61994CC0157_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Komissio vaatii neljässä kanteessaan, joita käsittelen johdonmukaisuuden vuoksi yhdessä, yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että vastaajana olevat Alankomaiden kuningaskunta, Italian tasavalta, Ranskan tasavalta ja Espanjan kuningaskunta eivät ole noudattaneet EY:n perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan (Alankomaiden kuningaskunnan osalta vain 30 ja 37 artiklan) mukaisia velvoitteitaan ja että lisäksi Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista ja perustamissopimuksen mukautuksista tehdyn asiakirjan (EYVL 1985, L 302, jäljempänä liittymisasiakirja) 48 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska ne ovat antaneet sähkön (Ranskan tasavallan osalta lisäksi maakaasun) tuontia (Ranskan tasavallan, Espanjan kuningaskunnan ja Italian tasavallan osalta lisäksi vientiä) koskevia yksinoikeuksia.
Näissä asioissa väliintulohakemuksen on esittänyt Yhdistynyt kuningaskunta, joka vaatii kanteiden hyväksymistä, Irlanti, joka vaatii kanteiden hylkäämistä, sekä Ranskan tasavalta, joka vaatii, että Espanjan kuningaskuntaa, Italian tasavaltaa ja Alankomaiden kuningaskuntaa vastaan nostetut kanteet on hylättävä.
Pelkästään näiden kanteiden kohteena olevien seikkojen kuvaileminen on riittävää kanteiden yhteydessä esille tulevien ongelmien poikkeuksellisen mielenkiinnon osoittamiseksi. Kun yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään tulkitsemaan ja soveltamaan perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan (sekä, kuten myöhemmin osoitan, myös 90 artiklan 2 kohdan) määräyksiä energia-alan kaltaisella alalla, sitä ehkä ensimmäistä kertaa pyydetään näin suoraan lausumaan, onko se tapa, jolla käsite julkiset palvelut ymmärretään tietyissä jäsenvaltioissa (tai suurimmassa osassa jäsenvaltioita) yhteensoveltuva tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevan perustavanlaatuisen periaatteen kanssa, ainakin siltä osin kuin kyse on tietyistä ratkaisevan tärkeistä näkökohdista.
I Asiaa koskevat yhteisön oikeussäännöt
1 Kysymys energian yhteismarkkinoiden luomisesta oli yhteisössä esillä hyvin aikaisin huolimatta siitä, että Euroopan talousyhteisön perustamissopimukseen, sellaisena kuin se oli voimassa alkuperäisessä muodossaan,(1) ei sisältynyt erityisiä tätä alaa koskevia määräyksiä. Jo vuonna 1964 jäsenvaltioiden hallitukset sopivat "energiaongelmia koskevassa päätöspöytäkirjassa"(2) tarpeesta luoda energia-alan yhteismarkkinat, ja ne määrittelivät samassa asiakirjassa suuret linjat, joiden perusteella tämä politiikka oli määriteltävä, sekä tavoitteet, jotka sillä oli saavutettava. Komissio esitti neuvostolle vielä 18.12.1968 asiakirjan, jonka otsikkona oli "Yhteisön energiapolitiikan ensimmäiset suuntaviivat" ja joka oli ensimmäinen yritys määritellä yksityiskohtaisesti yhteisen energiapolitiikan puitteet, sen yhteydessä esille nousevat pääasialliset ongelmat ja keinot, joita yhteisöjen toimielimillä oli ongelmien ratkaisemiseksi.
2 Nämä ensimmäiset toimenpiteet jäivät pitkään tuloksettomiksi. Ongelma nousi uudelleen esiin paljon myöhemmin sen jälkeen, kun Eurooppa oli yhdessä muun maailman kanssa joutunut kokemaan kaksi öljykriisiä vuosina 1973 ja 1979. Yhtenäisasiakirjalla perustamissopimukseen lisätty 8 a artikla muodostui tällöin uudeksi lähtökohdaksi; kun 31.12.1992 tapahtuva sisämarkkinoiden integroituminen oli näköpiirissä, kysymys energian sisämarkkinoiden luomisesta tuli väistämättömästi uudelleen esityslistalle. Vain muutama kuukausi Euroopan yhtenäisasiakirjan allekirjoittamisen jälkeen ja jopa ennen sen voimaantuloa neuvosto asetti 16.9.1986 tekemässään päätöslauselmassa(3) yhteisön energiapolitiikan tavoitteeksi muun muassa "lisätä kaupan esteiden poistamisesta johtuvan energian sisämarkkinoiden integraatiota, jotta toimitusvarmuutta voidaan edistää, kustannuksia vähentää ja taloudellista kilpailukykyä parantaa" (5 kohdan d alakohta). Komissio puolestaan julkaisi 2.5.1988 työasiakirjan nimeltään "Energian sisämarkkinat",(4) jossa sen jälkeen, kun siinä ensin korostetaan energian sisämarkkinoiden luomisen edellyttävän kaikkien voimassa olevien alaa koskevien yhteisön oikeussääntöjen ankarampaa soveltamista, todetaan nimenomaisesti, että sähkön ja maakaasun tuontia ja vientiä koskevia monopoleja on valvottava näiden oikeussääntöjen valossa.
3 Komissio teki samanaikaisesti joukon lainsäädäntöaloitteita tavoitteenaan poistaa yhdenmukaistamissäännöksillä ainakin tiettyjä esteitä, joita energian sisämarkkinoiden luominen oli kohdannut. Tällä tavoin annettiin 29.6.1990 yhteisön menettelyn toteuttamiseksi kaasusta ja sähköstä teollisilta käyttäjiltä perittävien hintojen avoimuuden takaamiseksi neuvoston direktiivi 90/377/ETY,(5) 29.10.1990 runkoverkkojen kautta tapahtuvasta sähkönsiirrosta neuvoston direktiivi 90/547/ETY(6) ja 31.5.1991 verkkojen kautta tapahtuvasta maakaasun siirrosta neuvoston direktiivi 91/296/ETY.(7)
4 Komission 24.2.1992 esittämien direktiiviehdotusten soveltamisala on huomattavasti laajempi. Näiden ehdotusten, jotka sisältävät sähkön(8) ja maakaasun(9) sisämarkkinoiden perustamisen toisen, edellä (3 kohdassa) mainittujen direktiivien antamista seuraavan vaiheen, kaikkein kunnianhimoisin tavoite, kuten niiden perustelukappaleista ilmenee, on se, että niissä otetaan käyttöön joukko säännöksiä, joiden tarkoituksena on tietyin edellytyksin ja tietyin rajoituksin antaa sähkön ja maakaasun tuottajille ja näiden asiakkaille (tai ainakin joillekin niistä) oikeus päästä käyttämään sekä jäsenvaltioissa olevia verkkoja, joita käytetään sähkön tai maakaasun siirtämiseen tuotantopaikalta jakelupaikalle tai loppukäyttäjille (siirtoverkot), että jäsenvaltioissa olevia verkkoja, joita myöten jakelija toimittaa edellä mainitut energianlähteet loppukäyttäjille (jakeluverkot). Näihin direktiiviehdotuksiin sisältyvien säännösten logiikka on selvä: sen hyväksyminen, että tuottajilla, jakelijoilla ja loppukäyttäjillä on oikeus päästä käyttämään siirto- ja jakeluverkkoja (joiden ulkopuolella sähkön ja maakaasun kauppa on luonnollisesti mahdotonta), on ehdoton edellytys sellaisen tilanteen luomiselle, jossa sähkö- ja maakaasualoilla vallitsee tosiasiallinen kilpailu, koska tämä tekee mahdolliseksi sen, että jakelija tai loppukäyttäjä voi hankkia sähköä tai maakaasua valitsemaltaan tuottajalta riippumatta siitä, minne yhteisön alueelle tuottaja on sijoittautunut. On kuitenkin myös selvää, että niissä jäsenvaltioissa, joissa on annettu siirto- ja jakeluverkkojen käyttämistä koskevia yksinoikeuksia, on tällaisen pääsyoikeuden antamiseksi harkittava uudelleen tiettyjä energia-alan organisaatiota ja toimintaa koskevia perusperiaatteita, jotka koskevat monia seikkoja verkkojen turvallisuuden suojelusta aina energiatarpeiden pitkän aikavälin suunnitteluun. Tämän vuoksi ei ole yllättävää, että komission ehdotuksista, sellaisina miksi ne olivat tällä välin muodostuneet,(10) neuvoteltiin edelleen neuvostossa silloin, kun tätä asiaa koskeva suullinen käsittely pidettiin.(11)
5 Miten nyt esillä oleva kanne liittyy energian sisämarkkinoiden luomiseen? Komissio pyytää näillä kanteilla yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että siitä riippumatta, missä vaiheessa oltiin johdetun oikeuden valmistelussa sähkö- ja maakaasualalla, vastaajina olevilla jäsenvaltioilla on kuitenkin velvollisuus kumota tietyt näitä aloja koskevat kansalliset oikeussäännöt eli ne, joissa annetaan sähkön (ja Ranskan osalta myös maakaasun) tuontia (ja Ranskan, Espanjan ja Italian osalta myös vientiä) koskevia yksinoikeuksia. Komission mukaan nämä oikeussäännöt ovat myös itse perustamissopimuksen tiettyjen määräysten vastaisia, erityisesti sen 30 ja 34 artiklan (näillä määräyksillä kielletään jäsenvaltioiden väliset tuonnin ja viennin määrälliset rajoitukset sekä kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet) sekä 37 artiklan 1 kohdan vastaisia. Perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: "Jäsenvaltiot mukauttavat kaupallisia valtion monopolejaan asteittain niin, että tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa ei siirtymäkauden jälkeen syrjitä jäsenvaltioiden kansalaisia. Tämän artiklan määräyksiä sovelletaan kaikkiin toimielimiin, joiden välityksellä jäsenvaltio lain nojalla tai tosiasiallisesti suoraan tai välillisesti valvoo tai ohjaa jäsenvaltioiden välistä tuontia tai vientiä taikka olennaisesti vaikuttaa siihen. Näitä määräyksiä sovelletaan myös monopoleihin, jotka perustuvat valtion myöntämään yksinoikeuteen." Tältä osin on syytä huomata, että komissio on katsonut aiheelliseksi korostaa kunkin edellä jo mainitun direktiiviehdotuksen johdanto-osassa, ettei niiden sisällöllä ole "vaikutusta perustamissopimuksen määräysten soveltamiseen". Jos komission kanne hyväksytään, vastaajina olevien jäsenvaltioiden on yhteisöjen tuomioistuimen tuomiota kokonaisuudessaan noudattaakseen poistettava tai ainakin muutettava radikaalisti myös muita yksinoikeuksia, jotka ovat voimassa kyseessä olevalla alalla. Tämän oikeusriidan komission kannalta myönteisen ratkaisun pitkäaikaisista seurauksista keskeisin olisi varmasti se, että ratkaisusta seuraisi vastaajina olevia jäsenvaltioita koskeva velvollisuus varmistaa, että niillä jakelijoilla tai loppukäyttäjillä, jotka haluavat tuoda tai viedä sähköä tai maakaasua, on tavalla tai toisella pääsy siirto- tai jakeluverkkoihin. Komission mukaan eräs keskeisimmistä esteistä (ellei kaikkein keskeisin este) energia-alan sisämarkkinoiden luomiselle voitaisiin tällä tavoin poistaa.
II Tutkittavaksi ottaminen
6 Ranskan tasavalta (joka tältä osin korostaa joka tapauksessa jättävänsä asian yhteisöjen tuomioistuimen harkintaan) pohtii sitä, onko komission sitä vastaan nostama kanne otettava tutkittavaksi, ja väittää, että komissio on esittänyt Ranskan oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä esittämiä eräitä perusteluja koskevan perustellun kantansa vasta kanteessaan, että tämän kanta poikkeaa huomattavasti komission perustellussa lausunnossa esittämästä kannasta ja että tämän vuoksi komissio ei ole ottanut huomioon perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisen menettelyn tavoitetta rikkoen siten vastaajana olevan jäsenvaltion oikeutta perustella omaa kantaansa. Ranskan tasavalta väittää erityisesti seuraavaa:
a) Ranskan hallitus oli viralliseen huomautukseen vastatessaan todennut, että sähkön ja maakaasun tuontia ja vientiä koskevilla monopoleilla pyrittiin maan tarvitsemien energianlähteiden toimitusten varmistamiseen ja että niitä voitiin siten perustella yleiseen turvallisuuteen liittyvillä syillä perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Siltä osin kuin tämä väite koskee sähköä, komissio on perustellussa lausunnossaan todennut, että tähän artiklaan ei voida vedota, ja selittänyt syyt, joiden vuoksi kyseisten monopolien poistaminen ei komission mukaan voi vaarantaa toimitusvarmuutta. Ranskan hallituksen mukaan komission kanteessaan tämän kysymyksen osalta esittämät perustelut ovat täysin erilaiset, koska komissio myöntää kanteessaan sähkön toimitusjärjestelmää koskevan keskitetyn valvonnan tarpeellisuuden katsoen kuitenkin, että toimitusvarmuus voidaan varmistaa vähemmän rajoittavilla tavoilla kuin tuontia ja vientiä koskevilla monopoleilla. Maakaasun osalta komissio kiistää kanteessaan sen, että tuontia koskevan monopolin ja toimitusvarmuuden välillä on yhteys, vedoten perusteluihin, joista joitakin (kaasun melko merkittävä tuotanto yhteisössä; vaihtoehtoisten toimituslähteiden puuttuminen keskipitkällä aikavälillä niiden maiden osalta, jotka vievät kaasua yhteisöön; Ranskan vähäisempi riippuvuus kaasusta kuin öljystä, jonka tuonti on vapaata) ei ole esitetty oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä.
b) Ranskan hallitus on viralliseen huomautukseen vastatessaan vedonnut myös perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaan väittäen, että kyseessä olevat monopolit ovat perusteltuja ottaen huomioon se, että niille toimielimille, joille monopolit oli annettu, on annettu tehtäväksi tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja. Perustellussa lausunnossa nämä väitteet on kumottu perustelulla, jonka mukaan mainittuun määräykseen ei tässä asiassa voida vedota, koska se koskee vain ja yksinomaan perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yritysten toimintaa. Vastaajana olevan jäsenvaltion mukaan komissio myöntää kanteessaan ensimmäistä kertaa, että perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus uskoa näille yrityksille rajoitettuja yksinoikeuksia tai joissakin tapauksissa poistaa kilpailu sillä edellytyksellä, että se on välttämätöntä yrityksille uskottujen erityistehtävien hoitamiseksi, ja pohtii pitkään niitä arviointiperusteita, joiden perusteella voidaan määritellä, onko tämä edellytys täyttynyt vai ei.
Katson, että nämä Ranskan hallituksen väitteet on hylättävä.
7 Kuten useita kertoja(12) on todettu, perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisessa oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä pyritään antamaan jäsenvaltiolle tilaisuus mukautua yhteisön oikeudessa niille asetettuihin velvoitteisiin tai laatia tehokkaasti puolustuksensa komission esittämiä väitteitä vastaan. Perustellussa lausunnossa, jolla tämä menettely päätetään, on siten määriteltävä oikeusriidan kohde mahdollisimman selkeästi ja täydellisesti; toisin sanoen sen on sisällettävä kaikki tarvittavat seikat, jotta asianomainen jäsenvaltio voi ymmärtää ne aineelliset(13) ja oikeudelliset(14) perusteet, joille komissio perustaa kantansa, jonka mukaan kyseinen jäsenvaltio ei ole noudattanut velvoitteitaan. Jos perusteltu lausunto täyttää nämä edellytykset, komission kanne on otettava tutkittavaksi, vaikka siihen sisältyviä tosiasioita koskevia perusteluja (jotka liittyvät tilannetta koskeviin tosiseikkoihin tai siihen toimintaan, jolla komissio katsoo vastaajana olevan jäsenvaltion rikkovan velvoitteitaan) tai oikeudellisia perusteluja (jotka liittyvät niiden yhteisön oikeuden säännösten tulkintaan, joita komission mukaan on rikottu) on täydennetty perustellussa lausunnossa esitettyihin perusteluihin verrattuna; perustelujen täydentäminen tällä tavoin ei luonnollisestikaan saa merkitä sitä, että asiaa koskevaa oikeudellista perustaa tai tosiasiaperustaa, sellaisina kuin ne on määritelty perustellussa lausunnossa, muutetaan tai laajennetaan.(15)
8 Nyt esillä olevassa asiassa ne perustellun lausunnon ja kanteen väliset erot, joihin Ranskan hallitus vetoaa, eivät muuta tai laajenna oikeusriidan kohdetta, sellaisena kuin se on määritelty oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä; sitä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, josta Ranskan tasavaltaa perustellussa lausunnossa syytetään, ei ole kanteessa muutettu olennaisilta osin sen paremmin tosiseikkojen (julkisille yhteisöille annettujen sähkön ja kaasun tuontia ja vientiä koskevien yksinoikeuksien voimassa pitäminen) kuin oikeudellisten seikkojenkaan (perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan rikkominen) osalta, minkä vuoksi asianomaisella jäsenvaltiolla on oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä ollut tilaisuus esittää tehokkaasti kantansa oikeusriitaan liittyvistä olennaisista seikoista. Tältä osin on todettava seuraavaa:
a) Ranskan hallituksen sen perustelun osalta, jonka mukaan tarve varmistaa toimitukset on seikka, jolla sähkön ja maakaasun tuontia koskevien yksinoikeuksien antaminen voidaan perustamissopimuksen 36 artiklan määräysten mukaisesti perustella, komission perustelut (eli Ranskan hallituksen väitteiden hylkääminen sillä perusteella, että toimitusvarmuus voidaan taata muulla tuontia vähemmän rajoittavalla tavalla) on perustellussa lausunnossa esitetty keskeisiltä osiltaan riittävän selkeästi. Näitä perusteluja on kanteessa vain täsmennetty sähkön osalta siten, että komissio on ilmoittanut ne seikat, jotka sen mukaan kuuluvat käsitteeseen "toimitusvarmuus", ja väittänyt, ettei riidanalaisten yksinoikeuksien poistamisella vaikuteta yhteenkään näistä seikoista, ja maakaasun osalta siten, että komissio on näyttänyt toteen tiettyjä markkinatilanteeseen liittyviä tosiseikkoja.
b) Ranskan hallituksen perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaa koskevan perustelun osalta on selvää, että vaikka komissio on perustellussa lausunnossa vain väittänyt, ettei tämä määräys koske perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan vastaisia kansallisia toimenpiteitä vaan vain 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yritysten perustamissopimuksen vastaista toimintaa, komissio on kanteessa lisännyt, että vaikka katsottaisiinkin, että 90 artiklan 2 kohdalla voitaisiin perustella perustamissopimuksen 30 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen vastaisia kansallisia toimenpiteitä, olisi kuitenkin arvioimalla näitä toimenpiteitä suhteellisuusperiaatteen valossa näytettävä toteen, että toimenpiteet ovat välttämättömiä, jotta yritykset, joiden hyväksi ne on toteutettu, voivat hoitaa niille uskotut erityistehtävät. Tämä jälkimmäinen väite (johon vedotaan vain toissijaisesti; komission perustellussa lausunnossaan esittämä väite on myös komission kanteen keskeisin väite, ja sillä pyritään osoittamaan vääräksi Ranskan hallituksen perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaan liittyvät väitteet) ei kuitenkaan muuta sen rikkomisen tosiasiallista tai oikeudellista perustaa, josta vastaajana olevaa jäsenvaltiota syytetään, eikä muutenkaan vaikuta tämän valtion puolustautumisoikeuksiin, koska sillä pyritään nimenomaan osoittamaan vääräksi puolustautumisperuste, johon tämä valtio on itse vedonnut. Vastaajana oleva jäsenvaltio on lisäksi perusteltuun lausuntoon vastatessaan viitannut kysymykseen siitä, miltä osin riidanalaiset yksinoikeudet olivat välttämättömiä, jotta ne yritykset, joiden hyväksi nämä toimenpiteet on toteutettu, voivat hoitaa niille uskottuja erityistehtäviä ja varmistaa (ks. em. asiakirjan s. 15), että "kaupan valvominen on teknisesti ja taloudellisesti välttämätöntä näiden tehtävien hoitamiseksi". Siten, vaikka katsottaisiinkin, että komissio ei olisi voinut vedota tähän kysymykseen kanteessaan käsittelemättä sitä aikaisemmin perustellussa lausunnossaan, ei kuitenkaan voida katsoa, että vastaajana olevan jäsenvaltion puolustautumisoikeuksia ei olisi otettu huomioon, koska tämä valtio oli oikeudenkäyntiä edeltävästä menettelystä lähtien olettanut, että edellä mainittu kysymys olisi eräs oikeusriidan osa.(16)
9 Mielestäni on tarpeen käsitellä hyvin lyhyesti vielä yhtä kysymystä ennen kanteen pääasian tarkastelua.
Espanjan hallitus väittää asiassa C-160/94 esittämässään vastineessa, että jäsenvaltioiden energia-alalla harjoittamien politiikkojen moninaisuus sekä tämän alan organisoinnissa tehdyt monenlaiset ratkaisut huomioon ottaen energia-alan (ja erityisesti sähköalan) todellisten sisämarkkinoiden luominen edellyttää sitä, että alaa koskevia asianomaisten jäsenvaltioiden säännöksiä on yhdenmukaistettu tai muutettu ja että kaupan vapauttamiseen edellä mainituilla aloilla liittyvät tekniset ongelmat on lisäksi ratkaistu. Espanjan hallitus lisää, että energia-alan sisämarkkinoiden luomiseksi on siksi huomattavasti parempi toteuttaa lainsäädännöllisiä toimenpiteitä kuin vapauttaa nämä markkinat täydellisesti ja ilman valvontaa, mitä komissio kanteessaan vaatii. Espanjan hallituksen mukaan tämä pitää paikkansa erityisesti, koska komission ehdotuksen sähkön sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskevaksi neuvoston direktiiviksi (mainittu edellä 4 kohdassa) perustelukappaleista ilmenee suoraan, että myös komission käsityksen mukaan markkinoiden täydellinen vapauttaminen voidaan toteuttaa vain asteittain.
