62015TJ0624(01)_EXT
BENDROJO TEISMO (antroji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
2024 m. spalio 2 d. (
*1
)
„Valstybės pagalba – SESV 107 ir 108 straipsniai – Dvišalė investicijų sutartis – Arbitražo išlyga – Rumunija – Įstojimas į Europos Sąjungą – Mokestinių paskatų sistemos panaikinimas iki įstojimo – Arbitražo sprendimas, kuriuo skiriama kompensacija po įstojimo – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su vidaus rinka ir nurodoma ją susigrąžinti – SESV 351 straipsnio pirma pastraipa – Pareiga motyvuoti – Sąvoka „valstybės pagalba“ – Pranašumas – Atrankumas – Priskyrimas valstybei – Suderinamumas su vidaus rinka – Pagalba, skirta nepalankioje padėtyje esančių regionų vystymuisi skatinti – Susigrąžinimas – Sąvoka „ekonominis vienetas“ – Teisėti lūkesčiai – Teisė būti išklausytam“
Bylose T-624/15 RENV, T-694/15 RENV ir T-704/15 RENV,
European Food SA, įsteigta Păntășești (Rumunija),
Starmill SRL, įsteigta Păntăşeşti,
Multipack SRL, įsteigta Păntăşeşti,
Scandic Distilleries SA, įsteigta Păntăşeşti,
atstovaujamos Barrister-at-Law N. Forwood, avocats G. Forwood ir W. De Catelle,
ieškovės byloje T‑624/15 RENV,
Ioan Micula, gyvenantis Oradioje (Rumunija), atstovaujamas N. Forwood, G. Forwood ir W. De Catelle,
ieškovas byloje T‑694/15 RENV,
Viorel Micula, gyvenantis Oradioje,
European Drinks SA, įsteigta Štėjuje (Rumunija),
Rieni Drinks SA, įsteigta Rieni (Rumunija),
Transilvania General Import-Export SRL, įsteigta Oradioje,
West Leasing, anksčiau – West Leasing International SRL, įsteigta Păntăşeşti,
atstovaujami avocats J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă ir O. Chiriţă,
ieškovai byloje T‑704/15 RENV,
prieš
Europos Komisiją, atstovaujamą T. Maxian Rusche ir P.‑J. Loewenthal,
atsakovę,
palaikomą
Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos R. Kanitz, J. Möller ir N. Scheffel,
taip pat:
Ispanijos Karalystės, atstovaujamos M. J. Ruiz Sánchez,
Latvijos Respublikos, atstovaujamos K. Pommere,
Vengrijos, atstovaujamos M. Fehér ir G. Koós,
ir
Lenkijos Respublikos, atstovaujamos D. Lutostańska, B. Majczyna ir M. Rzotkiewicz,
įstojusių į bylą šalių,
BENDRASIS TEISMAS (antroji išplėstinė kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė A. Marcoulli, teisėjai V. Tomljenović, N. Półtorak, R. Norkus (pranešėjas) ir W. Valasidis,
posėdžio sekretorius A. Marghelis, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
atsižvelgęs į 2022 m. sausio 25 d. Sprendimą Komisija / European Food ir kt. (C‑638/19 P, EU:C:2022:50),
įvykus 2024 m. kovo 4 ir 5 d. posėdžiams,
priima šį
Sprendimą (
1
)
1
Pagal SESV 263 straipsnį pareikštais ieškiniais ieškovai byloje T‑624/15 – European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL ir Scandic Distilleries SA, ieškovas byloje T‑694/15 – Ioan Micula, ieškovai byloje T‑704/15 – Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL ir West Leasing SRL prašo panaikinti 2015 m. kovo 30 d. Komisijos sprendimą (ES) 2015/1470 dėl valstybės pagalbos SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN), kurią įgyvendino Rumunija – 2013 m. gruodžio 11 d. arbitražo teismo sprendimas Micula prieš Rumuniją (OL L 232, 2015, p. 43; toliau – ginčijamas sprendimas).
I. Ginčo aplinkybės
2
Ginčijamame sprendime ieškovai nurodyti kaip žalos atlyginimo, kurį jiems 2013 m. gruodžio 11 d. arbitražo sprendimu byloje Micula ir kt. / Rumunija (ARB/05/20) (toliau – arbitražo sprendimas) priteisė arbitražo teismas (toliau – arbitražo teismas), įsteigtas kuruojant Tarptautiniam investicinių ginčų sprendimo centrui (ICSID), gavėjai.
3
Rumunijoje gyvenantiems Švedijos piliečiams Ioan ir Viorel Micula priklauso kontrolinis European Food and Drinks Group (EFDG) akcijų paketas; ši bendrovė Štėjaus–Nučeto regione (Bihoro apskritis, Rumunija) užsiima maisto ir gėrimų gamyba. European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import‑Export ir West Leasing priklauso bendrovei EFDG.
4
1998 m. spalio 2 d. Rumunijos institucijos priėmė Nepaprastąjį vyriausybės potvarkį Nr. 24/1998, juo tam tikriems nepalankioje padėtyje esančių regionų investuotojams, gavusiems nuolatinio investuotojo pažymėjimus, skyrė tam tikras mokesčių paskatas, tarp kurių paminėtinos lengvatos, kaip antai atleidimas nuo importo muitų ir pridėtinės vertės mokesčio už mašinas, grąžinamosios muitų išmokos už žaliavas ir atleidimas nuo pelno mokesčio, taikomos tol, kol investicinė zona laikoma „nepalankioje padėtyje esančiu regionu“.
5
1999 m. kovo 25 d. sprendimu, taikomu nuo 1999 m. balandžio 1 d., Rumunijos vyriausybė dešimties metų laikotarpiui pripažino Štėjaus–Nučeto kasybos regioną „nepalankioje padėtyje esančiu regionu“.
6
2000 m. liepos 1 d. Nepaprastuoju vyriausybės potvarkiu Nr. 75/2000 buvo iš dalies pakeistas Nepaprastasis vyriausybės potvarkis Nr. 24/1998, paliekant galioti nagrinėjamas mokesčių paskatas (toliau kartu – nagrinėjama mokesčių paskatų sistema).
7
Remdamosi nuolatinio investuotojo pažymėjimais, kuriuos European Food gavo 2000 m. birželio 1 d., o Starmill ir Multipack – 2002 m. gegužės 17 d., šios trys bendrovės Štėjaus–Nučeto kasybos regione ėmėsi investicijų.
8
2000 m. vasario mėn. prasidėjo Rumunijos stojimo į Europos Sąjungą derybos. Joms vykstant, 2001 m. lapkričio 21 d. Bendrojoje pozicijoje Sąjunga konstatavo, kad Rumunijoje yra „kelios esamos ir naujos nesuderinamos pagalbos schemos, kurios neatitinka acquis“, įskaitant „pagal [nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą] suteiktas lengvatas“.
9
2002 m. gegužės 29 d. Švedijos vyriausybė ir Rumunijos vyriausybė sudarė dvišalę sutartį dėl investicijų skatinimo ir abipusės apsaugos (toliau – DIS). Ši sutartis įsigaliojo 2003 m. liepos 1 d., ir joje abiejų šalių investuotojams numatytos tam tikros apsaugos priemonės, kai jie investuoja kitoje sutarties šalyje (įskaitant investicijas, padarytas iki DIS įsigaliojimo).
10
DIS 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta, be kita ko, kad „[k]iekviena susitariančioji šalis visada užtikrina teisingą ir sąžiningą kitos susitariančiosios šalies investuotojų investicijų vertinimą ir savavališkomis ar diskriminacinėmis priemonėmis netrukdo šiems investuotojams administruoti, valdyti, tęsti, naudoti investicijas, jomis disponuoti arba jas nutraukti“. Be to, DIS 7 straipsnyje numatyta, kad investuotojų ir sutartį pasirašiusių šalių ginčus sprendžia, be kita ko, arbitražo teismas, kuruojamas ICSID. Šiuo klausimu pagal 1965 m. kovo 18 d. Konvencijos dėl valstybių ir kitų valstybių fizinių ir juridinių asmenų ginčų investicijų srityje sprendimo (toliau – ICSID konvencija) 54 straipsnio 1 dalį kiekviena susitariančioji valstybė privalo vykdyti jos pagrindu priimtus arbitražo sprendimus, nes sprendimas yra privalomas šalims, kurios pagal tos pačios konvencijos 53 straipsnio 1 dalį privalo jį vykdyti pagal jame nustatytas sąlygas.
11
2004 m. rugpjūčio 26 d. Rumunija panaikino visas pagal nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą suteiktas priemones, išskyrus atleidimą nuo pelno mokesčio, patikslindama, kad, „[s]iekiant laikytis Bendrijos nuostatose dėl valstybės pagalbos numatytų kriterijų ir užbaigti derybas dėl 6 skyriaus (Konkurencijos politika), yra būtina panaikinti visas nacionalinės teisės aktuose numatytas valstybės pagalbos formas, kurios yra nesuderinamos su tos srities Bendrijos acquis“. Šis panaikinimas įsigaliojo 2005 m. vasario 22 d.
12
2005 m. liepos 28 d. Ioan ir Viorel Micula, European Food, Starmill ir Multipack (toliau – ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje) pagal DIS 7 straipsnį pateikė prašymą sudaryti arbitražo teismą, kad būtų atlyginta žala, patirta panaikinus nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą.
13
2007 m. sausio 1 d. Rumunija įstojo į Sąjungą.
14
2008 m. rugsėjo 24 d. sprendimu arbitražo teismas pripažino prašymą dėl arbitražo priimtinu.
15
Arbitražo sprendimu arbitražo teismas nusprendė, kad panaikinusi nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą iki 2009 m. balandžio 1 d. Rumunija pažeidė ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, kurie manė, kad šios paskatos išliks iš esmės tokios pačios formos iki 2009 m. kovo 31 d. imtinai, teisėtus lūkesčius, elgėsi neskaidriai, laiku jų neinformavo, taip pat neužtikrino sąžiningo ir teisingo minėtų ieškovų vykdytų investicijų vertinimo, kaip tai suprantama pagal DIS 2 straipsnio 3 dalį. Taigi jis nurodė Rumunijai atlyginti ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje 791882452 Rumunijos lėjų (RON) (apie 178 mln. EUR) dydžio žalą; ši suma buvo nustatyta daugiausia atsižvelgiant į žalą, kurią ieškovai, kaip įtariama, patyrė laikotarpiu nuo 2005 m. vasario 22 d. iki 2009 m. kovo 31 d.
[Praleista]
19
2014 m. spalio 1 d. raštu Komisija pranešė Rumunijai, kad nusprendė pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje nurodytą oficialią tyrimo procedūrą dėl Rumunijos 2014 m. pradžioje iš dalies įvykdyto arbitražo sprendimo ir dėl tolesnio minėto sprendimo įgyvendinimo arba vykdymo (toliau – sprendimas pradėti procedūrą). Šiuo sprendimu, 2014 m. lapkričio 7 d. paskelbtu Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, ji pakvietė suinteresuotąsias šalis teikti savo pastabas.
[Praleista]
25
2015 m. kovo 30 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą; jo 1 straipsnyje numatyta, kad arbitražo teismo arbitražo sprendimu priteistos kompensacijos (toliau – ginčijama suma) bendram ekonominiam vienetui, kurį sudaro Viorelis Micula, Ioanas Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export ir West Leasing, mokėjimas pagal Sutarties 107 straipsnio 1 dalį yra su vidaus rinka nesuderinama „valstybės pagalba“. Pagal to sprendimo 2 straipsnio 1 dalį Rumunija privalo nemokėti jokios su vidaus rinka nesuderinamos pagalbos, nurodytos minėto sprendimo 1 straipsnyje, ir susigrąžinti pagalbą, kuri jau buvo išmokėta šio ekonominio vieneto subjektams, taip pat pagalbą, kuri buvo išmokėta šiems subjektams ir apie kurią Komisijai nebuvo pranešta pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį, ir bet kokią pagalbą, sumokėtą po to sprendimo priėmimo dienos. Šio straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad ieškovai yra solidariai atsakingi už jų gautos valstybės pagalbos grąžinimą. Pagal to paties straipsnio 3 ir 4 dalis susigrąžintinos sumos – tai sumos, kurios buvo sumokėtos įgyvendinant arba vykdant minėtą sprendimą ir kurioms skaičiuojamos palūkanos už laikotarpį nuo jų perdavimo pagalbos gavėjams disponuoti dienos.
II. Ankstesnis procesas Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme
[Praleista]
28
2019 m. birželio 18 d. Sprendimu European Food ir kt. / Komisija (T‑624/15, T‑694/15 ir T‑704/15, toliau – pirminis sprendimas, EU:T:2019:423) Bendrasis Teismas panaikino ginčijamą sprendimą. Jis patenkino ieškovų reikalavimus, pagrįstomis pripažindamas byloje T‑704/15 pareikšto ieškinio pirmojo pagrindo pirmą dalį ir bylose T‑624/15 ir T‑694/15 pareikšto ieškinio antrojo pagrindo pirmą dalį tiek, kiek ieškovai, pateikdami jas pagrindžiančius argumentus, ginčijo Komisijos kompetenciją priimti šį sprendimą. Jis taip pat pritarė bylose T‑624/15 ir T‑694/15 nurodyto antrojo pagrindo antrai daliai ir byloje T‑704/15 nurodyto antrojo pagrindo pirmai daliai, iš esmės susijusioms su arbitražo sprendimo teisinio kvalifikavimo klaida, atsižvelgiant į sąvokas „pranašumas“ ir „pagalba“, kaip jos suprantamos pagal SESV 107 straipsnį.
[Praleista]
32
2022 m. sausio 25 d. Sprendimu Komisija / European Food ir kt. (C‑638/19 P, toliau – sprendimas dėl apeliacinio skundo, EU:C:2022:50) Teisingumo Teismas panaikino pirminį sprendimą, pripažino, kad nereikia priimti sprendimo dėl priešpriešinio apeliacinio skundo, grąžino bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl jam pateiktų pagrindų ir argumentų, dėl kurių Teisingumo Teismas nepriėmė sprendimo ir atidėjo klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.
III. Šalių reikalavimai po bylos grąžinimo
33
Vokietijos Federacinė Respublika, Latvijos Respublika, Vengrija ir Lenkijos Respublika nepateikė rašytinių pastabų dėl sprendimo dėl apeliacinio skundo padarinių pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 217 straipsnį.
34
Ieškovai bylose T‑624/15 RENV ir T‑694/15 RENV Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
subsidiariai – panaikinti minėtą sprendimą tiek, kiek jis:
–
susijęs su kiekvienu iš jų šiose dviejose bylose,
–
užkerta Rumunijai kelią vykdyti arbitražo sprendimą,
–
nurodo Rumunijai susigrąžinti visą nesuderinamą pagalbą,
–
nurodo, kad jie solidariai atsakingi už bet kurio iš sprendimo 2 straipsnio 2 dalyje nurodytų subjektų gautos valstybės pagalbos grąžinimą,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procesus Bendrajame Teisme ir per apeliacinį procesą Teisingumo Teisme.
35
Ieškovai byloje T‑704/15 RENV Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
subsidiariai – panaikinti minėtą sprendimą tiek, kiek:
–
jame Viorel Micula kvalifikuojamas kaip įmonė ir laikomas pagalbą gavusio ekonominio vieneto dalimi,
–
jame pagalbos gavėjas identifikuojamas kaip ekonominis vienetas, kurį sudaro Viorel ir Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export ir West Leasing,
–
jo 2 straipsnio 2 dalyje nurodoma, kad Viorel ir Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export ir West Leasing yra solidariai atsakingi už jų gautos valstybės pagalbos grąžinimą,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procesus Bendrajame Teisme ir per apeliacinį procesą Teisingumo Teisme.
36
Komisija bylose T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV ir T‑704/15 RENV Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinius,
–
priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas, įskaitant išlaidas, patirtas per apeliacinį procesą Teisingumo Teisme.
37
Ispanijos Karalystė bylose T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV ir T‑704/15 RENV Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinius,
–
priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
IV. Dėl teisės
[Praleista]
A. Dėl ieškinių priimtinumo
42
Komisija, palaikoma Ispanijos Karalystės, nurodo ieškovų suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimu grindžiamą nepriimtinumo pagrindą.
43
Komisijos teigimu, Teisingumo Teismas, remdamasis 2018 m. kovo 6 d. Sprendimu Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), sprendime dėl apeliacinio skundo pripažino, kad arbitražo sprendimas, kuriuo nurodyta sumokėti nagrinėjamą kompensaciją, yra nesuderinamas su Sąjungos teise. Be to, pagal 2022 m. rugsėjo 21 d. Nutartį Romatsa ir kt. (C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749) Sąjungos teismai privalėtų panaikinti minėtą sprendimą ir bet kuriuo atveju negalėtų užtikrinti jo vykdymo. Tokiomis aplinkybėmis ir iš esmės ieškovės neturėjo „teisėto“ intereso, kad ginčijamas sprendimas būtų panaikintas.
44
Paprašyta paaiškinti savo argumentą per teismo posėdį Komisija iš esmės teigė, kad suinteresuotumas pareikšti ieškinį yra teisėtas, jei neprieštarauja pagrindiniam Sąjungos viešosios tvarkos interesui.
