62004CC0412
GENERALINIO ADVOKATO
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER IŠVADA,
pateikta 2006 m. lapkričio 8 d. (
1
)
Byla C-412/04
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Italijos Respubliką
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Viešieji darbų, prekių ir paslaugų pirkimai — Direktyvos 92/50/EEB, 93/36/EEB, 93/37/EEB ir 93/38/EEB — Skaidrumas — Vienodas požiūris — Pirkimai, kurie dėl savo vertės nepatenka į šių direktyvų taikymo sritį“
I — Įžanga
1.
Europos Bendrijų Komisija pareiškė ieškinį EB 226 straipsnio pagrindu, siekdama, kad Teisingumo Teismas konstatuotų, jog Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų, kylančių iš EB 43 ir 49 straipsnių bei Tarybos direktyvų dėl viešojo paslaugų (1992 m. birželio 18 d. Direktyva 92/50/EEB) (
2
), prekių (93/36/EEB, 1993 m. birželio 14 d.) (
3
), darbų (1993 m. birželio 14 d. Direktyva 93/37/EEB) (
4
) pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo ir dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (1993 m. birželio 14 d. Direktyva 93/38/EEB) (
5
).
2.
Komisijos teigimu, įsipareigojimų neįvykdymas kyla iš Pagrindinio įstatymo dėl viešųjų darbų (legge quadro in materia di lavori pubblici) (1994 m. vasario 11 d. Įstatymas Nr. 109/94) (
6
) 2 straipsnio 1 ir 5 dalių, 17 straipsnio 12 dalies, 27 straipsnio 2 dalies, 28 straipsnio 4 dalies, 30 straipsnio 6a dalies, 37b straipsnio ir 37c straipsnio 1 dalies. Ieškinys yra grindžiamas šiais kaltinimais: 1) Įstatymo Nr. 109/94 nuostatų netaikymas mišrioms sutartims, jei papildomi darbai sudaro daugiau nei 50 % sutarties kainos; 2) tiesioginis darbų ar darbo sutarties sudarymas su leidimo statyti arba plėtros plano turėtoju, jei šios užduotys yra mažesnės vertės nei ribos, nuo kurių taikoma Direktyva 93/37; 3) būdas, kuriuo skiriama atlikti darbų projektavimo, vadovavimo jiems ir jų tikrinimo užduotis, jei jų vertė mažesnė nei Bendrijos nustatytos ribos; 4) sutarties dėl vadovavimo darbams sudarymas su už projektą atsakingu asmeniu, kai nei perkančioji organizacija, nei kitos viešosios valdžios institucijos negali to prisiimti; 5) būdas, kuriuo su trečiaisiais asmenimis sudaroma sutartis dėl tikrinimo darbų; 6) iš privačių lėšų finansuojamų darbų koncesijos sistema.
3.
Šiais kaltinimais iškeliami du bendrojo intereso klausimai, kuriuos reikia išsamiau išnagrinėti: Bendrijos normų, reglamentuojančių viešuosius pirkimus, taikymas mišrioms sutartims ir skaidrumo bei vienodo požiūrio principų laikymasis sudarant sutartis, kurių vertė yra mažesnė nei direktyvose numatytos ribos.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisės aktai
1. EB sutartis
4.
Pagal EB 43 straipsnio pirmąją pastraipą, „vadovaujantis toliau išdėstytomis nuostatomis vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės teritorijoje apribojimai uždraudžiami. Draudžiami ir apribojimai vienos valstybės narės nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems kitos valstybės narės teritorijoje, steigti atstovybes, padalinius ar dukterines bendroves“.
5.
EB 49 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta, kad „pagal toliau išdėstytas nuostatas Bendrijoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektu yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos“.
2. Direktyvos dėl viešųjų pirkimų
6.
Direktyvos 92/50, 93/36, 93/37 ir 93/38 buvo priimtos siekiant tuo pačiu metu viešųjų pirkimų srityje įgyvendinti įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas, įtvirtintas EB 43 ir 49 straipsniuose. Iš visų šių direktyvų nuostatų ypatingą dėmesį reikia skirti normoms, kuriomis apibrėžiama kiekvienos iš jų taikymo sritis ir įtvirtinamos įvairios ribos, nuo kurių jos netaikomos sutartims, kurių numatoma vertė yra mažesnė nei nurodyti skaičiai (Direktyvos 92/50 7 straipsnis, Direktyvos 93/36 5 straipsnis, Direktyvos 93/37 6 straipsnis ir Direktyvos 93/38 14 straipsnis).
7.
Nuorodą į kitas konkrečias nuostatas darysiu nagrinėdamas ieškinio pagrindus.
B — Italijos teisės aktai
8.
Minėtos direktyvos į Italijos teisės sistemą buvo perkeltos Įstatymu Nr. 109/94, kuris iš dalies pakeistas 2002 m. rugpjūčio 1 d. Įstatymo Nr. 166 (
7
) 7 straipsniu.
1. Mišrios sutartys
9.
Pagal Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 1 dalį, kurioje apibrėžiama viešųjų darbų sąvoka, prie šių darbų priskiriama statybų, griovimo, atstatymo, rekonstrukcijos, restauracijos ir priežiūros veikla; šia nuostata įstatymo taikymo sritis išplečiama mišrioms darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutartims, taip pat prekių arba paslaugų pirkimo sutartims, apimančioms papildomus darbus, kurių numatoma vertė sudaro daugiau nei 50 % sutarties kainos.
10.
1995 m. kovo 17 d. Įstatyminio dekreto Nr. 157 (
8
) 3 straipsnio 3 dalyje yra įtvirtintos tos pačios nuostatos mišrioms darbų ir prekių pirkimo sutartims, taip pat paslaugų pirkimo sutartims, apimančioms papildomus darbus.
2. Įrengimo darbai
11.
Įstatymo Nr. 109/1994 2 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad į šio įstatymo taikymo sritį nepatenka: a) tiesiogiai privačių asmenų vykdoma veikla atskaičius mokesčius, susijusius su leidimų statybų veiklai vykdyti suteikimu, b) veikla, išplaukianti iš 1942 m. rugpjūčio 17 d. Įstatymo Nr. 1150 (
9
) 28 straipsnio 5 dalyje nurodytų įsipareigojimų, ir c) analogiška pirmiau minėtajai veikla. Jei yra keli darbai ir kiekvieno jų vertė, atskirai paėmus, yra didesnė nei Bendrijos nustatytos ribos, sutartis turi būti sudaroma pagal Direktyvą 93/37.
12.
Šiuo atžvilgiu iš Įstatymo Nr. 1150/42 1 ir 31 straipsnių ir 1977 m. sausio 28 d. Įstatymo Nr. 10 (
10
) 3 ir 11 straipsnių matyti, kad leidimo turėtojas gali pats atlikti įrengimo darbus, visiškai ar iš dalies atskaitydamas išlaidas, susijusias su mokėtinais mokesčiais.
3. Darbų projektavimo, vadovavimo jiems ir jų tikrinimo užduotys sudarant sutartis, kurių vertė yra mažesnė nei Bendrijos nustatytos ribos
13.
Įstatymo Nr. 109/94 17 straipsnio 12 dalyje leidžiama kompetentingoms organizacijoms sudaryti darbų projektavimo ir vadovavimo jiems paslaugų pirkimo sutartis, kurių numatoma vertė yra mažesnė nei 100000 EUR, su šio straipsnio 1 dalies d–g punktuose numatytais subjektais po to, kai jos įsitikino pasirinkto subjekto turima patirtimi ir profesiniais gebėjimais bei pagrindė pasirinkimą.
14.
Be to, šio įstatymo 30 straipsnio 6a dalyje leidžiama tikrinimo užduotis patikėti perkančiųjų organizacijų techninėms tarnyboms arba tos pačios nuostatos a punkte numatytoms kontrolės įstaigoms. Jei nėra pasiektos Bendrijos nustatytos ribos, šias užduotis atlikti gali būti skiriami perkančiosios organizacijos pasitikėjimą turintys subjektai.
4. Vadovavimas darbams
15.
Pagal Įstatymo Nr. 109/1994 27 straipsnio 2 dalį, jeigu perkančiosios organizacijos 17 straipsnio 4 dalyje numatytais atvejais negali vadovauti darbams, jos šią veiklą patiki, atsižvelgdamos į nustatytą eilės tvarką: 1) kitoms viešosios valdžios institucijoms; 2) atsakingam už projektą asmeniui 17 straipsnio 4 dalies prasme arba 3) kitiems subjektams, pasirinktiems pagal nacionalinės teisės aktus.
5. Tikrinimo veikla
16.
Įstatymo Nr. 109/1994 28 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad bandymai patikimi vienam, dviem ar trims aukštos specialios kvalifikacijos technikams atsižvelgiant į darbų tipą, sudėtingumą ir vertę. Šiuos technikus skiria perkančiosios organizacijos iš savo pačių struktūroje dirbančių asmenų, išskyrus tuos atvejus, kai atsakingas už procedūrą asmuo konstatuoja ir patvirtina, kad trūksta personalo.
17.
Šios normos turi būti papildytos 1999 m. gruodžio 21 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 554 (
11
) 188 straipsniu, įgyvendinančiu Įstatymą Nr. 109/94. Iš šios nuostatos 1, 3, 8, 9, 11, 12 ir 13 dalių matyti, kad, praėjus 30 dienų nuo darbų pabaigos, perkančioji organizacija asmenims, su kuriais bendradarbiauja, paskiria atlikti patikrinimo užduotis, atsižvelgdama į darbų tipą, kategoriją, sudėtingumą ir vertę bei remdamasi iš anksto nustatytais kriterijais. Jei niekas netenkina reikalaujamų sąlygų, kreipiamasi į išorės specialistus, įrašytus į Ministero dei Lavori Pubblici (Viešųjų darbų ministerija), regionų ir autonominių provincijų sudarytus sąrašus. Perkančioji organizacija pasirenka specialistą ar specialistus, kurie tenkina nustatytas sąlygas ir yra gavę diplomą mažiausiai prieš dešimt metų – tuo atveju, jei darbų vertė yra 5000000 EUR ar didesnė, arba mažiausiai prieš penkerius metus – tuo atveju, jei darbų vertė yra mažesnė nei 1000000 EUR; šiems specialistams taikomi įvairūs draudimai. Nesant tokių sąrašų, perkančiosios organizacijos gali savo nuožiūra skirti atlikti šias užduotis bet kurį asmenį, tenkinantį numatytas sąlygas.
