62004CC0466
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
L. A. GEELHOEDA,
predstavljeni 19. januarja 2006 (
1
)
Zadeva C-466/04
Manuel Acereda Herrera
proti
Servicio Cántabro de Salud
„Socialna varnost — Stroški zdravljenja, nastali v drugi državi članici — Potni stroški, stroški bivanja in prehrane — Člen 22 Uredbe (EGS) št. 1408/71“
I – Uvod
1.
Tribunal Superior de Justicia de Cantabria (Španija) v tem postopku med drugim predlaga sprejetje predhodne odločbe o razlagi člena 22 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71 ali Uredba). (
2
)
2.
Vprašanja so se postavila v postopku med M. Aceredom Herrerom in Servicio Cántabro de Salud, ker je slednji zavrnil povračilo potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane M. Acereda Herrera in sorodnika, ki ga je spremljal, za bolnišnično zdravljenje v Parizu.
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
3.
Člen 22(1) Uredbe št. 1408/71 določa:
„Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev, po potrebi ob upoštevanju določb člena 18, in:
(a)
katere zdravstveno stanje zahteva nujne storitve med začasnim bivanjem na ozemlju druge države članice,
[…]
(c)
ki ji pristojni nosilec odobri, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejela zdravljenje, ki ustreza njenemu zdravstvenemu stanju,
je upravičena do:
(i)
storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se nudijo te dajatve, pa ureja zakonodaja pristojne države;
(ii)
denarnih dajatev, ki jih zagotavlja pristojni nosilec v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja. S sporazumom med pristojnim nosilcem in nosilcem v kraju začasnega ali v stalnega prebivališča pa lahko te dajatve nudi tudi slednji nosilec v imenu prvega v skladu z določbami zakonodaje pristojne države.“
4.
Člen 22(2), drugi pododstavek, določa, da se „[o]dobritev, ki se zahteva po odstavku 1(c), […] ne sme zavrniti, če tako zdravljenje spada med dajatve, določene v zakonodaji države članice, na ozemlju katere oseba stalno prebiva in na katerem ji ob upoštevanju njenega trenutnega zdravstvenega stanja in verjetnega razvoja bolezni ni možno nuditi takega zdravljenja v časovnem obdobju, ki je v državi, v kateri prebiva, za tako zdravljenje običajno potreben“.
5.
Naslov III, poglavje 1, oddelek 7, Uredbe št. 1408/71, (
3
) naslovljen „Povračilo med nosilci“, vsebuje le eno določbo, člen 36, ki določa:
„1.   Stroški storitev, ki jih v skladu z določbami tega poglavja nudi nosilec ene države članice v imenu nosilca druge države članice, se v celoti povrnejo.
2.   Povračila, omenjena v odstavku 1, se določijo in izplačajo v skladu s postopkom, določenim v izvedbeni uredbi iz člena 98, bodisi ob predložitvi dokazila o dejanskih stroških ali na podlagi pavšalnih plačil.
V slednjem primeru morajo pavšalna plačila zagotavljati, da povračilo kar najbolj ustreza dejanskim stroškom.
3.   Dve ali več držav članic ali pristojni organi teh držav lahko določijo tudi druge metode povračila ali se odpovejo vsem povračilom med nosilci, ki so v njihovi pristojnosti.“
B – Nacionalno pravo
6.
Člen 18 dekreta št. 2766/1967 z dne 16. novembra 1967 (v nadaljevanju: dekret št. 2766/1967) je v besedilu, ki je veljalo med uveljavitvijo Uredbe št. 1408/71, v bistvu določal, da če upravičenec uporabi druge storitve in ne tistih, ki so mu po navadi na voljo, nosilci, pristojni za zagotavljanje zdravstvenega varstva, ne nosijo stroškov, ki bi lahko nastali, razen v primerih, ki jih določata odstavka 3 in 4. Pravica do povračila se je tako zagotavljala v primerih, v katerih je nosilec socialne varnosti brez utemeljitve zavrnil odobritev zdravljenja, kadar bi to moral storiti (odstavek 3), in v primerih, v katerih je bilo mogoče uporabo drugih zdravstvenih storitev, ki pacientu niso bile na voljo na podlagi sistema socialne varnosti, pripisati potrebi po nujnem, življenjsko potrebnem zdravljenju (odstavek 4).
7.
Predložitveno sodišče je navedlo, da je španski pristojni nosilec socialne varnosti v primerih, predvidenih v odstavkih 3 in 4 člena 18 dekreta št. 2766/1967, zadevnemu posamezniku povrnil njegove potne stroške ter stroške bivanja in prehrane, po potrebi pa tudi stroške osebe, ki ga je spremljala.
8.
Po navedbah v predložitveni odločbi se je sistem povračila potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane v Španiji uporabljal tudi za primere, navedene v členu 22(1)(a) in (c) Uredbe št. 1408/71, zaradi njihove podobnosti s primeri, navedenimi v členu 18 dekreta št. 2766/1967.