10 Ranskan tasavalta epäilee myös sitä vastaan nostetun kanteen tavoitteita. Asiassa C-159/94 jättämässään vastineessa se toteaa, että kanteessa on kyse yksinomaan sähkön ja kaasun tuontia ja vientiä koskevista yksinoikeuksista, mutta nämä alat on Ranskassa kuitenkin järjestetty siten, että näiden yksinoikeuksien poistamisessa ei ole mitään mieltä, mikäli muita voimassa olevia yksinoikeuksia (erityisesti siirtoa koskevia yksinoikeuksia) ei poisteta. Ranskan tasavalta lisää, että tältä osin on merkillepantavaa, että komission ehdotuksissa sähkön ja maakaasun sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskeviksi neuvoston direktiiveiksi näiden tuotteiden tuonti- ja vientijärjestelmiä ei säännellä erillään muista kysymyksistä vaan yhdessä kyseessä olevia aloja koskevien muiden kysymysten kanssa. Italian tasavalta tekee vastaavia huomioita huomautuksissaan, jotka se on esittänyt väliintulokirjelmästä, jonka Yhdistynyt kuningaskunta on jättänyt tukeakseen komission Italiaa vastaan nostaman kanteen vaatimuksia.
11 Vaikka olisi katsottava, että edellä esitetyillä, nostettujen kanteiden soveltuvuutta koskevilla epäilyillä pyritään osoittamaan, että nämä kanteet on jätettävä tutkimatta, tältä osin esitetyt perustelut on kuitenkin hylättävä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksella luodun toimielinten välisen tasapainon takia yhteisöjen tuomioistuin ei voi tutkia, mitä tavoitteita perustamissopimuksen 169 artiklan nojalla sen käsiteltäväksi saatetulla jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevalla kanteella tavoitellaan; jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostamisen soveltuvuutta yhteisöjen tuomioistuimessa voi arvioida vain komissio, ja tämä kanne on luonteeltaan täysin objektiivinen.(17) Tästä näkökulmasta katsottuna komission ehdotuksilla sähkön ja maakaasun sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskeviksi neuvoston direktiiveiksi ei voi olla mitään vaikutusta. Se seikka, että yhdenmukaistamista koskevat neuvottelut olivat käynnissä neuvostossa näitä kanteita nostettaessa, taikka neuvostossa neuvotteluiden kohteena olleiden asiakirjojen sisältö eivät vapauta jäsenvaltioita niistä velvoitteista, jotka niitä mahdollisesti koskevat niiden säännösten ja määräysten perusteella, joka koskevat kyseisiä aloja näiden asiakirjojen voimaantuloon asti.(18)
III Pääasia
A Perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artikla
a) Ovatko sähkön ja maakaasun kaltaiset energiamuodot "tavaroita"?
12 Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tulkitaan laajasti käsitettä "tavarat", sellaisena kuin tätä termiä käytetään perustamissopimuksen I osastossa. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa komissio vastaan Italia 10.12.1968 antamassaan tuomiossa, perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten mukaisina "tavaroina" on pidettävä "tavaroita, jotka voidaan arvioida rahassa ja jotka voivat sellaisenaan olla liiketoimien kohteena".(19) Asiassa komissio vastaan Belgia 9.7.1992 antamassaan tuomiossa,(20) jossa yhteisöjen tuomioistuin käsitteli kysymystä siitä, ovatko jätteet, jotka eivät ole kierrätyskelpoisia, "tavaroita" edellä tarkoitetulla tavalla, yhteisöjen tuomioistuin vastasi kysymykseen myöntävästi ja totesi (26 kohta), että "rajan yli kaupallisessa tarkoituksessa siirretyt tavarat kuuluvat 30 artiklan soveltamisalaan riippumatta kaupan luonteesta".
13 On totta, että sähkön ja maakaasun erityiset fyysiset ominaisuudet huomioon ottaen voidaan kysyä, miltä osin nämä energiamuodot ovat edellä tarkoitetulla tavalla "tuotteita" tai "esineitä", jotka siten kuuluvat perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan(21) soveltamisalaan. Yhteisöjen tuomioistuimella ei näytä milloinkaan olleen tällaisia epäilyjä. Jo asiassa Costa vastaan ENEL 15.7.1964 antamassaan tuomiossa(22) yhteisöjen tuomioistuin myönsi välillisesti, että sähkö kuuluu jäsenvaltioiden välisten määrällisten rajoitusten poistamista koskevien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan. Se vahvisti tämän kannan nimenomaisesti asiassa Almelo ym. 27.4.1994 antamassaan tuomiossa.(23) Kyseisen tuomion 28 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että "yhteisön oikeudessa taikka kansallisissa lainsäädännöissä ei ole kiistetty sitä, että sähkö on perustamissopimuksen 30 artiklassa tarkoitettu tavara", mikä ilmenee tuomion saman kohdan mukaan myös siitä, että sähköä pidetään tavarana myös yhteisöjen tullinimikkeistössä.
14 Italian tasavalta, joka vastaajina olevista jäsenvaltioista ainoana kiistää sähkön kuulumisen käsitteen "tavara" piiriin, väittää, että asiassa Almelo ym. annetun tuomion edellä mainittu kohta ei perustu sähkön fyysisiä ominaisuuksia tai niitä olosuhteita, joissa sähköä tuotetaan, siirretään, jaellaan ja kulutetaan, koskevaan riittävään analyysiin. Italian tasavalta katsoo edelleen, että näiden seikkojen syvällisempi analyysi johtaa päätelmään, jonka mukaan sähkön tuonti ja vienti ovat toimenpiteitä, joita koskevat pikemminkin palvelujen vapaata tarjoamista kuin tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevat määräykset. Sähkö on aineetonta ainetta, sitä ei voida varastoida, ja taloudelliselta kannalta sitä ei ole olemassa itsenäisesti, koska ei voida katsoa, että sähköä voitaisiin käyttää sen sovellutuksista erillään. Lisäksi sähkön tuonti ja vienti ovat sähköverkon käyttämiseen liittyviä yksinkertaisia toimia, joiden on välttämättä katsottava kuuluvan käsitteen "palvelujen tarjoaminen" piiriin. Sitä paitsi Italian hallituksen mukaan asioissa Schindler ja ERT annetuista tuomioista ilmenee, että toimet, jotka käsittävät tavaran tuonnin tai viennin ja joiden ainoana päämääränä on suorittaa tietty palvelu, kuuluvat palvelujen tarjoamisen alaan, eivätkä ne tämän vuoksi kuulu tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten soveltamisalaan. Italian tasavalta lisää, että se seikka, että Italian lainsäädännössä on katsottu tarpeelliseksi antaa säännöksiä, joiden mukaan sähköä pidetään oikeudellisen fiktion avulla "irtaimena omaisuutena", osoittaa selvästi, että sähkön katsominen "tavaraksi" ei ole lainkaan itsestään selvää.
15 Näitä väitteitä ei voida hyväksyä. Olivatpa ne syyt, joiden vuoksi Italian lainsäädännössä sähkön katsotaan nimenomaisesti olevan "irtainta omaisuutta", mitkä tahansa, on kuitenkin niin, että yhteisön oikeudessa, ottaen huomioon se, että perustamissopimuksen 60 artiklasta käy suoraan ilmi käsitteen "palvelu" olevan luonteeltaan toissijainen käsitteeseen "tavara"(24) verrattuna, sellaisen palvelun olemassaolo, jota ilman esinettä ei voida käyttää, ei ole riittävä seikka, jotta sen perusteella voitaisiin katsoa, ettei esine ole "tavara", jos sopimuspuolten kannalta se kuitenkin on toimenpiteen pääasiallinen kohde. Tästä näkökulmasta katsoen on huomautettava, että erityisominaisuuksistaan huolimatta sähkö voi olla ja tosiasiassa on sellaisten kaupallisten toimien kohde, joissa sopimuspuolet (esimerkiksi jakelija tai loppukäyttäjä) katsovat sen olevan hyödyke, joka ei ainoastaan säily itsenäisenä suhteessa erilaisiin toimenpiteisiin, joita sen tuottamisen jälkeen tarvitaan sen siirtämiseen, jakeluun ja kulutukseen, vaan se on näissä toimenpiteissä pääasiallinen seikka muiden ollessa liitännäisiä seikkoja.
16 Asiassa Schindler tai asiassa ERT annettuihin tuomioihin, joihin Italian hallitus tältä osin vetoaa, ei sisälly seikkoja, jotka voisivat tätä kantaa horjuttaa. Asiassa Schindler 24.3.1994 annetun tuomion(25) tosiseikat eroavat perusteellisesti nyt esillä olevan asian tosiseikoista. Asiassa Schindler yhteisöjen tuomioistuimelle esitettiin ennakkoratkaisupyyntö, joka koski kysymystä siitä, kuuluivatko arpajaiset ainakin osittain 30 artiklan soveltamisalaan, koska ne edellyttävät tarvikkeiden lähettämistä toiseen jäsenvaltioon ja sitä, että ne ovat käytettävissä siellä. Yhteisöjen tuomioistuin vastasi kysymykseen kieltävästi ja totesi (22 kohta), että näitä toimenpiteitä ei voida toteuttaa erillään arpajaistoiminnasta, johon ne liittyvät ja joka on "palvelu" perustamissopimuksen määräyksissä tarkoitetulla tavalla, sillä nämä toimenpiteet eivät ole päämäärä sinänsä, vaan niiden avulla tuontijäsenvaltion asukkaat voivat osallistua arpajaisiin.(26) Mielestäni asiassa Schindler annetussa tuomiossa tarkoitetun toiminnan sekä toiminnan, johon kuuluu jakeluun tai kulutukseen tarkoitetun sähkön tuonti tai vienti, väliset erot ovat selkeät. Viimeksi mainitun toiminnan osalta kaupankäynnin tavoitteena on sähkön ostaminen tai myyminen ilman, että tämän tavoitteen itsenäisyyteen (eli siihen, että tavoitetta pidetään päämääränä sinänsä) vaikuttaa vähäisimmässäkään määrin se seikka, että asianomaisten on mahdollisesti otettava vastaan maksullisia palveluja tavoitteen saavuttamiseksi. Asiassa ERT 18.6.1991 antamassaan tuomiossa,(27) muistutettuaan ensin sen 14 kohdassa, että kaikki televisiolähetysten lähettämiseen käytettyjä tuotteita koskeva liiketoiminta kuuluu tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen alaan, ja vahvistettuaan näin asiassa Sacchi antamansa tuomion,(28) yhteisöjen tuomioistuin katsoi (15 ja 16 kohta), että samalle yritykselle annettujen televisiolähetysten lähettämistä koskevien palvelujen tarjoamista koskevan yksinoikeuden käyttämisessä tarvittavien materiaalien ja tuotteiden tuontia koskevan yksinoikeuden antaminen ei ole tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, jos tästä ei välittömästi tai välillisesti seuraa syrjintää kotimaisten tuotteiden ja tuontituotteiden välillä jälkimmäisten vahingoksi. Toteamuksen, jonka mukaan tavaroiden tuontia koskeva yksinoikeus, joka on annettu palvelujen tarjoamista koskevaan yksinoikeuteen liittyen, ei sinällään ole vaikutukseltaan vastaava toimenpide, ei kuitenkaan voida mitenkään katsoa merkitsevän sitä, että tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien säännösten ja määräysten soveltamisalasta voitaisiin sulkea pois sellaisten tavaroiden tuontiin tai vientiin liittyvä toiminta, joiden osto tai myynti liittyy palvelujen tarjoamiseen tai edellyttää palvelujen tarjoamista silloin, kun kyseinen osto tai myynti on itsessään sellainen tavoite, jonka itsenäisyys säilyy myös suhteessa edellä mainittuun palveluun, kuten tilanne on sähkön tuonnin ja viennin osalta.(29)
17 Sähkö ja maakaasu ovat siten "tavaroita" perustamissopimuksen I osastossa tarkoitetulla tavalla, ja sellaiset toimet kuin näiden energiamuotojen tuonti- ja vientitoimet kuuluvat tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan.
b) Rikotaanko kyseessä olevien yksinoikeuksien voimassapitämisellä 30, 34 ja 37 artiklaa?
aa) 30 ja 34 artiklan sekä 37 artiklan välinen yhteys
18 Koska komissio pyytää yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että vastaajina olevat jäsenvaltiot eivät ole noudattaneet 30 artiklan (sekä Ranska, Espanja ja Italia lisäksi 34 artiklan) eivätkä 37 artiklan mukaisia velvoitteitaan, esiin nousee välittömästi kysymys 30 ja 34 artiklan sekä 37 artiklan välisestä yhteydestä. Onko mahdollista, että kyseisillä yksinoikeuksilla rikotaan sekä 30 ja 34 artiklaa että 37 artiklaa, vai onko näiden yksinoikeuksien yhteensoveltuvuutta perustamissopimuksen kanssa arvioitava vain suhteessa 37 artiklaan tämän määräyksen erityisluonne huomioon ottaen?
19 On selvää, että kysymys perustamissopimuksen 37 artiklan ja muiden sen määräysten välisestä yhteydestä ei nouse esiin yhteisöjen tuomioistuimessa nyt ensimmäistä kertaa. Jo 1960-luvulla julkisasiamies Gand totesi asiassa Albatros 4.2.1965 esittämässään ratkaisuehdotuksessa,(30) että kansallisen tuomioistuimen esittämiin niihin ennakkoratkaisukysymyksiin vastaamiseksi, jotka koskivat sitä, edellytettiinkö yhtäältä 30, 31, 32 ja 33 artiklassa ja toisaalta 37 artiklassa niiden täsmällisen merkityksen mukaan sitä, että näiden määräysten soveltamisalaan kuuluvat kansalliset toimenpiteet poistettiin sellaisenaan vuonna 1959, jolloin pääasian riidanalaiset tosiseikat tapahtuivat, oli tarpeen tutkia 37 artiklan ja jäsenvaltioiden välisten määrällisten rajoitusten poistamista koskevan perustamissopimuksen luvun muiden määräysten välistä yhteyttä. Julkisasiamiehen mukaan on olemassa kaksi mahdollista ratkaisua. Joko 37 artiklassa tarkoitettujen kaupallisten valtion monopolien osat on analysoitava joka kerta erikseen, jotta niitä voidaan tämän jälkeen arvioida 30 ja 36 artiklan valossa, tai sitten 37 artiklaa on pidettävä ainoana määräyksenä, jota sovelletaan kaupallisiin valtion monopoleihin. Kyseisen ratkaisuehdotuksen mukaan jälkimmäinen vaihtoehto ei sulje kokonaan pois 30-36 artiklan määräysten soveltamisen mahdollisuutta, vaan tämä johtaisi kyseisten artiklojen soveltamiseen 37 artiklan kautta ja siltä osin, kuin 37 artiklassa viitataan niihin. Julkisasiamies totesi kannattavansa jälkimmäistä ratkaisua ja katsoi, että 30 ja 34 artiklassa kielletyt tuonnin ja viennin määrälliset rajoitukset voivat olla yksi muoto toteuttaa syrjintää niissä "tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa", jotka liittyvät kaupallisen valtion monopolin olemassaoloon ja toimintaan. Tämä syrjintä on 37 artiklan nojalla poistettava. Yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan ottanut kantaa tähän kysymykseen asiassa Albatros antamassaan tuomiossa. Muistutettuaan ensin siitä, että perustamissopimuksessa ei edellytetä kaikkien niiden tuonnin valvontatoimenpiteiden välitöntä poistamista, jotka olivat voimassa perustamissopimuksen voimaan tullessa, vaan että siinä sitä vastoin kielletään kaikki uudet rajoitukset tai uusi syrjintä sekä velvoitetaan poistamaan asteittain voimassa olevat rajoitukset ja syrjintä kokonaisuudessaan viimeistään siirtymäkauden päättyessä, yhteisöjen tuomioistuin totesi, että tämän vuoksi "nyt esillä olevassa asiassa ei ole tarpeen ratkaista kysymystä siitä, suljetaanko 37 artiklan määräysten soveltamisella valtion monopoleihin pois jäsenvaltioiden välisten kaupan määrällisten rajoitusten poistamista koskevan luvun muiden määräysten soveltaminen, koska kansallisen tuomioistuimen toimittamien oikeudellisten seikkojen yhteydessä molempien tulkintojen vaikutukset ovat samat".
20 Julkisasiamiehen asiassa Albatros puoltaman kannan kanssa samanlaista kantaa puolsi julkisasiamies Reischl asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels 17.2.1976 annetun tuomion(31) yhteydessä antamassaan ratkaisuehdotuksessa. Asiassa oli esitetty ennakkoratkaisukysymyksiä, jotka koskivat 37 artiklan ja 95 artiklan, jossa kielletään jäsenvaltioita määräämästä muiden jäsenvaltioiden tuotteille korkeampia sisäisiä maksuja kuin ne määräävät samanlaisille kotimaisille tuotteille, tulkintaa tilanteessa, jossa kyse oli jäsenvaltion kaupallisen valtion monopolin yhteydessä tuontituotteille ja kotimaisille tuotteille määräämästä sisäisestä maksusta. Korostaen sitä,(32) että edellä mainittuihin kysymyksiin vastattaessa ei ollut syytä tulkita 95 artiklan määräyksiä, julkisasiamies totesi kantansa olevan se, että "monopolien yhteydessä asetettuja maksuja arvioitaessa - - 37 artikla on ainoa ratkaiseva arviointiperuste, sillä 37 artiklaa on pidettävä 'lex specialisina' suhteessa 95 artiklaan", ja vetosi tämän kantansa tueksi asiassa 13/70, Cinzano, 16.12.1970 annettuun tuomioon,(33) jossa kysymystä, joka liittyi maksujen perimiseen monopolin alaisuuteen kuuluvien tavaroiden tuonnista vastaanottavassa valtiossa, oli tarkasteltu yksinomaan 37 artiklan ja siihen sisältyvän kaikenlaisen syrjinnän kiellon perusteella. Yhteisöjen tuomioistuin omaksui asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels antamassaan tuomiossa kuitenkin toisen kannan.(34) Se aloitti tarkastelemalla riidanalaista maksua 95 artiklan valossa ja todettuaan, että tietyissä tilanteissa tällä määräyksellä ei kielletä kyseistä maksua, se jatkoi maksun analysointia perustamissopimuksen 37 artiklan valossa katsoen (21 kohta), että "se, että kansallinen toimenpide täyttää 95 artiklan vaatimukset, ei merkitse sitä, että se on perustamissopimuksen muiden määräysten mukainen", ja että tämän vuoksi oli tutkittava, merkitsikö kyseinen maksu syrjintää tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa 37 artiklassa tarkoitetulla tavalla, vaikka se täyttikin 95 artiklan edellytykset, koska se liittyi kaupallisen valtion monopolin olemassaoloon ja toimintaan.
21 Samana päivänä, jona yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomion asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels, se antoi tuomion myös asiassa Miritz,(35) jossa se vastasi tiettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin, joista ensimmäisessä oli kyse perustamissopimuksen 12 artiklan, joka koskee jäsenvaltioiden välisten tuonti- ja vientitullien sekä vaikutukseltaan vastaavien maksujen poistamista, tulkinnasta sellaisen maksun yhteydessä, jota perittiin jäsenvaltioon tuoduista tuotteista, kun taas kaksi muuta kysymystä koskivat perustamissopimuksen 37 artiklan tulkintaa saman maksun yhteydessä. Julkisasiamies Trabucchin kantaa tältä osin noudattaen yhteisöjen tuomioistuin vastasi ensimmäiseen kysymykseen ottamatta huomioon 12 artiklaa, johon kysymyksessä oli suoraan viitattu, ja totesi (5 kohta), että "koska [kyseessä oleva maksu] liittyy tarkoituksensa ja luonteensa vuoksi Saksan alkoholimonopolijärjestelmään, vastausta ensimmäiseen kysymykseen on etsittävä 37 artiklasta, jossa määrätään nimenomaisesti valtion monopolien mukauttamisesta".(36) Yhteisöjen tuomioistuin katsoi tämän jälkeen (8 kohta), että koska 37 artiklan 1 kohta ei koske yksinomaan määrällisiä rajoituksia, vaan siinä kielletään kaikki syrjintä jäsenvaltioiden kansalaisten välillä tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa, kyseisen artiklan mukainen kielto ei koske vain tuontia ja vientiä, jotka muodostavat osa monopolin suoranaisesta toiminnasta, vaan myös kaikkea toimintaa, joka liittyy monopolin olemassaoloon ja jolla on vaikutusta tiettyjen tuotteiden, olivatpa ne monopolituotteita tai eivät, kauppaan jäsenvaltioiden välillä, ja artiklalla tarkoitetaan siten maksuja, joilla tuontituotteita syrjitään suhteessa kotimaisiin monopolituotteisiin. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi tämän perusteella, että 37 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille asetetulla velvollisuudella pyritään varmistamaan se, että perustavanlaatuista tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatetta noudatetaan siten, että "erityisesti tullit ja vaikutukseltaan vastaavat maksut poistetaan jäsenvaltioiden välisestä kaupasta", ja että riidanalainen maksu, joka on otettu käyttöön ETY:n perustamissopimuksen voimaantulon jälkeen, on siten ristiriidassa 37 artiklan 2 kohdan mukaisen standstill-säännön kanssa.
