62025TJ0064
ÜLDKOHTU OTSUS (kaheksas koda)
14. jaanuar 2026 (
*1
)
Euroopa Liidu kaubamärk – Kehtetuks tunnistamise menetlus – Euroopa Liidu sõnamärk Leone – Suhteline kehtetuks tunnistamise põhjus – Austria õigusest tulenev õigus varasemale nimele – Määruse (EL) 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkt a
Kohtuasjas T‑64/25,
Lisa Leone, elukoht Viin (Austria),
Giorgio Leone, elukoht Viin,
Leone & Leone OG, asukoht Viin,
esindaja: advokaat F.‑M. Orou,
hagejad,
versus
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO), esindaja: D. Stoyanova-Valchanova,
kostja,
teine pool EUIPO apellatsioonikoja menetluses
Incom, asukoht Ajdovščina (Sloveenia),
ÜLDKOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja president I. Gâlea, kohtunikud T. Tóth (ettekandja) ja L. Spangsberg Grønfeldt,
kohtusekretär: V. Di Bucci,
arvestades menetluse kirjalikku osa,
arvestades asjaolu, et kolme nädala jooksul alates menetluse kirjaliku osa lõpetamisest teatamisest ei olnud pooled esitanud taotlust kohtuistungi määramiseks, ning olles Üldkohtu kodukorra artikli 106 lõike 3 alusel otsustanud teha otsuse ilma menetluse suulise osata,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Hagejad Lisa Leone, Giorgio Leone ning Leone & Leone OG paluvad ELTL artikli 263 alusel esitatud hagis tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) teise apellatsioonikoja 27. novembri 2024. aasta otsuse (asi R 971/2023‑2) (edaspidi „vaidlustatud otsus“).
Vaidluse taust
2
Hagejad esitasid 19. jaanuaril 2022 EUIPO‑le taotluse tunnistada kehtetuks ELi kaubamärk, mis registreeriti 26. veebruaril 2020 esitatud taotluse alusel registreerida sõnamärk Leone.
3
Vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaubad, mille kehtetuks tunnistamist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 30 ning nendeks on peamiselt jäätis ja mitmesugused jäätisetooted.
4
Kehtetuks tunnistamise taotluses tugineti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT 2017, L 154, lk 1) artikli 60 lõike 2 punktile a koostoimes Austria õigusnormidega, mille hulka kuuluvad Austria tsiviilseadustiku (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch) § 43, 22. novembri 1984. aasta kõlvatu konkurentsi vastase seaduse (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb; BGBl., 448/1984) (edaspidi „Austria föderaalseadus kõlvatu konkurentsi tõkestamise kohta“) § 9 ja 30. novembri 1970. aasta kaubamärgikaitseseaduse (Markenschutzgesetz) (BGBl., 260/1970) (edaspidi „Austria kaubamärgiseadus“) § 12.
5
Kehtetuks tunnistamise taotlus põhines järgmistel Austria õiguse alusel kaitstud varasematel õigustel:
–
õigus nimele Leone, mis on Lisa ja Giorgio Leone perekonnanimi, mida viimati nimetatud isikud kasutavad oma äritegevuses;
–
õigus ärinimele Leone & Leone OG, millenimeline juriidiline isik on 27. septembril 2012 Austria õiguse alusel asutatud ja registreeritud äriühing, mille osanikud on Lisa ja Giorgio Leone ning mille tegevusala on jäätise tootmine ja müük;
–
õigus nimele Leones, mida on kaubandustegevuse käigus kasutatud alates 28. oktoobrist 2013 ning mis on kantud hagejate jäätisemüügikohtadele ja nende isikute turustatavatele toodetele.
6
Tühistamisosakond lükkas 9. märtsil 2023 kehtetuks tunnistamise taotluse tervikuna tagasi. Nimetatud osakond leidis sisuliselt, et hagejate esitatud tõenditest ei nähtu, et nimede kasutamise maht või ulatus eespool punktis 5 osutatud äritegevuses jäätisemüügi sektoris on piisav tõendamaks, et neil on „kaitsmisväärne huvi“, mida on võimalik kahjustada, nagu on kohaldatavas Austria õiguses nõutud. Tühistamisosakond leidis seega, et ei ole tõenäoline, et asjaomane avalikkus seostab vaidlusalust kaubamärki kas majanduslikult või muul viisil hagejatega.
7
Hagejad esitasid 8. mail 2023 EUIPO‑le tühistamisosakonna otsuse peale kaebuse.
