62023CC0397
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2025 m. vasario 13 d. (
1
)
Byla C‑397/23
FL
prieš
Jobcenter Arbeitplus Bielefeld,
dalyvaujant
Stadt Bielefeld
(Sozialgericht Detmold (Detmoldo socialinių bylų teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvas asmenų judėjimas – Sąjungos pilietis, turintis teisę gyventi šalyje kaip darbo ieškantis asmuo – SESV 18 straipsnis – Nediskriminavimo dėl pilietybės principas – Direktyva 2004/38/EB – 24 straipsnis – Vienodo požiūrio principas – Su socialine parama susijusi nukrypti leidžianti nuostata – Taikymo sritis – Teisės gyventi šalyje suteikimas pagal nacionalinę teisę siekiant vykdyti tėvų valdžią nepilnamečiam vaikui – Skyrimas atsižvelgiant į vaiko pilietybę“
I. Įvadas
1.
Sozialgericht Detmold (Detmoldo socialinių bylų teismas, Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant FL ir Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (Bylefeldo Arbeitplus darbo birža, Vokietija) (
2
) ginčą dėl pastarosios sprendimo atsisakyti skirti FL Vokietijos teisės aktuose numatytas bazines socialinės apsaugos išmokas. Kadangi šis sprendimas pagrįstas statusu, kuriuo remdamasis FL teisėtai gyvena Vokietijos teritorijoje, FL, siekdamas gauti šias išmokas, ginčija tai, kad jis negali būti pripažintas pagal šiuos teisės aktus turinčiu teisę gyventi šalyje, grindžiamą tėvų valdžios savo vaikui vykdymu, vien dėl to, kad vaikas nėra vokietis.
2.
Kitaip nei ankstesniuose prašymuose priimti prejudicinį sprendimą dėl socialinės paramos, į kurią judus Europos Sąjungos pilietis (
3
) teigė turintis teisę, teikimo, naujas Teisingumo Teismui pateiktas klausimas susijęs su skirtingu požiūriu į teisės gyventi šalyje pagal nacionalinę teisę suteikimo sąlygas, o ne su jo finansinėmis pasekmėmis, palyginti su priimančiosios valstybės narės piliečiais.
3.
Iš tikrųjų Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti dėl teisės aktų, susijusių su teise gyventi šalyje pagal nacionalinę teisę, netaikomų judžiam Sąjungos piliečiui dėl jo vaiko pilietybės, kuri nėra priimančiosios valstybės narės pilietybė, kai šios teisės suteikimo sąlygos priklauso šios valstybės narės kompetencijai, suderinamumo su Sąjungos teise.
4.
Taigi pagrindinės bylos aplinkybės suteikia Teisingumo Teismui progą patikslinti Direktyvos 2004/38/EB (
4
) 24 straipsnio taikymo srities ribas, susijusias su vienodu požiūriu, atsižvelgiant į jo neseniai suformuotą jurisprudenciją, susijusią su judžių Sąjungos piliečių, kuriems teisė gyventi šalyje suteikiama pagal nacionalinę teisę, nereikalaujant, kad jie atitiktų šioje direktyvoje nurodytas sąlygas turėti lėšų, situacija (
5
).
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
5.
SESV 18 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Sutarčių taikymo srityje, nepažeidžiant jose esančių specialių nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.“
6.
Direktyvos 2004/38 14 straipsnio „Teisės gyventi šalyje išlaikymas“ 2 ir 4 dalyse nurodyta:
„2.   Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai 7, 12 ir 13 straipsniuose numatytą teisę gyventi šalyje [turi] tol, kol jie atitinka ten nustatytus reikalavimus.
<…>
4.   Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 bei 2 dalių ir nepažeidžiant VI skyriaus nuostatų, išsiuntimo iš šalies priemonė jokiu būdu negali būti taikoma prieš Sąjungos piliečius ar jų šeimos narius, jei:
<…>
b)
Sąjungos piliečiai atvyko į priimančiosios valstybės narės teritoriją ieškodami darbo. Tokiu atveju Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai negali būti išsiųsti iš šalies, tol, kol jie gali pateikti įrodymus, kad tebeieško darbo ir kad jie turi realių galimybių įsidarbinti.“
7.
Šios direktyvos 24 straipsnyje „Vienodas traktavimas“ įtvirtinta:
„1.   Taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose, visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams. <…>
2.   Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies, priimančioji valstybė narė neįpareigojama suteikti socialinės paramos teises per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius arba, kai taikytina, ilgesnį 14 straipsnio 4 dalies b punkte numatytą laikotarpį <…>, asmenims, išskyrus darbuotojus, savarankiškai dirbančiuosius, tokį statusą išlaikančius asmenis ir jų šeimos narius.“
8.
Šios direktyvos 37 straipsnyje „Palankesnės nacionalinės nuostatos“ nurodyta:
„Šios direktyvos nuostatos neturi įtakos valstybės narės nustatytoms įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatoms, kurios yra palankesnės asmenims, kuriems taikoma ši direktyva.“
B.
Vokietijos teisė
1. Gyvenimo šalyje sritis
9.
2004 m. liepos 30 d. (
6
)Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Užsieniečių apsigyvenimo, įsidarbinimo ir integracijos federalinėje teritorijoje įstatymas) (
7
) (toliau – AufenthG) 28 straipsnio „Šeimos susijungimas atvykstant pas Vokietijos piliečius“ 1 dalyje nustatyta:
„Leidimas gyventi šalyje turi būti išduotas užsieniečiui, kuris yra:
1)
Vokietijos piliečio sutuoktinis;
2)
nepilnametis nesusituokęs Vokietijos piliečio vaikas;
3)
nepilnamečio nesusituokusio Vokietijos piliečio vienas iš tėvų, vykdantis tėvų valdžią,
jei Vokietijos piliečio įprastinė gyvenamoji vieta yra federalinėje teritorijoje.“
10.
2004 m. liepos 30 d. (
8
)Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Įstatymas dėl laisvo Sąjungos piliečių judėjimo) (
9
) (toliau – FreizügG/ES) 11 straipsnio 14 dalyje įtvirtinta:
„Aufenth[G] taip pat taikomas, jeigu juo suteikiamas palankesnis teisinis statusas nei šiuo įstatymu. <…>“
2. Socialinių išmokų sritis
11.
Sozialgesetzbuch Zweites Buch, Grundsicherung für Arbeitsuchende (Socialinio kodekso antroji knyga „Minimali darbo ieškančių asmenų socialinė apsauga“ (
10
)) (
11
) (toliau – SGB II) 7 straipsnio „Išmokų gavėjai“ 1 dalyje nurodyta:
„Pagal šią knygą išmokos skiriamos asmenims, kurie:
1)
yra sulaukę 15 metų amžiaus ir dar nėra pasiekę 7a straipsnyje nustatytos amžiaus ribos;
2)
yra darbingi;
3)
yra nepasiturintys ir
4)
turi įprastinę gyvenamąją vietą Vokietijos Federacinėje Respublikoje (darbingi gavėjai).