6. Iš privačių lėšų finansuojami darbai
18.
Įstatymo Nr. 109/1994 37a–37c straipsniuose reglamentuojamas privačių asmenų visiškai ar iš dalies finansuojamų viešųjų darbų pirkimo sutarčių sudarymas.
19.
Šio įstatymo 37a straipsnyje privatiems asmenims leidžiama perkančiosioms organizacijoms pateikti viešųjų ar viešosios reikšmės darbų atlikimo pasiūlymus ir pasirašyti atitinkamas sutartis, kuriose numatomas darbų finansavimas ir administravimas. Perkančioji organizacija pranešimą apie konkursą turi paskelbti pakankamai iš anksto.
20.
37b straipsnyje aprašyta tiekėjo atrankos tvarka. Pirmiausia pasiūlymai yra įvertinami atsižvelgiant į įvairius aspektus: statybą, urbanistiką, aplinkos apsaugą, projekto kokybę, funkcionalumą, tikslą, prieinamumą visuomenei, rentabilumą, administravimo ir priežiūros išlaidas, koncesijos trukmę, darbų atlikimo terminą, taikomus tarifus, tarifų peržiūros būdą, ekonominę projekto vertę. Įsitikinusi, kad joks veiksnys netrukdo įgyvendinti pasiūlymo, ir išklausiusi tiekėją, jei šis to prašo, perkančioji organizacija pasirenka pasiūlymą, kuris, jos manymu, atitinka viešąjį interesą. Šiuo atveju pagal 37c straipsnio 1 dalį organizuojamas ribotas konkursas tam, kad būtų pateikti kiti du pasiūlymai. Koncesijos sutartis sudaroma vykstant deryboms, per kurias nagrinėjami anksčiau atrinkto tiekėjo pasiūlymas ir kiti du pasiūlymai. Ypatumas tas, kad taikant 37b straipsnį in fine sutartis sudaroma su tiekėju, kuris, vykstant procedūrai, pritaiko savo pasiūlymą pagal perkančiosios organizacijos pageidavimus.
III — Ikiteisminė procedūra
21.
Gavusi skundų dėl Įstatymo Nr. 109/94 taikymo pasekmių ir susipažinusi su jo pakeitimo projektu, 2002 m. gruodžio 19 d. Komisija kreipėsi į Italijos valdžios institucijas, nurodydama, kad tam tikros šio įstatymo nuostatos yra nesuderinamos su Bendrijos teise.
22.
2002 m. birželio 17 d. laišku ir per susitikimą tų pačių metų liepos 23 d. Romoje Italijos Respublika pranešė apie savo ketinimus pakeisti Įstatymą Nr. 109/94.
23.
Priėmus Įstatymą Nr. 166/2002, kuriuo buvo padarytas šis pakeitimas, Komisija nusprendė, kad tam tikros šio įstatymo nuostatos prieštarauja Bendrijos teisės sistemai. 2002 m. gruodžio 19 d. ji nusiuntė Italijos Respublikai oficialų pranešimą. Nepatenkinta gautu atsakymu, 2003 m. spalio 15 d. Komisija, prieš kreipdamasi į Teisingumo Teismą su ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį, išsiuntė šiai valstybei narei pagrįstą nuomonę.
IV — Procesas Teisingumo Teisme
24.
Ieškiniu, kuris buvo įregistruotas 2004 m. rugsėjo 24 d., siekiama, kad būtų konstatuota, jog priimdama nuostatas, išdėstytas Įstatymo Nr. 109/94 su paskutiniais pakeitimais, padarytais Įstatymo Nr. 166/2002 7 straipsniu, 2 straipsnio 1 dalyje, 17 straipsnio 12 dalyje, 27 straipsnio 2 dalyje, 30 straipsnio 6a dalyje, 37b straipsnyje ir 37c straipsnio 1 dalyje, Įstatymo Nr. 109/94 su paskutiniais pakeitimais, padarytais kartu taikant Įstatymų Nr. 166/2002, 1150/42 ir 10/77 nuostatas, vėliau pakeistas ir papildytas, 2 straipsnio 5 dalyje, Įstatymo Nr. 109/94 28 straipsnio 4 dalyje, taikomoje kartu su Respublikos Prezidento dekreto Nr. 554/99 188 straipsniu, minėto Įstatymo Nr. 166/2002 7 straipsniu ir Įstatyminio dekreto Nr. 157/95 3 straipsnio 3 dalimi, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvas 93/37, 93/36, 92/50 ir 93/38, EB 43 ir 49 straipsnius ir su jais susijusius skaidrumo ir vienodo požiūrio principus. Komisija taip pat prašo priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
25.
2004 m. gruodžio 16 d. pateiktame atsiliepime į ieškinį atsakovė paprašė Komisijos atsisakyti ieškinio ir subsidiariai paprašė Teisingumo Teismo konstatuoti, kad Italijos teisės aktų pakeitimai, kritikuojami pagrįstoje nuomonėje, atitinka Bendrijos teisę, ir atmesti kaltinimus, susijusius su „Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 5 dalimi“.
26.
2005 m. sausio 26 d. buvo pateiktas dublikas ir tų pačių metų kovo 16 d. – triplikas.
27.
2004 m. balandžio 6 d. Nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas leido įstoti į bylą Nyderlandų Karalystei, kuri savo įstojimo į bylą paaiškinimus pateikė 2005 m. liepos 14 d., ir Suomijos Respublikai, kuri savo paaiškinimus pateikė 2005 m. liepos 18 d., Italijos Respublikos reikalavimams palaikyti (
12
), ši savo ruožtu 2005 m. rugsėjo 14 d. pateikė pastabas dėl įstojimo į bylą paaiškinimų.
28.
Pasibaigus rašytinei proceso daliai, nė viena iš šalių neprašė išklausyti jos žodinių pastabų, ir 2006 m. liepos 11 d. byla buvo parengta šiai išvadai pateikti.
V — Mišrios sutartys
29.
Laisvos valios principas skatina atsirasti naujas sutarčių formas, kurios jungia įvairių kategorijų (
13
) elementus siekiant lengviau įgyvendinti sutarties šalių tikslus.
30.
Atsižvelgiant į sutartinių pareigų turinį yra begalė įmanomų variantų (
14
), nes gali būti, kad vienas sandoris jungia kelis įvairius sandorius, kad yra keli sutarties dalykai, ir dėl to kiekvienas dalykas gali apimti skirtingas paslaugas.
31.
Pagrindinis sunkumas – nustatyti taikytinas nuostatas, nuo kurių priklauso tokios pasekmės, kaip antai griežtesnės procedūros taikymas arba tam tikrų konkurso dalyvių nepatekimas į taikymo sritį.
32.
Jas nustatyti galima taikant „kombinavimo“ kriterijų – tos pačios sutarties elementams taikyti skirtingos kilmės nuostatas arba „absorbavimo“ kriterijų – laikytis reglamentavimo, taikomo svarbiausiam sutarties elementui (
15
).
33.
Pirmasis kriterijus pabrėžia kiekvienos kategorijos ypatumus, bet, atsižvelgiant į su jo taikymu susijusius didelius nepatogumus, paprastai nėra taikomas, išskyrus, pavyzdžiui, atvejus, kai sutartis, kuri formaliai yra viena, jungia kelias sutartis.
34.
Antrasis kriterijus paprastai taikomas sudėtingesnėms situacijoms – tokioms, kaip antai tiesiogiai numatytosios direktyvose, kurios grindžiamos sutarties dalyku:
—
viešajam pirkimui, kurio dalykas yra kartu prekės ir paslaugos, taikoma Direktyva 92/50, jei atitinkamų paslaugų vertė viršija prekių, įtrauktų į sutartį, vertę (
16
),
—
viešajam pirkimui, kurio dalykas yra prekių tiekimas ir, be to, montavimo ir įrengimo darbai, taikoma Direktyva 93/36 (
17
),
—
viešajam pirkimui, kurio dalykas yra paslaugos ir kuris apima papildomus darbus, taikoma Direktyva 92/50 (
18
),
—
viešajam pirkimui, kurio dalykas yra viešųjų darbų koncesija, taikomos specialios normos dėl viešumo, išdėstytos Direktyvoje 93/37 (
19
).
35.
Be to, Direktyvoje 92/50 yra numatyta, kad jei ta pati sutartis apima IA ir IB prieduose išvardytas paslaugas, sutartims sudaryti taikytinos normos priklauso nuo paslaugų vertės (
20
) (10 straipsnis) (
21
). Direktyvoje 93/38 yra tokia pat nuostata (17 straipsnis).
36.
Tačiau šie galimi variantai neapima visų įmanomų galimybių, todėl susidūręs su direktyvų, kuriose, beje, nėra nustatyta bendro visų viešųjų pirkimų reglamentavimo (
22
), spragomis, nacionalinės teisės aktų leidėjas turi patikslinti kitų rūšių mišrių sutarčių režimą ir šiai užduočiai atlikti jis turi plačią diskreciją, kurią riboja direktyvos ir Sutartis.
37.
Pažymėtina, kad direktyvos yra grindžiamos pagrindiniu sutarties dalyku, o kai šis dalykas yra ne vienas arba apima kelias paslaugas – ta, kurios vertė yra didžiausia. Šie du kriterijai leidžia nustatyti dalykinę direktyvų taikymo sritį.
38.
