62015TJ0624(01)
ÜLDKOHTU OTSUS (teine koda laiendatud koosseisus)
2. oktoober 2024 (
*1
)
Riigiabi – ELTL artiklid 107 ja 108 – Kahepoolne investeerimisleping – Vahekohtuklausel – Rumeenia – Ühinemine Euroopa Liiduga – Enne ühinemist maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamine – Vahekohtuotsus, millega pärast ühinemist kohustatakse maksma kahjuhüvitist – Otsus, millega tunnistatakse abi siseturuga kokkusobimatuks ning kohustatakse see tagasi nõudma – ELTL artikli 351 esimene lõik – Põhjendamiskohustus – Mõiste „riigiabi“ – Eelis – Valikulisus – Riigiga seostatavus – Siseturuga kokkusobivus – Abi ebasoodsas olukorras olevate piirkondade majandusarengu edendamiseks – Tagasinõudmine – Mõiste „majandusüksus“ – Õiguspärane ootus – Õigus olla ära kuulatud
Kohtuasjades T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV ja T‑704/15 RENV,
European Food SA, asukoht Păntășești (Rumeenia),
Starmill SRL, asukoht Păntăşeşti,
Multipack SRL, asukoht Păntăşeşti,
Scandic Distilleries SA, asukoht Păntăşeşti,
esindajad: Barrister-at-Law N. Forwood, avocats G. Forwood ja W. De Catelle,
hagejad kohtuasjas T‑624/15 RENV,
Ioan Micula, elukoht Oradea (Rumeenia), esindajad: N. Forwood, G. Forwood ja W. De Catelle,
hageja kohtuasjas T‑694/15 RENV,
Viorel Micula, elukoht Oradea,
European Drinks SA, asukoht Ştei (Rumeenia),
Rieni Drinks SA, asukoht Rieni (Rumeenia),
Transilvania General Import-Export SRL, asukoht Oradea,
West Leasing SRL (varem West Leasing International SRL), asukoht Păntăşeşti,
esindajad: avocats J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă ja O. Chiriţă,
hagejad kohtuasjas T‑704/15 RENV,
versus
Euroopa Komisjon, esindajad: T. Maxian Rusche ja P.‑J. Loewenthal,
kostja,
keda toetavad
Saksamaa Liitvabariik, esindajad: R. Kanitz, J. Möller ja N. Scheffel,
Hispaania Kuningriik, esindaja: M. J. Ruiz Sánchez,
Läti Vabariik, esindaja: K. Pommere,
Ungari, esindajad: M. Fehér ja G. Koós,
ja
Poola Vabariik, esindajad: D. Lutostańska, B. Majczyna ja M. Rzotkiewicz,
menetlusse astujad,
ÜLDKOHUS (teine koda laiendatud koosseisus),
koosseisus: koja president A. Marcoulli, kohtunikud V. Tomljenović, N. Półtorak, R. Norkus (ettekandja) ja W. Valasidis,
kohtusekretär: ametnik A. Marghelis,
arvestades menetluse kirjalikku osa,
arvestades 25. jaanuari 2022. aasta kohtuotsust komisjon vs. European Food jt (C‑638/19 P, EU:C:2022:50),
arvestades 4. ja 5. märtsil 2024 toimunud kohtuistungil esitatut,
on teinud järgmise
kohtuotsuse (
1
)
1
Hagejad European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL ja Scandic Distilleries SA kohtuasjas T‑624/15, Ioan Micula kohtuasjas T‑694/15 ning Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL ja West Leasing SRL kohtuasjas T‑704/15 paluvad ELTL artikli 263 alusel esitatud hagides tühistada komisjoni 30. märtsi 2015. aasta otsuse (EL) 2015/1470 Rumeenia antud riigiabi SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN) kohta – Vahekohtu 11. detsembri 2013. aasta otsus juhtumis Micula vs. Rumeenia (ELT 2015, L 232, lk 43; edaspidi „vaidlustatud otsus“).
I. Vaidluse taust
2
Hagejad loeti vaidlustatud otsuses abisaajateks, kellele makstakse Rahvusvahelise Investeeringuvaidluste Lahendamise Keskuse (ICSID) egiidi all asutatud vahekohtu (edaspidi „vahekohus“) 11. detsembri 2013. aasta otsusega juhtumis ARB/05/20 Micula jt vs. Rumeenia (edaspidi „vahekohtu otsus“) määratud hüvitist.
3
Rumeenias elavad Rootsi kodanikud Ioan ja Viorel Micula on enamusaktsionärid European Food and Drinks Group (edaspidi „EFDG“) kontsernis, mis tegeleb Rumeenias Bihori maakonnas Ştei-Nuceti piirkonnas toiduainete ja jookide tootmisega. EFDGsse kuuluvad European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import-Export ja West Leasing.
4
Rumeenia ametivõimud võtsid 2. oktoobril 1998 vastu valitsuse erakorralise määruse nr 24/1998, millega anti teatavatele ebasoodsas olukorras olevate piirkondade investoritele, kes olid saanud alalise investori tunnistuse, mitu maksustiimulit, sealhulgas näiteks sellised meetmed nagu masinate tollimaksudest ja käibemaksust vabastamine, toorainelt tasutud tollimaksude tagasimaksmine, samuti äriühingu tulumaksust vabastamine, mida võimaldatakse nii kaua, kuni asjaomane piirkond loetakse „ebasoodsas olukorras olevaks piirkonnaks“.
5
Rumeenia valitsus tunnistas 25. märtsi 1999. aasta otsusega, mis muutus kohaldatavaks alates 1. aprillist 1999, Ștei-Nuceti kaevanduspiirkonna kümneks aastaks „ebasoodsas olukorras olevaks piirkonnaks“.
6
Valitsuse 1. juuli 2000. aasta erakorraline määrusega nr 75/2000 muudeti valitsuse erakorralist määrust nr 24/1998, jättes kõnealused maksustiimulid jõusse (edaspidi koos „kõnealune maksustiimulite kava“).
7
European Food, Starmill ja Multipack tegid Ștei-Nuceti kaevanduspiirkonnas investeeringuid alaliste investorite tunnistuste alusel, mille European Food sai 1. juunil 2000 ning Starmill ja Multipack 17. mail 2002.
8
2000. aasta veebruaris alustas Rumeenia Euroopa Liiduga ühinemisläbirääkimisi. Sellega seoses märkis liit 21. novembri 2001. aasta ühises seisukohas, et Rumeenias leidub „hulk olemasolevaid ja uusi kokkusobimatu abi kavasid, sealhulgas [kõnealuse maksustiimulite kavaga] ette nähtud meetmed, mis ei ole viidud vastavusse ühenduse õigustikuga“.
9
Rootsi ja Rumeenia valitsus sõlmisid 29. mail 2002 kahepoolse investeeringute edendamise ja vastastikuse kaitsmise lepingu (edaspidi „kahepoolne investeerimisleping“). See leping jõustus 1. juulil 2003 ja nägi mõlema riigi investoritele (sealhulgas investeeringutele, mis sõlmiti enne kahepoolse investeerimislepingu jõustumist) ette teatavad kaitsemeetmed, kui ühe riigi investorid investeerivad teise riiki.
10
Kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõige 3 sätestas muu hulgas, et „[k]umbki lepinguosaline tagab igal ajal teise lepinguosalise investorite investeeringute õiglase ja võrdse kohtlemise ega takista meelevaldsete ega diskrimineerivate meetmete kaudu nimetatud investorite poolt selliste investeeringute juhtimist, haldamist, säilitamist, kasutamist, kasusaamist ega võõrandamist“. Lisaks sätestab kahepoolse investeerimislepingu artikkel 7, et vaidlused investorite ja allakirjutanud riikide vahel lahendatakse eelkõige ICSID egiidi all tegutsevas vahekohtus. Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt 18. märtsil 1965 sõlmitud riikide ja teiste riikide kodanike vaheliste investeerimisvaidluste lahendamise konventsiooni (edaspidi „ICSID konventsioon“) artikli 54 lõikele 1 on igal osalisriigil kohustus täita vahekohtuotsuseid, mis on selle alusel tehtud, kusjuures otsus on pooltele kohustuslik, kes peavad konventsiooni artikli 53 lõike 1 kohaselt seda rakendama vastavalt selle tingimustele.
11
Rumeenia tühistas 26. augustil 2004 kõik kõnealuse maksustiimulite kava alusel kehtestatud meetmed, välja arvatud äriühingu tulumaksu meede, täpsustades, et „[s]elleks et täita ühenduse riigiabieeskirjades sätestatud kriteeriume ja viia lõpule 6. peatükiga „Konkurentsipoliitika“ seotud läbirääkimised, tuleb kaotada selle valdkonna riigisisestest õigusaktidest kõik ühenduse õigustikuga kokkusobimatud riigiabi vormid“. Tühistamine jõustus 22. veebruaril 2005.
12
28. juulil 2005 palusid Ioan ja Viorel Micula, European Food, Starmill ja Multipack (edaspidi „vahekohtumenetluse hagejad“) kahepoolse investeerimislepingu artikli 7 alusel vahekohtu moodustamist, et see mõistaks välja hüvitise kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamisega tekitatud kahju eest.
13
Rumeenia ühines Euroopa Liiduga 1. jaanuaril 2007.
14
Vahekohus leidis 24. septembri 2008. aasta otsuses, et vahekohtumenetluse algatamise taotlus on vastuvõetav.
15
Vahekohus jõudis oma otsuses järeldusele, et kuna Rumeenia tunnistas kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks enne 1. aprilli 2009, siis kahjustas ta vahekohtumenetluse hagejate õiguspärast ootust, kuivõrd viimati nimetatud arvasid, et need stiimulid on sisuliselt samas vormis kättesaadavad kuni 31. märtsini 2009 (k.a), samuti ei tegutsenud Rumeenia läbipaistvalt, jättes hagejad õigel ajal teavitamata, ega taganud nende hagejate tehtud investeeringute õiglast ja võrdset kohtlemist kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõike 3 tähenduses. Seetõttu mõistis vahekohus vahekohtumenetluses Rumeenialt nende kasuks välja kahjuhüvitise summas 791882452 Rumeenia leud (RON) (ligikaudu 178 miljonit eurot), kusjuures nimetatud summa määrati kindlaks nii, et arvesse võeti peamiselt kahju, mis neil hagejatel tekkis ajavahemikus 22. veebruarist 2005 kuni 31. märtsini 2009.
[…]
19
Komisjon teavitas 1. oktoobri 2014. aasta kirjas Rumeeniat oma otsusest algatada ELTL artikli 108 lõikes 2 sätestatud ametlik uurimismenetlus seoses Rumeenia poolt vahekohtuotsuse osalise täitmisega 2014. aasta alguses ja seoses nimetatud otsuse mis tahes edasise rakendamise või täitmisega (edaspidi „menetluse algatamise otsus“). Kõnealuses otsuses, mis avaldati Euroopa Liidu Teatajas7. novembril 2014, kutsus ta huvitatud isikuid üles esitama märkusi.
[…]
25
Komisjon võttis 30. märtsil 2015 vastu vaidlustatud otsuse, mille artiklis 1 on ette nähtud, et vahekohtu otsusega määratud hüvitise (edaspidi „vaidlusalused summad“) maksmine majandusüksusele, kuhu kuuluvad Ioan ja Viorel Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export ja West Leasing, kujutab endast „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ja on siseturuga kokkusobimatu. Selle otsuse artikli 2 lõike 1 kohaselt on Rumeenia kohustatud jätma välja maksmata otsuse artiklis 1 nimetatud siseturuga kokkusobimatu abi ja nõudma sisse abi, mis on selle majandusüksuse osaks olevatele üksustele juba välja makstud, ning mis tahes abi, mis on neile üksustele välja makstud ja millest komisjoni ei ole ELTL artikli 108 lõike 3 alusel teavitatud, või abi, mis on välja makstud pärast selle otsuse vastuvõtmist. Artikli 2 lõikes 2 on täpsustatud, et hagejad vastutavad ühiselt neile antud riigiabi tagasimaksmise eest. Sama artikli lõigete 3 ja 4 kohaselt on sissenõutavad summad need summad, mis tulenevad nimetatud otsuse rakendamisest või täitmisest ning sissenõutavatelt summadelt arvestatakse intressi alates kuupäevast, mil need anti abisaajate käsutusse.
II. Varasem menetlus Üldkohtus ja Euroopa Kohtus
[…]
28
Üldkohus tühistas 18. juuni 2019. aasta kohtuotsusega European Food jt vs. komisjon (T‑624/15, T‑694/15 ja T‑704/15, edaspidi „esialgne kohtuotsus“, EU:T:2019:423) vaidlustatud otsuse. Üldkohus rahuldas hagejate nõuded, nõustudes kohtuasjas T‑704/15 esitatud esimese väite esimese osaga ning kohtuasjades T‑624/15 ja T‑694/15 esitatud teise väite esimese osaga ulatuses, milles hagejad vaidlustasid nende toetuseks esitatud argumentidega komisjoni pädevuse nimetatud otsust vastu võtta. Üldkohus nõustus ka kohtuasjades T‑624/15 ja T‑694/15 esitatud teise väite teise osaga ning kohtuasjas T‑704/15 esitatud teise väite esimese osaga, mis käsitlesid sisuliselt vahekohtuotsuse õiguslikult väära kvalifitseerimist seoses mõistetega „eelis“ ja „abi“ ELTL artikli 107 tähenduses.
[…]
32
Euroopa Kohus tühistas 25. jaanuari 2022. aasta kohtuotsusega komisjon vs. European Food jt (C‑638/19 P, edaspidi „apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsus“, EU:C:2022:50) esialgse kohtuotsuse, leidis, et vastuapellatsioonkaebuse kohta ei ole vaja otsust teha, saatis kohtuasja tagasi Üldkohtule, et viimane teeks otsuse talle esitatud väidete ja argumentide kohta, mille kohta ta ei olnud otsust teinud, ning jättis kohtukulude üle otsustamise edaspidiseks.
III. Poolte nõuded pärast tagasisaatmist
33
Saksamaa Liitvabariik, Läti Vabariik, Ungari ja Poola Vabariik ei ole esitanud kirjalikke seisukohti järelduste kohta, mis tuleb apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsusest teha Üldkohtu kodukorra artikli 217 alusel.
34
Hagejad kohtuasjades T‑624/15 RENV ja T‑694/15 RENV paluvad Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
teise võimalusena tühistada nimetatud otsus osas, milles see:
–
käsitleb nimetatud kahes kohtuasjas neid mõlemat;
–
takistab Rumeenial vahekohtuotsuse täitmist;
–
kohustab Rumeeniat mis tahes kokkusobimatu abi tagasi nõudma;
–
näeb ette, et nad vastutavad ühiselt ükskõik millisele selle otsuse artikli 2 lõikes 2 nimetatud üksusele antud riigiabi tagasimaksmise eest;
–
mõista komisjonilt välja kohtukulud esiteks seoses menetlustega Üldkohtus ja teiseks seoses apellatsioonimenetlusega Euroopa Kohtus.
35
Hagejad kohtuasjas T‑704/15 RENV paluvad Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
teise võimalusena tühistada nimetatud otsus osas, milles see:
–
liigitab Viorel Micula „ettevõtjaks“ ning peab teda abi saanud majandusüksuse osaks;
–
määratleb abisaajat ühe majandusüksusena, mille moodustavad Viorel ja Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export ja West Leasing;
–
sätestab artikli 2 lõikes 2, et Viorel ja Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export ja West Leasing, vastutavad ühiselt ükskõik kellele neist antud riigiabi tagasimaksmise eest;
–
mõista komisjonilt välja kohtukulud esiteks seoses menetlustega Üldkohtus ja teiseks seoses apellatsioonimenetlusega Euroopa Kohtus.
36
Komisjon palub kohtuasjades T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV ja T‑704/15 RENV Üldkohtul:
–
jätta hagid rahuldamata;
–
mõista kohtukulud, sealhulgas Euroopa Kohtu apellatsioonimenetluse kulud välja hagejatelt.
37
Hispaania Kuningriik palub kohtuasjades T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV ja T‑704/15 RENV Üldkohtul:
–
jätta hagid rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
IV. Õiguslik käsitlus
[…]
A. Hagide vastuvõetavus
42
Komisjon, keda toetab Hispaania Kuningriik, esitab vastuvõetamatuse vastuväite, mille kohaselt puudub hagejatel põhjendatud huvi.