Išskyrus:
1)
užsieniečius, kurie per pirmuosius tris jų gyvenimo šalyje mėnesius Vokietijos Federacinėje Respublikoje nėra darbuotojai ar savarankiškai dirbantys asmenys ir kurie neturi teisės laisvai judėti pagal [FreizügG/ES] 2 straipsnio 3 dalį, taip pat jų šeimos narius;
2)
užsienio piliečius:
a)
kurie neturi teisės gyventi šalyje;
b)
kurių teisė gyventi šalyje yra grindžiama tiktai tikslu ieškoti darbo <…>
<…>
taip pat jų šeimos narius,
<…>
<…>
<…> Nukrypstant nuo antro sakinio 2 punkto, išmokos pagal šią knygą skiriamos užsieniečiams ir jų šeimos nariams, jeigu jų įprastinė gyvenamoji vieta bent penkerius metus yra federalinėje teritorijoje <…>“
3. Socialinės paramos srityje
12.
Sozialgesetzbuch Zwölftes Buch, Sozialhilfe (Socialinio kodekso dvyliktoji knyga „Socialinė parama“) (
12
) (toliau – SGB XII) 23 straipsnyje „Socialinė parama užsieniečiams“ nurodyta:
„1.   Pagal šią knygą užsieniečiams, kurie faktiškai gyvena šalies teritorijoje, turi būti teikiama pragyvenimą užtikrinanti parama, parama ligos, nėštumo ir motinystės atveju, taip pat sveikatos priežiūrą užtikrinanti parama. Tai neturi įtakos ketvirto skyriaus nuostatoms. Kitais atvejais socialinė parama gali būti teikiama, jeigu ji, atsižvelgiant į individualias aplinkybes, yra reikalinga. Pirmame sakinyje nustatytas ribojimas netaikomas užsieniečiams, kurie turi nuolatinį leidimą gyventi šalyje arba laikiną leidimą gyventi šalyje, tačiau siekia nuolat gyventi federalinėje teritorijoje. Tai neturi įtakos nuostatoms, pagal kurias turi arba turėtų būti mokamos kitos socialinės paramos išmokos nei nurodytosios pirmame sakinyje.
<…>
3.   Užsieniečiams ir jų šeimos nariams išmokos pagal 1 dalį arba pagal ketvirtą skyrių neskiriamos, jeigu:
1)
jie per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius Vokietijos Federacinėje Respublikoje nėra darbuotojai ar savarankiškai dirbantys asmenys ir neturi teisės laisvai judėti pagal [FreizügG/ES] 2 straipsnio 3 dalį;
2)
jie neturi teisės gyventi šalyje arba jų teisė gyventi šalyje grindžiama vien tikslu ieškoti darbo;
<…>
4)
jie atvyko siekdami gauti socialinę paramą.
<…>
<…> Nukrypstant nuo pirmo sakinio 2 ir 3 punktų, užsieniečiams ir jų šeimos nariams skiriamos išmokos pagal 1 dalies pirmą ir antrą sakinius, jeigu jie bent penkerius metus be ilgesnių pertraukų gyvena federalinėje teritorijoje <…>“
III. Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
13.
Pareiškėjas pagrindinėje byloje, FL, Lenkijos pilietis, 2020 m. gegužės 30 d. kartu su savo „partnere, su kuria nėra susituokęs“ (
13
), taip pat Lenkijos piliete, iš Nyderlandų atvyko į Vokietiją. Ši trumpam buvo apsistojusi Nyderlanduose, o nuo 2015 m. rugpjūčio 30 d., kai atvyko iš Lenkijos, gyveno Vokietijoje.
14.
2020 m. lapkričio 27 d. Vokietijoje jiems gimė vaikas, kuris taip pat turi Lenkijos pilietybę.
15.
FL, jo partnerė ir jų vaikas pateikė Jobcenter Bielefeld prašymą dėl socialinės apsaugos išmokų pagal SGB II. 2020 m. gruodžio 3 d. ir 2020 m. gruodžio 21 d. sprendimais Jobcenter Bielefeld skyrė išmokas FL partnerei nuo 2020 m. gegužės 30 d., o vaikui – nuo jo gimimo dienos. Vis dėlto FL prašymas dėl laikotarpio nuo 2020 m. gegužės 30 d. iki 2021 m. vasario 28 d. buvo atmestas 2021 m. balandžio 21 d. sprendimu, remiantis tuo, kad jo teisė gyventi šalyje grindžiama vien tikslu ieškoti darbo ir kad jis neturi kitaip grindžiamos teisės gyventi šalyje, iš kurios būtų galima kildinti teisę į išmokas pagal SGB II.
16.
2021 m. liepos 19 d. sprendimu Jobcenter Bielefeld atmetė FL pateiktą skundą kaip nepagrįstą, remdamasi iš esmės tokiais pačiais motyvais. Pirmiausia Jobcenter Bielefeld nurodė, kad FL neturi teisės gyventi šalyje:
–
pagal nacionalinę teisę kaip partnerės, turinčios teisę nuolat gyventi šalyje, šeimos narys arba artimas asmuo,
–
kaip vienas iš tėvų, vykdantis tėvų valdžią savo nepilnamečiui vaikui (
14
), nes pastarasis nėra Vokietijos pilietis,
–
kylančios iš 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo Jobcenter Krefeld (
15
) ir Reglamento (ES) Nr. 492/2011 (
16
), nes FL vaikas nėra sulaukęs mokyklinio amžiaus.
17.
Jobcenter Bielefeld taip pat nurodė, kad, atsižvelgiant į Reglamento (EB) Nr. 883/2004 (
17
) 4 straipsnį, AufenthG 28 straipsnis neturi būti aiškinamas taip, jog pagal Sąjungos teisę reikalaujama, kad Sąjungos piliečio, kuris nėra sulaukęs mokyklinio amžiaus, nesusituokęs tėvas turi turėti teisę gyventi šalyje.
18.
Be to, vien dėl to, kad nesusituokęs tėvas negauna jokių socialinės apsaugos išmokų pagal SGB II, jo partnerės teisė laisvai judėti ir gyventi šalyje netampa faktiškai negalima.
19.
FL 2021 m. rugpjūčio 12 d. pateikė skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. FL iš esmės nurodė, kad teisė gyventi šalyje kyla iš AufenthG 28 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 3 punkto, siejamo su Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Vokietijos Federacinės Respublikos konstitucija) (
18
) 6 straipsniu ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (
19
) 8 straipsniu. Jis teigia, kad teisės į šeimos susijungimą siekiant vykdyti tėvų valdžią taikymas tik „Vokietijos piliečiams“ prieštarauja Sąjungos teisei. Tai reiškia per didelę diskriminaciją ir riboja teisę laisvai judėti (
20
).