9.
Člen 18 dekreta št. 2766/1967 je bil v letu 1995 razveljavljen in ga je nadomestil člen 5 kraljevega dekreta št. 63/1995, odstavek 3, s katerim se je možnost povračila stroškov omejila le na en primer, namreč na neposredno življenjsko nevarne nujne primere, s čimer je bila ukinjena pravica do povračila zaradi neutemeljene zavrnitve odobritve zdravljenja. Predlog nacionalnega sodišča za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na položaj, ki je posledica novih pravil: če je bilo zdravljenje v drugi državi članici zagotovljeno na podlagi člena 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, ima posameznik, in če je potrebno, oseba, ki ga spremlja, pravico do povračila potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane, medtem ko v primerih iz člena 22(1)(c) posameznik nima te pravice.
III – Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje
10.
M. Acereda Herrera, državljan Španije, je zavarovan v španskem javnem sistemu socialne varnosti kot samozaposlen delavec.
11.
M. Aceredu Herreru je bila julija 2002 ugotovljena huda bolezen, ki so jo sprva zdravili v Španiji.
12.
M. Acereda Herrera je zaradi pomanjkljivih zdravstvenih storitev, ki so mu bile nudene, in glede na resnost svoje bolezni zaprosil za izdajo obrazca E-112, ki bi mu omogočil zdravljenje, primerno njegovemu zdravstvenemu stanju, v bolnišnici v Parizu.
13.
Servicio Cántabro de Salud je 17. januarja 2003 M. Aceredu Herreru izdal predhodno dovoljenje na podlagi člena 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71 za potovanje na zdravljenje v Francijo.
14.
M. Acereda Herrera je večkrat potoval v Francijo na zdravljenje, za katero mu je bilo izdano dovoljenje in kamor ga je zaradi njegovega slabega zdravstvenega stanja spremljal družinski član. Zaradi tega so njemu in njegovemu sorodniku nastali potni stroški ter stroški bivanja in prehrane, ki so skupaj znašali 19.594 EUR.
15.
M. Acereda Herrera je pri Servicio Cántabro de Salud zahteval povračilo omenjenih stroškov, vendar je ta njegovo zahtevo zavrnil. M. Acereda Herrera je zato vložil tožbo pri Juzgado de lo Social no 1 de Santander, ki je 17. novembra 2003 tožbo zavrnilo. M. Acereda Herrera je pri Tribunal Superior de Justicia de Cantabria vložil pritožbo za razveljavitev te sodbe.
16.
Tribunal Superior de Justicia de Cantabria je prekinilo odločanje in Sodišču Evropskih skupnosti v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člene 22(1)(c), 22(2) in 36 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971, kot je bila sprejeta v obliki prečiščenega besedila z Uredbo Sveta (ES) št. 118/1997, razlagati tako, da ima zavarovanec, ki mu je pristojni nosilec odobril, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejel ustrezno zdravljenje, tudi pravico zahtevati povračilo potnih stroškov, stroškov bivanja in/ali prehrane v zadevni drugi državi članici od nosilca, ki je odobritev izdal?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali obstaja določba ali pravilo v pravu Skupnosti, na podlagi katerega se določijo stroški, ki se lahko povrnejo, oziroma se določi njihov znesek?
3.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je dejstvo, da država članica z nacionalnim predpisom implementira določbe uredbe Skupnosti tako, da sprejeme dodatne določbe, ki dopolnjujejo uredbo in na podlagi katerih se različno obravnavajo primeri, ki so v uredbi urejeni enako, tako, da s tem ovira zavarovance pri uveljavljanju možnosti in pravic na podlagi prava Skupnosti, v skladu z delitvijo pristojnosti med državami članicami in institucijami Skupnosti, določeno v Pogodbi o ustanovitvi Evropskih skupnosti, zlasti s členom 10 ES (prej člen 5 Pogodbe ES) in pravno naravo uredb Skupnosti, določeno v členu 249 ES (prej člen 189 Pogodbe ES)? Konkretno, ali je dejstvo – da Kraljevina Španija ohranja določbe nacionalnega prava, ki zavarovancem v sistemu socialnega varstva dajejo pravice do dodatnih storitev, ki so selektivno dodane tistim iz člena 22 Uredbe št. 1408/71, ki pa obenem razlikujejo med primeri, ki so navedeni v uredbi, tako da so zadevne dodatne storitve zagotovljene v vseh primerih, razen v primeru iz člena 22(1)(c), čeprav za takšno razlikovanje ni objektivne, sorazmerne in razumljive utemeljitve – združljivo s Pogodbo o ustanovitvi Evropskih skupnosti in Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71?
4.