8
Apellatsioonikoda jättis vaidlustatud otsusega kaebuse rahuldamata põhjendusel, et hagejate eespool punktis 5 viidatud varasemad õigused kuuluvad määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse ja jäävad seega nimetatud määruse artikli 60 lõike 2 punkti a kohaldamisalast välja, mistõttu viimati nimetatud sättel põhinev kehtetuks tunnistamise taotlus on põhjendamatu.
Poolte nõuded
9
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt.
10
EUIPO palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejatelt juhul, kui korraldatakse kohtuistung.
Õiguslik käsitlus
11
Hagejad põhjendavad oma hagi kahe väitega, millest esimese kohaselt on rikutud määruse 2017/1001 artikli 94 lõiget 1 ja teise kohaselt on rikutud selle määruse artikli 60 lõike 2 punkti a.
12
Kõigepealt tuleb analüüsida teist väidet.
13
Teises väites leiavad hagejad, et apellatsioonikoda rikkus määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a, kui ta esiteks leidis ekslikult, et see säte käsitleb nime kui isiksuse tunnuse kaitset, kuid ei kaitse seda kaubandusliku kasutamise kontekstis, kaldudes nii kõrvale 5. juuli 2011. aasta kohtuotsusest Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), ning teiseks ei võtnud arvesse hagejate selgitusi riigisisese õiguse kohta, jättis arvesse võtmata tõendid osutatud nimede ulatusliku kaubandusliku kasutamise kohta, ning järeldas ekslikult, et hagejate esitatud tõenditest ei nähtu, et „[nende] kaitsmisväärseid huve on kahjustatud“.
14
EUIPO leiab, et apellatsioonikoda leidis õigesti, et hagejate viidatud varasemad õigused ei kuulu määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a kohaldamisalasse. Nendele õigustele oleks tulnud tugineda selle määruse artikli 60 lõike 1 punkti c alusel koostoimes sama määruse artikli 8 lõikega 4, mis reguleerib registreerimata kaubamärke ja muid kaubanduses kasutatavaid tähiseid, nagu peamiselt ettevõtja nimed, ärinimed, domeeninimed ja muud tähised, mida võidakse kasutada kaubandusliku tunnuse või tähise omaniku teatava majandustegevuse tunnusena. Hagejate lähenemisviis viiks aga Euroopa Liidu õigusest kõrvalehoidmiseni. Nimelt võimaldaks see lähenemine neil tugineda õigusele kasutada kaubanduslikke tunnuseid, ilma et neile kohaldataks sama määruse artikli 8 lõikes 4 ette nähtud tingimusi ja eelkõige tingimust, mis puudutab ulatuslikuma kui kohaliku tähtsusega kasutuse tõendamist.
15
Esiteks, seoses ärinimega Leone & Leone OG ja nime Leones kasutamisega, mis on vastavalt äriühingu ja ettevõtte tunnused, väidab EUIPO, et need on „tüüpilised“ õigused, mis kuuluvad määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse koostoimes selle määruse artikli 8 lõikega 4. Niisugust järeldust toetavad eelkõige Austria föderaalseaduse kõlvatu konkurentsi tõkestamise kohta § 9 ning Austria kaubamärgiseaduse §‑d 12 ja 32, kuivõrd nendes sätetes on sõnaselgelt viidatud „kaubanduslike tunnuste“ kaitsele. Lisaks tähendab asjaolu, et hagejad ise väidavad, et neil on õigus kaitsele „segaduse tekitamise vastu seoses omistatavusega“, st olukorras, kus asjaomast avalikkust eksitatakse vastavate kaupade kaubandusliku päritolu osas, EUIPO arvates seda, et varasemad õigused, millele tuginetakse, on tegelikult „kaubandusliku tunnusena kasutatavad tähised“. Teiseks, seoses perekonnanimega Leone ei ole hagejad tuginenud sellele nimele seoses konkreetse isiku identifitseerimise ülesandega, vaid on tegelikult väitnud, et kaitstud on tähis, mis koosneb nimest, mida kasutatakse äritegevuses.