Iš esmės pagrindinis dalykas sudaro svarbiausią sutarties elementą (
23
). Pavyzdžiui, 1994 m. balandžio 14 d. Sprendime Gestión Hotelera Internacional (
24
) Teisingumo Teismas, nagrinėdamas sutartį, susijusią kartu su daiktų perleidimu ir darbų vykdymu (
25
), paskelbė, kad pirmenybė neturėtų būti teikiama šiems darbams, jei jie yra papildomojo pobūdžio, nors šią aplinkybę turėtų įvertinti nacionalinis teismas (26–29 punktai). Tačiau reikia patikslinti šį požiūrį, nes taikytinas režimas nepriklauso nuo darbų arba darbo vertinimo kaip „papildomų“ (Direktyvos 92/50 16 konstatuojamoji dalis ir Direktyvos 93/36 1 straipsnio a punktas in fine). Todėl šis sprendimas turi būti suprantamas taip, kad nuo papildomų įsipareigojimų negali priklausyti taikytinos normos, kurios turi būti nustatomos remiantis dominavimo kriterijumi (
26
).
39.
Kalbant apie paslaugų vertę, atrodo, kad šis elementas, atsižvelgiant į jo pagrindinę funkciją nustatyti, ar viešasis pirkimas patenka į direktyvų taikymo sritį, yra objektyvus kriterijus, kurio negali būti nepaisoma nustatant dalyką arba pagrindinę paslaugą. Šiuo atžvilgiu 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendime Teckal (
27
) Teisingumo Teismas, a contrario aiškindamas Direktyvos 92/50 2 straipsnį, nusprendė, kad jei viešojo pirkimo dalykas yra ir produktai, ir paslaugos, jam taikomos produktams taikytinos nuostatos, jei produktų „vertė“ yra didesnė nei paslaugų vertė (38 punktas), tai buvo patvirtinta 2006 m. gegužės 11 d. Sprendime Carbotermo ir Consorzio Alisei (
28
) (31 ir 47 punktai).
VI — Bendrijos teisės principai, taikytini sutartims, kurios nepatenka į Bendrijos nuostatų taikymo sritį
A — Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo pažeidus Bendrijos teisės principus
40.
Iš EB 10 straipsnio matyti, kad dėl narystės Bendrijoje nustatomi du įsipareigojimai jos valstybėms narėms: vienas yra pozityvusis – „kad užtikrintų šios Sutarties ir Bendrijos institucijų nustatytų pareigų vykdymą, valstybės narės imasi visų atitinkamų bendrų ar specialių priemonių“; antrasis yra negatyvusis – „jos nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti šios Sutarties tikslų“. EB 226 ir 227 straipsniuose leidžiama Komisijai ir valstybėms narėms kreiptis į Teisingumo Teismą, jei jos mano, kad viena iš valstybių neįvykdė įsipareigojimų.
41.
Todėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pažeidus Bendrijos teisės sistemą dalykinė taikymo sritis yra plati, nes ji susijusi ne tik su antrine teise, kurioje direktyvos yra idealus pagrindas šios rūšies procedūroms.
42.
Taigi suprantama, kad ieškovė nenurodė Italijos teisės aktų neatitikties konkrečioms direktyvų dėl viešųjų pirkimų nuostatoms, o nurodė Bendrijos teisės principų, išplaukiančių iš EB 43 ir 49 straipsnių, pažeidimą.
43.
Iš esmės konstatavusi, kad viešųjų pirkimų teisinis režimas skiriasi atsižvelgiant į tai, kurios direktyvos taikymo sričiai jie priskiriami pagal nacionalinius teisės aktus, kuriais yra perkeliamos direktyvos, Komisija savo ieškinį grindžia tuo, kad nėra aiškios nuostatos, įpareigojančios laikytis skaidrumo ir vienodo požiūrio principų sudarant sutartis, kurios dėl savo vertės nepatenka į Bendrijos nuostatų taikymo sritį.
B — Skaidrumo ir vienodo požiūrio principai, taikomi sutartims, kurios nepatenka į Bendrijos nuostatų taikymo sritį
44.
Ankstesnėse išvadose esu nurodęs, kad atviros konkurencijos plėtra viešųjų pirkimų srityje gali būti veiksminga, tik jei konkurse dalyvaujantys asmenys yra lygūs, kai nė vienas iš jų nesinaudoja kokiais nors nepagrįstais pranašumais; šiuo atžvilgiu nepakanka, kad procedūrai būtų taikomos lygiavertės normos, taip pat reikia, kad būtų užtikrintas viešumas (
29
).
45.
Teisingumo Teismas jau nagrinėjo skaidrumo ir vienodo požiūrio principų įtaką sudarant viešojo pirkimo sutartis, kurios dėl savo vertės nepatenka nei į direktyvų, nei atitinkamai į jas perkeliančių normų taikymo sritį.
46.
2000 m. gruodžio 7 d. Sprendime Teleaustria ir Telefonadress (
30
) Teisingumo Teismas dėl viešojo pirkimo sutarčių, kurios nepatenka į Direktyvos 93/38 taikymo sritį, nusprendė, kad „jas sudarančios perkančiosios organizacijos vis dėlto privalo bendrai laikytis pagrindinių Sutarties normų ir ypač nediskriminavimo dėl pilietybės principo“ (60 punktas). Pagal 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Unitron Scandinavia ir 3-S (
31
) šis principas reiškia „skaidrumo pareigą“, kuri leidžia užtikrinti šio principo laikymąsi (31 punktas) ir kuri, pagal pirmą minėtą sprendimą, užtikrina „kiekvienam potencialiam konkurso dalyviui tinkamą viešumo laipsnį, leidžiantį atverti paslaugų rinką konkurencijai, ir sutarčių sudarymo procedūrų nešališkumo priežiūrą“ (62 punktas). Šiuo atžvilgiu, kaip Teisingumo Teismas paskelbė 2005 m. spalio 13 d. Sprendime Parking Brixen (
32
), visiškas konkurso nebuvimas „neatitinka EB 43 ir 49 straipsnių reikalavimų bei vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principų“ (50 punktas), net jei pagal 2005 m. liepos 21 d. Sprendimą Coname (
33
) skaidrumas nebūtinai „įpareigoja paskelbti skelbimą apie konkursą“ (21 punktas).
47.
Taigi šie principai, vėliau patvirtinti (
34
), yra grindžiami skirtumu tarp viešojo pirkimo sutarčių, kurios patenka į atitinkamą direktyvų taikymo sritį ir kurioms turi būti taikomos jose numatytos procedūros, ir sutarčių, kurios nepatenka į jų taikymo sritį ir kurioms taikomi tik pagrindiniai principai (
35
).
C — Pareigos laikytis skaidrumo ir vienodo požiūrio taikymo ribos
48.
Pripažinus, kad yra pareiga užtikrinti skaidrumą ir vienodą požiūrį sudarant viešojo pirkimo sutartis, kurios nepatenka į specialiųjų normų taikymo sritį, reikia nustatyti šios pareigos ribas išnagrinėjant, ar ji turi būti įtvirtinta rašytinėje teisėje.
49.
Minėtame sprendime Coname Teisingumo Teismas neišsklaidė šių abejonių, nepaisant išsamaus tyrimo, kurį savo išvadoje atliko generalinė advokatė C. Stix-Hackl. Tačiau šiuo metu nagrinėjamos kelios bylos galėtų atgaivinti šią diskusiją (
36
).
50.
Skirtingai nuo šių bylų, kurios yra susijusios su konkrečiais viešaisiais pirkimais, nagrinėjamoji byla yra platesnio pobūdžio ir būtina atsižvelgti į direktyvas bei Sutartį.
1. Direktyvos
51.
Kaip 2005 m. sausio 11 d. Sprendime Stadt Halle ir RPL Lochau (
37
) pažymėjo Teisingumo Teismas, pagrindinis Bendrijos normų viešųjų pirkimų srityje tikslas yra ne tik laisvas paslaugų judėjimas, bet ir atvira ir neiškraipyta konkurencija visose valstybėse narėse (44 punktas) (
38
).
52.
Tačiau skaitant direktyvas matyti, kad nėra visiško kodifikavimo Europos Sąjungos lygmeniu (
39
). Iš esmės daugiausia jos susijusios su sutarties sudarymu – net jei jos ir turi įtakos kitiems etapams, pavyzdžiui, sutarties vykdymui, – tam tikros sutartys nepatenka į direktuvų taikymo sritį ir galiausiai jose nėra bendrųjų nuostatų, taikytinų sutartims, kurios nepatenka į Bendrijos nuostatų taikymo sritį.
53.
Tai, kad reglamentuojamas tik skelbimo apie konkursą parengimas, sutarties sudarymo procedūra ir rūšys, kaip matyti iš paties direktyvų pavadinimo, pateisinama tuo, kad tai yra etapai, turintys įtakos laisvam prekių judėjimui, įsisteigimo laisvei, laisvei teikti paslaugas ir iš šių laisvių kylantiems principams.
54.
Taip pat galima suprasti, kad tam tikros sutartys nepatenka į šių direktyvų taikymo sritį dėl savo jautraus dalyko, pavyzdžiui, slapti pirkimai arba reikalaujantys ypatingų saugumo priemonių, nes jiems taikomos kitos direktyvos, pavyzdžiui, telekomunikacijų srityje, arba dėl savo vertės, nes ji yra nedidelė.
55.
Sunkiau pateisinti tai, kad nėra teisės aktų, bendrų visiems viešiesiems pirkimams, kurie įtvirtintų vienodas galimybes, diskriminavimo draudimą, skaidrumą, viešumą ir kuriuose būtų nurodytos atitinkamos išimtys (
40
), nes tai atitiktų Bendrijos tikslus ir nebūtų sukurta neįveikiamų kliūčių.
56.