V vsakem primeru:
(a)
Ali je pravilo nacionalnega prava, kot je to, vsebovano v členu 5(3) kraljevega dekreta št. 63/1995, s katerim je bil razveljavljen člen 18(3) dekreta št. 2766/1967 in ukinjena pravica zavarovancev v španskem javnem sistemu socialne varnosti do povračila stroškov zdravljenja, ki ga zagotavljajo zdravstvene ustanove in zdravniki s sedežem na španskem ozemlju, kadar jim javni sistem zdravljenja, do katerega so upravičeni, ob upoštevanju njihovega trenutnega zdravstvenega stanja in verjetnega razvoja bolezni, ne more zagotoviti v razumnem roku, čeprav mora v takem primeru organ, ki upravlja sistem socialnega varstva, zavarovancu odobriti zdravljenje v zdravstvenih ustanovah ali pri zdravnikih, ki imajo sedež na ozemlju drugih držav članic in ne v Španiji, v skladu s prepovedjo diskriminacije glede na državljanstvo iz člena 12 ES?
(b)
Ali je pravilo nacionalnega prava, kot je to, ki je vsebovano v členu 5(3) kraljevega dekreta št. 63/1995 ter s katerim je bil razveljavljen člen 18(3) dekreta št. 2766/1967 in ukinjena pravica zavarovancev v španskem javnem sistemu socialne varnosti do povračila stroškov zdravljenja, ki ga zagotavljajo zdravstvene ustanove in zdravniki s sedežem na španskem ozemlju, kadar jim javni sistem zdravljenja, do katerega so upravičeni, ob upoštevanju njihovega trenutnega zdravstvenega stanja in verjetnega razvoja bolezni, ne more zagotoviti v razumnem roku, čeprav mora v takem primeru organ, ki upravlja sistem socialnega varstva, zavarovancu odobriti zdravljenje v zdravstvenih ustanovah ali pri zdravnikih, ki imajo sedež na ozemlju drugih držav članic in ne v Španiji, v skladu z načelom svobodnega opravljanja storitev, ki ga zagotavljajo člen 49 ES in naslednji?
(c)
Ali je pravilo nacionalnega prava, kot je to, ki je vsebovano v členu 5(3) kraljevega dekreta št. 63/1995 ter s katerim je bil razveljavljen člen 18(3) dekreta št. 2766/1967 in ukinjena pravica zavarovancev v španskem javnem sistemu socialne varnosti do povračila stroškov zdravljenja, ki ga zagotavljajo zdravstvene ustanove in zdravniki s sedežem na španskem ozemlju, kadar jim javni sistem zdravljenja, do katerega so upravičeni, ob upoštevanju njihovega trenutnega zdravstvenega stanja in verjetnega razvoja bolezni, ne more zagotoviti v razumnem roku, čeprav mora v takem primeru organ, ki upravlja sistem socialnega varstva, zavarovancu odobriti zdravljenje v zdravstvenih ustanovah ali pri zdravnikih, ki imajo sedež na ozemlju drugih držav članic in ne v Španiji, v skladu z določbami o konkurenci v členih 81 ES, 82 ES in 87 ES?“
17.
Pisna stališča so predložili Španija, Belgija, Ciper, Finska, Irska, Poljska, Združeno kraljestvo in Komisija. Vsi našteti, razen Belgije in Finske, so bili zastopani na obravnavi.
IV – Prvo vprašanje
18.
Nacionalno sodišče bi želelo s prvim vprašanjem vedeti, ali je treba člene 22(1)(c), 22(2) in 36 Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da ima zavarovanec, ki mu je pristojni nosilec odobril, da odide na ozemlje druge države članice na ustrezno zdravljenje, tudi pravico zahtevati povračilo potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane v zadevni drugi državi članici od nosilca, ki je odobritev izdal.
Trditve strank
19.
Španska, finska in ciprska vlada, vlada Združenega kraljestva ter Irska predlagajo, naj Sodišče na prvo vprašanje odgovori nikalno. V bistvu zatrjujejo, da daje člen 22(1)(c)(i) pravice do storitev, vključno s pravico do bolnišničnega zdravljenja v drugi državi članici, ki se zagotavlja v imenu pristojnega nosilca iz države članice prebivališča zavarovane osebe, kot v obravnavanem primeru. Ta določba naj ne bi pokrivala vprašanja potnih stroškov in stroškov bivanja, zato naj država članica zavarovanja ne bi bila dolžna nositi teh stroškov. Španska vlada dodaja, da se za ta primer ne more uporabiti sodba Leichtle. (
4
) Španska zakonodaja, v nasprotju z nemško, ne daje pravice do povračila potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane, niti kadar zdravljenje poteka v Španiji.
20.
Belgijska vlada meni, da pravo Skupnosti ne predpisuje pravice do povračila dodatnih stroškov, vendar državam članicam zdravljenja ne prepoveduje, da priznajo tako pravico. V tem primeru naj bi veljala zakonodaja države članice, v kateri poteka zdravljenje, razen če so tarife, ki jih uporablja država članica zavarovanja, ugodnejše za pacienta. (
5
)
21.