22 Voidaanko asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels ja asiassa Miritz annettuja tuomioita pitää yhteensoveltuvina? Ensi arviolta voitaisiin todeta, etteivät ne sitä ole, koska niistä ensimmäisessä yhteisöjen tuomioistuin tutki tuontitavaroista, joita vastaanottavassa valtiossa koski kaupallinen valtion monopoli, perittävää maksua aluksi 95 artiklan valossa ja sen jälkeen 37 artiklan valossa, kun taas jälkimmäisessä tuomiossa se tutki tuontitavaroista, joita vastaanottavassa valtiossa koski kaupallinen valtion monopoli, perittävää maksua yksinomaan 37 artiklan valossa, jota se piti erityismääräyksenä. Katson kuitenkin, että näissä kahdessa tuomiossa omaksuttua kysymystä 37 artiklan ja muiden perustamissopimuksen määräysten välisestä suhteesta koskeva kahdenlainen lähestymistapa ei ole välttämättä ristiriitainen. Asiassa Miritz antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin näyttää katsoneen, että sellaisen maksun periminen tuontitavarasta, joka on 12 artiklassa tarkoitettu tullia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, merkitsee välttämättä sitä, että "tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa - - syrjitään jäsenvaltioiden kansalaisia" perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, kuitenkin sillä lisäedellytyksellä, että maksu liittyy kaupallisen valtion monopolin toimintaan, ja että mainittu määräys erityisesti siltä osin, kuin kyse on kaupallisista valtion monopoleista, on ainoa määräys, jota kyseisessä asiassa voidaan soveltaa. Asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels antamassaan tuomiossa vahvistettuaan ensin, että ennakkoratkaisukysymyksissä kyseessä oleva maksu on tietyin edellytyksin yhteensoveltuva 95 artiklan kanssa, yhteisöjen tuomioistuin tutki, aiheutuiko tästä maksusta tästä huolimatta toisesta näkökulmasta katsottuna 37 artiklassa kiellettyä syrjintää "tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa". Yhteisöjen tuomioistuimella ei siten ole ollut mahdollisuutta (juuri tämä seikka on mielestäni erona asiassa Miritz annettuun tuomioon) tutkia sitä, aiheutuuko 95 artiklan vastaisesta tuontituotteista perittävästä maksusta sillä lisäedellytyksellä, että se liittyy kaupallisen valtion monopolin toimintaan, 37 artiklassa kiellettyä syrjintää tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa, ja onko tässä tapauksessa katsottava, että ainoastaan tätä viimeksi mainittua säännöstä on rikottu.
23 Oli miten oli, varmaa on se, että myöhemmin asiassa Peureux II
13.3.1979 antamassaan tuomiossa,(37) joka annettiin ennakkoratkaisupyynnöstä, joka koski erityisesti 37 artiklan ja muiden tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuin, samalla kun se vahvisti (27 kohta) 37 artiklan olevan erityismääräys, katsoi, että kansallinen säännös (kielto tislata muista jäsenvaltioista peräisin olevia raaka-aineita tarkoituksena valmistaa tuotteita, jotka kuuluvat kaupallisen valtion monopolin alaan, silloin kuin tämä kielto ei koske kotimaassa tuotettuja raaka-aineita) oli samanaikaisesti sekä 30 artiklassa tarkoitettu määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide että perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua syrjintää tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa. Vaikuttaa siis siltä, että yhteisöjen tuomioistuin on hylännyt asiassa Miritz antamassaan tuomiossa omaksumansa lähestymistavan (valtion monopolin toimintaan liittyvän kansallisen toimenpiteen arviointi yksinomaan 37 artiklan perusteella). Yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt samanlaisen ratkaisun myös asiassa 90/82, komissio vastaan Ranska, 21.6.1983 antamassaan tuomiossa(38) (27 kohta) ja asiassa C-347/88, komissio vastaan Kreikka, 13.12.1990 antamassaan tuomiossa,(39) joissa yhteisöjen tuomioistuin on katsonut (50 kohta), että kansallisilla säännöksillä rikottiin sekä 30 artiklaa että 37 artiklan 1 kohtaa.
24 Vaikuttaa näin ollen siltä, että yhteisöjen tuomioistuimen mukaan kansallisella toimenpiteellä voidaan rikkoa sekä 30 artiklaa (ja/tai 34 artiklaa) että 37 artiklaa. Katson kuitenkin, että yhtäältä 30 ja/tai 34 artiklan ja toisaalta 37 artiklan soveltamisalat kattavat toisensa sillä tavoin, että kun esiin nousee kysymys kansallisen toimenpiteen ja edellä mainittujen määräysten yhteensoveltuvuudesta, tätä kysymystä on tutkittava ainoastaan yhdellä tavalla, jossa metodologisista syistä lähtökohdaksi otetaan kysymys siitä, ovatko 37 artiklan soveltamisen edellytykset täyttyneet, eli se, voidaanko kyseessä olevan kansallisen toimenpiteen katsoa olevan tiiviissä yhteydessä tietyn kaupallisen valtion monopolin toimintaan.(40) Jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, arviointi on jatkossa tehtävä luonnollisesti yksinomaan 30 ja/tai 34 artiklan valossa. Jos sitä vastoin todetaan, että 37 artiklan periaatteiden soveltamisen edellytykset täyttyvät, seuraavaksi on määriteltävä, onko kyseessä oleva toimenpide aiheuttanut sen, että jäsenvaltioiden kansalaisia syrjitään tämän määräyksen vastaisesti "tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa".
25 Juuri tällä kohdin 37 artiklan sekä 30 ja 34 artiklan soveltamisalat ovat päällekkäiset. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut useita kertoja,(41) että kun 37 artiklan 1 kohdassa määrätään, että "tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa ei - - syrjitä jäsenvaltioiden kansalaisia", sillä pyritään siirtymäkauden jälkeen(42) poistamaan kaikki tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteet, jotka johtuvat siitä, että jäsenvaltioissa on kaupallisia valtion monopoleja, ja siten pitämään yllä tavanomaisia kilpailuolosuhteita jäsenvaltioiden välillä. Kuten oikeuskäytännöstä(43) käy selkeästi ilmi, kansalliset toimenpiteet, jotka ovat tiiviissä yhteydessä edellä mainittuihin valtion monopoleihin ja jotka ovat tuonnin tai viennin määrällisiä rajoituksia tai vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä tavalla, jolla näitä käsitteitä on käytetty 30 ja 34 artiklassa, ovat kärkipäässä näiden esteiden(44) joukossa. Jos yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että kyseinen kansallinen toimenpide on määrällinen rajoitus tai vaikutukseltaan vastaava toimenpide, tällä 30 tai 34 artiklan soveltamisalaan kuuluvalla toimenpiteellä rikotaan siten ipso facto myös 37 artiklan määräysten mukaista kieltoa.
26 On olemassa vain yksi mahdollisuus välttää se, että tällainen toimenpide kuuluu automaattisesti 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kiellon soveltamisalaan: on väitettävä ja näytettävä toteen, että toimenpidettä voidaan perustella jollakin perustamissopimuksen 36 artiklassa luetellulla syyllä. Katson, että määrällisten rajoitusten poistamista koskevan perustamissopimuksen luvun, johon 37 artikla kuuluu, looginen sisäinen johdonmukaisuus edellyttää tällaista ratkaisua. Päinvastaisessa tapauksessa kansallinen toimenpide, joka on määrällinen rajoitus tai vaikutukseltaan vastaava toimenpide ja jota voitaisiin perustella 36 artiklassa luetelluilla syillä, olisi perustamissopimuksen vastainen vain sen vuoksi, että se liittyy kaupallisen valtion monopolin toimintaan. Millään tulkintaan liittyvällä seikalla ei kuitenkaan voida perustella sitä kantaa, että tällainen toimenpide voisi kuulua kahden eri järjestelmän piiriin riippuen siitä, onko se yhteydessä valtion monopoliin vai ei. Puoltamani kanta vaikuttaa yhteensoveltuvalta myös yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa: edellä (alaviitteessä 39) mainitussa asiassa komissio vastaan Kreikka 13.12.1990 antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin, sen jälkeen kun se oli hylännyt (47-49 kohta) vastaajana olevan jäsenvaltion väitteen, jonka mukaan toimenpiteen (joka, kuten 42-46 kohdasta ilmenee suoraan, oli yhteisöjen tuomioistuimen mukaan myös 30 artiklan vastainen) voimassa pitämistä voitiin perustella yleisellä turvallisuudella eli yhdellä 36 artiklassa luetellulla syyllä, totesi, että Kreikan tasavalta ei ollut noudattanut 37 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan (50 kohta).(45) On kuitenkin hyvä täsmentää, että 36 artiklaan ei mielestäni voida vedota "tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa" esiintyvän muun syrjinnän kuin 30 ja 34 artiklassa tarkoitettujen määrällisten rajoitusten tai vaikutukseltaan vastaavien toimenpiteiden perustelemiseksi.(46) Päinvastaisen kannan omaksuminen olisi vastoin oikeuskäytännössä useita kertoja vahvistettua tarvetta tulkita suppeasti 36 artiklan määräyksiä; 36 artiklan nojalla, joka on poikkeus tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevasta perustavanlaatuisesta säännöstä, ei voida perustella muita kuin 30 ja 34 artiklassa tarkoitettuja toimenpiteitä.(47)
27 Tarkastelen edellä esitettyä jäsennystä seuraten seuraavissa kohdissa aluksi kysymystä siitä, ovatko kyseiset yksinoikeudet tiiviissä yhteydessä kaupallisten valtion monopolien erityistoimintaan (ks. jäljempänä bb alakohta), ja tämän jälkeen kysymystä siitä, syrjitäänkö näillä oikeuksilla jäsenvaltioiden kansalaisia tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa (ks. jäljempänä cc alakohta). Analyysini toisessa vaiheessa tarkastelen ensin (cc 1 alakohta) sitä, ovatko kyseiset yksinoikeudet määrällisiä rajoituksia tai vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, ja tämän jälkeen (cc 2 alakohta) sitä, voidaanko näitä toimenpiteitä perustella perustamissopimuksen 36 artiklalla.
bb) Liittyvätkö riidanalaiset oikeudet kaupallisten valtion monopolien erityistoimintaan?
28 Perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdan sanamuodosta, kun siinä käytetään ilmausta "kaupalliset valtion monopolit", ilmenee, että tällä määräyksellä tarkoitetaan tilannetta, jossa kansalliset viranomaiset kykenevät valvomaan tai ohjaamaan jäsenvaltioiden välistä kauppaa taikka olennaisesti vaikuttamaan siihen tätä tarkoitusta varten perustamansa toimielimen tai myöntämäänsä yksinoikeuteen perustuvan monopolin välityksellä.(48) Seuraavien kahden eri edellytyksen on siten täytyttävä, jotta kyseessä olisi "kaupallinen valtion monopoli":
a) organisaatioon liittyvä edellytys eli joko valtion omalla toimenpiteellään ja millaisessa tahansa oikeudellisessa muodossa(49) perustama ad hoc -"toimielin", jolle on annettu monopolistisia oikeuksia ja jolla tyypillisimmässä muodossaan on erilaisia yksinoikeuksia,(50) taikka tällaisten oikeuksien myöntäminen muulle yhteisölle, kuten yksityiselle yritykselle tai valtion alueelliselle yksikölle.(51)
b) toimintaan liittyvä edellytys eli kansallisten viranomaisten mahdollisuus vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan "toimielinten" tai edellä mainittujen yhteisöjen välityksellä; tämä vaikuttaminen voi 37 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisesti olla sitä, että jäsenvaltio lain nojalla tai tosiasiallisesti valvoo tai ohjaa jäsenvaltioiden välistä kauppaa taikka vaikuttaa siihen muulla tavoin suoraan tai välillisesti mutta olennaisesti. Jotta tällainen vaikuttaminen olisi mahdollista, "toimielinten" tai muiden edellä mainittujen yhteisöjen "tavoitteena on oltava kaupankäynti sellaisella kaupallisella tuotteella, joka voi olla jäsenvaltioiden välisen kilpailun ja kaupan kohteena - - ja jolla voi olla todellista merkitystä tässä kaupassa", kuten asiassa Costa vastaan ENEL annetussa tuomiossa (mainittu edellä alaviitteessä 22) on todettu.
Täyttyvätkö nämä kaksi edellytystä nyt esillä olevassa asiassa ja, jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko riidanalaisten yksinoikeuksien katsoa olevan tiiviissä yhteydessä vastaajina olevissa jäsenvaltioissa toimiviin kaupallisiin valtion monopoleihin?
i) Alankomaat
29 Alankomaiden 16.11.1989 annetun Elektriciteitswetin eli sähkön tuotantoa, tuontia, siirtämistä ja myyntiä koskevan lain (Staatsblad 535, jäljempänä EW) 34 §:ssä säädetään seuraavaa:
"1. Oikeus tuoda maahan yleiseen jakeluun tarkoitettua sähköä on ainoastaan tätä tarkoitusta varten nimetyllä yhtiöllä.
2. 1 momenttia ei kuitenkaan sovelleta jännitteeltään alle 500 V:n sähkön tuontiin."
Saman lain 37 §:ssä kielletään lisäksi sellaisen sähkön toimittaminen eteenpäin, jota 34 §:n 1 momentissa tarkoitettu yritys ei ole tuonut.
NV Samenwerkende Elektriciteitsproduktiebedrijven (jäljempänä SEP) on 20.3.1990 tehdyllä miniteriön päätöksellä (Staatscourant 22.3.1990) nimetty yritykseksi, jolla on oikeus tuoda maahan yleiseen jakeluun tarkoitettua sähköä.
30 Komissio päättelee edellä mainittujen säännösten perusteella, että yleiseen jakeluun tarkoitetun sähkön maahantuontia koskeva yksinoikeus, jonka haltija SEP on ja joka on Alankomaiden kuningaskuntaa vastaan nostetun kanteen kohteena, on kaupallinen valtion monopoli perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
31 Alankomaiden hallitus katsoo sitä vastoin, että perustamissopimuksen 37 artiklaa ei ole syytä soveltaa tässä seuraavien syiden vuoksi:
- Kyseessä oleva yksinoikeus ei ole luonteeltaan monopolistinen, koska, kuten EW:n 34 §:n 1 momentin ja 37 §:n 1 momentin säännöksistä ilmenee, myös loppukäyttäjillä on oikeus tuoda maahan sähköä, kunhan ne tuovat sitä vain omaa tarvettaan varten.
- Vaikka myönnettäisiinkin, että SEP:n yksinoikeus on "valtion monopoli", se ei kuitenkaan ole "kaupallinen" valtion monopoli, koska SEP ei toimi kaupallisten kriteerien perusteella.
32 Nämä väitteet eivät ole perusteltuja. On totta, että EW:n edellä mainittujen pykälien säännösten mukaan loppukäyttäjillä on mahdollisuus tuoda maahan sähköä, kun ne tuovat sitä vain omaa tarvettaan varten. EW:n 47 §:stä ilmenee, että näillä käyttäjillä on tietyin edellytyksin jopa oikeus siirtää tuomaansa sähköä olemassaolevassa verkossa, joka on tarkoitettu pääasiallisesti julkiseen jakeluun. Tämä seikka ei kuitenkaan muuta mitenkään SEP:n yksinoikeuden monopolistista luonnetta, sillä SEP:tä lukuunottamatta muilla yrityksillä (erityisesti niillä, jotka jakelevat sähköä ja joita vastineen mukaan on noin 40) ei ole oikeutta harjoittaa konkreettista taloudellista toimintaa eli niillä ei ole oikeutta tuoda maahan sähköä jaellakseen sitä edelleen loppukäyttäjille.
33 Vaikka myönnettäisiinkin, että sähkön tuontialaa on tarkasteltava Alankomaissa kokonaisuutena kiinnittämättä huomiota siihen, onko tuotu sähkö tarkoitettu maahantuojan omaan kulutukseen vai loppukäyttäjille jakelemista varten, SEP:n yksinoikeudella on kohteensa vuoksi niin määräävä vaikutus tuontiin, että sen on katsottava näinkin olevan luonteeltaan monopolistinen.
Vaikuttaa selvältä, että jotta kuluttaja voisi tyydyttää sähköntarpeensa tuomalla maahan sähköä itse, kuluttajan sähkönkulutuksen on oltava niin suurta, että se voi vedota kulutukseensa perusteena edullisen hinnan saamiseksi ja että sillä voidaan kattaa siirrosta aiheutuvat kulut. En katso olevan uskaliasta todeta, että tämä kuluttajien ryhmä on rajallinen ja että suurimmalla osalla näistä kuluttajista ei ole tosiasiallisesti muuta vaihtoehtoa kuin hankkia sähköä julkisesta jakeluverkosta.(52)
Näin ollen nimenomaisesti julkiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuontia koskevan SEP:n yksinoikeuden avulla Alankomaiden kansalliset viranomaiset voivat SEP:n välityksellä "olennaisesti vaikuttaa" sähkön tuontiin, ja yksinoikeus on siten perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtion monopoli.(53)
34 Sillä seikalla, että Alankomaiden hallituksen väitteen mukaan SEP:n toiminta ei ole luonteeltaan kaupallista, ei ole mitään merkitystä arvioitaessa sitä, voidaanko kyseisen valtion monopolin katsoa olevan kaupallinen. Monopolin kaupalliseksi katsomiseksi riittää (ks. tältä osin myös, mitä edellä 28 kohdassa on jo todettu) se, että SEP:n monopoli, joka koskee sähkön kaltaisen tavaran tuontia, tekee mahdolliseksi sen, että tätä tavaraa koskevaan yhteisön sisäiseen kauppaan voidaan olennaisesti vaikuttaa.
35 Alankomaissa SEP:lle myönnetyn yksinoikeuden tuoda maahan julkiseen jakeluun tarkoitettua sähköä on kaikki edellä esitetty huomioon ottaen katsottava olevan "kaupallinen valtion monopoli", joka kuuluu perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
ii) Italia
36 Italiassa sähköala on kansallistettu 6.12.1962 annetulla lailla nro 1643 (GURI nro 316, 12.12.1962), jolla on luotu Ente nazionale per l'energia elettrica (jäljempänä ENEL). Tälle julkiselle yritykselle, jonka alaisuuteen on siirretty sähköalalla toimivat teollisuusyritykset, on lain nro 1643
1 §:n 1 momentissa annettu tehtäväksi tuottaa, tuoda ja viedä, siirtää, jalostaa, jaella ja myydä sähköä koko valtion alueella sähkön alkuperästä riippumatta.
ENELin oikeuksista on säädetty tarkemmin 18.3.1965 annetussa asetuksessa (decreto legislativo) nro 342 (GURI nro 104, 26.3.1965). Tämän asetuksen 20 §:ssä muita yrityksiä kuin ENELiä kielletään nimenomaisesti tuomasta ja viemästä sähköä, käymästä sillä kauppaa sekä siirtämästä sitä ulkopuolisen lukuun.
37 Tietyissä muissa säännöksissä (11.12.1933 annetun Testo Unico nro 1775:n 133 § ja sitä seuraavat pykälät, sellaisena kuin tämä säädös on myöhemmin muutettuna 26.1.1942 annetulla lailla nro 127 sekä 19.7.1959 annetulla lailla nro 606) säädetään, että sähkön tuonti ja vienti edellyttävät, että hankitaan lupa, jonka julkisten töiden ministeriö myöntää tietyin edellytyksin (tuonnin osalta vajaus kotimaisessa tuotannossa; viennin osalta kotimainen ylituotanto jne.). Komissio väittää kanteessaan (vedoten tietoihin, jotka Italian hallitus on komission mukaan toimittanut sille), että kanteen nostamisen ajankohtana ENELillä oli sille vuonna 1989 annetun luvan, jonka voimassaolo päättyy 31.12.1997, perusteella oikeus tuoda maahan Italian eurooppalaisista naapurimaista peräisin olevaa sähköä vuosittain enintään 30 000 TWh (terawattituntia eli 1 miljardi kilowattituntia) 20 prosentin liikkumisvaralla tai viedä sama määrä sähköä näihin maihin.
38 Ne ENELille myönnetyt sähkön tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet, joita komission Italian tasavaltaa vastaan nostamassa kanteessa tarkoitetaan, kuuluvat näin ollen perustamissopimuksen 37 artiklassa tarkoitettuun kaupalliseen valtion monopoliin, sillä kansalliset viranomaiset voivat valvoa sähkön tuontia muista jäsenvaltioista ja vientiä muihin jäsenvaltioihin lailla perustetun yrityksen avulla, joka on näiden yksinoikeuksien haltija.
iii) Ranska
39 Ranskassa sähkön ja kaasun kansallistamisesta 8.4.1946 annetun lain nro 46-628 (JORF, 9.4.1946, jäljempänä vuoden 1946 laki) 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
"Tämän lain julkaisemisesta alkaen kansallistetaan
1. sähkön tuotanto, siirto, jakelu, tuonti ja vienti;
2. polttoaineena käytettävän kaasun tuotanto, siirto, jakelu, tuonti ja vienti."