Kiekvienos valstybės narės teisės aktų leidėjas turi teisę užpildyti šią spragą, bet jis neprivalo įtvirtinti normų, kurios net nebuvo priimtos antrinėje Bendrijos teisėje. Primintina, kad pagal EB 249 straipsnį „direktyva yra privaloma kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta, rezultato, kurį reikia pasiekti, atžvilgiu, bet nacionalinės valdžios institucijos pasirenka jos įgyvendinimo formą ir būdus“, tai reiškia, kad perkėlimas turi apimti visą direktyvą, bet tik direktyvą.
57.
Todėl, atsižvelgiant į dabar galiojančią Bendrijos teisę, nei viešųjų pirkimų direktyvų tikslas, turinys, nei jų veiksmingumas nereikalauja, kad principai, kuriais jos remiasi, būtų aiškiai paminėti valstybių narių teisės sistemose viešųjų pirkimų, kurie nepatenka į šių direktyvų taikymo sritį, atveju.
2. Sutartis
58.
1989 m. gruodžio 5 d. Sprendime Komisija prieš Italiją (
41
) Teisingumo Teismas nurodė, kad EB 43 ir 49 straipsniai yra konkreti vienodo požiūrio principo išraiška (8 punktas), kuris pagal 1996 m. balandžio 25 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (
42
) reiškia, kad visi konkurso dalyviai turi turėti vienodas galimybes, pateikdami savo pasiūlymus, neatsižvelgiant į jų pilietybę (33 ir 54 punktai).
59.
Pranešimo apie galimybę sudaryti sutartį paskleidimas yra esminis veiksnys taikant Sutarties principus, tačiau joje nėra jokios nuorodos, kaip parengti pranešimą apie konkursą. Šiuo atžvilgiu teismo praktikoje suteikiama veiksmų laisvė, tačiau yra nustatytos tam tikros minimalios taisyklės. Pavyzdžiui, viename iš jau minėtų sprendimų, t. y. 2005 m. spalio 13 d. Sprendime Parking Brixen, nurodyta, kad „koncesiją suteikiančioji valstybės valdžios institucija, kontroliuojant kompetentingiems teismams, turi įvertinti, ar konkurso tvarka atitinka atitinkamos viešųjų paslaugų koncesijos ypatumus“, bet visiškas konkurso nebuvimas neatitinka taikytinų normų (50 punktas, kuriame cituojami sprendimo Teleaustria ir Telefonadress 61 ir 62 punktai) (
43
), ši mintis gali būti pritaikyta visoms viešojo pirkimo sutarčių rūšims.
60.
Minėtame sprendime Coname Teisingumo Teismas pabrėžė šiuos aspektus nagrinėdamas Italijos vietos valdžios institucijos tiesiogiai sudarytą sutartį dėl metano dujų paskirstymo įrengimų aptarnavimo, valdymo ir priežiūros paslaugos pirkimo. Kalbėdamas apie sutartį, kuri nepatenka į direktyvų taikymo sritį, jis rėmėsi pirmine teise (16 punktas) ir pažymėjo, kad, nesilaikant skaidrumo, atsiranda netiesioginė diskriminacija, prieštaraujanti EB 43 ir 49 straipsniams (17–19 punktai), kuri gali būti pateisinama „dėl konkrečių aplinkybių, pavyzdžiui, labai mažos ekonominės naudos“, kurios leistų pagrįstai teigti, kad kitų šalių įmonių nedomins ginčijama koncesija ir kad „pasekmės pagrindinėms laisvėms turėtų būti laikomos pernelyg neapibrėžtomis ir netiesioginėmis, kad būtų galima padaryti išvadą, kad jos galėtų būti pažeistos“ (20 punktas).
61.
Platesniame kontekste generalinė advokatė C. Stix-Hackl savo išvadoje byloje Coname išreiškė abejonę, ar remiantis pagrindinėmis laisvėmis galima reikalauti vienodų normų visoms sutartims sudaryti (70 punktas), ir pasiūlė supaprastintą režimą, kuris nustatytų viešojo pirkimo sutarčių rūšis pagal jų svarbą vidaus rinkai (75 ir paskesni punktai).
62.
Tai, ką išdėsčiau, leidžia daryti išvadą, pirma, kad Sutartyje įtvirtinti skaidrumo ir vienodo požiūrio principai taikytini visomis aplinkybėmis ir nebūtina, kad tai būtų numatyta antrinės teisės arba nacionalinės teisės nuostatose (
44
), ir, antra, pagal dabar galiojančias teisės nuostatas kiekviena valstybė narė, laikydamasi tam tikrų ribų, turi nustatyti pasiūlymų viešumo laipsnį.
D — Išvada
63.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad nei direktyvos, nei Sutartis neįpareigoja valstybių narių aiškiai numatyti, kiek tai susiję su sutartimis, kurios nepatenka į Bendrijos nuostatų taikymo sritį, bendrąsias nuostatas, susijusias su skaidrumo, vienodo požiūrio ir viešumo principų taikymu, būtinu laisvai konkurencijai. Jei valstybė narė priima tokias normas, ji tai daro savo laisva valia, o ne tam, kad įvykdytų įsipareigojimą, susijusį su jos naryste Europos Sąjungoje.
64.
Priešingai aiškinant, kiltų didelių praktinių sunkumų, kuriuos savo išvadoje byloje Coname nurodė generalinė advokatė C. Stix-Hackl, pavyzdžiui, reikėtų pasirinkti pranešimo apie konkursą paskelbimo būdą ar minimalų pranešimo turinį (96 ir 97 punktai), nes pačiose direktyvose, atsižvelgiant į paslaugų vertę, yra įtvirtintas skirtingas reglamentavimas. Taip pat toks aiškinimas nutoltų nuo Teisingumo Teismo, kuris sprendime Coname pripažino tam tikrus tiesioginio sutarčių sudarymo atvejus neskelbiant konkurso, praktikos (21 punktas).
65.
Bet kuriuo atveju išlieka galimybė tikrinti individualių aktų atitiktį šiems principams, kaip, pavyzdžiui, Teisingumo Teismas padarė minėtuose sprendimuose Parking Brixen ir Coname (
45
).
VII — Ieškinio pagrindų nagrinėjimas
A — Pirminės pastabos
66.
Šios išvados pradžioje nurodžiau, jog Komisija Italijos Respubliką kaltina tuo, kad ši neįvykdė įsipareigojimų viešųjų pirkimų srityje, nustačiusi, jog tam tikrų sutarčių sudarymas nepatenka į Bendrijos teisės aktų normų ir principų taikymo sritį, tai padariusi iš esmės dviem būdais: pirma, numačiusi, jog papildomų darbų vertė yra vienintelis kriterijus, leidžiantis nustatyti mišrių sutarčių teisinį režimą, ir, antra, nepaminėjusi, kad kai nėra pasiekiamos direktyvų nustatytos ribos, turi būti laikomasi skaidrumo ir vienodo požiūrio principų, kylančių iš EB 43 ir 49 straipsnių.
67.
Nors vyriausybė atsakovė neigia, jog jos teisės sistemos nuostatos dėl to, kad privatūs asmenys gali atlikti darbus, atskaitydami urbanistikos mokesčius, prieštarauja Bendrijos teisei, ji priduria, kad kitų ieškovės konstatuotų neatitikčių po pakeitimų, padarytų 2005 m. balandžio 18 d. Įstatymu Nr. 62/2005 (
46
), neliko.
68.
Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, kad pagal teismo praktiką tai, ar įsipareigojimai buvo neįvykdyti, turi būti vertinama pagal padėtį valstybėje narėje pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, ir Teisingumo Teismas neatsižvelgia į vėlesnius pokyčius (
47
).
69.
Todėl šioje byloje reikia remtis teisės aktais, kurie galiojo pasibaigus dviejų mėnesių terminui, nustatytam 2003 m. spalio 15 d. pagrįstoje nuomonėje, neatsižvelgiant į vėlesnius pakeitimus.
B — Mišrių sutarčių ribų nustatymas
70.
Mišrioms darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutartims, taip pat prekių ir paslaugų pirkimo sutartims, apimančioms papildomus darbus, turi būti taikomi Italijos teisės aktai, kuriais perkeliamos Bendrijos nuostatos, jei šie darbai sudaro daugiau nei 50 % sutarties kainos (Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 1 dalis, taip pat ir Įstatyminio dekreto Nr. 157/95 3 straipsnio 3 dalis). Taigi finansinis vieno iš šios rūšies sutarčių elemento vertinimas – išimtinis įstatymo taikymo kriterijus.
71.
Komisija, remdamasi minėtu sprendimu Gestión Hotelera Internacional, teigia, kad taikytinas teisinis režimas turi priklausyti nuo pagrindinio sutarties dalyko, kuris, be kitų veiksnių, nustatomas atsižvelgiant į paslaugų vertę, bet ne tik į ją, nes priešingu atveju į Bendrijos nuostatų taikymo sritį nepatektų mišrios sutartys, kurių numatoma vertė didesnė nei Direktyvose 92/50 ir 93/36 nustatytos ribos, bet mažesnė nei Direktyvoje 93/37 nustatytos ribos vien dėl tos priežasties, kad darbai, nors jie ir yra papildomi, sudaro didesnę kainos dalį.
72.
Vyriausybė atsakovė nurodo Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti (Infrastruktūros ir transporto ministerija) aplinkraštį (
48
) ir Įstatymo Nr. 109/94 pakeitimą, kuriais siekiama, kad mišrių sutarčių atveju nebūtų atsižvelgiama į papildomų darbų vertę ir kad ekonominis aspektas, nors būtų vis dar svarbiausias, nebebūtų vienintelis nustatant taikytinus teisės aktus.
73.
Dėl pirmiau nurodytų priežasčių manau, kad nereikia atsižvelgti į šiuos pakeitimus; be to, kaip buvo teigiama dublike, dėl aplinkraščio įstatymo nuostata negali tapti negaliojančia ir to nepakanka ginčijant pažeidimą, nes, Teisingumo Teismo teigimu, „vien administracinė praktika, kurį pagal savo pobūdį priklauso nuo administracinių institucijų valios ir neatitinka viešumo reikalavimų, negali būti laikoma tinkamu įsipareigojimų pagal Sutartį įgyvendinimu“ (
49
).