Sissejuhatavad märkused
16
Määruse 2017/1001 artikli 60 lõikes 2 on sätestatud:
„Vastavalt nende kaitset käsitlevatele liidu või siseriiklikele õigusaktidele tunnistatakse ELi kaubamärk kehtetuks […] [EUIPO‑le] esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal, kui sellise kaubamärgi kasutamise võib keelata vastavalt muule varasemale õigusele, eelkõige:
a)
õigus nimele;
b)
õigus isiku kujutisele;
c)
autoriõigus;
d)
tööstusomandiõigus.“
17
Komisjoni 5. märtsi 2018. aasta delegeeritud määruse (EL) 2018/625, millega täiendatakse määrust 2017/1001 ning tunnistatakse kehtetuks delegeeritud määrus (EL) 2017/1430 (ELT 2018, L 104, lk 1), artikli 16 lõike 1 punktist c nähtub, et määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 alusel esitatud kehtetuks tunnistamise taotluse puhul peab taotleja esitama muu hulgas järgmised dokumendid: tõendid asjaomase varasema õiguse omandamise, kehtivuse ja ulatuse kohta ning tõendid selle kohta, et taotlejal on õigus esitada taotlus, ning kui varasemale õigusele tuginetakse liikmesriigi õiguse kohaselt, siis selge ülevaade kohaldatava riigisisese õiguse sisust, esitades väljaanded asjakohaste sätete või kohtulahenditega.
18
Taotleja on kohustatud esitama EUIPO‑le mitte ainult tõendid selle kohta, et ta vastab tingimustele, mis on varasema õiguse alusel liidu kaubamärgi kasutamise keelamiseks nõutavad tulenevalt riigisisestest õigusnormidest, mille kohaldamist ta taotleb, vaid ka tõendid nende õigusnormide sisu kohta (5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 50, ja 30. juuni 2015. aasta kohtuotsus Gambling Commission vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, T‑404/10 RENV, ei avaldata, EU:T:2015:445, punkt 29).
19
Juhul kui ELi kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotlus põhineb riigisisese õigusnormiga kaitstud varasemal õigusel, peavad EUIPO pädevad talitused hindama taotleja poolt selle õigusnormi sisu tõendamiseks esitatud tõendite usaldusväärsust ja ulatust. Üldkohus teostab selle hinnangu üle täielikku kontrolli (30. juuni 2015. aasta kohtuotsus Gambling Commission vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, T‑404/10 RENV, ei avaldata, EU:T:2015:445, punkt 30; vt selle kohta ka 5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punktid 51 ja 52).
20
Lisaks, juhul kui EUIPO‑l võib olla vaja võtta muu hulgas arvesse selle liikmesriigi õigust, kus kehtetuks tunnistamise taotluse aluseks olev varasem õigus on kaitstud, peab ta omal algatusel ja vahendite abil, mis talle tunduvad sel eesmärgil kohased, tutvuma asjaomase liikmesriigi riigisisese õigusega, kui selline teave on vajalik asjaomase kehtetuks tunnistamise põhjuse kohaldamise tingimuste ja eelkõige esitatud faktide tõesuse või esitatud tõendite tõendusjõu hindamiseks (20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Jareš Procházková ja Jareš vs. EUIPO – Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, ei avaldata, EU:T:2021:17, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika). Kohustus tutvuda omal algatusel riigisisese õigusega lasub EUIPO‑l, kui tal on juba andmeid riigisisese õiguse kohta kas selle sisu puudutavate väidete või väidetavalt tõendusjõudu omavate esitatud tõendite kujul (20. märtsi 2013. aasta kohtuotsus El Corte Inglés vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, punkt 41; vt ka 2. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Monster Energy vs. EUIPO – Nanjing aisiyou Clothing (Küünisekriimustuse kujutis), T‑35/20, ei avaldata, EU:T:2020:579, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika).
21
Käesoleval juhul tuleb kõigepealt täpsustada, et apellatsioonikoda otsustas vaidlustatud otsuse punktis 20 menetlusökonoomia kaalutlustel mitte võtta seisukohta iga hagejate individuaalse õiguse kohta tugineda igale asjaomasele varasemale õigusele. Ta leidis vaidlustatud otsuse punktides 47–50, et kuna kõik hagejate viidatud varasemad õigused kuuluvad määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse ja jäävad seega sama määruse artikli 60 lõike 2 punkti a kohaldamisalast välja, tuleb viimati nimetatud sättel põhinev kehtetuks tunnistamise taotlus tervikuna rahuldamata jätta. Seega ei ole hagejate õigus esitada kehtetuks tunnistamise taotlus käesoleva vaidluse ese. Järelikult on ainetud hagejate argumendid, millega soovitakse sellise õiguse olemasolu tõendada.
22
Lisaks tuleb tõdeda, et eespool punktis 5 nimetatud varasemad õigused on esiteks perekonnanimi Leone, mis langeb kokku Lisa ja Giorgio Leonele kui Austria kodanikest füüsilistele isikutele kuuluva jäätise tootmise ja müügiga tegeleva ettevõtte nimega, teiseks Leone ja Leone OG, mis on Lisa ja Giorgio Leonele kuuluva ning jäätise tootmise ja müügiga tegeleva Austria äriühingu ärinimi, ning kolmandaks Leones, millega on muu hulgas tähistatud Viinis (Austria) jäätise müügiga tegelevad hagejate kauplused.