45
Papildomose pastabose dėl sprendimo dėl apeliacinio skundo padarinių ieškovai tvirtina, kad ieškiniai yra priimtini.
46
Dėl šio klausimo reikia priminti, kad fizinio ar juridinio asmens pareikštas ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas tik tuo atveju, jei tas asmuo suinteresuotas ginčijamo teisės akto panaikinimu. Toks suinteresuotumas reiškia, kad pats akto panaikinimas gali turėti teisinių pasekmių ir kad taip dėl ieškinio baigties gali atsirasti nauda jį pareiškusiai šaliai (2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Stichting Woonpunt ir kt. / Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, 67 punktas). Suinteresuotumas pareikšti ieškinį yra esminė ir pirmoji bet kokio ieškinio teisme sąlyga (2023 m. birželio 15 d. Sprendimo Shindler ir kt. / Taryba, C‑501/21 P, EU:C:2023:480, 63 punktas).
47
Kita vertus, suinteresuotumo pareikšti ieškinį nėra, kai palanki ieškinio baigtis bet kuriuo atveju negali suteikti ieškovui satisfakcijos (šiuo klausimu žr. 2011 m. birželio 9 d. Sprendimo Evropaïki Dynamiki / ECB, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, 49 punktą ir 2017 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Bionorica ir Diapharm / Komisija, C‑596/15 P ir C‑597/15 P, EU:C:2017:886, 85 punktą).
48
Beje, ieškovo suinteresuotumas pareikšti ieškinį nepriklauso nuo jo ieškinio pagrįstumo (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 4 d. Sprendimo European Dynamics Luxembourg ir kt. / Europos Sąjungos geležinkelių agentūra, T‑392/15, EU:T:2017:462, 41 punktą).
49
Nagrinėjamu atveju reikia priminti, kad ginčijamu sprendimu Komisija ginčijamų sumų išmokėjimą pripažino valstybės pagalba, nesuderinama su vidaus rinka, ir nurodė Rumunijai susigrąžinti jau išmokėtas sumas iš ieškovų, t. y. ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje ir dar penkių bendrovių, motyvuodama tuo, kad jos kartu sudarė ekonominį vienetą. Toks sprendimas yra akivaizdžiai nenaudingas ieškovams, nes juo Rumunija įpareigojama iš jų susigrąžinti sumokėtas sumas ir palūkanas, kurias jos būtų gavusios iki jų susigrąžinimo dienos. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, Komisijos nuomone, kaip matyti iš minėto sprendimo 42 konstatuojamosios dalies, Rumunijos valdžios institucijos arbitražo sprendimą įvykdė iki galo.
50
Tai, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog arbitražo sprendimas nuo Rumunijos įstojimo į Sąjungą buvo nesuderinamas su Sąjungos teise, visų pirma su SESV 267 ir 344 straipsniais, todėl negalėjo būti taikomas (2022 m. rugsėjo 21 d. Nutartis Romatsa ir kt., C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749, 42 ir 43 punktai), nereiškia, kad ieškovės prarado suinteresuotumą pareikšti ieškinį.
51
Iš tiesų, pirma, kaip pažymi ieškovai, tai, kad, kaip nurodyta 2022 m. rugsėjo 21 d. Nutartyje Romatsa ir kt. (C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749, 44 punktas), valstybės narės teismas jokiomis aplinkybėmis negali vykdyti arbitražo sprendimo, nėra susiję su klausimu, ar Komisijos priimtas ginčijamas sprendimas atitinka Sąjungos teisę, konkrečiai kalbant, su tuo, ar jame nurodyta priemonė iš esmės atitinka SESV 107 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas, kad būtų pripažinta valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal minėtą nuostatą, ir dėl to Rumunijai kiltų pareiga ją susigrąžinti.
52
Kita vertus, tai, kad, Komisijos nuomone, sumokėjus ginčijamas sumas „buvo įvykdytas sprendimas, kuriuo pažeidžiami pagrindiniai Sąjungos teisės principai“, nereiškia, kad ieškovai, neatsižvelgiant į tai, ar jų ieškinys yra pagrįstas, praranda teisę ginčyti jiems nepalankaus akto teisėtumą.
53
Be to, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas, sprendimo dėl apeliacinio skundo 154 ir 155 punktuose nusprendęs, kad toje bylos stadijoje nebuvo galima priimti galutinio sprendimo dėl argumentų, dalių ir pagrindų, susijusių su ginčijamo sprendimo pagrįstumu, nepaisant to, kad jis jau tada galėjo įvertinti jų priimtinumą, todėl bylą reikėjo grąžinti Bendrajam Teismui, kad šis dėl jų priimtų sprendimą, padarė netiesioginę, bet neišvengiamą išvadą, kad šis ieškinys yra priimtinas.
54
Šiomis aplinkybėmis Komisijos nurodytą nepriimtinumu grindžiamą pagrindą, susijusį su ieškovo suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimu, reikia atmesti.
B. Dėl ieškinių pagrįstumo
[Praleista]
1.
Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo piktnaudžiavimu įgaliojimais, taip pat SESV 351 straipsnio ir bendrųjų teisės principų pažeidimu
[Praleista]
b)
Dėl antros dalies, grindžiamos SESV 351 straipsnio ir bendrųjų teisės principų pažeidimu
65
Ieškovai iš esmės teigia, kad pagal DIS ir ICSID konvenciją, ypač jos 53 ir 54 straipsnius, pagal kuriuos Rumunija privalėjo vykdyti arbitražo sprendimą, net jei išmokant ginčijamas sumas buvo suteikta valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę, ji privalėjo vykdyti prieš įstojimą į Sąjungą prisiimtus įsipareigojimus.
66
Ieškovų teigimu, Rumunija privalo laikytis ICSID konvencijos visų minėtą konvenciją pasirašiusių valstybių atžvilgiu, todėl šia konvencija gali remtis bet kuri trečioji valstybė, nekeliant reikalavimo, kad ji pagrįstų savo ypatingą suinteresuotumą dėl ginčo baigties.
67
Visų pirma ieškovai remiasi Supreme Court of the United Kingdom (Jungtinės Karalystės Aukščiausiasis Teismas) 2020 m. vasario 19 d. sprendimu Micula ir kt. prieš Rumuniją, kuriuo buvo leista vykdyti arbitražo sprendimą, pripažinus, kad „[ICSID konvencijos] susitariančiųjų valstybių įsipareigojimai, kylantys iš 53, 54 ir 69 straipsnių, yra išreikšti absoliučiais terminais, nenustatant jokių apribojimų, susijusių su asmenimis, kurių atžvilgiu jie turi būti vykdomi“.
68
Šiomis aplinkybėmis, ieškovų teigimu, net jei DIS nepatenka į SESV 351 straipsnio taikymo sritį, ši aplinkybė neturėtų įtakos Rumunijos pareigai vykdyti arbitražo sprendimą pagal ICSID konvenciją, net ir jai įstojus į Sąjungą. Taigi Rumunijos duotas sutikimas dėl arbitražo procedūros ir toliau saisto šią šalį pagal minėtos konvencijos 25 straipsnio 1 dalį, kurioje nustatyta, kad susitariančioji valstybė, davusi sutikimą dėl arbitražo, nebegali jo vienašališkai atšaukti.
69
Šiuo klausimu ieškovai bylose T‑624/15 RENV ir T‑694/15 RENV priduria, kad, jei Rumunija nevykdytų įsipareigojimų, bet kuri susitariančioji valstybė, įskaitant bet kurią susitariančiąją valstybę, kuri nėra Sąjungos narė, galėtų pareikšti ieškinį Rumunijai Tarptautiniame Teisingumo Teisme (TTT) pagal ICSID konvencijos 64 straipsnį.
70
Vadinasi, ginčijamas sprendimas, kuriuo nurodoma susigrąžinti aptariamą pagalbos priemonę, užkerta kelią Rumunijai vykdyti tokius įsipareigojimus, todėl prieštarauja SESV 351 straipsnio pirmai pastraipai, pagal kurią Sutarčių nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš susitarimo, sudaryto iki įstojimo dienos, tarp valstybės narės ir trečiųjų šalių.
71
Ginčijamas sprendimas taip pat prieštarauja bendrajam Sąjungos teisės principui pacta sunt servanda, kuris įgyvendinamas SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje. Be to, juo pažeidžiamas Sąjungos ir valstybių narių lojalaus bendradarbiavimo principas, kurio abipusiškumas pabrėžiamas ESS 4 straipsnio 3 dalyje ir „atkartojamas“ SESV 351 straipsnyje.
72
Komisija, palaikoma Ispanijos Karalystės, ginčija ieškovų argumentus.
73
SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta, kad „Sutarčių nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš susitarimų, sudarytų iki 1958 m. sausio 1 d. arba stojančioms valstybėms – iki įstojimo dienos, tarp vienos ar keleto valstybių narių ir vienos ar keleto trečiųjų šalių“.
74
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 351 straipsnio pirmos pastraipos tikslas – remiantis tarptautinės teisės principais, be kita ko, kylančiais iš 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl sutarčių teisės (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1155 t., p. 331) 30 straipsnio 4 dalies b punkto, patikslinti, kad SESV taikymas neturi poveikio susijusios valstybės narės įsipareigojimui paisyti trečiųjų valstybių teisių, kylančių iš anksčiau sudaryto susitarimo, ir vykdyti atitinkamus įsipareigojimus (žr. 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Komisija / Slovakija, C‑264/09, EU:C:2011:580, 41 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
75
SESV 351 straipsnio pirma pastraipa yra taikoma visuotinai, nes taikoma bet kokiam tarptautiniam susitarimui, nepriklausomai nuo jo dalyko, galinčiam turėti įtakos Sąjungos sutartims (šiuo klausimu žr. 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, 11 punktą).
76
Taigi SESV 351 straipsnio pirma pastraipa siekiama apsaugoti trečiųjų valstybių teises (1966 m. liepos 13 d. Sprendimas Consten ir Grundig / Komisija, 56/64 ir 58/64, EU:C:1966:41, p. 500), suteikiant galimybę atitinkamoms valstybėms narėms vykdyti įsipareigojimus pagal ankstesnį tarptautinį susitarimą (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt., C‑366/10, EU:C:2011:864, 61 punktą).
77
Atvirkščiai, pagal SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą neleidžiama valstybėms narėms Sąjungos vidaus santykiuose įgyvendinti iš tokių susitarimų kylančių teisių (šiuo klausimu žr. 1996 m. liepos 2 d. Sprendimo Komisija / Liuksemburgas, C‑473/93, EU:C:1996:263, 40 punktą ir 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Komisija / Austrija, C‑147/03, EU:C:2005:427, 58 punktą).
78
Vadinasi, SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje žodžių junginys „teisės ir pareigos“, kiek tai susiję su „teisėmis“, reiškia trečiųjų valstybių teises, o kiek tai susiję su „pareigomis“ – valstybių narių pareigas (1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, 12 punktas).
79
Taigi siekiant nustatyti, ar Sąjungos teisės norma gali netekti poveikio dėl anksčiau sudaryto tarptautinio susitarimo, svarbu išnagrinėti, ar jame yra atitinkamos valstybės narės įsipareigojimų, kuriuos vykdyti dar gali reikalauti susitarimo šalimis esančios trečiosios valstybės (1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, 13 punktas ir 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Komisija / Slovakija, C‑264/09, EU:C:2011:580, 42 punktas).
80
Nors dėl to pagal SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą Sąjungos teisės norma gali netekti poveikio dėl tarptautinio susitarimo, tam turi būti įvykdytos dvi sąlygos: susitarimas sudarytas anksčiau, nei atitinkamoje valstybėje narėje įsigaliojo Sąjungos sutartys, ir atitinkamai trečiajai valstybei iš jo turi kilti teisių, kurių paisyti ji gali reikalauti iš šios valstybės narės (šiuo klausimu žr. 1998 m. kovo 10 d. Sprendimo T. Port, C‑364/95 ir C‑365/95, EU:C:1998:95, 61 punktą).
81
Taigi atsižvelgiant į tai, kad SESV 351 straipsnio pirma pastraipa yra teisės norma, pagal kurią gali būti leista nukrypti nuo Sąjungos teisės, įskaitant pirminę teisę, ji turi būti aiškinama siaurai, siekiant užtikrinti, kad Sąjungos sutartyse nustatytos bendrosios taisyklės neprarastų prasmės (2024 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑516/22, EU:C:2024:231, 78 ir 81 punktai).
82
ICSID konvencijos, kuri Rumunijai įsigaliojo 1975 m. spalio 12 d., 25 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Centras turi teisę spręsti bet kokį tiesiogiai su investicijomis susijusį teisinį ginčą, kylantį tarp vienos susitariančiosios valstybės (ar bet kurio jos viešosios teisės subjekto arba žinybos, tos valstybės nurodytų Centrui) ir kitos susitariančiosios valstybės fizinio ar juridinio asmens, jeigu ginčo šalys raštu sutinka perduoti jį spręsti Centrui. Kai ginčo šalių sutikimas duotas, nė viena iš jų negali jo vienašališkai atšaukti.“
83
ICSID konvencijos 53 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Sprendimas ginčo šalims yra privalomas ir negali būti skundžiamas ar peržiūrimas jokia kita tvarka, išskyrus šioje Konvencijoje nustatytąją. Šalys laikosi sprendimo sąlygų ir jas vykdo. <…>“
84
ICSID konvencijos 54 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kiekviena susitariančioji valstybė pripažįsta, kad vadovaujantis šia Konvencija priimtas sprendimas yra jai privalomas, ir užtikrina sprendime nustatytų turtinių prievolių įvykdymą savo teritorijoje taip, kaip užtikrina savo teismų galutinių sprendimų vykdymą. <…>“
85
ICSID konvencijos 64 straipsnyje nurodyta, kad „[b]et koks susitariančiųjų valstybių ginčas dėl šios Konvencijos aiškinimo ar taikymo, kurio nepavyko išspręsti derybomis, remiantis bet kurios to ginčo šalies kreipimusi perduodamas spręsti Tarptautiniam Teisingumo Teismui, jei suinteresuotosios valstybės nesusitarė dėl kitokio ginčo sprendimo būdo.“
86
DIS 7 straipsnyje nustatyta, kad investuotojų ir sutartį pasirašiusių šalių ginčus sprendžia, be kita ko, arbitražo teismas, kuris taiko ICSID konvenciją.
87
Šioje byloje Komisija ginčijamo sprendimo 126 ir 127 konstatuojamosiose dalyse nurodė, kad teisės ir pareigos, kuriomis arbitražinio nagrinėjimo procedūroje remiasi ieškovai, kildinamos iš DIS taikymo. Pažymėjusi, kad ši sutartis buvo sudaryta tarp dviejų valstybių narių, o ne tarp vienos ar daugiau valstybių narių ir vienos ar daugiau trečiųjų šalių, Komisija padarė išvadą, kad SESV 351 straipsnis šiuo atveju netaikytinas. Remdamasi tuo ji konstatavo, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis valstybės pagalbos taisyklių taikymas nedaro poveikio pagal SESV 351 straipsnį saugomoms teisėms ir įsipareigojimams.
88
Ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje Komisija pridūrė, kad atsižvelgiant į tai, kad jokia trečioji valstybė ICSID konvencijos šalis nėra arbitraže nagrinėtos DIS šalis, SESV 351 straipsnis šioje byloje neturi reikšmės.
89
Atsižvelgiant į ieškovų argumentus ir ginčijamo sprendimo motyvus šiuo klausimu, analizuojant šią dalį reikia visų pirma įvertinti, ar nagrinėjamu atveju Rumunijos įsipareigojimai, prisiimti, pirma, pagal DIS ir, antra, pagal ICSID konvenciją, patenka į SESV 351 straipsnio taikymo sritį.
1) Dėl įsipareigojimų, kaip jie suprantami pagal SESV 351 straipsnį, kuriuos Rumunija prisiėmė pagal DIS, buvimo
90
Kaip minėta šio sprendimo 74 ir 78 punktuose, SESV 351 straipsnis susijęs su trečiųjų valstybių teisėmis ir atitinkamomis valstybių narių pareigomis. Rumunijos įsipareigojimai, pagal DIS prisiimti iki įstojimo į Sąjungą, atitinka tuo pačiu pagrindu Švedijos Karalystės įgytas teises.
91
DIS pasirašymo dieną Švedijos Karalystė buvo valstybė narė, o ne Sąjungai nepriklausanti valstybė. Taigi tokia dvišalė sutartis nuo Rumunijos įstojimo į Sąjungą turi būti laikoma dvi valstybes nares saistančia sutartimi (2024 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas), C‑516/22, EU:C:2024:231, 72 punktas).
92
SESV 351 straipsnis netaikomas dviejų valstybių narių sudarytai dvišalei sutarčiai, nes jokia trečioji valstybė nėra jos šalis (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, 99 punktą).
93
Tokiomis aplinkybėmis pagalbos suteikimo dieną, kuri turi lemiamos reikšmės vertinant, ar SESV 351 straipsnis yra taikytinas, šiuo atveju – arbitražo sprendimo priėmimo dieną (žr. šio sprendimo 62 punktą), DIS negali būti laikoma susitarimu, iš kurio kiltų, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, trečiųjų valstybių teisės ir šios valstybės narės pareigos, kurioms gali turėti įtakos SESV 107 ir 108 straipsnių įgyvendinimas pagal ginčijamą sprendimą.
