62003TO0264(01)_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi T-264/03,
Jürgen Schmoldt, stanujoč v Dallgow-Döberitz (Nemčija),
Kaefer Isoliertechnik GmbH & Co. KG, s sedežem v Brêmeju (Nemčija),
Hauptverband der Deutschen Bauindustrie eV, s sedežem v Berlinu (Nemčija),
ki jih zastopa H.-P. Schneider, avocat,
tožeče stranke,
proti
Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopa M. K. Wiedner, zastopnik, skupaj z A. Böhlkom, avocat, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka,
zaradi predloga za razglasitev ničnosti člena 1 v zvezi s Tabelo v Prilogi k Odločbi Komisije 2003/312/ES z dne 9. aprila 2003 o objavi sklicevanj na standarde, ki se nanašajo na toplotnoizolacijske proizvode, geotekstilije, vgrajeno gasilno opremo in bloke iz mavca, v skladu z Direktivo Sveta 89/106/EGS (UL L 114, str. 50),
SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),
v sestavi J. Azizi, prdsednik, M. Jaeger in F. Dehousse, sodnika,
sodni tajnik: H. Jung,
sprejema naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
Pravni okvir
1. Direktiva Sveta 89/106/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic, ki se nanašajo na gradbene proizvode (UL 1989 L 40, str. 12), kot je spremenjena z Direktivo Sveta 93/68/EGS z dne 22. julija 1993 o spremembi Direktiv 87/404/EGS (enostavne tlačne posode), 88/378/EGS (varnost igrač), 89/106/EGS (gradbeni proizvodi), 89/336/EGS (elektromagnetna združljivost), 89/392/EGS (stroji), 89/686/EGS (osebna zaščitna oprema), 90/384/EGS (neavtomatske tehtnice), 90/385/EGS (aktivni medicinski pripomočki za vsaditev), 90/396/EGS (naprave na plinska goriva), 91/263/EGS (telekomunikacijska terminalska oprema), 92/42/EGS (novi grelniki za vročo vodo na tekoča ali plinska goriva) in 73/23/EGS (električna oprema, oblikovana za uporabo znotraj določenih napetostnih mej) (UL L 220, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 89/106), se med drugim nanaša na odpravo ovir za prosti pretok gradbenih proizvodov.
2. Po členu 1(2) Direktive 89/106 je gradbeni proizvod za namene navedene direktive „vsak proizvod, ki je izdelan za trajno vgraditev v gradbene objekte visoke in nizke gradnje“.
3. Člen 2(1) Direktive 89/106 določa, da se smejo gradbeni proizvodi dati v promet le, če ustrezajo predvideni uporabi, torej imajo take lastnosti, da objekti, v katere bodo ti proizvodi vgrajeni ali napeljani, v njih sestavljeni ali nanje naneseni, če so pravilno projektirani in grajeni, izpolnjujejo določene bistvene zahteve, kadar in če so ti objekti predmet predpisov, ki vsebujejo take zahteve.
4. Člen 3(1) Direktive 89/106 določa, da so bistvene zahteve v obliki ciljev določene v Prilogi 1 k Direktivi 89/106. Te bistvene zahteve zadevajo določene lastnosti objektov v zvezi z mehansko odpornostjo in stabilnostjo, požarno, higienično, zdravstveno in okoljsko zaščito, varnostjo za uporabo, zaščitenostjo proti hrupu, energetsko varčnostjo in toplotno izoliranostjo.
5. Direktiva 89/106 poleg tega določa sprejetje „tehničnih specifikacij“ Skupnosti. Člen 4(1), drugi pododstavek, Direktive 89/106 določa, da Evropski odbor za standardizacijo (v nadaljevanju: CEN) ali Evropski odbor za standardizacijo v elektrotehniki lahko sprejmeta „standarde“ ali „tehnična soglasja“, ki se uporabljajo za gradbene proizvode. Ti standardi in tehnična soglasja se skupaj imenujejo „usklajeni standardi“.
6. CEN/TC 88 je oddelek CEN, ki je pristojen za zadeve, povezane s toplotnoizolacijskimi proizvodi.
7. Usklajeni standardi se sprejmejo na podlagi mandata Komisije, skladno z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 98/34/ES z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL L 204, str. 37) in na podlagi mnenja stalnega odbora za gradbeništvo iz člena 19 Direktive 89/106.
8. Ko evropske organizacije za standardizacijo pripravijo standarde, Komisija objavi sklicevanja na standarde v skladu s členom 7(3) Direktive 89/106 v Uradnem listu Evropske unije .
9. Za proizvode, ki se uskladijo z nacionalnimi standardi, ki prenašajo usklajene standarde, se domneva usklajenost z bistvenimi zahtevami. Po členu 4(2) Direktive 89/106 se za gradbene proizvode domneva uporabnost, če so sestavljeni tako, da objekti, za katere se bodo uporabili, pri pravilnem projektiranju in gradnji zadostijo bistvenim zahtevam in imajo oznako ES. Oznaka ES izkazuje, da so gradbeni proizvodi v skladu z ustreznimi nacionalnimi standardi, ki prenašajo usklajene standarde; sklicevanje nanje je bilo objavljeno v Uradnem listu Evropske unije .
10. Člen 5(1) Direktive 89/106 določa, da lahko država članica izpodbija usklajene standarde, če meni, da niso v skladu z bistvenimi zahtevami. V takem primeru zadevna država članica zadevo predloži stalnemu odboru za gradbeništvo in obrazloži svoje pripombe. Stalni odbor za gradbeništvo nato nemudoma izda mnenje, ob upoštevanju katerega Komisija po posvetovanju s stalnim odborom, ustanovljenim z Direktivo 98/34, obvesti države članice, ali bi bilo treba te standarde ali soglasja umakniti iz Uradnega lista Evropske unije .
Dejansko stanje
11. CEN je 23. maja 2001 sprejel deset standardov v zvezi s toplotnoizolacijskimi proizvodi s številkami od EN 13162:2001 do EN 13171:2001 (v nadaljevanju: sporni standardi).
12. Sporni standardi so bili 15. decembra 2001 objavljeni v Uradnem listu Evropskih skupnosti, in sicer v obliki sporočila Komisije v okviru izvajanja Direktive 89/106 (UL C 358, str. 9, v nadaljevanju: sporočilo z dne 15. decembra 2001). To sporočilo je določalo, da bi sporni standardi začeli veljati kot usklajeni standardi od 1. marca 2002. Vendar je določalo tudi to, da do 1. marca 2003 velja obdobje „soobstoja usklajenih standardov in nacionalnih tehničnih specifikacij“.
13. To sporočilo je poleg tega v drugi opombi na dnu strani določalo, da mora po izteku tega obdobja soobstoja domneva skladnosti gradbenih proizvodov temeljiti na usklajenih standardih in da datum izteka tega obdobja sovpada z datumom umika neusklajenih nacionalnih tehničnih specifikacij.
14. Zvezna republika Nemčija je z dopisom z dne 9. avgusta 2002 po členu 5(1) Direktive 89/106 vložila ugovor, med drugim, proti spornim standardom. V njem je navajala zlasti to, da sporni standardi niso omogočali domneve, da bi objekti, v katerih bi bili vgrajeni proizvodi, popolnoma ustrezali bistvenim zahtevam.
15. 22. novembra 2002 je ad hoc
skupina stalnega odbora za gradbeništvo izdala poročilo, v katerem je navedla, da je zlasti preučila sporne standarde, in podala določena priporočila. Ad hoc
skupina stalnega odbora za gradbeništvo je navedla, da bi bilo sporne standarde verjetno mogoče izboljšati, vendar tudi, da ni nobenega razloga, da bi jih nehali uporabljati za blagovno znamko „ES“.
16. Odbor, ustanovljen z Direktivo 98/34, se je sestal 28. in 29. januarja 2003 in podal pozitivno mnenje o predlogu odločbe Komisije o zavrnitvi ugovora Zvezne republike Nemčije.
17. Komisija je 9. aprila 2003 sprejela Odločbo 2003/312/ES o objavi sklicevanj na standarde, ki se nanašajo na toplotnoizolacijske proizvode, geotekstilije, vgrajeno gasilno opremo in bloke iz mavca, v skladu z Direktivo 89/106 (UL L 114, str. 50), s katero je zavrnila ugovor Zvezne republike Nemčije, vložen po členu 5(1) navedene direktive (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
18. V izpodbijani odločbi Komisija zlasti ugotavlja, da zbrani podatki v okviru posvetovanja s CEN in nacionalnimi organi v okviru stalnega odbora za gradbeništvo in odbora, ustanovljenega z Direktivo 98/34, niso ponudili nobenega dokaza za utemeljenost tveganj, ki jih navaja Zvezna republika Nemčija. Komisija je zato v členu 1 izpodbijane odločbe odločila, da se spornih standardov iz Tabele 1 v Prilogi k navedeni odločbi ne umakne s seznama standardov, objavljenih v Uradnem listu Evropske unije .
19. Izpodbijana odločba je bila 8. maja 2003 objavljena v Uradnem listu Evropske unije .
20. Zvezna republika Nemčija je na dan, ki iz spisa ni razviden, pri stalnem odboru za gradbeništvo prosila za podaljšanje obdobja soobstoja spornih standardov in nacionalnih standardov do 31. decembra 2003.