23
Olles seda täpsustanud, tuleb analüüsida hagejate argumente, millega nad vaidlevad sisuliselt vastu esiteks tõlgendusele, mille apellatsioonikoda andis määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktile a, ja teiseks apellatsioonikoja hinnangutele riigisisese õiguse kohta.
Määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a tõlgendamine
24
Apellatsioonikoda tõdes vaidlustatud otsuse punktis 30, et hagejad tuginesid oma kehtetuks tunnistamise taotluses kolmele Austria õigusest tulenevale varasemale õigusele, mida on mainitud eespool punktis 5, ning kehtetuks tunnistamise põhjusele, mis on ette nähtud määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktis a koostoimes Austria õigusnormidega, millele on osutatud eespool punktis 4.
25
Apellatsioonikoda viitas vaidlustatud otsuse punktides 31, 32 ja 47–49 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/2436 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (ELT 2015, L 336, lk 1) artikli 5 lõikele 4, väites, et selle direktiivi artikli 5 lõike 4 punkt a hõlmab „äritegevuses kasutatavaid õigusi“, samas kui sama direktiivi artikli 5 lõike 4 punkt b hõlmab „muid õigusi kui varasemad õigused, mida on kasutatud kaubandustegevuse käigus“, näiteks „õigust nimele“. Ta lisas, et see vahetegemine on ette nähtud ka ühelt poolt määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punktiga c, milles on viidatud vastava määruse artikli 8 lõikele 4, ja teiselt poolt sama määruse artikli 60 lõike 2 punktiga a. Ta leidis, et kuna sellist vahet on määruses 2017/1001 tehtud, ei ole asjaomase õiguse liigitamine riigisisese õiguse alusel määrav. Seega, kuna määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktis a on nimesid käsitletud kui „isiku“ õigust, siis on hagejate esitatud sellel sättel põhinev kehtetuks tunnistamise taotlus põhjendamatu.
26
Hagejad vaidlevad vastu sellele eeldusele, millel vaidlustatud otsus esimese võimalusena põhineb ning mille kohaselt ei saa sisuliselt määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktil a põhineda selline kehtetuks tunnistamise taotlus, mis tugineb „õigusele nimele“, mida on kasutatud „äritegevuse käigus“.
27
Kohtupraktika kohaselt ei tule liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (vt 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus D. ja G., C‑358/13 ja C‑181/14, EU:C:2014:2060, punkt 32 ning seal viidatud kohtupraktika).
28
Esiteks, mis puudutab määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a sõnastust, millele on osutatud eespool punktis 16, siis tuleb tõdeda, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et sõnad „õigus nimele“ ei toeta kitsast tõlgendust, mille kohaselt puudutab see artikkel asjaomast õigust üksnes kui isiksuse tunnust ega hõlma nime varalist kasutamist (vt selle kohta 5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 33).
29
Lisaks ei ole ei määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktis a ega üheski teises liidu õigusnormis määratletud „õiguse nimele“ sisu ega tingimusi, mis peavad olema täidetud selleks, et keelata ELi kaubamärgi kasutamine sellel alusel. Seevastu on nimetatud sättes selles osas viidatud riigisisesele õigusele, mis tuleneb selgesti väljendist „[v]astavalt nende kaitset käsitlevatele […] siseriiklikele õigusaktidele[, kui kasutamise võib keelata] vastavalt muule varasemale õigusele“.
30
Nii võib EUIPO asjaomase isiku taotlusel tunnistada ELi kaubamärgi kehtetuks, kui selle kasutamise võib keelata muu hulgas tulenevalt riigisisese õigusega kaitstud õigusest nimele (14. mai 2009. aasta kohtuotsus Fiorucci vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, punkt 41, ja 29. juuni 2017. aasta kohtuotsus Cipriani vs. EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, punkt 73).
31
Lisaks ei välista määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktis a kasutatud sõnastus „õigus nimele“a priori seda, et asjaomane õigus võib riigisisese õiguse kohaselt viidata mitte ainult perekonnanimele, vaid ka ettevõtja nimele, nagu äriühingu või juriidilise isiku ärinimi või nimi, mille all ettevõte tegutseb, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist, või ka sildile. See järeldus vastab tõele seda enam, et olukorras, kus õigus ei ole liidu tasandil ühtlustatud, reguleerib ettevõtja nime kaitset riigisisene õigus (10. juuli 2025. aasta kohtuotsus Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, punkt 31).