43
Komisjoni hinnangul tunnistas Euroopa Kohus 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsusele Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158) tuginedes apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuses, et vahekohtu otsus, mis on kõnealuse hüvitise aluseks, on liidu õigusega vastuolus. Lisaks on liidu kohtud vastavalt 21. septembri 2022. aasta kohtumäärusele Romatsa jt (C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749) kohustatud selle otsuse tühistama ega saa igal juhul tagada selle täitmist. Neil asjaoludel puudub hagejatel sisuliselt „õiguspärane“ huvi vaidlustatud otsuse tühistamiseks.
44
Kui komisjonil paluti kohtuistungil oma argumenti täpsustada, väitis ta sisuliselt, et põhjendatud huvi on õiguspärane, kui see ei ole vastuolus liidu avaliku korra põhihuviga.
45
Hagejad väidavad oma täiendavates märkustes apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsusest tulenevate tagajärgede kohta, et hagid on vastuvõetavad.
46
Sellega seoses olgu meenutatud, et füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi on vastuvõetav üksnes siis, kui viimati nimetatul on huvi vaidlustatud akti tühistamise vastu. Selline huvi eeldab, et vaidlustatud akti tühistamine ise tekitab tõenäoliselt õiguslikke tagajärgi ja et hagi esitanud isik võib seega vaidluse lahendist saada mingit kasu (27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Stichting Woonpunt jt vs. komisjon, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, punkt 67). Põhjendatud huvi on seega põhiline ja esimene tingimus iga kohtule esitatud hagi puhul (15. juuni 2023. aasta kohtuotsus Shindler jt vs. nõukogu, C‑501/21 P, EU:C:2023:480, punkt 63).
47
Seevastu puudub põhjendatud huvi juhul, kui hagejale edukaks osutuv hagi ei ole ühelgi juhul selline, mis hagejat rahuldaks (vt selle kohta 9. juuni 2011. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. EKP, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, punkt 49, ja 23. novembri 2017. aasta kohtuotsus Bionorica ja Diapharm vs. komisjon, C‑596/15 P ja C‑597/15 P, EU:C:2017:886, punkt 85).
48
Lisaks ei sõltu hageja põhjendatud huvi tema hagi põhjendatusest (vt selle kohta 4. juuli 2017. aasta kohtuotsus European Dynamics Luxembourg jt vs. Euroopa Liidu Raudteeamet, T‑392/15, EU:T:2017:462, punkt 41).
49
Käesolevas asjas tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuses kvalifitseeris komisjon vaidlusaluste summade maksmise siseturuga kokkusobimatuks riigiabiks ning kohustas Rumeeniat nõudma juba makstud summad tagasi hagejatelt, st vahekohtumenetluse hagejatelt ja veel viielt äriühingult, põhjendusel et nad moodustasid koos ühe majandusüksuse. Selline otsus kahjustab ilmselgelt hagejate huve, kuna see kohustab Rumeeniat nõudma hagejatelt tagasi makstud summad ja nendelt kuni summade tegeliku maksmise kuupäevani kogunenud intressid. Sellega seoses tuleb märkida, et komisjoni sõnul rakendasid Rumeenia ametiasutused vahekohtuotsuse täielikult, nagu nähtub selle otsuse põhjendusest 42.
50
Asjaolu, mille kohaselt Euroopa Kohus leidis, et vahekohtu otsus on alates Rumeenia ühinemisest liiduga vastuolus liidu õigusega, eelkõige ELTL artiklitega 267 ja 344, ning et sellel ei saa seega olla mingeid tagajärgi (21. septembri 2022. aasta kohtumäärus Romatsa jt, C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749, punktid 42 ja 43), ei võta hagejatelt nende põhjendatud huvi.
51
Nagu märgivad hagejad, ei sõltu esiteks asjaolu, et liikmesriigi kohus ei saa 21. septembri 2022. aasta kohtumääruse Romatsa jt (C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749, punkt 44) kohaselt vahekohtu otsust mingil juhul täita, küsimusest, kas komisjoni otsus, mis on vaidlustatud, on kooskõlas liidu õigusega ja eelkõige siis, kui meede vastab materiaalõiguslikult ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud tingimustele, mis peavad olema täidetud, et seda saaks kvalifitseerida riigiabiks nimetatud sätte tähenduses ja et Rumeenial on sellest tulenevalt kohustus see abi tagasi nõuda.
52
Teiseks ei võta asjaolu, et vaidlusaluste summade maksmine viis komisjoni sõnul „liidu õiguse aluspõhimõtteid rikkuva otsuse täitmiseni“, hagejatelt – sõltumata nende hagi põhjendatusest – õigust vaidlustada nende huve kahjustava akti õiguspärasust.
53
Lisaks tuleb märkida, et kuna Euroopa Kohus leidis apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punktides 154 ja 155, et menetlusstaadium ei võimaldanud teha otsust vaidlustatud otsuse põhjendatust puudutavate argumentide, osade ja väidete osas, kuigi tal oli juba praegu võimalik hinnata selle vastuvõetavust, ning et seetõttu tuleb asi suunata tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks nende kohta otsuse, leidis ta kaudselt, kuid igal juhul, et käesolev vaidlus on vastuvõetav.
54
Neil asjaoludel tuleb tagasi lükata asja läbivaatamist takistav asjaolu, mille komisjon esitas hagejate põhjendatud huvi puudumise kohta.
B. Hagide põhjendatus
[…]
1.
Esimene väide, mis puudutab võimu kuritarvitamist ning ELTL artikli 351 ja õiguse üldpõhimõtete rikkumist
[…]
b)
Teine osa, mis puudutab ELTL artikli 351 ja õiguse üldpõhimõtete rikkumist
65
Hagejad väidavad sisuliselt, et Rumeenia oli kohustatud täitma kohustusi, mis ta oli võtnud enne liiduga ühinemist kahepoolse investeerimislepingu ja ICSID konventsiooni, eelkõige selle konventsiooni artiklite 53 ja 54 alusel, mis kohustasid teda vahekohtu otsust täitma, isegi kui vaidlusaluste summade maksmine oleks kujutanud endast riigiabi liidu õiguse tähenduses.
66
Hagejad on seisukohal, et Rumeenia peab ICSID konventsiooni järgima kõigi konventsioonile alla kirjutanud riikide suhtes, mistõttu sellele konventsioonile võib tugineda iga kolmas riik, ilma et tal oleks vaja tugineda erilisele huvile vaidluse lahendamise vastu.
67
Eelkõige viitavad hagejad Supreme Court of the United Kingdomi (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) 19. veebruari 2020. aasta otsusele kohtuasjas Micula jt vs. Rumeenia, millega anti luba vahekohtuotsuse täitmiseks, mööndes, et „artiklitest 53, 54 ja 69 tulenevad [ICSID konventsiooni] osalisriikide kohustused on väljendatud absoluutses sõnastuses, piiramata nende isikute ringi, kellele need tuleb täita“.
68
Neil asjaoludel leiavad hagejad, et isegi kui kahepoolne investeerimisleping ei kuulu ELTL artikli 351 kohaldamisalasse, ei mõjuta see asjaolu Rumeenia kohustust täita vahekohtu otsust ICSID konventsiooni alusel isegi pärast liiduga ühinemist. Rumeenia antud nõusolek vahekohtumenetlusele on seega jätkuvalt sellele riigile siduv nimetatud konventsiooni artikli 25 lõike 1 alusel, milles on sätestatud, et kui osalisriik on andnud vahekohtule oma nõusoleku, ei saa ta seda enam ühepoolselt tagasi võtta.
69
Hagejad lisavad sellega seoses kohtuasjades T‑624/15 RENV ja T‑694/15 RENV, et kui Rumeenia ei täida oma kohustusi, võiks iga osalisriik, sealhulgas iga osalisriik, kes ei ole liidu liige, esitada ICSID konventsiooni artikli 64 alusel Rumeenia vastu hagi Rahvusvahelisele Kohtule.
70
Järelikult takistab vaidlustatud otsus – kohustades kõnealust abimeedet tagasi nõudma – Rumeeniat neid kohustusi täitmast ja on seega vastuolus ELTL artikli 351 esimese lõiguga, mille kohaselt ei mõjuta asutamisleping õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne ühinemist liikmesriigi ja kolmandate riikide vahel sõlmitud lepingust.
71
Vaidlustatud otsus on vastuolus ka liidu õiguse pacta sunt servanda üldpõhimõttega, mille väljenduseks on ELTL artikli 351 esimene lõik. Lisaks rikub see liidu ja liikmesriikide vahelise üldise lojaalse koostöö kohustust, mille vastastikust laadi on rõhutatud ELL artikli 4 lõikes 3 ning mida „peegeldab“ ELTL artikkel 351.
72
Komisjon, keda toetab Hispaania Kuningriik, ei nõustu hagejate argumentidega.
73
ELTL artikli 351 esimeses lõigus on sätestatud, et „[a]luslepingute sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel“.
74
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 351 esimese lõigu eesmärk täpsustada vastavalt rahvusvahelise õiguse põhimõtetele, nagu need tulenevad 23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (United Nations Treaty Series, 1155. kd, lk 331) artikli 30 lõike 4 punkti b sätetest, et ELTL kohaldamine ei mõjuta asjaomase liikmesriigi kohustust järgida varasemast lepingust tulenevaid kolmandate riikide õigusi ja täita nendele vastavaid kohustusi (vt 15. septembri 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia (C‑264/09, EU:C:2011:580, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
75
ELTL artikli 351 esimene lõik on üldkohaldatav selles mõttes, et seda kohaldatakse kõikide rahvusvaheliste lepingute suhtes nende eesmärgist olenemata, mis võivad mõjutada liidu aluslepinguid (vt selle kohta 2. augusti 1993. aasta kohtuotsus Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 11).
76
ELTL artikli 351 esimese lõigu eesmärk on seega kaitsta kolmandate riikide õigusi (13. juuli 1966. aasta kohtuotsus Consten ja Grundig vs. komisjon, 56/64 ja 58/64, EU:C:1966:41, lk 500), võimaldades asjaomastel liikmesriikidel järgida kohustusi, mis neil varasema rahvusvahelise lepingu kohaselt lasuvad (vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Air Transport Association of America jt, C‑366/10, EU:C:2011:864, punkt 61).
77
ELTL artikli 351 esimene lõik ei luba seevastu liikmesriikidel tugineda sellistest konventsioonidest tulenevatele õigustele oma riigisisestes suhetes liiduga (vt selle kohta 2. juuli 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg, C‑473/93, EU:C:1996:263, punkt 40, ja 7. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Austria, C‑147/03, EU:C:2005:427, punkt 58).
78
Sellest järeldub, et ELTL artikli 351 esimeses lõigus viitab mõiste „õigused ja kohustused“„õiguste“ puhul kolmandate riikide õigustele ja „kohustuste“ puhul liikmesriikide kohustustele (2. augusti 1993. aasta kohtuotsus Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 12).
79
Järelikult selleks, et teha kindlaks, kas mõni liidu õigusnorm võib varasema rahvusvahelise lepingu tõttu selle sätte alusel kohaldamata jääda, tuleb analüüsida, kas see leping paneb asjaomasele liikmesriigile kohustusi, mille täitmist võivad selle lepingu osaliseks olevad kolmandad riigid veel nõuda (2. augusti 1993. aasta kohtuotsus Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 13, ja 15. septembri 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia, C‑264/09, EU:C:2011:580, punkt 42).
80
Seega, kui mõni liidu õigusnorm võib varasema rahvusvahelise lepingu tõttu ELTL artikli 351 esimese lõigu alusel kohaldamata jääda, siis selleks peavad täidetud olema kaks tingimust: tegemist on lepinguga, mis on sõlmitud enne liidu aluslepingute jõustumist asjaomases liikmesriigis, ja asjaomasel kolmandal riigil on sellest tulenevad õigused, mille järgimist ta võib kõnealuselt liikmesriigilt nõuda (vt selle kohta 10. märtsi 1998. aasta kohtuotsus T. Port, C‑364/95 ja C‑365/95, EU:C:1998:95, punkt 61).
81
ELTL artikli 351 esimene lõik on õigusnorm, mis võib juhul, kui selle kohaldamise tingimused on täidetud, lubada erandeid liidu õiguse, sealhulgas esmase õiguse kohaldamisest, ning seda tuleb seega tõlgendada kitsalt, et liidu aluslepingutes ette nähtud üldnormid ei muutuks sisutühjaks (14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus), C‑516/22, EU:C:2024:231, punktid 78 ja 81).
82
12. oktoobril 1975 Rumeenia suhtes jõustunud ICSID konventsiooni artikli 25 lõikes 1 on sätestatud:
„Keskuse jurisdiktsiooni all on kõik otse investeeringust tulenevad kohtulikud vaidlused osalisriigi (või osalisriigi poolt määratud selle riigi koosseisu kuuluva üksuse või asutuse) ja teise osalisriigi kodaniku vahel, mille vaidluspooled on kirjalikult nõustunud keskusele esitama. Kui pooled on nõusoleku andnud, ei või kumbki pool ühepoolselt oma nõusolekut tagasi võtta.“
83
ICSID konventsiooni artikli 53 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Kohtuotsus on pooltele kohustuslik ja edasikaebamisele ei kuulu. Selle suhtes ei saa võtta ka mingeid muid meetmeid peale konventsioonis sätestatu. Pooled peavad kohtuotsuse täitma […] konventsiooni sätete kohaselt.“
84
ICSID konventsiooni artikli 54 lõikes 1 on ette nähtud:
„Osalisriikide jaoks on selle konventsiooni kohaselt väljastatud kohtuotsus kohustuslik. Nad peavad oma territooriumil täitma selle otsusega neile pandud rahalisi kohustusi, nagu oleks see lõplik kohtuotsus selles riigis. […]“.
85
ICSID konventsiooni artikkel 64 sätestab, et „[o]salisriikide vahel tekkivad konventsiooni rakendamisvaidlused, mida ei saa lahendada läbirääkimiste teel, esitatakse Rahvusvahelisele Kohtule ühe vaidluspoole avaldusega, kui asjaomased riigid ei lepi kokku muu lahendusmeetodi suhtes.“
86
Kahepoolse investeerimislepingu artiklis 7 on ette nähtud, et investorite ja lepingu allkirjastanud riikide vahelised vaidlused lahendatakse eelkõige vahekohtus, mis kohaldab ICSID konventsiooni.
87
Käesolevas asjas märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 126 ja 127, et õigused ja kohustused, millele vahekohtumenetluse hagejad viitasid, tulenevad kahepoolse investeerimislepingu kohaldamisest. Olles tuvastanud, et see leping oli sõlmitud kahe liikmesriigi vahel, mitte ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel, järeldas komisjon sellest, et ELTL artikkel 351 ei ole käesolevas asjas kohaldatav. Ta järeldas, et riigiabi eeskirjade kohaldamine ei mõjutanud käesoleva juhtumi asjaoludel ELi toimimise lepingu artiklis 351 sätestatud õigusi ja kohustusi.
88
Komisjon lisas vaidlustatud otsuse põhjenduses 129, et kuna ükski ICSID konventsiooni kolmandast riigist osalisriik ei ole käesoleva menetlusega seotud kahepoolse investeerimislepingu osapool, ei ole artikkel 351 käesoleva juhtumi puhul asjakohane.
89
Arvestades hagejate argumente ja vaidlustatud otsuse põhjendusi selles küsimuses, tuleb käesoleva väiteosa analüüsimisel kõigepealt kontrollida, kas kohustused, mille Rumeenia võttis nii kahepoolse investeerimislepingu, kui ka ICSID konventsiooni alusel, kuuluvad käesolevas asjas ELTL artikli 351 kohaldamisalasse.
1) ELTL artikli 351 tähenduses selliste kohustuste olemasolu, mille Rumeenia on võtnud kahepoolse investeerimislepingu alusel
90
Nagu on märgitud eespool punktides 74 ja 78, puudutab ELTL artikkel 351 kolmandate riikide õigusi ja liikmesriikide vastavaid kohustusi. Rumeenia kohustused, mis on kahepoolse investeerimislepingu alusel võetud enne ühinemist, vastavad samal alusel võetud Rootsi Kuningriigi lepingulistele õigustele.
91
Kahepoolse investeerimislepingu allkirjastamise ajal oli Rootsi Kuningriik liikmesriik, mitte liidu suhtes kolmas riik. Sellist kahepoolset lepingut tuleb alates Rumeenia liiduga ühinemisest käsitada lepinguna, mis puudutab kahte liikmesriiki (14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus), C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 72).
92
ELTL artikkel 351 ei ole aga kohaldatav kahe liikmesriigi vahel sõlmitud kahepoolsele lepingule, kuna ükski kolmas riik ei ole selle osaline (8. septembri 2009. aasta kohtuotsus Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, punkt 99).