20.
Jobcenter Bielefeld ir Amt für soziale Leistungen (Sozialamt) der Stadt Bielefeld (Bylefeldo miesto socialinių išmokų tarnyba – Socialinė tarnyba, Vokietija), kaip į bylą įstojęs asmuo, atsakydamos teigė, kad teisė gyventi šalyje negali kilti iš AufenthG 28 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 3 punkto, nes pagal pačią šios nuostatos formuluotę ji taikoma tik „Vokietijos piliečiams“, o ne „Sąjungos piliečiams“. Imigraciją ir teisę gyventi šalyje reglamentuojantiems nacionalinės teisės aktams būdinga tai, kad pagal juos „Vokietijos piliečiai“ atskiriami nuo „užsieniečių“. Šie teisės aktai neprieštarauja Sąjungos teisei.
21.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad aukštesnės instancijos teismų praktikoje nesutariama dėl to, ar leidimo gyventi šalyje nesuteikimas Sąjungos piliečiui, vykdančiam tėvo valdžią savo nepilnamečiam vaikui, kuris gyvena federalinėje teritorijoje, turi teisę laisvai judėti ir yra kitos valstybės narės pilietis, reiškia diskriminaciją.
22.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat patikslina, kad Bundesverfassungsgericht (Federalinis Konstitucinis Teismas, Vokietija) 2019 m. spalio 4 d. sprendime (
21
) priminė, kad apygardos socialinių bylų teismų praktikoje ir doktrinoje nesutariama dėl to, ar pagal iki 2020 m. lapkričio 23 d. galiojusios redakcijos FreizügG/ES 11 straipsnio 1 dalies vienuoliktą sakinį (
22
), siejamą su AufenthG 28 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 3 punktu ir SESV 18 straipsnio pirma pastraipa, vienam iš nepilnamečio Sąjungos piliečio, kuris turi teisę laisvai judėti pagal FreizügG/ES 3 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį, tėvų gali būti suteikiama teisė gyventi šalyje, nes jis lydi kitą iš tėvų.
23.
Nesant aukščiausiojo teismo sprendimo šiuo klausimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano turintis kreiptis į Teisingumo Teismą, kad jis galėtų nuspręsti dėl Vokietijos teisės aktų atitikties Sąjungos teisei, būtent SESV 18 straipsniui ir 20 straipsniui, taip pat 21 straipsnio 2 daliai, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (
23
) 33 straipsnio 1 daliai, Reglamentui (EB) Nr. 987/2009 (
24
) ir Direktyvai 2004/38.
24.
Šiomis aplinkybėmis Sozialgericht Detmold (Detmoldo socialinių bylų teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama nacionalinės teisės norma, pagal kurią leidimas gyventi šalyje siekiant vykdyti tėvų valdžią vaikui gali būti išduodamas tik nesusituokusio nepilnamečio šalies pilietybę turinčio vaiko vienam iš tėvų, kuris yra užsienietis, jeigu vaiko įprastinė gyvenamoji vieta yra nacionalinėje teritorijoje, o tai reiškia, kad Sąjungos valstybės narės piliečiai neturi tokios teisės gauti leidimo gyventi šalyje siekiant vykdyti tėvų valdžią ne šalies, o kitos valstybės narės nepilnamečiui Sąjungos piliečiui?“
25.
Rašytines pastabas pateikė Europos Komisija, kuri, kaip ir Vokietijos vyriausybė, dalyvavo 2024 m. lapkričio 14 d. vykusiame posėdyje, per kurį atsakė į Teisingumo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
IV. Analizė
26.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pateikdamas prejudicinį klausimą, siekia išsiaiškinti, ar su Sąjungos teise, pirmiausia, atsižvelgiant į šio prašymo motyvus, su SESV 18 straipsniu, Chartijos 33 straipsnio 1 dalimi ir Direktyva 2004/38, suderinami valstybės narės nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos leidimo gyventi šalyje siekiant vykdyti tėvų valdžią neleidžiama išduoti judžiam Sąjungos piliečiui, nepilnamečio nesusituokusio vaiko, kuris nėra priimančiosios valstybės narės, joje įprastai gyvenantis pilietis, vienam iš tėvų.
27.
Šie nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos valstybė narė dėl teisės gyventi šalyje gali nustatyti palankesnes nuostatas nei nustatytosios Sąjungos teisėje (
25
), patenka į Direktyvos 2004/38 37 straipsnio taikymo sritį.
28.
Jais sudaromos palankios sąlygos šeimos susijungimui dėl užsieniečio vieno iš tėvų valdžios vykdymo vaikui, kuris yra Vokietijos pilietis (
26
). Nesant išimties dėl vaikų, kurie yra ir Sąjungos piliečiai, šiais nacionalinės teisės aktais sukuriama diskriminacija dėl pilietybės, draudžiama pagal Sąjungos teisę. Šis bendrasis lygybės principas yra vienas iš pagrindinių Sąjungos teisės principų (
27
).
29.
Iš tikrųjų pagal suformuotą jurisprudenciją, primintą Sprendimo CG 62, 63 ir 65 punktuose (
28
):
–
pagal SESV 20 straipsnio 1 dalį kiekvienam asmeniui, turinčiam valstybės narės pilietybę, suteikiamas Sąjungos piliečio statusas. Šis statusas pripažįstamas kaip pagrindinis valstybių narių piliečių statusas, nes leidžia tiems Sąjungos piliečiams, kurių situacija tokia pati, būti vienodai teisiškai vertinamiems SESV taikymo ratione materiae srityje, neatsižvelgiant į pilietybę ir nepažeidžiant šiuo klausimu aiškiai nustatytų išimčių;
–
kiekvienas Sąjungos pilietis gali remtis SESV 18 straipsnyje numatytu bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės draudimu visose situacijose, kurios priklauso Sąjungos teisės taikymo ratione materiae sričiai. Šios situacijos apima situacijas, susijusias su naudojimusi SESV 20 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos a punkte ir 21 straipsnyje įtvirtinta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijose (
29
),
–
SESV 18 straipsnio pirma pastraipa savarankiškai taikoma tik tose Sąjungos teisės reglamentuojamose situacijose, dėl kurių SESV nenumatyta specialių nediskriminavimo taisyklių. Be to, pagal SESV 20 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą ir 21 straipsnį Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje analogiškai siejama su Sutartyse ir joms įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų laikymusi.
30.
Sprendimo CG 66 punkte Teisingumo Teismas taip pat pripažino, kad „nediskriminavimo principas Direktyvos 2004/38 24 straipsnyje yra sukonkretintas Sąjungos piliečiams, kurie naudojasi teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje“.