Saman lain 2 ja 3 §:n mukaan kansallistettujen sähkö- ja kaasualan yritysten hoitaminen uskotaan luonteeltaan teollisille ja kaupallisille julkisille yhteisöille, joita ovat sähkön osalta Électricité de France (EDF), Service National (jäljempänä EDF), ja kaasun osalta Gaz de France (GDF), Service National (jäljempänä GDF).
40 Kuten näistä säännöksistä ilmenee, sähkön ja maakaasun tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet, joista Ranskan tasavaltaa vastaan nostetussa kanteessa on kyse ja joita sellaiset julkiset toimielimet käyttävät hyväkseen, joiden välityksellä kansalliset viranomaiset kykenevät valvomaan yhteisön sisäistä tavarakauppaa, ovat perustamissopimuksen 37 artiklan soveltamisalaan kuuluvia kaupallisia valtion monopoleja.
iv) Espanja
41 Espanjassa kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäisestä hoitamisesta 26.12.1984 annetun lain nro 49/84 (BOE nro 311 ja 312, s. 5466, jäljempänä vuoden 1984 laki) 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
"Kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäinen hoitaminen suurjänniteverkon kautta Espanjassa on valtion julkinen palvelu, jonka tarkoituksena on saada sähköjärjestelmä toimimaan parhaimmalla mahdollisella tavalla tämän lain 2 §:ssä lueteltujen tehtävien ja toimintojen mukaisesti. Julkista palvelua hallinnoi valtion yhtiö tämän lain ja sen täytäntöönpanosäännösten mukaisesti."
Julkiseen palveluun sisältyvät tehtävät ja toiminnat määritellään 2 §:n 1 momentissa, ja niihin kuuluu
" - -
e) huolehtia kaikkien sellaisten laitteistojen hoidosta ja ylläpidosta, joihin liittyy kansainvälinen yhteys - -,
- -
i) toteuttaa sellaiset kansainvälisen kaupan toimenpiteet, joita pidetään soveltuvina, jotta voidaan varmistaa sähköenergian toimitus, alentaa tuotantokustannuksia kansallisella tasolla tai määrätä, ottaen huomioon kansallinen etu, kullekin yritykselle kuuluva osuus kansainvälisen kaupan toimenpiteistä ja valvoa näitä toimenpiteitä".
Vuoden 1984 laki on pantu täytäntöön 23.1.1985 annetulla kuninkaan asetuksella nro 91/85 (BOE nro 28, s. 448, jäljempänä vuoden 1985 asetus), jossa nämä tehtävät ja toiminnat on uskottu Red Eléctrica de España -nimiselle valtion yhtiölle (jäljempänä Redesa).(54)
42 Komission mukaan vuoden 1984 lain edellä mainituista säännöksistä ilmenee selkeästi, että Espanjassa on perustamissopimuksen 37 artiklassa tarkoitettu kaupallinen valtion monopoli, koska näiden säännösten mukaan sähkön tuonti ja vienti kuuluvat valtion yhtiölle Redesalle myönnettyihin yksinoikeuksiin. Redesan välityksellä kansalliset viranomaiset valvovat yhteisön sisäistä sähkön kauppaa.
43 Espanjan kuningaskunta toteaa komission kanteen, jolla se vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Espanjassa voimassa olevat sähkön tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet ovat perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan sekä liittymisasiakirjan 48 artiklan vastaisia, perustuvan kokonaisuudessaan paikkansapitämättömille lähtökohdille, koska niissä säännöksissä, joihin komissio on vedonnut, Redesalle ei anneta sähkön tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia. Vastaajana oleva jäsenvaltio väittää erityisesti seuraavaa:
- 12.12.1924 annetussa kuninkaan asetuksessa oli jo säädetty sähkön toimittamisen olevan luonteeltaan julkinen palvelu. Tämän määritelmän ainoa seuraus oli kuitenkin se, että saman asetuksen mukaan kansalliset viranomaiset määrittelivät sähkön hinnan. Sähkön tuotanto tai jakelu eivät kuitenkaan kuuluneet valtion yksinomaiseen toimivaltaan, vaan useat hallinnollisen lupajärjestelmän alaiset yritykset harjoittivat niitä edelleen.
- Se seikka, että sähköalalla toimii paljon yrityksiä, on aiheuttanut ongelmia, jotka liittyvät erityisesti kuluttajien tarvitseman sähkön toimitusvarmuuteen sekä merkittävään sähkön ylituotantoon ja joiden selvittäminen on nostanut tuotantokustannuksia. Näiden ongelmien ratkaisemiseksi vuoden 1984 laissa (1 §:n 1 momentti) "kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäinen hoitaminen suurjänniteverkon kautta" määriteltiin julkiseksi palveluksi, ja tämä palvelutoiminta uskottiin valtion yhtiölle. Sen mukaan mitä lain johdanto-osassa, johon vastaajana oleva jäsenvaltio usein vetoaa, todetaan, lainsäätäjä ei ole kyseisillä säännöksillä tahtonut antaa valtion yhtiölle kaikkia yksityisten sähkön tuotanto- ja jakeluyritysten siihen asti hoitamia tehtäviä. Lainsäätäjä on näiden yritysten omaisuuden asemaan tai yritysten omistamien laitosten käyttämisen ja ylläpitämisen vapauteen puuttumatta vain tahtonut luoda näiden yritysten sekä valtion yhtiön välisen yhteistyöjärjestelmän siten, että taloudellista kannattavuutta ja tuotanto-jakeluketjun järkiperäistä käyttöä koskevien yhtenäisten arviointiperusteiden käyttöön ottamisella luodaan mahdollisimman suuri toimitusvarmuus sekä edistetään niiden energiapoliittisten päämäärien saavuttamista, jotka kukin hallitus määrittelee.
- Jotta "yhtenäisen hoitamisen" järjestelmä toimisi, edellä mainitulle valtion yhtiölle on annettu toimivaltaa monilla aloilla, muun muassa seuraavilla:
1) Suurjänniteverkoston hoito ja ylläpito (sähkö siirretään tässä verkossa tuotantolaitoksista niihin laitoksiin, joissa sähkön jakelusta vastaavat yhtiöt ottavat sen vastaan siirtääkseen sitä edelleen matalajänniteverkostossa loppukäyttäjälle) sekä suurjänniteverkoston niiden osien hoito ja ylläpito, joihin muiden maiden vastaavat verkostot liittyvät (vuoden 1984 lain 2 §:n 1 momentin e kohta).
2) Toimivalta sähkön kansainvälisen kaupan alalla (saman lain 2 §:n 1 momentin i kohta), jonka nojalla Redesalla on Espanjan hallituksen väitteen mukaan ainoastaan mahdollisuus puuttua tämän alan toimintaan.
Tämä puuttuminen voi merkitä joko sitä, että Redesa tuo tai vie sähköä itse, silloin kun se katsoo tämän tarpeelliseksi toimitusvarmuuden varmistamiseksi tai Espanjassa tuotetun sähkön tuotantokustannusten vähentämiseksi, taikka sitä, että aina kun yleinen etu sitä vaatii, Redesa päättää, miltä osin kukin kyseisen alan yritys ottaa osaa kansainväliseen kauppaan, ja valvoo päätöstensä noudattamista. Espanjan hallituksen mukaan Redesalle annettu mahdollisuus tuoda tai viedä sähköä katsoessaan sen tarpeelliseksi ei vaikuta yksityisten yritysten oikeuteen toimia samoin. Tätä oikeutta voidaan rajoittaa, jos yleinen etu sitä vaatii, ainoastaan siten, että valtion yhtiö määrittelee kullekin yritykselle kuuluvan osuuden kansainvälisen kaupan toimenpiteistä. Espanjan hallitus lisää olevan kuitenkin selvää, että jotta yksityiset yritykset voisivat käyttää hyväkseen edellä mainittua oikeutta, on joka kerta varmistettava, ovatko tekniset edellytykset täyttyneet, jolloin sähkön konkreettinen tuonti- tai vientitoimi (joka voidaan toteuttaa ainoastaan suurjänniteverkoston kansainvälisillä liityntäosilla, joiden käyttämisoikeus kuuluu vuoden 1984 lain mukaan Redesalle) ei vaaranna sähkön toimitusjärjestelmän toimintaa.
Espanjan hallitus väittää, että kaikki nämä seikat huomioon ottaen niiden säännösten, joihin komissio on vedonnut, sananmukaisella tai teleologisella tulkinnalla ei voida perustella väitettä, jonka mukaan Redesalla olisi sähkön tuontia ja vientiä koskeva yksinoikeus.
44 Komission perustelut eivät mielestäni ole lainkaan vakuuttavia.
45 Se komission väite, jonka mukaan Redesalla on sähkön tuontia ja vientiä koskeva yksinoikeus siitä huolimatta, että nimenomaista säännöstä, jolla tämä yksinoikeus annetaan valtion yhtiölle, ei ole olemassa, perustuu ensinnäkin sille, että tämä yhtiö "hoitaa yhtenäisesti" julkiseksi palveluksi määriteltyä kansallista sähköjärjestelmää ja maan suurjänniteverkkoa, johon sisältyvät kaikki kyseisen verkon kansainväliset liityntäosat. Ottaen huomioon etenkin vastaajana olevan jäsenvaltion täsmennykset, jotka koskevat ilmaisun "yhtenäinen hoitaminen" täsmällistä merkitystä ja vuoden 1984 lain tarkoitusta, katson kuitenkin, että kumpikaan näistä seikoista ei ole riittävä, jotta voitaisiin katsoa, että Redesalle on varattu tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet.
46 Espanjan hallitus (jonka kantaa komissio ei ole tältä osin kiistänyt) katsoo, että Espanjassa ei ole ollut voimassa sähkön tuotantoa ja jakelua koskevia yksinoikeuksia ennen vuoden 1984 lain antamista eikä sen jälkeen. Redesalle annettua oikeutta kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäiseen hoitamiseen ei voida kuitenkaan nämä seikat huomioon ottaen tulkita missään tapauksessa siten, että kyse olisi koko järjestelmän peitellystä kansallistamisesta ja siitä, että kyseiselle valtion yhtiölle annettaisiin yksinoikeus harjoittaa poikkeuksetta kaikkea siihen liittyvää toimintaa ja muun muassa sähkön vientiä ja tuontia.(55)
47 Toisaalta yksinomaan se seikka, että Redesalle on annettu tehtäväksi huolehtia kaikkien sellaisten laitteistojen hoidosta ja ylläpidosta, joihin liittyy kansainvälinen yhteys, ei riitä siihen, että siitä olisi välttämättä pääteltävä, että tälle yhtiölle olisi annettu tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia silloin, kun tämän tehtävän antamisella ei tehdä teknisesti mahdottomaksi sitä, että muut yritykset tuovat tai vievät sähköä.(56) Tämä pitää erityisesti paikkansa, kun vuoden 1984 lain 2 §:n 1 momentin i kohdassa säädetään, että Redesa voi säännellä tietyin edellytyksin kullekin yritykselle kuuluvaa osuutta kansainvälisen sähkökaupan toimenpiteistä, mikä varmasti merkitsee sitä, että nämä yritykset voivat periaatteessa harjoittaa tällaista toimintaa.(57)
48 Komissio väittää todistaakseen kyseisten yksinoikeuksien olemassaolon, että Espanjan hallitus ei viittaa yhteenkään konkreettiseen tapaukseen, jossa yksityinen yritys olisi tuonut Espanjaan sähköä tai vienyt sitä Espanjasta, ja lisää, että sillä olevien tietojen mukaan yksikään yritys ei tuo tai vie sähköä, Redesaa lukuun ottamatta. Näitten väitteiden osalta riittää mielestäni sen toteaminen, että sähkön tuontia tai vientiä koskevien tietojen puuttuminen ei yksinään voi saada aikaan olettamaa yksinoikeuksien olemassaolosta.(58)
Lisäksi, jos katsottaisiin, että komissio tietojen puuttumiseen vedotessaan itse asiassa väittää, että siitä huolimatta, että vuoden 1984 lakiin ei sisälly nimenomaisia säännöksiä sähkön tuontia ja vientiä koskevien yksinoikeuksien antamisesta Redesalle, perustamissopimuksen 37 artiklan soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät tässä asiassa, koska kansalliset viranomaiset voivat tämän valtion yhtiön kautta joka tapauksessa tosiasiallisesti valvoa tämän tuotteen yhteisön sisäistä kauppaa, olisi myös tämä komission väite hylättävä. Sen toteen näyttämiseksi, että Espanjan viranomaiset tosiasiallisesti valvovat sähkön tuontia tai vientiä perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla, ei mielestäni riitä se, että komissio (jolle todistustaakka tältä osin kuuluu) vetoaa vain tällaista kauppaa koskevien tietojen puuttumiseen, vaan komission olisi esitettävä seikkoja, joista ilmenee ainakin se, että vuoden 1984 lain kyseessä olevat säännökset ovat perustana toimille (esimerkiksi päätöksille, joilla tuontia tai vientiä koskevat hakemukset hylätään), joilla suoranaisesti estetään muita yrityksiä kuin Redesaa tuomasta tai viemästä sähköä.
49 Komissio väittää lopuksi, että perusteltuun lausuntoon vastatessaan Espanjan hallitus totesi, että tällöin käsittelyssä olleessa lakiesityksessä (jolla tämän kanteen nostamisen jälkeen vuoden 1984 laki lopulta korvattiin; ks. tältä osin alaviite 54) säädettiin nimenomaisesti tietyin edellytyksin ja rajoituksin muiden yritysten kuin Redesan mahdollisuudesta tuoda ja viedä sähköä. Komission tämän seikan perusteella tekemä väite on mielestäni erittäin heikko. Siitä, että myöhemmässä säännöksessä säädetään nimenomaisesta oikeudesta harjoittaa tiettyä taloudellista toimintaa ja myös oikeuden harjoittamista koskevista edellytyksistä, ei voida päätellä a contrario, että tämä toiminta oli täysin kiellettyä aikaisempien säännösten perusteella, sillä, kuten tässä asiassa, tätä johtopäätöstä ei voida perustaa muihin tulkinnallisiin seikkoihin.
50 Edellä esitetyn perusteella katson, ettei komissio ole näyttänyt toteen, että Espanjassa olisi voimassa sähkön tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia. Siten kanne, jolla komissio on vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut useiden perustamissopimuksen määräysten ja liittymisasiakirjan 48 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut käyttöön tällaisia oikeuksia, on hylättävä kokonaisuudessaan pääasiallisesti tästä syystä.(59)
cc) Syrjitäänkö riidanalaisilla yksinoikeuksilla jäsenvaltioiden kansalaisia tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa?
51 Edellä esitettyjen syiden (ks. 24 kohta ja sitä seuraavat kohdat) vuoksi tarkastelen seuraavissa kohdissa sitä, ovatko riidanalaiset yksinoikeudet määrällisiä rajoituksia tai tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä (ks. jäljempänä 1 alakohta), ja tämän jälkeen sitä, voidaanko niitä perustella perustamissopimuksen 36 artiklan nojalla (ks. jäljempänä 2 alakohta).
1) Ovatko riidanalaiset yksinoikeudet määrällisiä rajoituksia tai vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä?
i) Tuontia koskevat yksinoikeudet
52 Komission mukaan vastaajina olevissa jäsenvaltioissa voimassa olevat sähkön ja (Ranskan osalta) maakaasun tuontia koskevat yksinoikeudet(60) estävät jäsenvaltioiden välistä kauppaa ja ovat siten tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä perustamissopimuksen 30 artiklassa tarkoitetulla tavalla, koska
- niillä estetään muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita tuottajia myymästä sähköä tai maakaasua vastaajina oleviin jäsenvaltioihin sijoittautuneille muille ostajille kuin riidanalaisten yksinoikeuksien haltijoille ja
- niillä estetään vastaajina oleviin jäsenvaltioihin sijoittautuneita toimijoita (esimerkiksi jakelijoita) tai niissä asuvia (Italian, Ranskan ja Espanjan osalta) kuluttajia valitsemasta muuhun jäsenvaltioon sijoittautunutta sähkön tai maakaasun toimittajaa.
53 Katson, että komission kyseiselle kannalle löytyy vankat perustat yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä.
54 Ensimmäinen tällainen perusta on löydettävissä edellä mainitussa asiassa Manghera annetusta tuomiosta (ks. edellä alaviite 36). Tämä tuomio annettiin ennakkoratkaisukysymyksiin, joista ensimmäinen liittyi kysymykseen siitä, oliko muista jäsenvaltioista lähtöisin olevaa tuontia koskevat yksinoikeudet poistettava perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kaupallisten valtion monopolien "mukauttamisen" yhteydessä. Todettuaan ensin, että mainitulla määräyksellä pyritään varmistamaan tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevan perustavanlaatuisen säännön noudattaminen koko yhteismarkkinoilla "erityisesti poistamalla jäsenvaltioiden välisen kaupan määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet" (9 kohta), yhteisöjen tuomioistuin vastasi kysymykseen myöntävästi (13 kohta) todeten, että "tätä tavoitetta ei saavuteta, ellei muista jäsenvaltioista tuotujen samanlaisten kuin valtion monopolin alaisten tavaroiden vapaata liikkuvuutta turvata jäsenvaltiossa, jossa on kaupallinen valtion monopoli" (10 kohta), ja että kaupalliselle valtion monopolille annettu tuontia koskeva yksinoikeus oli näin ollen yhteisön viejiin nähden perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa kiellettyä syrjintää (12 kohta). Näiden perustelujen esittämisjärjestyksen vuoksi jää mielestäni hyvin vähän epäilyjä sen suhteen, että kaupallisen valtion monopolin toimintaan liittyvä tuontia koskeva yksinoikeus merkitsee asiassa Manghera annetun tuomion mukaan edellä mainitussa perustamissopimuksen määräyksessä kiellettyä syrjintää juuri sen vuoksi, että se on tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide.(61) On merkittävää, että tässä asiassa antamassaan ratkaisuehdotuksessa julkisasiamies Warner puolsi kantaa, jonka mukaan perustamissopimuksen 37 artiklassa määrätään tuontia koskevien yksinoikeuksien poistamisesta, todeten erityisesti, että kyseisessä määräyksessä kielletään paitsi tosiasiallinen, myös mahdollinen syrjintä. Julkisasiamiehen mukaan tämä kanta perustui siihen, että kyseistä määräystä on käsitteen "vaikutukseltaan vastaava toimenpide" sisällön osalta tulkittava asiassa Dassonville annetun tuomion (mainittu edellä alaviitteessä 44) mukaisesti.(62)
55 Jos asiassa Manghera annetusta tuomiosta todella ilmenee, että tuontia koskevat yksinoikeudet ovat tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, tämä ei missään nimessä ole mikään yksittäinen kannanotto. Se päinvastoin liittyy yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan niihin toimenpiteisiin, jotka voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti taikka tosiasiallisesti tai mahdollisesti, sisältyvät myös kansalliset säädökset tai kansallinen käytäntö, jonka vuoksi tuonti kanavoituu sellaisella tavalla, että ainoastaan tietyt taloudelliset toimijat voivat harjoittaa tuontia ja muille se on mahdotonta.(63)
56 Voidaan kuitenkin väittää, että yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Manghera antama tuomio selittyy sillä, että tupakan, josta tässä asiassa esitetyissä ennakkoratkaisukysymyksissä oli kyse, tuontia koskevan yksinoikeuden haltijalle oli annettu asianomaisessa jäsenvaltiossa myös tämän tuotteen valmistamista koskeva yksinoikeus. Tämän kannan mukaan tuontia koskeva yksinoikeus vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan siksi, että yksinoikeuksien haltija on "luonnollisesti" taipuvainen suosimaan omien tuotteidensa menekkiä pikemmin kuin samanlaisten tuontituotteiden menekkiä. On korostettava, että sen paremmin yhteisöjen tuomioistuimen antaman tuomion sanamuoto (kantaa, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimen mielipide olisi toinen, jos kyseistä tuontia koskeva yksinoikeuden haltija ei olisi myös valmistusta koskevan yksinoikeuden haltija, ei nähtävästi voida perustella millään tuomion kohdalla) kuin edellä 55 kohdassa mainittu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntökään ei vahvista asiassa Manghera annetun tuomion tällaista tulkintaa siltä osin kuin on kyse kansallisista toimenpiteistä, joilla rajoitetaan niiden henkilöiden ryhmää, jotka voivat harjoittaa muista jäsenvaltioista lähtöisin olevien tavaroiden tuontia.