Poljska vlada zagovarja stališče, da bi se potni stroški ter stroški bivanja in prehrane lahko zahtevali na podlagi člena 22 Uredbe le v obsegu, v katerem pravica do povračila obstaja na podlagi nacionalnega prava. Dodaja, da bi obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovito delovanje sistema, ki ga vzpostavlja člen 22 Uredbe, lahko pomenila, da mora pristojni nosilec kriti te stroške.
22.
Komisija stališče, da s členoma 22 in 36 Uredbe št. 1408/71 pristojnemu nosilcu ni naložena obveznost, da povrne dodatne stroške neposredno zavarovancu, utemeljuje s sodbami Sodišča Kohl, (
6
) Vanbraekel (
7
) in Inizan (
8
). Vendar naj bi iz sodb Leichtle (
9
) in Molenaar (
10
) izhajalo, da je s členom 22(1)(c) nosilcu države članice zdravljenja naložena obveznost, da mora omenjene stroške povrniti zavarovancu, saj se ti stroški lahko štejejo za sestavni del storitev v smislu člena 22(1)(c). Zato bi moral nosilec države članice zdravljenja te stroške plačati v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bil zavarovanec pri njem zavarovan. Nato naj bi bil pristojni nosilec zavezan, da nosilcu države članice zdravljenja neposredno povrne stroške, v skladu s pogoji, določenimi v členu 36 Uredbe št. 1408/71.
23.
Komisija še dodaja, da morajo nosilci socialne varnosti v skladu s členom 10 ES in členom 84 Uredbe št. 1408/71 sodelovati, da bi se zagotovila pravilna uporaba členov 22(1)(c) in 36 ter s tem popolno spoštovanje pravic, ki so bile dodeljene zavarovancu. Če torej nosilec države članice zdravljenja ni pravilno izpolnil svoje obveznosti na podlagi člena 22, da nudi storitve, pristojni nosilec pa ni omogočil izpolnitve te obveznosti, mora slednji nosilec zavarovancu neposredno povrniti stroške zdravljenja, ne da bi s tem posegel v odgovornost nosilca države članice zdravljenja. (
11
)
Presoja
24.
Najprej, Uredba št. 1408/71, kot med drugim izhaja iz četrte uvodne izjave preambule, si ne prizadeva uskladiti socialnovarnostnih zakonodaj držav članic, amapak le postavlja sistem koordinacije med nosilci v različnih državah članicah, da bi se prispevalo k prostemu gibanju delavcev v Skupnosti. (
12
)
25.
Člen 22(1)(c) Uredbe predpisuje, da mora pristojni nosilec v državi članici zavarovancu odobriti, da odide v drugo državo članico, da bo prejel zdravljenje, ki ustreza njegovemu zdravstvenemu stanju. V takih primerih je zadevna oseba na podlagi člena 22(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 1408/71 upravičena do storitev, (
13
) ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča v skladu z zakonodajo, ki jo slednji uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem. Obdobje, v katerem bi se lahko prejele te storitve, ureja pravo pristojne države članice.
26.
Člen 22(2), drugi pododstavek, določa pogoje, pod katerimi se odobritev zdravljenja v tujini ne sme zavrniti, „če tako zdravljenje spada med dajatve, določene v zakonodaji države članice, na ozemlju katere oseba stalno prebiva in na katerem ji ob upoštevanju njenega trenutnega zdravstvenega stanja in verjetnega razvoja bolezni ni možno nuditi takega zdravljenja v časovnem obdobju, ki je […] običajno potreben“.
27.
Opozoriti je treba, da lahko vsaka država članica določi širšo podlago za odobritev zdravljenja v drugi državi članici. Uredba le navaja, kdaj se takih odobritev ne sme zavrniti, ne določa pa omejitev glede njihove dodelitve. (
14
)
28.
Osebi, ki ji pristojni nosilec odobri, da odide v drugo državo članico na zdravljenje, se izda obrazec E-112, ki ji daje pravico do zdravljenja. (
15
) Nato ima ta pacient dostop do zdravljenja v drugih državah članicah pod enako ugodnimi pogoji kot zavarovane osebe, ki jih zajema zakonodaja drugih držav članic. (
16
) Z izdajo obrazca E-112 nastane obveznost pristojnega nosilca države članice zavarovanja, da plača stroške zdravljenja pristojnemu organu v državi članici, v kateri se nudi zdravljenje. (
17
) Običajno se stroški povrnejo neposredno pristojnemu organu, ki nudi zdravljenje. Referenčna točka za izračun povračila so cene, ki veljajo po pravu države članice zdravljenja. (
18
)
29.