31.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas šio sprendimo 67 punkte iš esmės priminė, kad judūs Sąjungos piliečiai (
30
) patenka į Direktyvos 2004/38 taikymo sritį ir yra pagal šią direktyvą suteiktų teisių turėtojai, ir nusprendė, kad tai, ar tokie asmenys yra diskriminuojami dėl pilietybės, turi būti vertinama atsižvelgiant į šios direktyvos 24 straipsnį, o ne į SESV 18 straipsnio pirmą pastraipą.
32.
Pažymėtina, kad šiame Sprendimo CG motyvavimo etape tai, kad teisė gyventi šalyje yra numatyta pagal nacionalinės teisės nuostatas, kurios palankesnės nei nustatytosios Direktyvoje 2004/38, neturi reikšmės, nes šioje byloje suinteresuotoji turėjo teisę gyventi šalyje, ir pagal šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalį vienodo požiūrio principas taikomas tik Sąjungos piliečiams, kurie gyvena priimančiosios valstybės narės teritorijoje pagal šią direktyvą (
31
).
33.
Taigi iš pirmo žvilgsnio, kadangi nagrinėjamu atveju FL teisėtai gyvena Vokietijos teritorijoje kaip darbo ieškantis asmuo (
32
), atrodo nuoseklu, kaip teigia Komisija, remtis Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalimi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atsakant, kad nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatytas kitoks požiūris nei į savo šalies piliečius, prieštarauja vienodo požiūrio principui, įtvirtintam šioje nuostatoje iš esmės dėl to, kad šie teisės aktai trukdo veiksmingai naudotis teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje.
34.
Be to, dėl FL vaiko patikslintina, jog tai, kad jis gimė Vokietijos teritorijoje ir nesinaudojo teise laisvai judėti, neturi reikšmės jo, kaip Sąjungos piliečio, naudojimuisi teisėmis, susijusiomis su laisvu asmenų judėjimu ir apsigyvenimu šalyje (
33
).
35.
Vis dėlto nesu įsitikinęs, kad nagrinėjamu atveju taikytina Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalis. Taigi, išdėstęs savo abejones, nurodysiu pagrindą, kuriuo, mano nuomone, reikėtų remtis.
A.
Dėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalies taikymo
36.
Tokio pagrindo, reiškiančio palyginimą su priimančiosios valstybės narės piliečiais, pasirinkimas grindžiamas dviem skirtingais požiūriais į aptariamą diskriminaciją dėl vaiko pilietybės, priklausomai nuo to, ar vertinama vaiko atžvilgiu, ar užsieniečio tėvo atžvilgiu, kaip aiškina Komisija.
37.
Aptariami nacionalinės teisės aktai lemia tai, kad vaikas, kuris nėra Vokietijos pilietis, patiria tiesioginę diskriminaciją palyginti su vaiku, kuris yra Vokietijos pilietis ir gali naudotis užsieniečio tėvo buvimu Vokietijos teritorijoje, taip siekiant vykdyti tėvų valdžią.
38.
Kalbant apie užsienietį tėvą, kurio vaikas nėra Vokietijos pilietis, manytina, kad jis patiria tiesioginę diskriminaciją dėl savo vaiko pilietybės (
34
), o tai neleidžia jam vykdyti tėvų valdžios savo vaikui tomis pačiomis sąlygomis kaip ir tėvui, turinčiam Vokietijos pilietybę. Kadangi tokia diskriminacija susijusi su vaiko pilietybe, ją būtų galima laikyti diskriminacija „dėl ryšio“ (
35
) arba „dėl netiesioginio poveikio“ (
36
), šiems žodžių junginiams teikiant vienodą prasmę. Jais siekiama apsvarstyti situaciją, kai asmuo, patiriantis tiesioginę diskriminaciją, vertinamą remiantis tam tikru kriterijumi (dėl negalios ar kažko kito, pavyzdžiui, pilietybės; nagrinėjamu atveju tai būtų buvimas vaiku, turinčiu Vokietijos pilietybę), neatitinka šio kriterijaus, bet būtent šis kriterijus sudaro pagrindą tariamam mažiau palankiam požiūriui. Tai lemia poveikį diskriminacinio kriterijaus paveikto asmens teisei, o ne paties atitinkamo asmens teisei.
39.
Tokiomis aplinkybėmis, ar būtų kalbama apie vaiką, ar apie vieną iš tėvų, kyla didelių sunkumų dėl ginčo dalyko – teisės gyventi šalyje suteikimo pagal nacionalinę teisę (
37
).
40.
Primintina, kad Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodyta, jog „taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose [antrinės] teisės aktuose, visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams“.
41.
Tiesa, nagrinėjamu atveju ir vaikas, ir vienas iš tėvų gyvena Vokietijoje pagal Direktyvą 2004/38. Be to, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas susijęs su teisės gyventi šalyje suteikimu pagal nacionalinę teisę, juo siekiama pripažinti teisę į bazines socialinės apsaugos išmokas tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir priimančiosios valstybės narės piliečiams.
42.
Šiuo klausimu, mano manymu, reikia visiško aiškumo. Vienodas požiūris, dėl kurio ginčijamasi pagrindinėje byloje, susijęs tik su leidimo gyventi šalyje išdavimo sąlygomis, o ne su galimybe gauti bazines socialinės apsaugos išmokas. Gavus tokį leidimą išmokos mokamos neskirstant pagal naudos gavėjus (
38
).
43.
Vis dėlto tokio paties požiūrio, kaip ir į priimančiosios valstybės narės piliečius, principas, nustatytas Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje, negali lemti teisės gyventi šalyje suteikimo, nesvarbu, ar tiesiogiai vienam iš tėvų, ar netiesiogiai vaikui.
44.
Iki šiol Teisingumo Teismo jurisprudencijoje minėtas 24 straipsnis buvo aiškinamas prašymų dėl socialinės paramos išmokų atvejais, kai buvo remiamasi skirtingu požiūriu palyginti su teisėmis, suteikiamomis priimančiosios valstybės narės piliečiams, kurių ekonominė padėtis tokia pati (
39
). Teisingumo Teismas yra nusprendęs dėl tokio paties požiūrio kaip ir į priimančiosios valstybės narės piliečius principo taikymo sąlygų, kiek tai susiję su teisės gyventi šalyje pasekmėmis (
40
). Šis principas turi būti taikomas pagal Direktyvą 2004/38 (
41
), o kalbant apie jo pasekmes, aiškiai nurodytos tik tam tikroms asmenų kategorijoms taikomos išimtys socialinės paramos teikimo klausimais (
42
).
45.
Nagrinėjamu atveju FL prašymas pateiktas ankstesniame etape, kuriame siekiama įgyti teisę gyventi šalyje.
46.