93
Neil asjaoludel ei saa abi andmise kuupäeval, mis on määrav selleks, et hinnata, kas ELTL artikkel 351 on käesoleval juhul vahekohtuotsuse kuulutamise päeval kohaldatav (vt eespool punkt 62), pidada kahepoolset investeerimislepingut lepinguks, millest tulenevad selle artikli tähenduses kolmandate riikide õigused ja liikmesriigi kohustused, mida vastavalt vaidlustatud otsusele võib ELTL artiklite 107 ja 108 kohaldamine mõjutada.
94
Seda tõlgendust ei sea kahtluse alla asjaolu, et kahju tekitanud sündmus, st kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamine, millega väidetavalt rikuti kahepoolset investeerimislepingut ja mille eest määrati vahekohtuotsusega hüvitis, toimus enne Rumeenia ühinemist Euroopa Liiduga.
95
Sama kehtib ka asjaolu kohta, et Rumeenia vastutuse aluseks olevad faktilised asjaolud leidsid vähemalt osaliselt aset enne liiduga ühinemist, kui see riik oli veel kolmas riik ELTL artikli 351 tähenduses.
96
Nagu Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuses rõhutas, ei saa mõistagi välistada, et tsiviilvastutust käsitlevatest riigisisestest õigusnormidest tulenevate põhimõtete kohaselt tekib õigus kahju hüvitamisele kuupäeval, mil kõnealuse maksustiimulite kava tunnistatakse kehtetuks, mida loetakse kahju tekitanud sündmuseks (apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsus, punktid 117 ja 118). Seevastu erineb see õigus kahju hüvitamisele õigusest nõuda vahekohtuotsusega välja mõistetud hüvitist, mistõttu kõnealust abimeedet ei antud kehtetuks tunnistamise kuupäeval (apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punktid 119–127).
97
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et Rumeenia kohustused, mis on võetud kahepoolse investeerimislepingu alusel ja mida on analüüsitud käesoleva vaidluse raames, ei kuulu ELTL artikli 351 kohaldamisalasse.
98
Hagejad ei saa seega väita, et komisjon rikkus vaidlustatud otsusega ELTL artiklit 351, kui ta takistas Rumeenial täita kahepoolse investeerimislepingu alusel võetud kohustusi.
2) Selliste kohustuste olemasolu ELTL artikli 351 tähenduses, mille Rumeenia on võtnud ICSID konventsiooni alusel
99
Apellatsioonimenetluses tehtud kohtuotsuse kohaselt asendas ELi lepingus ja EL toimimise lepingus ette nähtud õiguskaitsevahendite süsteem kahepoolses investeerimislepingus ette nähtud vahekohtumenetluse alates Rumeenia ühinemisest liiduga, st alates 1. jaanuarist 2007 (apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsus, punkt 145).
100
Vaidlust ei ole selles, et vahekohus, kes kohaldab ICSID konventsiooni ja kelle poole vahekohtu hagejate ja Rumeenia vahelise vaidlusega pöörduti, ei asu liidu kohtusüsteemis (apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punkt 141).
101
Vahekohtuotsus, mille vahekohus tegi 11. detsembril 2013 ehk pärast Rumeenia ühinemist liiduga, ei saa seega tekitada mingeid tagajärgi ning järelikult ei saa seda täita selleks, et maksta sellega välja mõistetud hüvitist (vt selle kohta 21. septembri 2022. aasta kohtumäärus Romatsa jt, C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749, punkt 43).
102
Järelikult tuleb liikmesriigi kohtul, kes otsustab vahekohtuotsuse sundtäitmise üle, jätta see vahekohtuotsus kohaldamata ja seega ei saa mingil juhul selle täitmist jätkata, et võimaldada selle saajatel saada hüvitist, mille ta neile välja mõistab (21. septembri 2022. aasta kohtumäärus Romatsa jt, C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749, punkt 44). See järeldus kehtib Rumeenia kui liikmesriigi suhtes.
103
Seega ei olnud Rumeenial mingit kohustust vahekohtu otsust täita ega ammugi mitte seda rakendada, sõltumata mis tahes sundtäitmise võimalusest.
104
Seega tuleb järeldada, et ICSID konventsiooni artikkel 53, mille kohaselt peab iga vahekohtuotsusega seotud pool seda vastavalt selle sõnastusele jõustama, nagu on meenutatud eespool punktis 83, ei ole käesoleval juhul tekitanud Rumeenia suhtes kohustusi, mis kuuluksid ELTL artikli 351 kohaldamisalasse.
105
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et ICSID konventsiooni artikkel 54, mille kohaselt „[o]salisriikide jaoks on selle konventsiooni kohaselt väljastatud kohtuotsus kohustuslik [ja] [n]ad peavad oma territooriumil täitma selle otsusega neile pandud rahalisi kohustusi“, nagu on täpsustatud eespool punktis 84, ei saa olla loonud õigusi kolmandatele riikidele, millele oleksid vastanud Rumeenia kohustused, mida käesoleval juhul enam ei eksisteeri.
106
Lisaks, nagu Euroopa Kohus on otsustanud, on ICSID konventsiooni eesmärk, vaatamata selle mitmepoolsele laadile, reguleerida lepinguosaliste vahelisi kahepoolseid suhteid analoogselt kahepoolse lepinguga. Kuigi hagejad väidavad sisuliselt, et ICSID konventsiooni sõlminud kolmandatel riikidel võib olla huvi, et Rumeenia täidaks oma kohustusi teise liikmesriigi suhtes, täites vastavalt selle konventsiooni sätetele konventsiooni kohaldamisalasse kuuluva vahekohtuotsuse, ei saa sellist puhtfaktilist huvi aga samastada ELTL artikli 351 esimese lõigu tähenduses „õigusega“, mis võiks anda alust selle sätte kohaldamiseks (vt selle kohta 14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus), C‑516/22, EU:C:2024:231, punktid 75 ja 76).
107
Seega ei saa ICSID konventsiooni artikleid 53 ja 54 tõlgendada nii, et nendega on tekitatud „õigused“ ELTL artikli 351 esimese lõigu tähenduses selle konventsiooni allkirjastanud kolmandatele riikidele, mis vastasid Rumeenia kohustustele vahekohtu otsust täita.
108
Neil asjaoludel ja ilma et oleks vaja võtta seisukohta küsimuses, milline on hagejate väidetud mõju ICSID konventsiooni artikli 25 lõikel 1 ja artiklil 64 Rumeenia kohustusele täita vahekohtu otsust sama konventsiooni alusel, ei saanud vaidlustatud otsus – kohustades abi tagasi nõudma – takistada liikmesriiki täitmast kohustusi, mis kuuluvad ELTL artikli 351 kohaldamisalasse. Järelikult ei ole selline otsus rikkunud viimati nimetatud artiklit, mille kohaselt asutamisleping ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad liikmesriigi ja kolmandate riikide vahel enne ühinemist sõlmitud lepingust.
109
Seega võis komisjon asuda seisukohale, et „riigiabi eeskirjade kohaldamine ei mõjuta ELTL artiklis 351 sätestatud õigusi ja kohustusi“, ilma et ta rikuks õigusnormi.
110
Järelikult tuleb tagasi lükata etteheide, et rikutud on ELTL artikli 351 esimest lõiku, ja sellest tulenevalt ka etteheide, et on rikutud pacta sunt servanda põhimõtet, mille väljenduseks see artikkel on.
111
Sama kehtib etteheite kohta, et rikutud on lojaalse koostöö põhimõtet osas, milles seda rakendab ELTL artikli 351 esimene lõik.
112
Kõike eeltoodut arvestades tuleb käesolev väiteosa ja järelikult esimene väide tervikuna tagasi lükata.
2.
Teine väide, mis puudutab ELTL artikli 107 lõike 1 rikkumist
113
Hagejate väitel ei ole komisjon tõendanud, et ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud tingimused olid käesoleval juhul täidetud. Nad esitavad oma väite kolmes osas.
114
Komisjon, keda toetab Hispaania Kuningriik, ei nõustu hagejate argumentidega.
115
Tasub meenutada, et vastavalt ELTL artikli 107 lõikele 1 on „igasugune liikmesriigipoolne või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust“.
116
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses riigiabiks kvalifitseerimisel nõutav, et kõik selles sättes esitatud tingimused on täidetud. Seega peab meetme riigiabiks kvalifitseerimiseks esiteks olema tegemist riigi sekkumisega või abi andmisega riigi ressurssidest, teiseks peab see sekkumine potentsiaalselt kahjustama liikmesriikidevahelist kaubandust, kolmandaks peab sekkumine andma soodustatud isikule valikulise eelise ja neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi (vt 12. novembri 2013. aasta kohtuotsus MOL vs. komisjon (T‑499/10, EU:T:2013:592, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
a)
Esimene väiteosa, mis puudutab majandusliku eelise puudumist
117
Hagejad väidavad, et kõnealune abimeede ei anna neile ühtegi majanduslikku eelist. Nad esitavad kolm peamist etteheidet.
118
Esiteks väidavad hagejad, et vastupidi sellele, mida leidis komisjon, ei hüvitatud vahekohtuotsusega vahekohtumenetluse hagejatele kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tagajärgi, vaid mõisteti neile välja hüvitis kahju eest, mis tekkis seetõttu, et Rumeenia ei taganud neile õiglast ja võrdset kohtlemist, rikkudes kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõiget 3. Isegi kui eeldada, et komisjon on vahekohtuotsust tõlgendanud õigesti, ei saa selle kehtetuks tunnistamise kaudsete tagajärgede, nagu saamata jäänud tulu või uute turgude võitmise võimaluse kaotamine, hüvitamist igal juhul kvalifitseerida eeliseks riigiabi käsitlevate õigusnormide tähenduses.
119
Teiseks väidavad hagejad, et 27. septembri 1988. aasta kohtuotsusest Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punktid 23 ja 24) tuleneva kohtupraktika kohaselt ei kujuta vahekohtuotsusega määratud kahjuhüvitis endast eelist ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
120
Kolmandaks ja viimaseks väidavad hagejad, et isegi kui vahekohtuotsus kujutaks endast eelist, siis on vaidlustatud otsuses vääralt määratletud kõnealuse abimeetmena vaidlusaluste summade maksmine, mitte aga nimetatud vahekohtuotsus. Maksmine on aga vahekohtuotsuse täitmise või rakendamise „tavapärane etapp“, mistõttu Rumeenialt välja mõistetud hüvitise maksmine ei saa kujutada endast eelist, mis on eraldiseisev sama otsusega väidetavalt antud eelisest.
121
Tuleb märkida, et riigiabina on käsitatav igasugune mis tahes vormis sekkumine, mis võib ettevõtjaid otseselt või kaudselt soodustada või mida tuleb vaadelda kui majanduslikku eelist, mida see ettevõtja tavalistes turutingimustes saanud ei oleks (vt 15. mai 2019. aasta kohtuotsus Achema jt, C‑706/17, EU:C:2019:407, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
122
Selleks et hinnata, kas liikmesriik on andnud teatavale ettevõtjale eelise, tuleb ettevõtja finantsolukorda pärast meetme kehtestamist võrrelda finantsolukorraga, milles ta oleks olnud, kui meedet ei oleks võetud. Abiks loetakse eelkõige erinevas vormis sekkumisi, mis leevendavad äriühingu eelarvet tavaliselt koormavaid kohustusi. Seega on eelisega tegemist juhul, kui meetme tulemusena ja ilma et see oleks asjaomase süsteemi olemuse või ülesehitusega põhjendatud, paraneb abisaaja finantsseisund (vt selle kohta 17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, punkt 40).
123
Üldkohus peab otstarbekaks analüüsida esiteks kolmandat etteheidet, et kõnealune abimeede on tuvastatud vääralt, enne kui analüüsida esimest ja teist etteheidet, mis põhinevad eeldusel, et vahekohtuotsusega määratud kahjuhüvitise määramine kujutab endast nimetatud meedet.
1) Kolmas etteheide, et kõnealune abimeede on määratletud vääralt
124
Hagejad väidavad sisuliselt, nagu on meenutatud eespool punktis 120, et kõnealune abimeede ei ole mitte vaidlusaluste summade maksmine, vaid vahekohtu otsus. Komisjon rikkus seega vaidlustatud otsuses õigusnormi, kui ta määratles vääralt talle analüüsimiseks esitatud meetme, mistõttu ei olnud tal võimalik kvalifitseerida seda makset eeliseks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, ilma et see ei tooks kaasa temapoolset hindamisviga.
125
Käesolevas asjas on kõnealune abimeede vaidlustatud otsuse põhjenduses 39 määratletud järgmiselt: „[h]innatavaks meetmeks on vahekohtuotsusega [vaidlusaluste summade] maksmine kas [vahekohtu]otsuse rakendamise või täitmise kaudu ja pärast vahekohtuotsuse tegemist kogunenud intressi tasumine“.
126
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 39, mis käsitleb „Meetme kirjeldust“ ja mis kuulub otsuse 3. osasse „Meetme kirjeldus ja menetluse algatamise põhjendused“, nähtub üheselt, et selles otsuses käsitletud meede on vaidlusaluste summade maksmine, mitte vahekohtu otsus.
127
Seda, et komisjon määratles kõnealuse abimeetme vaidlusaluste summade maksmisena, on kinnitatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 123, milles on märgitud, et „[vahekohtumenetluse] hagejatele vahekohtuotsuse rakendamise või täitmise kaudu [summade] maksmine parandab nende konkurentsiolukorda“.
128
Seda järeldust ei sea kahtluse alla hagejate argument, mis põhineb apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punktil 124, mille kohaselt „õigus saada hüvitist kahju eest, mis vahekohtumenetluse hagejate väitel tekkis neil seetõttu, et kõnealune maksustiimulite kava tunnistati kahepoolset investeerimislepingut väidetavalt rikkudes kehtetuks, anti alles vahekohtuotsusega“.
129
Nimelt tuleb täpsustada, et nii toimides võttis Euroopa Kohus seisukoha üksnes komisjoni rationae temporis-pädevuse kohta vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks ELTL artikli 108 alusel. Seega võttis ta apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punktis 124 seisukoha üksnes kuupäeva kohta, mil apellantidel tekkis õigus hüvitisele, mitte aga vaidlusaluste summade maksmise ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses riigiabiks kvalifitseerimise kohta, nagu seda analüüsiti nimetatud otsuses.
130
Sellega seoses ei ole vaidlusaluste summade maksmisena käsitatava abimeetme tuvastamise puhul tähtsust küsimusel, kas sõltumata analüüsitud maksetest kujutab vahekohtu otsus endast iseenesest eelist, mille võib kvalifitseerida riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
131
Lisaks tõdes Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punktis 135 sõnaselgelt, et vaidlustatud otsuses analüüsis komisjon EL toimimise lepingu riigiabi käsitlevate eeskirjade alusel vaidlusaluste summade maksmist vastavalt vahekohtuotsusele.
132
Lisaks ei saa komisjon paluda Üldkohtul asuda seisukohale – nagu nähtub komisjoni täiendavatest kirjalikest seisukohtadest ja kohtuistungil toimunud aruteludest –, et tema analüüsi esemeks olevat meedet tuleb käsitada üheainsa meetmena, mis koosneb vahekohtuotsusest ja selle rakendamisest. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei või Üldkohus tühistamishagi raames asendada vaidlustatud akti vastuvõtja põhjendusi enda omadega (vt 26. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus PT Musim Mas vs. nõukogu, C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
133
Kuigi hagejad väidavad veel, et kahjuhüvitise maksmine on üksnes vahekohtuotsuse „automaatne tagajärg“, tõdevad nad selle väitega üksnes seda, et vahekohtuotsus on Rumeenia poolt vaidlusaluste summade maksmise põhjus, ning nad ei saa sellise järeldusega tulemuslikult väita, et nimetatud maksmine ei kujutanud endast vahekohtuotsusest eraldiseisvat eelist.
134
Nimelt ei erista ELTL artikli 107 lõige 1 riigi sekkumist nende põhjuste või eesmärkide alusel, vaid, nagu märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 80, määratleb seda nende mõju põhjal (4. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, punkt 61, ja apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsus, punkt 122).
135
Isegi kui eeldada, et vahekohtu otsus ei ole selle täitmisest eraldatav, oli vaidlusaluste summade maksmine vahekohtuotsuse täitmiseks või selle rakendamiseks siiski meede, mida komisjon vaidlustatud otsuses hindas.
136
Neil asjaoludel võis komisjon vastupidi hagejate väidetele õigesti määratleda kõnealuse abimeetmena vaidlusaluste summade maksmise, et kontrollida ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses riigiabi olemasolu hindamisel, kas niisugune makse kujutab endast majanduslikku eelist, mida hagejad tavalistes turutingimustes ei oleks saanud.
