üks isik);
[…]“.
6.
Kõnealuse direktiivi artikli 6 lõige 1 näeb ette, et liikmesriigid tagavad, et kui selle direktiivi artikli 3 või 4 kohaselt tuleb äritehingute puhul maksta viivist, on võlausaldajal õigus võlgnikult sisse nõuda minimaalne kindel summa 40 eurot.
7.
Direktiivi 93/13 põhjenduses 12 on ette nähtud, et „praegused siseriiklikud õigusaktid võimaldavad ette näha üksnes osalist ühtlustamist; käesolev direktiiv hõlmab eelkõige ainult neid lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud; liikmesriikidel peaks olema võimalus asutamislepingu sätteid arvesse võttes kindlustada tarbijatele kõrgem kaitstuse tase siseriiklike õigusnormide abil, mis on käesoleva direktiiviga ettenähtud õigusnormidest rangemad“.
8.
Selle direktiivi artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.“
9.
Direktiivi artikli 2 punktis b on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
tarbija – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega“;
[…]“.
10.
Direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 on ette nähtud, et lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.
11.
Selle direktiivi artiklis 4 on ette nähtud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub.
2.   Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste[ega hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest], kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“ [täpsustatud sõnastus]
12.
Kõnealuse direktiivi artiklis 8 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase.“
Slovakkia õigus
Äriseadustik
13.
Vastavalt 5. novembri 1991. aasta äriseadustikku käsitleva seaduse nr 513/1991 (zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník, edaspidi „äriseadustik“) (nr 98/1991 Zb) § 2 lõike 2 punktile a on ettevõtja isik, kes on kantud äriregistrisse.
14.
Äriseadustiku § 57 lõikes 1 on ette nähtud, et kui selle seadustiku muudes sätetes ei ole ette nähtud teisiti, asutatakse äriühing kõigi asutajate allkirjastatud ühingulepinguga. Asutajate allkirjade ehtsus tuleb ametlikult tõendada.
15.
Äriseadustiku § 62 lõikes 1 on sätestatud, et äriühingu asutamise kuupäev on selle äriregistrisse kandmise kuupäev.
16.
Selle seadustiku §‑s 369c lõikes 1, millega on Slovakkia õigusesse üle võetud direktiivi 2011/7 artikli 6 lõige 1, on ette nähtud, et „[v]õlgniku hilinemise korral on võlausaldajal lisaks §-de 369, 369a ja 369b kohastele nõuetele õigus saada ka kindlasummalist hüvitist võla sissenõudmiskulude katteks, ilma et selleks oleks vaja eraldi meeldetuletust. […]“.
Tsiviilseadustik
17.
Tsiviilseadustikku käsitleva seaduse nr 40/1964 (zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník, edaspidi „tsiviilseadustik“) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on §‑s 52 sätestatud:
„1. Tarbijaleping on müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud mis tahes leping, sõltumata selle õiguslikust vormist.
2. Tarbijalepinguid puudutavaid sätteid ja kõiki muid sätteid, mis reguleerivad õigussuhteid, mille pooleks on tarbija, kohaldatakse iga kord, kui see on kasulik tarbijale. Nendest erinevaid lepinguid või kokkuleppeid, mille sisu või eesmärk on sellest sättest kõrvalehoidmine, on tühised. Kõigile õigussuhetele, mille üks pool on tarbija, kohaldatakse eelisjärjekorras tsiviilseadustiku sätteid, isegi kui üldjuhul kuuluksid kohaldamisele äriõiguse normid.
3. Ettevõtja on isik, kes tarbijalepingu sõlmimisel ja täitmisel tegutseb oma kaubandus-, majandus- või muu kutsetegevuse raames.
4. Tarbija on füüsiline isik, kes tarbijalepingu sõlmimisel ja täitmisel ei tegutse oma kaubandus-, majandus- või muu kutsetegevuse raames.“
Advokatuuriseadus
18.
4. detsembri 2003. aasta seaduse nr 586/2003 advokatuuri kohta ja füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise seaduse nr 455/1991 muutmise ja täiendamise kohta (zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov) (nr 239/2003 Z. z.) muudetud redaktsioonis (edaspidi „advokatuuriseadus“) on § 18 lõikes 4 sätestatud, et „[a]dvokaat on kohustatud õigusteenuse osutamise käigus teavitama klienti, kes on õigusteenuse tarbija, õigusteenuse osutamise eest makstava tasu suurusest juba enne selle teenuse osutamise alustamist; vastasel juhul ei ole tal õigust tasu saada […]“.
Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
19.
Põhikohtuasi sai alguse advokaadibüroo (
4
) AK, kes on põhikohtuasjas hageja, esitatud hagist füüsilise isiku RU vastu, kes on põhikohtuasja kostja. Vaidluse ese on advokaadibüroole tasu maksmine õigusteenuste eest, mille summa on 3250 eurot, millele lisandub alates 18. jaanuarist 2023 arvestatav viivis, ning võla sissenõudmisega seotud kulude maksmine.
20.
AK väidab, et „2022. aasta märtsi lõpus-aprilli alguses“ võttis temaga ühendust RU, kes soovis asutada osaühingu Slovakkia õiguse alusel. RU‑st pidi saama selle äriühingu juhatuse liige ning üks kahest selle äriühingu asutajast ja osanikust. AK ja RU sõlmisid AK väitel suulise käsunduslepingu, millega AK kohustus osutama õigusteenuseid kokkulepitud kindlasummalise tasu eest.
21.
AK saatis RU‑le asutamislepingu kavandi ja muud dokumendid ning nende teenuste osutamise eest arve, mida tähtpäevaks ehk 17. jaanuariks 2023 ei tasutud. AK hinnangul on tegemist vaidlusega, mis on reguleeritud äriõiguse normidega, ning nõuab seega kindlasummalise hüvitise tasumist võla sissenõudmiskulude katteks summas 40 eurot äriseadustiku § 369c lõike 1 kohaselt, millega on võetud üle direktiivi 2011/7 artikli 6 lõige 1.
22.
RU aga väidab vastu, et ta ei ole AK‑ga õigusteenuste osutamise lepingut sõlminud. RU sõnul ei sõlmitud mingit kokkulepet teenuste eest makstava tasu kohta ning AK saatis talle asutamislepingu ja muud dokumendid ilma sellekohase käsundita. RU leiab, et ta on tarbija, ja väidab, et kohtuvaidlust ei reguleeri äriõigusnormid.
23.
Kuna neil asjaoludel on Mestský súd Bratislava IV‑l (Bratislava IV linnakohus, Slovakkia) kahtlusi selle kohta, kas põhikohtuasja kostjat peab lugema direktiivi 2011/7 tähenduses ettevõtjaks või direktiivi 93/13 tähenduses tarbijaks, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2011/7] artikli 1 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktidega 1 ja 3 ning artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et i) „ettevõtjaks“ loetakse ka füüsiline isik, kes niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kasutab advokaadi õigusteenuseid, et asutada äriühing, milles temast saab juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, ning ii) „äritehinguks“ loetakse tehing, mille tulemusel osutab advokaat niisugusel juhul nagu põhikohtuasjas sellisele isikule äriühingu asutamisega seotud teenuseid?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas mõistet „tarbija“ [direktiivi 93/13] artikli 2 punktis b koostoimes selle direktiivi artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas hõlmab see mõiste ka füüsilist isikut, kellelt nõutakse õigusteenuste osutamise lepingu alusel maksmisele kuuluvat summat, kui selle lepingu esemeks oli äriühingu asutamisega seotud teenused ja sellest füüsilisest isikust pidi saama selle äriühingu juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust?“
24.
Komisjon ja Slovakkia valitsus esitasid kirjalikud seisukohad.
Õiguslik analüüs
Esimene küsimus
25.
Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult teada, kas direktiivi 2011/7 artikli 1 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktidega 1 ja 3 ning artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et füüsilist isikut, kes ei ole Slovakkia õiguse kohaselt „ettevõtja“, sest ühtegi äriühingut ei ole veel asutatud, ja kes kasutas advokaadi teenuseid, et asutada äriühing, milles temast saab juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, tuleb lugeda kõnealuse direktiivi tähenduses „ettevõtjaks“. Seega on küsimus selles, kas asjaomane teenuse osutamine kujutab endast „äritehingut“ sellepärast, et kõnealune isik soovis õigusteenuseid tulevase kaubandus-, majandus- või kutsetegevuse jaoks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et sellele küsimusele vastamine on vajalik selleks, et teha kindlaks, kas hagejal on õigus kindlasummalisele hüvitisele vastavalt direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikele 1, mis on üle võetud Slovakkia äriseadustiku § 369c lõikega 1.
26.
Selle kohta tuleb kohe meenutada, et vastavalt direktiivi 2011/7 artikli 1 lõikele 2 kohaldatakse seda kõigi maksete suhtes, millega tasutakse „äritehingute“ eest. See mõiste on määratletud kõnealuse direktiivi artikli 2 punktis 1 kahe kumulatiivse tingimusega. Esiteks peab see toimuma ettevõtjate või ettevõtjate ja riigiasutuste vahel ning teiseks peab selle tulemuseks olema kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest. (
5
)
27.
Käesoleval juhul tekitab eelotsusetaotluse esitanud kohtule küsimusi ainult esimene tingimus, mis puudutab võimalust pidada RU‑d „ettevõtjaks“.
28.
Tuletan meelde, et nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest tuleneb, et kuivõrd direktiivi 2000/35 (
6
) artikli 2 punktides 1 ja 3 ei ole viidatud riigisisesele õigusele, siis tuleb mõisteid „äritehing“ ja „ettevõtja“ tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt. (
7
) Vastavalt direktiivi 2011/7 artikli 2 punktile 3 tähistab mõiste „ettevõtja“ organisatsiooni, mis ei ole riigiasutus ning mis tegeleb iseseisva majandus- või kutsetegevusega (ka siis, kui sellega tegeleb üks isik).
29.
Sellega seoses ei ole direktiiv 2011/7, mille eesmärk on hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul, et kindlustada siseturu nõuetekohane toimimine, parandades seeläbi ettevõtjate, eelkõige väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate konkurentsivõimet, mõeldud kohaldamiseks kõigi tehingute suhtes, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest; eeskätt ei kohaldata seda tehingute suhtes, mille sõlmivad eraõiguslikud isikud ühekordselt oma igapäevaelu raames. (
8
) Seega ei piisa sellest, et isik sõlmib majandustegevusega seotud tehingu, et tegemist oleks „ettevõtjaga“ ning et tehing oleks „äritehing“ selle direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses. Lisaks sellele on vaja, et see isik tegutseks organisatsioonina sellise tegevuse või iseseisva kutsetegevuse raames. (
9
)
30.
See nõue eeldab esiteks seda, et kõnealune isik – olenemata sellest, milline on tema vorm ja õiguslik seisund riigisisese õiguse kohaselt – peab tegelema selle tegevusega struktureeritult ja stabiilselt, mistõttu see tegevus ei saa piirduda ühekordse ja isoleeritud sooritusega; ning teiseks, et asjaomane tehing oleks tehtud selle tegevuse raames. Seevastu ei pea asjaomane tegevus tingimata olema asjaomase isiku peamine majandus- või kutsetegevus või nendega seotud. (
10
)
31.
Täpsustan siiski, et mõiste „organisatsioon“ osas ei eelda see struktureeritud ja stabiilse tegevuse toimumise nõue tingimata organiseeritud vahendite struktuuri nagu oma tööruumid, personal, tööriistad või seadmed, mis on selle tegevusega seotud. (
11
)
32.
Seega tuleb võtta arvesse kõiki kohtuasja asjaolusid, et teha kindlaks, kas isik tegutseb „ettevõtjana“ direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 3 tähenduses ja kas sellest tulenevalt on tema sõlmitud tehingud äritehingud kõnealuse direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses.
33.
Põhikohtuasjas on kostja RU füüsiline isik ning eelotsusetaotluse esitanud kohus ei too välja ühtegi teist tema seisundi või tegevusega seotud asjaolu, mis toetaks tema kvalifitseerimist „organisatsiooniks, mis tegeleb iseseisva majandus- või kutsetegevusega“. Nimelt ei nähtu mitte ühestki eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud asjaolust, et RU tegeles iseseisva majandus- või kutsetegevusega struktureeritult ja stabiilselt, ning mitte miski ei viita sellele, et asjaomane tehing kuuluks niisuguse tegevuse raamesse. Seega ei ole käesolevas asjas täidetud kumbki käesoleva ettepaneku punktis 30 nimetatud kahest tingimusest, mis on vajalikud ettevõtja olemasolu tuvastamiseks.
34.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob sellega seoses välja võimaluse võtta arvesse asjaolu, et lepingu esemeks olev kutsetegevus toimub tulevikus. Slovakkia valitsus omakorda väidab, et arvesse peab võtma asjaomase tehingu laadi, eset ja eesmärki. Tema sõnul võib füüsilisi isikuid, kes tegutsevad äriühingu asutamise protsessi raames ja seoses selle äriühingu kavandatava majandustegevusega, lugeda „ettevõtjaks“ ning sellega seotud nõudeid peaks analüüsima seoses selle äriühinguga, mille asutamist kavandati, kooskõlas direktiivi 2011/7 eesmärgiga võidelda hilinenud maksetega. Ta järeldab sellest, et RU tegutses kavatsusega tegeleda süstemaatiliselt majandus- või kutsetegevusega, ning teda tuleb pidada ettevõtjaks, kes on sõlminud äritehingu.
35.
Minu arvates ei ole need argumendid veenvad.
36.
Kuigi on tõsi, et asjaomase tehingu ese võib teatud juhul olla üks tegur paljude hulgas, mida tuleb arvesse võtta direktiivi 2011/7 kohaldatavuse hindamisel, (
12
) ei piisa ainuüksi sellest, niisamuti nagu asjaomase isiku kavatsusest, selleks, et kvalifitseerida see isik „ettevõtjaks“ asjaomase tehingu sõlmimise raames.
37.
Tuletan meelde, et liidu õigusnormi kohaldamisala kindlaksmääramiseks tuleb arvesse võtta nii selle sõnastust, konteksti kui ka eesmärke. (
13
)
38.
Esiteks, direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 3 sõnastusest tuleneb, et „ettevõtja“ on määratletud kui organisatsioon, mis „tegeleb […] majandus[…]tegevusega“, mis viitab sellele, et see ettevõtja pidi olemas olema asjaomase tehingu sõlmimise ajal. Kui seadusandja oleks pidanud kavatsust tegeleda tulevikus niisuguse majandustegevusega osaks „ettevõtja“ mõiste määratlusest, ilmneks see minu arvates sõnaselgelt direktiivi sätetes, (
14
) kuna see laiendab märkimisväärselt selle direktiivi kohaldamisala.
39.
Teiseks paistab mulle, et kontekstipõhine tõlgendamine kinnitab seda grammatilist tõlgendust. Nimelt kohaldatakse direktiivi 2011/7 ratione materiae kõigi maksete suhtes, millega tasutakse „äritehingute“ eest, juhul kui nende tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest. Selle „äritehingu“ mõiste laia tähendust piirab siiski asjaolu, et äritehingud on ratione personae määratletud kui „ettevõtjatevahelised“ tehingud, mis eeldab kontrollimist, kas tehing on sõlmitud „ettevõtjana“. (
15
) Järeldust, et asjaomane isik ei olnud tehingu sõlmimise ajal „ettevõtja“ direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 3 tähenduses, ei muuda seega minu arvates võimalus, et ta võib edaspidi selle staatuse omandada. Tema staatuse niisugune võimalik arenemine tulevikus ei ole minu arvates asjasse puutuv tegur kõnealuse tehingu laadi hindamiseks, isegi kui see areng on kõnealuse tehingu tagajärg. (
16
) Lisaksin veel, et selleks, et tehing võiks olla „äritehing“, peab see toimuma asjaomase isiku vastava tegevuse „raames“. (
17
) Seega hindab Euroopa Kohus direktiivi 2011/7 kohaldatavust poolte staatuse alusel asjaomase tehingu sõlmimise hetke seisuga. (
18
)
40.