Taigi, priešingai nei Komisija, kuri remiasi Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalimi, o joje nenurodyta vienodo požiūrio principo taikymo dėl teisės gyventi šalyje išimtis, laikausi nuomonės, kad šiuo principu negali būti remiamasi tokiai teisei suteikti. Kitaip tariant, leidimo gyventi šalyje, numatyto pagal aptariamus nacionalinės teisės aktus, gavimas negali būti šio principo, kuriuo Sąjungos piliečiai naudojasi, turėdami teisę gyventi šalyje, suteiktą pagal šią direktyvą, taikymo pasekmė.
47.
Kitą argumentą galima pateikti remiantis šios nuostatos formuluote. Šioje nuostatoje aiškiai atliekamas palyginimas su priimančiosios valstybės narės piliečiais. Vis dėlto, jie negali patys siekti įgyti teisę gyventi šalyje, nes ši teisė jiems suteikiama besąlygiškai (
43
). Taigi vienodo požiūrio principas, nustatytas Direktyvoje 2004/38, netaikytinas dėl teisės gyventi šalyje, neatsižvelgiant į tai, ar ją reglamentuoja palankesnės nacionalinės teisės aktų nuostatos.
48.
Kaip siūlo Komisija, kadangi palyginimas su priimančiosios valstybės narės piliečiais turi būti atliekamas „Sutarties taikymo srityje“, gal būtų galima remtis pirmiausia teleologiniu Direktyvos 2004/38 24 straipsnio aiškinimu (
44
)? Kitaip tariant, nors toks pat požiūris kaip ir į priimančiosios valstybės narės piliečius netaikytinas dėl teisės gyventi šalyje, jis galėtų būti taikomas kitose Sutarties taikymo srityse, remiantis vien aptariamų teisės aktų tikslu. Šiuo klausimu Komisija, remdamasi Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalimi, vertindama vaiko atžvilgiu, teigia, kad aptariamais nacionalinės teisės aktais kenkiama teisės gyventi šalyje, kuria Vokietijos teritorijoje vaikas naudojasi pagal šią direktyvą, veiksmingumui (
45
), nes jis negali naudotis šeimos gyvenimu taip pat kaip vaikas, kuris yra Vokietijos pilietis. Ji tvirtina, viena vertus, kad pagal Sąjungos teisę, be kita ko, pagal Chartijos 7 ir 24 straipsnius, saugomas ne tik šeimos gyvenimas ir vaiko teisė į gerovę, bet, kita vertus, kad mažamečio vaiko teisės gyventi šalyje veiksmingumas reiškia, jog šis vaikas turi teisę būti lydimas ir prižiūrimas asmens, kuris juo rūpinasi (
46
).
49.
Taigi, atsižvelgiant į Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalį šiais argumentais daroma prielaida, jog manytina, kad pagal aptariamus teisės aktus, palengvinančius užsieniečių tėvų valdžios vykdymą savo vaikams, Vokietijos piliečiams, šiems tėvams jų santykiuose su vaikais leidžiama, lyginant su priimančiosios valstybės narės piliečiais, įgyvendinančiais tokias pačias tėvų teises, visapusiškai naudotis teisėmis, susijusiomis su laisvu judėjimu ir apsigyvenimu šalyje, įskaitant teisę gyventi šeimos gyvenimą ir su tuo susijusias teises (
47
).
50.
Taip pat pažymėtina, kad aptariamais nacionalinės teisės aktais, skirtais užsieniečiams tėvams, apimančiais leidimą gyventi šalyje dėl šeimos susijungimo ir galimybę šiuo tikslu gauti bazines socialinės apsaugos išmokas, prisidedama užtikrinant judėjimo laisvę bei šeimos gyvenimą normaliomis ir orumo nežeminančiomis sąlygomis (
48
).
51.
Taigi šiomis teisėmis, kurios turi būti saugomos netaikant pilietybės sąlygos, būtų pagrįstas Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalies taikymas siekiant įvertinti aptariamų nacionalinės teisės aktų atitiktį Sąjungos teisei, o tai lemtų teisę gyventi nacionalinėje teritorijoje.
52.
Minėtos teisės iš tikrųjų yra pagrindinės. Vis dėlto, laikantis tokio požiūrio, nediskriminavimo dėl pilietybės principo, įtvirtinto Direktyvos 2004/38 24 straipsnyje, su išimtimis, nustatytomis šio straipsnio 2 dalyje, taikymo sritis būtų pernelyg plati ir galėtų prieštarauti šios direktyvos sistemai.
53.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad FL situacija – tai konkretus pavyzdys, kaip svarbu nesiimti plačiai aiškinti Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalies. Primintina, kad FL turi šioje direktyvoje nurodytą teisę gyventi Vokietijos teritorijoje ieškodamas darbo, taigi gali remtis šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalies taikymu dėl kitų pasekmių nei nurodytosios bazinių socialinės apsaugos išmokų srityje, nes jis negali jomis naudotis pagal šios direktyvos 24 straipsnio 2 dalį.
54.
Be to, atsižvelgiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimus, susijusius su procedūromis (
49
), neginčijama, kad FL negali turėti teisės gyventi šalyje jokiu kitu pagrindu pagal Direktyvą 2004/38, be kita ko, grindžiamu jo šeimos santykiais (
50
), taigi ir gauti su tuo susijusių bazinių socialinės apsaugos išmokų.
55.
Vadinasi, pripažinus, kad FL pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalį gali įgyti teisę gyventi šalyje, suteikiančią jam galimybę gyventi šeimos gyvenimą tokiomis pačiomis sąlygomis, kokios nustatytos priimančiosios valstybės narės piliečiams, mano manymu, kiltų abejonių dėl šioje direktyvoje nustatytų ribų šeimos ir ekonomikos klausimais (
51
), taigi ir dėl Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinktos bendros pusiausvyros.
56.
Be to, tuo pagrindžiamas neatsižvelgimas į nediskriminavimo principą, įtvirtintą Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje, taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos leidžiama išduoti leidimą gyventi šalyje Sąjungos piliečiui, kurio situacija patenka į šios direktyvos taikymo sritį.
57.
Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Sprendime CG nustatytas principas, pagal kurį, siekiant nustatyti, ar judūs Sąjungos piliečiai patiria diskriminaciją dėl pilietybės, reikia atsižvelgti į Direktyvos 2004/38 24 straipsnį, o ne į SESV 18 straipsnio pirmą pastraipą (
52
), turi būti taikomas tik tais atvejais, kai pagal šią direktyvą suteiktos teisės gyventi šalyje pasekmės įvertinamos palyginus su priimančiosios valstybės narės piliečiais, o tai neapima palankesnių nacionalinių priemonių, susijusių su teise gyventi šalyje.
58.
Negalint aiškinti Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalies, reikia patikslinti sąlygas, kuriomis taikomas SESV 18 straipsnis.
B.
Dėl SESV 18 straipsnio taikymo
59.