21. Ta prošnja za podaljšanje je bila na 57. zasedanju stalnega odbora za gradbeništvo dne 13. in 14. maja 2003 zavrnjena. Na tem zasedanju je bilo kljub temu sklenjeno, da bi se obdobje soobstoja spornih standardov in nacionalnih standardov podaljšalo za nazaj, do 13. maja 2003.
22. Sporni standardi so bili 22. maja 2003 ponovno objavljeni v Uradnem listu Evropske unije v sporočilu Komisije v okviru izvajanja Direktive 89/106 (UL C 120, str. 17), sočasno pa tudi nov datum izteka obdobja soobstoja spornih in nacionalnih standardov (v nadaljevanju: sporočilo z dne 22. maja 2003).
Postopek in predlogi strank
23. Tožeče stranke J. Schmoldt (v nadaljevanju: prvotožeča stranka), Kaefer Isoliertechnik GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: drugotožeča stranka) in Hauptverband der Deutschen Bauindustrie eV (v nadaljevanju: tretjetožeča stranka) so dne 28. julija 2003 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje zoper izpodbijano odločbo vložile to ničnostno tožbo. Prvotožeča stranka je predsednik odbora CEN/TC 88, član ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo in vodi tretjetožečo stranko. Drugotožeča stranka je nemško podjetje, ki uporablja toplotnoizolacijske proizvode in je član tretjetožeče stranke. Tretjetožeča stranka je združenje, ki predstavlja interese gradbene industrije v Nemčiji.
24. Istega dne so tožeče stranke ločeno vložile predlog za izdajo začasne odredbe po členu 243 ES, s katero naj sodnik za začasne odredbe Komisiji naloži, da do izdaje sodbe Sodišča prve stopnje podaljša obdobje soobstoja nacionalnih in spornih standardov.
25. Komisija je dne 27. avgusta 2003 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila ugovor nedopustnosti po členu 114(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje. Tožeče stranke so stališča glede tega ugovora podale 20. oktobra 2003.
26. Fachvereinigung Mineralfaserindustrie eV je dne 25. novembra 2003 v sodnem tajništvu vložil vlogo za intervencijo v podporo predlogom tožene stranke.
27. Predsednik Sodišča prve stopnje je s sklepom z dne 28. novembra 2003 zavrnil predlog za izdajo začasne odredbe, ki so ga vložile tožeče stranke (sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 28. novembra 2003 v zadevi Schmoldt in drugi proti Komisiji, T-264/03 R, še neobjavljen v Recueil).
28. Tožeče stranke Sodišču prve stopnje predlagajo, naj:
– člen 1 izpodbijane odločbe, v povezavi s Tabelo 1 iz Priloge k navedeni odločbi, razglasi za ničnega, tako da se sporočili z dne 15. decembra 2001 in z dne 22. maja 2003 umakneta iz Uradnega lista Evropske unije ;
– Komisiji naloži plačilo stroškov.
– Komisija v ugovoru nedopustnosti Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
– tožbo zavrže kot nedopustno;
– tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Pravno stanje
29. Sodišče prve stopnje lahko po členu 114(1) Poslovnika, če ena od strank to zahteva, odloča o nedopustnosti, ne da bi se spuščalo v vsebinsko presojo. Temu po tretjem odstavku istega člena sledi ustni postopek, razen če Sodišče prve stopnje odloči drugače. V obravnavani zadevi Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je na podlagi listin v spisu zadeva dovolj jasna in da lahko zato o vloženem zahtevku Komisije odloči brez odpiranja ustnega postopka.
30. Komisija v ugovoru nedopustnosti navaja, da je obravnavana tožba prepozna in da tožeče stranke ne zadeva posamično v smislu člena 230, četrti pododstavek, ES.
31. Predhodno je treba vendarle natančneje določiti predmet tožbe, ker ker je le-ta predmet spora med strankami.
Predmet tožbe
Trditve strank
32. Komisija navaja, da predmet spora ne moreta biti sporočili z dne 15. decembra 2001 in z dne 22. maja 2003, ker je bil umik teh neizogibna in posredna posledica tožbe in ne njen predmet; ta je izključno v zahtevku za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe.
33. Po mnenju tožečih strank je predmet te tožbe umik spornih standardov, objavljenih 15. decembra 2001, kar vključuje umik sporočila z dne 22. maja 2003, s katerim je Komisija določila 13. maj 2003 za konec obdobja soobstoja nacionalnih standardov in standardov Skupnosti.
34. Tožeče stranke opozarjajo na to, da je predmet tožbe najprej člen 1 izpodbijane odločbe, v kombinaciji s Tabelo 1 v Prilogi k navedeni odločbi, s katero je Komisija z zavrnitvijo ugovora Zvezne republike Nemčije po členu 5(1) Direktive 89/106 odločila, da se sporni standardi ne bodo umaknili s seznama standardov, objavljenih v Uradnem listu Evropske unije .
35. Tožeče stranke kljub temu poudarjajo, da je Komisija nato v sporočilu z dne 22. maja 2003 ponovno objavila sporne standarde, s čimer je razveljavila prvo sporočilo z dne 15. decembra 2003.
36. Tožeče stranke pojasnjujejo, da so sporočilo z dne 15. decembra 2001 v tožbi navajale le kot pojasnilo. Če bi bilo namreč zahtevano, da naj se ob uspehu ničnostne tožbe glede izpodbijane odločbe umaknejo le sporni standardi iz sporočila z dne 22. maja 2003, bi se lahko štelo, da ta umik ni vključeval sporočila z dne 15. maja 2001 in da bi sporni standardi v njem ohranili pravno veljavo.
37. Tožeče stranke menijo, da sporočilo z dne 22. maja 2003 n i le pravna posledica izpodbijane odločbe, ampak je nova izvedba potrebne objave iz člena 7(3) Direktive 89/106.
Presoja Sodišča prve stopnje
38. Komisija je po členu 1 izpodbijane odločbe odločila, da se spornih standardov, ki so navedeni v Tabeli 1 v Prilogi k navedeni odločbi, ne umakne s seznama standardov, objavljenih v sporočilu z dne 15. decembra 2001.
39. Ni sporno, da je – kar zadeva sporne standarde – seznam, objavljen v sporočilu z dne 22. maja 2003, ob upoštevanju spremembe datuma izteka obdobja soobstoja teh standardov in nacionalnih standardov povsem enak seznamoma v Prilogi k izpodbijani odločbi in v sporočilu z dne 15. decembra 2001.
40. V teh okoliščinah je tožba tožečih strank, kolikor bi z njo želele doseči razglasitev ničnosti sporočila z dne 22. maja 2003 zaradi ponovne objave spornih standardov, vključena v njihov predlog za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe in bo zato obravnavana v tem okviru.
41. Vendar bi bilo treba, kolikor bi tožeče stranke v tem okviru zahtevale, da se sporočili z dne 15. decembra 2001 in z dne 22. maja 2003 ob ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe umakneta iz Uradnega lista Evropske unije, tak predlog zavreči kot nedopustnega. Po sodni praksi namreč ni v pristojnosti sodnika Skupnosti, da bi institucijam kaj odrejal v okviru nadzora zakonitosti, ki ga izvaja. Po členu 233 ES je institucija, ki je izdala nični akt, pristojna za sprejem ukrepov za izvršitev njegove sodbe (glej zlasti sodbo Sodišča z dne 22. januarja 2004 v zadevi Mattila proti Svetu in Komisiji, C-353/01 P, še neobjavljena v Recueil, točka 15, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 15. oktobra 2003, Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji, T-372/02, še neobjavljen v Recueil, točki 48 in 49).
42. Sicer je treba poudariti, da se tožba, če bi tožeče stranke izpodbijale spremembo datuma izteka obdobja soobstoja spornih standardov in nacionalnih standardov iz sporočila z dne 22. maja 2003, v zvezi s tem omejuje na trditev, da navedeno sporočilo „ne vsebuje niti pravne podlage niti obrazložitve“. Ugotoviti je treba, da taka abstraktna navedba, ki ne določa natančno, kaj je razlog, na katerem temelji tožba, ne izpolnjuje zahtev iz člena 21, prvi pododstavek, Statuta Sodišča, ki se po členu 53, prvi pododstavek, Statuta uporablja za postopek pred Sodiščem prve stopnje, in po členu 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje, po katerem mora vloga, s katero se postopek začne, vsebovati povzetek razlogov, na katere se sklicuje (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Ineichen proti Komisiji, T-293/01, še neobjavljena v Recueil, točka 84, in z dne 17. junija 2003 v zadevi Seiller proti EIB, T-385/00, še neobjavljena v Recueil, točka 40). Zato je tožba nedopustna tudi v tem delu.
43. Zato je treba to tožbo obravnavati izključno v tistem delu, v katerem tožeče stranke zahtevajo razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe.
Nepravočasnost tožbe
Trditve strank
44. Komisija opozarja, da je glede na sodno prakso datum seznanitve z aktom kot začetek teka roka za tožbo podrejeno merilo glede na datum objave ali vročitve tega akta (sodba Sodišča z dne 10. marca 1998 v zadevi Nemčija proti Svetu, C-122/95, Recueil, str. I-973, točka 35). To naj bi zlasti veljalo v primeru, kadar je objava kakega akta ustaljena praksa, ker lahko tožeča stranka tako upravičeno računa na to, da bo ta akt objavljen (zgoraj navedena sodba v zadevi Nemčija proti Svetu, točka 37).