Iz jasnega besedila člena 22 Uredbe št. 1408/71 izhaja, da je pravica osebe omejena na zdravstveno varstvo med začasnim prebivanjem v drugi državi članici. Ta določba ne krije dodatnih stroškov, kot so potni stroški ter stroški bivanja in prehrane, ki bi nastali v zvezi z zdravljenjem v tujini. Poleg tega mehanizem, ki ga ustvarja člen 22 v zvezi s členom 36 Uredbe, določa, da se neposredno med nosilci povrnejo le stroški zdravljenja, po ceni, ki veljajo v državi članici zdravljenja. Povračilo dodatnih stroškov torej ureja nacionalno pravo. Povračilo teh stroškov se lahko zahteva le, če pravica do njihovega povračila obstaja na podlagi nacionalnega prava.
30.
Iz sodbe Leichtle (
19
) izhaja, da bi morali, če zakonodaja države članice določa povračilo dodatnih stroškov v zvezi z zdravljenjem, ki ga oseba prejme na ozemlju te države, veljati enake omejitve in pogoji tudi za zdravljenje, nudeno v drugi državi članici. V takih okoliščinah je obseg obveznosti za povračilo pacientovih dodatnih stroškov odvisen od obsega njegovih pravic na podlagi nacionalnega prava.
31.
Predložitveno sodišče v obravnavani zadevi poudarja, da je položaj mogoče predvideti, če potreba po potovanju in bivanju v drugi državi članici nastane prav zaradi nesposobnosti pristojnega nosilca, da zagotovi zdravljenje v sprejemljivem roku. Gre za položaj, v katerem je pacient upravičen do zdravljenja v bolnišnici v drugi državi članici na podlagi člena 22(2), drugi pododstavek.
32.
V takih okoliščinah in ob neobstoju pravice, kot je opisano v točki 30, bi bilo najpravičneje, da bi država članica zavarovanja zagotovila, da se zavarovancu, ki mu je bilo izdano dovoljenje na podlagi člena 22 Uredbe št. 1408/71, dejansko omogoči zdravljenje zunaj nacionalnega sistema zdravstvenega varstva, do katerega je upravičen: z drugimi besedami, da država članica predvidi pomoč zavarovancu glede njegovih potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane, ki mu nujno nastanejo zaradi zdravljenja zunaj nacionalnega sistema zdravstvenega varstva.
33.
Vendar taka pravica do pomoči ali povračila, kot sem navedel zgoraj, ne izhaja iz člena 22 Uredbe št. 1408/71. Odločitev o tem, ali bo pacientu nudila tako pomoč ali povrnila določene stroške, kot so potni stroški ter stroški bivanja in prehrane, je prepuščena državi članici.
34.
Poleg tega bi dodal, da se morajo storitve, kot so prevoz do ustanov v posebnih medicinskih vozilih ali bivanje v bolnišnici in obroki, ki jih nudi bolnišnica, gotovo obravnavati kot sestavni del zdravljenja, to je storitev. Vse te storitve ureja člen 22 Uredbe.
35.
Z vidika zgoraj navedenega menim, da bi moralo Sodišče na prvo vprašanje odgovoriti, da členov 22(1)(c), 22(2) in 36 Uredbe št. 1408/71 ni mogoče razlagati tako, da ima zavarovanec, ki mu je pristojni nosilec odobril, da odide na ozemlje druge države članice na ustrezno zdravljenje, tudi pravico zahtevati povračilo potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane v zadevni drugi državi članici pod nosilca, ki je odobritev izdal.
V – Drugo vprašanje
36.
Nacionalno sodišče je drugo vprašanje predložilo, če bi Sodišče v odgovoru na prvo vprašanje odločilo, da ima zavarovanec na podlagi členov 22(1)(c), 22(2) in 36 Uredbe št. 1408/71 pravico do povračila potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane.
37.
Ker predlagam, naj se na prvo vprašanje odgovori nikalno, presoja drugega vprašanja ni potrebna.
VI – Tretje vprašanje
38.
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se člena 10 ES in 249 ES lahko razlagata tako, kot da sta v nasprotju predpisi države članice, kot so predpisi, sporni v postopku v glavni stvari, ki določajo ugodnejše povračilo stroškov v okoliščinah, ki jih ureja člen 22(1)(a) Uredbe, kot v okoliščinah, ki jih ureja člen 22(1)(c).
Trditve strank
39.
Španska vlada meni, da tretje vprašanje ni povezano s postopkom v glavni stvari.
40.
Komisija meni, da namen člena 22 Uredbe št. 1408/71 ni urediti povračila zavarovancem na podlagi določb, ki veljajo v pristojni državi članici. Člen 22 se za to zakonodajo ne uporablja in ne omejuje pravice pristojne države članice, da na podlagi nacionalnega prava dodeli zavarovancu dodatne ugodnosti, niti je k temu ne zavezuje. To, da pravila, kakršna so sporna v postopku v glavni stvari, predvidevajo povračilo potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane v okoliščinah, navedenih v členu 22(1)(a), ne pa v primerih, navedenih v členu 22(1)(c), ne more biti v nasprotju s členom 22 Uredbe št. 1408/71 v povezavi s členoma 10 ES in 249 ES.