Tokio teisės į vienodą požiūrį siekiant gauti leidimą gyventi
šalyje pagrindo pasirinkimą lemia teiginys, kad dėl aptariamų teisės aktų vienas iš tėvų patiria diskriminaciją tarp judžių Sąjungos piliečių dėl vaiko, kuriam jis vykdo tėvų valdžią, pilietybės. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad SESV 18 straipsnio pirma pastraipa taikoma situacijoms, patenkančioms į Sąjungos teisės taikymo sritį, kai vienos valstybės narės pilietis diskriminuojamas palyginti su kitos valstybės narės piliečiais vien dėl jo pilietybės (
53
).
60.
Kalbant apie vaiką, būtent dėl to, kad vienam iš jo tėvų pagal nacionalinės teisės aktus numatytas leidimas gyventi šalyje užtikrina jo teisės laisvai judėti ir gyventi Vokietijos teritorijoje, suteiktos pagal SESV 20 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos a punktą ir 21 straipsnį, veiksmingumą, galima remtis tokiu pačiu požiūriu kaip ir į Vokietijos pilietybę turintį vaiką. Šis reikalavimas gali būti grindžiamas SESV 18 straipsniu, nes kalbama ne apie teisės gyventi šalyje, suteiktos pagal Direktyvą 2004/38, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 24 straipsnį, pasekmę (
54
).
61.
Tokia analizė, susijusi ir su FL, ir su jo vaiko situacija (
55
), net jeigu jie gyvena Vokietijoje pagal Direktyvą 2004/38, turi pranašumą, nes ja pratęsiama Sprendimo CG motyvuojamoji dalis, kurioje Teisingumo Teismas nurodė, kad valstybės narės neįgyvendina Direktyvos 2004/38, kai numato teisę gyventi šalyje pagal palankesnę sistemą nei ta, kuri nustatyta šioje direktyvoje (
56
).
62.
Taigi tokia analizė priskirtina Teisingumo Teismo jurisprudencijos krypčiai, susijusiai su konkrečiomis nuostatomis, kuriomis nukrypstama nuo SESV 18 straipsnyje nustatyto principo ir teisių, kylančių iš SESV 20 ir 21 straipsnių.
63.
Šiuo klausimu Vokietijos vyriausybė per posėdį teigė, kad teisės aktų leidėjas norėjo sukonkretinti Konstitucijos 11 straipsnyje nustatytą teisę, pagal kurią išsaugoma šeimos vienovė Vokietijos teritorijoje. Komisija taip pat paaiškino, kad tai, kas iš pradžių, 1990 m., pagal Vokietijos Konstituciją reiškė teisę, skirtą tik Vokietijos piliečiams, šiandien tapo pagrindine Sąjungos teise. Šios institucijos teigimu, vieno iš tėvų gyvenimo šalyje pateisinimas Vokietijos pilietybę turinčio vaiko, kuris turėjo būti apsaugotas, naudai, šiandien turi būti taikomas visiems vaikams, teisėtai gyvenantiems Vokietijoje, kai jie yra Sąjungos piliečiai. Taigi prieita prie konsensuso dėl išvados, kad aptariami nacionalinės teisės aktai grindžiami pagrindu, lygiaverčiu tam, kas įtvirtinta SESV 20 ir 21 straipsniuose.
64.
Vadinasi, SESV 18 straipsnis taikomas leidimo gyventi šalyje išdavimo sąlygoms, lemiančioms diskriminaciją tarp judžių Sąjungos piliečių, nesant konkrečių nuostatų, kuriose būtų nurodyta, kad tokiu atveju peržiūrimas nediskriminavimo dėl pilietybės principas. Tai, kad šis klausimas susijęs su judžiu Sąjungos piliečiu, kurio situaciją reglamentuoja Direktyva 2004/38, neturi reikšmės.
65.
Nagrinėjamu atveju nacionalinės teisės aktais toks pagrindinis principas pažeidžiamas, nes dėl Vokietijos pilietybę turinčių vaikų tėvų laikomasi palankesnio požiūrio, kiek tai susiję su leidimu gyventi šalyje.
66.
Be to, nors palankesnių nei Sąjungos teisėje sąlygų nustatymas šioje srityje priklauso valstybių narių kompetencijai, jos turi laikytis pagal Sąjungos teisę joms tenkančių įsipareigojimų.
C.
Dėl priminimo apie valstybių narių naudojimosi savo kompetencija ribas
67.
Primintina Teisingumo Teismo išvada, padaryta Sprendime CG dėl Chartijos taikymo, t. y. kad kai valstybė narė nustato nacionalinę taisyklę, susijusią su gyvenimu šalyje, kurios taikymo sąlygos palankesnės nei nustatytosios Direktyvoje 2004/38, ji įgyvendina SESV nuostatas, susijusias su Sąjungos piliečio, pasinaudojusio SESV 21 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta teise laisvai judėti valstybių narių teritorijoje, statusu. Vadinasi, pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį ši valstybė narė privalo laikytis jos nuostatų (
57
).
68.
Pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, kaip minėta (
58
), Chartijos 7 straipsniu užtikrinama teisė į privatų ir šeimos gyvenimą, taip pat jos 24 straipsnyje įtvirtintos vaiko teisės, be kita ko, teisė, kad visuose su vaikais susijusiuose veiksmuose būtų atsižvelgiama pirmiausia į vaiko interesus, taip pat teisė reguliariai palaikyti asmeninius santykius ir tiesiogiai bendrauti su abiem savo tėvais, yra pagrindinės (
59
).
69.
Atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, mano nuomone, pakanka konstatuoti diskriminaciją dėl pilietybės ir nereikia tikslinti, į kokias kitas pagrindines teises, kylančias iš Chartijos, atitinkama valstybė narė turi atsižvelgti įgyvendindama savo kompetenciją, kai situacijos patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį. Šiuo aspektu pažymėtina, kad nesvarbu, ar tiesioginė diskriminacija yra dėl ryšio (
60
), nes bet kuriuo atveju nacionalinės teisės aktų pagrindimas neturi reikšmės atsižvelgiant į nurodytus principus, kurie taip pat yra įtvirtinti Sąjungos teisėje ir jos saugomi (
61
).
70.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui pateikiant atsakymą apsiriboti SESV 18 straipsnio, siejamo su 20 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos a punktu ir 21 straipsnio 1 dalimi, išaiškinimu.
V. Išvada
71.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Sozialgericht Detmold (Detmoldo socialinių bylų teismas, Vokietija) pateiktą prejudicinį klausimą:
SESV 18 straipsnis, siejamas su 20 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos a punktu ir 21 straipsnio 1 dalimi,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį draudžiami priimančiosios valstybės narės nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatyta, kad leidimas gyventi šalyje siekiant vykdyti tėvų valdžią, išduodamas tik judiems Sąjungos piliečiams, nepilnamečio nesusituokusio vaiko, priimančiosios valstybės narės, kurioje jis įprastai gyvena, piliečio tėvams, ir neišduodamas, jei vaikas yra kitos valstybės narės pilietis.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Toliau – Jobcenter Bielefeld.