45. V obravnavani zadevi pa seznanitev z izpodbijano odločbo ne bi imela podrejenega značaja, ker njena objava v Uradnem listu Evropske unije ni bila predpisana. Rok za tožbo zoper navedeno odločbo naj bi torej uradno začel teči na dan, ko so se tožeče stranke z njo seznanile, in ne na dan njene objave. Zato bi ta okoliščina preprečila uporabo člena 102(1) Poslovnika, ki določa, da kadar rok za vložitev tožbe zoper akt kake institucije začne teči od objave tega akta, se ta rok šteje od konca štirinajstega dne po dnevu objave akta v Uradnem listu Evropske unije .
46. Tako so se tožeče stranke po mnenju Komisije z izpodbijano odločbo seznanile najpozneje 8. maja 2003, ko je bila odločba, ki je bila sprejeta 9. aprila 2003, objavljena v Uradnem listu Evropske unije . Tožba glede glavnega zahtevka, ki je bila vložena 28. julija 2003, je bila vložena deset dni prepozno, četudi se upošteva rok zaradi oddaljenosti iz Poslovnika.
47. Tožeče stranke menijo, da njihova tožba ni prepozna.
48. V zvezi s tem navajajo, da Komisija ne izpodbija tega, da jim izpodbijana odločba ni bila vročena. Z zadevno odločbo naj bi bile seznanjene šele ob njeni objavi v Uradnem listu Evropske unije, 8. maja 2003. Zato bi morali glede na to, da je bila tožba vložena 28. julija 2003, upoštevati dvomesečni rok od konca štirinajstega dne po objavi iz člena 102(1) Poslovnika, ob upoštevanju roka desetih dni zaradi oddaljenosti.
49. Po mnenju tožečih strank ne obstaja nobena dejansko izvedena objava ukrepa ali odločbe organov Skupnosti, ki ne bi sprožila roka iz člena 102(1) Poslovnika.
Presoja Sodišča prve stopnje
50. Po členu 230(5) ES je treba tožbe po navedenem členu vložiti, glede na primer, v roku dveh mesecev od objave akta, od njegove vročitve tožeči stranki ali, če tega ni, od dne, ko se je ta z njim seznanila.
51. Po sodni praksi že iz besedila te določbe izhaja, da je merilo dneva seznanitve z aktom kot izhodiščem začetka roka za tožbo podrejeno v razmerju do roka njegove objave ali vročitve (sodba v zadevi Nemčija proti Svetu, točka 45 zgoraj, točka 35, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2000 v zadevi Alitalia proti Komisiji, T-296/97, Recueil, str. II-3871, točka 61).
52. V obravnavani zadevi je, zato ker je bila odločba 8. maja 2003 objavljena v Uradnem listu Evropske unije, ta dan tisti, od katerega se šteje rok za tožbo kar zadeva tožeče stranke, in ne dan, ko so se z njo lahko seznanile.
53. Po členu 102(1) Poslovnika se takrat, kadar rok začne teči od dneva objave izpodbijanega akta, ta rok šteje od konca štirinajstega dne od dneva objave akta v Uradnem listu Evropske unije .
54. V nasprotju s tem, kar navaja Komisija, se uporabe tega dodatnega roka ne bi dalo zanemariti zato, ker glede na to, da objava izpodbijane odločbe ni bila obvezna in ne pomeni ustaljene prakse institucije, dneva objave ni mogoče upoštevati kot takega, ampak samo kot dan seznanitve z izpodbijano odločbo.
55. Iz sodbe v zadevi Nemčija proti Svetu, točka 45 zgoraj, namreč izhaja, da je merilo seznanitve z aktom kot začetkom roka za tožbo podrejeno v razmerju do dneva objave. Zato se od takrat, ko je bila izpodbijana odločba dejansko objavljena v Uradnem listu Evropske unije, merilo seznanitve že zaradi tega zanemari in ga ne bi bilo mogoče uporabiti.
56. Sicer pa glede na to, da je bil rok za tožbo iz člena 230 ES določen zaradi zagotavljanja jasnosti in varnosti pravnih položajev ter preprečevanja vsakršne diskriminacije ali arbitrarnega obravnavanja pri izvajanju sodne oblasti (sodbi Sodišča z dne 15. januarja 1987 v zadevi Misset proti Svetu, 152/85, Recueil, str. 223, točka 11, in z dne 23. januarja 1997 v zadevi Coen, C-246/95, Recueil, str. I-403, točka 21; sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. septembra 1997 v zadevi Mutual Aid Administration Services proti Komisiji, T-121/96 in T-151/96, Recueil, str. II-1355, točka 38), določitev izhodišča za navedeni rok ne bi mogla biti odvisna od ustaljenosti prakse zadevne institucije.
57. Res pa je, da iz navedene sodne prakse izhaja, da sta Sodišče in Sodišče prve stopnje okoliščino, po kateri objava akta, četudi ni pogoj za njegovo veljavnost, izhaja iz ustaljene prakse zadevne institucije, upoštevali tako, da sta zaključili, da je dan objave tisti, od katerega začne teči rok za tožbo, saj lahko tožeča stranka v takem primeru upravičeno računa na objavo tega akta (sodbi v zadevah Nemčija proti Svetu, točka 45 zgoraj, točke od 36 do 38, in Alitalia proti Komisiji, točka 52 zgoraj, točka 62).
58. Vendar se iz tega ne bi moglo sklepati, da je obstoj take prakse nujen pogoj za to, da bi bila objava kakega akta izhodišče začetka roka za tožbo. Nasprotno, iz sodne prakse izhaja, da je objava izpodbijanega akta v tem smislu zadostni pogoj, obstoj ustaljene tozadevne prakse pa tak zaključek samo še okrepi (glej v tem smislu sodbe Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra 1998 v zadevi BP Chemicals proti Komisiji, T-11/95, Recueil, str. II-3235, točka 49; z dne 6. oktobra 1999 v zadevi Salomon proti Komisiji, T-123/97, Recueil, str. II-2925, točka 43, in z dne 27. novembra 2003, v zadevi Regione Siciliana proti Komisiji, T-190/00, še neobjavljena v Recueil, točki 30 in 31). V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da se določb Pogodbe glede pravice posameznikov do vlaganja tožbe ne sme razlagati restriktivno (sodba Sodišča z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji, 25/62, Recueil, str. 197, 222).
59. Poleg tega je treba ugotoviti, da se dodatni rok štirinajstih dni iz člena 102(1) Poslovnika po njegovem besedilu uporablja, „kadar rok za vložitev tožbe zoper akt neke institucije začne teči od dneva objave akta“ in ne izključno takrat, kadar je navedena objava obvezen pogoj za veljavnost akta ali kadar izhaja iz ustaljene prakse zadevne institucije.
60. Zato se Komisija moti, ko navaja, da se člen 102(1) Poslovnika v obravnavani zadevi ne uporablja.
61. Posledično je treba zaključiti, da je treba zato, ker je bila obravnavana tožba – ki je bila vložena 28. julija 2003, ob upoštevanju roka štirinajstih dni in pavšalnega roka zaradi oddaljenosti desetih dni iz člena 102(1) oziroma (2) Poslovnika – vložena v dveh mesecih od njene objave v Uradnem listu Evropske unije, to je 8. maja 2003, ugovor nedopustnosti Komisije, ki temelji na nepravočasnosti tožbe, zavrniti.
Posamično zadevanje tožečih strank
Trditve strank
62. Komisija navaja, da izpodbijana odločba tožečih strank ne zadeva posamično.
63. Komisija s tem v zvezi v bistvu navaja, da je prvotožeča stranka tožbe ni vložila kot uradni predstavnik CEN/TC 88, ampak v svojem imenu, da drugotožeče stranke, četudi jo izpodbijana odločba v veliki meri zadeva, odločba kljub temu v ničemer ne zadeva posamično in, končno, da tretjetožeča stranka svojega procesnega upravičenja ne more utemeljiti niti na drugotožeči stranki, ki je izpodbijana odločba posamično ne zadeva, niti na tem, da je sodelovala pri pripravi zahtevka, ki ga je vložila Zvezna republika Nemčija po členu 5(1) Direktive 89/106.
64. Tožeče stranke menijo, da jih izpodbijana odločba posamično zadeva.
65. Prvič, tožeče stranke navajajo, da je glede na to, da je ta tožba očitno utemeljena, ugovor nedopustnosti Komisije zloraba pravice.
66. Tožeče stranke v zvezi s tem opozarjajo na to, da je z začetkom veljavnosti Pogodbe iz Nice 1. februarja 2003 načelo pravne države postalo izrecni temelj Evropske unije (člen 6 EU). Poleg tega naj bi Listina o temeljnih pravicah Evropske unije, ki je bila razglašena v Nici 7. decembra 2000 (UL C 364, str. 1), vsakomur dala pravico do nepristranske, pravične obravnave njegovih zadev v razumnem roku s strani institucij in organov Unije (člen 41), vsakdo, čigar pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, so bile kršene, pa bi imel pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem (člen 47).
67. Tožeče stranke glede tega poudarjajo, da je po členu 220 ES prav tako primarna naloga Sodišča prve stopnje zagotavljati spoštovanje prava pri razlagi in uporabi Pogodbe ES.