57 Joka tapauksessa asiassa C-202/88, Ranska vastaan komissio, 19.3.1991 annetusta tuomiosta(64) alkaen tällaiset epäilyt eivät mielestäni voi enää olla perusteltuja. Kyseinen tuomio on annettu Ranskan tasavallan nostamasta kanteesta, jossa Ranska vaati yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan tietyt perustamissopimuksen 90 artiklan 3 kohdan nojalla annetun komission direktiivin 88/301/ETY(65) säännökset. Niiden säännösten joukkoon, joiden kumoamista Ranska vaati, kuului myös direktiivin 2 artikla, jonka mukaan jäsenvaltioiden, jotka ovat myöntäneet yrityksille muun muassa telepäätelaitteiden tuontia koskevia erityis- tai yksinoikeuksia, on "varmistettava, että nuo oikeudet peruutetaan". Kuten kyseisen direktiivin johdanto-osasta ilmenee, tämä säännös on annettu sen vuoksi, että komission mukaan edellä mainittujen yksinoikeuksien voimassapitämisellä rikotaan muiden perustamissopimuksen määräysten lisäksi myös 30 artiklan määräyksiä, koska (ks. direktiivin kolmas perustelukappale) se "saattaa johtaa ja usein johtaakin muista jäsenvaltioista tulevan tuonnin rajoituksiin". Kantajana oleva jäsenvaltio oli väittänyt, että 2 artiklan säännös oli kumottava muun muassa sen vuoksi, että komissio oli katsonut virheellisesti, että tässä säännöksessä tarkoitetut yksinoikeudet eivät olleet yhteensoveltuvia perustamissopimuksen kanssa. Pitäen lähtökohtanaan asiassa Dassonville annetun tuomion (mainittu edellä alaviitteessä 44) jo klassista sanamuotoa yhteisöjen tuomioistuin totesi päinvastoin (33 kohta) komission katsoneen perustellusti, että tuontia (ja myyntiä) koskevat yksinoikeudet telepäätealalla eivät olleet yhteensoveltuvat perustamissopimuksen 30 artiklan kanssa, koska (36 kohta) nämä oikeudet "voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa". Yhteisöjen tuomioistuin perusti tämän arvionsa siihen, että edellä mainittujen yksinoikeuksien voimassapitämisellä estetään "taloudellisia toimijoita myymästä tuotteitaan kuluttajille" (34 kohta), sekä sille huomiolle, että kyseisten tuotteiden moninaisuus ja teknisyys huomioon ottaen "ei ole varmaa, että monopolin haltija pystyy tarjoamaan koko markkinoilla saatavissa olevaa mallien valikoimaa, tiedottamaan asiakkailleen kaikkien päätteiden kunnosta ja toiminnasta sekä takaamaan niiden laadun" (35 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin siis toteaa, että kyseiset yksinoikeudet (joihin kuuluvat myös tuontia koskevat yksinoikeudet) rajoittavat yhteisön sisäistä kauppaa, ottamatta huomioon sitä, että tämä arvio on riippuvainen siitä, miltä osin kyseisten yksinoikeuksien haltijat ovat myös samojen tuotteiden valmistajia, ja siinä todetaan ainoastaan, että näillä oikeuksilla estetään tarjonnan tasolla taloudellisia toimijoita tarjoamasta tuotteitaan kaikille kuluttajille poikkeuksetta ja että niillä estetään kysynnän tasolla se, että kuluttajat pääsevät poikkeuksetta käsiksi kyseisillä markkinoilla tarjottavien tuotteiden koko valikoimaan.
58 Sähkön ja maakaasun tuontia koskevia yksinoikeuksia, jotka ovat komission kanteen kohteena, on näiden oikeuskäytäntöä koskevien seikkojen perusteella pidettävä (riippumatta siitä, ovatko ne yhteisöt, joille nämä oikeudet on myönnetty, myös näiden tuotteiden valmistajia)(66) tuonnin määrällisiä rajoituksia vastaavina toimenpiteinä. Nämä vastaajina olevien jäsenvaltioiden myöntämät oikeudet, joilla taloudellisia toimijoita (tuottajia tai jakelijoita) estetään tarjoamasta kyseessä olevia tuotteita kaikille asiakkailleen poikkeuksetta ja joilla asiakkaita estetään hankkimasta näitä tuotteita valitsemaltaan toimijalta (mikä on vain mitalin toinen puoli), vaikuttavat yhteisön sisäiseen kauppaan rajoittamalla niiden henkilöiden ryhmää, joiden välillä kauppaa voidaan käydä.
59 Vastaajina olevat jäsenvaltiot väittävät tämän johtopäätöksen kumotakseen aluksi, että kyseiset tuontia koskevat yksinoikeudet eivät kuulu perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamisalaan, koska niiden tavoitteena ei ole syrjiä tuontituotteita kotimaisiin tuotteisiin verrattuna eikä niistä aiheudu tällaista syrjintää, sillä maahantuotua sähköä ja maakaasua myydään täysin samoin edellytyksin (siirto- ja jakelutapa, hinnan määrääminen ym.) kuin vastaavia kotimaisia tuotteita. Italian, Ranskan ja Espanjan hallitukset katsovat erityisesti, että sen määrittelemiseksi, kuuluuko kansallinen toimenpide perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamisalaan, yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard 24.11.1993 annetun tuomion(67) jälkeen määrääväksi arviointiperusteeksi on tullut kysymys siitä, onko tämän toimenpiteen tavoitteena syrjiä tai aiheutuuko siitä syrjintää. Tässä tuomiossa todettiin, että tiettyjä myyntijärjestelyjä rajoittavien tai ne kieltävien kansallisten oikeussääntöjen soveltamisella ei rajoiteta jäsenvaltioiden välistä kauppaa, "jos niitä sovelletaan kaikkiin jäsenvaltioiden alueella toimiviin toimijoihin ja jos niillä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden markkinointiin".
60 Tämä kohta yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetun tuomion perusteluista on lopputulos päättelyketjussa, jonka lähtökohtana (11 kohta) on asiassa Dassonville (mainittu edellä alaviitteessä 44) annetun tuomion perustelujen kohta, jonka mukaan määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä ovat kaikki toimenpiteet, jotka voivat tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti. Tämän seikan perusteella yhteisöjen tuomioistuin, jonka käsiteltävänä oli tappiollista myyntiä koskevan kiellon sisältävä kansallinen säännös, totesi ensin (12 kohta), että tämän säännöksen "tavoitteena ei ole säädellä jäsenvaltioiden välistä tavarakauppaa", ja muistutti (15 kohta), että asiassa Cassis de Dijon annetun tuomion (mainittu edellä alaviitteessä 40) mukaan 30 artiklan mukaan kiellettyinä vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä on pidettävä säännöksiä, joiden mukaiset edellytykset toisista jäsenvaltioista tuotavien tavaroiden on täytettävä, vaikka näitä säännöksiä sovelletaankin erotuksetta kaikkiin tavaroihin. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi lopuksi, että tiettyjä myyntijärjestelyjä rajoittavien tai ne kieltävien kansallisten oikeussääntöjen soveltamisella muista jäsenvaltioista tuotaviin tuotteisiin ei sitä vastoin rajoiteta tosiasiallisesti tai mahdollisesti yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti asiassa Dassonville annetussa tuomiossa tarkoitetulla tavalla, jos 15 kohdan mukaiset edellytykset täyttyvät. Ranskan hallitus on tehnyt näistä seikoista seuraavat johtopäätökset: a) kysymys perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamisesta voi nousta esille ainoastaan kahteen ryhmään kuuluvien kansallisten toimenpiteiden yhteydessä (eli toimenpiteiden, jotka koskevat edellytyksiä, jotka tuontitavaroiden on täytettävä, ja niiden, joilla kielletään tietyt myyntijärjestelyt tai rajoitetaan niitä), ja b) siltä osin kuin kyseessä olevien tuontia koskevien yksinoikeuksien ei mitenkään voida katsoa kuuluvan näiden kansallisten toimenpiteiden ensimmäiseen ryhmään, kysymystä siitä, ovatko ne vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, on arvioitava niiden arviointiperusteiden valossa, jotka yhteisöjen tuomioistuin on asettanut yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard antamassaan tuomiossa ja jotka koskevat säännöksiä, joilla kielletään tietyt myyntijärjestelyt tai rajoitetaan niitä. Jos näitä säännöksiä näin ollen sovelletaan samalla tavalla kaikkiin toimijoihin ja jos ne vaikuttavat samalla tavalla tuontituotteiden ja kotimaisten tuotteiden kauppaan, niiden on katsottava olevan yhteensoveltuvia perustamissopimuksen 30 artiklan kanssa.
61 Näitä perusteluja ei voida hyväksyä ensinnäkään sen vuoksi, että niissä jätetään huomiotta se seikka, että yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetusta tuomiosta itsestään ilmenee (12 kohta), että on olemassa vielä yksi ryhmä toimenpiteitä, joiden voidaan katsoa olevan vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, eli ne, joiden tavoitteena on jäsenvaltioiden välisen kaupan sääntely. Yhteisöjen tuomioistuimen arvio, joka koskee mahdollisuutta soveltaa 30 artiklaa kansallisiin säännöksiin, joilla kielletään tietyt myyntijärjestelyt tai rajoitetaan niitä, ei ole vaikuttanut niihin arviointiperusteisiin, joiden perusteella on tutkittava, kuuluvatko nämä toimenpiteet 30 artiklan soveltamisalaan. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin onkin katsonut yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard antamansa tuomion 17 kohdassa mainittujen syiden perusteella, etteivät viimeksi mainitut säännökset pääsääntöisesti estä yhteisön sisäistä kauppaa, asia jää kuitenkin avoimeksi niiden kansallisten toimenpiteiden osalta, jotka koskevat välittömästi yhteisön sisäistä kauppaa, ja tätä kysymystä on arvioitava vielä yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetun tuomion jälkeenkin aina yksinomaan vaikutukseltaan vastaavan toimenpiteen määritelmää koskevan arviointiperusteen perusteella, sellaisena kun se on asetettu asiassa Dassonville annetussa tuomiossa.(68) Koska kyseiset välittömästi vastaajina olevien jäsenvaltioiden ulkomaankauppaa koskeviin ehtoihin ja edellytyksiin liittyvät, tuontia koskevat yksinoikeudet ovat mitä suurimmassa määrin "toimenpiteitä, joiden tavoitteena on säädellä jäsenvaltioiden välistä tavarakauppaa", se seikka (syistä, jotka on jo esitetty 58 kohdassa), että ne voivat vaikuttaa vaikka vain mahdollisesti yhteisön sisäiseen kauppaan, riittää siihen, toisin kuin vastaajina olevat jäsenvaltiot virheellisesti väittävät, että niiden on katsottava olevan tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, ilman että olisi lisäksi vertailtava niitä olosuhteita, joissa käydään kauppaa toisaalta tuontitavaroilla ja toisaalta kotimaisilla tuotteilla.
62 On myös perusteetonta väittää (kuten kaikki vastaajina olevat jäsenvaltiot vähäisin eroin väittävät), että kyseiset sähkön tuontia koskevat yksinoikeudet eivät rajoita näiden tuotteiden yhteisön sisäistä kauppaa, koska näiden yksinoikeuksien haltijat, joilla on velvollisuus taata sähkön toimitukset mahdollisimman edullisin taloudellisin ehdoin, tuovat maahan sähköä aina kun yhtäältä ulkomaisten tuottajien tai jakelijoiden vaatiman hinnan ja toisaalta kotimaisen sähkön omakustannushinnan välinen ero sitä edellyttää. Vaikka yksinoikeuden haltija toisikin maahan sähköä silloin, kun vaaditut hinnat ovat sen mielestä edulliset, tämä ei riitä kyseisestä oikeudesta mahdollisesti aiheutuvien rajoittavien vaikutusten poistamiseen, koska yksikään muu toimija tai kuluttaja(69) ei kuitenkaan voi ottaa välittömästi yhteyttä muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin toimijoihin ja arvioida omien tarpeidensa ja mahdollisuuksiensa perusteella itse, onko sähkön tuonti edullista vai ei.
63 Koska tätä mahdollisuutta ei ole, väite, jonka mukaan tuontia koskevien yksinoikeuksien voimassaololla ei ole ollut konkreettisia vaikutuksia sähkön ja maakaasun tuonnin määriin vastaajina olevissa jäsenvaltioissa, on tehoton. Vaikka tuonti olisikin kattanut vuonna 1993
15 prosenttia sähkön kokonaiskysynnästä Alankomaissa, kuten Alankomaiden hallitus väittää, ja vaikka Italia olisikin Euroopan valtioista sähköä eniten tuova valtio, kuten Italian hallitus väittää, ja vaikka Ranska olosuhteiden pakosta olisikin huomattava maakaasun tuoja kotimaisen tuotannon riittämättömyyden vuoksi, kuten Ranskan hallitus väittää, nämä seikat eivät kuitenkaan mitenkään vaikuta tässä asiassa keskeisessä asemassa olevaan seikkaan eli siihen, että tuontia koskevat yksinoikeudet voivat rajoittaa tuontia, jota voitaisiin harjoittaa, jos näitä yksinoikeuksia ei olisi.(70)
64 Italian hallitus väittää lisäksi asiassa ERT annetussa tuomiossa (mainittu edellä alaviitteessä 27) todetun, että jotta sellaisen tuotteen, jonka kauppa liittyy läheisesti palvelujen tarjontaan, tuontia koskeva yksinoikeus kuuluu 30 artiklan soveltamisalaan, ei riitä se, että tämä oikeus voi rajoittaa kyseisen tuotteen yhteisön sisäistä kauppaa asiassa Dassonville annetussa tuomiossa tarkoitetulla tavalla. On lisäksi näytettävä toteen, että sen seurauksena tuontitavaroita syrjitään kotimaisiin tuotteisiin verrattuna. Italian hallituksen mukaan tilanne on juuri tämä sähkön tuontia koskevan yksinoikeuden osalta, sillä vaikka sähkön katsottaisiinkin olevan "tavara" (minkä Italian hallitus kiistää; ks. 12 kohta ja sitä seuraavat kohdat), se on kuitenkin tavara, jonka myynti on niin pitkälti riippuvaista sen siirtoa koskevista edellytyksistä, että sen on loppujen lopuksi kuitenkin katsottava olevan osa palvelujen tarjoamista. Ranskan hallitus esittää vastaavan väitteen ja katsoo, että sähkön tuontia koskevien yksinoikeuksien olemassaoloa ei voida erottaa sähkön siirtoa koskevasta yksinoikeudesta.
65 Onko asiassa ERT annetulla tuomiolla sellainen merkitys, jonka Italian ja Ranskan hallitukset katsovat sillä olevan? Tämän tuomion alussa todetaan (12 kohta), että yleiseen etuun perustuvan televisiomonopolin myöntäminen ei ole yhteisön oikeuden vastaista. Tällaisen monopolin järjestämis- tai harjoittamistavat eivät kuitenkaan saa rikkoa perustamissopimuksen määräyksiä. Tutkiessaan erityisesti kysymystä siitä, rikotaanko televisiomonopolilla perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä, yhteisöjen tuomioistuin totesi, kuten edellä on jo todettu (16 kohta), että televisiolähetysten lähettämistä koskevien palvelujen tarjoamista koskevan yksinoikeuden käyttämisessä tarvittavien materiaalien ja tuotteiden tuontia (tai vuokraamista tai levittämistä) koskevan yksinoikeuden antaminen ei ole tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, jos tästä ei "välittömästi tai välillisesti seura[a] syrjintää kotimaisten tuotteiden ja tuontituotteiden välillä jälkimmäisten vahingoksi" (ks. tuomion 15 ja 16 kohta). Mielestäni asiassa ERT annetun tuomion täsmällinen merkitys on siinä, että palvelujen tarjoamista koskevan yksinoikeuden (oikeus, joka ei sinällään ole yhteisön oikeuden vastainen) haltijalle myönnetty yksinoikeus tuoda maahan näiden palvelujen tarjonnassa tarvittavia tuotteita ei pääsääntöisesti ole toimenpide, jolla voidaan estää kyseisen jäsenvaltion ja muiden jäsenvaltioiden välistä kauppaa, koska sitä toimintaa, jota varten nämä tuotteet on tuotava, harjoittaa joka tapauksessa vain yksi henkilö (kuten sanottu, ilman että tällä rikotaan yhteisön oikeutta). Kysymys siitä, rikotaanko tässä tapauksessa perustamissopimuksen 30 artiklaa, nousee esille vain, jos edellä tarkoitetulla tavalla "välttämättömän" tuontia koskevan monopolin taakse kätkeytyy syrjintää kotimaisten tuotteiden hyväksi. Italian ja Ranskan sähkön tuontia koskevat yksinoikeudet liittyvät kuitenkin täysin erilaiseen yhteyteen, sillä yksinoikeuksien haltijoina olevien toimielinten tuoma sähkö ei luonnollisestikaan ole tarkoitettu yksinomaan näiden toimielinten omaan kulutukseen vaan kyseisten jäsenvaltioiden kaikkien yritysten ja kuluttajien käyttöön. Tästä seuraa, että nyt esillä olevasta asiasta puuttuvat ne erityiset olosuhteet, joiden vuoksi asiassa ERT annetussa tuomiossa kyseessä ollut yksinoikeus ei pääsääntöisesti vaikuttanut yhteisön sisäiseen kauppaan. Sähkön tuontia koskevat yksinoikeudet voivat (kuten useita kertoja on jo todettu) rajoittaa tämän tuotteen yhteisön sisäistä kauppa, koska niillä estetään muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden toimijoiden ja niiden Italiassa ja Ranskassa olevien mahdollisten asiakkaiden väliset yhteydet. Tämän toteaminen riittää siihen, että näiden yksinoikeuksien voidaan katsoa olevan tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä,(71) ja siten Italian ja Ranskan hallitusten päinvastaiset väitteet, joissa vedotaan asiassa ERT annettuun tuomioon sekä sähkön tuontia koskevien yksinoikeuksien ja sähkön siirtämistä valtion alueella koskevien edellytysten välillä olevaan läheiseen yhteyteen, ovat perusteettomia.(72)
ii) Vientiä koskevat yksinoikeudet
66 Ovatko muut toimenpiteet, joista tässä kanteessa on kyse, eli vientiä koskevat yksinoikeudet,(73) viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä perustamissopimuksen 34 artiklassa tarkoitetulla tavalla?
67 Mielestäni tätä perustamissopimuksen määräystä koskevasta oikeuskäytännöstä ilmenee, että yhteisöjen tuomioistuin tekee tältä osin eron seuraavien seikkojen välillä:
- toimenpiteet, joilla asetetaan suoranaisesti joko kielto tai viennin määrällinen rajoitus; yhteisöjen tuomioistuin pitää määrällisiä rajoituksia niiden suppeassa merkityksessä luonnollisesti 34 artiklan vastaisina;(74)
- toimenpiteet, jotka koskevat välittömästi viennin edellytyksiä, ilman että niissä asetetaan nimenomaisesti viennin määrällisiä rajoituksia; vaikka niihin tuomioihin, jotka koskevat näiden toimenpiteiden yhteensoveltuvuutta perustamissopimuksen kanssa, ei sisällykään tätä seikkaa koskevia yleisiä kannanottoja, näistä tuomioista yhdessä ilmenee mielestäni selkeästi, että yhteisöjen tuomioistuin pitää näitä toimenpiteitä 34 artiklassa kiellettyinä määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä, jos se katsoo niiden voivan, edes mahdollisesti, rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa;(75)
- toimenpiteet, jotka eivät koske välittömästi kyseisen jäsenvaltion vientikauppaa; näiden toimenpiteiden voidaan katsoa olevan viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä ainoastaan, jos on näytetty toteen, että kyse on "kansallisista toimenpiteistä, joiden tarkoituksena on rajoittaa erityisesti vientivirtoja ja kohdella siten eri tavalla jäsenvaltion sisäistä kauppaa ja sen ulkomaankauppaa tai joista seuraa tällainen rajoittaminen ja erilainen kohtelu, varmistaakseen tietyt edut kotimaiselle tuotannolle tai kyseisen valtion sisäisille markkinoille".(76) Yhteisöjen tuomioistuin on siten katsonut, että sellaiset kansalliset säännökset ovat perustamissopimuksen 34 artiklan vastaisia, jotka, vaikka näyttävätkin olevan sekä vientituotteisiin että kansallisille markkinoille tarkoitettuihin tuotteisiin erotuksetta sovellettavia säännöksiä, sisältävät peiteltyjä vientikieltoja tai -rajoituksia.(77)
68 Riidanalaiset yksinoikeudet, jotka koskevat suoraan sähkön ja maakaasun viennin edellytyksiä, kuuluvat selvästi toiseen näistä toimenpideryhmistä. Myös kysymystä siitä, ovatko nämä yksinoikeudet yhteensoveltuvia perustamissopimuksen 34 artiklan kanssa, on arvioitava sen logiikan mukaan, joka sisältyy alaviitteessä 75 mainittuun oikeuskäytäntöön, eikä sitä ole arvioitava, toisin kuin komissio näyttää väittävän, asiassa Groenveld annetusta tuomiosta (mainittu edellä alaviitteessä 76) alkunsa saaneen oikeuskäytännön perusteella, joka mielestäni koskee sellaisia kansallisia toimenpiteitä, jotka eivät liity välittömästi vientikauppaan. Mielestäni siten sen toteaminen, että tässä asiassa kyseessä olevat toimenpiteet, joilla vientioikeus varataan vain yhdelle yritykselle, epäävät toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneilta toimijoilta tai kuluttajilta mahdollisuuden tehdä hankintoja muualta kuin tältä yritykseltä, riittää siihen, että näitä toimenpiteitä voidaan pitää perustamissopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuina viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä,(78) koska ne voivat mahdollisesti vaikuttaa näiden tuotteiden yhteisön sisäiseen kauppaan, eikä, toisin kuin Espanjan hallitus näyttää väittävän, ole enää tarpeen tutkia kyseisten tuotteiden kauppaa koskevia edellytyksiä vastaajina olevissa jäsenvaltioissa. Lisäksi on myös syytä hylätä Italian hallituksen väite, jonka mukaan sen vuoksi, että Italia käyttää sähköä enemmän kuin tuottaa, ENELille myönnetyllä vientiä koskevalla yksinoikeudella ei ole todellista vaikutusta vientiin tästä maasta. Jotta riidanalaisten yksinoikeuksien voitaisiin katsoa kuuluvan perustamissopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, riittää se, että oikeudet voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa, eikä ole tarpeen näyttää toteen, että ne rajoittavat todella vientiä.(79) Ranskan hallituksen väite, jonka mukaan vuonna 1981 alkanut sähkön vienti Ranskasta oli vuonna 1993 noin 12 prosenttia kansallisesta tuotannosta, ei samasta syytä ole relevantti, eikä myöskään väite, jonka mukaan Ranskan maakaasun tuotanto on joka tapauksessa vähäistä ja jatkuvasti laskussa. Ranskan hallitus toteaa lisäksi itse, että Ranskassa tuotettu sähkö ja maakaasu on tarkoitettu ensisijaisesti tässä maassa oleville kuluttajille ja että tämän seikan vuoksi ja yksinoikeuksien haltijoiden EDF:n ja GDF:n sähkön ja maakaasun toimitusten jatkuvuuden varmistamista koskevan velvollisuuden vuoksi "perustamissopimuksen 34 artiklan mukaista periaatetta ei aina voida noudattaa".