(
3
)	Kalbama apie Sąjungos piliečius, neturinčius valstybės narės, kurios teritorijoje jie gyvena, pilietybės.
(
4
)	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46).
(
5
)	Žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, toliau – Sprendimas CG, EU:C:2021:602).
(
6
)	2015 m. liepos 27 d. įstatyme įtvirtintos redakcijos (BGBl. I, 2015, p. 1386).
(
7
)	BGBl. I, 2004, p. 1950.
(
8
)	2020 m. lapkričio 12 d. įtvirtintos redakcijos (BGBl. I, 2020, p. 2416).
(
9
)	BGBl. I, 2004, p. 1986.
(
10
)	Nuo 2023 m. sausio 1 d. šios knygos pavadinimas papildytas sąvoka „Bürgergeld“ (piliečio bazinės pajamos).
(
11
)	Iki 2020 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos, įtvirtintos 2019 m. lapkričio 30 d. įstatyme (BGBl. I, 2019, p. 1948).
(
12
)	Iki 2020 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos, įtvirtintos 2016 m. gruodžio 22 d. įstatyme (BGBl. I, 2016, p. 3155).
(
13
)	Toliau – partnerė. Ši sąvoka prašyme priimti prejudicinį sprendimą vartojama nesiejant su sąvokomis iš Direktyvos 2004/38. Šia prasme tai prilygsta „širdies draugei“ arba „sugyventinei“.
(
14
)	Remiantis AufenthG 28 straipsnio 1 dalies antro sakinio 3 punktu, atskirai arba siejamu su FreizügG/ES 11 straipsnio 14 dalies pirmu sakiniu.
(
15
)	C‑181/19, EU:C:2020:794.
(
16
)	2011 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje (OL L 141, 2011, p. 1).
(
17
)	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72). Šiame straipsnyje, pavadintame „Vienodas požiūris“, nurodyta, kad „jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos [tokios] pačios išmokos ir prievolės, kaip ir tos valstybės piliečiams“.
(
18
)	Toliau – Konstitucija. Šiuo straipsniu pirmiausia siekiama užtikrinti santuokai ir šeimai ypatingą apsaugą, taip pat nustatomos tėvų pareigos rūpintis vaikais ir juos auklėti. Be to, šiame straipsnyje įtvirtintas vienodo teisinio požiūrio į nesantuokinius ir santuokinius vaikus principas.
(
19
)	Pasirašyta Romoje 1950 m. lapkričio 4 d.
(
20
)	Atsižvelgdamas į FL nurodytus pagrindus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad jo prašymas dėl bazinių socialinės apsaugos išmokų negali būti susijęs su laikotarpiu, prasidedančiu 2020 m. gegužės 30 d., t. y. jo atvykimo į Vokietiją ieškoti darbo dieną. Kadangi šis prašymas grindžiamas tėvų valdžios vaikui vykdymu, šis laikotarpis turėtų prasidėti nuo vaiko gimimo dienos, t. y. nuo 2020 m. lapkričio 27 d. Tai reiškia, kad naudojimosi prašomomis bazinėmis socialinės apsaugos išmokomis trukmė yra trys mėnesiai.
(
21
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad su šis sprendimas pateikiamas internete adresu https://www.bundesverfassungsgericht.de/SharedDocs/Downloads/DE/2019/10/rk20191004_1bvr171018.html (12 punktas).
(
22
)	Šis straipsnis nuo 2020 m. lapkričio 24 d. tapo 11 straipsnio 14 dalies pirmu sakiniu.
(
23
)	Toliau – Chartija.
(
24
)	2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, nustatantis Reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo įgyvendinimo tvarką (OL L 284, 2009, p. 1).
(
25
)	Dėl vieno iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, atvejo žr. šiuo metu nagrinėjamą bylą Stadt Wuppertal (C‑130/24). Dėl kitų atvejų taip pat žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Ziolkowski ir Szeja (C‑424/10 ir C‑425/10, EU:C:2011:866, 50 punktas) ir Sprendimą CG (82 punktas).
(
26
)	Per posėdį Vokietijos vyriausybė patikslino, kad dėl vaiko vokiečio gali būti leidžiama šeimai susijungti pagal AufenthG 28 straipsnį, remiantis Konstitucijos 11 straipsniu, susijusiu su vokiečių teise gyventi Vokietijoje. Taip pat žr. šios išvados 63 punktą.
(
27
)	Žr. 2024 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Komisija / Čekijos Respublika (Teisė būti kandidatu ir narystė politinėje partijoje) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 97 punktas) ir 2024 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisė būti kandidatu ir narystė politinėje partijoje) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 96 punktas).
(
28
)	Dėl minėto 65 punkto taip pat žr. 2024 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Komisija / Čekijos Respublika (Teisė būti kandidatu ir narystė politinėje partijoje) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 98 punktas) ir 2024 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisė būti kandidatu ir narystė politinėje partijoje) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 97 punktas).
(
29
)	Taip pat žr. Sprendimo CG 58 punktą.
(
30
)	Šiame punkte patikslinama, kad „pagal Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalį į šios direktyvos taikymo sritį patenka ir šioje direktyvoje suteiktų teisių turėtojais laikomi Sąjungos piliečiai, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir joje gyvena, ir minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 punkte apibrėžti jų šeimos nariai, kurie juos lydi arba pas juos atvyksta (2019 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)“.
(
31
)	Žr. Sprendimo CG 83 punktą.
(
32
)	Žr. šios išvados 15 punktą.
(
33
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 42 punktas).
(
34
)	Nagrinėjamu atveju taikomas kriterijus – tai pilietybės kriterijus, o ne neutralus kriterijus, lemiantis diskriminaciją dėl pilietybės.
(
35
)	Pagal analogiją žr. šio žodžių junginio vartojimą generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadoje, pateiktoje byloje Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, 4, 5 ir 20 punktai bei 5 išnaša).
(
36
)	Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą, pateiktą byloje CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:170, 55 punktas).
(
37
)	Žr. šios išvados 19 punktą.
(
38
)	Kalbant apie jo poveikį bazinei socialinės apsaugos išmokai pažymėtina, kad iš SGB II 7 straipsnio 1 dalies ir SGB XII 23 straipsnio formuluočių matyti, jog tai, kad pareiškėjas nėra priimančiosios valstybės narės pilietis ir kad jo teisė gyventi šalyje nustatyta Direktyvoje 2004/38 ar aptariamuose nacionalinės teisės aktuose, neturi reikšmės. Pastaruoju atveju Vokietijos teisės aktuose, susijusiuose su socialine parama, yra palankūs Sąjungos piliečiams, nes Teisingumo Teismas Sprendime CG pripažino, kad asmenys, kurie neturi teisės gyventi šalyje pagal Direktyvą 2004/38, negali remtis nediskriminavimo principu, įtvirtintu šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 80 ir 83 punktus).