68. Tožeče stranke menijo, da Komisija z izpodbijana odločbo, ob očitni kršitvi postopkovnih pravil in obličnosti, zahteva uporabo evropskih standardov, ki zaradi številnih napak, notranjih nasprotij in pravnih praznin, ki jih vsebujejo, onemogočajo enotno uporabo v Evropski uniji.
69. Drugič, tožeče stranke navajajo, da v odsotnosti tudi najmanjše možnosti - četudi teoretične - za drugačen nadzor izpodbijanega splošnega akta Skupnosti pred sodiščem svojih pravic ne morejo pravno zavarovati drugače kot v okviru posamične tožbe po členu 230(4) ES, in je zato treba šteti, da jih zadeva posamično.
70. Tožeče stranke v zvezi s tem navajajo, da lahko izpodbijano odločbo izpodbijajo samo pred Sodiščem prve stopnje, saj glede obravnavane zadeve ni mogoča nobena tožba pred nacionalnimi sodišči.
71. Kadar neki splošen akt Skupnosti neposredno zadeva fizično ali pravno osebo in kadar je vsaka druga oblika učinkovitega sodnega varstva zoper ta akt objektivno izključena iz člena 230, četrti pododstavek, ES, in sicer zato ker bodisi pravo Skupnosti ne določa nobenega pravnega sredstva ali postopka v zadevnem primeru bodisi ker zadevni akt ni v pristojnosti sodišč držav članic in takega sodnega varstva ni mogoče ustvariti s spremembo nacionalnega procesnega prava, potem bi iz sodbe Sodišča z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu (C-50/00 P, Recueil, str. I-6677) izhajalo, da posamične tožbe v takih izjemnih primerih ni mogoče zavreči kot nedopustne zaradi tega, ker tožeče stranke ne zadeva posamično. Tožeče stranke menijo, da bi bilo treba za vsako osebo, ki jo lahko akt Skupnosti neposredno prizadene v njenih pravicah ali pravno varovanih interesih, šteti, da jo zadeva posamično, kadar nima nobenega drugega pravnega sredstva zoper navedeni akt, in to zaradi narave slednjega, četudi bi poskusili razlagati ali spremeniti nacionalno pravo v tem smislu.
72. Po mnenju tožečih strank dopustnost takih tožb pred Sodiščem prve stopnje ne povzroči tega, da pogoj, da tožečo stranko zadeva posamično odpade, ampak nasprotno pokaže uporabnost in upoštevnost tega pogoja. Ta dopustnost bi namreč bila pomembna pomembna v položajih, ko fizična ali pravna oseba, ki jo akt Skupnosti neposredno zadeva, iz razlogov, ki jih niti ona, niti zadevna država članica, niti njena sodišča objektivno ne morejo spremeniti, ne more pridobiti nobenega drugega pravnega varstva.
73. Tožeče stranke menijo, da samo ta možnost zagotavlja učinkovito sodno varstvo na evropski ravni in celoten sistem pravnih sredstev in postopkov, ki zagotavljajo nadzor zakonitosti aktov institucij Skupnosti, kot je Sodišče navedlo v točkah 39 in 40 sodbe v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 72 zgoraj.
74. Tretjič, tožeče stranke navajajo, da izpodbijana odločba posamično zadeva vsako od njih.
75. Tožeče stranke glede prvotožeče stranke navajajo, da njeno sodelovanje v vlogi predsednika CEN/TC 88 pri sprejetju izpodbijane odločbe v okviru ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo glede spornih standardov ni bilo zahtevano, njeno sodelovanje pri poročilu ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo pa je bilo navidezno.
76. Tožeče stranke v zvezi s tem pojasnjujejo, da bi morala ad hoc
skupina na ugovor Zvezne republike Nemčije po členu 5(1) Direktive 89/106 podati strokovno mnenje, vendar se navedeni odbor glede tega ni sestal. Kljub temu naj bi Komisija predložila poročilo navedene skupine o tem vprašanju, kar naj bi napačno napeljevalo na odobritev CEN/TC 88, kateremu pa zadeva dejansko ni bila predložena.
77. Tožeče stranke v tem smislu navajajo, da bi, če bi CEN/TC 88 normalno sodeloval pri poročilu ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo, postopek prvotožečo stranko kot predsednika CEN/TC 88 neposredno zadeval. Sicer pa poudarjajo, da je bila prvotožeča stranka imenovana za člana ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo in da je bil edini član te skupine, ki bi lahko bil pooblaščen dajati podatke o morebitnih stališčih CEN/TC 88.
78. Prvotožeča stranka je imela zato procesno upravičenje glede izpodbijane odločbe, ne le kolikor se je z njo poseglo v njene proceduralne pravice, ampak tudi kolikor je domnevno posvetovanje s CEN/TC 88 poseglo v njen ugled priznanega mednarodnega strokovnjaka na področju standardizacije v zvezi s toplotnoizolacijskimi materiali, kar pomeni poseganje v njene pravice.
79. Tožeče stranke prav tako navajajo, da prvotožeča stranka vodi zvezno tehnično službo „Toplotna izolacija, ogrevanje, zvočna in protipožarna izolacija“ tretjetožeče stranke.
80. Drugič, tožeče stranke glede drugotožeče stranke navajajo, da ima izpodbijana odločba na tekoče pogodbe drugotožeče stranke kot pomembne porabnice toplotnoizolacijskih proizvodov v Nemčiji in Evropi, kjer je prva in druga glavna porabnica, znatne učinke in ne upošteva njenih posebnih pravnih obveznosti. Ta tožeča stranka naj bi bila namreč postavljena v položaj normativnega nasprotja med nemškim pravom in pravom Skupnosti. Poleg tega bi se izpostavljala tveganju svoje garancije strankam. Iz tega bi izhajalo, da bi bili konkurenti drugotožeče stranke v drugih državah članicah v razmerju do nje v znatni prednosti. Poleg tega iz člena 95(3) ES izhaja, da bi morali porabniki materiala, ki morajo zagotoviti dobro izvedbo del, ponuditi višjo raven varstva okolja in potrošnikov.
81. Sicer naj bi drugotožeča stranka kot član zvezne tehnične službe „Toplotna izolacija, ogrevanje, zvo čna in protipožarna izolacija“ tretjetožeče stranke odločilno prispevala k odločitvi nemškega pripravljalnega odbora za skupnostno usklajevanje, da se po členu 5(1) Direktive 89/106 vloži ugovor proti spornim standardom.
82. Tožeče stranke glede tretjetožeče stranke poudarjajo, da je ta član nacionalnih odborov za standardizacijo in zato neposredno sodeluje pri delu CEN/TC 88, je pa tudi član nemškega pripravljalnega odbora za skupnostno usklajevanje, v okviru katerega pristojno nemško ministrstvo na nacionalni ravni določi stališče, ki ga bo zagovarjalo v stalnem odboru za gradbeništvo.
83. Po mnenju tožečih strank je zaradi izpodbijane odločbe tretjetožeča stranka izgubila možnost v interesu podjetij, ki jih predstavlja, intervenirati v prid novega koncepta ali vsaj v prid izboljšanja standardov Skupnosti na področju toplotnoizolacijskih proizvodov. Sicer bi dejstvo, da jo posamično zadeva − četudi bi menili, da podjetja, ki jih predstavlja, nanjo ne bi prenesla svojega procesnega upravičenja −, izhajalo iz tega, da jo je eden od njenih vodij, to je prvotožeča stranka, neposredno vključil v postopek sprejemanja izpodbijane odločbe. Prvotožeča stranka, ki predseduje CEN/TC 88, naj bi v dopisu Komisiji z dne 28. novembra 2002 poudarila, da ni intervenirala samo kot član ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo, da bi zahtevala njeno redno sodelovanje, ampak tudi kot direktor zvezne tehnične službe „Toplotna izolacija, ogrevanje, zvočna in protipožarna izolacija“ tretjetožeče stranke. Če torej po mnenju tožečih strank prvotožeča stranka v dvojni vlogi člana ad hoc
skupine in poslovodje tretjetožeče stranke ni le vodila pogajanj in razgovorov s Komisijo, ampak bi jo morala biti ta osebno pozvati k sodelovanju pri posebnem formalnem postopku, je treba tretjetožečo stranko šteti za združenje, ki ga neposredno in posamično zadeva.
84. Iz teh razlogov tožeče stranke menijo, da lahko vložijo to tožbo.
Presoja Sodišča prve stopnje
85. Po členu 230, četrti pododstavek, ES „[f]izične ali pravne osebe lahko [...] sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe ali zoper odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo, čeprav so v obliki uredbe ali odločbe naslovljene na drugo osebo.“
86. Po ustaljeni sodni praksi je med uredbo in odločbo treba razlikovati glede na splošno veljavnost zadevnega akta (sklepa Sodišča z dne 23. novembra 1995 v zadevi Asocarne proti Svetu, C-10/95 P, Recueil, str. I-4149, točka 28, in z dne 24. aprila 1996 v zadevi CNPAAP proti Svetu, C-87/95 P, Recueil, str. I-2003, točka 33, in sklepa Sodišča prve stopnje z dne 26. marca 1999 v zadevi Biscuiterie-confiserie LOR in Confiserie du Tech proti Komisiji, T-114/96, Recueil, str. II-913, točka 26, in z dne 6. maja 2003 v zadevi DOW AgroSciences proti Parlamentu in Svetu, T-45/02, še neobjavljen v Recueil, točka 31).