32
Teiseks, mis puudutab kontekstipõhist tõlgendust, siis tuleb tõdeda, et määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 ülesehitusega läheb vastuollu tõlgendus, mille apellatsioonikoda vaidlustatud otsuses andis.
33
Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 kohaselt võib ELi kaubamärgi kehtetuks tunnistada huvitatud isiku taotlusel, kes tugineb „muule varasemale õigusele“. Sellise varasema õiguse olemuse täpsustamiseks on sättes nimetatud neli õigust, kasutades samas määrsõna „eelkõige”, mis näitab, et see loetelu ei ole ammendav. Esitatud näidete hulgas on lisaks õigusele nimele ja õigusele isiku kujutisele ka autoriõigus ja tööstusomandiõigus (5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 34).
34
Sellest mitteammendavast loetelust nähtub, et näitena toodud õigustega soovitakse kaitsta eri liiki huve. Mõne puhul neist, nagu autoriõigus ja tööstusomandiõigus, on majanduslikud aspektid kaitstud kaubanduslike rikkumiste eest nii riigisisese õiguskorra kui ka liidu õigusega (5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 35).
35
Sellest järeldub, et määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a sõnastus ja ülesehitus ei võimalda juhul, kui tuginetakse õigusele nimele, piirata selle sätte kohaldamist üksnes olukordadega, kus ELi kaubamärgi registreerimine on vastuolus õigusega, mille ainus eesmärk on kaitsta nime kui asjaomase isiksuse tunnust (5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 36).
36
Lisaks eristab määruse 2017/1001 artikli 60 lõikes 2 kasutatud väljend „muu varasem õigus“ selles artiklis loetletud õigusi, sealhulgas „õigust nimele“, ja õigusi, millele on osutatud nimetatud määruse artikli 60 lõikes 1, sealhulgas artikli 60 lõike 1 punktis c, mis viitab asjaomase määruse artikli 8 lõikele 4, nimelt „registreerimata kaubamärki või mõnda muud […] kaubanduses kasutatavat tähist“.
37
Ühelt poolt on määruse 2017/1001 artikli 8 lõikes 4 viidatud „registreerimata kaubamärgile“. Niisugust väljendit tuleb, arvestades nimetatud määruse artiklit 4, mis kirjeldab tähiseid, millest ELi kaubamärk võib koosneda, ja eelkõige sama määruse artikli 4 punkti a, mõista nii, et see tähistab tähist, mille ülesanne on eristada ühe ettevõtja kaupu või teenuseid teiste ettevõtjate omadest ning tagada nii kaupade või teenuste kaubanduslik päritolu.
38
Kuigi määruse 2017/1001 artiklis 4 on ette nähtud, et „isikunimed“ võivad moodustada kaubamärgi, on siiski tõsi, et isikunimest koosneval kaubamärgil kui sellega hõlmatud kaupade või teenuste kaubandusliku päritolu tähisel on teistsugune ülesanne kui isikunimel kui sellisel, mis teenib kindla isiku identifitseerimise eesmärki (vt selle kohta 14. mai 2009. aasta kohtuotsus ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, punktid 47 ja 48; vt selle kohta analoogia alusel ka 30. märtsi 2006. aasta kohtuotsus Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, punkt 48).
39
Teiselt poolt viitab määruse 2017/1001 artikli 8 lõige 4 ka „muule kaubanduses kasutatavale tähisele“. Selles osas võib ärinimi, ettevõtja nimi või kaubamärk teatud tingimustel olla ka tähis, mille ülesanne on eristada ühe ettevõtja kaupu või teenuseid teiste ettevõtjate omadest. Kohtupraktika kohaselt ei ole ärinime, ettevõtja nime või sildi eesmärk iseenesest kaupu või teenuseid eristada. Ärinime eesmärk on nimelt äriühingut identifitseerida, samas kui ettevõtja nime või sildi eesmärk on viidata teatavale äritegevusele. Seega, kui ärinime, ettevõtja nime või silti kasutatakse ainult äriühingu identifitseerimiseks või äritegevuse tähistamiseks, ei saa seda käsitada kasutamisena „kaupade või teenuste puhul“ määruse 2017/1001 artikli 4 tähenduses (18. juuli 2017. aasta kohtuotsus Savant Systems vs. EUIPO – Savant Group (SAVANT), T‑110/16, ei avaldata, EU:T:2017:521, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika). Siiski võib ärinime moodustavat tähist kasutada nii, et see loob vastava tähise ja turustatavate kaupade või osutatavate teenuste vahel seose. Nimelt, kui see tingimus on täidetud, ei välista asjaolu, et sõnalist osa kasutatakse ettevõtja ärinimena, et seda saab kasutada kaubamärgina ja see täidab kaupade või teenuste tähistamise peamist ülesannet, või on tähiseks, mis annab selle omanikule õiguse keelata määruse 2017/1001 artikli 8 lõike 4 tähenduses kaubamärgi kasutamine (26. juuli 2023. aasta kohtuotsus Guma Holdings vs. EUIPO – XTB (XTRADE), T‑67/22, ei avaldata, EU:T:2023:436, punkt 54).