Kolmandaks, direktiivi 2011/7 eesmärgi kohta tuleb meenutada, et selle artikli 1 lõike 1 sõnastuse kohaselt on direktiivi eesmärk võidelda hilinenud maksmisega äritehingute puhul, et tagada siseturu nõuetekohane toimimine, edendades seega ettevõtjate ja eelkõige väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate konkurentsivõimet. Sellegipoolest olen arvamusel, et eesmärk kaitsta võlausaldajat tõhusalt hilinenud maksete eest ei saa tuua kaasa selle direktiivi ratione personae kohaldamisala muutmist nii, et sellesse lisatakse füüsiline isik, kes ei vasta tehingu sõlmimise ajal „ettevõtja“ mõiste määratlusele.
41.
Ent käesolevas asjas ei ilmne ühestki eelotsusetaotluse esitanud kohtu toodud asjaolust, et RU tegeles asjaomase tehingu sõlmimise ajal iseseisva majandus- või kutsetegevusega, või esitles end AK‑le nii, nagu tegeleks ta sellise tegevusega. Peale selle on selge, et RU ei olnud veel juhatuse liige või osanik äriühingus, mida ei olnud Slovakkia õiguse alusel veel asutatud ning mille kohta ei ilmne toimikust, et see lõpuks asutati. Liiatigi oli kõnealuse põhikohtuasja poolte vahelise tehingu esemeks õigusteenuste osutamine ning kuigi see õigusnõustamine käsitles sisuliselt äriühingu asutamist (asutamislepingu kavandi koostamine, muude dokumentide ettevalmistamine ning äriühingu asutamist ja tulevaste asutajate osalemist käsitlevate küsimuste analüüsimine), ei viita miski sellele, et kõnealuse äriühingu asutamise kavatsus oli tegelik, seda enam, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et RU vaidleb vastu sellele, et ta on andnud AK‑le käsundi selle õigusnõustamise koostamiseks.
42.
Lisaks peab minu arvates kõrvale lükkama kahtlused, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus väljendas kohtuotsuseid Benincasa (
19
) ja Česká spořitelna (
20
) silmas pidades. Nimelt oli nendes kohtuasjades esitatud eelotsusetaotluste eesmärk eelkõige teha kindlaks, millistele kohtutele asja lahendamine allub. Brüsseli konventsiooni ja määruse nr 44/2001 süsteemides lähtutakse kohtualluvuse eeskirjade kindlaksmääramisel „tarbija“ mõistest ning see mõiste võimaldab „tarbijast“ hagejal eelkõige pöörduda kostja vastu teise liikmesriigi kohtusse kui selle liikmesriigi omasse, mille territooriumil asub kostja elukoht. Ent Euroopa Kohus rõhutas, et kuna „tarbija“ mõiste võimaldab teha erandeid põhimõttelistest kohtualluvuse alastest eeskirjadest, tuleb seda mõistet selles konkreetses raamistikus tõlgendada kitsalt. Nõnda leidiski Euroopa Kohus, et nende kohtualluvuse eeskirju käsitlevate õigusnormide raames (
21
) ei ole nende õigusnormidega saavutada tahetav „tarbija“ seisundiga seotud eriline kaitse õigustatud lepingute puhul, mille eesmärk on kutsetegevus, isegi kui see on ette nähtud tulevikus. (
22
) Nendes kohtuasjades seega võeti arvesse mitte praegust, vaid tulevast tegevust, et teha järeldus, et asjaomane füüsiline isik ei olnud „tarbija“ Brüsseli konventsiooni ja määruse nr 44/2001 asjakohaste sätete tähenduses. (
23
)
43.
Ent kuigi niisugune arutluskäik on mõistetav seoses kindlaksmääramisega, millise kohtu alluvuses on asja arutamine hagi esitamise hetkel, ei saa seda minu arvates üle võtta käesoleva kohtuvaidluse raames.
44.
Selline „tarbija“ mõiste kitsas tõlgendamine, mille puhul lepingu kutsealane eesmärk, tulevane kutsealane tegevus või lepingulise suhte muutumine on asjakohased tegurid järeldamiseks, et isik ei ole „tarbija“, on nimelt õigustatud konkreetses kohtualluvuse eeskirjade kontekstis. Lisaks olgu märgitud, et nii Brüsseli konventsiooni artiklis 13 kui ka määruse nr 44/2001 artiklis 15 on tarbija määratlemisel viidatud isikule, kes sõlmib lepingu „eesmärgil“, mis võib olla tema majandustegevusest või kutsealast sõltumatu; see mõiste „eesmärk“ puudub direktiivi 2011/7 artikli 2 punktis 3 antud „ettevõtja“ määratlusest.
45.
Seevastu, arvestades eespool esitatud kaalutlusi direktiivi 2011/7 sõnastuse, konteksti ja eesmärgi kohta, (
24
) ei paista olevat õigustatud mõiste „äritehing“ sedavõrd lai tõlgendus, et tehingu eset ja eesmärki võiks pidada selle direktiivi ratione personae kohaldamise otsustavateks kriteeriumideks. (
25
) Seega tuleb käesolevas asjas võlgniku RU „ettevõtja“ staatust hinnata just selle tehingu sõlmimise hetke seisuga, mille esemeks oli õigusteenuste osutamine, sõltumata asjaolust, kas õigusnõustamise käigus kavandatud äriühing lõpuks asutati või mitte.
46.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele nii, et direktiivi 2011/7 artikli 1 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktidega 1 ja 3 ning artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et, juhul kui ei esine muid asjaolusid, millest võiks järeldada, et füüsiline isik tegutses iseseisva, struktureeritud ja stabiilse majandus- või kutsetegevuse raames, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, siis asjaolu, et see isik kasutas advokaadi teenuseid äriühingu asutamise eesmärgil, milles temast pidi saama juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, ei ole piisav selleks, et lugeda seda isikut „ettevõtjaks“ ning seega lugeda advokaadiga sõlmitud tehingut „äritehinguks“.
Teine eelotsuse küsimus
47.
Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on eitav, esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus teise eelotsuse küsimuse, millega ta soovib sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b koostoimes selle direktiivi artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et füüsist isikut, kes kasutas advokaadi teenuseid äriühingu asutamiseks, milles temast pidi saama juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, tuleb lugeda selle sätte tähenduses tarbijaks.
48.
Kõigepealt pean vajalikuks analüüsida Euroopa Kohtu pädevust sellele teisele küsimusele vastamiseks, seejärel selle küsimuse vastuvõetavust ning viimasena vastan sellele sisuliselt.
Euroopa Kohtu pädevus
49.
Olgu meenutatud, et direktiiv 93/13 puudutab esiteks üksnes lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud (kõnealuse direktiivi artikkel 3), ning teiseks, üksnes muid lepingutingimusi kui need, mis käsitlevad lepingu põhiobjekti mõistet või hinna ja teenuse piisavust (selle direktiivi artikli 4 lõige 2).
50.
Ent käesolevas asjas, nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus ja nagu rõhutab Slovakkia valitsus, ei puuduta põhikohtuasi mitte asjaomases (antud juhul suulises) lepingus sisalduvat lepingutingimust, olgu see siis ebaõiglane või mitte, vaid „tarbija“ mõiste määratlust, mis on esitatud direktiivi 93/13 artikli 2 punktis b. Liiati, nagu selgub eelotsusetaotlusest, võttis põhikohtuasja hageja endale kohustuse osutama õigusteenuseid „kokkulepitud“ kindlasummalise tasu eest, mis viitab sellele, et tasu suhtes oli eraldi kokku lepitud.
51.