94
Tai, kad žalą sukėlęs įvykis, t. y. nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimas, tariamai pažeidžiant DSI, dėl kurio arbitražo sprendimu buvo priteista kompensacija, įvyko iki Rumunijos įstojimo į Sąjungą, negali paneigti šio aiškinimo.
95
Tas pats pasakytina ir apie tai, kad įvykiai, kuriais grindžiama Rumunijos atsakomybė, bent iš dalies įvyko iki jos įstojimo į Sąjungą, kai ji dar buvo trečioji valstybė, kaip tai suprantama pagal SESV 351 straipsnį.
96
Kaip Teisingumo Teismas pažymėjo sprendime dėl apeliacinio skundo, žinoma, taip pat negalima paneigti to, kad pagal principus, kylančius iš nacionalinės teisės civilinės atsakomybės srityje, teisė į žalos atlyginimą atsiranda nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo, kuris pripažįstamas žalą sukėlusiu įvykiu, dieną (sprendimo dėl apeliacinio skundo 117 ir 118 punktai). Kita vertus, ši teisė į žalos atlyginimą skiriasi nuo teisės gauti arbitražo sprendimu priteistą kompensaciją, todėl nagrinėjama pagalbos priemonė buvo suteikta ne šio panaikinimo dieną (sprendimo dėl apeliacinio skundo 119–127 punktai).
97
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Rumunijos įsipareigojimai, prisiimti remiantis DIS ir nagrinėjami šioje byloje, nepatenka į SESV 351 straipsnio taikymo sritį.
98
Taigi ieškovai negali teigti, kad ginčijamu sprendimu Komisija pažeidė SESV 351 straipsnį tiek, kiek juo Rumunijai buvo trukdoma vykdyti savo įsipareigojimus, prisiimtus pagal DIS.
2) Dėl įsipareigojimų, kaip jie suprantami pagal SESV 351 straipsnį, kuriuos Rumunija prisiėmė pagal ICSID konvenciją, buvimo
99
Sprendime dėl apeliacinio skundo teigiama, kad ESS ir SESV numatyta teisminių teisių gynimo priemonių sistema pakeitė DIS numatytą arbitražo procedūrą nuo Rumunijos įstojimo į Sąjungą, t. y. nuo 2007 m. sausio 1 d. (sprendimo dėl apeliacinio skundo 145 punktas).
100
Neginčijama, kad arbitražo teismas, kuris taiko ICSID konvenciją ir kuriam buvo perduotas nagrinėti ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje ir Rumunijos ginčas, nepatenka į Sąjungos teismų sistemą (sprendimo dėl apeliacinio skundo 141 punktas).
101
Taigi arbitražo teismo sprendimas, priimtas 2013 m. gruodžio 11 d., t. y. po Rumunijos įstojimo į Europos Sąjungą, nesukelia jokių padarinių, todėl negali būti vykdomas siekiant sumokėti juo priteistą kompensaciją (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 21 d. Nutarties Romatsa ir kt., C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749, 43 punktą).
102
Atitinkamai valstybės narės teismas, į kurį kreiptasi dėl arbitražo sprendimo priverstinio vykdymo, privalo šio sprendimo netaikyti, taigi jokiais atvejais negali jo vykdyti ir leisti asmenims, kurių naudai jis priimtas, gauti juo priteistą žalos atlyginimą (2022 m. rugsėjo 21 d. Nutarties Romatsa ir kt., C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749, 44 punktas). Ši išvada taikoma Rumunijai kaip valstybei narei.
103
Taigi Rumunija neturėjo pareigos vykdyti arbitražo sprendimą arba a fortiori jį įgyvendinti, nepriklausomai nuo privalomojo vykdymo.
104
Taigi darytina išvada, kad iš ICSID konvencijos 53 straipsnio, pagal kurį kiekviena šalis, kuriai privalomas arbitražo sprendimas, privalo jį vykdyti pagal jo sąlygas, kaip priminta šio sprendimo 83 punkte, šiuo atveju Rumunijai nekilo pareigų, patenkančių į SESV 351 straipsnio taikymo sritį.
105
Vadinasi, reikia konstatuoti, kad ICSID konvencijos 54 straipsniu, pagal kurį „[k]iekviena susitariančioji valstybė pripažįsta, kad vadovaujantis šia Konvencija priimtas sprendimas yra jai privalomas, ir užtikrina sprendime nustatytų turtinių prievolių įvykdymą savo teritorijoje“, kaip nurodyta šio sprendimo 84 punkte, negalėjo būti sukurta teisių trečiosioms valstybėms, kurias atitiktų nagrinėjamu atveju neegzistuojančios Rumunijos pareigos.
106
Be to, kaip konstatavo Teisingumo Teismas, ICSID konvencija, nepaisant jos daugiašalio pobūdžio, siekiama, kaip ir dvišale sutartimi, reglamentuoti susitariančiųjų šalių dvišalius santykius. Nors ieškovės iš esmės teigia, kad ICSID konvenciją sudariusios trečiosios valstybės gali būti suinteresuotos tuo, kad Rumunija laikytųsi įsipareigojimų kitai valstybei narei, vykdydama pagal šios konvencijos nuostatas į jos taikymo sritį patenkantį arbitražo sprendimą, toks vien faktinis interesas negali būti prilygintas „teisei“, kaip ji suprantama pagal SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą, galinčiai pateisinti šios nuostatos taikymą (šiuo klausimu žr. 2024 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas), C‑516/22, EU:C:2024:231, 75 ir 76 punktus).
107
Vadinasi, ICSID konvencijos 53 ir 54 straipsniai negali būti aiškinami taip, kad jais būtų sukurtos „teisės“, kaip tai suprantama pagal SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą, šią konvenciją pasirašiusioms trečiosioms valstybėms, kurios atitiktų Rumunijos įsipareigojimus vykdyti arbitražo sprendimą.
108
Šiomis aplinkybėmis, taip pat nesant būtinybės spręsti dėl ieškovų nurodyto ICSID konvencijos 25 straipsnio 1 dalies ir 64 straipsnio poveikio Rumunijos pareigai vykdyti arbitražo sprendimą pagal šią konvenciją, ginčijamu sprendimu, jame nurodant susigrąžinti pagalbą, negalėjo būti sutrukdyta šiai valstybei narei įvykdyti pareigas, patenkančias į SESV 351 straipsnio taikymo sritį. Taigi tokiu sprendimu nebuvo pažeistas pastarasis straipsnis, pagal kurį Sutarčių nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš susitarimo tarp valstybės narės, sudaryto iki jos įstojimo dienos, ir trečiųjų šalių.
109
Vadinasi, Komisija, nepadarydama teisės klaidos, galėjo konstatuoti, kad „valstybės pagalbos taisyklių taikymas nepaveik[ė] SESV 351 straipsnyje numatytų teisių ir pareigų“.
110
Taigi reikia atmesti prieštaravimą, grindžiamą SESV 351 straipsnio pirmos pastraipos pažeidimu__ o kartu ir prieštaravimą, grindžiamą pacta sunt servanda principo, kuris įgyvendinamas šiuo straipsniu, pažeidimu.
111
Tas pats pasakytina ir apie prieštaravimą, grindžiamą lojalaus bendradarbiavimo principo pažeidimu tiek, kiek jis įgyvendinamas SESV 351 straipsnio pirma pastraipa.
112
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šią dalį, vadinasi, ir visą ieškinio pirmąjį pagrindą, reikia atmesti.
2.
Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo SESV 107 straipsnio 1 dalies pažeidimu
113
Ieškovai teigia, kad Komisija neįrodė, jog šioje byloje buvo įvykdytos SESV 107 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos. Jų nurodytą pagrindą sudaro trys dalys.
114
Komisija, palaikoma Ispanijos Karalystės, ginčija ieškovų argumentus.
115
Reikia priminti, kad pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, „[i]šskyrus tuos atvejus, kai Sutartys nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai“.
116
Pagal suformuotą jurisprudenciją, norint priemonę pripažinti „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, reikalaujama, kad būtų tenkinamos visos šioje nuostatoje įtvirtintos sąlygos. Taigi, kad priemonė būtų pripažinta valstybės pagalba, ji turi būti nustatyta valstybės arba būti suteikta iš valstybės išteklių, antra, ši priemonė turi daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, trečia, priemonė turi suteikti pranašumą jos gavėjui ir, ketvirta, ji turi iškraipyti arba galėti iškraipyti konkurenciją (žr. 2013 m. lapkričio 12 d. Sprendimo MOL / Komisija, T‑499/10, EU:T:2013:592, 51 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
a)
Dėl pirmos dalies, grindžiamos ekonominio pranašumo nebuvimu
117
Ieškovai tvirtina, kad nagrinėjama pagalbos priemone jiems nesuteikiama jokio ekonominio pranašumo. Jie pateikia tris pagrindinius prieštaravimus.
118
Pirma, ieškovai teigia, kad, priešingai Komisijos nuomonei, arbitražo sprendimu ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje buvo atlyginta ne žala dėl nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo padarinių, bet skirta kompensacija, siekiant atlyginti žalą, patirtą dėl to, kad Rumunija, pažeisdama DIS 2 straipsnio 3 dalį, neužtikrino teisingo ir sąžiningo požiūrio į juos. Net jeigu Komisijos pasirinktas to sprendimo aiškinimas yra teisingas, kompensacija už netiesiogines šio panaikinimo pasekmes, kaip antai prarastas pajamas ar prarastą galimybę užkariauti naujas rinkas, bent jau negali būti laikoma pranašumu, kaip tai suprantama pagal valstybės pagalbos taisykles.
119
Antra, ieškovai teigia, kad pagal jurisprudenciją, suformuotą 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendime Asteris ir kt. (106/87‑120/87, EU:C:1988:457, 23 ir 24 punktai), arbitražo sprendimu priteistas žalos atlyginimas nėra pranašumas, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
120
Galiausiai, trečia, net jeigu arbitražo sprendimas galėtų būti laikomas pranašumu, ginčijamame sprendime nagrinėjama pagalbos priemonė klaidingai įvardijama kaip ginčijamų sumų sumokėjimas, o ne tas sprendimas. Vis dėlto šis mokėjimas yra šio sprendimo vykdymo ar įgyvendinimo „įprastine tvarka“ dalis, todėl iš Rumunijos priteistos kompensacijos išmokėjimas negali būti laikomas pranašumu, kuris skiriasi nuo galimai tuo pačiu sprendimu suteikto pranašumo.
121
Reikia pažymėti, kad valstybės pagalba laikoma bet kokia valstybės intervencija, kad ir kokia būtų jos forma, kuri gali tiesiogiai ar netiesiogiai suteikti naudą tam tikroms įmonėms arba kuri turi būti laikoma ekonominiu pranašumu, kurio naudą gaunanti įmonė nebūtų įgijusi įprastomis rinkos sąlygomis (žr. 2019 m. gegužės 15 d. Sprendimo Achema ir kt., C‑706/17, EU:C:2019:407, 83 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2020 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, 39 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
122
Šiuo klausimu, siekiant įvertinti, ar valstybė narė suteikė pranašumą konkrečiai įmonei, būtina palyginti įmonės finansinę padėtį po priemonės pritaikymo ir finansinę padėtį, jei ta priemonė nebūtų buvusi pritaikyta. Pagalba laikomi, be kita ko, veiksmai, įvairia forma sumažinantys įmonės biudžetui paprastai tenkančią naštą. Taigi, pranašumas yra tada, kai dėl priemonės taikymo, to nepagrindžiant atitinkamos sistemos pobūdžiu ar struktūra, pagerinama pagalbos gavėjo grynoji finansinė padėtis (šiuo klausimu žr. 2020 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, 40 punktą).
123
Bendrasis Teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti trečiąjį prieštaravimą, grindžiamą nagrinėjamos pagalbos priemonės neteisingu nustatymu, ir tik tada analizuoti pirmąjį ir antrąjį prieštaravimus, kurie grindžiami prielaida, kad arbitražo sprendimu priteistas žalos atlyginimas yra minėta priemonė.
1) Dėl trečiojo prieštaravimo, grindžiamo neteisingu nagrinėjamos pagalbos priemonės įvardijimu
124
Ieškovai iš esmės tvirtina, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 120 punkte, nagrinėjama pagalbos priemonė yra ne ginčijamų sumų sumokėjimas, o arbitražo sprendimas. Taigi Komisija ginčijamame sprendime padarė teisės klaidą, nes neteisingai įvardijo jai išanalizuoti pateiktą nagrinėjamą priemonę, todėl ji negalėjo, nepadariusi vertinimo klaidos, šio mokėjimo pripažinti pranašumu, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
125
Šioje byloje nagrinėjama pagalbos priemonė nurodyta ginčijamo sprendimo 39 konstatuojamojoje dalyje: „[v]ertinama priemonė – tai <…> arbitražo sprendimu priteist[ų] [ginčijamų sumų] mokėjimas įgyvendinant arba vykdant tą arbitražo sprendimą ir palūkanų, priskaičiuotų nuo arbitražo sprendimo priėmimo dienos, mokėjimas“.
126
Iš ginčijamo sprendimo 39 konstatuojamosios dalies, susijusios su „Priemonės apibūdinimu“, kuri išdėstyta to sprendimo 3 dalyje „Priemonės apibūdinimas ir pagrindas pradėti procedūrą“, matyti, kad tame sprendime nagrinėjama priemonė yra ginčijamų sumų sumokėjimas, o ne arbitražo sprendimas.
127
Tai, kad Komisija kaip ginčijamą pagalbos priemonę įvardija ginčijamų sumų išmokėjimą, patvirtina ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamoji dalis, kurioje teigiama, kad „[tuo sumokėjimu] [ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje], nesvarbu, ar tai būtų padaryta įgyvendinant, ar vykdant arbitražo sprendimą, būtų pagerinta jų konkurencinė pozicija“.
128
Šio teiginio nepaneigia ieškovų argumentas, grindžiamas sprendimo dėl apeliacinio skundo 124 punktu, kuriame nurodyta, kad „teisė į žalos, kurią, kaip įtariama, patyrė ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, atlyginimą dėl nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo, kaip įtariama, pažeidžiant DIS, buvo suteikta tik arbitražo sprendimu“.
129
Reikia pažymėti, kad taip Teisingumo Teismas priėmė sprendimą tik dėl Komisijos kompetencijos rationae temporis priimti ginčijamą sprendimą pagal SESV 108 straipsnį. Taigi sprendimo dėl apeliacinio skundo 124 punkte Teisingumo Teismas nusprendė tik dėl datos, kada ieškovams buvo suteikta teisė į kompensaciją, o ne dėl ginčijamų sumų pripažinimo valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, kaip buvo išnagrinėta minėtame sprendime.
130
Šiuo požiūriu klausimas, ar, neatsižvelgiant į išnagrinėtus mokėjimus, arbitražo sprendimas savaime yra pranašumas, kurį galima laikyti valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, neturi įtakos nagrinėjamos pagalbos priemonės įvardijimui kaip ginčijamų sumų mokėjimo.
131
Be to, sprendimo dėl apeliacinio skundo 135 punkte Teisingumo Teismas aiškiai konstatavo, kad ginčijamame sprendime Komisija, atsižvelgdama į SESV įtvirtintas taisykles dėl valstybės pagalbos, išnagrinėjo ginčijamų sumų išmokėjimą vykdant arbitražo sprendimą.
132
Be to, kaip matyti iš jos papildomų rašytinių pastabų ir iš diskusijų per teismo posėdį, Komisija negali prašyti Bendrojo Teismo nuo šiol laikytis nuomonės, kad jo nagrinėjama priemone reikia laikyti vieną priemonę, kurią sudaro arbitražo sprendimas ir jo vykdymas. Pagal suformuotą jurisprudenciją Bendrasis Teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo, negali ginčijamo akto rengėjo argumentų pakeisti savo argumentais (žr. 2016 m. spalio 26 d. Sprendimo PT Musim Mas / Taryba, C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 64 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
133
Nors ieškovai taip pat teigia, kad kompensacijos sumokėjimas yra tik arbitražo sprendimo „savaiminė pasekmė“, šiuo teiginiu jie tik konstatuoja, kad šis arbitražo sprendimas yra priežastis, dėl kurios Rumunija sumokėjo ginčijamas sumas, ir taip teigdami negali pagrįstai tvirtinti, kad minėtas mokėjimas ir minėtas sprendimas nebuvo du atskiri pranašumai.
134
Iš tiesų SESV 107 straipsnio 1 dalyje nedaroma skirtumo pagal valstybės kišimosi priežastis, tačiau, kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 80 konstatuojamojoje dalyje, jos apibrėžiamos pagal jų poveikį (2021 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija / Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 61 punktas ir dėl apeliacinio skundo – 122 punktas).
135
Net darant prielaidą, kad arbitražo sprendimo negalima atskirti nuo jo vykdymo, vis dėlto ginčijamų sumų sumokėjimas vykdant ar įgyvendinant minėtą sprendimą buvo priemonė, kuri ginčijamame sprendime pateikta vertinti Komisijai.