40
Sellest järeldub, et nimed, sealhulgas ettevõtja nimi, võivad olla hõlmatud väljendiga „registreerimata kaubamärk või muu kaubanduses kasutatav tähis“ määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punkti c tähenduses koostoimes selle määruse artikli 8 lõikega 4 juhul, kui neid kasutatakse kaubandustegevuse käigus tähistena, mis on mõeldud kaupu või teenuseid tähistama ja seega tagama nende kaupade või teenuste kaubanduslikku päritolu.
41
Seevastu nimed, mida kasutatakse eelkõige kaubandustegevuses isiku või ettevõtja kui sellise identifitseerimiseks, jäävad vastava määratluse alt välja ja võivad kuuluda määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktis a ette nähtud „õiguse nimele“ kohaldamisalasse, mille täpne sisu ja selle õiguse tagamise tingimused on kindlaks määratud üksnes kohaldatava riigisisese õiguse alusel.
42
Seega ei põhine vastupidi apellatsioonikoja järeldusele nende varasemate õiguste eristamine, mida on nimetatud ühelt poolt määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punktis c koostoimes selle määruse artikli 8 lõikega 4 ja teiselt poolt sama määruse artikli 60 lõike 2 punktis a, varasemate õiguste kasutamisel või kasutamata jätmisel kaubandustegevuse käigus või äritehingutes, vaid nendes artiklites osutatud kehtetuks tunnistamise põhjuste erinevusel.
43
Lisaks, kuna apellatsioonikoda tugines oma järelduses, mille kohaselt ei hõlma määruse 2017/1001 artikli 60 lõige 2 varasemaid õigusi, kui neid kasutatakse kaubanduses, direktiivi 2015/2436 artikli 5 lõike 4 punktidele a ja b, siis tuleb märkida, et nimetatud direktiivi artikli 5 lõige 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriik võib sätestada, et kaubamärki ei ole lubatud registreerida või kui see on registreeritud, siis kuulub see kehtetuks tunnistamisele, kui ja sellises ulatuses mil:
a)
õigused registreerimata kaubamärgile või muule äritegevuses kasutatavale tähisele omandati enne hilisema kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäeva või hilisema kaubamärgi registreerimise taotluse prioriteetsust käsitleva nõude esitamise kuupäeva ja kõnealune registreerimata kaubamärk või muu tähis annab selle omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine;
b)
kaubamärgi kasutamise võib keelata muu varasema õiguse tõttu kui lõikes 2 ja käesoleva lõike punktis a osutatud õigus, milleks on eelkõige:
i)
õigus nimele;
ii)
õigus isikuportreele;
iii)
autoriõigus;
iv)
tööstusomandiõigus“.
44
Niisiis lisaks sellele, et nimetatud kehtetuse alused on liikmesriikide jaoks vabatahtlikud – mis tuleneb direktiivi 2015/2436 artikli 5 lõikes 4 kasutatud sõnast „võib“ –. mistõttu liikmesriikidel peaks seega olema võimalik need oma õigusaktides säilitada või kehtestada, tehakse selles artiklis sarnane eristus, nagu on märgitud eespool punktis 36.
45
Seevastu eespool punktis 25 esitatud apellatsioonikoja tõlgendus, mille kohaselt on direktiivi 2015/2436 artikli 5 lõike 4 punktis b silmas peetud „muid õigusi kui varasemad õigused, mida on kasutatud kaubandustegevuse käigus“, ei vasta selle sätte sõnastusele, mis sarnaselt määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktiga a piirdub konkreetselt sellega, et välistab „registreerimata kaubamärgid või muud äritegevuses kasutatavad tähised“, mis on nimetatud direktiivi 2015/2436 artikli 5 lõike 4 punktis a.