Seega ei ole direktiiv 93/13, mis käsitleb „ebaõiglasi tingimusi tarbijalepingutes“, iseenesest põhikohtuasja sisulises osas kohaldatav.
52.
Sellest tulenevalt tekib küsimus selle kohta, kas põhikohtuasi on liidu õigusega seotud, ning seega, kas Euroopa Kohus on pädev teisele eelotsuse küsimusele vastama: kas Euroopa Kohus on pädev tõlgendama teiseses õigusaktis (direktiiv 93/13) sisalduvat mõistet (nimelt „tarbija“ mõistet), samas kui see õigusakt ei ole põhikohtuasja suhtes kohaldatav?
53.
Kohtupraktika, mis käsitleb Euroopa Kohtu pädevust selles valdkonnas, on edasi arenenud ning seda arengut on väga hästi ja asjakohaselt analüüsinud, süstematiseerinud ja kokku võtnud paljud kohtujuristid (
26
) ning õiguskirjandus (
27
). Euroopa Kohus ise selgitas oma analüüsimeetodit eriti kohtuotsuses Ullens de Schooten. (
28
) Selles kohtuotsuses tunnistab Euroopa Kohus kõigepealt, et ta on pädev vastama küsimusele, mis eeldas riigi lepinguvälise vastutuse põhimõtte tõlgendamist, kuna see on liidu õiguskorrale omane põhimõte, ning analüüsis seejärel sisuliselt, kas liikmesriigi lepinguvälise vastutuse kord oli kohaldatav kohtuasjas, mille kõik asjaolud olid üheainsa liikmesriigi sisesed, samas kui asjaomaseid põhivabadusi (asutamisvabadust, teenuste osutamise vabadust ja kapitali vaba liikumist) käsitlevad asutamislepingute sätted ei ole põhimõtteliselt kohaldatavad niisuguses „puhtalt riigisiseses“ olukorras. Euroopa Kohus tõi nimetatud kohtuotsuse punktides 50–53 välja neli juhtu, mil neid sätteid peab isegi selles olukorras tõlgendama, ning tõi nõnda süstemaatiliselt välja juhtumid, mil liidu õigusele saab tugineda (või seda tõlgendada), selles mõttes, et hagejal on õigus sellele tugineda oma liikmesriigi kohtus ning see kohus esitab Euroopa Kohtule küsimuse selle ulatuse kohta, kuigi olukord ei kuulu selle normi kohaldamisalasse, millele on tuginetud.
54.
Käesolevas asjas paistab olevat eriti asjakohane kohtuotsuses Ullens de Schooten sõnastatud neljas võimalus, kuna see käsitleb juhtusid, kui põhikohtuasja asjaolud ei ole küll otseselt liidu õiguse kohaldamisalas, kuid liidu õigusnormid on muudetud kohaldatavaks riigisisese õigusega, mille kohaselt olukordades, kus kõik asjaolud on üheainsa liikmesriigi sisesed, lahenduse leidmisel järgitakse liidu õiguses sätestatut. (
29
)
55.
Neil juhtudel jätab Euroopa Kohus endale pädevuse, tuginedes huvile, et liidu õigusnorme tõlgendataks ühetaoliselt, et tagada nende olukordade ja liidu õigusnormide kohaldamisalasse kuuluvate olukordade ühesugune kohtlemine. Kui riigisisene õigus on muutnud liidu õigusnormid puhtalt riigisiseste olukordade suhtes vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks, on liidu õigusnormide tõlgendamine sellistes olukordades Euroopa Kohtu poolt seega põhjendatud, et tagada riigisiseste olukordade ja liidu õigusnormide kohaldamisalasse kuuluvate olukordade ühesugune kohtlemine. (
30
)
56.
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul märkida, kuidas on tema menetluses olev vaidlus asjaomaste liidu õiguse sätetega seotud nii, et see muudab eelotsusemenetluses taotletud tõlgenduse selle vaidluse lahendamiseks vajalikuks, nagu on nõutud Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94. (
31
)
57.
Käesolevas asjas palub eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks tõlgendada „mõistet“, nimelt „tarbija“ mõistet, mis on määratletud direktiivi 93/13 artikli 2 punktis b. Selles suhtes on Euroopa Kohus tõlgendanud laialt tema ELTL artikli 267 lõike 1 punktides a ja b ette nähtud tõlgendamispädevuse eset eelotsuste tegemise raames, mis hõlmab ka „liidu õigusest üle võetud mõisteid“. Nimelt on kindel huvi, et lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus tõlgendataks liidu õigusest üle võetud mõisteid ühetaoliselt, olenemata sellest, millistel asjaoludel neid kohaldatakse. (
32
)
58.
Teiseks tekib mul küsimus, millisel määral on direktiivis 93/13 sisalduv mõiste „tarbija“ muudetud kõnesolevate Slovakkia õigusnormidega „vahetult ja tingimusteta“ kohaldatavaks niisuguste riigisiseste olukordade suhtes nagu käesolevas asjas, ning kas, vaatamata sellele, et puudub aluseks võetav lepingutingimus ‑ olgu see siis ebaõiglane või mitte ‑, on Euroopa Kohus pädev esitama oma seisukoha „tarbija“ mõiste tõlgendamise kohta, mida temalt on palutud.
59.
Tuletan meelde, et sisuliselt on viide „vahetu“ siis, kui see on konkreetne ja mitte üldine, ning „tingimusteta“ siis, kui viidatud liidu sätted on „põhikohtuasja olukorras piiranguteta kohaldatavad,“ (
33
) mis eeldab, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei saa Euroopa Kohtu esitatud tõlgendusest kõrvale kalduda, (
34
) sest vastasel juhul võiks vastusel eelotsuse küsimusele puududa seos põhikohtuasjaga ning olla seetõttu puhtalt hüpoteetiline. (
35
)
60.
Käesolevas asjas täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Slovakkia tsiviilseadustiku § 52 lõike 4 mõistega „tarbija“ on üle võetud direktiivi 93/13 artikli 2 punktis b määratletud mõiste ning Slovakkia Vabariik on advokatuuriseaduse § 18 lõikega 4 „kehtestanud kohustuse kohaldada mõistet „tarbija“ õigusteenuste osutamise eest makstavate advokaaditasude valdkonnas“. See kohus järeldab sellest sisuliselt, et kui vastus tema teisele eelotsuse küsimusele on jaatav, lubaks see tal seega neid sätteid koostoimes kohaldades põhikohtuasi lahendada.
61.
Tõsi küll, viide liidu õigusele ei esine sõnaselgelt asjaomases liikmesriigi õigusnormis ning kohus ei esita selle kohta ühtegi konkreetset tõendit (näiteks ettevalmistavaid materjale). Sellegipoolest on ainuüksi eelotsusetaotluse esitanud kohus pädev tõlgendama riigisisest õigust ELTL artikliga 267 kehtestatud õigusalase koostöö süsteemi raames. Pealegi ei vaidle Slovakkia valitsus vastu sellele, et mõiste „tarbija“, mille tõlgendamist taotletakse, on käesolevas asjas kohaldatav, ehkki ta teeb ettepaneku tõlgendada „tarbija“ mõistet pigem lähtuvalt teavitamiskohustusest ja seega direktiivi 2011/83 (direktiiv tarbija õiguste kohta) artikli 5 lõike 1 punktist c ja lõikest 4.
62.
Peale selle käsitleb tsiviilseadustiku § 52 lõige 2, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluses viitab, tarbijalepinguid puudutavaid sätteid, nähes eelkõige ette, et neid kohaldatakse iga kord, kui see on kasulik tarbijale, kusjuures neist erinevaid lepinguid või kokkuleppeid, mille sisu või eesmärk on sellest sättest kõrvalehoidmine, on tühised, mis osutab ebaõiglasi lepingutingimusi käsitlevale direktiivile 93/13 ning kinnitab eelotsusetaotluse esitanud kohtu märkust, et Slovakkia tsiviilseadustiku §‑s 52 on üle võetud direktiivis 93/13 sisalduv „tarbija“ mõiste.