74.
Tai patikslinus, atrodo akivaizdu, jog direktyvos draudžia, kad darbų vertė visomis aplinkybėmis būtų kriterijus, pagal kurį nustatomas mišrių sutarčių teisinis režimas, nes, jei taip būtų, sutartys, kurių pagrindinis dalykas yra paslaugų arba prekių pirkimas, nepatektų į Bendrijos normų taikymo sritį, remiantis tuo, kad pagrindiniai įsipareigojimai yra mažesnės vertės.
75.
Pačiose direktyvose daroma nuoroda į sutarties dalyką, jo netapatinant su tikslu ar atitinkamomis paslaugomis (
50
), nors šios ir apibūdina sutarties dalyką, ir, jei yra keli dalykai, jie suskirstomi pagal paslaugų vertę, nes pačiose direktyvose jų taikymo sritis yra apibrėžta taikant lengvai nustatomas finansines ribas.
76.
Negali būti aiškinama priešingai nei, kaip Italijos nuostatų atveju, suteikiama pirmenybė finansiniam papildomų paslaugų aspektui; todėl, kiek tai susiję su šiuo klausimu, įsipareigojimai laikytini neįvykdytais.
C — Urbanistikos darbai
77.
Privačių asmenų darbams, vykdomiems a) atskaičius mokesčius, susijusius su leidimų statybų veiklai vykdyti suteikimu, b) įgyvendinant tam tikrus įstatyme nustatytus įsipareigojimus ir c) atliekant analogiškus šioms dviem veiklos kategorijoms darbus, Įstatymas Nr. 109/1994 netaikomas, bet jei darbų vertė, atskirai paėmus, viršija Bendrijos nustatytas ribas, sutartis dėl šių darbų turi būti sudaroma pagal Direktyvą 93/37 (Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 5 dalis).
78.
Komisija tvirtina, pirma, kad šios nuostatos, taikomos kartu su Įstatymu Nr. 1150/42 ir Įstatymu Nr. 10/77, leidžia su leidimo statyti arba plėtros plano turėtoju tiesiogiai sudaryti darbų ar darbo sutartį neužtikrinant, kad bus taikomi Sutartyje įtvirtinti skaidrumo ir vienodo požiūrio principai, kurių turi būti laikomasi, net jei numatoma vertė mažesnė nei Bendrijos nustatytos ribos. Antra, ji mano, kad, norint nustatyti, ar tokia riba pasiekta, reikia apskaičiuoti bendrą sutartyje numatytų darbų vertę, o ne tik kai kurių iš jų vertę.
79.
Italijos vyriausybė kategoriškai neigia, kad buvo neįvykdyti įsipareigojimai. Pirma, jį nurodo Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti (
51
) aplinkraštį ir Dipartimento per le Politiche Comunitarie (šios ministerijos Bendrijos politikos departamentas) aplinkraštį (
52
), patikslindama normas, kurios buvo priimtos siekiant perkelti Bendrijos nuostatas. Antra, ji mano, kad reikalavimas perkeliant nurodyti kiekvieną Sutarties nuostatą ir Teisingumo Teismo praktiką yra nepagrįstas. Trečia, ji pabrėžia žemės savininkų, kurie pakeičia vietos valdžios institucijas, veiklos urbanistikos sektoriuje ypatumus. Galiausiai ji ginčija tai, kaip Komisija aiškina 2001 m. liepos 12 d. Sprendimą Ordine degli Architetti ir kt. (
53
), nes, jos manymu, šiame sprendime Teisingumo Teismas nenagrinėjo įvairaus pobūdžio darbų, kuriuos atlieka privatūs asmenys pagal valdžios institucijų įgaliojimą.
1. Dėl skaidrumo ir vienodo požiūrio principų
80.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, atitinkama valstybė narė negali būti kaltinama, kad rašytinėse nacionalinėse normose apskritai nėra paminėta pareiga laikytis skaidrumo ir vienodo požiūrio principų. Kadangi šie principai lankstūs, nustatyti, kad jie buvo pažeisti, galima tik atsižvelgus į kiekvienos sutarties sudarymo aplinkybes.
81.
Iš to darytina išvada, kad negalima konstatuoti Italijos Respublikos įsipareigojimų nevykdymo.
2. Dėl Italijos teisės aktų taikymo srities
82.
Kitas ieškinio pareiškime suformuluotas kaltinimas dėl darbų sutarties sudarymo su leidimo statyti arba plėtros plano turėtoju yra susijęs su tuo, kad konkurso paskelbimo procedūra taikoma, tik jei sutartis tarp viešosios valdžios institucijos ir privataus asmens yra susijusi su darbais, kurių numatoma vertė, atskirai paėmus, viršija Bendrijos nustatytas ribas.
83.
Komisijos teigimu, ši norma prieštarauja Direktyvai 93/37, nes dėl jos į Bendrijos nuostatų taikymo sritį nepatenka sutartys, kurių bendra vertė viršija nustatytas ribas, nes kiekvienos paslaugos, kurias apima sutartys, vertė nėra pakankamai didelė.
84.
Kaip jau esu nurodęs, Italijos vyriausybė pabrėžia urbanistikos sektoriaus ypatumus ir nagrinėjamos sutarčių sudarymo sistemos savybes, bet pamiršta, kad ši sistema turi būti nagrinėjama remiantis viešųjų pirkimų direktyvomis. Jei iškeliamas vienas teisinių kontekstų – nacionalinis ir neatsižvelgiama į kitą – Bendrijos, situacija yra iškreipta. Be to, jau pažymėjau, kad pagal sprendimą Ordine degli Architetti ir kt. urbanistikos sektoriaus ypatumų nepakanka, kad nebūtų taikomos direktyvos (66 punktas).
85.
Direktyvos 93/37 1 straipsnyje nurodyta, kaip turi būti suprantama „viešojo darbų pirkimo sutartys“ (a punktas) (
54
) ir „darbas“ (c punktas) (
55
). 6 straipsnio 3 dalis skirta atvejui, kai darbai sudaro kelis etapus ir kiekvienam etapui reikia sudaryti sutartį, o 6 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad jokie darbai ar sutartis negali būti dalomi siekiant išvengti šios direktyvos taikymo (
56
).
86.
Taigi tai — sąvokos ir normos, kurias reikia aiškinti remiantis Bendrijos teise (
57
), šiame kontekste turi būti apžvelgiamas ir minėtas sprendimas Ordine degli Architetti ir kt., pagal kurį „leidimo statyti arba patvirtinto plėtros plano turėtojo tiesiogiai atliekamiems įrengimo darbams, visiškai ar iš dalies atskaičius mokesčius, susijusius su leidimo suteikimu“, turi būti taikoma Direktyva 93/37, „jei šių darbų vertė siekia arba viršija (direktyvos) nustatytą ribą“.
87.
Tačiau reikia patikslinti šį tvirtinimą, nes urbanistikos darbus apimantys viešieji darbai yra atliekami tiesiogiai valdžios institucijų arba trečiojo asmens pagal įstatymą ar sutartį – šiuo atveju tai sutartis, kuriai taikytini Bendrijos teisės aktai (
58
), ir savininkui, veikiančiam kaip valdžios institucijos alter ego (
59
), taikomi tie patys viešumo ir konkurencijos reikalavimai (
60
).
88.
Be to, Direktyvoje 93/37 patikslinama sąvoka „darbas“, kurio buvimas pagal 2000 m. spalio 5 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (
61
) turi būti vertinamas atitinkamų darbų rezultato ekonominės ir techninės funkcijos atžvilgiu (36 punktas). Taikytinas teisinis režimas nustatomas pagal bendrąją vertę, kuri prireikus gaunama sudėjus darbų etapus, ir, kaip nurodžiau pirmiau, urbanistikos sektoriaus ypatumais negalima objektyviai pateisinti darbų dalijimo.
89.
Išdėstyti samprotavimai rodo, kad urbanistikos veiklai, kuri patenka į Direktyvos 93/37 taikymo sritį, taip pat turi būti taikomos jos normos dėl sutarčių vertės apskaičiavimo ir turi būti atmestos tokios nuostatos, kurios, kaip Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 5 dalis, pažeidžia šias normas, nes nustato vienintelį bendrą kriterijų, dėl kurio žalingų pasekmių yra apeinamos Bendrijos normos, ir dėl objektyvių priežasčių, susijusių su paslaugų verte, kitų valstybių narių įmonėms trukdoma pateikti pasiūlymus vykstant jas dominančių sutarčių sudarymo procedūroms (
62
).
90.
Taigi minėta Italijos įstatymo nuostata prieštarauja Direktyvai 93/37.
D — Skyrimas atlikti darbų projektavimo, vadovavimo jiems ir jų tikrinimo užduotis sudarant sutartis, kurių kaina yra mažesnė nei Bendrijos nustatytos ribos
91.
Įstatyme Nr. 109/94 leidžiama, kad sudarant sutartis, kurių numatoma vertė yra mažesnė nei direktyvose nustatytos ribos, sutartis dėl darbų projektavimo ir vadovavimo jiems, taip pat jų atlikimo tikrinimo gali būti sudaryta su asmenimis, turinčiais perkančiosios organizacijos pasitikėjimą (17 straipsnio 12 dalis ir 30 straipsnio 6a dalis).
92.
Komisija teigia, kad net jei Europos normos netaikomos, reikia patikrinti, ar laikomasi nediskriminavimo, vienodo požiūrio, proporcingumo ir skaidrumo principų, kurie pažeidžiami, jei sutartis sudaroma nesant jokio viešumo, ir pareiga įsitikinti, kad pasirinktas asmuo turi reikiamą patirtį ir profesinių gebėjimų, negali padėti išvengti šio pažeidimo.
93.
Vyriausybė atsakovė nurodo Įstatymo Nr. 109/94 pakeitimą, kuriuo daroma nuoroda į šiuos principus, ir pakartoja pirmiau išdėstytus argumentus, kad ieškovės reikalaujamos nuorodos nėra pagrįstos.