46
Kolmandaks, mis puudutab õigusakti eesmärkidel põhinevat tõlgendust, siis tuleb märkida, et eespool punktides 42 ja 44 esitatud järeldust toetavad määruse 2017/1001 eesmärk ja ülesehitus. Nimelt on ELi kaubamärgi eeskirjade eesmärk eelkõige kaasa aidata liidus sellise korra loomisele, mis tagaks, et konkurentsi ei moonutata, ja milles peab igal ettevõtjal olema oma kaupade või teenuste kvaliteedile tuginedes võimalik endale klientide leidmiseks registreerida kaubamärkidena tähiseid, mis võimaldavad tarbijal tema kaupu või teenuseid muud päritolu kaupadest või teenustest ilma võimaliku segiajamiseta eristada (vt 12. septembri 2019. aasta kohtuotsus Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret vs. EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Nii on määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punktis c koostoimes selle määruse artikli 8 lõikega 4 silmas peetud olukorda, kus esineb konflikt registreerimata kaubamärgi või muu kaubanduses kasutatava tähise ning ELi kaubamärgi vahel. Niisugune konflikt puudutab seega tähiseid, millel on sama olemus ja peamine ülesanne, nimelt eristada ühe ettevõtja kaupu ja teenuseid teiste ettevõtjate omadest. Niisugust konflikti ei saa pidada siseturul konkurentsi moonutavaks eelkõige siis, kui registreerimata kaubamärki või muud tähist ei kasutata kaubanduses või kui selle ulatus on üksnes kohalik – tingimus, mille järgimist kontrollitakse määrusega 2017/1001 kehtestatud ühtsete standardite alusel ja kooskõlas selle määrusega loodud süsteemi aluseks olevate põhimõtetega.
48
Võrdluseks, nagu on märgitud punktides 32–34 eespool, käsitleb määruse 2017/1001 artikli 60 lõige 2 olukordi, kus esineb konflikt ELi kaubamärgi ja muu eri laadi õiguse vahel, mille ülesanne ei ole eristada ühe ettevõtja kaupu ja teenuseid teiste ettevõtjate omadest. Nii on nimetatud määruse artikli 60 lõike 2 punktis a konkreetselt silmas peetud olukorda, kus „õigus nimele“, mida vastavalt olukorrale kasutatakse kaubandustegevuse käigus isiku või ettevõtja kui sellise identifitseerimiseks, on kaitstud ELi kaubamärgi olemasolust põhjustatud võimaliku kaubandusliku kahju eest. Niisugusel juhul tulenevad sellise õiguse sisu ja tingimused, mida saab kasutada hilisema liidu kaubamärgi suhtes, kõnealuses sättes esitatud viite kohaselt selle kaitset reguleerivast riigisisest õigusest.
49
Siinkohal tuleb tagasi lükata EUIPO argumendid, mis tuginevad määruse 2017/1001 artikli 14 lõike 1 punktile a ja mille eesmärk on piirata „õiguse nimele“ kohaldamisala. On tõsi, et kõnealuse määruse artikli 14 lõike 1 punktis a on sätestatud, et Euroopa Liidu kaubamärk „ei anna selle omanikule õigust keelata kolmandal isikul kasutada äritegevuse käigus […] kolmanda isiku nime või aadressi, kui kolmas isik on füüsiline isik“. Määruse artikli 14 lõikes 2 on sätestatud, et sellisel kasutamisel peab järgima „ausat tööstus- või kaubandustava“. Nimetatud sätte eesmärk on just tagada, et kaubamärgile tuginedes ei saaks füüsilisel isikul tema nime kasutamist keelata (26. juuli 2023. aasta kohtuotsus Rada Perfumery vs. EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, ei avaldata, EU:T:2023:441, punkt 68). Kõigepealt tuleb siiski välja tuua, et nagu on märgitud eespool punktis 31, ei viita määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkt a mitte ainult „füüsiliste isikute“ õigusele nimele, vaid sisaldab „õiguse nimele“ sisu osas neutraalset sõnastust, viidates seejuures riigisisesele õigusele.
50
Lisaks on määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktis a silmas peetud olukorda, kus esineb konflikt varasema õiguse nimele ja hilisema Euroopa Liidu kaubamärgi vahel, samas kui kõnealuse määruse artikli 14 lõike 1 punkt a täpsustab Euroopa Liidu kaubamärgiga antud ainuõiguste ulatust, piirates kõnealuse kaubamärgi omaniku võimalust keelata füüsilisel isikul oma nime äritegevuses kasutada. Neil kahel sättel on seega erinev kohaldamisala.