63.
Viimaseks märgin, et ma ei näe põhjust kahelda, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on ta seotud Euroopa Kohtu tõlgendusega, sest see kohus rõhutab, et Euroopa Kohtu vastus võimaldab tal põhikohtuasi lahendada.
64.
Seega tuleb leida, et Slovakkia seadusandja tahtis viidata vahetult ja tingimusteta mõistele „tarbija“ direktiivi 93/13 tähenduses, et sama mõistet „tarbija“ kohaldataks selle Slovakkia tsiviilseadustiku sättega reguleeritavates riigisisestes olukordades ja direktiiviga 93/13 reguleeritavates olukordades.
65.
Sellest tuleneb, et asjaolu, et põhikohtuasjas käsitletav olukord ei kuulu direktiivi 93/13 kohaldamisalasse, ei takista järelikult Euroopa Kohtul tunnistada end pädevaks, kuna võib lugeda, et Slovakkia seadusandja on otsustanud kohaldada seda mõistet „tarbija“. (
36
)
66.
Kolmandaks leian, et liidul on huvi säilitada mõiste „tarbija“ mõtteline ühetaolisus „õiguslikult ja funktsionaalselt sarnastes“ riigisiseses ja Euroopa kontekstis, (
37
) ning sellise olukorraga on tegemist juhul, kui nendega taotletakse üht ja sama eesmärki ning need käsitlevad sama eset, nagu käesolevas asjas.
67.
Tõsi küll, liidu õiguses ei ole ühtset „tarbija“ määratlust (
38
) ning igas direktiivis on esitatud konkreetne „tarbija“ määratlus, mis on selle õigusakti jaoks vajalik. (
39
) Seda „tarbija“ mõistet on lisaks tõlgendatud rohkem või vähem laialt, olenevalt asjaomastest teisestest õigusaktidest. (
40
)
68.
Seega saab ühe direktiivi tähenduses „tarbija“ mõistet üksnes väga ettevaatlikult „võtta välja“ selle liidu õigusakti kohaldamisalast, mille jaoks see mõiste on määratletud.
69.
Direktiiv 93/13 puudutab siiski kohtuasju, mis käsitlevad liidu õigusakti, mis ühtlustab liikmesriikides konkreetset õigusvaldkonda. Järelikult on selles õigusaktis sisalduvad normid kohaldatavad, sõltumata põhikohtuasjas käsitletava olukorra puhtalt riigisisesest olemusest. See direktiiv on kohaldatav ka olukordadele, kus puudub piiriülene element. (
41
)
70.
Lisaks sellele põhineb direktiiviga 93/13 rakendatav kaitsesüsteem asjaolul, et tarbija on müüja või teenuse osutajaga võrreldes nõrgemas olukorras. Sama olukord esineb aga ka erinevates tarbimist puudutavates Euroopa direktiivides. (
42
) Seega, kui sõnastustes ei ole olulisi erinevusi, tõlgendab Euroopa Kohus mõisteid ühtselt ning tal on juba olnud võimalus rõhutada liidu seadusandja kindlat tahet anda „tarbija“ mõiste määratlusele horisontaalne ulatus. (
43
)
71.
Seega olen arvamusel, et käesoleva kohtuasja konkreetsetel asjaoludel, mis võimaldavad nentida, et riigisisene ja Euroopa kontekst, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus tugines, on „õiguslikult ja funktsionaalselt sarnased“, on liidul huvi, et Euroopa Kohus tõlgendaks direktiivis 93/13 sisalduvat „tarbija“ mõistet ühetaoliselt, et vältida selleteemalisi lahknevaid tõlgendusi kohaldatavate riigisiseste õigusnormide raames.
72.
Neil asjaoludel olen seisukohal, et Euroopa Kohus on pädev võtma seisukoha eelotsusetaotluse esitanud kohtu teise eelotsuse küsimuse kohta.
Teise eelotsuse küsimuse vastuvõetavus
73.
Kuivõrd Slovakkia valitsuse viitest 28. aprilli 2022. aasta kohtumäärusele Rozhlas a televízia Slovenska (
44
) võib järeldada, et tema väitel on teine eelotsuse küsimus vastuvõetamatu, tuletan lühidalt meelde, et kehtib eeldus, et liidu õigust puudutavad küsimused on asjakohased. Seega võib Euroopa Kohus jätta liikmesriigi kohtu esitatud taotluse läbi vaatamata ainult siis, kui on ilmselge, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja tegelike asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb ka – ja seda kajastab nüüdseks kodukorra artikkel 94 –, et liikmesriigi kohtule tarviliku liidu õiguse tõlgenduseni jõudmiseks on vaja, et asjaomane kohus määraks kindlaks esitatud küsimuste faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks küsimuste aluseks olevaid faktilisi eeldusi. Lisaks peavad eelotsusetaotluses olema välja toodud täpsed põhjused, miks liikmesriigi kohtul on tekkinud liidu õiguse tõlgendamise küsimus ja miks ta on pidanud vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse. (
45
) Eelotsusetaotluse eesmärk ei ole mitte nõuandvate arvamuste saamine üldiste või hüpoteetiliste küsimuste kohta, vaid see peab olema vajalik kohtuvaidluse tegelikuks lahendamiseks. (
46
)
74.
Käesolevas asjas aga leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on neid nõudeid piisavalt täitnud, arvestades esitatud asjaolusid, millest on tehtud kokkuvõte eelkõige käesoleva ettepaneku punktis 60.
75.
Esiteks täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus põhjuseid, miks seda tõlgendust taotletakse, ning selle tõlgenduse tähtsust põhikohtuasjas. (
47
) Seega, kuigi paistab, nagu eespool märgitud, et kohtuvaidlus ei puuduta lepingutingimust ega kuulu seega sisu poolest direktiivi 93/13 kohaldamisalasse, on taotletud liidu õiguse tõlgendust objektiivselt vaja põhikohtuasja lahendamiseks ning järelikult ei saa järeldada, et sellel puudub ilmselgelt seos põhikohtuasja tegelike asjaolude või esemega.
76.
Teiseks nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu täpsustustest, et küsimus ei ole hüpoteetiline. Olgu märgitud, et need täpsustused võimaldasid lisaks Slovakkia valitsusel ja komisjonil kasutada neile Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 23 antud õigust esitada oma seisukohad.
77.
Kolmandaks on Euroopa Kohtule minu arvates teada vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele.
78.
Seega olen arvamusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus täitis kodukorra artiklis 94 ette nähtud nõudeid ning järelikult on eelotsusetaotlus vastuvõetav.
Direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b tõlgendamine koostoimes selle artikliga 8
79.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b koostoimes selle direktiivi artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et füüsilist isikut, kes kasutas advokaadi teenuseid selleks, et asutada äriühing, milles temast pidi saama juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, tuleb lugeda „tarbijaks“ selle sätte tähenduses.
80.
Tuletan meelde, et puudutatud isiku „tarbija“ staatus tuleb kindlaks määrata lähtuvalt funktsionaalsuse kriteeriumist, mis seisneb selle hindamises, kas kõnealune lepinguline suhe asub väljaspool kutsealast tegevust. (
48
) Peale selle on Euroopa Kohus juba möönnud, et mõiste „tarbija“ lai tõlgendus on vajalik selleks, et tagada kaitse kõigile füüsilistele isikutele, kes on lepingu nõrgem pool suhetes müüja või teenuste osutajaga. (
49
)
81.