136
Šiomis aplinkybėmis Komisija turėjo teisę, priešingai, nei teigia ieškovai, apibrėžti nagrinėjamą pagalbos priemonę kaip ginčijamų sumų išmokėjimą, kad vertindama, ar buvo suteikta valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, galėtų patikrinti, ar tokiu išmokėjimu buvo suteiktas ekonominis pranašumas, kurio ieškovai nebūtų įgiję įprastomis rinkos sąlygomis.
137
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šį prieštaravimą reikia atmesti.
2) Dėl pirmojo prieštaravimo, grindžiamo tuo, kad nagrinėjama pagalbos priemonė negali būti laikoma pranašumu, suteiktu kaip kompensacija dėl nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo padarinių
138
Kaip matyti iš šio sprendimo 118 punkto, šis prieštaravimas grindžiamas dviem pagrindiniais argumentais.
i) Dėl pirmojo argumento, grindžiamo klaida, kuria padarė Komisija, kai nusprendė, jog arbitražo sprendimu ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje buvo atlyginta žala dėl nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo sukeltų pasekmių
139
Iš šio sprendimo 131 punkto matyti, kad Komisija, atsižvelgdama į SESV taisykles dėl valstybės pagalbos, nagrinėjo ginčijamų sumų išmokėjimą, o ne nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą, kuri buvo panaikinta prieš Rumunijos įstojimą į Sąjungą ir ginčijamo sprendimo priėmimo metu nebegaliojo (sprendimo dėl apeliacinio skundo 135 punktas).
140
Šiuo tikslu, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 93 konstatuojamosios dalies, Komisija išnagrinėjo informaciją, kuria remdamasis arbitražo teismas įvertino ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje suteiktą pagalbą ir galimai patirtos žalos apibūdinimą.
141
Iš ginčijamo sprendimo 94 konstatuojamosios dalies matyti, kad iš pradžių Komisija laikėsi nuomonės, jog arbitražo teismas skyrė kompensaciją dėl žalos, atsiradusios dėl nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo anksčiau laiko. Paskui ji nusprendė, kad, Rumunijai įgyvendinus arba įvykdžius arbitražo sprendimą, ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, kaip matyti iš šio sprendimo 95 konstatuojamosios dalies, buvo skirta suma, atitinkanti išmokas, kurias jie būtų turėję gauti pagal minėtą sistemą laikotarpiu nuo jos panaikinimo 2005 m. vasario 22 d. iki numatytos jos galiojimo pabaigos 2009 m. balandžio 1 d. Galiausiai ji konstatavo, kad žalos dydį iš esmės sudaro, viena vertus, muitų, taikomų cukrui ir kitoms žaliavoms, kurių ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje būtų išvengę, jei sistema nebūtų buvusi panaikinta, grąžinimas ir, kita vertus, dėl šio panaikinimo negauto pelno pardavus galutinius produktus dydis.
142
Taigi ginčijamo sprendimo 96 konstatuojamojoje dalyje Komisija ginčijamų sumų išmokėjimą pripažino ekonominiu pranašumu, kurio ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje nebūtų galėję gauti įprastomis rinkos sąlygomis, motyvuodama tuo, kad išmokant šias sumas buvo siekiama kompensuoti žalą, kurią jie patyrė dėl nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo.
143
Ginčydami Komisijos pateiktą arbitražo sprendimo aiškinimą ieškovai teigia, kad arbitražo teismas priteisė jiems arbitražinio nagrinėjimo procedūroje kompensaciją, kad atlygintų žalą, kurią jie, kaip įtariama, patyrė, kaip nurodyta šio sprendimo 118 punkte, Rumunijai neužtikrinus teisingo ir sąžiningo požiūrio į ieškovų investicijas, taip pažeidžiant DIS 2 straipsnio 3 dalį. Šiuo klausimu jie pažymi, kad Rumunija pažeidė tokį straipsnį dėl to, kad, viena vertus, panaikino pagrindinius nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos privalumus, palikdama galioti su ja susijusias prievoles, ir, kita vertus, neužtikrino skaidrumo, nes laiku nepranešė ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje apie šios sistemos panaikinimą.
144
Ieškovai priduria, kad nors arbitražo teismas, siekdamas įvertinti patirtą žalą, rėmėsi nagrinėjama mokesčių paskatų sistema, ši aplinkybė pati savaime negali reikšti, kad arbitražo sprendimu minėta sistema buvo atkurta.
145
Nagrinėjamu atveju iš arbitražo sprendimo 872 punkto, kuris pakartotas sprendimo dėl apeliacinio skundo 27 punkte ir ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamojoje dalyje, matyti, kad arbitražo teismas nusprendė, jog Rumunija, iki 2009 m. balandžio 1 d. panaikinusi nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą, pirma, pažeidė ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, kurie tikėjosi, kad šios paskatos iš esmės tokia pačia forma bus taikomos iki 2009 m. kovo 31 d. imtinai, teisėtus lūkesčius, antra, nesielgė skaidriai, nes laiku neįspėjo apie tai ieškovų ir, trečia, dėl to neužtikrino teisingo ir sąžiningo požiūrio į minėtų ieškovų investicijas, kaip tai suprantama pagal DIS 2 straipsnio 3 dalį. Taigi minėtas teismas nurodė Rumunijai atlyginti jiems žalą, kurios dydis buvo nustatytas iš esmės atsižvelgiant į ieškovų, kaip įtariama, patirtą žalą laikotarpiu nuo 2005 m. vasario 22 d. iki 2009 m. kovo 31 d.
146
Atsižvelgiant į tai, reikia pažymėti, pirma, kad arbitražo sprendimu kompensuotą žalą, kaip nurodyta minėto sprendimo rezoliucinėje dalyje ir apibendrinta ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamojoje dalyje, sudaro šie nuostoliai: išaugusios cukraus sąnaudos (už importą, už kurį ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, panaikinus žaliavoms taikomą lengvatą, reikėjo sumokėti muitus), padidėjusi pirminių žaliavų, išskyrus cukrų arba tam tikros rūšies polietilentereftalatą (PET, dėl kurių arbitražo teismas atmetė ieškinį dėl žalos atlyginimo, motyvuodamas tuo, kad ieškovai niekada nesinaudojo žaliavų importo lengvata) kaina, prarasta galimybė sukaupti cukraus atsargas mažesnėmis kainomis (suma apskaičiuota remiantis importuojamam cukrui taikomais muitais, kurių būtų buvę galima išvengti, jei ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje būtų galėję sukaupti cukraus atsargas iki 2009 m. balandžio 1 d.); negautas pelnas dėl neparduotų galutinių produktų (prilygstantis 2004–2008 m. prarastai gaiviųjų gėrimų ir kitų produktų, kurių sudėtyje nėra cukraus, rinkos daliai – dėl padidėjusių šių produktų kainų jie pabrango, o tai lėmė tų pačių produktų sumažėjusį pardavimą).
147
Tokiu principu nustatytai žalai atlyginti išmokėtai kompensacijai buvo pritaikytos palūkanos, apskaičiuotos nuo 2007 m. kovo 1 d. – už padidėjusias išlaidas cukrui ir kitoms žaliavoms, nuo 2009 m. lapkričio 1 d. – už prarastą galimybę kaupti cukraus atsargas, o nuo 2008 m. gegužės 1 d. – už negautą pelną.
148
Antra, reikia priminti, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, pagal aptariamą mokesčių paskatų sistemą tam tikri investuotojai į, Rumunijos vyriausybės nuomone, nepalankioje padėtyje esančius regionus buvo atleisti nuo muitų, taikomų pirminėms žaliavoms, reikalingoms investicijoms atitinkamame nepalankioje padėtyje esančiame regione, o pakeitus sistemą atleidimą nuo muitų pakeitė tokių pirma numatytų muitų grąžinimas.
149
Kaip pažymėta šio sprendimo 7 punkte, ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, kaip investuotojai Štėjaus–Nučeto kasybos regione, laikomame esančiu nepalankioje padėtyje, nuo 2000-ųjų pradžios buvo atleisti nuo muitų už pirmines žaliavas, numatytas ginčijamoje mokesčių paskatų sistemoje, ir tuo naudojosi iki jos panaikinimo 2005 m. vasario 22 d.
150
Trečia, reikia pridurti, kad nors ieškovai ginčija padarinius, kurie gali būti kildinami iš arbitražo teismo taikyto kompensacijos apskaičiavimo metodo, jie neneigia, kad atlygintinos žalos dydis buvo nustatytas atsižvelgiant į nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą.
151
Iš arbitražo sprendimo 944 ir 945 punktų matyti, kad arbitražo teismo taikytą žalos apskaičiavimo metodą pasiūlė ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje ir pagal jį buvo apskaičiuojamos padidėjusios išlaidos ir negautas pelnas, kurias ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje patyrė ir kurio negavo dėl to, kad negalėjo plėtoti savo verslo, kaip planavo, t. y. papildomai investuoti ir parduoti cukraus pagrindu pagamintus produktus.
152
Šiuo klausimu arbitražo teismas arbitražo sprendimo 917 punkte, pakartotame ginčijamo sprendimo 94 konstatuojamojoje dalyje, nurodė, kad žalos kompensacija turėjo būti priteista remiantis principu, kad „turi būti atkurta tokia ieškovo padėtis, kurioje jis, labiausiai tikėtina, būtų buvęs, jei nebūtų buvę padaryta tarptautinės neteisybės“. Jis taip pat nusprendė, kaip matyti iš minėto sprendimo 928 punkto, kad kompensuojant žalą galima atlyginti tik tuos nuostolius, kurie yra priežastiniu ryšiu susiję su veiksmu, kuriuo padaryta tarptautinė neteisybė, ir kad „visi ieškovų [arbitražinio nagrinėjimo procedūroje] nurodyti DIS pažeidimai kyla dėl to paties [t. y.] priešlaikinio paskatų [numatytų nagrinėjamoje mokesčių paskatų sistemoje] panaikinimo arba tiesioginių to priešlaikinio panaikinimo padarinių“.
153
Šiomis aplinkybėmis, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 94 konstatuojamojoje dalyje, arbitražo teismas, nustatydamas ieškovams priteistinos žalos dydį, analizavo, ar nuostoliai iš tikrųjų buvo patirti ir ar jie tiesiogiai susiję su nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimu, kaip tai visų pirma matyti iš arbitražo sprendimo 953 punkto, susijusio su žalos dėl padidėjusios cukraus kainos priteisimu, minėto sprendimo 971 punkto, susijusio su nuostolių dėl padidėjusių žaliavų, išskyrus cukrų ir PET, kainų priteisimu, šio sprendimo 982–985 punktų, susijusių su nuostolių dėl prarastos galimybės kaupti cukraus atsargas priteisimu, ir to paties sprendimo 1016–1020 punktų, susijusių su nuostolių dėl negauto pelno iš pagamintų produktų pardavimo priteisimu.
154
Galiausiai, ketvirta, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo sprendimo dėl apeliacinio skundo 117 punkte, arbitražo sprendimu priteista kompensacija (siekiant atlyginti žalą, kurią ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje teigia patyrę dėl to, kad Rumunija, tariamai pažeisdama DIS, panaikino nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą) neabejotinai atsirado dėl šio panaikinimo – įvykio, sukėlusio žalą, dėl kurios arbitražo teismas priteisė žalos atlyginimą.
155
Iš šio sprendimo 146–154 punktų matyti, kad arbitražo teismas, nuspręsdamas, jog Rumunija, kaip nurodyta šio sprendimo 145 punkte, neužtikrino teisingo ir sąžiningo požiūrio į ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje investicijas, kaip tai suprantama pagal DIS 2 straipsnio 3 dalį, ketino jiems kompensuoti finansines pasekmes, kurių kilo dėl nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo.
156
Kaip per teismo posėdį nurodė Komisija, arbitražo teismas vis dėlto neapibūdino ir kiekybiškai neįvertino, pirma, žalos, kuri būtų atsiradusi dėl pasekmių, susijusių su nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos naudos gavėjams nustatytų įpareigojimų išsaugojimu, nepaisant to, kad buvo panaikintos anksčiau su ja susijusios lengvatos, arba, antra, žalos, kuri būtų atsiradusi dėl neskaidraus Rumunijos elgesio, kai ji tinkamai neįspėjo investuotojų, kad sistema bus panaikinta anksčiau, nei nustatytas jos galiojimo pabaigos terminas.
157
Taigi ieškovai negali pagrįstai teigti, kad arbitražo sprendimu ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje nebuvo kompensuoti nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo padariniai, o buvo priteista kompensacija atlyginti žalą, patirtą dėl Rumunijos veiksmų dėl to, kad, viena vertus, toliau galiojo įsipareigojimai, susiję su pagal šią sistemą nustatytomis lengvatomis, nepaisant to, kad ji buvo panaikinta, ir, kita vertus, jiems nebuvo laiku pranešta apie tokį panaikinimą, taip nevykdant jai tenkančios pareigos užtikrinti teisingą ir sąžiningą požiūrį į investuotojų investicijas pagal DIS 2 straipsnio 3 dalį.
ii) Dėl antrojo argumento, grindžiamo tuo, kad kompensacija už netiesiogines nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo pasekmes negali būti laikoma pranašumu, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį
158
Ieškovai priduria, kad, kaip jau minėta šio sprendimo 118 punkte, bent jau tuo atveju, jei Bendrasis Teismas nuspręstų, kad arbitražo sprendimu ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje buvo kompensuoti nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo padariniai, kompensacija už netiesiogines šio panaikinimo pasekmes, kaip antai prarastą pelną ar prarastą galimybę užkariauti naujas rinkas, negali būti laikoma pranašumu, kaip tai suprantama pagal valstybės pagalbos taisykles.
159
Šiuo klausimu ieškovai nurodo, kad ginčijamos sumos neatitinka sumų, kurias jie būtų gavę, jei nagrinėjama mokesčių paskatų sistema nebūtų panaikinta. Jų nuomone, arbitražo teismo pagal arbitražo sprendimą priteista kompensacija atlyginama už netiesiogines minėtos sistemos panaikinimo pasekmes, t. y. padidėjusias išlaidas dėl to, kad jos negalėjo kaupti cukraus atsargų iki numatyto šios sistemos galiojimo termino pabaigos, ir sumažėjusį pelną dėl prarastos rinkos dalies, siejamos su tuo, kad dėl muitų mokėjimo padidėjo importuojamų pirminių žaliavų kaina.
160
Šiomis aplinkybėmis, net jeigu išmokėjus ginčijamas sumas būtų kompensuota už neteisėtos ar nesuderinamos pagalbos, kuria būtų laikyta nagrinėjama mokesčių paskatų sistema, panaikinimą, ieškovai byloje T‑704/15 RENV pabrėžia, kad arbitražo teismo priteista kompensacija už negautą pelną ar dėl šios sistemos panaikinimo prarastas galimybes bet kuriuo atveju, remiantis atitinkama jurisprudencija, negali būti laikoma „pranašumais“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
161
Pagal ieškovų nurodytą jurisprudenciją neteisėtos pagalbos susigrąžinimas siekiant atkurti ankstesnę padėtį nelemia atkūrimo situacijos, besiskiriančios nuo praeities, remiantis hipotetiniais elementais; jis lemia tik pranašumo, suteikto dėl šios pagalbos jos gavėjui, sugrąžinimą, o ne galimos ekonominės naudos, kurią pagalbos gavėjas gavo pasinaudojęs tuo pranašumu, sugrąžinimą (2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Komisija / Aer Lingus ir Ryanair, C‑164/15 P ir C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 91 ir 92 punktai).
162
Pirmiausia reikia pažymėti, kad vertinant arbitražo teismo pagal arbitražo sprendimą priteistą kompensaciją nėra svarbu, ar ji atitiko kompensaciją už neteisėtos ar nesuderinamos pagalbos panaikinimą, ar ne; šiuo klausimu svarbu tik tai, ar priteista kompensacija galėjo būti valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Be to, aplinkybė, kad neteisėtos pagalbos susigrąžinimas, remiantis ieškovų nurodyta jurisprudencija, lemia šios pagalbos suteikto pranašumo grąžinimą jos gavėjui, taip pat neturi jokios įtakos Komisijos atliekamam minėtu sprendimu priteistos kompensacijos vertinimui pagal šią nuostatą.
163
Be to, reikia pažymėti, kad pagal šio sprendimo 161 punkte nurodytą jurisprudenciją draudžiama, kad susigrąžinant neteisėtą pagalbą būtų susigrąžinama bet kokia ekonominė nauda, gauta pagalbos gavėjui pasinaudojus neteisėta pagalba. Bet kuriuo atveju ginčijamu sprendimu nurodoma susigrąžinti ginčijamas sumas, o ne hipotetinę naudą, kurią būtų gavęs ja pasinaudojęs pagalbos gavėjas.
164
Ieškovų šioje byloje ginče įgytas pranašumas iš tiesų yra arbitražo sprendimu priteistos kompensacijos sumokėjimas.