41.
Belgijska vlada meni, da ni v skladu s primarno in sekundarno zakonodajo Skupnosti, če država članica v svojem nacionalnem pravu določi priznanje dodatnih pravic v okoliščinah, ki so istovetne tistim, ki jih urejajo določbe prava Skupnosti, vendar pa onemogočijo pridobitev teh pravic pri sklicevanja le na pravo Skupnosti.
42.
Po mnenju poljske vlade, vlade Združenega kraljestva in Irske so države članice dolžne zagotoviti, da nacionalno pravo nikakor ne ogroža ali ovira določb uredbe niti ne preprečuje ali omejuje dostopnosti do storitve osebi, ki bi bila na podlagi uredbe do nje sicer upravičena. Ciprska vlada in vlada Združenega kraljestva dodajata, da ne gre za kršitev prava Skupnosti, ker nacionalni pogoji ne veljajo različno, če se zdravstveno varstvo nudi v Španiji ali v drugi državi članici, tako da se zaradi njih zdravstveno varstvo v drugih državah članicah, ne v Španiji, ne pridobi težje.
43.
Finska vlada navaja, da na podlagi členov 10 ES in 249 ES ni mogoče sklepati, da so nacionalni zakonodajalci dolžni sprejeti pravni predpis, na podlagi katerega bo zavarovanec, čigar položaj ureja člen 22(1)(c), upravičen do povračila stroškov, povezanih s prejetim zdravljenjem.
Presoja
44.
Ugotovljeno je že bilo, da člen 22 Uredbe št. 1408/71 ne ureja vprašanja dodatnih stroškov, kot so potni stroški ter stroški bivanja in prehrane, ki nastanejo v zvezi z zdravljenjem v tujini. Zato člena 10 ES (
20
) in 249 ES (
21
) ne onemogočata, da bi nacionalne zakonodaje odobrile širše storitve od tistih, ki jih predvideva Uredba št. 1408/71.
45.
Odločitev, ali bodo sprejele dodatne predpise, s katerimi bodo priznale pravico do povračila določenih stroškov, je prepuščena državam članicam.
46.
Poleg tega dejstvo, da je nacionalna zakonodaja možnost povračila stroškov omejila le na en primer, namreč na neposredno življenjsko nevarne nujne primere, s čimer je ukinila pravico povračila zaradi neutemeljene zavrnitve odobritve zdravljenja, ničesar ne spremeni. Če se je nacionalni zakonodajalec odločil, da osebi, ki je izkoristila pravico na podlagi člena 22(1)(a), prizna dodatno storitev, pri čemer ta storitev ni del obveznosti države članice na podlagi člena 22(1)(a), to posameznika, kot pravilno opozarja Irska, ne ovira pri izvrševanju njegovih pravic na podlagi člena 22(1)(c).
47.
Glede na zgoraj navedeno menim, da bi moralo Sodišče na tretje vprašanje odgovoriti, da člena 10 ES in 249 ES nista v nasprotju s predpisi države članice, kot so predpisi iz postopka v glavni stvari, ki določajo ugodnejše povračilo stroškov v okoliščinah, ki jih ureja člen 22(1)(a) Uredbe, kot v okoliščinah, ki jih ureja člen 22(1)(c).
VII – Četrto vprašanje
48.
Predložitveno sodišče želi s četrtim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali se členi 12 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES in 87 ES lahko razlagajo tako, da so v nasprotju predpisi države članice, kot sta predpisa iz postopka v glavni stvari, s katerima je bila ukinjena pravica zavarovancev v španskem javnem sistemu socialne varnosti do povračila stroškov zdravljenja, ki ga zagotavljajo zdravstvene ustanove in zdravniki s sedežem na španskem ozemlju, ki niso vključeni v španski sistem socialne varnosti.
Trditve strank
49.
Španska vlada meni, da četrto vprašanje ni povezano s postopkom v glavni stvari. Vlada Združenega kraljestva se strinja. Po njenem mnenju je glede na dejansko stanje zadeve vsebina četrtega vprašanja popolnoma hipotetična.
50.
Ciprska in francoska vlada ter Irska v bistvu trdijo, da se pravo Skupnosti ne uporablja za položaje, v katerih želi oseba, ki prebiva v Španiji, izkoristiti zdravstvene storitve španskega zasebnega izvajalca teh storitev, ker ni čezmejnega elementa. Navajajo še, da se členi 81 ES, 82 ES in 87 ES ne morejo uporabljati za zakonodajne ukrepe, kakršni se izpodbijajo v obravnavani zadevi.
51.