94.
Kadangi ginčas yra toks pat, kaip diskusija, susijusi su Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 5 dalimi, būtų tikslinga jį išspręsti taip pat, t. y. padaryti išvadą, jog Bendrijos teisės sistemoje nereikalaujama, kad, kiek tai susiję su skyrimu atlikti nagrinėjamas užduotis, būtų specialiai raštu įtvirtinta pareiga taikyti minėtus principus sutartims, kurios nepatenka į Bendrijos nuostatų taikymo sritį, neneigiant galimybės nagrinėti kiekvieną procedūrą ir nacionaliniuose teismuose arba Bendrijos teisme ginčyti jos atitiktį šiems principams.
95.
Todėl manau, kad Įstatymo Nr. 109/94 17 straipsnio 12 dalis ir 30 straipsnio 6a dalis nepažeidžia Bendrijos teisės ir nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas nėra įrodytas.
E — Sutarties dėl vadovavimo darbams sudarymas
96.
Vadovauti darbams turi perkančioji organizacija, bet jei ji arba kitos viešosios valdžios institucijos negali to prisiimti, sutartis dėl vadovavimo darbams gali būti sudaryta su atsakingu už projektą asmeniu (Įstatymo Nr. 109/94 27 straipsnio 2 dalis).
97.
Komisija ginčija bendrą normos pobūdį ir teigia, kad ji prieštarauja Direktyvoms 92/50 ir 93/38, pagal kurias skiriant atlikti vadovavimo užduotis turi būti paisoma viešumo ir konkurencijos, tiek tuo atveju, kai yra viršytos Bendrijos nustatytos ribos, nes tai numatyta teisės aktuose, tiek tuo atveju, kai šios ribos nėra pasiektos – dėl Sutarties principų įtakos.
98.
Italijos vyriausybė pažymi nepatogumus, kurių siekiama išvengti taikant jos sistemą, bet priduria, jog tam, kad būtų atsakyta į pateiktus prieštaravimus, ji pakeitė Įstatymą Nr. 109/94  – nustatė kelias atsargumo priemones, kurių perkančioji organizacija turi imtis skirdama už projektą atsakingą asmenį atlikti vadovavimo užduotis, ši veikla turi būti numatyta pranešime apie konkursą ir turi būti atsižvelgta į numatomą jos vertę.
99.
Kalbant apie skaidrumo ir vienodo požiūrio principų poveikį sutartims, kurių vertė yra mažesnė nei taikytinos ribos, samprotavimas turėtų būti toks pat, kaip jau pasiūliau, nes jis grindžiamas tais pačiais veiksniais. Šiuo atžvilgiu Komisijos nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas nėra įrodytas.
100.
Atsižvelgiant į Bendrijos normų aiškumą, kitoks turėtų būti sprendimas dėl viešojo pirkimo sutarčių, kurioms dėl jų vertės yra taikomos konkurso procedūros. Šiais atvejais turi būti tiksliai laikomasi visų nuostatų, kad ir kaip būtų patogu nesilaikyti procedūrų, nes Direktyvos 92/50 11 straipsnio 1 dalies ir Direktyvos 93/38 4 straipsnio 1 dalies nuostatos yra kategoriškos – sutarties sudarymui taikomos jose nustatytos procedūros (atviras konkursas, ribotas konkursas ir derybos) (
63
) ir, remiantis teismo praktika, yra galimos tik numatytos išimtys (
64
).
101.
Vadovavimo darbams veikla patenka į Direktyvos 92/50 IA priedo 12 kategoriją ir Direktyvos 93/38 XVI A priedą, todėl darytina išvada, kad ją atlikti turi būti skiriama pagal šiose direktyvose įtvirtintas normas.
102.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nėra jokių abejonių, kad Įstatymo Nr. 109/94 27 straipsnio 2 dalis pažeidžia Direktyvas 92/50 ir 93/38.
F — Skyrimas atlikti tikrinimo užduotis
103.
Tikrinimo užduotis turi atlikti perkančiųjų organizacijų techninės tarnybos, bet atsakingam už procedūrą asmeniui konstatavus ir patvirtinus, kad trūksta personalo (Įstatymo Nr. 109/94 28 straipsnio 4 dalis), jas atlikti skiriami tretieji asmenys, įrašyti į viešųjų valdžios institucijų sąrašus (Respublikos Prezidento dekreto Nr. 554/99 188 straipsnis).
104.
Komisija, pakartodama šios išvados VII E dalyje išdėstytus argumentus, pažymi, kad reikia laikytis Direktyvose 92/50 ir 93/38 numatytų procedūrų, jei numatoma sutarties kaina viršija atitinkamas ribas, o jei šios ribos nepasiektos, taikytini Sutarties principai.
105.
Italijos vyriausybė nurodo, kad reglamentuojančios nuostatos (šiuo atveju – Respublikos Prezidento dekreto Nr. 554/99 188 straipsnio 8–11 dalys) bus panaikintos (
65
).
106.
Neatsižvelgiant į šį gerų ketinimų ateityje pareiškimą, sprendimas dėl šio kaltinimo turi būti priimtas taip pat, kaip ir dėl ankstesniojo, nes jis nėra susijęs su jokiais kaltinimais EB 43 ir 49 straipsnių atžvilgiu. Be to, skyrimas atlikti tikrinimo užduotis, patenkančias į Direktyvos 92/50 I A priedo 12 kategoriją ir Direktyvos 93/38 XVI A priedą, turi būti atliekamas pagal direktyvas.
107.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad Įstatymo Nr. 109/94 28 straipsnio 4 dalis, taikoma kartu su Respublikos Prezidento dekreto Nr. 554/99 188 straipsniu, pažeidžia Direktyvas 92/50 ir 93/38.
G — Iš privačių lėšų finansuojami darbai
108.
Viešosios valdžios institucijos leidžia tretiesiems asmenims vykdyti viešuosius darbus, kurie gali būti komerciškai eksploatuojami. Pirmajame etape, paskelbus pranešimą apie konkursą, privatūs asmenys kaip tiekėjai kviečiami teikti pasiūlymus, kad būtų sudarytos koncesijos sutartys, pagal kurias visas sąnaudas ar dalį jų turi padengti tiekėjai, kurie už tai įsipareigoja prisiimti valdymą. Įvertinus pateiktus pasiūlymus, antrajame etape yra atrenkami pasiūlymai, kurie atitinka viešąjį interesą, šiame etape kiekvienam atrinktam pasiūlymui organizuojamas ribotas konkursas, skirtas kitiems dviem pasiūlymams atrinkti. Šie pasiūlymai naudojami kaip pagrindas deryboms, per kurias atrenkamas tiekėjas, galintis pritaikyti savo pasiūlymą pagal perkančiosios organizacijos nuorodas (Įstatymo Nr. 109/94 37a–37c straipsniai).
109.
Komisija mano, pirma, kad ši sistema prieštarauja vienodo požiūrio principui, nes ji tiekėjui konkurentų atžvilgiu suteikia du pranašumus, net jei jo pradinis pasiūlymas buvo mažiausiai tinkamas, nes jis automatiškai dalyvauja konkurse ir turi pirmenybę rinktis. Pažeidimo nebūtų, jei visi dalyviai žinotų apie šias privilegijas ir vertinimo kriterijus, bet pradiniame pranešime apie konkursą tai neskelbiama; antra, kadangi pranešimas apie konkursą privalomas tik nuo 2002 m. rugpjūčio 18 d., kai įsigaliojo Įstatymas Nr. 166/2002, per jau pradėtas procedūras priimti sprendimai prieštarauja bendriesiems Bendrijos teisės principams.
110.
Valstybės atsakovės teigimu, šie du kaltinimai buvo atmesti Įstatymo Nr. 109/94 pakeitimu, kuriuo nustatyta, kad pranešime apie konkursą turi būti nurodyti tiekėjo pranašumai, ir kuriame daroma nuoroda į reglamentuojančiąją nuostatą, taikomą 2004 m. sausio 31 d. tebevykusioms procedūroms, per kurias nebuvo nurodyti tokie pranašumai.
111.
Nors Italijos vyriausybės argumentai neleidžia atmesti ieškinio pareiškime esančių tvirtinimų, Komisija turi įrodyti, kad buvo neįvykdyti įsipareigojimai, ir negali remtis bet kokia prielaida (
66
), nors, jei yra pateikti pakankami įrodymai, valstybė narė turi juos ginčyti iš esmės ir išsamiai (
67
).
112.
Iš esmės abu kaltinimai atrodo pagrįsti. Pirmasis todėl, kad, kaip paaiškino Komisija, nacionalinės teisės aktai suteikia darbus inicijavusiam asmeniui pranašumų, apie kuriuos nežino ir kuriems negali prieštarauti kiti suinteresuotieji asmenys; Teisingumo Teismas minėtame 1996 m. balandžio 25 d. Sprendime Komisija prieš Belgiją turėjo progą pareikšti, kad jei perkančioji organizacija atsižvelgia į pradinių pasiūlymų pakeitimus, kuriuos padaro tik vienas konkurso dalyvis, jo padėtis yra palankesnė nei konkurentų, o tai pažeidžia vienodo požiūrio principą ir kenkia procedūros skaidrumui (56 punktas). Be to, Komisija cituoja tam tikrus pranešimus apie konkursą, kuriuose nagrinėjami pranašumai nepaminėti ir objektyvūs atrankos kriterijai nenurodyti (
68
).
113.
Antrasis kaltinimas atrodo pagrįstas, nes kritikuojamos situacijos trūkumai buvo ištaisyti a posteriori ir pernelyg vėlai.
114.
Atsižvelgiant į pirmesniuose punktuose išdėstytus samprotavimus, turi būti pripažinta, kad Įstatymo Nr. 109/94 37b straipsnio ir 37 straipsnio 1 dalis pažeidžia vienodo požiūrio principą, išplaukiantį iš EB 43 ir 49 straipsnių.