165
Be to, toks ieškinys dėl žalos atlyginimo, kokį ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje pareiškė arbitražo teismui, negali lemti valstybės pagalbos srities taisyklių veiksmingo taikymo apėjimo (šiuo klausimu žr. 2015 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, 42–44 punktus). Taigi žalos atlyginimas, išmokėtas kaip kompensacija už prarastą rinkos dalį ar kaip kompensacija už prarastą galimybę kaupti pirminių žaliavų atsargas arba galiausiai – už bet kokius nuostolius, atsiradusius dėl pagalbos schemos panaikinimo, negali būti nepripažintas valstybės pagalba, jei tokia žala atitinka ekonominio pranašumo apibrėžtį pagal minėtas taisykles.
166
Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 96 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad:
„<…> [i]eškovams [arbitražinio nagrinėjimo procedūroje] kompensuojant prarastą pelną, nes jie turėjo patys dengti savo išlaidas, taip pat suteikiamas ekonominis pranašumas, kurio nebūtų galima įgyti rinkos sąlygomis, jeigu nebūtų arbitražo sprendimo; įprastomis sąlygomis įmonė būtų turėjusi pati dengti savo ekonominei veiklai būdingas sąnaudas, todėl šio pelno nebūtų gavusi. Trečia, ieškovams [arbitražinio nagrinėjimo procedūroje] sumokėjus palūkanas už išmokas, kurios esą turėjo būti sumokėtos praeityje ir pačios turi būti laikomos suteikiančiomis pranašumą, suteikiamas atskiras ir papildomas pranašumas.“
167
Vis dėlto reikia pažymėti, kad ieškovai nepateikė jokių argumentų, kuriais galėtų būti paneigtos ginčijamo sprendimo 96 konstatuojamojoje dalyje išdėstytos Komisijos išvados, kad arbitražo teismo priteista kompensacija yra ekonominis pranašumas, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, išanalizavus pranašumus, kuriuos ieškovai būtų įgiję pagal nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą laikotarpiu nuo jos panaikinimo iki numatytos jos galiojimo pabaigos datos.
168
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ieškovai neįrodė, kad Komisija klaidingai nusprendė, jog nagrinėjama pagalbos priemonė yra ekonominis pranašumas, kaip jis suprantamas pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje suteiktas kaip kompensacija už nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo pasekmes.
169
Vadinasi, reikia atmesti visą šį prieštaravimą.
3) Dėl antrojo prieštaravimo, grindžiamo tuo, kad nebuvo atsižvelgta į 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą „Asteris ir kt.“(106/87–120/87)
170
Kaip matyti iš šio sprendimo 119 punkto, šis prieštaravimas grindžiamas prielaida, kad arbitražo sprendimas ieškovams sukėlė teisines pasekmes, nes juo buvo priteistas žalos atlyginimas kaip kompensacija už nuostolius, patirtus dėl tariamo DIS, iš kurio kildinama jų teisė į minėtu sprendimu priteistą kompensaciją, pažeidimo. Todėl kompensacijos išmokėjimas pagal minėtą sprendimą nelaikytinas valstybės pagalba pagal 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Asteris ir kt. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, 23 ir 24 punktai).
171
Reikia priminti, kad valstybės pagalbos, kuri yra viešosios valdžios taikomos priemonės sudaryti palankesnes sąlygas tam tikroms įmonėms ar prekėms, teisinis pobūdis iš esmės skiriasi nuo žalos atlyginimo, kurį nacionalinės valdžios institucijos turi sumokėti privatiems asmenims, jeigu jiems padaro žalos. Žalos atlyginimas nėra valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę (šiuo klausimu žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Asteris ir kt., 106/87–120/87, EU:C:1988:457, 23 ir 24 punktus).
172
Pagal suformuotą jurisprudenciją taip pat reikia atskirti prašymus atlyginti žalą, atsiradusią dėl neteisėto veiksmo, ir ieškinį dėl pagal teisės normas mokėtinų sumų sumokėjimo (šiuo klausimu žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Asteris ir kt., 106/87–120/87, EU:C:1988:457, 25 ir 26 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
173
Iš tikrųjų, kai teisme reikalaujamos sumos, net jeigu jos formaliai yra žalos atlyginimas, atitinka išmoką, kurios ieškovas prašo pagal teisės aktus, ieškiniu nesiekiama atlyginti kitokios žalos nei ta, kuri buvo patirta visiškai neišmokėjus kompensacijos, į kurią, kaip ieškovas mano, jis turėjo teisę pagal tuos pačius teisės aktus (šiuo klausimu žr. 2023 m. sausio 12 d. Sprendimo DOBELES HES, C‑702/20 ir C‑17/21, EU:C:2023:1, 61 ir 62 punktus).
174
Taigi, jeigu nacionalinės teisės aktuose yra nustatyta „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, teisme reikalaujamos sumos sumokėjimas pagal šiuos teisės aktus taip pat yra tokia pagalba (2023 m. sausio 12 d. Sprendimo DOBELES HES, C‑702/20 ir C‑17/21, EU:C:2023:1, 65 punktas).
175
Taigi, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 165 punkte, pagalbos gavėjas negali apeiti veiksmingo valstybės pagalbos taisyklių taikymo ir nesiremdamas Sąjungos teise valstybės pagalbos srityje pasiekti, kad būtų priimtas sprendimas dėl žalos atlyginimo, kurio poveikis jam galiausiai leistų toliau kelerius metus įgyvendinti nagrinėjamą pagalbą (šiuo klausimu žr. 2015 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, 42–44 punktus).
176
Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 99–101 punktų, Sąjungos teismų sistema, kuriai arbitražo teismas nepriklauso (sprendimo dėl apeliacinio skundo 141 punktas), nuo Rumunijos įstojimo į Sąjungą, t. y. nuo 2007 m. sausio 1 d., pakeitė DIS numatytą arbitražo procedūrą, todėl minėto teismo po šalies įstojimo priimtas arbitražo sprendimas negalėjo ieškovams sukelti pasekmių (2022 m. rugsėjo 21 d. Nutartis Romatsa ir kt., C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749, 40–43 punktai).
177
Bet kuriuo atveju šiomis aplinkybėmis arbitražo sprendime pateiktas vertinimas neturi lemiamos įtakos analizuojant, ar buvo suteikta valstybės pagalba. Taigi ginčijamų sumų išmokėjimas vykdant šį sprendimą negali būti teisiškai vertinamas kaip žalos atlyginimas, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę, vien dėl to, kad toks vertinimas būtų kildinamas iš šio sprendimo.
178
Šiuo klausimu Komisija turėjo teisę nagrinėti, kaip tai ir padarė ginčijamame sprendime, ar buvo suteikta valstybės pagalba, neatsižvelgiant į arbitražo teismo vertinimą.
179
Kaip matyti iš ieškinio antrojo pagrindo pirmoje dalyje nurodyto prieštaravimo analizės, Komisija konstatavo – ieškovams nepavyko tokio vertinimo paneigti – kad nagrinėjama pagalbos priemonė yra ekonominis pranašumas, kuris ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje buvo suteiktas kaip kompensacija už nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos panaikinimo pasekmes, o ne už žalą, kurią jie būtų patyrę dėl Rumunijos elgesio, kai ji, pirma, nepanaikino pareigų, susijusių su pagal minėtą sistemą nustatytomis paskatomis, nepaisant to, kad ši sistema buvo panaikinta, ir, antra, laiku neperspėjo jų apie šį panaikinimą.
180
Atsižvelgiant į tai, kad nenustatyta, jog išmokėjus ginčijamas sumas buvo siekiama atlyginti žalą, atsiradusią dėl tariamai neteisėtų Rumunijos veiksmų, kaip ką tik nurodyta šio sprendimo 157 punkte, ieškovai negali pagrįstai teigti, kad nagrinėjama pagalbos priemonė negali būti laikoma valstybės pagalba pagal 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Asteris ir kt. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, 23 ir 24 punktai).
181
Vis dėlto ieškovai pridūrė, kad arbitražo sprendimu jiems taip pat negalėjo būti atlyginta žala dėl neteisėtos ar nesuderinamos pagalbos, tariamai suteiktos taikant nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą, panaikinimo. Iš esmės taip yra todėl, kad šiai sistemai, kuri buvo taikyta iki Rumunijos įstojimo į Sąjungą, niekada nebuvo taikomos Sąjungos taisyklės dėl valstybės pagalbos ir ji niekada nebuvo Komisijos kompetencijoje.
182
Pirmiausia reikia pažymėti, kad 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendime Asteris ir kt. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, 23 ir 24 punktai), kurio, kaip teigia ieškovai, nebuvo laikytasi, suformuota jurisprudencija susijusi tik su valstybės pagalbos kvalifikavimu, nes joje nurodyta tik tai, kad valstybės pagalba yra iš esmės kitokio teisinio pobūdžio nei žalos atlyginimas.
183
Kaip matyti iš šio sprendimo 139–157 punktų, Komisija pagrįstai nusprendė, kad ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje įgytas pranašumas nėra žalos, atsiradusios dėl neteisėtų veiksmų, atlyginimas, kaip tai suprantama pagal 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Asteris ir kt. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, 23 ir 24 punktai). Taigi ieškovų argumentais, skirtais ginčijamo sprendimo papildomiems motyvams dėl pagalbos neteisėtumo paneigti, kuriuos Komisija pateikė siekdama netaikyti 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Asteris ir kt. (106/87–120/87, EU:C:1988:457), negali būti paneigtas minėto sprendimo pagrįstumas šiuo klausimu.
184
Bet kuriuo atveju ir siekiant išsamumo galima priminti, kad pagal Europos sutarties, steigiančios Europos Bendrijų bei jų valstybių narių ir Rumunijos asociaciją, Bendrijos vardu sudarytos ir patvirtintos 1994 m. gruodžio 19 d. Tarybos ir Komisijos sprendimu 94/907/EAPB/EB, Euratomas (OL L 357, 1994, p. 2; toliau – Europos šalių susitarimas), 64 straipsnio 1 dalies iii punktą bet kokia viešoji pagalba, kuri iškraipo arba gali iškraipyti konkurenciją, sudarydama palankesnes sąlygas tam tikroms įmonėms arba tam tikrų prekių gamybai, prieštarauja tinkamam minėto susitarimo funkcionavimui, jeigu gali turėti įtakos Bendrijos ir Rumunijos tarpusavio prekybai. Pagal šio susitarimo 64 straipsnio 2 dalį bet kokie veiksmai, prieštaraujantys minėtam straipsniui, vertinami „remiantis kriterijais, išplaukiančiais iš [EEB] sutarties 85, 86 ir 92 [dabar – SESV 101, 102 ir 107] straipsnių taisyklių taikymo“.
185
Siekdama laikytis Europos šalių susitarime numatytos suderinimo pareigos 1999 m. Rumunija priėmė lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat (Įstatymas Nr. 143/1999 dėl valstybės pagalbos), kuriame buvo numatyta ta pati valstybės pagalbos apibrėžtis, kokia numatyta minėto susitarimo 64 punkte ir Sąjungos teisėje. Šiuo įstatymu Consiliul Concurenţei (Konkurencijos taryba, Rumunija) ir Oficiul Concurenței (Konkurencijos tarnyba, Rumunija) buvo paskirtos nacionalinėmis institucijomis, atsakingomis už valstybės pagalbos stebėseną ir kompetentingomis vertinti Rumunijos įmonėms suteiktos valstybės pagalbos suderinamumą.
186
Nagrinėjamu atveju Komisija nurodė, kad šis ginčas nepatenka į 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendime Asteris ir kt. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, 23 ir 24 punktai) suformuotos jurisprudencijos taikymo sritį, nes dėl to, kad, kaip iš esmės matyti iš ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamosios dalies, pagal nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą buvo suteikta neteisėta valstybės pagalba, pati ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje priteista kompensacija, kurios dydis atitiko mokesčių paskatas, jų prarastas panaikinus minėtą sistemą, yra neteisėta valstybės pagalba.
187
Šiuo klausimu iš bylos medžiagos matyti, kad 2000 m. gegužės 15 d. sprendime Rumunijos konkurencijos taryba nusprendė, jog „[a]tleidimas nuo muitų už pirmines žaliavas [turėjo būti] laikomas valstybės pagalba veiklai vykdyti“, ir šis sprendimas nebuvo nei užginčytas, nei panaikintas.
188
Šiomis aplinkybėmis vien aplinkybė, nurodyta siekiant pagrįsti šio sprendimo 181 punkte nurodytą jų argumentą, kad nagrinėjama mokesčių paskatų schema buvo įvesta prieš Rumunijai įstojant į Sąjungą, nereiškia, kad ši sistema nebuvo išnagrinėta atsižvelgiant į Sąjungoje taikomas valstybės pagalbos taisykles. Šiuo klausimu aplinkybė, kad Komisija neturėjo kompetencijos atlikti tokį vertinimą, nėra svarbi, nes šį vertinimą atliko institucija, kurios kompetencija šioje byloje neginčijama.
189
Taigi remdamiesi tik šiuo pagrindu ieškovai negali pagrįstai teigti, kad Komisija padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamosios dalies, kad arbitražo sprendimu priteistos kompensacijos rezultatas buvo toks, kad ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje buvo atlyginta žala dėl neteisėtos ar nesuderinamos pagalbos, kuri buvo suteikta taikant nagrinėjamą mokesčių paskatų sistemą, panaikinimo pagal šio sprendimo 172–174 punktuose nurodytus jurisprudencijoje suformuotus principus.
190
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šį prieštaravimą, vadinasi, ir visą šią dalį, reikia atmesti.
[Praleista]
c)
Dėl trečios dalies, grindžiamos tuo, kad nagrinėjama pagalbos priemonė nėra priskirtina Rumunijai
201
Ieškovai iš esmės teigia, kad pagal ICSID konvencijos 53 ir 54 straipsnius aplinkybė, kad Rumunija įgyvendino ar vykdė arbitražo sprendimą, yra nesavanoriškas ir savaiminis jos teisinių įsipareigojimų kitų šią konvenciją pasirašiusių šalių atžvilgiu padarinys. Atsižvelgiant į tai, kad Rumunija privalo įgyvendinti arba vykdyti minėtą sprendimą, ginčijamų sumų išmokėjimas nėra vienašališkas ir savarankiškas šios valstybės narės sprendimas. Vadinasi, tariama pagalba negalėjo būti jai priskirtina, kad būtų galima manyti, jog tai būtų laikoma valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
202
Grįsdami savo argumentus ieškovai remiasi 2006 m. balandžio 5 d. Sprendime Deutsche Bahn / Komisija (T‑351/02, EU:T:2006:104, 100–102 punktai) suformuota jurisprudencija, pagal kurią valstybės narės neatsako už priemones, kurias jos privalo priimti pagal Sąjungos teisę ir kurių atžvilgiu jos neturi jokios diskrecijos. Jie teigia, kad tas pats turėtų būti taikoma ir pagal tarptautinę teisę nustatytoms priemonėms.
203
Be to, arbitražo sprendimas pagal ICSID konvenciją yra vykdytinas visose susitariančiosiose šalyse, taip pat ir už Sąjungos ribų. Taigi, atsižvelgiant į tai, kad ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje turi teisę prašyti jį įvykdyti priverstinai iš Rumunijai priklausančio turto, esančio užsienyje, sprendimo dėl jo vykdymo tikrai negali priimti Rumunijos teismas, todėl dėl tos pačios priežasties įtariama pagalba negali būti priskirta Rumunijai.
204
Savo rašytinėse pastabose dėl sprendimo dėl apeliacinio skundo padarinių ieškovai priduria, kad Rumunija bet kuriuo atveju nėra atsakinga dėl arbitražo sprendimo. Iš tiesų minėtą sprendimą priėmė nepriklausomas teismas, nes Rumunija nevykdo jo sprendimų, kurie negali būti skundžiami Rumunijos teismams, kontrolės. Dėl šios priežasties šis sprendimas negali būti priskirtas tai valstybei narei.
205
Komisija, palaikoma Ispanijos Karalystės, ginčija ieškovų argumentus.
206
Iš jurisprudencijos matyti, jog tam, kad pranašumas galėtų būti kvalifikuojamas kaip „pagalba“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, jis turi būti priskirtas valstybei (žr. 2017 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo ENEA, C‑329/15, EU:C:2017:671, 20 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kai pranašumą suteikia viešosios valdžios institucija, jis iš esmės priskirtinas valstybei (žr. 2021 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Oltchim / Komisija, T‑565/19, EU:T:2021:904, 160 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
207
Nagrinėjamu atveju Komisija ginčijamo sprendimo 43 konstatuojamosios dalies penktoje įtraukoje primena, kad sprendime pradėti procedūrą ji laikėsi nuomonės, jog sprendimas suteikti pranašumą yra priskirtinas Rumunijai, nepriklausomai nuo to, ar arbitražo sprendimą ji įvykdė savanoriškai, ar teismo sprendimu.
208
Ginčijamo sprendimo 118–120 konstatuojamosiose dalyse Komisija pirmiausia pažymi, kad savanorišku Rumunijos sprendimu sudaryti DIS sukurtos atrankiajam pranašumui palankios sąlygos.