87. Akt je splošno veljaven, če se uporablja za objektivno določene položaje in če pravno učinkuje v zvezi s kategorijami oseb, ki so splošno in abstraktno določene (sodba Sodišča prve stopnje z dne 10. julija 1996 v zadevi Weber proti Komisiji, T-482/93, Recueil, str. II-609, točka 55, in navedena sodna praksa).
88. V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da po ustaljeni sodni praksi dejstvo, da so bili Komisiji gospodarski subjekti, za katere se uporabljajo njeni akti, med sprejemanjem teh znani, ne zadostuje, da bi to ogrozilo njihovo zakonodajnost, če ni sporno, da se ta uporaba izvaja na podlagi pravno in dejansko objektivnga položaja, ki ga opredeljuje akt v zvezi z njegovim namenom (sodba Sodišča z dne 18. maja 1994 v zadevi Codorniu proti Svetu, C-309/89, Recueil, str. I-1853, točka 18; sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. septembra 1995 v zadevi Antillean Roce Mills in drugi proti Komisiji, T-480/93 in T-483/93, Recueil, str. II-2305, točka 65, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 30. aprila 2003 v zadevi Villiger Söhne proti Svetu, T-154/02, še neobjavljen v Recueil, točka 49).
89. V obravnavani zadevi je izpodbijana odločba naslovljena na države članice in zavrača zahtevo države članice za umik določenih usklajenih standardov, ki so bili sprejeti ob uporabi Direktive 89/106, s seznama standardov, objavljenih v Uradnem listu Evropske unije .
90. Z uporabo člena 4(2) Direktive 89/106 je treba med drugim prav s sklicevanjem na nacionalne standarde, ki prenašajo usklajene standarde in sklicevanje na katere je bilo objavljeno v Uradnem listu Evropske unije, gradbene proizvode šteti za primerne za uporabo in jih je zato mogoče dati na trg v Evropski uniji.
91. Namen usklajenih standardov, sprejetih ob uporabi Direktive 89/106, je torej opredeliti značilnosti proizvodov, ki jih lahko ti gospodarski subjekti tržijo oziroma kupujejo. Vplivajo torej na vse proizvajalce in porabnike gradbenih proizvodov v Evropski uniji.
92. Zato se izpodbijana odločba, ki zavrača umik usklajenih standardov, tudi sama uporablja za objektivno določene položaje in pravno učinkuje v zvezi s kategorijami oseb, ki so splošno in abstraktno določene, to pa so zlasti vsi proizvajalci in porabniki gradbenih proizvodov v Evropski uniji.
93. Zato je treba ugotoviti, da je izpodbijana odločba po naravi in področju uporabe splošnega značaja.
94. Vendar to, da je izpodbijana odločba po svoji naravi in področju uporabe splošnega značaja, samo po sebi ne zadošča za izključitev možnosti posameznika za vložitev ničnostne tožbe zoper njo (sodbi Sodišča z dne 16. maja 1991 v zadevi Extranet Industrie proti Svetu, C-358/89, Recueil, str. I-2501, točka 13, in v zadevi Codorniu proti Svetu, točka 89 zgoraj, točka 19; sodba v zadevi Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, točka 89 zgoraj, točka 66; sklepa Sodišča prve stopnje z dne 21. marca 2003 v zadevi Établissements Toulorge proti Parlamentu in Svetu, T-167/02, še neobjavljen v Recueil, točka 26, in v zadevi Villiger Söhne proti Svetu, točka 89 zgoraj, točka 40).
95. Po ustaljeni sodni praksi lahko neki splošno veljaven akt fizične ali pravne osebe zadeva posamično le, če jih zadeva zaradi določenih njihovih lastnosti ali zaradi značilnega dejanskega položaja, ki jih loči od vseh drugih oseb in jih zato individualizira podobno, kot bi to storil kak akt (sodbi Sodišča v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 72 zgoraj, točka 36, in z dne 10. aprila 2003 v zadevi Komisija proti Nederlandse Antillen, C-142/00 P, Recueil, str. I-3483, točka 65; sklep Sodišča z dne 12. decembra 2003 v zadevi Bactria proti Komisiji, C-258/02 P, še neobjavljen v Recueil, točka 34; sklep v zadevi Villiger Söhne proti Svetu, točka 89 zgoraj, točka 44, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 21. oktobra 2003 v zadevi Solvay Pharmaceuticals proti Svetu, T-392/02, še neobjavljena v Recueil, točka 78).
96. Preveriti je torej treba, ali v obravnavani zadevi izpodbijana odločba tožeče stranke zadeva zaradi njihovih lastnosti ali pa obstaja zanje značilen dejanski položaj, ki jih v zvezi z navedeno odločbo loči od vseh drugih oseb.
Dopustnost tožbe prvotožeče stranke
97. Tožeče stranke se zato, da bi dokazale, da izpodbijana odločba posamično zadeva prvotožečo stranko, najprej sklicujejo na njeno lastnost kot predsednika CEN/TC 88 in na dejstvo, da bi moral sodelovati v ad hoc
skupini stalnega odbora za gradbeništvo.
98. V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da je generalni sekretar CEN z dopisom Komisiji z dne 11. avgusta 2003 le-to obvestil, da prvotožeča stranka ni bila pooblaščena za zastopanje tega telesa v okviru tožbe v glavni stvari, česar nobena od tožečih strank ne izpodbija. Zato se zdi, da je prvotožeča stranka to tožbo vložila izključno iz osebnih razlogov, tako da je treba le iz njenih osebnostnih lastnosti preučiti, ali ima procesno upravičenje glede izpodbijane odločbe, ne da bi se bilo treba opredeliti o morebitni dopustnosti tega, da ima v tem smislu CEN procesno upravičenje.
99. Treba pa je opozoriti na to, da to, da neka oseba tako ali drugače sodeluje pri procesu sprejemanja nekega akta Skupnosti, to osebo v razmerju do zadevnega akta individualizira le, kadar veljavni predpisi Skupnosti za to osebo predvidevajo določena procesna jamstva (sklepi Sodišča prve stopnje z dne 3. junija 1997 v zadevi Merck in drugi proti Komisiji, T-60/96, Recueil, str. II-849, točka 73; z dne 15. septembra 1998 v zadevi Molkerei Großbraunshain in Bene Nahrungsmittel proti Komisiji, T-109/97, Recueil, str. II-3533, točki 67 in 68, in z dne 29. aprila 2002 v zadevi Bactria proti Komisiji, T-339/00, Recueil, str. II-2287, točka 51; sodba Sodišča prve stopnje z dne 7. februarja 2001 v zadevi Sociedade Agrícola dos Arinhos in drugi proti Komisiji, od T-38/99 do T-50/99, Recueil, str. II-585, točka 46).
100. V obravnavani zadevi je treba opozoriti na to, da gredo jamstva iz člena 5(1) Direktive 89/106 v korist CEN in stalnega odbora za gradbeništvo in ne osebno v korist nekaterih njunih članov ali njunega predsednika.
101. Zato je treba – ne da bi na tej stopnji ugotavljali, ali so jamstva iz člena 5(1) Direktive 89/106 taka, da individualizirajo njegove naslovnike – ugotoviti, da se prvotožeča stranka osebno ne more sklicevati na nobeno procesno jamstvo niti na nobeno določbo Direktive 89/106, katere nepoznavanje bi jo lahko individualiziralo kot predsednika CEN/TC 88 med sprejetjem izpodbijane odločbe, in člana ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo.
102. Kakor koli pa je treba ob predpostavki, da bi se prvotožeča stranka lahko osebno sklicevala na taka procesna jamstva, poudariti, da domneven poseg v ugled navedene tožeče stranke, ki naj bi bil posledica kršitve teh jamstev, te stranke kot tak ne sme individualizirati v smislu člena 230, četrti pododstavek, ES. Namen jamstev iz člena 5(1) Direktive 89/106 namreč ni v tem, da se zagotovi varovanje ugleda članov odborov iz te določbe, četudi so predsedniki, ampak izključno v podajanju mnenja na zahtevo po umiku določenega usklajenega standarda, ki ga vloži Komisija ali država članica.
103. Tako je treba zaključiti, da prvotožeči stranki osebno ni dopustno vložiti te tožbe kot predsedniku CEN/TC 88 ali članu ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo.
104. Drugič, tožeče stranke za namene dokazovanja, da prvotožečo stranko posamično zadeva, navajajo njeno vlogo poslovodje tretjetožeče stranke.
105. Vendar bi lahko, kolikor se ob izpolnjeni domnevi navedeno procesno upravičenje prekriva s tistim od tretjetožeče stranke, prvotožeča stranka to, da navedena odločba posamično zadeva tudi njo, eventualno navajala samo v primeru, da bi izpodbijana odločba zadevala tudi tretjetožečo stranko. To vprašanje bo torej obravnavano v okviru presoje procesnega upravičenja tretjetožeče stranke.
106. Zato je treba – ob upoštevanju presoje procesnega upravičenja tretjetožeče stranke – zaključiti, da izpodbijana odločba prvotožeče stranke ne zadeva posamično v smislu člena 230, četrti pododstavek, ES.