H — Išvados
115.
Iš to, kad išdėstyta, matyti, kad:
Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 1 dalis prieštarauja Direktyvoms 92/50, 93/36, 93/37 ir 93/38,
Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 5 dalis, taikoma kartu su Įstatymais Nr. 1150/1942 ir 10/1977, pažeidžia Direktyvą 93/37,
Įstatymo Nr. 109/94 27 straipsnio 2 dalis neatitinka Direktyvų 92/50 ir 93/38,
Įstatymo Nr. 109/94 28 straipsnio 4 dalis, taikoma kartu su Respublikos Prezidento dekreto Nr. 554/99 188 straipsniu, pažeidžia Direktyvas 92/50 ir 93/38,
Įstatymo Nr. 109/94 37b straipsnis ir 37c straipsnio 1 dalis nesuderinami su EB 43 ir 49 straipsniais.
116.
Tačiau Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 5 dalis, 17 straipsnio 12 dalis, 27 straipsnio 2 dalis ir 30 straipsnio 6a dalis atitinka EB 43 ir 49 straipsnius.
VIII — Dėl bylinėjimosi išlaidų
117.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal šio reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
118.
Kadangi Komisija ir Italijos Respublika prašė priteisti iš kitos šalies bylinėjimosi išlaidas, o aš siūlau iš dalies patenkinti ieškinį, ši valstybė narė turi padengti pusę Komisijos bylinėjimosi išlaidų, o pastaroji turi padengti pusę kitos šalies bylinėjimosi išlaidų.
119.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį į bylą įstojusios valstybės narės padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
IX — Išvada
120.
Atsižvelgdamas į išdėstytus samprotavimus, Teisingumo Teismui siūlau:
1.
Konstatuoti, kad, priėmusi 1994 m. vasario 11 d. Įstatymo Nr. 109/1994 37b straipsnį ir 37c straipsnio 1 dalį, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius; kad, priėmusi šio įstatymo 2 straipsnio 1 dalį, ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Tarybos direktyvas 92/50/EEB (1992 m. birželio 18 d.), 93/36/EEB, 93/37/EEB ir 93/38/EEB (visos trys 1993 m. birželio 14 d.) atitinkamai dėl viešojo paslaugų, prekių, darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo ir dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo; kad, palikusi galioti Įstatymo Nr. 109/94 2 straipsnio 5 dalį, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 93/37; ir kad, priėmusi šio įstatymo 27 straipsnio 2 dalį ir 28 straipsnio 4 dalį, ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvas 92/50 ir 93/38.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš Italijos Respublikos pusę Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
4.
Priteisti iš Komisijos pusę Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidų.
5.
Nurodyti Suomijos Respublikai ir Nyderlandų Karalystei padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	(OL L 209, p. 1), iš dalies pakeista 1997 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/52/EB (OL L 328, p. 1) ir 2001 m. rugsėjo 13 d. Komisijos direktyva 2001/78/EB (OL L 285, p. 1); nuo 2006 m. sausio 31 d. ši direktyva buvo panaikinta, išskyrus jos 41 straipsnį; 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114).
(
3
)	(OL L 199, p. 1), taip pat iš dalies pakeista ir vėliau panaikinta pirmesnėje išnašoje minėtomis direktyvomis.
(
4
)	(OL L 199, p. 54), taip pat iš dalies pakeista ir vėliau panaikinta 2 išnašoje minėtomis direktyvomis.
(
5
)	(OL L 199, p. 84), iš dalies pakeista 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/4/EB (OL L 101, p. 1) ir 2001/78, vėliau panaikinta 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/17/EB dėl subjektų, vykdančių veiklą vandens, energetikos, transporto ir pašto paslaugų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 134, p. 1).
(
6
)	GURI, Nr. 41, 1994 m. vasario 19 d.; kelis kartus iš dalies pakeistas.
(
7
)	Disposizioni in materia di infrastrutture e trasporti, GURI, Nr. 181, 2002 m. rugpjūčio 3 d.
(
8
)	Attuazione della direttiva 92/50/CEE in materia di appalti pubblici di servizi, GURI, Nr. 104, 1995 m. gegužės 6 d.
(
9
)	Legge urbanistica, GURI, Nr. 244, 1942 m. spalio 16 d.
(
10
)	Norme per la edificabilità dei suoli, GURI, Nr. 27, 1977 m. sausio 29 d.
(
11
)	Regolamento di attuazione della legge quadro in materia di lavori pubblici 11 febbraio 1994 n. 109 e successive modificazioni, GURI, Nr. 98, 2000 m. balandžio 28 d.
(
12
)	Prancūzijos Respublikai taip pat buvo leista įstoti į bylą, bet ji nepateikė savo paaiškinimų.
(
13
)	K. Larenz „Metodología de la ciencia del derecho“, Ariel, Barselona, 1994, p. 456, mano, kad kategorija, kaip mąstymo būdas, yra naudojama „tam, kad būtų tiksliau apibūdintos tam tikros teisinių santykių rūšys ir konkrečiai – tam tikros subjektinių teisių ir sutartinio pobūdžio prievolinių santykių rūšys“.
(
14
)	J. A. Moreno Molina  ir F Pleite Guadamilla „El nuevo reglamento de contratación de las administraciones públicas (Repercusión práctica, novedades, concordancias y formularios adaptados)“_La Ley, Madridas, 2002, p. 36, pažymi, kad šios sutartys gali būti labai įvairios ir sudėtingos.
(
15
)	R. García Macho „Comentarios a la Ley de contratos de las administraciones públicas y a la Ley sobre procedimientos de contratación en los sectores especiales“_Tirant lo Blanch, Valensija, 2003, p. 91.
(
16
)	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies d punkto antroji pastraipa.
(
17
)	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies c punkto antroji pastraipa.
(
18
)	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies d punkto trečioji pastraipa.
(
19
)	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 3 dalis ir III antraštinė dalis (56–65 straipsniai).
(
20
)	Generalinis advokatas J. Mischo savo išvados byloje Felix Swoboda (2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimas, C-411/00, Rink. p. I-10567) 31–36 punktuose išskyrė šį atvejį, kai taikytinos nuostatos yra nurodytos pačioje direktyvoje, ir ankstesnius atvejus, kai yra nurodyta atitinkama direktyva. Taip pat samprotaudamas Teisingumo Teismas savo sprendime pažymėjo, kad Direktyvoje 92/50 „nurodomas vienareikšmis kriterijus, pagal kurį nustatomas režimas, taikytinas skirtingas paslaugas apimančiai sutarčiai“, ir kuris grindžiamas jų verte (52 punktas), atsisakant remtis „pagrindiniu sutarties dalyku“ (49 punktas).
(
21
)	Direktyvos 2004/18 22 straipsnis.
(
22
)	Neatsižvelgiant į tai, kas yra numatyta nacionalinėje civilinėje teisėje. F. Messineo „Doctrina general del contrato“, I tomas, Rubinzal-Culzoni, Buenos Airės, 1985, p. 382, nagrinėdamas šią problemą šios teisės šakos požiūriu, nurodo Italijos civilinio kodekso 1323 straipsnį, pagal kurį „visoms sutartims, net ir toms, kurioms netaikomas ypatingas režimas, taikomos šioje antraštinėje dalyje esančios bendrosios nuostatos“ (Prievolių knygos II antraštinė dalis).
(
23
)	Direktyvų 93/36 ir 93/37 1 straipsnio a punktas, Direktyvos 93/38 1 straipsnio 4 punktas, Direktyvos 2004/18 10 konstatuojamoji dalis ir 1 straipsnio 2 dalis.
(
24
)	C-331/92, Rink. p. I-1329.
(
25
)	Savo išvados šioje byloje 19 punkte generalinis advokatas C. O. Lenz nusprendė, kad prejudicinis klausimas buvo susijęs su lošimo namų atidarymo ir eksploatavimo bei viešbučio eksploatavimo koncesijos sutarties, kuri apėmė pareigą atlikti pertvarkymo darbus, sudarymu.
(
26
)	G. Greco „Contratti „misti“ e appalti comunitari“, Rivista italiana di diritto pubblico comunitario, 1994, p. 1265, teigia, kad dominavimo kriterijus labiausiai tinka siekiant nustatyti taikytiną režimą daugelio mišrių sutarčių atveju, nes kriterijus, susijęs su papildomu paslaugų pobūdžiu, dažnai yra nepakankamas.
(
27
)	C-107/98, Rink. p. I-8121.
(
28
)	C-340/04, Rink. p. I-4137.
(
29
)	Atitinkamai mano išvadų 24–29 punktai ir 21–26 punktai bylose Lombardini ir Mantovani (2001 m. lapkričio 27 d. Sprendimas, C-285/99 ir C-286/99, Rink. p. I-9233) ir ATI EAC ir kt. (2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimas, C-331/04, Rink. p. I-10109).
(
30
)	C-324/98, Rink. p. I-10745. Šiame sprendime Teisingumo Teismas daugiausia nagrinėjo, ar atitinkamas viešasis pirkimas patenka, atsižvelgiant į jo specifinį dalyką – „telefono abonentų katalogų, spausdintinų ir galinčių būti naudojamais elektroniniu būdu, gamyba ir paskelbimas (metiniai telefonų katalogai)“ (19 punktas) – į Direktyvos 93/38, o ne Direktyvos 92/50 taikymo sritį (31–40 punktai).
(
31
)	C-275/98, Rink. p. I-8291.
(
32
)	C-458/03, Rink. p. I-8585.
(
33
)	C-231/03, Rink. p. I-7287.
(
34
)	Be kitų, žr. 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimą ANAV (C-410/04, Rink. p. I-3303, 18 punktas).
(
35
)	Šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 3 d. Nutartį Vestergaard (C-59/00, Rink. p. I-9505, 19–21 punktai).