137
Kõike eeltoodut arvestades tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
2) Esimene etteheide, et kõnealune abimeede ei saa kujutada endast eelist, mida maksti kompensatsioonina kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tagajärgede eest
138
Nagu nähtub eespool punktist 118, põhineb käesolev etteheide kahel peamisel argumendil.
i) Esimene argument, et komisjon tegi vea, kui ta leidis, et vahekohtuotsus hüvitab vahekohtumenetluse hagejatele kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tagajärjed
139
Eespool punktist 131 nähtub, et komisjon analüüsis EL toimimise lepingu riigiabi käsitlevate eeskirjade alusel vaidlusaluste summade maksmist, mitte kõnealust maksustiimulite kava, mis tunnistati kehtetuks enne Rumeenia ühinemist liiduga, ning pealegi ei olnud vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal enam kehtiv (apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsus, punkt 135).
140
Nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 93, analüüsis komisjon selleks asjaolusid, millele vahekohus tugines vahekohtumenetluse hagejatele antud abi iseloomustamisel ja väidetavalt kantud kahju kirjeldust.
141
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 94 nähtub, et komisjon leidis kõigepealt, et vahekohus on hüvitanud kahju, mis tulenes kõnealuste maksustiimulite kava enneaegsest tühistamisest. Seejärel leidis ta, et vahekohtuotsuse rakendamine või täitmine Rumeenia poolt andis vahekohtumenetluse hagejatele – nagu nähtub selle otsuse põhjendusest 95 – summa, mis vastab eelistele, mida nad oleksid pidanud selle korra raames saama ajavahemiku eest, mis jääb selle kehtetuks tunnistamise hetke ehk 22. veebruari 2005 ja selle kavandatud lõppemise kuupäeva ehk 1. aprilli 2009 vahele. Lõpuks tuvastas ta, et kahju suurus vastab peamiselt ühelt poolt suhkrult ja muudelt toorainetelt sisse nõutud tollimaksude summa tagasimaksmisele, mida vahekohtumenetluse hagejad oleks saanud vältida, kui tühistamist ei oleks toimunud ja teiselt poolt selle kehtetuks tunnistamise tagajärjel lõpptoodete müügist saamata jäänud tulu suurusele.
142
Seetõttu kvalifitseeris komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 96 vaidlusaluste summade maksmise majanduslikuks eeliseks, mida vahekohtumenetluse hagejad tavalistes turutingimustes ei oleks saanud, kuna selle makse eesmärk oli hüvitada kahju, mida nad kandsid kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tõttu.
143
Selleks et vaielda vastu tõlgendusele, mille komisjon andis vahekohtuotsusele, väidavad hagejad, et vahekohus mõistis vahekohtu hagejatele välja hüvitise kahju eest, mida nad kandsid – nagu on meenutatud eespool punktis 118 – seetõttu, et Rumeenia ei taganud nende investeeringutele õiglast ja võrdset kohtlemist, rikkudes kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõiget 3. Sellega seoses täpsustavad nad, et Rumeenia rikkus seda artiklit, kuna esiteks ta kaotas kõnealuse maksustiimulite kava peamised eelised, jättes samal ajal jõusse samaaegsed kohustused ning teiseks puudus läbipaistvus, kuna ta ei teavitanud vahekohtumenetluse hagejaid õigeaegselt selle kava kehtetuks tunnistamisest.
144
Hagejad lisavad, et kuigi vahekohus viitas tekitatud kahju suuruse kindlakstegemiseks kõnealusele maksustiimulite kavale, ei tähenda see asjaolu iseenesest, et vahekohtu otsus taaskehtestas nimetatud korra.
145
Käesolevas asjas nähtub vahekohtuotsuse punktist 872, mida on korratud apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punktis 27 ja vaidlustatud otsuse põhjenduses 26, et vahekohtu hinnangul kahjustas Rumeenia kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamisega enne 1. aprilli 2009 esiteks vahekohtu hagejate õiguspärast ootust, kes arvasid, et need stiimulid on kättesaadavad, peamiselt samal kujul, kuni 31. märtsini 2009 k.a, teiseks ei tegutsenud ta läbipaistvalt, kui ta jättis hagejad õigel ajal teavitamata, ning kolmandaks ei olnud ta seega taganud nende hagejate tehtud investeeringute õiglast ja võrdset kohtlemist kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõike 3 tähenduses. Seetõttu mõistis nimetatud kohus Rumeenialt hagejate kasuks välja kahjuhüvitise, mille suurus määrati kindlaks, võttes peamiselt arvesse kahju, mis hagejatel ajavahemikus 22. veebruarist 2005 kuni 31. märtsini 2009 väidetavalt tekkis.
146
Selle tähelepaneku taustal tuleb esiteks märkida, et vahekohtuotsusega hüvitatud kahju, nagu see on kindlaks määratud vahekohtuotsuse resolutsioonis ja kokkuvõtlikult esitatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 27, vastab järgmisele kahjule: suhkruhinna tõus (suhkru importimisel tuli hagejatel maksta pärast toorainete meetme tühistamist tollimaksu); muude toorainete kui suhkru ja PETi (polüetüleentereftalaadi) hinna tõus, mille puhul vahekohus jättis kahju hüvitamise nõude rahuldamata põhjusel, et hagejad ei ole kunagi saanud toorainete importimisega seotud soodustusi; võimaluse kasumine varuda suhkrut madalamate hindadega (mille summa arvutati imporditud suhkru eest tasutud tollimaksude alusel, mida oleks saanud vältida, kui vahekohtumenetluse hagejatel oleks olnud võimalik suhkrut varuda enne 1. aprilli 2009); valmistoodangu müügi vähenemise tõttu kasumi saamata jäämine (mis vastas karastusjookide ja muude suhkrut sisaldavate toodete turuosa vähenemisele aastatel 2004–2008, mille enampakkumine viis nende toodete hinnatõusuni, mis omakorda põhjustas nende toodete müügi vähenemise).
147
Sel viisil tuvastatud kahjude hüvitamiseks makstud summad sisaldasid intressi, mida arvutatakse seoses suhkru ja teiste toorainete hinna tõusuga alates 1. märtsist 2007, seoses suhkru varumise võimaluse kadumisega alates 1. novembrist 2009 ja seoses saamata jäänud kasumiga alates 1. maist 2008.
148
Teiseks tuleb meenutada, et nagu nähtub vaidlustatud otsusest, võimaldas kõnealune maksustiimulite kava Rumeenia valitsuse poolt ebasoodsamaks peetud piirkondade teatud investoritele vabastada tollimaksust toorained, mis olid vajalikud asjaomases ebasoodsamas olukorras olevas piirkonnas tehtud investeeringuks, kuna pärast korra muutmist rakendati algselt ette nähtud maksude tagasimaksmise puhul nendest maksudest vabastamist.
149
Nagu on märgitud eespool punktis 7, kohaldati Ștei-Nuceti kaevanduspiirkonnas investoritena tegutsevate vahekohtumenetluse hagejate suhtes 2000. aastate algusest toorainete tollimaksuvabastust, mis oli ette nähtud kõnealuse maksustiimulite kavaga kuni selle kehtetuks tunnistamiseni 22. veebruaril 2005.
150
Kolmandaks tuleb lisada, et kuigi hagejad vaidlustavad järeldused, mida võib teha vahekohtu kasutatud hüvitise arvutamise meetodist, ei vaidle nad siiski vastu sellele, et hüvitise summa määrati kindlaks kõnealust maksustiimulite kava arvesse võttes.
151
Vahekohtuotsuse punktidest 944 ja 945 nähtub, et kantud kahju arvutamiseks vahekohtu poolt kasutatud meetodi pakkusid välja vahekohtu hagejad ning see seisnes täiendavate investeeringute tegemise ja suhkrupõhiste toodete müügi teel hagejate suurenenud kulude ja saamata jäänud tulu suuruse kindlaksmääramises, kuna nad ei saanud oma ettevõtet plaanitud viisil arendada.
152
Sellega seoses märkis vahekohus vahekohtuotsuse punktis 917, mida on korratud vaidlustatud otsuse põhjenduses 94, et kahjutasu määramisel tuleks lähtuda põhimõttest, et „hageja olukord tuleb taastada sellisena, milline see oleks tõenäoliselt olnud, kui rahvusvahelist lepingut ei oleks rikutud“. Samuti leidis ta, nagu nähtub nimetatud otsuse punktist 928, et kahju hüvitamisega saab hüvitada ainult kahju, mis on tekkinud rahvusvahelisel tasandil süüteona käsitatava teo tõttu, ning et „kõik [vahekohtumenetluse] hagejate nimetatud väidetavad kahepoolse investeerimislepingu rikkumised tulenevad samast asjaolust – [nimelt kõnealuste maksustiimulite kavaga ette nähtud] stiimulite enneaegsest tühistamisest – või on sellega otseselt seotud“.
153
Neil asjaoludel, nagu märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 94, võttis vahekohus – määrates kindlaks hagejatele makstava hüvitise täpse suuruse – arvesse seda, kas kahju tekkis ka tegelikult ja kas see oli otseselt seotud stiimulite kava kehtetuks tunnistamisega, nagu nähtub eelkõige vahekohtu otsuse punktist 953, mis puudutab kahjutasu suhkru hinna tõusu hüvitamiseks, selle otsuse punktist 971, mis puudutab kahjutasu muude toorainete kui suhkru ja polüetüleentereftalaadi hinna tõusu hüvitamiseks, selle otsuse punktidest 982–985, mis puudutavad kahjutasu suhkru varumise võimaluse kadumise hüvitamiseks, ning sama otsuse punktidest 1016–1020, mis puudutab kahjutasu valmistoodangu müügist saamata jäänud kasumi hüvitamiseks.
154
Neljandaks ja viimaseks, nagu rõhutas Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punktis 117, tuleneb vahekohtuotsusega välja mõistetud hüvitis – kuivõrd selle eesmärk oli hüvitada kahju, mida vahekohtumenetluse hagejad väitsid end olevat kandnud seetõttu, et Rumeenia tunnistas kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks, sealjuures kahepoolset investeerimislepingut väidetavalt rikkudes – sellest kehtetuks tunnistamisest, mis on selle kahju põhjustanud asjaolu, mille eest vahekohus selle hüvitise välja mõistis.
155
Eespool punktidest 146–154 nähtub, et kui vahekohus leidis, et Rumeenia – nagu on meenutatud eespool punktis 145 – ei taganud vahekohtu hagejate tehtud investeeringute õiglast ja erapooletut kohtlemist kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõike 3 tähenduses, soovis ta hüvitada hagejatele kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamisega kaasnevad rahalised tagajärjed.
156
Nagu komisjon kohtuistungil rõhutas, ei iseloomustanud ega kvantifitseerinud vahekohus ka esiteks kahju, mis väidetavalt tulenes kõnealuse maksustiimulite kavast abisaajatele pandud kohustuste säilitamise tagajärgedest, vaatamata nende eeliste kaotamisele, mis olid sellega seotud varem, ja teiseks kahju, mis tulenes Rumeenia läbipaistmatust tegutsemisest, kuna ta ei hoiatanud investoreid piisavalt, et see kava lõpeb enne selle kehtivuse lõppemiseks kuulutatud kuupäeva.
157
Seega ei ole hagejatel alust väita, et vahekohtuotsusega ei hüvitatud vahekohtumenetluse hagejatele kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tagajärgi, vaid sellega mõisteti neile välja hüvitis kahju eest, mis tekkis Rumeenia tegevuse tõttu, kuna esiteks jäeti jõusse kohustused, mis on seotud selle kavaga kehtestatud eelistega vaatamata selle kehtetuks tunnistamisele, ja teiseks seetõttu, et nad ei teavitanud neid kehtetuks tunnistamisest õigeaegselt, rikkudes sellega oma kohustust tagada investorite investeeringute õiglane ja võrdne kohtlemine vastavalt kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõikele 3.
ii) Teine argument, et kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise kaudsete tagajärgede hüvitamist ei saa kvalifitseerida eeliseks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses
158
Hagejad lisavad, nagu on täpsustatud eespool punktis 118, et vähemalt juhul, kui Üldkohus peaks leidma, et vahekohtuotsusega hüvitati vahekohtumenetluse hagejatele kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tagajärjed, ei saa selle kehtetuks tunnistamise kaudsete tagajärgede, nagu saamata jäänud tulu või uute turgude võitmise võimaluse kaotamine, hüvitamist pidada eeliseks riigiabi käsitlevate õigusnormide tähenduses.
159
Sellega seoses märgivad hagejad, et vaidlusalused summad ei vasta summadele, mis nad oleksid saanud, kui kõnealust maksustiimulite kava ei oleks kehtetuks tunnistatud. Nende hinnangul kompenseerib vahekohtu otsusega määratud hüvitis selle korra kehtetuks tunnistamise kaudsed tagajärjed, st kulude suurenemise, mis tekkis seetõttu, et neil oli võimatu varuda suhkrut enne selle korra kehtivuse lõppemise kavandatavat kuupäeva, ja kasumi vähenemise, mille tingis turuosade kaotus tollimaksu tasumisega kaasnenud imporditud toorainete hinna kallinemise tõttu.
160
Neil asjaoludel, isegi kui eeldada, et vaidlusaluste summade maksmine tõi kaasa hüvitise ebaseadusliku või siseturuga kokkusobimatu abi tühistamise eest, mida kõnealune maksustiimulite kava endast kujutaks, rõhutavad kohtuasja T‑704/15 RENV hagejad, et summad, mille vahekohus määras hüvitisena saamata jäänud tulu või võimaluse kaotuse eest pärast selle kava kehtetuks tunnistamist, ei saa igal juhul vastavalt asjakohasele kohtupraktikale kujutada endast „eeliseid“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
161
Hagejate viidatud kohtupraktika kohaselt ei tähenda ebaseadusliku abi tagasinõudmine endise olukorra taastamiseks minevikusündmuste teistsugust ennistamist olenevalt hüpoteetilistest teguritest ja abi tagasinõudmine toob üksnes kaasa selle soodustuse tagasiandmise, mille abisaaja abist on saanud, mitte võimaliku majandusliku kasu tagastamist, mille ta soodustuse kasutamisega sai (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punktid 91 ja 92).
162
Kõigepealt tuleb märkida, et vahekohtu poolt vahekohtuotsuse alusel välja mõistetud hüvitise kvalifitseerimisel ei ole tähtsust asjaolul – olgu see siis tõendatud või mitte –, et see hüvitis vastas ebaseadusliku või siseturuga kokkusobimatu abi tühistamise eest makstavale hüvitisele; selles osas omab tähtsust üksnes küsimus, kas makstud hüvitis võis kujutada endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Lisaks ei mõjuta asjaolu, et vastavalt hagejate viidatud kohtupraktikale tähendab ebaseadusliku abi tagasinõudmine üksnes selle eelise tagasinõudmist, mille see abi saajale andis, ka seda, kuidas tuleb komisjonil kvalifitseerida vahekohtuotsusega selle sätte alusel välja mõistetud hüvitist.
163
Seejärel tuleb märkida, et eespool punktis 161 viidatud kohtupraktikaga on vastuolus see, kui ebaseadusliku abi tagasinõudmine puudutab võimaliku majandusliku kasu tagastamist, mille abisaaja ebaseadusliku abi kasutamisest sai. Igal juhul kohustab vaidlustatud otsus tagasi maksma vaidlusalused summad, mitte aga nõudma tagasi hüpoteetilist eelist, mis oleks tulenenud abisaaja poolt selle kasutamisest.
164
Eelis, mille käesoleva vaidluse hagejad said, on nimelt vahekohtuotsuse alusel välja mõistetud hüvitise maksmine.
165
Lisaks ei saa niisugune kahju hüvitamise hagi, nagu hagejad on esitanud vahekohtule, viia riigiabi eeskirjade tõhusast kohaldamisest kõrvalehoidmiseni (vt selle kohta 11. novembri 2015. aasta kohtuotsus Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, punktid 42–44). Kahjuhüvitis, mida makstakse turuosa kaotuse hüvitamiseks või tooraine varumise kaotuse hüvitamiseks või lõpuks mis tahes kahju hüvitamiseks, mis tuleneb abikava kehtetuks tunnistamisest, ei saa seega jääda riigiabiks kvalifitseerimata, kuna selline kahjuhüvitis vastab majandusliku eelise määratlusele nimetatud eeskirjade tähenduses.