209
Vėliau Komisija pažymėjo, kad ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje pagal arbitražo sprendimą priteistos žalos atlyginimo dalies sumokėjimas kompensuojant Rumunijos valdžios institucijoms ieškovų mokėtinus mokesčius, taip pat šių institucijų atliktas sumos likučio išmokėjimas priskirtinas šiai valstybei narei, nes šie veiksmai buvo atlikti savanoriškai vykdant minėtą arbitražo sprendimą.
210
Be to, Komisija mano, kad Rumunijos atliktas dalies kompensacijos išmokėjimas po to, kai ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje prašymu nacionaliniai teismai ir šių teismų paskirti antstoliai ėmėsi veiksmų, taip pat priskirtinas šiai valstybei narei, nes tokie veiksmai priskiriami Rumunijos valstybės valdžios institucijoms.
211
Pažymėjusi, kad pagal Sąjungos teisę Rumunija nebuvo įpareigota vykdyti arbitražo sprendimo, Komisija konstatavo, kad „bet kuris sprendimas įgyvendinti arba vykdyti [šį] sprendimą, nesvarbu, ar priimtas Rumunijos vyriausybės, ar Rumunijos vidaus teismų, [buvo] priskirtinas prie Rumunijos valstybės sprendimų“.
212
Siekdami užginčyti Komisijos vertinimą dėl nagrinėjamos pagalbos priemonės priskyrimo Rumunijai, ieškovai iš esmės remiasi prielaida, kad arbitražo sprendimo įgyvendinimas ar vykdymas Rumunijoje yra šios valstybės narės įsipareigojimas kitų ICSID konvenciją pasirašiusių šalių atžvilgiu.
213
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, Rumunijai įstojus į Sąjungą, ESS ir SESV numatyta teisminių teisių gynimo priemonių sistema pakeitė DIS numatytą arbitražo procedūrą (sprendimo dėl apeliacinio skundo 145 punktas), todėl arbitražo sprendimas, priimtas po šalies įstojimo į Sąjungą, Rumunijai neturi jokio poveikio ir negali būti vykdomas (2022 m. rugsėjo 21 d. Nutarties Romatsa ir kt., C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749, 43 punktas).
214
Šiomis aplinkybėmis Rumunija turėjo netaikyti arbitražo sprendimo (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 21 d. Nutarties Romatsa ir kt., C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749, 44 punktą). Vadinasi, a fortiori ieškovai negali pagrįstai tvirtinti, kad Rumunija privalėjo įgyvendinti ar vykdyti šį sprendimą (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 21 d. Nutarties Romatsa ir kt., C‑333/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:749, 43 punktą).
215
Bet kuriuo atveju, kiek tai susiję su arbitražo sprendimo vykdymu, ICSID konvencijoje nagrinėjamu atveju Rumunijai negalėjo būti nustatyti įsipareigojimai prieš trečiąsias valstybės, kuriais tos valstybės turėtų teisę remtis prieš Rumuniją. Kaip nurodyta šio sprendimo 106 punkte, ICSID konvenciją sudariusios trečiosios valstybės vien faktinis interesas tokio sprendimo vykdymu negali būti prilygintas „teisei“ tokios trečiosios valstybės atžvilgiu, taip sukuriant pareigą Rumunijai tokį sprendimą vykdyti (šiuo klausimu žr. 2024 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiasis Teismas), C‑516/22, EU:C:2024:231, 76 punktą).
216
Atsižvelgiant į tai, kad prielaida, kuria ieškovai grindžia šią dalį, yra klaidinga, argumentai, kuriais jie remiasi, neturi įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
217
Be to, remdamiesi tik su Sąjungos teise susijusia jurisprudencija, ieškovai nepateikė jokių įrodymų, galinčių, kaip jie teigia, patvirtinti, kad veiksmas, kylantis iš pareigų, nesusijusių su valstybės narės vidaus teisine tvarka, negali būti laikomas šiai valstybei priskirtinu sprendimu SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo tikslais. Kaip nurodo Komisija, jei būtų pripažinta, jog ieškovų argumentai yra pagrįsti, tai faktiškai reikštų leidimą visoms valstybėms narėms išvengti valstybės pagalbos kontrolės prisiimant tarptautinį įsipareigojimą, įpareigojantį jas suteikti tam tikrą valstybės pagalbos priemonę.
218
Be to, tai, kad, kaip teigia ieškovai, Rumunija bandė prieštarauti arbitražo sprendimo vykdymui, arba tai, kad šios priemonės priskirtinumo vertinimo Komisija negalėjo grįsti Rumunijos prisijungimo prie DSI savanoriškumu, negali reikšti, kad minėto sprendimo įgyvendinimas ar vykdymas Rumunijai nebuvo priskirtinas dėl kitų priežasčių, kurias Komisija nurodė ginčijamame sprendime. Kaip matyti iš minėto sprendimo preambulės 120 konstatuojamosios dalies, pakartotos šio sprendimo 210 punkte, neginčijama, kad šios valstybės narės valdžios institucijos faktiškai sumokėjo kompensaciją, taigi jos dalyvavo jį įgyvendinant arba vykdant (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 15 d. Sprendimo Achema ir kt., C‑706/17, EU:C:2019:407, 48 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
219
Be to, kiek tai susiję su ieškovų nurodyta aplinkybe, kad priverstinai įvykdžius arbitražo sprendimą po trečiosios valstybės teismo priimto sprendimo būtų areštuotas užsienyje esantis Rumunijos turtas, pakanka pažymėti, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu toks priverstinis vykdymas nebuvo įgyvendintas, todėl toks argumentas šioje byloje neturi reikšmės.
220
Galiausiai tai, kad arbitražo sprendimą priėmė nepriklausomas arbitražo teismas, neturi įtakos vertinant nagrinėjamos pagalbos priemonės priskirtinumo klausimą. Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 125–136 punktų, ginčijamame sprendime nagrinėta priemonė yra ne šis arbitražo sprendimas, o ginčijamų sumų sumokėjimas vykdant arba įgyvendinant šį sprendimą.
221
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šią dalį, vadinasi, ir visą antrąjį pagrindą, reikia atmesti.
[Praleista]
5.
Dėl penktojo pagrindo, grindžiamo klaidingu nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjų nustatymu ir nemotyvavimu
284
Ieškovai teigia, kad Komisija, konstatavusi, pirma, kad Ioan ir Viorel Micula, kaip fiziniai asmenys, kartu su kitais ieškovais priklausė bendram ekonominiam vienetui, tačiau neįrodžiusi, kad jie patys vykdė ekonominę veiklą, kad būtų laikomi įmonėmis, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, taip pat, antra, kad visi jie sudarė vieną ekonominį vienetą, ir, trečia, kad įmonės ieškovės, kurios nebuvo arbitražo šalys, buvo nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjos, vertindama ginčijamos pagalbos priemonės gavėjus padarė akivaizdžią klaidą ir nenurodė motyvų.
285
Komisija nesutinka su ieškovų argumentais.
286
Siekiant gero teisingumo vykdymo, antrąją šio pagrindo dalį, susijusią su ginčijamo sprendimo nemotyvavimu, reikėtų nagrinėti pirmiau nei pirmąją šio pagrindo dalį, susijusią su minėto sprendimo pagrįstumu.
287
Atsižvelgiant į argumentus, kuriais grindžiamas šis ieškinio pagrindas, taip pat reikia įvertinti kiekvieną šio pagrindo dalį, pirma, kiek ji susijusi su Ioan ir Viorel Micula, ir, antra, kiek ji susijusi su įmonėmis ieškovėmis, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys.
a)
Dėl antros dalies, grindžiamos nemotyvavimu
288
Reikia priminti, kad pagal SESV 296 straipsnio antrą pastraipą, kurioje nustatyta, kad teisės aktuose nurodomi juos priimti paskatinę motyvai, reikalaujamas motyvavimas yra esminis procedūrinis reikalavimas (2015 m. birželio 18 d. Sprendimo Ipatau / Taryba, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, 37 punktas) ir turi atitikti atitinkamo akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti patvirtintą priemonę pagrindžiančius motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę. Taigi reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, be kita ko, atitinkamo akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir akto adresatų ar kitų asmenų, kurie konkrečiai ir tiesiogiai su tuo aktu susiję, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, suinteresuotumą gauti paaiškinimų. Nereikalaujama, kad motyvuojant būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvavimas atitinka SESV 296 straipsnyje numatytus reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo tekstą, bet ir jo priėmimo aplinkybes bei visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas (1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo Komisija / Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 63 punktas ir 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, 79 punktas).
289
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad, priešingai, nei teigia ieškovai, Komisija, nekeisdama ginčijamo sprendimo motyvų, galėjo remtis arbitražo sprendimo elementais, kuriuos patys ieškovai pridėjo prie ieškinio, tačiau kurie nebuvo įtraukti į šio sprendimo motyvus, kad atsakytų į argumentus, kuriuos ieškovai pateikė per ginčo procedūrą Bendrajame Teisme.
290
Kaip nurodyta šio sprendimo 288 punkte, akto motyvavimas turi būti vertinamas ne tik atsižvelgiant į paties ginčijamo akto turinį, bet ir į jo kontekstą, kuris nagrinėjamu atveju yra arbitražo procedūra ir joje priimtas arbitražo sprendimas.
291
Tokie veiksniai, beje, buvo žinomi ir ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, kuriems buvo skirtas arbitražo sprendimas. Be to, reikia pripažinti, kad įmonės ieškovės, kurios nebuvo arbitražo bylos šalys, tokią informaciją galėjo sužinoti netiesiogiai, tarpininkaujant Ioan ir Viorel Micula, t. y. jų pagrindiniams akcininkams (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Olympiaki Aeroporia Ypiresies / Komisija, T‑68/03, EU:T:2007:253, 45 punktą).
292
Šiomis aplinkybėmis ieškovai negali pagrįstai teigti, kad atsakydama į jų ieškinyje ir dublike išdėstytus argumentus Komisija papildė ginčijamo sprendimo motyvus, remdamasi arbitražo sprendimo turiniu.
293
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamosios dalies, nagrinėjamu atveju Komisija konstatavo:
„[B]roliai Miculos ir trys [įmonės] ieškovės [arbitražinio nagrinėjimo procedūroje] kartu sudaro bendrą ekonominį vienetą, kuris taikant [SESV] 107 straipsnio 1 dalį laikomas įmone. Kitos EFGD bendrovės, kurių esą patirtiems nuostoliams padengti broliams Miculoms arbitražo sprendimu priteista kompensacija („European Drinks S.A.“, „Rieni Drinks S.A.“, „Scandic Distilleries S.A.“, „Transilvania General Import‑Export SRL“, „West Leasing SRL“) taip pat įeina į šį bendrą ekonominį vienetą. Galutinis pagalbos priemonės gavėjas yra šis bendras ekonominis vienetas, kurį sudaro penki ieškovai [arbitražinio nagrinėjimo procedūroje] ir šios EFDG bendrovės.“
1) Dėl ginčijamo sprendimo motyvavimo, kiek jame Ioan ir Viorel Micula nurodomi kaip nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjai
294
Ginčijamo sprendimo 85 konstatuojamojoje dalyje nurodžiusi, kad trys įmonės ieškovės arbitražinio nagrinėjimo procedūroje ir Ioan bei Viorel Micula kartu sudaro vieną ekonominį vienetą valstybės pagalbos taisyklių taikymo tikslais, Komisija padarė išvadą, kad šis ekonominis vienetas turėtų būti laikomas nagrinėjama įmone, ir šio sprendimo 85–89 konstatuojamosiose dalyse išdėstė priežastis, dėl kurių nusprendė, kad penki ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje sudaro vieną ekonominį vienetą. Visų pirma ji pažymėjo, kad Ioan ir Viorel Micula tiesiogiai arba netiesiogiai valdė beveik visą įmonių ieškovių kapitalą, todėl jie, naudodamiesi savo „beveik išimtinėmis“ nuosavybės teisėmis, „visiškai kontroliavo“ šias įmones. Minėto sprendimo 88 konstatuojamojoje dalyje ji pridūrė, kad įmonės ieškovės arbitražinio nagrinėjimo procedūroje paprašė, kad ginčijamos sumos būtų sumokėtos Ioan ir Viorel Micula, ir konstatavo, kad toks elgesys įrodo, jog įmonės ieškovės arbitražinio nagrinėjimo procedūroje nėra visiškai savarankiškos pastarųjų atžvilgiu.
295
Galiausiai atsakydama į ieškovų argumentus Komisija šioje byloje rėmėsi arbitražo sprendimu ir išdėstė jų pačių parodymus, iš kurių matyti, kad jie ir įmonės ieškovės arbitražinio nagrinėjimo procedūroje sudarė vieną ir tą pačią įmonę. Ji pažymėjo, kad arbitražo proceso metu ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje savo verslo organizaciją apibūdino kaip „integruotą verslo modelį“, „šeimos verslą, kurio sprendimai priimami žodžiu ir kuris paprastai neveikia pagal rašytinius planus“ arba „integruotą gamybos įmonių sistemą“.
296
Šiomis aplinkybėmis ginčijamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas, kad Ioan ir Viorel Micula galėtų sužinoti, kokiu pagrindu Komisija nusprendė, kad jie ir įmonės ieškovės arbitražinio nagrinėjimo procedūroje turi būti laikomi sudarančiais vieną ekonominį vienetą valstybės pagalbos teisės aktų taikymo tikslais, todėl jie turi būti laikomi nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjais. Šis sprendimas buvo juo labiau pakankamai motyvuotas dėl to, kad buvo priimtas jiems gerai žinomomis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Graikija / Komisija, T‑314/15, nepaskelbtas Rink., EU:T:2017:903, 110 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
297
Taigi šios dalies pirmąjį prieštaravimą reikia atmesti.
2) Dėl ginčijamo sprendimo motyvavimo, kiek jame įmonės ieškovės, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, nurodomos kaip nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjos
298
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, Komisija, to sprendimo 81 ir 82 konstatuojamosiose dalyse priminusi įmonės apibrėžtį, kaip ji suprantama pagal jurisprudenciją, ir sąlygas, kurių pagrindu galima manyti, kad pagal valstybės pagalbos taisykles fiziniai ar juridiniai asmenys gali kartu sudaryti bendrą ekonominį vienetą, nurodė priežastis, dėl kurių laikėsi nuomonės, kad visi ieškovai, įskaitant įmones ieškoves, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, sudarė bendrą ekonominį vienetą.
299
Kiek tai susiję su tuo, kad įmonės ieškovės, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, priklausė bendram ekonominiam vienetui, Komisija, pažymėjusi, kad jos priklausė didesnei įmonių grupei, t. y. EFDG grupei, ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad arbitražo proceso metu ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje prašė atlyginti žalą įmonėms ieškovėms, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, ir prašomos kompensacijos dydį apskaičiavo remdamiesi visos šios grupės tariamai patirtais nuostoliais. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje ji taip pat nurodė, kad arbitražo teismas nustatė, jog Ioan ir Viorel Micula valdo ne mažiau kaip 99,96 % jų akcijų, ir pabrėžė, kad ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje elgesys ir šio teismo sprendimas dėl kompensacijos rodo, kad „broliai Miculos ir trys bendrovės ieškovės [arbitražinio nagrinėjimo procedūroje], taip pat <…> EFDG grup[ei] [priklausančios] bendrovės [kurios nebuvo arbitražo proceso šalys] sudar[ė] bendrą ekonominį vienetą, turintį bendrą ekonominį interesą“. To sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje ji pažymėjo, kad iš tiesų dėl savo nuosavybės Ioan ir Viorel Micula „visiškai kontroliuoja“ įmones, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys. Šiomis aplinkybėmis, kaip nurodyta šio sprendimo 293 punkte, Komisija konstatavo, kad „[g]alutinis pagalbos priemonės gavėjas [buvo] šis bendras ekonominis vienetas, kurį sudaro penki ieškovai [arbitražinio nagrinėjimo procedūroje] ir šios [minėtos grupės] bendrovės“.
300
Atsakydama į ieškovų argumentus šioje byloje, Komisija, remdamasi ieškovų parodymais, pateiktais per arbitražo procesą, be kita ko, nusprendė, kad EFDG grupė buvo vystoma pagal integruoto ir bendro verslo modelį, „nes naujos įmonės ir naujos investicijos [buvo] integruojamos į esamas įmonės ir investicijas, todėl visos įmonės [bendradarbiavo], siekdamos veiksmingai kurti, gaminti, pakuoti ir platinti produktus“.
301
Iš ginčijamo sprendimo motyvų ir jo priėmimo konteksto matyti, kad įmonės ieškovės, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, galėjo suprasti priežastis, dėl kurių Komisija nusprendė, kad jos taip pat turėjo būti laikomos nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjomis.
302
Šiuo klausimu ieškovų argumentas, kad ginčijamame sprendime nepateikta jokių motyvų dėl to, kad ginčijama pagalbos priemone, kaip įtariama, „realiai naudojosi“ įmonės, kurios nėra ieškovės arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, yra, be to, neaktualus, nes niekur minėtame sprendime Komisija nesirėmė „realaus naudojimosi“ sąvoka, kai nustatė šios priemonės gavėjus.