(
36
)	Bylos Komisija prieš Airiją (C-507/03) ir Komisija prieš Airiją (C-532/03), kuriose ši valstybė narė kaltinama paslaugų pirkimo sutartis sudariusi be jokio išankstinio pranešimo apie konkursą paskelbimo; generalinė advokatė C. Stix-Hackl savo išvadas pateikė šiose abiejose 2006 m. rugsėjo 14 d. bylose. Taip pat žr. bylą Komisija prieš Suomiją (C-195/04), kurioje posėdis įvyko 2006 m. birželio 8 d. ir kuri yra susijusi su sutarties dėl pramoninės virtuvės įrangos sudarymu.
(
37
)	C-26/03, Rink. p. I-1.
(
38
)	Nors šios nuostatos tenkina ir kitus tikslus, pavyzdžiui, viešosios valdžios institucijų finansinių interesų apsaugos sumažinant kainą. J. A. García-Trevijano Garnica „Disposiciones comunes a los contratos administrativos. En especial, el precio y su revisión“, Derecho de los contratos públicos. Estudio sistemático de la Ley 13/1995, de 18 de mayo, de contratos de las Administraciones Públicas, koord. B. Pendás, Praxis, Barselona, 1995, p. 258.
(
39
)	T. Millett „Les marchés publics en droit communautaire“, Revue du Marché commun et de l'Union européenne, Nr. 452, 2001 m. spalio–lapkričio mėn., p. 630. Tačiau J. L. Piñar Mañas  bendrame leidinyje „Comentario a la Ley de contratos de las administraciones públicas“, 2-asis leid., leid. Civitas, Madridas, 2004, p. 79, pažymi, kad direktyvos „atveria kelią bendram viešųjų pirkimų režimui“.
(
40
)	Direktyvos 2004/18 2 straipsnyje nustatyta, kad perkančiosios organizacijos „ūkio subjektams taiko vienodas sąlygas, jų nediskriminuoja ir veikia skaidriai“. 4–6 straipsniuose įtvirtintos tam tikros normos, taikytinos visoms viešojo pirkimo sutartims ir susijusios su „ūkio subjektais“, „sąlygomis, susijusiomis su susitarimais, sudarytais Pasaulio prekybos organizacijos sistemoje“, ir „konfidencialumu“; tačiau pagal 7 straipsnį šios nuostatos, kaip ir kiti direktyvos straipsniai, yra skirtos tik sutartims, kurios „įeina į jos taikymo sritį“.
(
41
)	C-3/88, Rink. p. 4035.
(
42
)	C-87/94, Rink. p. I-2043.
(
43
)	Savo išvados šioje byloje 43 punkte generalinis advokatas N. Fennelly paaiškino, kad „realiai laikantis nediskriminavimo dėl pilietybės principo būtina, kad suteikiant koncesiją būtų minimaliai laikomasi viešumo ir skaidrumo“, nors, jo manymu, tai nereiškia, kad „perkančioji organizacija analogiškai turi taikyti atitinkamas direktyvų nuostatas“.
(
44
)	Tačiau Italijos teisės aktų leidėjas šiuos principus pabrėžė atlikdamas 2005 m. reformą, apie kurią kalbėsiu toliau.
(
45
)	Taip pat žr. šiuo metu nagrinėjamas bylas C-507/03, C-532/03 ir C-195/04, apibūdintas 36 išnašoje.
(
46
)	Įstatymas, nustatantis tam tikras nuostatas siekiant įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš Italijos narystės Europos Bendrijose — 2004 m. Bendrijos įstatymas (Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee — Legge comunitaria 2004, GURI, Nr. 96 paprastas priedas, 2005 m. balandžio 27 d.).
(
47
)	1990 m. lapkričio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (C-200/88, Rink. p. I-4299, 13 punktas), 1996 m. gegužės 2 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (C-133/94, Rink. p. I-2323, 17 punktas), 2002 m. sausio 30 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (C-103/00, Rink. p. I-1147, 23 punktas) ir 2003 m. kovo 13 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją (C-333/01, Rink. p. I-2623, 8 punktas).
(
48
)	2003 m. gruodžio 18 d. Aplinkraštis Nr. B1/2316, GURI, Nr. 79, 2004 m. balandžio 3 d.
(
49
)	1994 m. kovo 24 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (C-80/92, Rink. p. I-1019, 20 punktas), 1995 m. spalio 26 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą(C-151/94, Rink. p. I-3685, 18 punktas), 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-159/99, Rink. p. I-4007, 32 punktas), 2002 m. sausio 17 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją (C-394/00, Rink. p. I-581, 11 punktas), 2003 m. vasario 27 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (C-415/01, Rink. p. I-2081, 21 punktas) ir 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C-296/01, Rink. p. I-13909, 54 punktas).
(
50
)	Savo išvados byloje Gestión Hotelera Internacional 37 punkte generalinis advokatas C. O. Lenz pažymėjo, jog dėl to, kad pareiga yra pagrindinė ir negali būti perkelta, ji netampa pagrindiniu sutarties dalyku.
(
51
)	2001 m. gruodžio 18 d. Aplinkraštis Nr. 462 Sentenza della Corte di giustizia europea (Sesta Sezione) 12 luglio 2001 (c-n. 399/98) sulla realizzazione diretta da parte di un privato di opere di urbanizzazione a scomputo del contributo di concessione dovuto. Appalto di lavori pubblici, ai sensi della direttiva 93/37. Indirizzi e chiarimenti operativi, GURI, Nr. 300, 2001 m. gruodžio 28 d.
(
52
)	2002 m. birželio 6 d. Aplinkraštis Nr. 8756, Normativa applicabile agli appalti pubblici „sottosoglia“, GURI, Nr. 178, 2002 m. liepos 31 d.
(
53
)	C-399/98, Rink. p. I-5409.
(
54
)	„Tai atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurios tarp rangovo ir perkančiosios organizacijos, kaip ji apibrėžta b punkte, sudarytos raštu ir kurių tikslas – atlikti arba kartu atlikti ir suprojektuoti darbus, susijusius su viena iš II priede nurodytų profesinės veiklos rūšių, arba atlikti darbą, apibrėžtą c punkte, arba bet kokiomis priemonėmis atlikti darbą, atitinkantį perkančiosios organizacijos nurodytus reikalavimus.“
(
55
)	„Tai statybos ar civilinės inžinerijos rezultatas, tokia darbų visuma, kurios pakanka ekonominei ir techninei funkcijai atlikti.“
(
56
)	Tokios pat nuostatos yra šios direktyvos 7 straipsnyje, Direktyvos 93/36 5 straipsnyje, Direktyvos 93/38 14 straipsnyje ir Direktyvos 2004/18 9 straipsnyje„Viešųjų sutarčių, preliminariųjų susitarimų ir dinaminių pirkimo sistemų numatomos vertės apskaičiavimo metodai“.
(
57
)	J. Huelin Martínez de Velasco „Las obras de urbanización y los contratos públicos de obras. A propósito de la sentencia Scala 2001“, Cuadernos de Derecho local, Nr. 4, 2004, p. 19 ir kt.
(
58
)	Generalinis advokatas P. Léger savo išvadoje byloje Ordine degli Architetti ir kt. teisingai nurodė, kad jei „ūkio subjektas, kuris turi atlikti įrengimo darbus, yra tiesiogiai ir aiškiai nurodytas įstatyme“, sutarčiai trūksta pagrindinio sutartinių santykių elemento (68 punktas).
(
59
)	T. R. Fernández Rodríguez „La sentencia del TJCE de 12 de julio de 2001 (asunto ’proyecto Scala 2001’) y su impacto en el ordenamiento urbanístico español““, Documentación Administrativa, Nr. 261 ir 262, 2001 m. rugsėjis–2002 m. balandis, p. 23.
(
60
)	Minėtas J. Huelin Martínez de Velasco., p. 28.
(
61
)	C-16/98, Rink. p. I-8315. Nors šiame sprendime Teisingumo Teismas nagrinėjo Direktyvą 93/38, Direktyvai 93/37 galima pritaikyti su analogiškomis nuostatomis susijusį aiškinimą.
(
62
)	61 išnašoje minėtas 2000 m. spalio 5 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją, ypač žr. 38–47 punktus. Generalinis advokatas F. Jacobs savo išvadoje šioje byloje pažymėjo, jog darbai, kurie turi būti atlikti per nustatytą laikotarpį ir susiję su visais tinklais, turinčiais tą pačią ekonominę ir techninę funkciją, laikytini skirtais tai pačiai ekonominei ir techninei funkcijai vykdyti (72 punktas); šis tvirtinimas gali būti taikomas ir urbanistikos veiklai, kaip ir 2004 m. rugsėjo 14 d. Sprendime Komisija prieš Italiją (C-385/02, Rink. p. I-8121) išsakyta mintis, kad „vien tvirtinimas apie sudėtingą ir sunkų visų darbų pobūdį nėra pakankamas pagrindas įrodyti, kad darbas turi būti pavestas tam pačiam rangovui“ (21 punktas).
(
63
)	Kaip ir Direktyvos 93/36 6 straipsnio 1 dalyje ir Direktyvos 93/37 7 straipsnio 1 dalyje.
(
64
)	Žr. 1993 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C-71/92, Rink. p. I-5923, 10 punktas) ir minėto sprendimo Teckal 43 punktą, taip pat minėto sprendimo Carbotermo ir Consorzio Alisei 45 punktą.
(
65
)	Triplike valstybė atsakovė nurodė, kad Corte costituzionale Sprendime Nr. 302/03 (5.1 punktas) pareiškė, kad šio dekreto 8–10 dalys prieštarauja Konstitucijai.
(
66
)	1982 m. gegužės 25 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (96/81, Rink. p. 1791, 6 punktas), 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (C-408/97, Rink. p. I-6417, 15 punktas) ir 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją (C-494/01, Rink. p. I-3331, 41 punktas).
(
67
)	1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-365/97, Rink. p. I-7773, 84 ir 86 punktai).
(
68
)	Ši situacija iliustruojama ieškinio pareiškimo 87 punkte ir 12 išnašoje.