Dopustnost tožbe drugotožeče stranke
107. Tožeče stranke najprej navajajo, da izpodbijana odločba drugotožečo stranko posamično zadeva zato, ker je ta pomembna porabnica gradbenih proizvodov in ker je prvo oziroma drugo največje podjetje iz sektorja izolacijskih del v Nemčiji oziroma v Evropi.
108. V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da je učinek izpodbijane odločbe zavrnitev umika spornih usklajenih standardov, ki so bili sprejeti ob uporabi Direktive 89/106. Ti usklajeni standardi, katerih namen je opredeliti lastnosti gradbenih proizvodov, pa se uporabljajo za vse proizvajalce in porabnike takih proizvodov v Evropski uniji.
109. V takih okoliščinah je treba ugotoviti, da izpodbijana odločba drugotožečo stranko zadeva le objektivno kot gospodarski subjekt iz sektorja izdelave zadevnih proizvodov, in to enako kot vse druge proizvajalce v enakem položaju. Kot izhaja iz sodne prakse pa samo ta lastnost ne zadošča za ugotovitev, da navedena odločba drugotožečo stranko posamično zadeva (sodbi Sodišča z dne 17. januarja 1985 v zadevi Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji, 11/82, Recueil, str. 207, točka 14, in z dne 22. novembra 2001 v zadevi Antillean Rice Mills proti Svetu, C-451/98, Recueil, str. I-8949, točka 51; sklep v zadevi Villiger Söhne proti Svetu, točka 89 zgoraj, točka 47).
110. V zvezi s tem je treba – kar zadeva domnevo, da je drugotožeča stranka pomembna porabnica na zadevnem trgu – poudariti, da po sodni praksi dejstvo, da ima lahko neki akt različne konkretne učinke za različne pravne subjekte, za katere se uporablja, ne pomeni da tem daje kake značilnosti v razmerju do drugih zadevnih subjektov, kadar se ta akt uporablja na podlagi kakega objektivno določenega položaja (glej zlasti sodbo Sodišča prve stopnje z dne 22. februarja 2000 v zadevi ACAV in drugi proti Svetu, T-138/98, Recueil, str. II-341, točka 66, in navedeno sodno prakso, in sklep v zadevi Établissements Toulorge proti Parlamentu in Svetu, točka 95 zgoraj, točka 63). V obravnavani zadevi pa je prav objektiven položaj drugotožeče stranke kot porabnika gradbenih proizvodov razlog, zaradi katerega jo izpodbijana odločba zadeva.
111. Tudi dejstvo, da je med 62 nemškimi podjetji gradbene industrije, ki uporabljajo izolacijske proizvode in ki se na nacionalni ravni združujejo v zvezno tehnično službo „Toplotna izolacija, ogrevanje, zvočna in protipožarna izolacija“, ne individualizira drugotožeče stranke. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, kot je navedeno v točki 89 zgoraj, da možnost bolj ali manj natančne ugotovitve števila ali celo identitete pravnih subjektov, za katere se uporablja nek ukrep, nikakor ne pomeni, da je treba za te subjekte šteti, da jih tak ukrep posamično zadeva, če ni sporno – kot je to v obravnavani zadevi –, da ta uporaba temelji na pravno ali dejansko objektivnem položaju, ki ga opredeljuje zadevni akt. Sicer pa se, kot to poudarjajo same tožeče stranke, sporni standardi ne uporabljajo le za porabnike gradbenih proizvodov, ampak tudi za države članice, izdelovalce gradbenih proizvodov in nadzorne organe.
112. Kar zadeva dejstvo, da naj bi izpodbijana odločba spravljala drugotožečo stranko v slabši položaj glede na njene konkurente v drugih državah članicah, zlasti upoštevajoč domnevno tveganje uveljavljanja njene garancije s strani strank, celo z uveljavljanjem njene kazenske odgovornosti, pa je treba ugotoviti, da četudi bi bilo to domnevno tveganje neizogibno – kar pa je na prvi pogled malo verjetno –, le-to nikakor ni tako, da bi tožečo stranko individualiziralo v smislu člena 230, četrti pododstavek, ES, če so vsi njeni številni konkurenti v Nemčiji v enakem položaju.
113. Enako zatrjevano dejstvo, da morajo zlasti porabniki materiala, ki morajo zagotoviti dobro izvedbo del, po členu 95(3) ES ponuditi višjo raven varstva okolja in potrošnikov, nikakor ni tako, da bi tožečo stranko individualiziralo, saj bi bil položaj drugotožeče stranke, ob predpostavki, da taka obveznost obstaja, s tega vidika enak položaju vseh njenih konkurentov v Nemčiji in drugih državah članicah Evropske unije.
114. Končno, kar zadeva dejstvo, da bi izpodbijana odločba znatno vplivala na tekoče pogodbe drugotožeče stranke, je treba ugotoviti, da ne samo, da to dejstvo ni podprto z nobenim dokazom in ga zato ni mogoče šteti za ugotovljenega, ampak ne predstavlja niti dejanskega položaja, zaradi katerega bi ta tožeča stranka imela posebne značilnosti glede na druge porabnike gradbenih proizvodov, ki imajo prav tako take pogodbe v teku.
115. Res je, da sta Sodišče in Sodišče prve stopnje razglasili ničnostne tožbe, vložene zoper splošne akte, za dopustne, če je obstajala določba višje pravne veljave, ki je njihovim avtorjem nalagala obveznost upoštevanja posebnega položaja tožeče stranke, saj je lahko obstoj pogodb, ki jih je sklenila tožeča stranka in jih zadeva sporni akt, v določenih primerih za tak položaj značilen (sodbi v zadevi Komisija proti Nederlandse Antillen, točka 96 zgoraj, točki 72 in 75, in v zadevi Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, točka 89 zgoraj, točki 67 in 74).
116. Vendar se obravnavana zadeva razlikuje od tistih, v katerih so bile izdane navedene sodbe, in sicer v tem, da ne obstaja taka obveznost, ki bi jo nalagala določba višje pravne veljave (sodba v zadevi Sociedade Agrícola dos Arinhos in drugi proti Komisiji, točka 100 zgoraj, točka 51). V zvezi s tem je treba ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar navajajo tožeče stranke, člen 5(1) Direktive 89/106 ne določa obveznosti Komisije, da upošteva njihov posebni položaj ali tistega države članice, ki je ugovarjala nekemu usklajenemu standardu, ampak se omejuje na določanje postopka, ki se uporablja, kadar se tak ugovor poda.
117. Zato argumentov tožečih strank, ki se opirajo na obstoj pogodb v teku, nikakor ni mogoče upoštevati za namene individualizacije drugotožeče stranke.
118. Iz tega izhaja, da izpodbijana odločba drugotožeče stranke kot pomembne porabnice gradbenih proizvodov ne zadeva posamično.
119. Drugič, tožeče stranke navajajo, da izpodbijana odločba drugotožečo stranko posamično zadeva, ker je imela kot član zvezne tehnične službe „Toplotna izolacija, ogrevanje, zvočna in protipožarna izolacija“ tretjetožeče stranke odločilno vlogo pri sprejemanju odločitve, da Zvezna republika Nemčija vloži ugovor proti spornim standardom na podlagi člena 5(1) Direktive 89/106.
120. V zvezi s tem je treba opozoriti, kot je bilo že razsojeno v točki 100 zgoraj, da to, da neka oseba tako ali drugače sodeluje v procesu sprejemanja kakega akta Skupnosti, to osebo v razmerju do zadevnega akta individualizira le, kadar predpisi Skupnosti, ki se uporabljajo, za to osebo predvidevajo določena procesna jamstva.
121. V obravnavani zadevi pa Direktiva 89/106 nikjer ne določa, da mora Komisija, preden sprejme kako odločitev na podlagi člena 5(1) navedene direktive, ravnati po postopku, v katerem bi imela podjetja, kot je drugotožeča stranka, ali pristojna nacionalna združenja s področja standardizacije pravico uveljavljati morebitne pravice ali celo to, da bi bila zaslišana.
122. Kot je bilo že ugotovljeno v točki 101 zgoraj, jamstva iz člena 5(1) Direktive 89/106 obstajajo izključno v korist CEN in stalnega odbora za gradbeništvo in ne osebno v korist posameznih podjetij ali nacionalnih združenj.
123. Zato za drugotožečo stranko ni mogoče šteti, da izpodbijana odločba kot člana zvezne tehnične službe „Toplotna izolacija, ogrevanje, zvočna in protipožarna izolacija“ tretjetožeče stranke posamično zadeva.
124. Zato je treba zaključiti, da izpodbijana odločba drugotožeče stranke ne zadeva posamično v smislu člena 230, četrti pododstavek, ES.
Dopustnost tožbe tretjetožeče stranke
125. Tožeče stranke so glede tega, da tretjetožečo stranko posamično zadeva, navajale, da ta zastopa gradbeno industrijo v Nemčiji in da njeno procesno upravičenje glede izpodbijana odločbe izhaja na eni strani iz procesnega upravičenja drugotožeče stranke, ki je eden od njenih članov, na drugi strani pa iz njenega sodelovanja v procesu sprejemanja izpodbijana odločbe, in sicer po prvotožeči stranki.