Käesolevas asjas olen arvamusel, et nii „tarbija“ mõiste sõnastus, milles on kasutatud olevikku, (
50
) kui ka kontekst ja direktiiviga 93/13 taotletud tarbijakaitse eesmärk toetavad järeldust, et põhikohtuasja kostjat kui füüsilist isikut, kes ei ole veel alustanud tegevust, mille jaoks ta oli advokaadile teatanud oma huvist tema õigusteenuste vastu, peab lugema „tarbijaks“. Nimelt ei viita miski sellele, et põhikohtuasja kostja tegeles juba selle majandus- või kutsetegevusega, mille raamesse see õigusteenuste leping kuuluks. Selle hindamise käigus, mille peab läbi viima eelotsusetaotluse esitanud kohus, tuleb arvesse võtta õigusteenuste osutamise lepingu sõlmimise hetke, vastavalt direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 1 ning eesmärgile kaitsta tarbijat siis, kui ta sõlmib lepingu müüja või teenuste osutajaga. (
51
) Selleks peab liikmesriigi kohus võtma hindamisel arvesse kõiki kohtuasja asjaolusid, et teha kindlaks, kas asjaomane füüsiline isik tegutses oma majandus- või kutsetegevuse raames või eesmärkidel, mis ei ole seotud selle tegevusega. (
52
)
82.
Seega ei tule asjaomase isiku „tarbijaks“ lugemise hindamisel arvesse võtta mitte tema eesmärki hakata võimaluse korral ettevõtjaks, vaid vastust küsimusele, kas asjaomase lepingu sõlmimise hetkel tegutseb oma majandus- või kutsetegevuse raames või mitte.
83.
Arvestades eelotsusetaotluses esitatud asjaolusid ja juhul, kui selle esitanud kohtu sellekohasest kontrollist ei tulene teisiti, tuleb minu arvates käesolevas asjas nentida, et tegemist on „tarbijaga“. Leian, et sama kehtiks ka „tarbija“ mõiste puhul direktiivi 2011/83 tähenduses.
84.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused seoses kohtuotsusega Gruber (
53
) peab minu arvates kõrvale lükkama mutatis mutandis samadel põhjustel kui need, mis on käesoleva ettepaneku punktides 42–45 esitatud 3. juuli 1997. aasta kohtuotsuse Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) ja 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsuse Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165) kohta. Nimelt, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, ei või kõnealuses kohtuotsuses Gruber kasutatud mõiste „tarbija“ ranget tõlgendust Brüsseli konventsiooni artiklites 13–15 sätestatud erandliku kohtualluvuse eeskirjade ulatuse kindlaksmääramiseks kahesuguse eesmärgiga lepingu puhul analoogia alusel laiendada mõistele „tarbija“ direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b tähenduses. (
54
)
85.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele nii, et mõistet „tarbija“ direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b tähenduses koostoimes selle direktiivi artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et füüsiline isik, kes sõlmis õigusteenuste lepingu, mille eesmärk oli asutada äriühing, milles sellest füüsilisest isikust pidi saama juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, on „tarbija“, juhul kui ei tulene teisiti kontrollist, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab käesoleva asja asjaolude kohta läbi viima ja mille eesmärk on eelkõige hinnata, kas asjaomane füüsiline isik tegutses oma majandus- või kutsetegevuse raames või mitte.
Ettepanek
86.
Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Mestský súd Bratislava IV (Bratislava IV linnakohus, Slovakkia) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt.
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (parandatud redaktsioonis) artikli 1 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktidega 1 ja 3 ning artikli 6 lõikega 1
tuleb tõlgendada nii, et
juhul kui ei esine muid asjaolusid, millest võiks järeldada, et füüsiline isik tegutses iseseisva, struktureeritud ja stabiilse majandus- või kutsetegevuse raames, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, siis asjaolu, et see isik kasutas advokaadi teenuseid äriühingu asutamise eesmärgil, milles temast pidi saama juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, ei ole piisav selleks, et lugeda seda isikut „ettevõtjaks“ ning seega lugeda advokaadiga sõlmitud tehingut „äritehinguks“.
2.
Mõistet „tarbija“ nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL muudetud redaktsioonis) artikli 2 punkti b tähenduses koostoimes selle direktiivi artikliga 8
tuleb tõlgendada nii, et
see mõiste hõlmab füüsilist isikut, kes sõlmis õigusteenuste lepingu, mille eesmärk oli asutada äriühing, milles sellest füüsilisest isikust pidi saama juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust; juhul kui ei tulene teisiti kontrollist, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab käesoleva kohtuasja asjaolude kohta läbi viima ja mille eesmärk on eelkõige hinnata, kas asjaomane füüsiline isik tegutses oma majandus- või kutsetegevuse raames või mitte.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiiv (ELT 2011, L 48, lk 1, ja parandused ELT 2014, L 269, lk 4, ja ELT 2015, L 218, lk 82). Selle direktiiviga tunnistati alates 16. märtsist 2013 kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (EÜT 2000, L 200, lk 35; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226).
(
3
)	Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL tarbija õiguste kohta (ELT 2011, L 304, lk 64) (edaspidi „direktiiv 93/13“).
(
4
)	Algne võlausaldaja on advokaat, kellest sai põhikohtuasja hagejaks oleva äriühingu juhatuse liige; ta loovutas oma nõude sellele äriühingule.
(
5
)	Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, on mõiste „äritehing“ lai ega kattu tingimata mõistega „leping“ (vt üksteisele järgneva kaubatarne või teenuse osutamise kohta, mis toimub sama lepingu raames, 1. detsembri 2022. aasta kohtuotsus X (meditsiinilise varustuse tarnimine) (C‑419/21, EU:C:2022:948, punktid 22 ja 25)). Nimelt on direktiivi 2011/7 artikli 1 lõikes 2 sätestatud, et seda direktiivi „kohaldatakse kõigi maksete suhtes, millega tasutakse äritehingute eest“, olenemata sellest, kas need tehingud vastavad konkreetsele lepingule või mitte. Samamoodi piisab sellest, et tehingu tulemusel „leiab aset“ kaupade tarnimine või teenuste osutamine (vt analoogia alusel 18. novembri 2020. aasta kohtuotsus Techbau (C‑299/19, EU:C:2020:937, punkt 44)). Küsimusele, kas tehing üldse on toimunud (käesolevas asjas AK ja RU vahelise suulise lepingu olemasolu), peab aga hinnangu andma eelotsusetaotluse esitanud kohus.
(
6
)	Direktiiv tunnistati kehtetuks direktiiviga 2011/7.
(
7
)	Vt analoogia alusel direktiivi 2000/35 kohta, mis asendati käesolevas asjas käsitletava direktiiviga 2011/7: 15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Nemec (C‑256/15, edaspidi „kohtuotsus Nemec, EU:C:2016:954, punkt 38).
(
8
)	Vt kohtuotsus Nemec (punkt 32).
(
9
)	Vt kohtuotsus Nemec (punkt 33).
(
10
)	Vt kohtuotsus Nemec (punktid 34 ja 35). Selles kohtuotsuses oli D. Nemec sõlminud rendilepingu Murska Sobota (Sloveenia) vabatahtlike tuletõrjujate ühinguga, mille alusel ta andis ühingule rendile paakauto vee tarnimiseks kuival ajal. Selles leiti, et asjaomane leping oli seotud majandustegevusega ja selle kohta koostati arve ning et vaatamata sellele, et see ei olnud seotud D. Nemeci (mehaanikaosade treimise ja keevitamisega tegelev üksikettevõtjast käsitööline) tegevusalaga, võis lugeda, et see isik tegutses „äritehingu“ sõlminud „ettevõtjana“, olukorras, kus tehing ei ole küll seotud tema tegevusloa esemeks oleva tegevusalaga, kuid on sõlmitud struktureeritud ja stabiilse iseseisva majandus- või kutsetegevuse raames; viimase peab välja selgitama eelotsusetaotluse esitanud kohus põhikohtuasja kõiki asjaolusid arvesse võttes.
(
11
)	Vt 14. novembri 2024. aasta kohtuotsus Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, punkt 33).
(
12
)	Vt selle kohta 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus RL (hilinenud maksmisega võitlemise direktiiv) (C‑199/19, EU:C:2020:548, punkt 26), milles Euroopa Kohus leidis, et eelotsusetaotlusest ei nähtunud selgelt, kas J. M., sõlmides äriruumide üürilepingu RLiga, tegutses organisatsioonina, mis tegeles iseseisva majandus‑ või kutsetegevusega, ja seega oli ka „ettevõtja“. Euroopa Kohus täpsustas, et asjaolu, et üürilepingu esemeks olevad ruumid olid mõeldud kutsealaseks kasutamiseks, viitas sellele, kuid et eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne oli siiski viia selles küsimuses läbi vajalik kontroll.