166
Komisjon märgib selle kohta vaidlustatud otsuse põhjenduses 96 järgmist:
„[…] asjaolu, et [vahekohtumenetluse] hagejatele anti hüvitist kasumi eest, mis neil jäi saamata põhjusel, et nad pidid kandma ise oma tegevuskulud, samamoodi majanduslik eelis, mida ettevõtjal tavapärastes turutingimustes ja vahekohtuotsuse puudumisel ei oleks. Tavapärastes turutingimustes oleks ettevõtja pidanud kandma oma majandustegevusega kaasnevad kulud ise ega oleks seepärast sellist kasumit tootnud. Kolmandaks on eraldi ja täiendav eelis [vahekohtumenetluse] hagejatele intressi tasumine maksetelt, mis oleks väidetavalt tulnud minevikus teha, kuid mida ennast tuleks käsitada eelise andmisena.“
167
Tuleb aga tõdeda, et hagejad ei ole esitanud ühtegi argumenti, mis seaks kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduses 96 esitatud komisjoni järeldused, mille kohaselt vahekohtu määratud hüvitis kujutas endast majanduslikku eelist ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ja milleni ta jõudis pärast seda, kui oli analüüsinud eeliseid, mida anti hagejatele kõnealuse maksustiimulite kava raames ajavahemiku eest, mis jäi selle kehtetuks tunnistamise hetke ja kavakohase aegumise kuupäeva vahele.
168
Kõike eeltoodut arvesse võttes ei ole hagejad tõendanud, et komisjon leidis vääralt, et kõnealune abimeede kujutab endast majanduslikku eelist ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, mis maksti vahekohtumenetluse hagejatele kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tagajärgede hüvitamiseks.
169
Järelikult tuleb käesolev etteheide tervikuna tagasi lükata.
3) Teine etteheide, et eiratud on 27. septembri 1988. aasta kohtuotsust Asteris jt (106/87–120/87)
170
Nagu nähtub eespool punktist 119, põhineb käesolev etteheide eeldusel, et vahekohtu otsus tekitas hagejatele õiguslikke tagajärgi, kui mõistis neile välja hüvitise kahju eest, mis tekkis kahepoolse investeerimislepingu väidetava rikkumise tõttu, mis oli aluseks nende õigusele saada selle vahekohtuotsusega hüvitist. Seega ei ole vahekohtuotsuse alusel kahjutasu maksmine käsitatav riigiabina 27. septembri 1988. aasta kohtuotsuse Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punktid 23 ja 24) kohaselt.
171
Tasub meelde tuletada, et riigiabi, mis seisneb avaliku võimu meetmetes, mis soodustavad teatud ettevõtjaid või teatud tooteid, on õiguslikult olemuslikult erinev kahjuhüvitisest, mida riigisisestelt ametiasutustelt võidakse eraõiguslikele isikutele välja mõista nende poolt neile isikutele tekitatud kahju hüvitamiseks. Seega ei kujuta kahjuhüvitis endast riigiabi liidu õiguse tähenduses (vt selle kohta 27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punktid 23 ja 24).
172
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb lisaks teha vahet nõuetel, milles palutakse hüvitada õigusvastasest tegevusest tulenev kahju, ja nõuetel, milles palutakse hüvitada õigusnormide alusel tasumisele kuuluvad summad (vt selle kohta 27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punktid 25 ja 26 ning seal viidatud kohtupraktika).
173
Juhul, kui kohtu kaudu, isegi formaalselt kahju hüvitisena nõutavad summad, vastavad sellise eelise väljamaksmisele, mida hageja õigusnormide alusel nõuab, ei ole hagi eesmärk hüvitada kahju, mis on eraldiseisev kahjust, mis seisneb selle eelise täielikus maksmata jätmises, millele hageja arvas samade õigusnormide alusel olevat õigust (vt selle kohta 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus DOBELES HES, C‑702/20 ja C‑17/21, EU:C:2023:1, punktid 61 ja 62).
174
Seega, kui riigisiseste õigusnormidega on kehtestatud „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kujutab sellise summa väljamõistmine, mida kohtus nende õigusnormide alusel nõuti, endast samuti sellist abi (12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus DOBELES HES, C‑702/20 ja C‑17/21, EU:C:2023:1, punkt 65).
175
Nagu on meenutatud eespool punktis 165, ei saa abisaaja seega riigiabi käsitlevate eeskirjade tõhusast kohaldamisest kõrvale hoida, saades ilma riigiabi käsitlevale liidu õigusele tuginemata kahju hüvitamise otsuse, mille mõju võimaldab tal lõpuks jätkata kõnealuse abi rakendamist mitme aasta jooksul (vt selle kohta analoogia alusel 11. novembri 2015. aasta kohtuotsus Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, punktid 42–44).
176
Käesoleval juhul, nagu nähtub eespool punktidest 99–101, asendas liidu kohtusüsteem, milles vahekohus ei asu (apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsus, punkt 141), kahepoolses investeerimislepingus ette nähtud vahekohtumenetluse alates Rumeenia ühinemisest liiduga, st alates 1. jaanuarist 2007, mistõttu vahekohtu otsus, mille see kohus tegi pärast ühinemist, ei saa tuua hagejatele kaasa tagajärgi (21. septembri 2022. aasta kohtumäärus Romatsa jt, C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749, punktid 40–43).
177
Neil asjaoludel ja igal juhul ei ole vahekohtu otsuses antud kvalifikatsioon riigiabi olemasolu küsimuse analüüsimisel määrava tähtsusega. Vaidlusaluste summade väljamaksmist selle vahekohtuotsuse täitmiseks ei saa seega õiguslikult kvalifitseerida kahjuhüvitiseks liidu õiguse tähenduses ainuüksi põhjusel, et selline kvalifitseerimine tuleneb sellest vahekohtuotsusest.
178
Sellega seoses oli komisjonil seega õigus analüüsida – mida ta vaidlustatud otsuses ka tegi – riigiabi olemasolu sõltumata sellest, kuidas vahekohus seda õiguslikult liigitab.
179
Ent nagu nähtub teise väite esimese osa esimese etteheite analüüsist, järeldas komisjon, ilma et hagejatel oleks õnnestunud seda hinnangut kahtluse alla seada, et kõnealune abimeede kujutab endast vahekohtumenetluse hagejatele antud majanduslikku eelist kompensatsioonina kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tagajärgede eest, mitte kahju eest, mida nad väidetavalt kandsid Rumeenia tegevuse tõttu, kuna nad esiteks säilitasid selle kavaga kehtestatud eelistega seotud kohustused vaatamata selle kehtetuks tunnistamisele, ja teiseks seetõttu, et Rumeenia ei hoiatanud neid õigeaegselt sellest kehtetuks tunnistamisest.
180
Kuna ei ole tõendatud, et vaidlusaluste summade maksmisega kaasnes Rumeenia väidetavalt õigusvastase tegevusega tekitatud kahju hüvitamine, nagu on kirjeldatud eespool punktis 157, ei saa hagejad tulemuslikult väita, et kõnealune abimeede ei ole 27. septembri 1988. aasta kohtuotsuse Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punktid 23 ja 24) alusel kvalifitseeritav riigiabina.
181
Sellegipoolest lisavad hagejad, et vahekohtuotsusega ei saanud neile hüvitada ka väidetavalt ebaseadusliku või kokkusobimatu abi moodustava kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamist. Nende väitel on see nii sisuliselt seetõttu, et selle kava suhtes, mida rakendati enne Rumeenia ühinemist liiduga, ei ole kunagi kohaldatud riigiabi käsitlevaid liidu õigusnorme ega komisjoni pädevust.
182
Kõigepealt tuleb meenutada, et 27. septembri 1988. aasta kohtuotsusest Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punktid 23 ja 24) tulenev kohtupraktika, mille eiramisele hagejad viitavad, puudutab üksnes riigiabi kvalifitseerimist, kuna selles on üksnes sätestatud, et riigiabi on oma olemuselt põhimõtteliselt erinev kahjuhüvitisest.
183
Nagu nähtub eespool punktidest 139–157, järeldas komisjon õigesti, et vahekohtumenetluse hagejate saadud eelis ei kujuta endast õigusvastasest tegevusest tuleneva kahju hüvitamist 27. septembri 1988. aasta kohtuotsuse Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punktid 23 ja 24) tähenduses. Seega ei saa hagejate argumendid, millega soovitakse kahtluse alla seada vaidlustatud otsuse täiendavat põhjendust abi ebaseaduslikkuse kohta, mille komisjon esitas 27. septembri 1988. aasta kohtuotsuse Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457) kohaldamise välistamiseks, seada selles osas kahtluse alla selle otsuse põhjendatust.
184
Igal juhul ja täiendavalt võib meenutada, et vastavalt Euroopa lepingule assotsiatsiooni loomiseks ühelt poolt Euroopa ühenduste ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Rumeenia vahel, mis on ühenduse nimel sõlmitud ja heaks kiidetud nõukogu ja komisjoni 19. detsembri 1994. aasta otsusega 94/907/ESTÜ/EÜ, Euratom (EÜT 1994, L 357, lk 2; ELT eriväljaanne 11/59, lk 3; edaspidi „Euroopa leping“), artikli 64 lõike 1 punktile iii on kokkusobimatu käesoleva lepingu nõuetekohase toimimisega niivõrd, kui see võib mõjutada kaubandust ühenduse ja Rumeenia vahel, riigiabi, mis moonutab või ähvardab moonutada konkurentsi, soodustades teatavaid ettevõtjaid või teatavate kaupade tootmist. Vastavalt Euroopa lepingu artikli 64 lõikele 2 hinnati igasugust selle artikliga vastuolus olevat tegevust „[EMÜ] asutamislepingu artiklite 85, 86 ja 92 [hiljem ELTL artiklid 101, 102 ja 107] eeskirjade kohaldamisest tulenevate kriteeriumide alusel“.
185
Euroopa lepingus ette nähtud vastavusse viimise kohustuse täitmiseks võttis Rumeenia 1999. aastal vastu seaduse nr 143/1999 riigiabi kohta (lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat), mis sisaldas sama riigiabi määratlust, mis on sätestatud nimetatud lepingu artiklis 64 ja liidu õiguses. Selle seadusega määrati riigiabi järelevalve eest vastutavateks riigisisesteks asutusteks Consiliul Concurenţei (konkurentsinõukogu, Rumeenia) ja Oficiul Concurenței (konkurentsiamet, Rumeenia), kes on pädevad hindama Rumeenia poolt ettevõtjatele antud riigiabi kokkusobivust.
186
Käesolevas asjas täpsustas komisjon, et käesolev vaidlus ei kuulu 27. septembri 1988. aasta kohtuotsusest Asteris jt (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punktid 23 ja 24) tuleneva kohtupraktika kohaldamisalasse põhjusel – nagu nähtub sisuliselt vaidlustatud otsuse põhjendusest 103 –, et kuna kõnealune maksustiimulite kava tõi kaasa ebaseadusliku riigiabi andmise, siis [vahekohtumenetluse] hagejatele makstud hüvitis, mille summa vastas maksustiimulitele, millest nad pärast selle kava kehtetuks tunnistamist ilma jäeti, oli ise ebaseaduslik riigiabi.
187
Selles osas nähtub toimikust, et Rumeenia konkurentsinõukogu leidis 15. mai 2000. aasta otsuses, et „[t]oorainete tollimaksuvabastus on tegevuse jaoks antav riigiabi“ ning seda otsust ei ole vaidlustatud ega tühistatud.
188
Neil asjaoludel ei tähenda ainuüksi asjaolu, millele nad viitasid eespool punktis 181 meenutatud argumendi põhjendamiseks, et kõnealune maksustiimulite kava kehtestati enne Rumeenia ühinemist liiduga, et seda kava ei ole analüüsitud liidus kohaldatavate riigiabieeskirjade alusel. Selles osas ei ole oluline asjaolu, et komisjonil puudus pädevus sellist hinnangut anda, kuna selle hinnangu andis ametiasutus, kelle pädevust ei ole käesolevas vaidluses kahtluse alla seatud.
189
Hagejad ei saa seega ainuüksi sel põhjusel õiguspäraselt väita, et komisjon rikkus õigusnormi, kui ta leidis – nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 103 –, et vahekohtuotsusega määratud hüvitise tagajärg oli see, et vahekohtumenetluse hagejatele hüvitati kõnealuse maksustiimulite kava ebaseadusliku või kokkusobimatu abi tühistamine vastavalt eespool punktides 172–174 meenutatud kohtupraktikast tulenevatele põhimõtetele.
190
Kõike eeltoodut arvestades tuleb käesolev etteheide ja järelikult kogu käesolev väiteosa tagasi lükata.
[…]
c)
Kolmas osa, mille kohaselt ei ole kõnealune abimeede Rumeeniaga seostatav
201
Hagejad väidavad sisuliselt, et ICSID konventsiooni artiklite 53 ja 54 kohaselt on vahekohtuotsuse rakendamine või täitmine Rumeenia poolt tahtmatu ja automaatne tagajärg, mis tuleneb tema õiguslikest kohustustest teiste konventsiooniosaliste ees. Kuna Rumeenia on kohustatud seda otsust rakendama või täitma, ei ole vaidlusaluste summade maksmine seega selle liikmesriigi ühepoolne ja autonoomne otsus. Järelikult ei saa väidetavat abi temaga seostada asumaks seisukohale, et see kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses
202
Oma arutluskäigu põhjendamiseks viitavad hagejad 5. aprilli 2006. aasta kohtuotsusest Deutsche Bahn vs. komisjon (T‑351/02, EU:T:2006:104, punktid 100–102) tulenevale kohtupraktikale, mille kohaselt ei ole meetmed, mida liikmesriigid peavad liidu õiguse alusel võtma ja mille puhul neil ei ole mingit kaalutlusõigust, nendega seostatavad. Nad väidavad, et sama peaks kehtima ka rahvusvahelise õigusega kehtestatud meetmete puhul.
203
Lisaks on vahekohtu otsus vastavalt ICSID konventsioonile täitmisele pööratav kõigis osalisriikides, sealhulgas väljaspool liitu. Kuna vahekohtumenetluse hagejatel on seega õigus nõuda selle otsuse sundtäitmist seoses varaga, mis Rumeenial on välisriigis, ei otsusta selle täitmise üle tingimata Rumeenia kohus, mistõttu ei saa ka sel põhjusel väidetavat abi seostada Rumeeniaga.
204
Hagejad lisavad oma kirjalikes seisukohtades apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsusest tehtavate järelduste kohta, et vahekohtu otsus ei ole igal juhul Rumeeniaga seostatav. Nimelt tegi selle otsuse sõltumatu kohus, kuna Rumeenia ei kontrolli tema otsuseid ja neid ei saa Rumeenia kohtutesse edasi kaevata. Seetõttu ei saa seda otsust seostada nimetatud liikmesriigiga.
205
Komisjon, keda toetab Hispaania Kuningriik, ei nõustu hagejate argumentidega.
206
Kohtupraktika kohaselt peab selleks, et eeliseid saaks lugeda ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses „abiks“, need olema riigiga seostatavad (vt 13. septembri 2017. aasta kohtuotsus ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellega seoses tuleb märkida, et kui eelise annab avalik-õiguslik asutus, on see määratluse kohaselt riigiga seostatav (vt 15. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Oltchim vs. komisjon (T‑565/19, EU:T:2021:904, punkt 160 ja seal viidatud kohtupraktika).
207
Käesolevas asjas meenutab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduse 43 viiendas taandes, et ta leidis menetluse algatamise otsuses, et eelise andmise otsus on seostatav Rumeeniaga, olenemata sellest, kas Rumeenia rakendas vahekohtuotsust vabatahtlikult või kohtu korraldusel.
208
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 118–120 märgib komisjon kõigepealt, et Rumeenia vabatahtliku nõusolekuga sõlmida kahepoolne investeerimisleping tekkisid tingimused valikulise eelise tarvis.
209
Komisjon täpsustab seejärel, et vahekohtuotsuse alusel vahekohtumenetluse hagejatele määratud hüvitisest ühe hageja poolt Rumeenia ametiasutustele võlgnetavate maksude tasaarvestamise teel makstud hüvitise osa ning nende ametiasutuste poolt ülejäänud makse tasumine olid selle liikmesriigiga seostatavad, kuna need toimingud tehti vahekohtuotsuse rakendamise raames vabatahtlikult.
210
Komisjon leiab lisaks, et see, et Rumeenia maksis osa hüvitisest vahekohtu hagejate taotlusel riigisiseste kohtute ja nende määratud kohtutäiturite nõudel, on samuti seostatav selle liikmesriigiga, kuna need nõuded on seostatavad Rumeenia riigi ametiasutustega.