Belgijska vlada navaja, da je položaj, opisan v četrtem vprašanju, skladen s členom 49 ES in ne izkrivlja konkurence med izvajalci zdravstvenih storitev v Španiji, ki niso vključeni ali so zasebni.
52.
Poljska vlada meni, da bi šlo za kršitev členov 82 ES in 86 ES, če bi se ugotovilo, da je področje storitev zdravstvenega varstva omejeno tako, da škoduje pacientom, in če bi lahko prevladujoč položaj javnih organov španskega zdravstvenega varstva vplival na trgovino med državami članicami, do česar bi prišlo, če bi imelo zdravstveno varstvo, ki ga nudijo zasebni zdravstveni delavci, tudi vpliv na državljane drugih držav članic.
53.
Komisija ob upoštevanju dejanskega stanja zadeve meni, da špansko pravo ni v nasprotju s členi 12 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES in 87 ES.
Presoja
54.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bo sprejelo, pristojno, da glede na posebnosti zadeve presodi o tem, ali je sprejetje predhodne odločbe potrebno za izdajo njegove sodne odločbe, in o ustreznosti vprašanj, ki jih predloži Sodišču. (
22
) Kljub temu je Sodišče presodilo, da ne more odločati o predhodnem vprašanju, ki mu ga je postavilo nacionalno sodišče, ker je očitno, da razlaga ali ocena veljavnosti pravila Skupnosti, ki jo je zahtevalo nacionalno sodišče, ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali s predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, potrebnih za to, da bi podalo koristen odgovor na zastavljena vprašanja. (
23
)
55.
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja, da nacionalno sodišče v bistvu zahteva odločitev, ali je v nasprotju s členi 12 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES in 87 ES položaj, v katerem zdravstvena ustanova ali zasebnik, ki je deluje na španskem ozemlju in ni vključen v sistem socialne varnosti, nima pravice, da zavarovancu nudi zdravljenje na podlagi sistema socialne varnosti, medtem ko mu tako zdravljenje lahko nudi zdravstvena ustanova ali zasebnik v drugi državi članici.
56.
Postopek v glavni stvari se ne nanaša na ta problem, ampak na vprašanje, ali je M. Acereda Herrera upravičen do povračila potnih stroškov ter stroškov bivanja in prehrane zase in za sorodnika, ki ga je spremljal, v zvezi z bolnišničnim zdravljenjem v Parizu, ki ga je zahteval.
57.
Na četrto vprašanje torej ni treba odgovoriti.
VIII – Predlog
58.
Menim, da bi se moralo na vprašanja, ki jih je Sodišču predložilo Tribunal Superior de Justicia de Cantabria, odgovoriti tako:
1.
Členov 22(1)(c), 22(2) in 36 Uredbe št. 1408/71 ni mogoče razlagati tako, da ima zavarovanec, ki mu je pristojni nosilec odobril, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejel ustrezno zdravljenje, tudi pravico do povračila potnih stroškov, stroškov bivanja in prehrane v zadevni drugi državi članici od nosilca, ki je odobritev izdal.
2.
Člena 10 ES in 249 ES nista v nasprotju s predpisi države članice, kot sta predpisa iz postopka v glavni stvari, ki določajo ugodnejše povračilo stroškov v okoliščinah, ki jih ureja člen 22(1)(a) Uredbe, kot v okoliščinah, ki jih ureja člen 22(1)(c).
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	UL L 149, str. 2; glej zlasti kodificirano različico, kot je bila sprejeta z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 o spremembah in posodobitvah Uredbe (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti in Uredbo (EGS) št. 547/72 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 (UL 1997, L 28, str. 1).
(
3
)	Glej kodificirano različico, kot je bila sprejeta z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 o spremembah in posodobitvah Uredbe (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti.
(
4
)	Sodba z dne 18. marca 2004 v zadevi Leichtle (C-8/02, Recueil, str. I-2641).
(
5
)	Sodba z dne 12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel in drugi (C-368/98, Recueil, str. I-5363, točka 53).
(
6
)	Sodba z dne 28. aprila 1998 v zadevi Kohll (C-158/96, Recueil, str. I-1931).
(
7
)	Zgoraj navedena sodba Vanbraekel in drugi.
(
8
)	Sodba z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Inizan (C-56/01, Recueil, str. I-12403).
(
9
)	Zgoraj navedena Sodba Leichtle, točka 35.
(
10
)	Sodba z dne 5. marca 1998 v zadevi Molenaar (C-160/96, Recueil, str. I-843, točka 31).
(
11
)	Sodba z dne 25. februarja 2003 v zadevi IKA (C-326/00, Recueil, str. I-1703, točki 51 in 61).