303
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šios dalies antrą priekaištą, vadinasi, ir visą šią dalį, reikia atmesti.
b)
Dėl pirmos dalies, grindžiamos akivaizdžia vertinimo klaida
304
Ieškovai tvirtina, kad Komisija teisės požiūriu iš esmės neįrodė, kad Ioan ir Viorel Micula, turėdami EFDG grupės įmonių akcijų ir dėl juos su šiomis įmonėmis siejančių ryšių, galėjo ne tik naudotis savo, kaip šių įmonių akcininkų, teisėmis, bet ir realiai dalyvauti faktiškai valdant šios grupės įmones, kad kartu su jomis sudarytų vieną ekonominį subjektą.
305
Ieškovai konkrečiai teigia, kad ginčijamo sprendimo motyvų, susijusių su įmonių ieškovių, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, kontrolinio akcijų paketo turėjimu, kuris apskritai nebuvo įrodytas, su tuo, kad Ioan ir Viorel Micula arbitražo proceso metu turėjo teisę reikalauti atlyginti nuostolius, kuriuos jie patyrė šiose įmonėse, ir su tuo, kad arbitražo teismas „kolektyviai“ atlygino žalą penkiems ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, nepakanka įrodyti, kad Ioan ir Viorel Micula kontroliavo tariamą ekonominį vienetą, kurį jie sudarė kartu su EFDG grupės įmonėmis.
306
Ieškovai teigia, kad atsižvelgiant į tai, jog valstybės pagalba negali būti teikiama fiziniams asmenims, kurie patys nėra įmonės, Komisija, ginčijamame sprendime pripažinusi Ioan ir Viorel Micula, kurie nevykdė jokios ekonominės veiklos, nagrinėjamos pagalbos gavėjais, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
307
Ieškovai priduria, kad nors arbitražo sprendimu Ioan ir Viorel Micula buvo atlyginta žala, kurią jie patyrė tik kaip įmonių ieškovių, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, akcininkai, šios įmonės, kurioms nebuvo išmokėtos jokios sumos, taip pat negali būti laikomos nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjomis.
308
Be to, arbitražo teismo sprendime atlikta analizė susijusi su 2000–2009 m. laikotarpiu, o ne su laikotarpiu, kuris vertintas ginčijamame sprendime.
309
Reikia priminti, kad Sąjungos konkurencijos teisė, visų pirma SESV 107 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas, taikomi įmonių veiklai (2018 m. liepos 25 d. Sprendimo Komisija / Ispanija ir kt., C‑128/16 P, EU:C:2018:591, 34 punktas).
310
Pagal suformuotą jurisprudenciją konkurencijos teisėje sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, EU:C:2006:8, 107 punktas).
311
Ekonomine veikla laikoma bet kokia veikla, kurią vykdant konkrečioje rinkoje siūlomos prekės ar paslaugos (žr. 2017 m. birželio 27 d. Sprendimo Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, 45 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
312
Šitaip Sąjungos konkurencijos teisėje svarbiausiais laikant įmonių veiksmus, kaip lemiamas kriterijus įtvirtintas elgesio rinkoje vientisumas ir formalus įvairių bendrovių atskyrimas, kurį lemia tai, kad jos turi atskirą teisinį subjektiškumą, negali paneigti tokio vientisumo taikant konkurencijos taisykles (2024 m. birželio 27 d. Sprendimo Unichem Laboratories / Komisija, C‑166/19 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2024:548, 52 punktas).
313
Taigi, kai teisiškai atskiri fiziniai ar juridiniai asmenys sudaro ekonominį vienetą, Sąjungos konkurencijos teisės taikymo požiūriu jie turi būti laikomi viena įmone. Klausimas, ar egzistuoja vienas ekonominis vienetas, valstybės pagalbos srityje kyla, kai reikia nustatyti pagalbos gavėją (žr. 2021 m. gegužės 19 d. Sprendimo Ryanair / Komisija (KLM; Covid-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, 46 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
314
Siekiant nustatyti, ar valstybės pagalbos srityje egzistuoja vienas ekonominis vienetas, jurisprudencijoje, be kita ko, atsižvelgta į šiuos aspektus: atitinkamos įmonės turimą akcijų dalį bendrovių grupėje, kurią tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja viena iš jų, identiškos ar panašios ekonominės veiklos vykdymą ir atitinkamų įmonių ekonominio savarankiškumo nebuvimą, vieno subjekto kontroliuojamos įmonių grupės sudarymą, subjekto, turinčio kitos bendrovės kontrolinį akcijų paketą, galimybę atlikti tos bendrovės kontrolės, skatinimo bei finansinio rėmimo funkcijas ir jų struktūrinių bei funkcinių ryšių buvimą (žr. 2021 m. gegužės 19 d. Sprendimo Ryanair / Komisija (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, 47 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
315
Nors dažniausiai ekonomine veikla užsiimama tiesiogiai rinkoje, tuo pat metu negalima paneigti galimybės, kad šiuo atveju tiesiogiai rinkoje veikiantis ūkio subjektas ir netiesiogiai – jį kontroliuojanti organizacija kartu sudaro ekonominį vienetą (2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, EU:C:2006:8, 109 ir 110 punktai).
316
Vis dėlto reikia pažymėti, kad paprasto akcijų ar net jų kontrolinio paketo turėjimo, jei naudojamasi tik akcininko arba dalyvio teisėmis, ir, jei taikoma, dividendų, kaip nuosavybės vaisių, gavimo nepakanka tam, kad jas turintį subjektą būtų galima laikyti užsiimančiu ekonomine veikla (2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, EU:C:2006:8, 111 punktas).
317
Vis dėlto, kai bendrovės kontrolinį akcijų paketą turintis subjektas iš tikrųjų kontroliuoja šią bendrovę tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvaudamas ją valdant, jis turi būti laikomas dalyvaujančiu kontroliuojamos įmonės ūkinėje veikloje, todėl ir laikomas įmone, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį (2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, EU:C:2006:8, 112 ir 113 punktai).
318
Komisija turi plačią diskreciją nustatyti, ar valstybės pagalbos schemos taikymo tikslais tai pačiai grupei priklausančios bendrovės turi būti laikomos vienu ekonominiu vienetu, ar teisiškai ir finansiškai savarankiškomis bendrovėmis (2000 m. birželio 29 d. Sprendimo DSG / Komisija, T‑234/95, EU:T:2000:174, 124 punktas).
319
Sąjungos teismo kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar laikytasi procesinių ir motyvavimo taisyklių, ar tikslios turinio požiūriu faktinės aplinkybės, ar nėra akivaizdžios vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais. Šiuo tikslu Sąjungos teismas, be kita ko, turi patikrinti ne tik tai, ar nurodytos faktinės aplinkybės yra tikslios faktiniu požiūriu, patikimos ir nuoseklios, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos turi būti atsižvelgta vertinant sudėtingą situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (žr. 2021 m. gegužės 19 d. Sprendimo Ryanair / Komisija (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, 69 ir 70 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
320
Šiuo klausimu sprendimo dėl valstybės pagalbos teisėtumą Sąjungos teismas turi vertinti atsižvelgdamas į informaciją, kurią Komisija galėjo turėti priimdama sprendimą, kuri atrodė reikšminga atliekant vertinimą ir kurią ji galėjo gauti per administracinę procedūrą pateikusi prašymą (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija / Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, 70 ir 71 punktus).
1) Dėl pirmo priekaišto, grindžiamo akivaizdžia vertinimo klaida, kiek tai susiję su Ioan ir Viorel Micula pripažinimu nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjais
321
Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad visiems ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje buvo išmokėtos ginčijamos sumos. Ioan ir Viorel Micula savo atsakymuose į Bendrojo Teismo klausimus, 2023 m. gegužės 30 d. jiems pateiktus raštu taikant proceso organizavimo priemonę pagal Procedūros reglamento 89 straipsnį (toliau – 2023 m. gegužės 30 d. proceso organizavimo priemonė), aiškiai pripažino, kad jie buvo minėto mokėjimo gavėjai.
322
Tai, kad dalis sumos buvo „įšaldyta“ sąskaitoje, atidarytoje penkių ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje vardu, nepaneigia šio teiginio. Iš tikrųjų, gavėjui suteikus teisę priimti pagalbą, nereikalaujama faktinio valstybės išteklių pervedimo (šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Arriva Italia ir kt., C‑385/18, EU:C:2019:1121, 36 punktą).
323
Ioan ir Viorel Micula vis dėlto tvirtina, kad ginčijamos sumos iš esmės galėjo būti jiems naudingos tik kaip EFDG grupės bendrovių akcininkams, o ne kaip ekonominę veiklą vykdantiems subjektams. Tai visų pirma matyti iš argumentų, kuriais arbitražo teismas grindė arbitražo sprendimą.
324
Pirma, ieškovai neginčija arbitražo teismo nustatytų faktinių aplinkybių, kurios buvo nurodytos ginčijamame sprendime jį grindžiant, o iš bylos medžiagos matyti, kad arbitražo proceso metu, kaip tai patvirtina 2009 m. gruodžio 22 d. ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje pateiktos pastabos ir parodymai, nurodyti grindžiant arbitražo sprendimą, Ioan ir Viorel Micula, pasiteisinus jų pradinėms investicijoms, kaip matyti iš minėto sprendimo 160 punkto, išplėtė savo gėrimų gamybos veiklą, sukurdami gėrimų gamybos ir platinimo sistemą. Ioan ir Viorel Micula po sėkmingų pradinių investicijų išplėtė savo gėrimų gamybos veiklą, sukurdami tai, kas tapo integruota gamybos sistema. Šiuo klausimu ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje teigė, kaip matyti iš šio sprendimo 161 punkto, kad jų gamybinės veiklos plėtojimas steigiant naujas įmones buvo suplanuotas taip, kad sutaptų su ankstesnėms įmonėms suteiktų mokesčių paskatų galiojimo pabaiga. Taigi naujos įmonės ir investicijos buvo integruotos į esamas įmones ir investicijas, todėl visos įmonės bendradarbiavo „siekdamos veiksmingai kurti, gaminti, pakuoti ir platinti produktus“. Visų pirma iš jų 2009 m. gruodžio 22 d. dubliko, pateikto to paties sprendimo 164 punkte, matyti, kad ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje perkėlė savo spirito daryklą, kuri vėliau tapo Scandic Distillerie, į Bihoro apskritį, kad galėtų pasinaudoti aptariama mokesčių paskatų sistema.
325
Nors Ioan ir Viorel Micula iš pradžių planavo iškelti savo veiklą iš Štėjaus–Nučeto kasybos regiono, jie nusprendė, kaip nurodyta sprendimo 554 punkte, likti Bihoro apskrityje, kad galėtų pasinaudoti aptariama mokesčių paskatų sistema. Šiuo klausimu jie nurodė, kad ieškovės bendrovės European Food, Starmill ir Multipack buvo įsteigtos tokiais tikslais: pirmoji – importuoti didžiąją dalį žaliavų, antroji – kurti įmonėje integruotus grūdų malimo įrenginius, o trečioji – gaminti pakuotes ir ženklinti beveik visus grupės bendrovių produktus. Jie taip pat nurodė, kaip matyti iš jų 2009 m. gruodžio 22 d. pateiktų parodymų, kad jų verslo strategijos modeliu, vertikaliai integruojant jų įrenginius, buvo siekiama ilgalaikio pelningumo pasinaudojant minėta sistema. Taigi ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje turėjo atlikti pradines investicijas, kad galėtų pasinaudoti paskatomis plėtoti integruotą, konkurencingą ir veiksmingą verslą ilguoju laikotarpiu.
326
Be to, iš 2011 m. gegužės 13 d. ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje pateiktų pastabų, nurodytų arbitražo sprendimo 555 punkte, matyti, kad ieškovai save apibrėžė kaip „šeimos verslą“ ir kad Ioan su Viorel Micula kruopščiai apsvarstė nagrinėjamos mokesčių paskatų sistemos poveikį, jos naudą ir prieš priimdami sprendimą investuoti palygino veiklos nepalankioje padėtyje esančiame regione, kuriame trūksta infrastruktūros ir kvalifikuotų darbuotojų, trūkumus su šios sistemos teikiamais privalumais.
327
Kaip matyti iš arbitražo sprendimo 1067 punkto, ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, taip pat kalbėjo apie savo „bendrą verslo modelį“, pagal kurį, pasibaigus nagrinėjamai mokesčių paskatų sistemai, būtų sukurta „gamybos platforma“.
328
Iš vieno iš įstojusių į bylą asmenų parodymų, nurodytų arbitražo sprendimo 1072 punkte, minimų atsiliepime į ieškinį ir pakartotų to paties sprendimo 1071 punkte, matyti, kad jis į savo pirminį pareiškimą įtraukė diagramas, kuriose parodyta „įvairių įrenginių integracija“, o tai leido iš esmės pabrėžti, kad šios infrastruktūros dalijimasis leido iš pradžių planuojant EFDG grupės veiklą sutaupyti daug lėšų, kurios buvo reinvestuotos į „verslo plėtrą ir integraciją“.
329
Taigi iš ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje parodymų ir pastabų matyti, kad Ioan ir Viorel Micula dalyvavo įmonių ieškovių, kurios buvo minėto proceso šalys, ekonominėje veikloje, tiesiogiai ar netiesiogiai kišdamiesi į jų valdymą.
330
Antra, reikia pridurti, kad arbitražo sprendimu priteista kolektyvinė kompensacija ir tai, kad per arbitražo procesą įmonės ieškovės arbitražinio nagrinėjimo procedūroje prašė sumokėti ginčijamas sumas Ioan ir Viorel Micula, o pastarieji to neginčija, patvirtina, kad įmonės ieškovės arbitražinio nagrinėjimo procedūroje nebuvo nei funkciniu, nei organizaciniu požiūriu nepriklausomos nuo pastarųjų.
331
Galiausiai, trečia, iš arbitražo sprendimo 1245 punkto, kuriuo rėmėsi Komisija, matyti, kad arbitražo teismas „neketino nagrinėti klausimo, ar akcininkų nuostoliai [buvo] lygiaverčiai pagrindinės bendrovės patirtiems nuostoliams“, ir pridūrė, kad jis buvo įsitikinęs, jog „atsižvelgiant į jų turimų [EFDG grupės įmonių] akcijų kiekį‚ Ioan ir Viorel Micula] <…> netiesiogiai [patyrė] bent jau didelę dalį, o gal net ir beveik visus nuostolius, kuriuos tiesiogiai patyrė bendrovės ieškovės“. Šiomis aplinkybėmis ieškovai negali teigti, kad Ioan ir Viorel Micula gavo kompensaciją tik kaip nagrinėjamų įmonių akcininkai.
332
Ieškovų reikalavimai taip pat negali būti veiksmingai pagrįsti kitais jų argumentais.
333
Pirmiausia tai, kad nei Ioan Micula, nei Viorel Micula vienas nevaldo nei vienos EFDG grupei priklausančios įmonės kontrolinio akcijų paketo, neturi reikšmės klausimui, ar jie ir minėtos įmonės sudaro bendrą ekonominį vienetą, nes jie kartu yra tų pačių įmonių pagrindiniai akcininkai.
334
Ieškovai taip pat teigia, kad iš arbitražo sprendimo paimta informacija yra susijusi tik su 2000–2009 m. laikotarpiu, todėl ji nėra svarbi vertinant, ar ginčijamo sprendimo priėmimo metu egzistavo bendras ekonominis vienetas.
335
Šiuo klausimu pažymėtina, kad atsakymuose į klausimus raštu, jai pateiktus taikant 2023 m. gegužės 30 d. proceso organizavimo priemonę, Komisija nurodė, kad „ieškovai per oficialią tyrimo procedūrą niekada neteigė, kad Ioan ir Viorel Micula [kontrolės] ryšiai su EFDG [grupės] įmonėmis, dėl kurių buvo priteista kompensacija, pasikeitė pasibaigus laikotarpiui, už kurį skirta [kompensacija]“. Komisija pridūrė, kad nors klausimas dėl bendro ekonominio vieneto egzistavimo buvo iškeltas per oficialią tyrimo procedūrą, „ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje nepat[eikė] jokių faktų ar įrodymų, paneigiančių Komisijos preliminarią išvadą, kad Ioan ir Viorel Micula kontroliavo bendroves, kurių nuostolius arbitražo teismas priteisė atlyginti, arba priežasčių, dėl kurių [minėtas teismas] taip pat priteisė atlyginti nuostolius šiems fiziniams asmenims“.
336
Ieškovai, kurie neginčijo tokių teiginių, neįrodė ir net neteigė, kad jų kapitalo struktūra ar vidaus veiklos metodai pasikeitė nuo laikotarpio, už kurį jie gavo kompensaciją, pabaigos iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
337
Galiausiai, nors Komisija, kaip ji pati pripažįsta, ginčijamame sprendime nesilaikė nuomonės, kad Ioan ir Viorel Micula, kaip fiziniai asmenys, kiekvienas atskirai turėjo būti laikomi įmonėmis pagal su valstybės pagalba susijusias taisykles, tokia aplinkybė neturi įtakos nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjų kvalifikavimui, nes minėto sprendimo 85 konstatuojamojoje dalyje ji nusprendė, kad jie kartu su visomis įmonėmis ieškovėmis arbitražinio nagrinėjimo procedūroje sudarė bendrą ekonominį vienetą, kuris yra nagrinėjama įmonė pagal minėtas taisykles.