(
39
)	Žr., be kita ko, Sprendimą CG (77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
40
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą CG (83 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, susijusi su valstybių narių diskrecija patikslinti vien pagal nacionalinę teisę suteiktos teisės gyventi šalyje pasekmes).
(
41
)	Iš Sprendimo CG matyti, kad nediskriminavimo principu, įtvirtintu Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje, siekdamas gauti socialinės paramos išmokas, mokamas priimančiosios valstybės narės piliečiams, kurių padėtis tokia pati, negali remtis Sąjungos pilietis, kuris gali tapti nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai (80 punktas), arba kuriam teisė gyventi šalyje buvo suteikta pagal nacionalinės teisės aktus, palankesnius nei Direktyvos 2004/38 nuostatos (83 punktas), neatsižvelgiant į sąlygą turėti lėšų (81 punktas).
(
42
)	Žr. Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį.
(
43
)	Šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, 37 punktas) ir 2023 m. birželio 22 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepilnamečio Nyderlandų piliečio motina tailandietė) (C‑459/20, EU:C:2023:499, 41 punktas). Taip pat žr. Komisijos pranešimą „Laisvo ES piliečių ir jų šeimos narių judėjimo gairės“ (OL C, C/2023/1392), pirmiausia p. 6.
(
44
)	Palyginimui, kiek tai susiję su socialinės paramos teikimu, žr. Lenaerts, K. ir Gutiérrez‑Fons, J., Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Briuselis, 2020, pirmiausia 71 punktą (p. 69–71), taip pat Lenaerts, K., „The Broadening of ES Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?“, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, vol. 24, Nr. 4, ERA, Tryras, 2023, p. 589–598, pirmiausia p. 595 ir 596.
(
45
)	Primintina, kad nagrinėjamu atveju FL vaikas turi išvestinę teisę gyventi šalyje, kylančią iš atitinkamos jo motinos teisės. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „pagal SESV 20 straipsnį draudžiamos nacionalinės priemonės, įskaitant sprendimus atsisakyti suteikti teisę gyventi šalyje Sąjungos piliečio šeimos nariams, kuriomis iš Sąjungos piliečių atimama galimybė veiksmingai naudotis tuo, kas sudaro jų statuso suteikiamų teisių esmę“ (žr. 2017 m. gegužės 10 d. Sprendimą Chavez‑Vilchez ir kt. (C‑133/15, EU:C:2017:354, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)).
(
46
)	Taip pat žr. FL argumentus, iš esmės primintus šios išvados 19 punkte.
(
47
)	Žr., be kita ko, Sprendimą CG (90 punktas) ir 2021 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Stolichna obshtina, rayon „Pancharevo“ (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, taip pat 59 ir 65 punktai). Nagrinėjamu atveju FL galėtų teigti, kad jis atgrasomas nuo pasilikimo Vokietijoje tam, kad galėtų vykdyti tėvų valdžią, vien dėl ekonominių priežasčių, nes jam leidžiama gyventi Vokietijoje ieškant darbo, tačiau negaunant bazinių socialinės apsaugos išmokų. Be to, būtų galima teigti, kad, atsižvelgiant į atitinkamų vaikų, Sąjungos piliečių, pilietybę ir neatsižvelgiant į tai, ar vienas iš jų tėvų yra Sąjungos pilietis, jie gali arba negali gyventi Vokietijos teritorijoje kartu su šiuo tėvu, kuris ten teisėtai gyvena, gaudamas bazines socialinės apsaugos išmokas.
(
48
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą CG (89 ir 91 punktai).
(
49
)	Žr. šios išvados 16–19 punktus.
(
50
)	Perskaičius FL prašymo atmetimo motyvus darytina išvada, kad prašyme nurydytu laikotarpiu jis gyveno Vokietijoje, nepalaikydamas nuolatinių santykių su savo vaiko motina ir faktiškai juo nesirūpindamas. Šiuo klausimu pažymėtina, kad, jei lieka abejonių, ar FL negali jokiu kitu pagrindu turėti teisės gyventi šalyje pagal Direktyvą 2004/38, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi jas išsklaidyti (žr. 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 52 punktas) ir 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, 69 punktas)). Taigi nereikia išplėsti FL situacijos analizės, kaip savo rašytinėse pastabose siūlo Komisija, įtraukiant Direktyvos 2004/38 3 straipsnį, kurio 2 dalį Teisingumo Teismas yra išaiškinęs 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendime Rahman ir kt. (C‑83/11, EU:C:2012:519).
(
51
)	Dėl Direktyvoje 2004/38 nustatytų sąlygų situacijos, panašios į FL vaiko situaciją, atveju priminimo žr., be kita ko, 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 44–47 punktai). Dėl šių aiškinimo kriterijų pagal analogiją taip pat žr. Sprendimą CG (81 punktas).
(
52
)	Žr. šios išvados 31 punktą.
(
53
)	Žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Belgijos valstybė (Teisė gyventi šalyje smurto šeimoje atveju) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
54
)	Žr. šios išvados 57 punktą.
(
55
)	Pastarojo atveju taikytinas tik SESV 20 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos a punktas. Žr. šios išvados 34 punktą.
(
56
)	Žr. Sprendimą CG (82, 83 ir 87 punktai).
(
57
)	Žr. Sprendimą CG (84, 85, 86 ir 88 punktai). Taip pat žr. Lenaerts, K., „The Broadening of ES Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?“, op. cit., pirmiausia 40 išnašą (p. 596), kur teigiama, kad palyginti su 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimu Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358) ir 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), 2021 m., priėmus Sprendimą CG, įvyko reikšmingas pokytis. Iš esmės pabrėžiama, kad Teisingumo Teismas šiame sprendime pripažino, jog valstybė narė „įgyvendina“ Sąjungos piliečio teises laisvai judėti pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį, kai suteikia šiam piliečiui teisę gyventi šalyje, net jei ši teisė neatitinka Direktyvoje 2004/38 nustatytų sąlygų. Tai lemia tam tikrų Chartijoje įtvirtintų teisių taikymą, taigi reikalaujama, kad priimančioji valstybė narė judžiam Sąjungos piliečiui suteiktų pragyvenimą užtikrinančių lėšų, būtinų tam, kad jis galėtų gyventi orumo nežeminančiomis sąlygomis.
(
58
)	Žr. šios išvados 48–52 punktus.
(
59
)	Šiuo klausimu žr. 2021 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Stolichna obshtina, rayon „Pancharevo“ (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 59 punktas). Kalbant apie vaiką pagrindinėje byloje, pirmiausia būtų galima remtis Chartijos 24 straipsnio 3 dalimi.
(
60
)	Žr. šios išvados 38 punktą.
(
61
)	Žr. šios išvados 63 punktą.