(
13
)	Vt näiteks 12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Tusnia (C‑725/23, EU:C:2024:1015, punkt 20).
(
14
)	Märgin näiteks, et „tarbija“ on direktiivi 93/13 määratluse kohaselt füüsiline isik, kes selle direktiiviga hõlmatavate lepingute raames „toimib eesmärkidel“, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega. Sama kehtib ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ puhul, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22), kus „tarbija“ ja „ettevõtja“ määratlemisel on sõnaselgelt arvesse võetud nende tegutsemise eesmärke. Seda ei ole tehtud „ettevõtja“ mõiste puhul käesolevas asjas käsitletavas direktiivis 2011/7.
(
15
)	Vt selle kohta kohtuotsus Nemec (punkt 43): „[…] peab eelotsusetaotluse esitanud kohus välja selgitama, kas D. Nemec sõlmis käesoleval juhul põhikohtuasjas kõne all oleva lepingu „ettevõtjana“ direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 tähenduses.“ Kohtujuristi kursiiv.
(
16
)	Vt analoogia alusel erinevas, direktiivi 93/13 kontekstis 20. märtsi 2025. aasta kohtuotsus Arce (C‑365/23, EU:C:2025:192, punktid 47–51), milles Euroopa Kohus leidis, järgides selles osas kohtujurist Rantose ettepanekut samas kohtuasjas (C‑365/23, EU:C:2024:865, punktid 55–57), et isiku „tarbija“ staatust peab hindama vaidlusaluse lepingu sõlmimise hetke seisuga. Seega, alaealine, kes spordialal arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise lepingu sõlmimise kuupäeval ei tegelenud asjaomase sporditegevusega elukutseliselt, ei kaota „tarbija“ staatust direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b tähenduses sellepärast, temast sai lepingu täitmise käigus elukutseline sportlane.
(
17
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 29 ja 30.
(
18
)	Vt näiteks 14. novembri 2024. aasta kohtuotsus Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, punkt 35): „[…] agendilepingu sõlmimine isiku poolt, kes tegutseb näitlejana, on osa selle isiku kutsealasest tegevusest ning selle tegevusega tihedalt seotud, sest juhul, kui nimetatud isik ei tegutseks sellel kutsealal, oleks sellise agendilepingu sõlmimine, mis seisneb just nimelt nimetatud tegevuse edendamises ja juhtimises, tingimata sisutühi.“ Kohtujuristi kursiiv.
(
19
)	Põhikohtuasi, milles tehti 3. juuli 1997. aasta kohtuotsus Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), käsitles frantsiisilepingut, mis sisaldas kohtualluvuse tingimust, mille kehtivus sõltus küsimusest, kas hageja F. Benincasa, kes oli esitanud lepinguosalise äriühingu vastu hagi lepingu täitmise koha kohtusse, oli „tarbija“27. septembril 1968 Brüsselis allkirjastatud konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud uute liikmesriikide ühinemist käsitlevate järgnevate konventsioonidega (edaspidi „Brüsseli konventsioon“), artikli 13 esimese lõigu ja artikli 14 esimese lõigu tähenduses.
(
20
)	Põhikohtuasi, milles tehti 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), käsitles äriühingu sellise juhataja vekslist tulenevat kohustust, kes on käendajana alla kirjutanud blankovekslile, mille see äriühing on andnud välja pangale krediidilepingu tagatisena, ning küsimust, millise kohtu alluvuses on selle kohtuvaidluse lahendamine, vastavalt nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42), mis asendab Brüsseli konventsiooni liikmesriikidevahelistes suhetes, artiklile 15.
(
21
)	Vt ka 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, punktid 29–32) ja 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, punktid 29 ja 31).
(
22
)	10. detsembri 2020. aasta kohtuotsuse Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015) punktidest 41 ja 42 tuleneb samuti, et selle kindlakstegemisel, kas isik on „tarbija“ või „ettevõtja“, on võimalik arvesse võtta lepingulise suhte muutumist pikaajaliste teenuste osutamise jooksul. Selle kohtuotsuse punktis 46 on samuti mainitud tegevuse regulaarsust kui üht arvesse võetavat tegurit teiste tegurite hulgas.
(
23
)	Lisan, et nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, kui kohtuasjas Česká spořitelna (C‑419/11) kirjutas käendaja vaidlusalusele vekslile alla, andis ta tagatise juba olemasoleval äriühingul, mille juhatuse liige ta oli ja milles tal oli enamusosalus, olevatele kohustustele.
(
24
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 37–40.
(
25
)	Vt analoogia alusel 8. juuni 2023. aasta kohtuotsus YYY. (tarbija mõiste) (C‑570/21, EU:C:2023:456, edaspidi „kohtuotsus YYY.“, punktid 49–51).
(
26
)	Kohtujuristide edasiviiva rolli kohta vt Domenicucci, D. P., „Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des „situations purement internes““, Ferraro, F., ja Lannone, C. (dir.), Le Renvoi préjudiciel, Bruylant, Brüssel, 2023, eriti lk 127 jj.
(
27
)	Vt teiste õiguskirjanduse autorite hulgas Dubout, E., „Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations „purement“ internes?“, R.A.E., 2016, nr 4, lk 679; Wildemeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Brüssel, 2019, lk 352–357; Berlin, D., „Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel?“, R.A.E., 2019, nr 4, lk 801; Varga, Z., „Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels“, Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Brüssel, 2021.
(
28
)	15. novembri 2016. aasta kohtuotsus (C‑268/15, edaspidi „kohtuotsus Ullens de Schooten, EU:C:2016:874).
(
29
)	Vt kohtuotsuse Ullens de Schooten punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika (nimelt 18. oktoobri 1990. aasta kohtuotsus Dzodzi (C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, punktid 36, 37 ja 41), 17. juuli 1997. aasta kohtuotsus Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, punktid 27 ja 32) ning 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Allianz Hungária Biztosító jt (C‑32/11, EU:C:2013:160, punkt 20)).
(
30
)	Vt eelkõige 17. mai 2017. aasta kohtuotsus ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, punktid 29–31), 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 206) ning 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus LivaNova (C‑713/22, edaspidi „kohtuotsus LivaNova, EU:C:2024:642, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
31
)	Vt 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 207) ning kohtuotsus LivaNova (punkt 46).
(
32
)	13. oktoobri 2022. aasta kohtuotsuses Baltijas Starptautiskā Akadēmija ja Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 ja C‑318/21, EU:C:2022:785, punktid 36 ja 41) nõustus Euroopa Kohus vastama eelotsusetaotluse esitanud kohtutele selle kohta, kuidas tõlgendada mõistet „teadusuuringutega tegelev ja teadmisi levitav organisatsioon“ vastavalt sellele, nagu see oli määratletud komisjoni 17. juuni 2014. aasta määruse (EL) nr 651/2014 ELi aluslepingu artiklite 107 ja 108 kohaldamise kohta, millega teatavat liiki abi tunnistatakse siseturuga kokkusobivaks (ELT 2014, L 187, lk 1), artikli 2 punktis 83, mis oli kohaldatav riigisisese õiguse alusel, kuid mitte liidu õiguse alusel (vt selle kohta kohtujurist Ćapeta vastupidine ettepanek liidetud kohtuasjades Baltijas Starptautiskā Akadēmija ja Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 ja C‑318/21, EU:C:2022:333, eriti punkt 66)). Vt samuti 13. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Rigall Arteria Management (C‑64/21, EU:C:2022:783, punkt 25), milles on vastatud eelotsuse küsimusele, kuigi asjaomane leping ei kuulunud nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1986, L 382, lk 17; ELT eriväljaanne 06/01, lk 177), mille tõlgendust paluti, kohaldamisalasse. Vt ka kohtuotsus LivaNova (punkt 43), milles põhikohtuasjas käsitletud jagunemistehing ei kuulunud otseselt nõukogu 17. detsembri 1982. aasta kuuenda direktiivi 82/891/EMÜ, mis käsitleb aktsiaseltside jagunemist lähtuvalt asutamislepingu artikli 54 lõike 3 punktist g (EÜT 1982, L 378, lk 47; ELT eriväljaanne 17/01, lk 50), kohaldamisalasse, kuid milles Euroopa Kohus tunnistas end pädevaks tõlgendama kuuenda direktiivi 82/891 artikli 3 lõike 3 punktis b kasutatud mõistet „jagunemislepingus [ette nägemata] kohustuste jaotus“, eelkõige sellepärast, et eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas, et põhikohtuasjas käsitletud riigisisese tsiviilseadustiku sättega võeti riigisisesesse õigusesse üle selle direktiivi artikli 3 lõike 3 punkt b, ning Itaalia seadusandja oli seega otsustanud seda kohaldada selles kohtuasjas kõne all olevate tehingute suhtes.