211
Märkides, et liidu õiguse kohaselt ei olnud Rumeenia kohustatud vahekohtuotsust täitma, järeldas komisjon, et „[s]eega on iga otsus rakendada või täita vahekohtuotsust, olenemata sellest, kas selle on teinud Rumeenia valitsus või Rumeenia kohtud, seostatav Rumeenia riigiga“.
212
Vaidlustamaks komisjoni hinnangut kõnealuse abimeetme Rumeeniaga seostatavuse kohta, tuginevad hagejad peamiselt eeldusele, et vahekohtuotsuse rakendamine või täitmine Rumeenia poolt kujutas endast selle liikmesriigi kohustust teiste ICSID konventsiooni osalisriikide ees.
213
Sellega seoses tuleb märkida, et alates Rumeenia ühinemisest liiduga asendas ELi lepingus ja EL toimimise lepingus ette nähtud õiguskaitsevahendite süsteem kahepoolses investeerimislepingus ette nähtud vahekohtumenetluse (apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuse punkt 145), mistõttu vahekohtu otsus, mis on tehtud pärast ühinemist, ei tekita Rumeeniale mingeid tagajärgi ega ole täidetav (21. septembri 2022. aasta kohtumäärus Romatsa jt, C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749, punkt 43).
214
Neil asjaoludel oli Rumeenia kohustatud vahekohtuotsuse kohaldamata jätma (vt selle kohta 21. septembri 2022. aasta kohtumäärus Romatsa jt, C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749, punkt 44). Järelikult ei ole hagejatel seda enam alust väita, et Rumeenia oli kohustatud seda otsust rakendama või täitma (vt selle kohta 21. septembri 2022. aasta kohtumäärus Romatsa jt, C‑333/19, ei avaldata, EU:C:2022:749, punkt 43)
215
Igal juhul ei saa ICSID konventsioon käesolevas asjas seoses vahekohtuotsuse täitmisega panna Rumeeniale kohustusi, mis tal olid kolmandate riikide ees ja millele neil on õigus Rumeenia vastu tugineda. Nagu on täpsustatud eespool punktis 106, ei saa ICSID konventsiooni sõlminud kolmanda riigi puhtalt faktilist huvi sellise otsuse täitmise vastu samastada selle kolmanda riigi poolse „õigusega“, mis toob Rumeeniale kaasa kohustuse seda täita (vt selle kohta 14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus), C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 76).
216
Kuna eeldus, millele hagejad käesoleva väiteosa põhjendamiseks tuginevad, on väär, ei mõjuta argumendid, millele see tugineb, vaidlustatud otsuse õiguspärasust.
217
Pealegi ei esita hagejad, viidates üksnes liidu õigust puudutavale kohtupraktikale, ühtegi tõendit, mis kinnitaks, nagu nad väidavad, et akti, mis tuleneb liikmesriigi õiguskorrast väljapoole jäävatest kohustustest, ei saa pidada sellele riigiga seostatavaks otsuseks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Nagu komisjon märgib, tähendaks hagejate arutluskäiguga nõustumine tegelikkuses seda, et kõigil liikmesriikidel on lubatud riigiabi kontrollimisest kõrvale hoida seni, kuni nad on võtnud endale rahvusvahelise kohustuse rakendada teatud riigiabimeedet.
218
Lisaks ei saa asjaolu, et Rumeenia püüdis vahekohtuotsuse täitmisele vastu seista või et komisjon ei saanud meetme seostatavuse hindamisel tugineda sellele, et Rumeenia ühinemine kahepoolse investeerimislepinguga oli vabatahtlik, nagu väidavad hagejad, tähendada, et selle vahekohtuotsuse rakendamine või täitmine ei oleks olnud Rumeeniaga seostatav muudel põhjustel, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugines. Nimelt on selge, nagu nähtub selle otsuse põhjendusest 120, mis on välja toodud eespool punktis 210, et selle liikmesriigi ametiasutused maksid hüvitise tegelikult välja, mistõttu nad osalesid selle rakendamises või täitmises (vt selle kohta 15. mai 2019. aasta kohtuotsus Achema jt (C‑706/17, EU:C:2019:407, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
219
Lisaks, mis puudutab hagejate viidatud asjaolu, et sellise vahekohtuotsuse sundtäitmine, mis tehti pärast kolmanda riigi kohtu tehtud otsust, tähendaks Rumeenia varade arestimist välismaal, siis piisab, kui tõdeda, et sellist täitmist vaidlustatud otsuse tegemise hetkel ei toimunud, mistõttu ei ole see argument käesolevas vaidluses asjakohane.
220
Lõpuks ei mõjuta asjaolu, et vahekohtuotsuse tegi sõltumatu kohus, kõnealuse abimeetme seostatavuse hindamist. Nimelt, nagu nähtub eespool punktidest 125–136, ei ole vaidlustatud otsuse ese mitte see vahekohtuotsus, vaid vaidlusaluste summade maksmine selle vahekohtuotsuse täitmiseks või rakendamiseks.
221
Kõike eeltoodut arvestades tuleb käesolev väiteosa ja järelikult teine väide tervikuna tagasi lükata.
[…]
5.
Viies väide, et kõnealusest meetmest abisaajad on vääralt kindlaks määratud ning otsus on põhjendamata
284
Hagejad väidavad, et komisjon on kõnealusest meetmest abisaajate kohta antud hinnangus teinud ilmse vea ega ole oma hinnangut põhjendanud, kui järeldas, et esiteks moodustasid Ioan ja Viorel Micula kui füüsilised isikud koos teiste hagejatega ühe majandusüksuse, ilma et ta oleks tõendanud, et nad ise tegelesid majandustegevusega, selleks et neid saaks pidada ettevõtjateks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, teiseks moodustasid kõik hagejad ühe majandusüksuse, ja kolmandaks olid kõnealusest meetmest abisaajateks hagejaks olevad ettevõtjad, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled.
285
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
286
Korrakohase õigusemõistmise huvides tuleb enne käesoleva väite esimese osa analüüsimist, mis puudutab nimetatud otsuse põhjendatust, analüüsida selle väite teist osa, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjenduse puudumist.
287
Arvestades käesoleva väite põhjendamiseks esitatud argumente, on samuti otstarbekas hinnata selle väite iga osa esiteks Ioani ja Viorel Miculat puudutavas osas ning teiseks osas, milles see puudutab hagejaks olevaid ettevõtjaid, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled.
a)
Teine osa, mille kohaselt ei ole otsus põhjendatud
288
Tasub meenutada, et ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustus on oluline vorminõue (18. juuni 2015. aasta kohtuotsus Ipatau vs. nõukogu, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, punkt 37) ning põhjendus peab vastama asjaomase akti olemusele, sellest peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada kontrolli. Põhjendamise nõuet tuleb niisiis hinnata arvestades juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ja huvi, mis võib olla selgituste saamiseks akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses puudutab. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna otsuse põhjenduse vastavust ELTL artikli 296 nõuetele ei tule hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (2. aprilli 1998. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punkt 63, ja 15. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, punkt 79).
289
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, võis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendusi muutmata tugineda vahekohtuotsusest tulenevatele asjaoludele, mille hagejad ise hagiavaldusele lisasid, kuid mida ei ole korratud selle otsuse põhjendustes, et vastata argumentidele, mille hagejad esitasid Üldkohtu menetluses.
290
Nagu on meenutatud eespool punktis 288, tuleb akti põhjendusi hinnata mitte ainult vaidlustatud akti enda sisu alusel, vaid ka selle konteksti alusel, milleks on käesoleval juhul vahekohtumenetlus ja selle tulemusel tehtud vahekohtuotsus.
291
Selliseid asjaolusid teadsid ka vahekohtu hagejad, kellele vahekohtuotsus oli suunatud. Lisaks tuleb asuda seisukohale, et hagejaks olevatel ettevõtjatel, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, oli võimalik sellistest asjaoludest kaudselt teada saada Ioan ja Viorel Micula, st oma enamusaktsionäride vahendusel (vt selle kohta analoogia alusel 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Olympiaki Aeroporia Ypiresies vs. komisjon, T‑68/03, EU:T:2007:253, punkt 45).
292
Neil asjaoludel ei saa hagejad tulemuslikult väita, et komisjon täiendas hagiavalduses ja repliigis esitatud argumentidele vastates vaidlustatud otsuse põhjendusi, viidates vahekohtuotsuse sisule.
293
Nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 91, leidis komisjon käesolevas asjas järgmist:
„[v]ennad Miculad ja kolm äriühingust hagejat moodustavad koos ühe majandusüksuse, mis kujutab endast [ELTL] artikli 107 lõike 1 kohaldamisel ettevõtjat. Sellesse majandusüksusesse kuuluvad ka teised EFDG äriühingud (European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Scandic Distilleries SA, Transilvania General Import-Export SRL, West Leasing SRL), kelle väidetavate kahjudega seoses anti vendadele Miculadele vahekohtuotsusega hüvitist. Abimeetme lõplik abisaaja on kõnealune majandusüksus, mis koosneb viiest hagejast ja nimetatud EFDG äriühingutest“.
1) Vaidlustatud otsuse põhjendused osas, milles Ioan ja Viorel Micula loetakse kõnealusest meetmest abisaajateks
294
Pärast seda, kui komisjon oli vaidlustatud otsuse põhjenduses 85 märkinud, et vahekohtumenetluse hagejaks olevad kolm äriühingut ja vennad Miculad üheskoos moodustavad riigiabieeskirjade kohaldamisel ühe majandusüksuse, järeldas ta sellest, et asjaomaseks ettevõtjaks tuleb pidada seda majandusüksust, ning esitas selle otsuse põhjendustes 85–89 põhjused, miks ta leidis, et viis hagejat moodustasid ühe majandusüksuse. Eelkõige märkis ta, et kolme hagejaks oleva äriühingu kapital kuulub otseselt või kaudselt „sisuliselt“ Ioan ja Viorel Micula ainuomandisse ja seega on vendadel Miculadel selle omandiõiguse alusel nende äriühingute üle „täielik kontroll“. Ta lisas nimetatud otsuse põhjenduses 88, et vahekohtumenetluse hagejaks olevad ettevõtjad nõustusid sellega, et vaidlusalused summad makstakse Ioan ja Viorel Miculale, ning järeldas sellest, et selline tegevus näitab, et vahekohtumenetluse hagejad ei ole vendadest sõltumatud.
295
Lõpuks, vastuseks hagejate argumentidele viitas komisjon käesolevas menetluses vahekohtuotsusele, tuues välja nende endi tunnistused, millest nähtub, et nad moodustasid koos vahekohtumenetluse hagejaks olevate ettevõtjatega ühe ja sama ettevõtja. Nii rõhutas ta, et vahekohtumenetluses kvalifitseerisid vahekohtumenetluse hagejad oma ettevõtlusorganisatsiooni „integreeritud ettevõtja mudeliks“, „perekonnasiseseks ettevõtjaks, mille otsused tehti suuliselt ja milles puudus tava töötada kirjalike plaanide alusel“, või „tootmisettevõtjate integreeritud süsteemiks“.
296
Neil asjaoludel on vaidlustatud otsus piisavalt põhjendatud, et võimaldada Ioan ja Viorel Miculal mõista põhjendusi, mille alusel komisjon leidis, et neid tuleb käsitada koos vahekohtumenetluses olevate ettevõtjatega riigiabi käsitlevate õigusnormide kohaldamisel ühe majandusüksusena, mistõttu tuleb neid pidada kõnealusest meetmest abisaajateks. Nimetatud otsus oli piisavalt põhjendatud seda enam, et see võeti vastu viimastele hästi teada olnud kontekstis (vt selle kohta 13. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon, T‑314/15, ei avaldata, EU:T:2017:903, punkt 110 ja seal viidatud kohtupraktika).
297
Käesoleva väiteosa esimene etteheide tuleb seega tagasi lükata.
2) Vaidlustatud otsuse põhjendused selle kohta, milles loetakse kõnealusest meetmest abisaajateks need hagejaks olevad ettevõtjad, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled
298
Nagu vaidlustatud otsusest nähtub, tõi komisjon pärast seda, kui ta oli nimetatud otsuse põhjendustes 81 ja 82 meenutanud ettevõtja määratlust kohtupraktika tähenduses ja tingimusi, mis võimaldavad juriidilisi või füüsilised isikuid koos pidada riigiabi eeskirjade kohaldamisel üheks majandusüksuseks, välja põhjused, miks ta leidis, et kõik hagejad, sealhulgas hagejaks olevad ettevõtjad, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, moodustasid ühe majandusüksuse.
299
Mis puudutab nende hagejaks olevate ettevõtjate kuulumist ühte majandusüksusesse, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, siis märkis komisjon pärast seda, kui ta oli maininud, et need ettevõtjad on osa suuremast EFDG kontsernist, vaidlustatud otsuse põhjenduses 87, et vahekohtumenetluse hagejad nõudsid selle menetluse käigus hüvitist ka teiste hagejaks olevate äriühingute jaoks, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, ning määras kindlaks nõutava hüvitise suuruse kogu kontsernile väidetavalt tekkinud kahju eest. Samuti märkis ta samas põhjenduses, et vahekohus tuvastas, et Ioan ja Viorel Miculale kuulus otseselt või kaudselt vähemalt 99,96% nende kapitalist, ning hagejate käitumine vahekohtumenetluse käigus ja vahekohtu vastavad otsused näitavad, et „vennad Miculad ja kolm äriühingust [vahekohtumenetluse]hagejat, nagu ka EFDG [kontserni] kuuluvad […] äriühingud, [kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled] moodustavad ühe majandusüksuse, millel on samad majanduslikud huvid“. Ta täpsustas selle otsuse põhjenduses 89, et Ioan ja Viorel Miculal oli tänu oma omandisuhtele „täielik kontroll“ nende äriühingute üle, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled. Neil asjaoludel järeldas komisjon, nagu on täpsustatud eespool punktis 293, et „abimeetme lõplik abisaaja [oli] see üks majandusüksus, mis koosneb viiest [vahekohtumenetluse] hagejast ja [selle kontserni] äriühingutest“.
300
Lisaks leidis komisjon vastuseks hagejate argumentidele käesolevas menetluses, viidates vahekohtumenetluses hagejate antud ütlustele, et EFDG kontserni arendamisel järgiti integreeritud ja ühtset äriplaani, kuna „uued ettevõtjad ja uued investeeringud on integreeritud olemasolevatesse ettevõtetesse ja investeeringutesse, nii et kõik ettevõtjad tegid koostööd toodete tõhusal väljatöötamisel, tootmisel, pakendamisel ja turustamisel“.
301
Vaidlustatud otsuse põhjendustest ja selle vastuvõtmise kontekstist nähtub, et hagejatest ettevõtjatel, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, oli võimalik mõista põhjuseid, miks komisjon leidis, et ka neid tuleb pidada kõnealusest meetmest abisaajateks.
302
Sellega seoses tuleb märkida, et hagejate argument, et vaidlustatud otsuses ei ole ühtegi põhjendust selle kohta, miks tuleks ettevõtjaid, kes ei olnud vahekohtumenetluse hagejad, pidada kõnealusest abist väidetavalt „tegelikult kasusaanuteks“, on lisaks tulemusetu, kuna komisjon ei ole selles otsuses mitte kusagil tuginenud abisaajate tuvastamiseks mõistele „tegelik kasusaaja“.
303
Arvestades kõike eeltoodut, tuleb käesoleva väiteosa teine etteheide ja järelikult väite see osa tervikuna tagasi lükata.
b)
Esimene osa, mis puudutab ilmset hindamisviga
304
Hagejad väidavad, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt ja sisuliselt tõendanud, et Ioan ja Viorel Miculal oli oma osaluse tõttu EFDG kontserni ettevõtjate kapitalis ning neid nimetatud ettevõtjatega ühendavate sidemete tõttu – lisaks oma õiguste teostamisele nende ettevõtjate aktsionäridena – tegelikult võimalik sekkuda konkreetselt selle kontserni ettevõtjate juhtimisse, mistõttu nad moodustavad selliste ettevõtjatega ühe majandusüksuse.
305
Hagejad väidavad eelkõige, et vaidlustatud otsuse põhjendused, mis puudutavad esiteks nende hagejaks olevate ettevõtjate, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, põhihuvide – mis pealegi ei ole tõendatud – olemasolu, teiseks asjaolu, et Ioan ja Viorel Miculal oli vahekohtumenetluses lubatud nõuda hüvitist kahju eest, mida nad kandsid nende ettevõtjate kaudu, ning kolmandaks asjaolu, et vahekohus määras kahjutasu viiele vahekohtumenetluse hagejale „ühiselt“, ei ole piisavad, et tõendada Ioan ja Viorel Micula kontrolli majandusüksuse üle, mille nad väidetavalt moodustasid koos EFDG kontserni ettevõtjatega.