126. Kar zadeva najprej procesno upravičenje tretjetožeče stranke zaradi procesnega upravičenja njenih članov, je treba opozoriti, da po ustaljeni sodni praksi združenja, ki je ustanovljeno za podpiranje kolektivnih interesov določene kategorije subjektov, ni mogoče šteti, da jih v smislu člena 230, četrti pododstavek, ES posamično zadeva, akt, ki zadeva splošne interese te kategorije, in zato ne more vložiti ničnostne tožbe v imenu svojih članov, kadar ti tega ne morejo storiti posamično (sodba Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Greenpeace in drugi proti Komisiji, C-321/95 P, Recueil, str. I-1651, točki 14 in 29; sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. julija 1995 v zadevi AITEC in drugi proti Komisiji, od T-447/93 do T-449/93, Recueil, str. II-1971, točka 62; sklepa Sodišča prve stopnje z dne 24. januarja 2001 v zadevi Iberotam in drugi proti Komisiji, T-112/00 in T-122/00, Recueil, str. II-97, točka 74, in z dne 14. januarja 2002 v zadevi Association contre l'heure d'été proti Parlamentu in Svetu, T-84/01, Recueil, str. II-99, točka 25).
127. V zvezi s tem pa je treba opozoriti, da – kot je bilo ugotovljeno v točki 125 zgoraj – ne obstajajo dokazi, ki bi omogočili dopustnost tožbe drugotožeče stranke.
128. Sicer pa tožeče stranke niso predložile dokazov, ki bi omogočili, da bi se za druge člane tretjetožeče stranke lahko štelo, da jih izpodbijana odločba posamično zadeva.
129. Zaključiti je torej treba, da tretjetožeča stranka ne more uspešno trditi, da jo izpodbijana odločba posamično zadeva, ob upoštevanju, da bi njeni člani lahko sami vložili ničnostno tožbo zoper navedeno odločbo.
130. Drugič, kar zadeva sodelovanje tretjetožeče stranke v procesu priprave izpodbijane odločbe je res, da obstoj posebnih okoliščin, kot je vloga, ki jo ima neko združenje v postopku sprejemanja nekega akta v smislu člena 230 ES, lahko upraviči dopustnost tožbe, ki jo vloži združenje, katerega članov sporni akt neposredno in posamično ne zadeva, zlasti kadar je slednji vplival na pogajalski položaj tega združenja (v tem smislu glej sodbi Sodišča z dne 2. februarja 1988 v zadevi Van der Kooy in drugi proti Komisiji, 67/85, 68/85 in 70/85, Recueil, str. 219, točke od 21 do 24, in z dne 24. marca 1993 v zadevi CIRFS in drugi proti Komisiji, C-313/90, Recueil, str. I-1125, točke od 28 do 30).
131. Iz sodne prakse izhaja, da ima v takih okoliščinah združenje, ki ni naslovnik izpodbijanega akta, lasten interes za vložitev ničnostne tožbe zoper tak akt, četudi tega njegovi člani ne morejo storiti posamično (sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. decembra 1995 v zadevi Exporteurs in Levende Varkens in drugi proti Komisiji, T-481/93 in T-484/93, Recueil, str. II-2941, točka 64; sklepa v zadevi Iberotam in drugi proti Komisiji, točka 127 zgoraj, točka 75, in Association contre l'heure d'été proti Parlamentu in Svetu, točka 127 zgoraj, točka 25).
132. V takih okoliščinah je treba preveriti, ali predstavlja domnevno sodelovanje tretjetožeče stranke, po prvotožeči stranki, pri pripravi ugovora Zvezne republike Nemčije posebno okoliščino v smislu citirane sodne prakse, ki bi lahko temu združenju dala procesno upravičenje kot poklicnemu združenju, ki zastopa interese svojih članov.
133. V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je bilo že razsojeno v točkah 122 in 123 zgoraj, da Direktiva 89/106 nikjer ne določa, da mora Komisija –preden sprejme neko odločitev na podlagi člena 5(1) navedene direktive – ravnati po postopku, v katerem bi imela nacionalna združenja, kot je tretjetožeča stranka, pravico uveljavljati morebitne pravice ali celo to, da bi bila zaslišana.
134. Če je tako, tretjetožeča stranka za upravičevanje svojega procesnega upravičenja ne more uveljavljati obstoja lastnega in ločenega posamičnega interesa od interesa svojih članov.
135. K temu je treba dodati, da je bil dopis, ki ga je tretjetožeča stranka po prvotožeči stranki poslala Komisiji dne 28. novembra 2002, tej poslan le v informacijo, ob upoštevanju, da se Komisija v okviru postopka iz člena 5(1) Direktive 89/106 ni bila zavezana niti posvetovati se s tretjetožečo stranko niti je zaslišati (v tem smislu glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 9. avgusta 1995 v zadevi Greenpeace in drugi proti Komisiji, T-585/93, Recueil, str. II-2205, točka 63).
136. Sicer pa se tožeče stranke ne morejo, kot so to storile v svojih pisanjih, sklicevati na to, da se je Sodišče v sodbi v zadevi Van der Kooy in drugi proti Komisiji iz točke 131 zgoraj za namen dopustnosti tožečega združenja opiralo samo na vlogo zastopnika skupine združenih interesov, ki je Komisiji predložil pisna stališča in je bil z njo med postopkom v tesnem stiku. V navedeni sodbi je namreč Sodišče, tudi in predvsem, v točki 23 poudarilo, da je bilo na eni strani tožeče združenje med podpisniki sporazuma, ki je določil sporno preferencialno carino in ki ga je Komisija glede na pravila Skupnosti o državnih pomočeh izpodbijala z izpodbijanim aktom, in na drugi strani, da je bilo zato navedeno združenje zaradi izvršitve navedenega akta zavezano začeti nova carinska pogajanja z zadevnim subjektom in skleniti nov sporazum. Ugotoviti je treba, da takih okoliščin v obravnavani zadevi ni (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 11. februarja 1999 v zadevi Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen in Hapag-Lloyd proti Komisiji, T-86/96, Recueil, str. II-179, točka 62).
137. Enako položaja tretjetožeče stranke ni mogoče primerjati s tistim tožečega združenja v sodbi v zadevi CIRFS in drugi proti Komisiji, točka 131 zgoraj. Res pa je, kot se zdi in kar ni sporno, tretjetožeča stranka na eni strani članica nacionalnih področnih odborov za standardizacijo in zato sodeluje pri delu CEN/TC 88, na drugi strani pa je članica nemškega pripravljalnega odbora za skupnostno usklajevanje, v okviru katerega pristojno nemško ministrstvo na nacionalni ravni določi stališče, ki ga bo zagovarjalo v stalnem odboru za gradbeništvo. Vendar tako posredno sodelovanje nekega nacionalnega združenja v postopku Skupnosti za pripravo usklajenih standardov pomeni le šibko povezavo s predmetom izpodbijane odločbe. V nobenem primeru tega ni mogoče povezovati s položajem nekega združenja, ki združuje glavne mednarodne proizvajalce iz zadevnega sektorja, ki je – kot v sodbi v zadevi CIRFS in drugi proti Komisiji, točka 131 zgoraj – v položaju pogajalca, ki je jasno omejen in tesno povezan s samim predmetom odločbe, kar ga postavlja v tako dejanski položaj, ki ga karakterizira v razmerju do vseh drugih oseb (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 23. maja 2000 v zadevi Comité d'entreprise de la Société française de production in drugi proti Komisiji, C-106/98 P, Recueil, str. I-3659, točki 45 in 53; sodba v zadevi Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen in Hapag-Lloyd proti Komisiji, točka 137 zgoraj, točka 63). V zvezi s tem je treba poudariti, da tožeče stranke niso predložile nobenega dokaza, ki bi tretjetožečo stranko razlikoval od nacionalnih združenj iz drugih držav članic, ki so enako sodelovala v postopku Skupnosti za pripravo usklajenih standardov (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. junija 1998 v zadevi UEAPME proti Svetu, T-135/96, Recueil, str. II-2335, točka 111).
138. Napačne so torej navedbe tožečih strank, da je tretjetožeča stranka v postopku po členu 5(1) Direktive 89/106 v razmerju do Komisije v položaju pogajalke ali zastopnice, na katero bi izpodbijana odločba vplivala v smislu zgoraj navedene sodne prakse.
139. Na tak zaključek ne vpliva domnevna pogajalska ali zastopniška vloga, ki naj bi jo imela prvotožeča stranka zato, ker naj bi kot predsednik CEN/TC 88 sodelovala pri pripravi ugovora Zvezne republike Nemčije po členu 5(1) Direktive 89/106, in sicer v dvojni vlogi člana ad hoc
skupine stalnega odbora za gradbeništvo in poslovodje tretjetožeče stranke.
140. Za tako okoliščino namreč, tudi če bi bila podana, v ničemer ne bi mogli ugotoviti, da bi lahko ugotovili, da ima tretjetožeča stranka kot združenje lasten interes za vložitev ničnostne tožbe na podlagi člena 230, četrti pododstavek, ES. V zvezi s tem in v nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke, je treba ugotoviti, da se je Sodišče pri ugotavljanju dopustnosti tožb zadevnih združenj v sodbah Van der Kooy in drugi proti Komisiji, točka 131 zgoraj (točke od 21 do 24), ter CIRFS in drugi proti Komisiji, točka 131 zgoraj (točki 29 in 30), oprlo na položaj pogajalca navedenih združenj in ne na posamično vlogo enega od njihovih članov.