2) Voidaanko riidanalaisten yksinoikeuksien myöntämistä perustella perustamissopimuksen 36 artiklalla?
69 Vastaajina olevat jäsenvaltiot väittävät, että vaikka katsottaisiinkin, että riidanalaiset yksinoikeudet ovat tuonnin ja viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, ne ovat kuitenkin perusteltuja 36 artiklan perusteella ja siten yhteensoveltuvia perustamissopimuksen kanssa. Nämä väitteet kuvastavat selvästi kunkin jäsenvaltion erityistä tilannetta. Kaikki jäsenvaltiot kuitenkin esittävät väitteitä, jotka liittyvät ajatukseen, jonka mukaan riidanalaisten yksinoikeuksien myöntäminen voidaan perustella "yleiseen turvallisuuteen liittyvillä syillä" perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla, koska niillä pyritään varmistamaan sähkön ja maakaasun toimitukset vastaajina olevissa jäsenvaltioissa.
70 Asiassa Campus Oil ym. annetulla tuomiolla(80) on selvästi ollut vaikutusta näihin perusteluihin. Kyseisessä asiassa Irlannin High Court oli esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen, joka koski perustamissopimuksen 30, 31 ja 36 artiklan tulkintaa, jotta kansallinen tuomioistuin voisi päättää, onko sellainen kansallinen lainsäädäntö perustamissopimuksen mukainen, jossa öljytuotteiden tuojille asetettiin velvollisuus ostaa tietty prosenttiosuus näitä tuotteita toimivaltaisen ministeriön vahvistamilla hinnoilla valtion yhtiöltä, jonka käytössä oli Irlannin alueella sijaitseva öljynjalostamo. Todettuaan ensin (20 kohta), että tämä kansallinen lainsäädäntö oli tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, yhteisöjen tuomioistuin pohti seuraavaksi, ovatko ne syyt, joilla tätä lainsäädäntöä perusteltiin, perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla "yleiseen turvallisuuteen liittyviä syitä". Yhteisöjen tuomioistuin totesi tältä osin (34 kohta), että "öljytuotteet ovat nykytalouden poikkeuksellisen merkittävänä energian lähteenä äärimmäisen tärkeitä valtion olemassaololle sen vuoksi, että valtion talouden toiminnan lisäksi erityisesti valtion toimielimet ja sen julkiset peruspalvelut ja jopa sen väestön selviytyminen ovat niistä riippuvaisia" ja että siten "öljytuotetoimitusten keskeytyminen ja siitä valtiolle mahdollisesti aiheutuvat vaarat voivat vakavasti vaikuttaa yleiseen turvallisuuteen, jota voidaan suojella 36 artiklan perusteella". Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi (35 kohta), että vaikka onkin totta, että 36 artiklalla pyritään turvaamaan etuja, jotka eivät ole luonteeltaan taloudellisia, ja että valtio ei saa vältellä perustamissopimuksessa määrättyjen toimenpiteiden vaikutuksia sillä verukkeella, että sille aiheutuu taloudellisia vaikeuksia yhteisön sisäisen kaupan esteiden poistamisen vuoksi, ottaen huomioon niiden seurausten laajuus, joita öljytuotteiden toimitusten keskeytymisestä voi valtion olemassaololle seurata, on kuitenkin syytä katsoa, että "tavoite öljytuotetoimitusten vähimmäistason ylläpitämisen pysyvästä varmistamisesta ohittaa luonteeltaan puhtaasti taloudelliset seikat ja voi siis muodostaa yleisen turvallisuuden käsitteen alaan kuuluvan tavoitteen".
71 Ei voida kiistää sitä, että ne seikat, joille asiassa Campus Oil ym. annetun tuomion perustelujen kyseiset kohdat perustuvat, koskevat myös sähköä. On nimittäin täysin mahdotonta, että valtio tai nykyaikainen talous voisi toimia ilman sähkön jatkuvia ja katkottomia toimituksia, joista myös riippuu kansalaisten jokapäiväisten perustarpeiden tyydyttäminen. Vaikkei se olekaan yhtä ilmeistä, maakaasulla on vastaava merkitys valtion, yhteiskunnan ja talouden toiminnalle ainakin Ranskassa, joka onkin vastaajina olevista jäsenvaltioista ainoa, jossa on myönnetty maakaasun tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia. Kuten Ranskaa koskevassa asiassa esitetyssä vastineessa on todettu, vuonna 1990 maan perusenergian tarpeista tyydytettiin maakaasulla 13 prosenttia. Riippumatta siitä, että tämän vastineen mukaan asiantuntijat arvioivat maakaasun kulutuksen kasvavan 50 prosenttia seuraavien 20 vuoden aikana, ainoastaan se seikka, että maakaasulla on jo edellä mainittu markkinaosuus perusenergian lähteenä Ranskassa, riittää mielestäni siihen, että maakaasun toimitusten suojaamisen voidaan katsoa olevan tässä maassa yleiseen turvallisuuteen, sellaisena kuin tätä käsitettä käytetään perustamissopimuksen 36 artiklassa, liittyvä tavoite.
72 Komissio ei kiistä sitä, että asiassa Campus Oil ym. annetussa tuomiossa lausutun perusteella sähkön toimitusvarmuus on yleiseen turvallisuuteen liittyvä seikka perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Se huomauttaa kuitenkin, että yhteisöjen tuomioistuin ei ole antanut täsmällistä määritelmää "toimitusvarmuuden" käsitteestä, ja väittää, että sähköalalla tämä käsite kattaa kolme eri seikkaa, joista riidanalaisten yksinoikeuksien poistaminen ei vaikuttaisi yhteenkään. Nämä kolme seikkaa ovat komission mukaan sähkön tuottamisessa käytettävien peruspolttoaineiden toimitusvarmuus, kysynnän tyydyttämiseksi riittävän tuotantokapasiteetin olemassaolo sekä siirtojärjestelmän turvallisuus.
73 Komissio väittää viimeksi mainitun seikan osalta erityisesti, että sähkön tuontia ja vientiä koskevien yksinoikeuksien poistaminen on ehdottomasti yhteensoveltuva sähkön siirtoverkon keskitetyn valvontajärjestelmän luomisen tai ylläpidon kanssa; järjestelmällä taataan se, että tarjonta vastaa jatkuvasti ja täsmällisesti kysyntää ja että järjestelmän toiminnassa ei esiinny teknisiä ongelmia tarjonnan ja kysynnän epätasapainon vuoksi. Yksinoikeuksien poistaminen on yhteensoveltuva myös sellaisten teknisten sääntöjen antamisen kanssa, joita verkon käyttäjien on noudatettava, jotta toimitusten laatu voidaan varmistaa. Vastaajina olevat jäsenvaltiot eivät puolestaan totea nimenomaisesti, että riidanalaiset yksinoikeudet ovat ehdottoman välttämättömiä siirtoverkon turvallisuuden vuoksi. On lisäksi merkillepantavaa, kuten edellä jo todettiin (ks. alaviite 56), että edellä 4 kohdassa mainitussa sähkön sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskevassa muutetussa direktiiviehdotuksessa sähkön tuottajien ja siirtäjien pääsyä siirtoverkkoon koskevat säännökset ovat samassa säädöksessä yhdessä niiden säännösten kanssa, jotka koskevat "verkon ylläpidosta vastaavaa yksikköä", joka on vastuussa verkon ylläpidosta ja sen tavanomaisesta toiminnasta ja jolla on tietyin edellytyksin jopa oikeus hylätä verkon käyttämistä koskevia pyyntöjä.
74 Kysymys siitä, voiko riidanalaisten yksinoikeuksien poistaminen vaikuttaa sähkön tuotannossa tarvittavien raaka-aineiden toimituksiin tai vaarantaa sellaisten määrien jatkuvan tarjonnan, joilla kysyntä voidaan milloin tahansa tyydyttää, on kysymys, jonka osalta yhtäältä komission väite ja toisaalta jäsenvaltioiden väitteet todella eroavat toisistaan.
75 Alankomaiden kuningaskunta väittää tältä osin seuraavaa:
- Sen varmistamiseksi, että kyseisessä maassa käytettävissä olevan energian määrä vastaa täsmällisesti kysyntää paitsi lyhyellä aikavälillä, myös keskipitkällä aikavälillä, EW-laissa (mainittu edellä 29 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa) säädetään kansallisesta sähkön tuotannon suunnittelujärjestelmästä. SEP (yleiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuontia koskevan riidanalaisen yksinoikeuden haltija) tekee yhdessä sähköntuottajayhtiöiden ja jakeluyhtiöitä edustavan toimielimen kanssa joka toinen vuosi Elektriciteitsplanin (sähkösuunnitelma, jäljempänä E-plan), jossa määritellään Alankomaiden ennakoitavissa olevan sähkön kokonaiskysynnän tyydyttämiseen 10 seuraavan vuoden aikana tarvittava tuotantokapasiteetti. Valtiovarainministeriön hyväksymässä E-planissa asetetaan sekä tuotantoyhtiöille että jakeluyhtiöille tiettyjä konkreettisia velvollisuuksia, joiden noudattamista voidaan vaatia myös tuomioistuimessa. Tuotantoyhtiöt ovat siten velvolliset rakentamaan uusia E-planin mukaisia tuotantoyksikköjä ja ylläpitämään niiden toimintaa. Perusperiaatteena on kuitenkin se, että kunkin tuotantoyhtiön on toimitettava oman alueensa jakeluyhtiölle kaikki sen tarvitsema sähkö, ja kukin jakeluyhtiö puolestaan on pääsääntöisesti velvollinen toimittamaan kaiken sen toiminta-alueella olevien kuluttajien tarvitseman sähkön. E-planin laatiminen ja edellä mainitut vastavuoroiset velvoitteet riippuvat siten läheisesti toisistaan, sillä jakeluyhtiöt voidaan velvoittaa toimittamaan sähköä kuluttajille ainoastaan, jos tuotantoyhtiöt tuottavat sähköä riittävän määrän. Lisäksi tuotantoyhtiöille asetetun velvollisuuden tyydyttää kokonaisuudessaan jakeluyhtiöiden kysyntä, vastapainoksi tuotantoyhtiöille, on taattava koko niiden tuotannon myynti.
- Alankomaiden kuningaskunnan mukaan kysymystä siitä, voidaanko yleiseen jakeluun tarkoitetun energian tuontia koskevaa riidanalaista yksinoikeutta perustella perustamissopimuksen 36 artiklalla,(81) on arvioitava ottaen huomioon edellä kuvattu järjestelmä kokonaisuudessaan sekä vaarat, jotka liittyvät myyntimäärää suuremman sähkömäärän tuottamiseen. Jos jakeluyhtiöillä olisi oikeus tuoda suuria määriä sähköä, siitä olisi seurauksena suuret ylijäämät, joista aiheutuisi tuottajille taloudellista rasitusta, joka horjuttaisi vakavasti toimitusjärjestelmiä. Tuottajat vyöryttäisivät näiden ylijäämien hoitamisesta aiheutuvat kulut loppukäyttäjän maksettavaksi, mistä aiheutuisi alueittain vaihtelevia hintoja. Vapaus tuoda sähköä saisi aikaan niin suurta epävarmuutta niistä seikoista, joille E-plan perustuu, että jakelu- ja tuotantoyrityksiä ei voitaisi enää velvoittaa toimittamaan sähköä eikä tuotantoyrityksiä voitaisi enää velvoittaa rakentamaan uusia tuotantoyksiköitä.
76 Italian hallitus vetoaa siihen, että sähkön tuontia ja vientiä koskevilla yksinoikeuksilla pyritään takaamaan toimitukset ja varmistamaan kansallisen sähköntoimitusjärjestelmän paras mahdollinen toiminta sekä sähkön katkottomien toimitusten lisäksi sähkön toimitukset kohtuulliseen ja vakaaseen hintaan.
- Italian hallitus muistuttaa aluksi, että Italia on perinteisesti tuonut energiaa, koska sen sähkötarpeista tyydytetään noin 17 prosenttia tuontisähköllä ja 65,4 prosenttia ENELin maahantuoduista polttoaineista tuottamalla sähköllä. Saadakseen tarvitsemansa tuontisähkön ja polttoaineet ENEL tekee pitkäaikaisia (7- tai 8-vuotisia) sopimuksia voidakseen rajoittaa mahdollisimman paljon poliittisten tilannevaihtelujen mahdollisesti aiheuttamien vaihtokurssien muutosten tai energiakriisien turmiollisia seurauksia. Jotta ENEL voisi tehdä näin pitkäaikaisia sopimuksia tavarantoimittajien kanssa, ENELin on tiedettävä niin tarkasti kuin mahdollista, minkälaista kysyntää sen on tyydytettävä. Sen on myös välttämättä kyettävä arvioimaan täsmällisesti tuleva kysyntä, jotta se voisi suunnitella oikein tuotanto- ja siirtokapasiteettinsa, sillä tätä suunnittelua voidaan tehdä vain pitkällä aikavälillä uuden tuotantoyksikön tai siirtolinjan rakentamiseen tarvittava aika (noin 7 vuotta) huomioon ottaen. Riidanalaisten yksinoikeuksien poistaminen tekisi tulevan kysynnän luotettavan arvioinnin mahdottomaksi ja vaarantaisi toimitusvarmuuden, sillä ENEL ei enää kykenisi takaamaan sellaista sähkön määrää, jolla varmistettaisiin kansallisen sähköntoimitusjärjestelmän mahdollisimman asianmukainen toiminta.
- Sähkön toimittamista kohtuulliseen ja vakaaseen hintaan koskevan takuun osalta Italian hallitus väittää, että ENEL harjoittaa koko maassa yhdenmukaista hinnoittelupolitiikkaa, jonka perusteella sähkön toimittamisesta syrjäisillä ja luoksepääsemättömillä alueilla asuville kuluttajille aiheutuvat suuremmat kulut voidaan tasata niillä voitoilla, joita saadaan sähkön toimittamisesta suurkuluttajille. Jos tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet poistetaan, suurkuluttajat, joista suurin osa on sijoittautunut valtion maarajojen läheisyydessä oleville alueille, kääntyvät ulkomaisten tuottajien puoleen, ja tämä tekee edellä kuvatun tasaamisjärjestelmän toiminnan monimutkaiseksi ja johtaa sähkön keskimääräisten hintojen korotuksiin, jotka koskevat juuri niitä kuluttajia, jotka joko vähäisen kulutuksensa tai sijoittautumispaikkansa vuoksi eivät voi hyötyä millään tavoin yksinoikeuksien poistamisesta ja mahdollisuudesta kääntyä ulkomaisten tuottajien puoleen sähköntarpeensa tyydyttämiseksi.
77 Ranskan hallituksen mukaan asiassa Campus Oil ym. annetussa tuomiossa tarkoitetulla toimitusvarmuudella ei pidä ymmärtää vain kysynnän tyydyttämiseen tarvittavan energian saannin varmistamista energian hinnasta tai tarjontaan liitetyistä ehdoista riippumatta, sillä tällaisen määritelmän mukaan maan väestölle ja taloudelle taataan toimitusvarmuus vain hätätapauksissa, ja se voi aiheuttaa vakavia taloudellisia ongelmia energiakustannusten noustessa huomattavasti. Ranskan hallitus katsoo lisäksi seuraavaa:
- Valtion edellyttämän toimitusvarmuuden takaamiseksi ei riitä se, että tarvittavien perusenergiamuotojen saatavuus varmistetaan ottamatta huomioon niiden laatua tai hintaa, jolla ne on saatettu markkinoille, vaan on määriteltävä käytettävää energiamuotoa, sen alkuperää ja tarvittavia investointeja koskeva politiikka, jota noudatetaan.
- Jos kyseessä olevat sähkön tuontia ja vientiä koskevat monopolit poistettaisiin, tällaisen politiikan määritteleminen ja soveltaminen olisi mahdotonta, sillä EDF ja muut tuottajat eivät kykenisi mitenkään arvioimaan tulevaa kysyntää. Tämän vuoksi tuottajat tekisivät mieluummin investointeja, joista ne saavat tuottoa mahdollisimman nopeasti, kuin ottaisivat riskejä tekemällä suuria investointeja, joiden poistoaika on paljon pitempi. Tämä johtaisi näet Ranskan osalta siihen, että sähkön tuotannossa luovuttaisiin ydinenergiasta raaka-aineena ja otettaisiin käyttöön maakaasua raaka-aineenaan käyttäviä tuotantoyksikköjä, mikä saattaisi olla vaarallista ottaen huomioon, että 90 prosenttia maassa käytettävästä maakaasusta on tuontitavaraa.
Ranskan hallitus lisää, että tuontia ja vientiä koskevien yksinoikeuksien poistaminen, joka tekee mahdottomaksi kaiken sähkön kysynnän pitkän aikavälin arvioinnin, estäisi kansallisen tuotantokapasiteetin mukauttamisen maan tarpeisiin, vaarantaisi toimitusvarmuuden ja jättäisi ainoaksi mahdollisuudeksi pitää turvallisuussyistä yllä suurempaa tuotantokapasiteettia kuin tarve todella edellyttäisi, mikä olisi hyvin kallista.
78 Erityisesti maakaasun osalta Ranskan hallitus lisää seuraavaa:
- Koska kansalliset monopolit pääsääntöisesti valvovat maakaasun tuotantoa ja myyntiä tuottajamaissa, ainoastaan suuri maahantuoja, jolla on varmuus pitkällä aikavälillä tyydytettävästä kysynnästä, kykenee neuvottelemaan näiden monopolien kanssa tyydyttävät taloudelliset ehdot, jotka takaavat toimitusvarmuuden.
- Vain tällainen maahantuoja kykenee tekemään tuottajien kanssa pitkäaikaisia sopimuksia, jotka ovat tarpeen toimitusten varmistamiseksi, sillä tuottajat asettavat tällaisten sopimusten tekemisen edellytykseksi usein osallistumisen kalliisiin investointiohjelmiin.
- Jos maakaasun tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet poistettaisiin, toimijat kääntyisivät omaa kilpailukykyään suhteessa kilpailijoihinsa parantaakseen sellaisten markkinoiden puoleen, joilla on välittömästi tarjolla edullisimmat hinnat. Luopuminen pitkäaikaisista sopimuksista ja samalla investointeihin osallistumisesta tuottajien kotimaissa voi aiheuttaa riskin toimitusten katkeamisesta, josta seuraisi kuluttajien epäluuloisuutta maakaasun suhteen ja siirtyminen muiden energianlähteiden, erityisesti öljyn, käyttöön. Ranskan energiapolitiikka ei siten saavuttaisi erästä keskeisimmistä tavoitteistaan eli energialähteiden mahdollisimman laajaa monipuolistamista.
79 Espanjan hallitus väittää, että Espanjan lainsäädäntöä, josta komission mukaan aiheutuu sähkön tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia,(82) voidaan joka tapauksessa perustella perustamissopimuksen 36 artiklalla, sillä koska siinä säädetään siitä, että Redesa hoitaa yhtenäisesti kansallista sähköjärjestelmää, siinä pyritään vähentämään niin paljon kuin mahdollista sähkön tuottamisesta aiheutuvia keskimääräisiä kustannuksia ja lopulta kuluttajien siitä maksamaa hintaa.
80 Näihin vastaajina olevien jäsenvaltioiden perusteluihin liittyy välittömästi merkitykseltään ratkaiseva kysymys: onko jäsenvaltion energiapolitiikan, erityisesti sähkö- ja maakaasupolitiikan, toimenpiteiden katsottava olevan toteutetut "yleisen turvallisuuden" vuoksi perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla vain silloin, kun niillä pyritään varmistamaan sellainen sähkön tai maakaasun vähimmäistuotanto, jota ilman valtio ja sen talous eivät voisi toimia ja jota ilman kansalaisten perustarpeita ei voitaisi tyydyttää, vai myös silloin, kun niillä pyritään hankkimaan energialähteitä parhailla mahdollisilla hintaa ja liitännäisten palvelujen laatua koskevilla ehdoilla? Eli voidaanko tässä nyt esillä olevassa asiassa kyseessä olevilla aloilla toteutettujen tuonnin ja viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavien toimenpiteiden katsoa olevan välttämättömiä "yleisen turvallisuuden" vuoksi perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla ainoastaan silloin, kun niillä pyritään varmistamaan sähkön ja maakaasun vähimmäistoimitukset, vaiko myös silloin, kun niillä pyritään myös toimittamaan näitä tuotteita parhain mahdollisin edellytyksin?