(
12
)	Glej tudi sodbe z dne 9. julija 1980 v zadevi Gravina (807/79, Recueil, str. 2205, točka 7); z dne 5. julija 1988 v zadevi Borowitz (21/87, Recueil, str. 3715, točka 23); z dne 7. februarja 1991 v zadevi Rönfeldt (C-227/89, Recueil, str. I-323, točka 12) ter z dne 19. marca 2002 v združenih zadevah Hervein in drugi (C-393/99 in C-394/99, Recueil, str. I-2829, točka 50).
(
13
)	Na podlagi člena 22(1)(c)(ii) je zavarovana oseba, ki ji je bilo odobreno dovoljenje, upravičena tudi do denarnih dajatev. Iz zgoraj navedene sodbe Molenaar (točka 31) izhaja, da so „denarne dajatve […] v bistvu dajatve, namenjene nadomestilu za delavčevo izgubo zaslužka med boleznijo“. Te dajatve niso pomembne za obravnavano zadevo.
(
14
)	Zgoraj navedena sodba Vanbraekel in drugi, točka 31.
(
15
)	Glej sodbo z dne 31. maja 1979 v zadevi Pierik II (182/78, Recueil, str. 1977, točka 15), v kateri je sodišče ugotovilo, da „ker se stroški v zvezi s spornim zdravljenjem zaračunajo pristojnemu nosilcu, ki je izdal dovoljenje, mora nosilec države članice, v katero oseba odide na zdravljenje, ob predložitvi takega dovoljenja zdravljenje zagotoviti, čeprav na podlagi zakonodaje, ki jo uporablja, ni dolžna, ampak le pristojna, da ga odobri“.
(
16
)	Zgoraj navedeni sodbi Vanbraekel in drugi, točka 32, ter Inizan, točka 21.
(
17
)	Povračilo stroškov zdravljenja med nosilcema ureja člen 36 Uredbe št. 1408/71 v zvezi s členom 93 Uredbe št. 574/72. Na podlagi člena 36 Uredbe št. 1408/71 povrne storitve, ki jih nudi nosilec države članice zdravljenja, v celoti nosilec države članice zavarovanja, v skladu s postopkom, ki ga določa člen 93 Uredbe št. 574/72. Terjatve in obveznosti med nosilcema se poravnajo ali v višini dejanskega zneska storitev ali na podlagi paušalnega plačila, razen če se zadevni državi članici ali pristojni organi teh držav dogovorijo za drugačne načine povračila oziroma sta se državi članici odpovedali vsem povračilom med nosilci, ki so v njuni pristojnosti. Glej tudi zgoraj navedeno sodbo IKA, točka 54.
(
18
)	To izhaja iz besedila člena 22, ki določa, da mora storitve nuditi „nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem“. Glej tudi zgoraj navedeno sodbo Vanbraekel in drugi, točka 55.
(
19
)	Zgoraj navedena sodba Leichtle.
(
20
)	Na podlagi člena 10 ES, ki vsebuje načelo sodelovanja v dobri veri, so dolžne države članice zagotoviti izvajanje in uveljavljanje uredb.
(
21
)	V skladu s členom 249, drugi odstavek, ES se uredbe splošno in neposredno uporabljajo v vseh državah članicah. Zato uredbe zaradi svoje narave in umeščenosti v sistem virov prava Skupnosti delujejo tako, da dajejo posameznikom pravice, ki so jih nacionalna sodišča dolžna varovati. Neposredna uporaba uredbe pomeni, da za njeno uveljavitev in uporabo v korist tistih, ki jih ureja, ali proti njim ni potreben nikakršen predpis, ki bi bil sprejet v nacionalnem pravu. Države članice so zaradi obveznosti, ki izhajajo iz Pogodbe in jih sprejmejo z njeno ratifikacijo, zavezane, da ne ovirajo neposredne uporabe, ki jo vsebujejo uredbe in druga pravila prava Skupnosti. Strogo ravnanje v skladu s to obveznostjo je nujen predpogoj za hkratno in enotno uporabo predpisov Skupnosti v vsej Skupnosti (sodba z dne 10. oktobra 1973 v zadevi Fratelli Variola, 34/73, Recueil, str. 981, točki 8 in 10). Nacionalna sodišča, katerih naloga je, da na področjih, ki so v njihovi pristojnosti, uporabljajo določbe prava Skupnosti, morajo zagotoviti, da se te v celoti uveljavijo. Glej, med drugim, sodbe z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal (106/77, Recueil, str. 629, točka 16); z dne 19. junija 1990 v zadevi Factortame in drugi (C-213/89, Recueil, str. I-2433, točka 19) ter z dne 20. septembra 2001 v zadevi Courage in Crehan (C-453/99, Recueil, str. I-6297, točka 25).
(
22
)	Glej, med drugim, sodbo z dne 15. decembra 1995 v zadevi Union Royale Belge des Sociétés de Football Association in drugi proti Bosmanu in drugim (C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 59).
(
23
)	Glej, med drugim, sodbo z dne 13. julija 2000 v zadevi Idéal tourisme (C-36/99, Recueil, str. I-6049, točka 20).