141. Sicer pa je treba opozoriti, kot je bilo ugotovljeno v točki 101 zgoraj, da jamstva iz člena 5(1) Direktive 89/106 obstajajo izključno v korist CEN in stalnega odbora za gradbeništvo in ne osebno v korist njunih članov ali predsednikov.
142. Zato za tretjetožečo stranko ni mogoče šteti, da jo izpodbijana odločba zaradi sodelovanja pri pripravi ugovora Zvezne republike Nemčije, ob uporabi člena 5(1) Direktive 89/106, posamično zadeva.
143. Zato je treba zaključiti, da izpodbijana odločba tretjetožeče stranke ne zadeva posamično v smislu člena 230, četrti pododstavek ES. Iz tega sledi, da zato navedena odločba prvotožeče stranke kot poslovodje tretjetožeče stranke ne more posamično zadevati.
144. Iz zgoraj navedenega izhaja, da nobeni od tožečih strank v smislu ustaljene sodne prakse Sodišča in Sodišča prve stopnje ni dopustno vložiti te ničnostne tožbe.
145. Kljub temu je treba preučiti tudi to, ali – kot navajajo tožeče stranke – lahko o takem zaključku sproži dvom na eni strani očitna utemeljenost tožbe, na drugi pa zahteva po učinkovitem pravnem varstvu.
146. Prvič, kar zadeva očitno utemeljenost tožbe, tožeče stranke v bistvu navajajo, da je glede na očitno nezakonitost izpodbijane odločbe ugovor nedopustnosti Komisije zloraba pravice.
147. V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da utemeljitev o očitni utemeljenosti te tožbe v okviru presoje dopustnosti tožbe nikakor ni pomembna. Presoja temelja tožbe nima nobenega vpliva na presojo o tem, ali tožeče stranke posamično zadeva, saj dopustnost ničnostne tožbe, ki jo vloži fizična ali pravna oseba, in nadzor zakonitosti predmeta, ki ga taka tožba izpodbija, izhaja iz ločenega preizkusa, ki se izvede ob upoštevanju člena 230, četrti pododstavek, ES oziroma člena 230, drugi pododstavek, ES (v tem smislu glej sklep z dne 29. aprila 2002 v zadevi Bactria proti Komisiji, točka 100 zgoraj, točka 53).
148. Sicer pa je treba poudariti, da morebitna očitna nezakonitost izpodbijanega akta, če bi obstajala, ne more zaradi tega, ker Sodišče prve stopnje po členu 220 ES zagotavlja spoštovanje prava pri razlagi in uporabi Pogodbe ES, s sodno razlago upravičiti spremembe sistema pravnih sredstev in postopkov iz Pogodbe. Taka okoliščina v nobenem primeru ne more omogočiti, da se ničnostno tožbo, ki jo je vložila fizična ali pravna oseba in ne izpolnjuje pogojev iz člena 230, četrti pododstavek, ES, razglasi za dopustno (v tem smislu glej sodbe v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 72 zgoraj, točka 44; v zadevi ACAV in drugi proti Svetu, točka 111 zgoraj, točka 68, in sklep z dne 29. aprila 2002 v zadevi Bactria proti Komisiji, točka 100 zgoraj, točka 54).
149. Zato je treba utemeljitve tožečih strank, ki temeljijo na očitni utemeljenosti tožbe, zavrniti.
150. Drugič, glede zahteve po učinkovitem pravnem varstvu je treba opozoriti na to, da je Sodišče v sodbi v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 72 zgoraj, točka 40, navedlo, da je Pogodba ES s členoma 230 in 241 ter členom 234 vzpostavila zaključen sistem pravnih sredstev in postopkov, ki naj bi zagotavljali nadzor nad zakonitostjo aktov institucij, nadzor pa zaupala sodnikom Skupnosti. Glede na to, da v tem sistemu fizične ali pravne osebe zaradi pogojev dopustnosti iz člena 230, četrti pododstavek, ES neposredno ne morejo izpodbijati splošnih aktov Skupnosti, imajo možnost, da, odvisno od primera, uveljavljajo neveljavnost teh aktov, in sicer kot stranski zahtevek po členu 241 ES pred sodnikom Skupnosti ali pred nacionalnimi sodišči, s tem, da lahko slednja, ki niso pristojna sama ugotavljati neveljavnosti navedenih aktov, pripeljejo do tega, da v zvezi s tem povprašajo Sodišče z vprašanji za predhodno odločanje.
151. Tako so po mnenju Sodišča države članice pristojne za to, da določijo zaključen sistem pravnih sredstev in postopkov, ki omogočajo zagotavljanje spoštovanja pravice do učinkovitega pravnega varstva (sodba v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 72 zgoraj, točka 41).
152. V nasprotju s tem, kar navajajo tožeče stranke, iz tega kljub temu nikakor ne izhaja, da bi bila lahko domnevna odsotnost pravnih sredstev pred nacionalnimi sodišči sprejemljiva zato, da bi neko ničnostno tožbo razglasili za dopustno pred sodišči Skupnosti.
153. Nasprotno, Sodišče je v točki 43 sodbe v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 72 zgoraj, razsodilo, da razlaga pravil o dopustnosti iz člena 230 ES, po kateri bi morala biti ničnostna tožba razglašena za dopustno, kadar se po konkretni presoji nacionalnih procesnih pravil s strani sodnika Skupnosti izkaže, da ta posameznika ne pooblaščajo za vložitev tožbe za izpodbijanje veljavnosti spornega akta Skupnosti, ni sprejemljiva.
154. Po mnenju Sodišča neposredne ničnostne tožbe pred sodnikom Skupnosti ni mogoče vložiti, četudi bi se po konkretni presoji nacionalnih procesnih pravil od sodnika Skupnosti izkazalo, da ta posameznika ne pooblaščajo za vložitev tožbe za izpodbijanje veljavnosti spornega akta Skupnosti (sklep z dne 12. decembra 2003 v zadevi Bactria proti Komisiji, točka 96 zgoraj, točka 58). Taka ureditev bi namreč zahtevala, da sodnik Skupnosti v vsakem konkretnem primeru presoja in razlaga nacionalno procesno pravo, s čimer bi preseglo svoje pristojnosti v okviru nadzora nad zakonitostjo aktov Skupnosti (sodba v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 72 zgoraj, točka 43).
155. Poleg tega je Sodišče ugotovilo (sodba v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 72 zgoraj, točka 44) – kar zadeva pogoj posamičnega interesa iz člena 230, četrti pododstavek, ES – da četudi je treba slednjega razlagati v luči načela učinkovitega pravnega varstva in ob upoštevanju različnih okoliščin, ki individualizirajo tožečo stranko, taka razlaga ne more voditi v zanemarjanje zadevnega pogoja, ki ga Pogodba izrecno določa, brez preseganja pristojnosti, ki jih ta daje sodiščem Skupnosti.
156. Morebitna odsotnost tožbe, če bi obstajala, s sodno razlago ne bi mogla upravičiti spremembe sistema pravnih sredstev in postopkov iz Pogodbe. V nobenem primeru pa ne omogoča, da se ničnostna tožba, ki jo je vložila fizična ali pravna oseba in ne izpolnjuje pogojev iz člena 230, četrti pododstavek, ES, razglasi za dopustno (sklep Sodišča z dne 1. februarja 2001 v zadevi Area Cova in drugi proti Svetu in Komisiji, C-301/99 P, Recueil, str. I-1005, točka 47, in navedena sodna praksa; sodba v zadevi ACAV in drugi proti Svetu, točka 111 zgoraj, točka 68; sklep z dne 29. aprila 2002 v zadevi Bactria proti Komisiji, točka 100 zgoraj, točka 54, in sklep v zadevi Villiger Söhne proti Svetu, točka 89 zgoraj, točka 61).
157. Tožeče stranke se zato ne morejo sklicevati na to, da bi bile, če bi morala biti ničnostna tožba razglašena za nedopustno, prikrajšane za vsakršno sredstvo v obrambo svojih pravic pred sodiščem, tega prikrajšanja pa tudi niso dokazale.
158. Zahteva po učinkovitem pravnem varstvu torej ne ogroža zaključka, da je treba tožbo zavreči kot nedopustno, ker izpodbijani akt tožečih strank posamično ne zadeva.
159. Ob upoštevanju vsega navedenega, in ne da bi bilo treba presoditi, ali izpodbijani odločba tožeče stranke zadeva neposredno, je treba njihovo tožbo zavreči kot nedopustno.
160. V takih okoliščinah ni treba odločiti o predlogu za intervencijo Fachvereinigung Mineralfaserindurie.
Stroški
161. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeče stranke s predlogi niso uspele, zato se jim v skladu s predlogom Komisije naloži plačilo stroškov postopka, vključno s stroški, nastalimi v postopku za izdajo začasne Odredbe T-264/03 R.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
sklenilo:
1) Tožba se zavrže kot nedopustna.
2) Tožeče stranke nosijo svoje stroške in stroške tožene stranke, vključno s stroški, nastalimi v postopku za izdajo začasne Odredbe T-264/03 R.
V Luxembourgu, dne 25. maja 2004.