306
Hagejad on seisukohal, et kuigi riigiabi ei saa anda füüsilistele isikutele, kes ise ei ole ettevõtjad, tegi komisjon vaidlustatud otsuses ilmse hindamisvea, kui ta nimetas kõnealusest abimeetmest abisaajatena Ioan ja Viorel Miculat, kes ei tegelenud majandustegevusega.
307
Hagejad lisavad, et kuigi vahekohtuotsusega hüvitati Ioan ja Viorel Miculale kahju, mida nad kandsid ainuüksi seetõttu, et nad olid nende hagejaks olevate ettevõtjate aktsionärid, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, ei saa ka neid ettevõtjaid, kellele hüvitist ei makstud, pidada kõnealusest abimeetmest abisaajateks.
308
Pealegi puudutab vahekohtu otsuses tehtud analüüs aastaid 2000–2009, mitte vaidlustatud otsuses arvestatud ajavahemikku.
309
Tuleb meenutada, et liidu konkurentsiõigus ja eelkõige ELTL artikli 107 lõikes 1 esitatud keeld peavad silmas ettevõtjate tegevust (25. juuli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania jt, C‑128/16 P, EU:C:2018:591, punkt 34).
310
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähendab mõiste „ettevõtja“ konkurentsiõiguse kontekstis mis tahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt, C‑222/04, EU:C:2006:8, punkt 107 ja seal viidatud kohtupraktika).
311
Majandustegevus on igasugune tegevus, mis seisneb kaupade või teenuste pakkumises teataval turul (vt 27. juuni 2017. aasta kohtuotsus Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, punkt 45 ning seal viidatud kohtupraktika).
312
Nii on liidu konkurentsiõiguses seoses ettevõtjate tegevusega otsustav kriteerium turul tegutsemise ühtsus, ilma et eri äriühingute formaalne eraldamine tulenevalt sellest, et neil on eraldiseisev õigusvõime, saaks konkurentsinormide kohaldamisel sellist ühtsust välistada (27. juuni 2024. aasta kohtuotsus Unichem Laboratories vs. komisjon, C‑166/19 P, ei avaldata, EU:C:2024:548, punkt 52).
313
Seega, kui õiguslikult eraldiseisvad füüsilised ja juriidilised isikud moodustavad ühe majandusüksuse, tuleb neid liidu konkurentsieeskirjade kohaldamise seisukohast kohelda ühe ettevõtjana. Riigiabi valdkonnas tekib küsimus majandusüksuse olemasolu kohta siis, kui tuleb kindlaks teha abisaaja (vt 19. mai 2021. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
314
Üheks asjaoluks, et teha riigiabi valdkonnas kindlaks majandusüksuse olemasolu või selle puudumine, on muu hulgas asjaomase ettevõtja kuulumine äriühingute kontserni, mida kontrollib otseselt või kaudselt üks nendest äriühingutest, identse või paralleelse majandustegevusega tegelemine ning asjaomaste äriühingute majandusliku sõltumatuse puudumine, teatud üksuse kontrollitava ühtse kontserni moodustamine, teises äriühingus kontrollosalust omava üksuse kontrolli, algatuste tegemise ja rahalise toetuse ülesannete täitmise võimalus, ning orgaaniliste ja funktsionaalsete sidemete olemasolu nende vahel (vt 19. mai 2021. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
315
Kuigi kõige sagedamini tegeletakse majandustegevusega otse turul, ei ole siiski välistatud, et majandustegevus koosneb selliste asjaolude kogumist, kus üks üksus on otseselt turuga kontaktis ja teisalt terviku moodustava majandusüksuse sees seda üksust kontrolliv üksus on kaudselt turuga kontaktis (10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt, C‑222/04, EU:C:2006:8, punktid 109 ja 110).
316
Sellegipoolest tuleb rõhutada, et üksnes osaluste, isegi kontrollosaluste omamisest ei piisa, et nende osaluste omaniku tegevust majandustegevuseks lugeda, kui see tekitab üksnes aktsionäriks või osanikuks olemisega kaasnevate õiguste kasutamist ning olenevalt olukorrast dividendide saamist, mis on lihtsalt omandi viljad (10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt, C‑222/04, EU:C:2006:8, punkt 111).
317
Seevastu tuleb äriühingus kontrollosalust omavat üksust, kes tegelikult ka seda äriühingut kontrollib, sekkudes otseselt või kaudselt selle juhtimisse, lugeda aktiivselt kontrollitava ettevõtja majandustegevuses osalevaks ning ta tuleb seega ise kvalifitseerida ettevõtjaks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses (10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt, C‑222/04, EU:C:2006:8, punktid 112 ja 113).
318
Komisjonil on lai kaalutlusõigus, et teha kindlaks, kas kontserni kuuluvaid äriühinguid tuleb riigiabi kava kohaldamise eesmärgil lugeda üheks majandusüksuseks või õiguslikult ja rahaliselt sõltumatuks majandusüksuseks (29. juuni 2000. aasta kohtuotsus DSG vs. komisjon, T‑234/95, EU:T:2000:174, punkt 124).
319
Liidu kohtu kontroll selles osas peab piirduma menetlusnormide järgimise, põhjendamiskohustuse täitmise, faktide sisulise õigsuse kontrollimisega ning selle kontrollimisega, ega ei ole tehtud ilmset hindamisviga või kuritarvitatud võimu. Selleks tuleb liidu kohtul muu hulgas kontrollida nii esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldusväärsust ja sidusust kui ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ning kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nendest on tehtud (vt 19. mai 2021. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punktid 69 ja 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
320
Riigiabi küsimuses tehtud otsuse õiguspärasust peab liidu kohus hindama seda informatsiooni arvesse võttes, mis võis olla komisjoni käsutuses otsuse tegemise hetkel, mis sisaldab ka teavet, mis on antava hinnangu jaoks vajalik ning mida ta oleks võinud haldusmenetluse käigus küsides saada (vt selle kohta 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, punktid 70 ja 71).
1) Esimene etteheide, et on tehtud ilmne hindamisviga seoses Ioan ja Viorel Micula määramisega kõnealuse abimeetme saajateks
321
Käesolevas asjas on selge, et kõik vahekohtumenetluse hagejad olid vaidlusaluste summade saajad. Üldkohtu kodukorra artikli 89 alusel 30. mail 2023. aastal võetud menetlust korraldava meetmega Üldkohtu esitatud kirjalikele küsimustele (edaspidi „30. mai 2023. aasta menetlust korraldav meede“) antud vastustes tunnistavad Ioan ja Viorel Micula sõnaselgelt, et nad said sellest maksest kasu.
322
Asjaolu, et osa summadest „blokeeriti“ viie vahekohtu hageja nimel avatud kontole, ei sea seda järeldust kahtluse alla. Nimelt ei ole riigi ressursside tegelik ülekandmine nõutav, kui abisaajatele on õigus antud (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Arriva Italia jt, C‑385/18, EU:C:2019:1121, punkt 36).
323
Ioan ja Viorel Micula väidavad siiski, et vaidlusalustest summadest võisid nad sisuliselt kasu saada üksnes EFDG kontserni äriühingute aktsionäridena, mitte majandustegevusega tegelevate üksustena. See nähtub eelkõige arutluskäigust, mida vahekohus kasutas vahekohtu otsuse põhjendamiseks.
324
Esiteks, ilma et hagejad seaksid kahtluse alla vahekohtu tuvastatud faktilisi asjaolusid, mida korrati vaidlustatud otsuse põhistamiseks, nähtub toimikust, et vahekohtumenetluses, mida kinnitavad vahekohtumenetluse hagejate poolt 22. detsembril 2009 esitatud seisukohad ja ütlused, mida korrati vahekohtuotsuse põhjendamiseks, laiendasid Ioan ja Viorel Micula – nagu nähtub nimetatud otsuse punktist 160 – pärast seda, kui nende esialgsed investeeringud olid edukad, jookide tootmistegevust, ehitades üles hilisema integreeritud tootmissüsteemi. Sellega seoses väitsid vahekohtumenetluse hagejad, nagu nähtub selle otsuse punktist 161, et nende tootmistegevuse laiendamine uute ettevõtjate asutamise kaudu oli mõeldud kattuma varasematele ettevõtjatele ette nähtud maksustiimulite kehtivuse lõppemisega. Uued ettevõtjad ja uued investeeringud integreeriti seega olemasolevatesse ettevõtetesse ja investeeringutesse, mistõttu kõik ettevõtjad tegid koostööd, „et tooteid tõhusalt välja töötada, toota, pakendada ja turustada“. Täpsemalt nähtub nende 22. detsembri 2009. aasta repliigist, mida korrati sama otsuse punktis 164, et vahekohtumenetluse hagejad viisid oma destilleerimistehase, millest hiljem sai äriühing Scandic Distillerie, üle Bihori maakonda, et saada kasu kõnealusest maksustiimulite kavast.
325
Kuigi Ioan ja Viorel Micula kavatsesid esialgu oma tegevuse Ștei-Nuceti kaevanduspiirkonnas ümber suunata, otsustasid nad, nagu on täpsustatud vahekohtu otsuse punktis 554, jääda Bihori maakonda, et saada kasu kõnealusest maksustiimulite kavast. Sellega seoses teatasid nad, et hagejaks olevad ettevõtjad European Food, Starmill ja Multipack loodi esiteks suurema osa tooraine importimiseks, teiseks selleks, et luua ettevõttesiseselt integreeritud vilja jahvatamise seadmed, ja kolmandaks kontserni äriühingute peaaegu kõigi toodete pakendamiseks ja märgistamiseks. Samuti teatasid nad, nagu nähtub nende 22. detsembril 2009 antud ütlustest, et nende äristrateegia mudel nägi ette tänu nende käitiste vertikaalsele integreerimisele saavutada selle kava abil pikas perspektiivis kasumlikkus. Seega pidid vahekohtu hagejad tegema esialgse investeeringu, et saada kasu stiimulitest arendada integreeritud, konkurentsivõimelist ja tõhusat tegevust pikas perspektiivis.
326
Samuti nähtub vahekohtumenetluse hagejate 13. mail 2011 esitatud seisukohtadest, nagu need on välja toodud vahekohtuotsuse punktis 555, et nad määratlesid end „pereettevõtetena“ ning et Ioan ja Viorel Micula olid hoolikalt analüüsinud kõnealuse maksustiimulite kava mõju, seda, kuidas nad võisid sellest kasu saada, ning võrdlesid enne sellesse investeerimise otsuse tegemist ebasoodsas olukorras olevas piirkonnas tegutsemisega seotud ebamugavusi, kus puudus asjakohane taristu ja kvalifitseeritud töötajad, ning eeliseid, mida see kava annab.
327
Nagu nähtub vahekohtuotsuse punktist 1067, mainisid vahekohtumenetluse hagejad ka oma „üldist ärimudelit“, mis seisnes jätkusuutliku „tootmisplatvormi“ ehitamises kõnealuse maksustiimulite kava lõppedes.
328
Ühe nende kutsutud tunnistaja ütlustest, millele on enda kaitseks viidatud vahekohtuotsuse punktis 1072, mida korrati selle otsuse punktis 1071, nähtub, et viimane lisas oma esimesse avaldusse diagrammid, mis näitasid „eri seadmete integreerimist“, mis võimaldas tal sisuliselt esile tuua, et EFDG kontserni esialgne kavandamine, mis puudutas selle taristu jagamist, võimaldas saavutada olulist kokkuhoidu, mis reinvesteeriti „ettevõtte laienemisse ja integreerimisse“.
329
Vahekohtumenetluse käigus vahekohtumenetluse hagejate antud ütlustest ja seisukohtadest nähtub, et Ioan ja Viorel Micula osalesid selle menetluse poolteks olevate hagejate majandustegevuses, osaledes otseselt või kaudselt nende juhtimises.
330
Teiseks tuleb lisada, et vahekohtuotsusega määratud ühine hüvitis ja asjaolu, et vahekohtumenetluse hagejaks olevad ettevõtjad nõudsid vahekohtumenetluses kõnealuste summade maksmist Ioan ja Viorel Miculale, millele viimased vastu ei vaidle, kinnitavad vahekohtumenetluse hagejatest ettevõtjate nii funktsionaalse kui ka organisatoorse autonoomsuse puudumist.
331
Kolmandaks ja viimaseks nähtub vahekohtuotsuse punktist 1245, millele komisjon tugines, et vahekohtul puudus „kavatsus arutada küsimust, kas aktsionäride hüvitis [oli] võrdne selle aluseks oleva äriühingu kantud kahjuga“, ning lisas, et ta oli veendunud, et „arvestades [Ioan ja Viorel Micula] osaluse suurust EFDG kontserni äriühingutes, kandsid [nad] kaudselt vähemalt suurt osa või peaaegu kogu hagejaks olevatele äriühingutele otseselt tekitatud kahjust“. Neil asjaoludel ei saa hagejad väita, et Ioan ja Viorel Miculale maksti hüvitist ainuüksi kui kõnealuste ettevõtjate aktsionäridele.
332
Hagejate ülejäänud argumendid nende väidete põhjendamiseks ei saa samuti olla tulemuslikud.
333
Esiteks ei mõjuta asjaolu, et ei Ioan ega Viorel Miculal üksi ei ole enamusosalust ühegi EFDG kontserni kuuluva ettevõtja kapitalis, nende ja nimetatud ettevõtjate vahelise ühe majandusüksuse olemasolu, kuna viimased on ühiselt samade ettevõtjate enamusaktsionärid.
334
Hagejad väidavad seejärel, et vahekohtuotsusest tulenevad asjaolud puudutavad üksnes ajavahemikku 2000–2009 ega ole seega vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal ühe majandusüksuse olemasolu hindamisel asjakohased.
335
Sellega seoses tuleb märkida, et oma vastustes kirjalikele küsimustele, mis esitati talle 30. mai 2023. aasta menetlust korraldava meetme raames, märkis komisjon, et „hagejad ei ole ametliku uurimismenetluse käigus kunagi väitnud, et Ioan ja Viorel Micula [kontrolli]suhted EFDG [kontserni] äriühingute üle, kelle eest hüvitist määrati, on pärast [hüvitisega hõlmatud] ajavahemikku muutunud“. Komisjon lisas, et kuigi ametliku uurimismenetluse käigus tõstatati küsimus ühe majandusüksuse olemasolu kohta, „ei esitanud vahekohtumenetluse hagejad ühtegi faktilist asjaolu ega tõendit, mis kõneleks vastu komisjoni esialgsele järeldusele, mille kohaselt Ioan ja Viorel Micula kontrollisid äriühinguid, kelle kahjude eest määras vahekohus kahjuhüvitist, ega põhjuseid, miks [see kohus] mõistis need välja ka nendele füüsilistele isikutele“.
336
Hagejad, kes ei ole selliseid väiteid vaidlustanud, ei ole tõendanud ega ka väitnud, et nende kapitalistruktuur või sisemine töökorraldus olid muutunud selle ajavahemiku lõpust, mille eest neile hüvitist maksti, kuni vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseni.
337
Lõpuks, kuigi komisjon ei ole vaidlustatud otsuses leidnud – nagu ta ka ise möönab –, et Ioan ja Viorel Miculat tuleb riigiabi käsitlevate õigusnormide kohaldamisel samuti käsitada füüsiliste isikutena, ei mõjuta see asjaolu kõnealusest abimeetmest abisaajate kvalifitseerimist, kuna ta leidis nimetatud otsuse põhjenduses 85, et nad moodustasid koos kõigi vahekohtumenetluses hagejaks olevate ettevõtjatega ühe majandusüksuse, mis kujutas endast nimetatud õigusnormide kohaldamisel asjaomast ettevõtjat.
338
Ioan ja Viorel Micula ei saa seega väita, et nad ei tegele majandustegevusega vaidlustamaks järeldust, et nad olid vaidlusaluste summade maksmise tõttu riigiabi saajad.
339
Võttes arvesse kõike eelnevat ja arvestades komisjoni ulatuslikku kaalutlusõigust, tuleb käesoleva väiteosa esimene etteheide tagasi lükata.