(
33
)	Nende mõistete selgitamiseks vt eelkõige kohtujurist Cruz Villalóni ettepanek kohtuasjas Allianz Hungária Biztosító jt (C‑32/11, EU:C:2012:663, punkt 29), kohtujurist Pikamäe ettepanek liidetud kohtuasjades Deutsche Post jt (C‑203/18 ja C‑374/18, EU:C:2019:502, punktid 46 ja 49) ning kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, punktid 55 ja 56).
(
34
)	Vt selle kohta 9. septembri 2014. aasta kohtumäärus Parva Investitsionna Banka jt (C‑488/13, EU:C:2014:2191, punkt 29).
(
35
)	Vt kohtujurist Wahli ettepanek liidetud kohtuasjades Venturini jt (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:529, punkt 50), milles on märgitud, et Euroopa Kohus on pädev üksnes siis, „kui on selge, et Euroopa Kohtu antav tõlgendus on siseriiklikule kohtule siduv; muidu oleks tegu oletusliku juhtumiga […] ja tagajärjeks oleks ELTL artiklis 267 sätestatud menetluse kuritarvitamine“.
(
36
)	Vt selle kohta 16. märtsi 2006. aasta kohtuotsus Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, punkt 17). Vt ka 19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Europamur Alimentación (C‑295/16, EU:C:2017:782, punktid 30–33), milles Euroopa Kohus tunnistas end pädevaks, kuna ebaausate kaubandustavade direktiivi 2005/29 sätted olid riigisisese õigusega muudetud kohaldatavaks selliste olukordade suhtes nagu põhikohtuasjas käsitletav olukord, ehkki need olukorrad ei kuulunud selle direktiivi kohaldamisalasse. Vt ka 11. juuli 2024. aasta kohtuotsus Skarb Państwa (väheoluline hilinemine maksmisega või võlgnevuse väga väike summa) (C‑279/23, EU:C:2024:605, punktid 19 ja 20). Vt lõpetuseks kohtuotsused, millele on viidatud eespool, käesoleva ettepaneku punktis 57 sisalduvas 32. joonealuses märkuses.
(
37
)	Vt kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, punktid 43–45, 54–61 ja 71–73).
(
38
)	Vt eelkõige kohtujurist Medina ettepanek kohtuasjas Banco de Santander (üksiktarbijate esindamine) (C‑346/23, EU:C:2024:690, punkt 63), mis käsitleb mõistet „tarbija“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivis 2004/39/EÜ finantsinstrumentide turgude kohta, millega muudetakse nõukogu direktiive 85/611/EMÜ ja 93/6/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/12/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/22/EMÜ (ELT 2004, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 06/07, lk 263) ehk nn MiFid 1 direktiiv. Vt ka Stuyck, J., „La notion de consommateur en droit de l’Union européenne“, Combet, M., Le Droit européen de la consommation au XXIe siècle, État des lieux et perspectives, Bruylant, Brüssel, 2022, lk 25.
(
39
)	Direktiivis 93/13 on niisiis täpsustatud, et selles määratletakse „tarbija“ mõiste „käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames“.
(
40
)	Kõnealust mõistet on tõlgendatud laialt tarbijakaitsealaste õigusaktide, nagu direktiivi 93/13 raames, kuid kitsalt kohtualluvust käsitlevate õigusaktide raames (vt käesoleva ettepaneku punktid 42–45).
(
41
)	Vt 31. mai 2018. aasta kohtuotsus Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, punktid 58 ja 59).
(
42
)	Sama määratlus on näiteks üle võetud direktiivis 2011/83 (tarbija õiguste kohta), direktiivis 2005/29 (mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2013. aasta direktiivis 2013/11/EL tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise kohta, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 ja direktiivi 2009/22/EÜ (tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise direktiiv) (ELT 2013, L 165, lk 63), ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2019. aasta direktiivis (EL) 2019/771 kaupade müügilepingute teatavate aspektide kohta, millega muudetakse määrust (EL) 2017/2394 ja direktiivi 2009/22/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 1999/44/EÜ (ELT 2019, L 136, lk 28), nimelt määratlus, et „tarbija“ on füüsiline isik, kes „tegutseb eesmärgil, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus-, ameti- või kutsetegevusega“, mis ei erine põhiosas „tarbija“ määratlusest direktiivis 93/13 („kes toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega“).
(
43
)	Vt näiteks kohtuotsus YYY. (punktid 40 ja 45).
(
44
)	See kohtumäärus ilmselge vastuvõetamatuse kohta (C‑638/21, EU:C:2022:339) puudutas Slovakkia avalik-õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni RTVS ja kohustusliku ringhäälingumaksu kohustuslasest isiku vahelist kohtuvaidlust ega puudutanud seega mitte lepingut, vaid õigusnormidega reguleeritud õigussuhet. Nimetatud kohtumääruses on samuti märgitud, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei olnud mingit kahtlust asjaolu kohta, et põhikohtuasja hageja ei olnud müüja või teenuse osutaja ja kostja ei olnud tarbija (punkt 22).
6. juuni 2023. aasta kohtumäärus ilmselge vastuvõetamatuse kohta Rozhlas a televízia Slovenska (C‑669/22, EU:C:2023:473) puudutas samuti RTVS‑i ja ringhäälingumaksu kohustuslasest isiku vahelist kohtuvaidlust ning seos riigisiseste õigusnormide ja direktiivi 93/13 vahel ei olnud kohtu hinnangul esitatud piisavalt selgelt ega täpselt (punkt 29).
(
45
)	Vt eelkõige kohtuotsus LivaNova (punktid 53 ja 54).
(
46
)	Vt 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 44).
(
47
)	Selles suhtes erineb käesolev kohtuasi olukorrast, mida käsitleti 28. aprilli 2022. aasta kohtumääruses Rozhlas a televízia Slovenska (C‑638/21, EU:C:2022:339, punktid 23–25).
(
48
)	Vt eelkõige kohtuotsus YYY. (punkt 30).
(
49
)	Vt kohtuotsus YYY. (punktid 35–38, ning seal viidatud kohtupraktika). Vt ka konkreetsemalt tarbijate ja advokaatide vaheliste lepingute kohta 15. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14) ja 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus D.V. (advokaaditasud – tunnitasu põhimõte) (C‑395/21, EU:C:2023:14).
(
50
)	Tarbija on seega füüsiline isik, kes „toimib“ eesmärkidel, mis ei ole seotud „tema“ kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega, mis viitab sellele, et selle kaubandus-, majandus- ja kutsetegevuse olemasolu või puudumist hinnatakse lepingu sõlmimise hetke seisuga. Just sel hetkel on tal vaja kaitset.
(
51
)	Vastavalt direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 1 „võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub“.
(
52
)	Vt 24. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Zabitoń (C‑347/23, EU:C:2024:919, punkt 31).
(
53
)	20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
54
)	Kohtuotsus YYY. (punkt 51).