51
Lõpuks tuleb vastupidi sellele, mida väidab EUIPO, märkida, et apellatsioonikoda ei tuginenud konkreetsele hinnangule hagejate esitatud tõendite kohta, mis käsitlesid kehtetuks tunnistamise taotluse aluseks olevate nimede kasutamise korda, kui ta leidis, et nende kasutamise raames olid need nimed ainult tähised, mille ülesanne oli eristada nende abil turustatavaid kaupu, mitte identifitseerida füüsilist või juriidilist isikut või ettevõtjat kui sellist. Seega ei ole vaidlustatud otsuses esitatud võimaliku ebapiisava põhjenduse täiendamiseks võimalik Üldkohtus esitada täiendavaid põhjendusi või põhjendusi asendada. Kui apellatsioonikoda oleks soovinud vaidlustatud otsuses sellistele kaalutlustele tugineda, oleks ta pidanud seda sõnaselgelt tegema (vt selle kohta 5. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Puma vs. EUIPO – CMS (CMS Italy), T‑711/20, ei avaldata, EU:T:2022:604, punkt 134 ja seal viidatud kohtupraktika).
52
Eeltoodust tuleneb, et apellatsioonikoda rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punktis a ette nähtud kaitse ei saa laieneda „õigusele nimele“ ainuüksi põhjusel, et osutatud nimesid on kasutatud muu hulgas äritegevuses, ilma et ta oleks vastavalt eespool punktides 17–20 viidatud kohtupraktikale kontrollinud eelkõige esitatud faktide sisulist õigsust, et konkreetselt kindlaks teha nende varasemate õiguste olemus, millele kehtetuks tunnistamise taotluse alusena tugineti, ning nende sisu ja tingimusi, mis tulenevad riigisisestest õigusnormidest, mille kohaldamist taotleti, selleks et Euroopa Liidu kaubamärgi kasutamine keelata.
Apellatsioonikoja hinnang riigisisese õiguse kohta
53
Lisaks tuleb analüüsida hagejate etteheiteid vaidlustatud otsuse põhjenduste kohta, mille põhjal ei saa nende esitatud teavet riigisisese õiguse kohta tõlgendada nii, et viidatud varasemad õigused võivad olla kaitstud kui „õigus nimele“ määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a alusel koostoimes viidatud Austria riigisisese õigusega.
54
Apellatsioonikoda leidis vaidlustatud otsuse punktides 37–42 sisuliselt, et Austria tsiviilseadustiku § 43 käsitleb nime isikliku kasutamise takistamise juhtumeid. Kui aga „üksikisikud“ teevad enda nimel äritehinguid, omandab selline nimi „teisese tähenduse“ ja seda ei saa enam pidada „lihtsaks perekonnanimeks“. Sel juhul reguleerivad kaubandustegevuse käigus kasutatavate nimede ja muude tähiste kaitset apellatsioonikoja sõnul Austria kaubamärgiseaduse §‑d 12 ja 32 ning Austria föderaalseaduse kõlvatu konkurentsi tõkestamise kohta § 9 lõige 1, mistõttu need riigisisesed õigusnormid on määruse 2017/1001 artikli 8 lõike 4 kohaldamisel asjakohased. Seega võib ühelt poolt apellatsioonikoja sõnul Austria tsiviilseadustiku §‑le 43 tuginedes viidata „õigusele nimele“ üksnes siis ja niivõrd, kui nimele ei ole kaubamärgiõigusest tulenevat erikaitset ja kui nime omanik ei kasuta oma nime kaubandustegevuse käigus. Teiselt poolt ei saa muudele eespool nimetatud Austria õigusnormidele tugineda selleks, et kaitsta õigust nimele määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a tähenduses, kuna nendes on sõnaselgelt viidatud muu hulgas „kaubanduslike tunnuste“ kaitsele „kaubandustegevuses“, mis vastab osutatud määruse artikli 8 lõike 4 kohaldamisalasse kuuluvatele õigustele.
55
Tuleb aga tõdeda, et need apellatsioonikoja kaalutlused lähtuvad samast ebaõigest eeldusest, millele on osutatud eespool punktis 52 ja mille kohaselt piisab nime kasutamisest kaubandustegevuses selleks, et välistada selle kaitse määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a alusel.
56
Seega ei toeta vaidlustatud otsuses apellatsioonikoja poolt riigisisestele õigusnormidele antud hinnang järeldust, et Austria õiguses sätestatud õigus nimele ei kuulu määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 2 punkti a kohaldamisalasse.
57
Järelikult tuleb kõike eeltoodut arvestades teise väitega nõustuda ja vaidlustatud otsus tühistada, ilma et oleks vaja teha otsust esimese väite kohta.
Kohtukulud
58
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud kohtukulud hüvitama, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna EUIPO on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt hagejate nõudele välja mõista EUIPO‑lt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) teise apellatsioonikoja 27. novembri 2024. aasta otsus (asi R 971/2023‑2).
2.
Mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 14. jaanuaril 2026 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.