81 Vaikka kysymyksiä, jotka olivat keskeisiä asiassa Campus Oil ym., ei ollutkaan esitetty juuri tällaista sanamuotoa käyttäen, se tapa, jolla yhteisöjen tuomioistuin käsitteli niitä tuomiossaan, ei anna aihetta epäilyksiin juuri esittämääni kysymykseen annettavan vastauksen suhteen. Asiassa Campus Oil ym. annetun tuomion 34 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin totesi nimenomaisesti, että jäsenvaltion yleinen turvallisuus voi vakavasti vaarantua öljytuotteiden toimitusten keskeytymisen ja niiden vaarojen vuoksi, jotka tästä aiheutuvat sen olemassaololle, kun taas seuraavassa kohdassa se täsmentää, että öljytuotetoimitusten vähimmäistason pysyvää varmistamista koskeva tavoite ohittaa luonteeltaan puhtaasti taloudelliset seikat ja voi siten olla yleisen turvallisuuden käsitteeseen liittyvä tavoite. Tämän seikan pohjalta se totesi seuraavaksi (47 ja 51 kohta), että jäsenvaltio, jonka öljytuotteiden hankinta on täysin tai lähes täysin tuonnista riippuvainen, voi pääsääntöisesti vedota perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitettuihin yleistä turvallisuutta koskeviin seikkoihin asettaakseen maahantuojille velvoitteen kattaa tietty prosentuaalinen osuus tarpeestaan ostamalla tuotteita kyseisen jäsenvaltion alueella olevalta jalostamolta hinnoilla, jotka toimivaltainen ministeriö on vahvistanut, mutta että tällaisen järjestelmän piiriin kuuluvien öljytuotteiden määrä ei saa ylittää tasoltaan niitä vähimmäistoimituksia, joita ilman kyseisen valtion keskeisten julkisten palvelujen toiminta ja väestön selviytyminen voisivat vaarantua. Nämä seikat huomioon ottaen vaikuttaa mielestäni selkeältä, että asiassa Campus Oil ym. annetussa tuomiossa on otettu hyvin järkevä ja harkittu askel. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin myöntääkin, että toimenpidettä, jolla pyritään varmistamaan öljytuotteiden toimitukset, voidaan perustella sillä, että se on välttämätön yleisen turvallisuuden vuoksi, se kuitenkin korostaa toistuvasti ja voimakkaasti, että toimenpiteellä, jolla pyritään toimitusten varmistamiseen edellä tarkoitetulla tavalla, on ymmärrettävä tarkoitettavan toimenpidettä, jolla pyritään varmistamaan elintärkeä vähimmäistaso, jota ilman jopa valtion olemassaolo vaarantuisi ja väestön perustarpeiden tyydyttäminen kävisi mahdottomaksi.
82 Katson, että tällainen suppea näkökanta on ainoa 36 artiklan kanssa yhteensoveltuva tulkinta, sillä tämä artikla on määräys, jolla perustamissopimuksen perustavanlaatuisesta periaatteesta poiketaan. Jos katsottaisiin, että toimenpiteillä, joilla pyritään varmistamaan valtion ja talouden toiminnalle välttämättömät tietyn energiamuodon toimitukset, on katsottavan tarkoitettavan paitsi toimenpiteitä, joilla pyritään varmistamaan tätä vastaava elintärkeä vähimmäistaso, myös toimenpiteitä, joilla pyritään luomaan edulliset hankintaehdot hinnan, laadun ja järkiperäisen käytön osalta, samalla hyväksyttäisiin lähes rajaton joukko poikkeusmahdollisuuksia tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteesta; kaikkia toimenpiteitä, jotka liittyvät välittömästi tai välillisesti tämän energiamuodon tuotanto- tai myyntiedellytyksiin, ja vieläpä kaikkia toimenpiteitä, jotka kuuluvat asianomaisen jäsenvaltion energiapolitiikan kyseiseen alaan, voitaisiin pitää "yleiseen turvallisuuteen" liittyvinä. Tällainen lopputulos johtaisi siihen, että energiapolitiikkaa pidettäisiin erityisenä syynä, jolla perustamissopimuksen 30 ja 34 artiklasta poikkeamista voidaan perustella.
83 Tältä kannalta katsottuna vastaajina olevien jäsenvaltioiden väitteet, joiden mukaan riidanalaisia yksinoikeuksia voidaan perustella yleisellä turvallisuudella, on mielestäni hylättävä. Siltä osin kuin sellaisten säännösten, joilla ei pyritä erityisesti ja välittömästi varmistamaan sähkön ja maakaasun vähimmäistoimituksia, ei voida katsoa kuuluvan yleisen turvallisuuden suojelemisen piiriin perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ei voida todellakaan hyväksyä sitä, että riidanalaisten yksinoikeuksien myöntämistä voitaisiin perustella kyseisellä artiklalla, koska (kuten kaikki vastaajina olevat jäsenvaltiot väittävät) niiden poistaminen vaarantaisi voimassa olevan, keskivertokuluttajia suosivan koko maan yhdenmukaisen hinnoittelujärjestelmän tai (kuten Italian hallitus väittää) "kansallisen sähköntoimitusjärjestelmän parhaan mahdollisen toiminnan" taikka (kuten Ranskan hallitus väittää) kyseisessä valtiossa käytettävien energialähteiden monipuolistamista koskevan jäsenvaltion energiapolitiikan tavoitteiden toteutumisen ja noudatettavan investointipolitiikan.
84 Mielestäni Alankomaiden, Italian ja Ranskan hallitusten niidenkin väitteiden on katsottava olevan perusteettomia, joiden mukaan tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet voidaan perustella perustamissopimuksen 36 artiklalla, koska ilman tällaisia oikeuksia ei kyettäisi tehokkaasti suunnittelemaan tuotantokapasiteetin kehittämistä tuleva kysyntä huomioon ottaen. On täysin ymmärrettävää, että kansallista energiapolitiikkaa ei voida määritellä ja soveltaa ilman keskipitkän ja pitkän aikavälin suunnittelua erityisesti sähköalalla, jolla päätöksistä vastaavan on otettava huomioon sähkön omat erityisominaisuudet (riippuvaisuus verkosta, jonka turvallisuus edellyttää tarjonnan ja kysynnän ehdotonta ja jatkuvaa yhteensoveltuvuutta, ja varastoimismahdollisuuden puuttuminen). Ymmärrän myös edellä mainitut jäsenvaltioiden esittämät väitteet siitä, että tuontia koskevien yksinoikeuksien poistaminen ja yksittäisten toimijoiden harjoittama maahantuonti aiheuttavat hyvin todennäköisesti sähkön ylituotantoa, koska tuotantoa on suunniteltu keskipitkällä tai pitkällä aikavälillä näiden yksittäisten toimijoiden kysyntä huomioon ottaen. Alankomaiden hallitus, Italian hallitus ja Ranskan hallitus eivät kuitenkaan perustele vakuuttavalla tavalla, miksi sähkön ylituotanto vaarantaisi toimitusvarmuuden eli yleisen turvallisuuden varmistamiseksi tarvittavien vähimmäistoimitusten varmistamisen. Alankomaiden hallituksen tältä osin esittämät väitteet liittyvät ylituotannosta aiheutuviin taloudellisiin seurauksiin(83) sekä sen kielteisiin vaikutuksiin kyseisen maan suunnittelujärjestelmän tehokkuuden kannalta, kun taas Ranskan hallitus väittää, että todellisen tarpeen ylittävän tuotantokapasiteetin ylläpito turvallisuussyistä on kallis ratkaisu, ja Italian hallitus vain toteaa, että ylituotanto estäisi ENELiä varmistamasta "kansallisen sähköjärjestelmän parhaan mahdollisen toiminnan".(84) Italian hallitus ja Ranskan hallitus eivät myöskään ilmoita, miksi kansallisella suunnittelujärjestelmällä ei voitaisi taata sähkön vähimmäistoimituksia (ja Ranskan osalta myös maakaasun vähimmäistoimituksia) ilman Italiassa ja Ranskassa voimassa olevia yksinoikeuksia. Erityisesti ne eivät selitä, miksi vähimmäistoimituksia ei voitaisi varmistaa rajoittamalla vientiä yksittäisille toimijoille tai kieltämällä se joka kerta, kun konkreettinen vientitoimi vaarantaisi elintärkeää vähimmäistasoa vastaavien määrien saannin.
c) Johtopäätökset
85 Edellä esitetyn perusteella katson, että on todettava, että Alankomaissa voimassa oleva julkiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuontia koskeva yksinoikeus, Italiassa voimassa olevat sähkön tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet ja Ranskassa voimassa olevat sähkön ja maakaasun tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet ovat perustamissopimuksen 30 ja 34 artiklassa kiellettyjä tuonnin ja viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä ja ne ovat siten perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua jäsenvaltioiden kansalaisten välistä syrjintää tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa.
B Perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohta
a) Voidaanko tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevista perustamissopimuksen määräyksistä poikkeamista perustella 90 artiklan 2 kohdalla?
86 Jäsenvaltiot väittävät toissijaisesti, että vaikka kyseisten yksinoikeuksien katsottaisiinkin kuuluvan 30, 34 ja 37 artiklan soveltamisalaan, niiden voidaan kuitenkin katsoa olevan yhteensoveltuvia perustamissopimuksen kanssa 90 artiklan 2 kohdan määräysten perusteella. Tässä perustamissopimuksen artiklassa säädetään seuraavaa: "Yrityksiin, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, - - sovelletaan tämän sopimuksen määräyksiä ja varsinkin kilpailusääntöjä siltä osin kuin ne eivät oikeudellisesti tai tosiasiallisesti estä yrityksiä hoitamasta niille uskottuja erityistehtäviä. Kaupan kehitykseen ei saa vaikuttaa tavalla, joka olisi ristiriidassa yhteisön etujen kanssa." Vastaajina olevien jäsenvaltioiden tätä määräystä koskevien väitteiden mukaan kyseessä olevat yksinoikeudet on myönnetty yrityksille, "jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja", ja yksinoikeuksien poistaminen estäisi niitä hoitamasta niille uskottuja erityistehtäviä.
87 Komissio kiistää nämä väitteet todeten, että kyseinen perustamissopimuksen artikla ei voi toimia tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten kanssa ristiriidassa olevien kansallisten toimenpiteiden perustana. Komissio perustaa näkemyksensä jo useita kertoja mainittuun, asiassa Campus Oil ym. annettuun tuomioon. Kreikan hallitus väitti tässä asiassa (jossa siis kyse oli tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten tulkinnasta sellaisten kansallisten säännösten yhteydessä, joissa maahantuojille asetettiin velvollisuus ostaa tietty määrä tuotteita kyseisen valtion alueella olevasta öljynjalostamosta) 90 artiklan 2 kohtaan vedoten, että "öljynjalostamo tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja ja - - tällaisella laitoksella ei ole ilman sen eduksi toteutettuja toimenpiteitä mahdollisuuksia kilpailla suurten öljy-yhtiöitten kanssa". Yhteisöjen tuomioistuin otti tähän kysymykseen seuraavan kannan tuomion 19 kohdassa: "[Perustamissopimuksen] 90 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jäsenvaltiot eivät toteuta eivätkä pidä voimassa mitään toimenpidettä, joka koskee julkisia yrityksiä taikka yrityksiä, joille ne myöntävät erityisoikeuksia taikka yksinoikeuksia, ja joka on ristiriidassa tämän sopimuksen kanssa. Tämän artiklan toisen kohdan tarkoituksena on täsmentää, miltä osin yrityksiin, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, sovelletaan perustamissopimuksen sääntöjä. Jäsenvaltiota, joka on antanut tällaisen erityistehtävän yrityksille, ei tässä kohdassa kuitenkaan vapauteta kiellosta toteuttaa tämän yrityksen hyväksi ja sen toiminnan suojelemiseksi toimenpiteitä, jotka rajoittavat tuontia toisista jäsenvaltioista perustamissopimuksen 30 artiklan vastaisesti."
88 Vaikka sitä arviota, jonka yhteisöjen tuomioistuin teki asiassa Campus Oil ym. antamansa tuomion edellä mainitun kohdan viimeisessä virkkeessä, voidaan selittää sillä paikalla, joka kyseisellä määräyksellä on perustamissopimuksen kilpailua koskevien määräysten joukossa, sekä tarpeella olla sallimatta muita poikkeuksia tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevista määräyksistä kuin ne, joista on määrätty 36 artiklassa, ei tämä arvio kuitenkaan ole hälventänyt tiettyjä epäilyksiä, jotka koskevat sen yhteensoveltuvuutta kyseisen määräyksen sanamuodon kanssa. Sen jälkeen kun 90 artiklan 2 kohdassa on ensin määrätty periaatteesta, jonka mukaan yrityksiin, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, sovelletaan kaikkia perustamissopimuksen määräyksiä, siinä määrätään nimittäin mahdollisuudesta poiketa tästä säännöstä siten, että näiden yritysten välillä ei esiinny syrjintää. Tulkinnan kohteena olevan määräyksen viimeisestä virkkeestä ilmenee lisäksi välittömästi, että sen soveltamisalaan kuuluvat toimenpiteet voivat vaikuttaa välittömästi toimivan kilpailun periaatteen lisäksi myös yhteisön sisäiseen kauppaan.(85)
89 Edellä esitetystä huolimatta yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan ole myöhemmässä oikeuskäytännössään vahvistanut sitä, mitä se totesi tästä kysymyksestä asiassa Campus Oil ym. antamassaan tuomiossa.
Edellä mainitussa asiassa C-202/88, Ranska vastaan komissio, 19.3.1991 antamassaan tuomiossa (ks. edellä alaviite 64) yhteisöjen tuomioistuin määritteli perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdalla tavoitellut päämäärät seuraavasti (12 kohta): "Kun määräyksellä sallitaan tietyin edellytyksin poikkeukset perustamissopimuksen yleisistä sääntöistä, sillä pyritään sovittamaan yhteen erityisesti julkisella sektorilla toimivien tiettyjen yritysten talous- ja veropolitiikan välineinä käyttämistä koskeva jäsenvaltioiden intressi sekä kilpailusääntöjen noudattamista ja yhteismarkkinoiden yhtenäisyyden säilyttämistä koskeva yhteisön intressi" (kursivointi tässä). Asiassa Merci convenzionali porto di Genova 10.12.1991 annettu tuomio(86) on vieläkin selkeämpi. Antaessaan vastauksen ennakkoratkaisukysymykseen, jossa kyse oli siitä, onko satamapalveluyrityksen ja/tai -yhtiön katsottava olevan yritys, joka tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja voidaanko tiettyjen perustamissopimuksen määräysten (mm. 30 artiklan) soveltamisella näihin yhtiöihin estää yrityksiä hoitamasta niille uskottuja erityistehtäviä, yhteisöjen tuomioistuin totesi (27 kohta), ettei esitetyistä asiakirjoista ilmennyt satamapalvelujen liittyvän sellaisiin yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin, jotka olisivat jollakin tavoin erityisiä suhteessa talouselämän muiden taloudellisten toimenpiteiden tarkoituksiin, ja lisäsi, että "vaikka niin olisikin, perustamissopimuksen erityisesti kilpailua ja vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen soveltaminen estäisi sellaisten erityistehtävien hoitamisen" (kursivointi tässä). Lopulta asiassa Corbeau 19.5.1993 annetun tuomion mukaan(87) (14 kohta) perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa sitä asianmukaisesti tulkittuna sallitaan jäsenvaltioiden myöntävän yrityksille, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, sellaisia yksinoikeuksia, joilla voidaan estää perustamissopimuksen kilpailua koskevien sääntöjen soveltaminen, siltä osin kuin kilpailunrajoitukset tai toisten taloudellisten toimijoiden kaikenlaisen kilpailun estäminen ovat välttämättömiä niille yrityksille, jotka ovat yksinoikeuksien haltijoita, uskottujen erityistehtävien hoitamisen varmistamiseksi. Yhteisöjen tuomioistuin on antanut samanlaisen kannanoton asiassa Almelo ym. (mainittu edellä alaviitteessä 23) antamassaan tuomiossa (46 kohta). Hyväksyessään näissä tuomioissa 90 artiklan 2 kohdan määräyksistä poiketen jäsenvaltioiden mahdollisuuden paitsi rajoittaa kilpailua, myös mahdollisesti estää kilpailu kokonaan, yhteisöjen tuomioistuin on mielestäni vahvistanut johtopäätöksen, johon tämän määräyksen sanamuoto ensi arviolta johtaa, eli sen, että jäsenvaltioilla on pääsääntöisesti mahdollisuus toteuttaa tästä määräyksestä poiketen toimenpiteitä, joilla poiketaan paitsi kilpailun suojelemista koskevista määräyksistä, myös muista perustamissopimuksen määräyksistä.(88)
90 Vastaajina olevat jäsenvaltiot voivat siten pääsääntöisesti vedota perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaan riidanalaisia yksinoikeuksia perustellakseen. On luonnollisesti kuitenkin tutkittava, täyttyvätkö ne edellytykset, joiden perusteella voidaan tämän määräyksen valossa todeta, että vaikka kyseiset yksinoikeudet ovatkin ristiriidassa 30, 34 ja 37 artiklan kanssa, ne ovat perustamissopimuksen yleinen rakenne huomioon ottaen kuitenkin lainmukaisia.(89) Tämä huomioon ottaen tarkastelen hetken kuluttua b alakohdassa kunkin vastaajana olevan jäsenvaltion osalta erikseen, ovatko julkiset viranomaiset uskoneet riidanalaisten yksinoikeuksien haltijoille tehtäväksi tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluita ja, jos vastaus kysymykseen on myöntävä, estääkö tässä asiassa riidanalaisena olevien perustamissopimuksen määräysten eli 30, 34 ja 37 artiklan soveltaminen niille uskottujen erityistehtävien hoitamisen. Tämän jälkeen tutkin c alakohdassa, onko tähän poikkeukseen vetoaminen tästä huolimatta ja ottaen huomioon, että juuri tarve hoitaa kyseisiä erityistehtäviä pakottaa poikkeamaan edellä mainituista perustamissopimuksen määräyksistä, kuitenkin kiellettävä, koska poikkeamisella vaikutetaan yhteisön sisäiseen kauppaan tavalla, joka vaikuttaa yhteisön etuihin.
b) Onko yksinoikeuksien haltijoille uskottu yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottaminen? Jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, estääkö tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten soveltaminen niitä hoitamasta niille uskottuja erityistehtäviä?
aa) Alankomaat
91 Kuten edellä todettiin (ks. 29 kohta), SEP on nimetty 20.3.1990 annetulla ministeriön asetuksella ainoaksi yhtiöksi, jolla on oikeus tuoda maahan yleiseen jakeluun tarkoitettua sähköä (siltä osin kuin kyse ei ole jännitteeltään alle 500 V:n sähkön tuonnista). Elektriciteitswetin (EW) 2 §:n mukaan yrityksen, jolle on myönnetty edellä mainittu yksinoikeus, sekä yritysten, joille on myönnetty julkiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuotantoyksiköiden rakentamista tai käyttämistä koskevia lupia, "on yhdessä varmistettava, että kansalliset julkiset sähköntoimitukset toimivat moitteettomasti niin vähäisin kustannuksin kuin mahdollista ja vastuullisesti yhteiskuntaan nähden". Vaikuttaakin mielestäni kiistattomalta, että tällä säännöksellä uskotaan SEP:lle yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottaminen perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Vaikka määräyksen poikkeusluonteisuus huomioon ottaen tätä käsitettä onkin tulkittava suppeasti,(90) sähkön merkitys valtion ja nykyaikaisen yhteiskunnan asianmukaisen toiminnan sekä kaikkien kansalaisten perustarpeiden tyydyttämisen kannalta on niin merkittävä, että edellä mainitulla EW:n säännöksellä SEP:lle myönnettyä toimivaltaa on pidettävä ehkä kaikkein tyypillisimpänä esimerkkinä palvelusta, jonka tehokas tuottaminen kiinnostaa tiettyjen henkilöiden ryhmän lisäksi kaikkia kansalaisia. Edellä useita kertoja mainitussa asiassa Almelo ym. annetusta tuomiosta (47 kohta) ilmenee myös, että yhteisöjen tuomioistuin katsoo olevan itsestään selvää, että yritykselle, jolle on uskottu tehtäväksi varmistaa sähkön toimitukset tietyllä osalla maan aluetta, on annettu tehtäväksi tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja.(91)
92 Komissio ei kiistä sitä, että SEP:lle on uskottu tehtäväksi yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottaminen. Lisäksi komissio on katsonut päätöksessään 91/50/ETY,(92) jonka se teki alankomaalaisten paikallisten sähkön jakeluyhtiöiden tekemästä valituksesta, jossa väitettiin SEP:n ja erään alueellisen sähkön jakeluyhtiön rikkoneen perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklaa, että (40 perustelukappale) erityisesti EW:n 2 §:n säännökset huomioon ottaen SEP:lle oli tosiasiallisesti annettu tehtäväksi "yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen" tuottaminen.(93) Komissio sitä vastoin pohtii, miltä osin SEP:lle myönnetty tuontia koskeva yksinoikeus on välttämätön sille uskotun erityistehtävän hoitamiseksi. Huomautettuaan ensin, että SEP:n tehtävänä ei muutenkaan ole jaella sähköä loppukäyttäjille, komissio väittää, että Alankomaiden hallituksen olisi näytettävä toteen, että edellä mainittujen yksinoikeuksien poistamisen vuoksi maahantuojat keskittäisivät toimensa kaikkein kannattavimpiin toimiin, että tämä vaarantaisi SEP:n toiminnan jatkumisen ja ettei ole olemassa vaihtoehtoisia ratkaisuja, joilla voitaisiin varmistaa tälle yhtiölle asetettujen julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen.