338
Taigi Ioan ir Viorel Micula negali teigti, kad nevykdo ekonominės veiklos, kad paneigtų savo, kaip valstybės pagalbos priemonės gavėjų, statusą, įgytą sumokėjus ginčijamas sumas.
339
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ir į Komisijai suteiktą plačią diskreciją, šios dalies pirmą prieštaravimą reikia atmesti.
2) Dėl antro prieštaravimo, grindžiamo akivaizdžia vertinimo klaida, susijusia su įmonių ieškovių, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, pripažinimu nagrinėjamos valstybės pagalbos gavėjomis
340
Nagrinėjamu atveju, pirma, iš schemos, kurioje pavaizduota EFDG grupės struktūra, per arbitražo procesą parengta vieno iš ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje pakviestų ekspertų ir pateikta Komisijos atsiliepime į ieškinį nurodyto arbitražo sprendimo 937 punkte, matyti, kad Ioan ir Viorel Micula valdo 95 % bendrovės Transilvania General Import-Export, kuriai priklauso 20 % bendrovės European Drinks akcijų, o likusius 80 % tiesiogiai valdo broliai Micula, ir 58 % bendrovės West Leasing akcijų, o likusius 42 % taip pat tiesiogiai valdo broliai Micula.
341
Be to, EFDG grupės įmonių kapitalo struktūros schema patvirtina, kad Ioan ir Viorel Micula valdo 99 % bendrovės Rieni Drinks akcijų ir 96 % bendrovės Scandic Distilleries akcijų.
342
Kaip matyti iš arbitražo sprendimo 156 punkto, kuriame pateiktos informacijos teisingumo ieškovai neginčija, per arbitražo procesą Ioan ir Viorel Micula aiškiai nurodė, kad jie yra pagrindiniai EFDG grupės įmonių akcininkai.
343
Taigi, kaip matyti iš šio sprendimo 336 punkto, Ioan ir Viorel Micula, kurie neįrodinėja ir net neteigia, kad nuo tada, kai buvo priimtas arbitražo sprendimas, pasikeitė jų turima EFDG grupės įmonių akcijų dalis, tiesiogiai ir netiesiogiai valdo beveik visas įmones ieškoves, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys. Be to, neginčijama, kad, pirma, šios ieškovės yra įmonės, nes jos faktiškai vykdo ekonominę veiklą, ir, antra, kad šios įmonės priklauso tai grupei, kuri, be kita ko, užsiima pramonine maisto produktų, malimo produktų ir plastikinių pakuočių gamyba.
344
Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad, atsižvelgiant į jų turimas nuosavybės teises į visas įmones ieškoves, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, Ioan ir Viorel Micula, valdydami visas arba beveik visas šių įmonių akcijas, vykdė visų minėtų įmonių skatinimo ir finansinio rėmimo funkcijas, kad užtikrintų išimtinę arba beveik išimtinę jų kontrolę.
345
Be to, atsižvelgiant į tai, kad Ioan ir Viorel Micula kontroliuojamos įmonės vykdo identišką arba panašią ekonominę veiklą, jos sudaro darnią visumą tiek finansiniu, tiek pramoniniu požiūriais, taigi tai yra viena jų kontroliuojama grupė.
346
Antra, iš pačių ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje parodymų matyti, kad jų verslo strategijos modelis buvo orientuotas į vertikalią gamyklų integraciją, kad jos save apibūdino kaip „šeimos verslą“, kurio sprendimai buvo priimami žodžiu ir kuris nebuvo įpratęs veikti pagal rašytinius planus, ir galiausiai, kad pagal jų „bendrą verslo modelį“ siekta sukurti tvarią gamybos platformą pasibaigus nagrinėjamai mokesčių paskatų sistemai, taip pat, kad Ioan and Viorel Micula tiesiogiai dalyvavo priimant sprendimą investuoti į naujus įrenginius, nagrinėjant sistemos poveikį ir jos privalumus bei trūkumus, kaip nurodyta šio sprendimo 325–327 punktuose.
347
Visų pirma ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje teigė, kad, plečiant jų gamybinę veiklą, kaip nurodyta šio sprendimo 324 punkte, naujos įmonės ir investicijos buvo integruotos į esamas įmones ir investicijas, todėl visos įmonės bendradarbiauja „siekdamos efektyviai kurti, gaminti, pakuoti ir platinti produktus“. Šiuo klausimu, kaip nurodyta šio sprendimo 328 punkte, EFDG grupės pirminiai planai dėl dalijimosi įvairiais įrenginiais leido sutaupyti nemažai lėšų, kurios buvo perinvestuotos į „verslo plėtrą ir integraciją“.
348
Taigi iš šios dalies pirmojo prieštaravimo analizės matyti, kad remiantis byloje esančiais įrodymais, kaip nurodyta šio sprendimo 324–328 punktuose, galima patvirtinti, jog egzistuoja ieškovus, įskaitant įmonės ieškoves, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, siejantys ekonominiai ir organizaciniai ryšiai toje pačioje rinkoje ir toje pačioje integruotoje veikloje, siekiant ilgalaikio konkurencingumo ir veiksmingumo.
349
Vis dėlto, nors ieškovai tvirtina, kad Ioan ir Viorel Micula nedalyvavo tiesiogiai valdant EFDG grupės įmones, šiuo klausimu jie tik teigia, kad šios įmonės veikė „savarankiškai“, pačios nustatydamos savo veiksmų kryptį rinkoje, jie nepateikia jokių konkrečių ir dokumentais pagrįstų įrodymų šiam teiginiui pagrįsti.
350
Galiausiai, trečia, galima pažymėti, kad teiginį, jog įmonės ieškovės, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, nėra savarankiškos ekonominiu požiūriu, dar labiau sustiprina, priešingai, nei teigia ieškovai, tai, kad per šį procesą ieškovai arbitražinio nagrinėjimo procedūroje prašė, kad vertinant jų patirtą žalą būtų atsižvelgta ir į šių įmonių patirtą žalą.
351
Šiomis aplinkybėmis ir remiantis šio sprendimo 314 punkte nurodytais jurisprudencijos principais darytina išvada, kad Ioan ir Viorel Micula kartu su įmonėmis ieškovėmis, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, priklauso vienai ir tai pačiai įmonei pagal valstybės pagalbos taisykles.
352
Vis dėlto ieškovai priduria, kad įmonės ieškovės, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, negali būti laikomos nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjomis, nes arbitražo teismas joms neskyrė jokios kompensacijos.
353
Šiuo klausimu bet kuriuo atveju pakanka pažymėti, kad įmonių, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, Komisija nepripažino nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjomis, motyvuojant tuo, kad jos faktiškai gavo naudos iš ginčijamų sumų išmokėjimo. Ji nusprendė, kad šios įmonės buvo naudos gavėjos tik dėl to, kad kartu su kitais ieškovais sudarė bendrą ekonominį vienetą, laikomą įmone pagal valstybės pagalbos taisykles, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 85–91 konstatuojamųjų dalių.
354
Iš šio sprendimo 340–351 punktų matyti, kad Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, jog įmonės, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, kartu su kitais ieškovais sudarė vieną įmonę pagal valstybės pagalbos taisykles.
355
Taigi tikėtina, kad vykdant ar įgyvendinant arbitražo sprendimą ieškovams arbitražinio nagrinėjimo procedūroje sumokėtos sumos tiesiogiai ar netiesiogiai galėjo būti naudingos įmonėms, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys. Taip yra, be kita ko, dėl to, kad Ioan ir Viorel Micula, kurie atlieka tų pačių įmonių skatinimo ir finansinio rėmimo funkcijas, galėjo laikytis nuomonės, jog siekiant ilgalaikio EFDG grupės įmonėms iškelto ekonominio tikslo būtina visas šias sumas ar jų dalį investuoti į šių įmonių finansinį konsolidavimą ar verslo plėtrą.
356
Taigi aplinkybė, kad įmonės ieškovės, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, pagal arbitražo sprendimą arbitražo teismo nebuvo pripažintos priteistos kompensacijos naudos gavėjomis, neturi jokios įtakos jų pripažinimui nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjomis.
357
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šios dalies antrą priekaištą, vadinasi, ir visą tą dalį, taigi ir visą penktąjį pagrindą, reikia atmesti.
6.
Dėl šeštojo pagrindo, grindžiamo teisės klaida susigrąžinant pagalbą
[Praleista]
360
Antroje dalyje ieškovai teigia, kad ginčijamos sumos negali būti susigrąžintos iš tam tikrų ginčijamame sprendime nurodytų subjektų, t. y. byloje T‑704/15 iš Viorel Micula, kuris negali būti laikomas įmone, o trijose sujungtose bylose – iš įmonių ieškovių, kurios nebuvo arbitražo proceso šalys, nes arbitražo sprendime jos nebuvo nurodytos kaip naudos gavėjos.
361
Šiuo klausimu ieškovai priduria, kad ginčijamos sumos gali būti susigrąžintos tik iš tų, kurie realiai gavo iš jų naudos, t. y. iš kai kurių ar visų ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje.
362
Taigi, ieškovų teigimu, Komisija negalėjo konstatuoti, kad jie visi solidariai yra atsakingi už pagalbos grąžinimą; ji turėjo įrodyti, kurie iš jų iš tikrųjų pasinaudojo pagalba.
363
Komisija nesutinka su ieškovų argumentais.
364
Reikia pažymėti, kad pagal Sąjungos teisę nustačiusi, kad pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka, Komisija gali įpareigoti valstybes nares ją susigrąžinti iš gavėjų (2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo Italija ir SIM 2 Multimedia / Komisija, C‑328/99 ir C‑399/00, EU:C:2003:252, 65 punktas).
365
Neteisėtos pagalbos panaikinimas ją susigrąžinant yra logiška jos neteisėtumo konstatavimo pasekmė, ir taip siekiama atkurti prieš tai buvusią padėtį. Šis tikslas pasiekiamas, kai atitinkamą pagalbą, prireikus – su palūkanomis, grąžina jos gavėjas arba, kitaip tariant, įmonės, kurios ja realiai pasinaudojo (2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Komisija / Aer Lingus ir Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P ir C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 89 ir 90 punktai ir 2018 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Transavia Airlines / Komisija, T‑591/15, EU:T:2018:946, 299 punktas). Sugrąžinus pagalbą jos gavėjas praranda rinkoje prieš konkurentus įgytą pranašumą, ir atkuriama prieš pagalbos išmokėjimą buvusi padėtis (2015 m. spalio 1 d. Sprendimo Electrabel ir Dunamenti Erőmű / Komisija, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, 110 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
366
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad ekonominio vieneto sąvoka leidžia identifikuoti įmonę, kuri yra nagrinėjamos pagalbos gavėja, net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keli juridiniai ar fiziniai asmenys (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 17 d. Sprendimo Pollmeier Massivholz / Komisija, T‑89/09, EU:T:2015:153, 122 ir 123 punktus (nepaskelbti Rink.)).
367
Pagalbos susigrąžinimas siekiant atkurti buvusią padėtį iš esmės negali būti laikomas neproporcinga priemone, atsižvelgiant į SESV nuostatų tikslus valstybės pagalbos srityje (žr. 2010 m. kovo 11 d. Sprendimo CELF ir ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, EU:C:2010:136, 54 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Komisija / Aer Lingus ir Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P ir C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 116 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
368
Bendrasis Teismas laikosi nuomonės, kad tikslinga išanalizuoti, pirma, šio pagrindo antrą dalį, susijusią su pagalbos gavėjais, ir, antra, šio pagrindo pirmą dalį, susijusią su pagalbos suma.
a)
Dėl antros dalies, grindžiamos teisės klaida ginčijamame sprendime, kiek jame nurodoma iš kai kurių ieškovų susigrąžinti nagrinėjamą pagalbą
369
Ginčijamo sprendimo 160 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad „Rumunija privalo susigrąžinti visas arbitražo teismo ieškovams priteistos kompensacijos išmokas, nes šios išmokos yra neteisėta ir nesuderinama valstybės pagalba“, ir nusprendė: „[k]adangi penki ieškovai [arbitražinio nagrinėjimo procedūroje] kartu su kitomis atitinkamomis EFDG bendrovėmis sudaro bendrą ekonominį vienetą <…>, [jie] yra solidariai atsakingi už valstybės pagalbos, kurią gavo kuris nors iš jų, grąžinimą Rumunijos valstybei“.
370
Pirmiausia, atsižvelgiant į tai, kad išanalizavus penktojo pagrindo pirmos dalies pirmą priekaištą konstatuota, jog Ioan ir Viorel Micula sudarė vieną ekonominį vienetą, argumentą, kad nagrinėjama pagalbos priemonė negalėjo būti susigrąžinta iš Viorel Micula, kaip teigė ieškovai byloje T‑704/15, reikia atmesti dėl to, kad jis negalėjo būti laikomas įmone pagal valstybės pagalbos taisykles.
371
Be to, nors neteisėtos pagalbos susigrąžinimas, nesant Sąjungos reglamentavimo šioje srityje turi būti vykdomas remiantis taikytinoje nacionalinėje teisėje nustatyta įgyvendinimo tvarka (šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 5 d. Sprendimo Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, 108 punktą), ieškovai bylose T‑624/15 RENV ir T‑694/15 RENV, siekdami užginčyti ginčijamo sprendimo teisėtumą, vis dėlto negali pagrįstai teigti, kad iš Ioan Micula susigrąžinant „[įmonių ieškovių] skolas [būtų] neteisėtai neatsižvelg[ta] į juridinio asmens statusą ir [būtų] pažei[sta] Rumunijos bendrovių teis[ė], įtvirtinta įvairiose direktyvose dėl akcininkų teisių“.
372
Vis dėlto, siekdami užginčyti Komisijos vertinimą ieškovai iš esmės tvirtina, kad ginčijamos sumos galėjo būti susigrąžintos tik iš įmonių, kurios jomis „realiai pasinaudojo“, t. y. tik iš ieškovų arbitražinio nagrinėjimo procedūroje, kurie arbitražo sprendime buvo nurodyti kaip naudos gavėjai. Jie teigia, kad aplinkybė, jog visos įmonės ieškovės priklausė vienam ekonominiam vienetui, jeigu ji teisinga, yra nereikšminga.
373
Savo argumentus ieškovai grindžia 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimu Saxonia Edelmetalle ir ZEMAG / Komisija (T‑111/01 ir T‑133/01, EU:T:2005:166, 113 punktas), taip pat 2005 m. spalio 19 d. Sprendimu Freistaat Thüringen / Komisija (T‑318/00, EU:T:2005:363, 324 punktas), kuriuose pakartota Teisingumo Teismo jurisprudencija, nurodyta šio sprendimo 365 punkte.
374
Vis dėlto, priešingai, nei teigia ieškovai, šio sprendimo 373 punkte minėti sprendimai negali būti kliūtis susigrąžinti pagalbą iš visų bendrą ekonominį vienetą sudarančių subjektų.
375
Viena vertus, bylose, kuriose buvo cituojami šio sprendimo 373 punkte nurodyti sprendimai, kaip šioje byloje, nebuvo nagrinėjami ekonominiai vienetai, sudarantys vieną ir tą pačią įmonę.
376
Kita vertus, kaip nurodyta šio sprendimo 312 punkte, Sąjungos konkurencijos teisėje svarbiausiais laikant įmonių veiksmus, kaip lemiamas kriterijus įtvirtintas elgesio rinkoje vientisumas ir formalus įvairių bendrovių atskyrimas, kurį lemia tai, kad jos turi atskirą teisinį subjektiškumą, negali paneigti tokio vientisumo taikant konkurencijos taisykles.
377
Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš ieškinio penktojo pagrindo analizės ir ypač šio sprendimo 344 ir 355 punktų, Ioan ir Viorel Micula, vykdydami skatinimo ir finansinio rėmimo funkcijas visų EFDG grupės įmonių atžvilgiu, gali leisti šioms įmonėms tiesiogiai ar netiesiogiai pasinaudoti nagrinėjama pagalbos priemone be jokio savarankiško šių įmonių sprendimo. Grąžinus ginčijamą pagalbą, bendras ekonominis vienetas, kurį sudaro visi ieškovai, praranda rinkoje turėtą pranašumą prieš savo konkurentus ir atkuriama padėtis, buvusi iki pagalbos išmokėjimo.
378
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šią dalį reikia atmesti.
[Praleista]
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Sujungti bylas T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV ir T‑704/15 RENV, kad būtų bendrai priimtas sprendimas.
2.
Atmesti ieškinius.
3.
European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic Distilleries SA, Ioan ir Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import‑Export SRL ir West Leasing SRL, anksčiau – West Leasing International SRL, padengia savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas bylose T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ir C‑638/19 P.
4.
Vokietijos Federacinė Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas bylose T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ir C‑638/19 P.
5.
Ispanijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas bylose T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ir C‑638/19 P.
6.
Latvijos Respublika padengia savo išlaidas bylose T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ir C‑638/19 P.
7.
Vengrija padengia savo bylinėjimosi išlaidas bylose T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ir C‑638/19 P.
8.
Lenkijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas bylose T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV ir C‑638/19 P.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Paskelbta 2024 m. spalio 2 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.
(
1
)	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.