2) Teine etteheide, mis puudutab ilmset hindamisviga seoses sellega, et kõnealusest abimeetmest abisaajateks nimetati hagejaks olevad ettevõtjad, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled
340
Käesolevas asjas nähtub esiteks komisjoni poolt kostja vastuses viidatud vahekohtuotsuse punktis 937 esitatud diagrammist, mis kujutas endast EFDG kontserni struktuuri ja mille vahekohtumenetluse käigus esitas üks vahekohtumenetluse hagejate taotletud ekspert, et Ioan ja Viorel Miculale kuulub 95% äriühingu Transilvania General Import-Export kapitalist, millele kuulub ühelt poolt 20% European Drinksi kapitalist, samal ajal kui ülejäänud 80% kuulub otse Micula vendadele, ning teiselt poolt 58% äriühingu West Leasing kapitalist, kusjuures ülejäänud 42% kuulub samuti otseselt Micula vendadele.
341
Lisaks tõendab EFDG kontserni äriühingute kapitalistruktuuri diagramm, et Ioan ja Viorel Miculale kuulub 99% äriühingu Rieni Drinks ja 96% äriühingu Scandic Distilleries kapitalist.
342
Nagu nähtub vahekohtuotsuse punktist 156, kinnitasid Ioan ja Viorel Micula vahekohtumenetluses sõnaselgelt, et nad on EFDG kontserni ettevõtjate enamusaktsionärid, ilma et hagejad oleksid selle väite õigsust vaidlustanud.
343
Ioan ja Viorel Micula, kes ei ole tõendanud ega ka mitte väitnud, et nende osalus EFDG kontserni ettevõtjate kapitalis on alates vahekohtuotsuse vastuvõtmisest muutunud, nagu nähtub eespool punktist 336, omavad seega otseselt ja kaudselt peaaegu kõiki hagejaks olevaid ettevõtjaid, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled. Lisaks ei ole vaidlustatud esiteks seda, et need hagejad on ettevõtjad, kuna nad tegelevad reaalse majandustegevusega, ja teiseks seda, et need ettevõtjad kuuluvad sellesse kontserni, mis tegeleb muu hulgas toiduainete, jahvatustoodete või plastpakendite tööstusliku tootmisega.
344
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et võttes arvesse nende omandiõigust kõigi hagejaks olevate ettevõtjate suhtes, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, täidavad Ioan ja Viorel Micula nende kogu või peaaegu ainuosaluse omamise kaudu kõigis nendes ettevõtjates algatuste tegemise ja rahalise toetuse ülesandeid viisil, mis tagab nende ainu- või peaaegu ainukontrolli.
345
Lisaks, jätkates identset või paralleelset majandustegevust, moodustavad ettevõtjad, keda kontrollivad Ioan ja Viorel Micula, ühtse terviku nii rahalises kui ka tööstuslikus plaanis, moodustades seega ühe kontserni, mis on viimaste kontrolli all.
346
Teiseks nähtub vahekohtumenetluse käigus esitatud vahekohtu hagejate enda ütlustest, et nende äristrateegia mudeli eesmärk oli nende seadmete vertikaalne integratsioon, et nad määratlesid end „pereettevõttena“, kelle otsused tehti suuliselt, ning et nad ei olnud harjunud tegutsema kirjalike plaanide alusel, ning lõpuks, et nende „terviklik majandusmudel“ seisnes pärast kõnealuse maksustiimulite kava lõppemist jätkusuutliku tootmisplatvormi ehitamises, mille raames on Ioan ja Viorel Micula otseselt seotud otsusega investeerida uutesse seadmetesse, uurides selle kava mõju, eeliseid ja puudusi, nagu on täpsustatud vastavalt eespool punktides 325–327.
347
Täpsemalt väitsid vahekohtu hagejad, et nagu on täpsustatud eespool punktis 324, kaasati uued ettevõtjad ja uued investeeringud oma tootmistegevuse laiendamise raames olemasolevatesse ettevõtjatesse ja investeeringutesse, mistõttu kõik ettevõtjad teevad koostööd, „et tooteid tõhusalt luua, toota, pakendada ja turustada“. Nagu eespool punktis 328 on märgitud, võimaldas EFDG kontserni esialgne kavandamine, mis puudutas erinevate seadmete jagamist, saavutada olulist kokkuhoidu, mis reinvesteeriti „ettevõtte laienemisse ja integreerimisse“.
348
Seega nähtub käesoleva väiteosa esimese etteheite analüüsist, et toimikumaterjalid, nagu need on esitatud eespool punktides 324–328, võimaldavad kinnitada majanduslikke ja organisatsioonilisi sidemeid, mis seovad hagejaid, sealhulgas hagejaks olevaid ettevõtjaid, kes ei osalenud vahekohtumenetluses sama turu piires ja samas integreeritud tegevuses, eesmärgiga olla pikaajalises perspektiivis konkurentsivõimelised ja tõhusad.
349
Kuigi hagejad väidavad, et Ioan ja Viorel Micula ei osalenud EFDG kontserni ettevõtjate otseses juhtimises, piirduvad nad kinnitusega, et nad tegutsesid „sõltumatult“, määrates kindlaks oma tegevusviisi turul, kuid nad ei esita ühtegi konkreetset ja dokumentaalset tõendit, mis seda väidet kinnitaks.
350
Kolmandaks ja viimaseks võib märkida, et nende hagejatest ettevõtjate majandusliku sõltumatuse puudumist, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, kinnitab vastupidi hagejate väidetule asjaolu, et selles menetluses palusid vahekohtumenetluse hagejad, et nende kahju hindamisel võetaks arvesse kahju, mida kandsid ka need ettevõtjad.
351
Neil asjaoludel ja vastavalt eespool punktis 314 meenutatud kohtupraktikast tulenevatele põhimõtetele tuleb järeldada, et Ioan ja Viorel Micula kuuluvad koos hagejaks olevate ettevõtjatega, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, riigiabi käsitlevate õigusnormide kohaldamisel ühe ja sama ettevõtja alla.
352
Hagejad lisavad siiski, et hagejaks olevaid ettevõtjaid, kes ei osalenud vahekohtumenetluses, ei saa pidada kõnealusest meetmest abisaajateks, kuna vahekohus ei määranud neile mingit hüvitist.
353
Sellega seoses piisab igal juhul, kui märkida, et komisjon ei leidnud, et ettevõtjad, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, olid kõnealuse meetme abisaajad põhjusel, et nad said tegelikult kasu vaidlusalustest summadest. Ta leidis, et need ettevõtjad said sellest kasu üksnes seetõttu, et nad moodustasid koos teiste hagejatega ühe majandusüksuse, mis moodustas riigiabi eeskirjade kohaldamisel asjaomase ettevõtja, nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 85–91.
354
Ent eespool punktidest 340–351 tuleneb, et komisjon võis igati õigustatult leida, et ettevõtjad, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, moodustasid teiste hagejatega riigiabi käsitlevate õigusnormide kohaldamisel ühe ja sama ettevõtja.
355
Vahekohtumenetluse hagejatele vahekohtuotsuse täitmiseks või rakendamiseks makstud summad võisid seega otseselt või kaudselt tuua kasu ettevõtjatele, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled. Nii on see eelkõige seetõttu, et Ioan ja Viorel Micula, kes täidavad samades ettevõtjates algatuste tegemise ja rahalise toetuse ülesandeid, võisid pidada EFDG kontserni ettevõtjatele määratud majandusliku eesmärgi püsivaks saavutamiseks vajalikuks investeerida kõik need summad või osa nendest nimetatud ettevõtjate finantskonsolideerimisse või majandusarengusse.
356
Seega ei mõjuta asjaolu, et ettevõtjaid, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, ei olnud määratud vahekohtu poolt vahekohtu otsuse alusel välja mõistetud hüvitise saajateks, nende määramist kõnealuse meetme abisaajateks.
357
Kõike eeltoodut arvestades tuleb käesoleva väiteosa teine etteheide ja järelikult see väiteosa ning järelikult viies väide tervikuna tagasi lükata.
6.
Kuues väide, et abi tagasinõudmisel on rikutud õigusnormi
[…]
360
Teises osas väidavad hagejad, et vaidlusaluseid summasid ei saa tagasi nõuda teatud üksustelt, keda vaidlustatud otsus puudutab, st kohtuasjas T‑704/15 Viorel Miculalt, keda ei saa pidada ettevõtjaks, ja kolmes liidetud kohtuasjas hagejaks olevatelt ettevõtjatelt, kes ei olnud vahekohtumenetluse pooled, kuna vahekohtuotsusega ei ole neid abisaajateks määratud.
361
Sellega seoses lisavad hagejad, et vaidlusalused summad saab tagasi nõuda vaid nendelt, kes neist tegelikult kasu said, st kas ainult mõnelt või kõigilt vahekohtu hagejatelt.
362
Hagejate sõnul ei oleks komisjon seega pidanud järeldama, et kõik hagejad olid tagasimaksmise eest solidaarselt vastutavad, vaid ta oleks pidanud näitama, kes neist ka tegelikult abi said.
363
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
364
Tuleb meenutada, et vastavalt liidu õigusele võib komisjon juhul, kui ta tuvastab, et abi on siseturuga kokkusobimatu, nõuda liikmesriigilt selle abi abisaajatelt tagasi (8. mai 2003. aasta kohtuotsus Itaalia ja SIM 2 Multimedia vs. komisjon, C‑328/99 ja C‑399/00, EU:C:2003:252, punkt 65).
365
Ebaseadusliku abi kõrvaldamine tagasinõudmise teel on selle abi ebaseaduslikkuse tuvastamise loogiline tagajärg ning selle eesmärk on varasema olukorra taastamine. Eesmärk on saavutatud niipea, kui kõnealune abi, vajaduse korral koos sellele lisanduvate viivistega, on tagastatud abisaaja või teisisõnu ettevõtjate poolt, kes on seda tegelikult kasutanud (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punktid 89 ja 90, ning 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Transavia Airlines vs. komisjon, T‑591/15, EU:T:2018:946, punkt 299). Abi tagastamisega kaotab abisaaja eelise, mis tal oma konkurentide ees turul oli, ning abi andmisele eelnenud olukord on taastatud (1. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Electrabel ja Dunamenti Erőmű vs. komisjon, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, punkt 110 ja seal viidatud kohtupraktika).
366
Sellega seoses tuleb meenutada, et majandusüksuse olemasolu võimaldab kindlaks teha ettevõtja, isegi kui õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest juriidilisest või füüsilisest isikust, kes on kõnealuse abi saajad (vt selle kohta 17. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Pollmeier Massivholz vs. komisjon, T‑89/09, EU:T:2015:153, punktid 122 ja 123 (ei avaldata)).
367
Abi tagasinõudmist endise olukorra taastamiseks ei saa pidada põhimõtteliselt ebaproportsionaalseks meetmeks riigiabi käsitlevate EL toimimise lepingu sätete eesmärkide suhtes (vt 11. märtsi 2010. aasta kohtuotsus CELF ja ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, EU:C:2010:136, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika).
368
Üldkohus peab otstarbekaks analüüsida esiteks käesoleva väite teist osa, mis puudutab abisaajaid, ja teiseks selle väite esimest osa, mis puudutab abi suurust.
a)
Teine osa, mille kohaselt on rikutud õigusnormi vaidlustatud otsuses selles osas, milles see kohustab kõnealuse abi teatavatelt hagejatelt tagasi nõudma
369
Komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 160, et „Rumeenia [peab] vahekohtu poolt hagejatele määratud hüvitisega seotud maksed sisse nõudma, sest need kujutavad endast ebaseaduslikku ja siseturuga kokkusobimatut riigiabi, ning leidis, et „[k]una viis [vahekohtumenetluse] hagejat koos teiste asjaomaste EFDG äriühingutega moodustavad ühe majandusüksuse […], vastutavad viis hagejat ja teised asjaomased EFDG äriühingud ühiselt ükskõik kellele neist antud riigiabi tagasimaksmise eest Rumeenia riigile“.
370
Kõigepealt tuleb märkida, et kuna viienda väite esimese osa esimese etteheite analüüsi põhjendamiseks leiti, et Ioan ja Viorel Micula moodustasid ühe majandusüksuse, tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt ei saa kõnealust abimeedet, nagu väitsid hagejad kohtuasjas T‑704/15, Viorel Miculalt tagasi nõuda põhjusel, et teda ei saa riigiabi käsitlevate õigusnormide kohaldamisel käsitada ettevõtjana.
371
Lisaks tuleb märkida, et kui selles valdkonnas puuduvad liidu õigusnormid, tuleb ebaseaduslik abi tagasi nõuda vastavalt kohaldatavas riigisiseses õiguses ette nähtud rakendusnormidele (vt selle kohta 5. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, punkt 108), ei saa hagejad kohtuasjades T‑624/15 RENV ja T‑694/15 RENV vaidlustatud otsuse õiguspärasuse vaidlustamiseks seevastu tulemuslikult väita, et Ioan Miculalt „[hagejaks olevate ettevõtjate] summade tagasinõudmine riku[ks] õigusvastaselt juriidilise isiku staatust ja eira[ks] äriühinguid käsitlevaid Rumeenia õigusakte, mis kajastuvad erinevates aktsionäride õigusi käsitlevates direktiivides“.
372
Seda arvestades on hagejate põhiväide komisjoni hinnangu kahtluse alla seadmiseks see, et vaidlusalused summad oleks saanud tagasi nõuda üksnes ettevõtjatelt, kes on neist „tegelikult kasu saanud, st üksnes vahekohtumenetluse hagejatelt, kes määrati vahekohtuotsusega abisaajateks. Nende väitel ei ole oluline asjaolu – eeldusel, et see on põhjendatud –, et kõik hagejaks olevad ettevõtjad kuulusid ühte majandusüksusesse.
373
Hagejad tuginevad oma argumentides 11. mai 2005. aasta kohtuotsusele Saxonia Edelmetalle ja ZEMAG vs. komisjon (T‑111/01 ja T‑133/01, EU:T:2005:166, punkt 113) ning 19. oktoobri 2005. aasta kohtuotsusele Freistaat Thüringen vs. komisjon (T‑318/00, EU:T:2005:363, punkt 324), milles korratakse Euroopa Kohtu praktikat, mida on meenutatud eespool punktis 365.
374
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei saa eespool punktis 373 viidatud kohtuotsused siiski takistada abimeetme tagasinõudmist kõigilt üksustelt, kes moodustavad ühe majandusüksuse.
375
Esiteks ei puuduta eespool punktis 373 viidatud kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjad – nagu käesolevas asjas – majandusüksusi, mis moodustavad ühe ja sama ettevõtja ühe majandusüksuse raames.
376
Teiseks, nagu meenutati eespool punktis 312, on liidu konkurentsiõiguses ettevõtjate tegevust silmas pidades otsustavaks kriteeriumiks turukäitumise ühtsus, ilma et erinevate äriühingute formaalne eraldamine, mis tuleneb nende eraldiseisvast õigusvõimest, võiks sellisele üksusele konkurentsieeskirjade kohaldamisel vastanduda.
377
Käesoleval juhul, nagu nähtub viienda väite analüüsist ja eelkõige eespool punktidest 344 ja 355, saavad Ioan ja Viorel Micula, täites kõikides EFDG kontserni kuuluvates ettevõtjates algatuste tegemise ja rahalise toetuse ülesandeid, teha võimalikuks neil ettevõtjatel saada kõnealusest abimeetmest otseselt või kaudselt kasu, kui samad ettevõtjad ei tee ühtegi autonoomset otsust. Kõnealuse abimeetme tagastamisega kaotab üks majandusüksus, mille hagejad koos moodustavad, eelise, mis tal turul konkurentide ees oli, ning abi andmisele eelnenud olukord on taastatud.
378
Kõike eelnevat arvestades tuleb käesolev väiteosa tagasi lükata.
[…]
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (teine koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Liita kohtuasjad T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV ja T‑704/15 RENV kohtuotsuse tegemiseks.
2.
Jätta hagid rahuldamata.
3.
Jätta European Food SA, Starmill SRLi, Multipack SRLi, Scandic Distilleries SA, Ioan ja Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRLi ja West Leasing SRLi (varem West Leasing International SRL) kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud kohtuasjades T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ja C‑638/19 P.
4.
Jätta Saksamaa Liitvabariigi kohtukulud kohtuasjades T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ja C‑638/19 P tema enda kanda.
5.
Jätta Hispaania Kuningriigi kohtukulud kohtuasjades T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ja C‑638/19 P tema enda kanda.
6.
Jätta Läti Vabariigi kohtukulud kohtuasjades T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ja C‑638/19 P tema enda kanda.
7.
Jätta Ungari kohtukulud kohtuasjades T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ja C‑638/19 P tema enda kanda.
8.
Jätta Poola Vabariigi kohtukulud kohtuasjades T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ja C‑638/19 P tema enda kanda.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Kuulutatud avalikul kohtuistungil Luxembourgis 2. oktoobril 2024.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.
(
1
)	Esitatud on üksnes need käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.