93 Alankomaiden hallituksen perusteluista nyt käsiteltävän ongelman osalta on mielestäni pidettävä mielessä seuraava lainaus: EW:n 2 §:ssä SEP velvoitetaan huolehtimaan siitä, että kansallinen sähköjärjestelmä toimii niin vähäisin kustannuksin kuin mahdollista. Lisäksi, kuten 14 kohdasta ja sitä seuraavista kohdista sekä vastineen 113 kohdasta ilmenee, kaikkia EW:n säännöksiä, jotka liittyvät sähkötoimitusten hintojen määrittelemiseen, koskee periaate, jonka mukaan sähkön kansallisen toimitusjärjestelmän toiminnasta aiheutuvat kustannukset on siirrettävä tasapuolisesti kaikkien kuluttajien maksettavaksi. EW:ssä säädetään tämän periaatteen toteuttamiseksi järjestelmästä, jossa SEP:n asema on keskeinen. Kyseistä järjestelmää voidaan kuvailla seuraavasti: Nämä yritykset vastaavat yhdessä hallinnoinnista 90 prosentin osalta niistä kustannuksista, jotka aiheutuvat neljän olemassaolevan tuotantoyrityksen tuottamasta sähköstä. Yritykset toimittavat kaiken tuottamansa sähkön SEP:lle kiinteään hintaan, jonka SEP on tuotantoprosessissa käytetyn raaka-aineen perusteella määrännyt. SEP lisää näihin hintoihin kansallisen siirtoverkon ylläpidosta ja sähkön tuonnista aiheutuvat omat kustannuksensa; sähkö palautetaan tämän jälkeen tuotantoyhtiöille hintaan, johon nämä lisät sisältyvät ja jota kutsutaan "kansalliseksi perushinnaksi" (jäljempänä LBT). Tuotantoyritykset lisäävät LBT:hen ne 10 prosenttia kustannuksistaan, joita ei hallinnoida yhteisesti, ja toimittavat sähköä jakeluyhtiöille hintaan, jossa tämä lisä on otettu huomioon ja jota kutsutaan "alueelliseksi perushinnaksi" (jäljempänä RBT); tämä hinta vaihtelee tiettyjen määriteltyjen rajojen sisällä. Jakeluyritykset puolestaan toimittavat sähköä kuluttajille hinnoilla, jotka eivät voi ylittää tiettyjä, kuluttajaryhmistä riippuen vaihtelevia rajoja. Tässä järjestelmässä SEP:n tehtävänä on siis määrätä "kansallinen perushinta", jonka välityksellä kaikkien loppukäyttäjien maksamaan sähkön hintaan sisällytetään kansallisen tuotannon kustannukset, siirtokustannukset suurjänniteverkossa ja tuontikustannukset siten, että kaikkien maassa olevien kuluttajien kesken saadaan jaettua tasan ne kustannukset, jotka aiheutuvat kansallisen sähköntoimitusjärjestelmän toiminnasta ja jotka on joka tapauksessa pidettävä niin vähäisinä kuin mahdollista.
94 Alankomaiden hallituksen mukaan tätä SEP:lle uskottua erityistehtävää ei voitaisi hoitaa, jos kyseinen tuontia koskeva yksinoikeus poistettaisiin. Kuten vastineen 34 kohdassa todetaan, jos nämä oikeudet poistettaisiin, suuri osa Alankomaissa tuotetusta sähköstä jäisi käyttämättä, mikä johtaisi lopulta (koska ylimääräistä sähköä ei voida tietenkään varastoida sen jakelemiseksi myöhemmin kuluttajille)(94) kotimaisen sähkön tuotantokustannusten nousemiseen, mikä puolestaan vaikuttaisi ainoastaan niihin jakeluyhtiöihin, jotka hankkivat edelleen sähköä kotimaisesta sähköjärjestelmästä, ja lopulta näiden yhtiöiden välityksellä niiden asiakkaisiin (loppukäyttäjiin), joista suurin osa ei vähäisen kulutuksensa vuoksi kykene tuomaan sähköä omaa tarvettaan varten ja käyttämään hyväkseen niille EW:ssä annettua mahdollisuutta.
95 Kunkin asianosaisen esittämistä perusteluista ilmenee, että asianosaiset eivät ole samaa mieltä eräästä tärkeästä seikasta. Komissio nimittäin katsoo, että jotta riidanalaisia yksinoikeuksia voitaisiin perustella perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdalla, olisi ehdottomasti näytettävä toteen, että kyseisten oikeuksien poistamisella vaarannetaan SEP:n taloudellinen tasapaino. Alankomaiden hallitus sitä vastoin katsoo sen osoittamisen riittävän, että yksinoikeuksien poistaminen tekee mahdottomaksi sellaisen periaatteen noudattamisen, joka sääntelee kansallista sähköntoimitusjärjestelmää ja jota yksinoikeuksien haltijalla on lakiin perustuva velvollisuus noudattaa. Se seikka, että asianosaiset ovat eri mieltä juuri tästä kysymyksestä, ilmenee selkeästi kantajan ja vastaajan vastauskirjelmistä. Korostettuaan vastauskirjelmässään ensin sitä (35 ja 36 kohta), että koska SEP:n tehtävänä ei ole toimittaa sähköä loppukäyttäjille, sitä eivät sen mielestä koske asiassa Almelo ym., joka koskee ainoastaan jakeluyritystä, annetun tuomion 48 kohdassa luetellut velvoitteet, komissio lisää (38 ja 39 kohta), että Alankomaiden hallituksen väite, jonka mukaan riidanalaiset yksinoikeudet ovat välttämättömiä, jotta SEP voi hoitaa kansallisen sähköntoimitusjärjestelmän toiminnasta aiheutuvien kustannusten tasapuolista jakamista koskevan tehtävänsä, on tässä asiassa tehoton, koska kaikille sähkön kuluttajille asetettu velvollisuus osallistua kansallisen tuotantokapasiteetin ylläpitoon ei ole syy, jonka perusteella jäsenvaltio voi vedota perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaan. Alankomaiden hallitus puolestaan väittää vastauskirjelmässään (66 ja 67 kohta), että riidanalaisten yksinoikeuksien perustelemiseksi edellä mainitun määräyksen perusteella ei ole tarpeen näyttää toteen, että poistamalla kyseiset oikeudet vaarannettaisiin SEP:n taloudellinen tasapaino, vaan sen toteen näyttäminen riittää, että oikeuksien poistamisella vahingoitettaisiin niitä perustavanlaatuisia periaatteita, joille sen kansallisen sähköntoimitusjärjestelmän ylläpito perustuu, josta SEP vastaa osittain.
96 Katson, että komission näkemys siitä, mihin syihin vedoten perustamissopimuksen määräyksistä poikkeamista voidaan 90 artiklan 2 kohdalla perustella, on liian suppea. En tietenkään tahdo aliarvioida sitä seikkaa, että tätä määräystä on sen poikkeusluonteen vuoksi tulkittava ja sovellettava erityisen varovaisesti. Katson kuitenkin, että koska riidanalaisessa määräyksessä sallitaan perustamissopimuksesta poikkeaminen nimenomaisesti silloin, kun poikkeaminen on välttämätöntä, jotta yritys, joka tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, voi hoitaa sille uskotut erityistehtävät, tällä määräyksellä on katsottava tarkoitettavan sekä tämän yrityksen taloudellisen tasapainon varmistamista,(95) joka on vähimmäisedellytys sille uskotun erityistehtävän hoitamiselle, että kaikkien muiden niiden vaatimusten täyttämistä, joita kyseisen tehtävän hoitaminen edellyttää. Riittää, että tähän tehtävään ei liity sellaista toimivaltaa ja vastuuta, joka ylittää sen, jonka voidaan kohtuullisesti katsoa liittyvän "yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen" tuottamiseen, sellaisena kuin tämä käsite yhteisön oikeudessa ymmärretään. Tämän kysymyksen osalta viimeisen sanan lausuminen kuuluu luonnollisesti joka kerta yhteisöjen tuomioistuimelle.
97 Voidaanko SEP:lle myönnettyä tuontia koskevaa yksinoikeutta perustella perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdalla näissä olosuhteissa? Mielestäni tähän kysymykseen on vastattava myöntävästi. Sähkön tuotantokustannusten pitäminen niin alhaisina kuin mahdollista sekä tuotantokustannusten ja yleisimmin sähkön toimitusjärjestelmän toiminnasta aiheutuvien yleisten kustannusten tasapuolinen jakaminen kuluttajien kesken ovat mielestäni periaatteita, jotka liittyvät loogisesti "yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen" tuottamiseen; taloudellista toimintaa, jonka tuloksista määritelmän mukaisesti kaikki kansalaiset (mikä on tilanne nimenomaisesti sähkön toimitusten osalta) tai ainakin erittäin laajat sosiaaliset ryhmät ovat kiinnostuneita, on harjoitettava ottaen erityisesti huomioon tarve vähentää kustannuksia(96) ja varmistaa tietyt konkreettiset solidaarisuuden muodot niiden osalta, jotka hyötyvät tai voivat hyötyä(97) tämän toiminnan harjoittamisesta. Nyt esillä olevassa asiassa näihin tarpeisiin vastaaminen on uskottu SEP:lle, joka on riidanalaisten yksinoikeuksien haltija, ja Alankomaiden hallitus väittää mielestäni vakuuttavasti, että vaikka näiden oikeuksien poistaminen ei uhkaisikaan SEP:n taloudellista tasapainoa, se kuitenkin estäisi kyseisen "erityistehtävän" hoitamisen edellä esitettyjen syiden vuoksi (94 kohta).
98 Voitaisiinko tämä tehtävä hoitaa kuitenkin käyttämällä muita keinoja? Komissio vastaa tähän kysymykseen myöntävästi ja muistuttaa (ks. vastauskirjelmän 40 kohta), että muita mahdollisia vaihtoehtoisia ratkaisuja olisivat kassan perustaminen "yleisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen hoitamisen rahoittamiseksi", "julkisen palvelun sopimusten" tekeminen tai verkoston käyttämistä koskevan maksun asettaminen. Katson, että kaksi ensiksi mainittua ratkaisumallia on esitetty niin yleisellä tasolla, ettei ole mahdollista arvioida, voitaisiinko ne toteuttamalla todella varmistaa SEP:n velvollisuuksien täyttäminen kokonaisuudessaan mahdollisimman alhaisten tuotantokustannusten ja kansallisen sähköntoimitusjärjestelmän toiminnasta aiheutuvien kustannusten tasapuolisen jakamisen osalta. Kolmannen ratkaisumallin osalta on syytä muistaa, että tavoitellun vaihtoehtoisen ratkaisun on oltava yhteisön sisäistä kauppaa vähemmän rajoittava kuin kyseessä oleva yksinoikeus. Jos yleiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuojalta kotimaisen siirtoverkon käyttämisestä perittävä maksu kuitenkin asetetaan tasolle, joka merkitsee käytännössä sitä, että kyseisen maahantuojan on vastattava kotimaisen sähkön tuottamisesta aiheutuvista kustannuksista aivan samalla tavalla kuin sellaisen jakeluyhtiön, jolle edelleen toimitetaan sähköä Alankomaista, se kilpailuetu, joka voitaisiin mahdollisesti saada Alankomaiden ulkopuolella tuotetun sähkön alemman hinnan vuoksi, tehtäisiin kokonaisuudessaan tyhjäksi ja tavoitetta, joka koskee kyseessä olevan tavaran vapaan liikkuvuuden esteiden poistamista, ei saavutettaisi.
99 Johtopäätöksenä totean, että vaikka yleiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuontia koskeva riidanalainen yksinoikeus onkin tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava kielletty toimenpide ja sillä syrjitään kiellon vastaisesti jäsenvaltioiden kansalaisia tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa, sen myöntämistä SEP:lle voidaan perustella tämän yrityksen tarpeella hoitaa sille uskottu erityistehtävä sen tuottaessa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja.
bb) Italia
100 Edellä on jo todettu (ks. 36 kohta), että 6.12.1962 annetulla lailla nro 1643 ENELille annetaan maan alueella tehtäväksi tuottaa, tuoda ja viedä, siirtää, jalostaa, jakaa ja myydä sähköä sähkön alkuperästä riippumatta. Tämän vuoksi ei voida kiistää, että ENELille on uskottu yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottaminen perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Komissio ei suoranaisesti kiistäkään tätä. Se väittää kuitenkin, että Italian hallitus ei ole näyttänyt toteen, että ENELille myönnetyt sähkön tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet ovat välttämättömiä ENELille asetettujen erityisten velvollisuuksien täyttämiseksi sen hoitaessa kyseistä tehtäväänsä.
101 Italian hallitus väittää sitä vastoin, että riidanalaisten yksinoikeuksien mahdollinen poistaminen tekisi mahdottomaksi ENELille uskotun erityistehtävän hoitamisen, mitä tulee erityisesti velvollisuuteen toimittaa kuluttajille sähköä alhaisilla hinnoilla maan tasapainoisen kehityksen turvaamiseksi. Se täsmentää vastauskirjelmässään (8 ja 9 kohta), että tämä velvollisuus, joka on asetettu ENELille edellä mainitun vuoden 1962 lain nro 1643
1 §:ssä, sellaisena kuin Corte costituzionale on lakia tulkinnut, täytetään luomalla yleinen sähkön jakelujärjestelmä ja käyttämällä tätä järjestelmää, jonka avulla alijäämäisiä ja ylijäämäisiä aloja voidaan kompensoida keskenään. ENELille uskottujen yksinoikeuksien poistamisella olisi Italian hallituksen mukaan seuraavat seuraukset: valtaosa suurista kuluttajista päättäisi kääntyä ulkomaisten sähköntoimittajien puoleen (erityisesti koska suurin osa niistä on sijoittautunut Pohjois-Italiaan, mikä helpottaa tällaista ratkaisua, sillä pohjoiset alueet eivät ole kovinkaan kaukana maan maarajoista), mikä veisi näin ENELiltä sen pääasiallisen lähteen, jonka avulla voidaan tasata sähkön jakelukustannuksia, jotka ovat erityisen korkeat sen vuoksi, että on tarpeen varmistaa tavanomainen sähkön toimittaminen aivan kaikille kuluttajille, myös niille, jotka asuvat kaukaisilla ja vaikeapääsyisillä alueilla; tarve kompensoida nämä tappiot johtaisi sähkön keskimääräisen hinnan korotuksiin, jotka taas vaikuttaisivat niihin kuluttajiin, joilla ei ole muuta mahdollisuutta kuin hankkia sähköä ENELiltä joko vähäisen kulutuksensa taikka sen vuoksi, että ne ovat sijoittautuneet alueille, jonne ulkomaiset sähköntoimittajat eivät kykene toimittamaan sähköä tai jonne tällainen toimittaminen ei ole taloudellisesti perusteltua (ks. tältä osin myös vastineen 8 kohta ja erityisesti ranskankielisen version s. 16 sekä vastaajan vastauskirjelmän 6 kohta).
102 Siltä osin kuin tällä Italian hallituksen väitteellä pyritään perustelemaan sähkön tuontia koskevien yksinoikeuksien voimassapitämistä, väite on mielestäni vakuuttava. Ottaen huomioon se, mitä yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä jo useita kertoja mainitussa asiassa Corbeau (15 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja asiassa Almelo ym. (48 ja 49 kohta) antamissaan tuomioissa, sillä, että pyritään soveltamaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja tuotettaessa koko maassa niin yhdenmukaisia hintoja kuin mahdollista "erityistilanteita ja kunkin yksittäisen toimenpiteen taloudellista kannattavuutta huomioon ottamatta",(98) voidaan perustella sellaisen mekanismin käyttämistä, jolla pyritään "kompensoimaan kannattavien ja vähemmän kannattavien toiminnan alojen tuloksia keskenään"(99) ja jonka osalta perustamissopimuksen määräyksistä poikkeamista 90 artiklan 2 kohdan nojalla voidaan perustella tehokkaan toiminnan tarpeella. ENELille myönnettyjen tuontia koskevien yksinoikeuksien poistaminen kuitenkin estäisi Italian hallituksen mainitsemien syiden vuoksi sen tasausjärjestelmän toimintaa, jossa ENEL kompensoi toimintansa kannattamattomien alojen tuloksia kannattavien alojen tuloksilla. Mielestäni tämä mahdollisuus riittää kyseisen oikeuden voimassapitämisestä aiheutuvan perustamissopimuksen rikkomisen perusteluksi. Lisäksi komission väitteet siitä, että ENELille uskottu, edellä kuvattu erityistehtävä voitaisiin hoitaa muita keinoja käyttäen, on hylättävä erityisesti, koska komission ehdottamat vaihtoehtoiset ratkaisumallit on esitetty niin yleisellä tasolla (taloudellinen tuki epäsuotuisassa tilanteessa oleville kuluttajille ja "kansallisen tukirahaston" perustaminen), että on mahdotonta päätellä, voitaisiinko niillä varmistaa edellä mainitun erityistehtävän hoitaminen kokonaisuudessaan.
103 Italian hallitus ei sitä vastoin ole esittänyt mitään vakuuttavaa perustelua, jolla voitaisiin selittää, miksi sähkön vientiä koskevien yksinoikeuksien poistaminen estäisi edellä mainitun erityistehtävän hoitamisen tai minkä tahansa muun sellaisen erityistehtävän hoitamisen, joka ENELille mahdollisesti uskotaan.(100)
104 Näin ollen, vaikka ENELille myönnettyjen sähkön tuontia koskevien yksinoikeuksien voimassapitäminen on kielletty tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide sekä merkitsee kiellettyä syrjintää jäsenvaltioiden kansalaisten välillä tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa, sitä voidaan perustella tarpeella hoitaa ENELille uskottu erityistehtävä sen tuottaessa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja. Sitä vastoin samalle yritykselle 34 ja 37 artiklan vastaisesti myönnetyn sähkön vientiä koskevan yksinoikeuden voimassapitämistä ei voida perustella tällä tavoin.
cc) Ranska
i) Sähköä koskevat yksinoikeudet
105 Ei voida kiistää sitä, että EDF, jolle 8.4.1946 annetulla lailla nro 46-628 on annettu tehtäväksi kansallistettujen sähköalan yritysten hoitaminen, on yritys, joka tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja. Sitä vastoin asianosaiset ovat eri mieltä siitä, mikä on EDF:lle kuuluvien velvoitteiden täsmällinen sisältö sen harjoittaessa tätä toimintaa. Kunkin asianosaisen tämän kysymyksen osalta esittämien väitteiden suuresta joukosta on merkitystä nyt esillä olevan kanteen ratkaisun kannalta ainoastaan niillä väitteillä, jotka koskevat EDF:n niiden velvoitteiden oikeudellista perustaa ja sisältöä, joiden täyttäminen Ranskan hallituksen väitteiden mukaan estyisi, jos sähkön tuontia ja vientiä koskevat riidanalaiset yksinoikeudet poistettaisiin.
106 Kaikista vastineessa ja vastaajan vastauskirjelmässä esitetyistä väitteistä ilmenee, että Ranskan hallituksen mielestä kyseisten oikeuksien poistaminen tekisi mahdottomaksi seuraavien EDF:n velvoitteiden täyttämisen: 1) velvollisuus noudattaa asiakkaiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, 2) velvollisuus toimittaa sähköä mahdollisimman alhaisella hinnalla, 3) velvollisuus harjoittaa toimintaa siten, että sen vaikutus ympäristöön on mahdollisimman pieni, ja 4) velvollisuus osallistua kansallisen maankäyttöpolitiikan soveltamiseen.(101)
107 Ranskan hallituksen mukaan EDF:lle kuuluva velvollisuus noudattaa asiakkaiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sisältyy niiden sopimusehtojen 24 kohtaan, jotka, sen jälkeen kun ne on asetuksella hyväksytty, on liitetty valtion ja EDF:n välillä 27.11.1958 tehtyyn toimilupaa koskevaan sopimukseen (ks. vastineen liite 4). Tällä sopimuksella EDF:lle on annettu oikeus käyttää yleistä sähkön jakeluverkkoa eli suurjänniteverkkoa, joka liittää kaikki sähkön tuotantopaikat (mukaan luettuna kansainväliset siirtoyhteydet, joiden kautta sähkö viedään) matalajänniteverkkoon, jonka kautta jakeluyhtiöt toimittavat sähköä loppukäyttäjille, sekä niihin kuluttajiin, joille sähkö toimitetaan suoraan suurjänniteverkosta. Sopimusehtojen 24 kohdan mukaan (joka Ranskan hallituksen mukaan on erityinen osoitus siitä yhdenvertaisuusperiaatteesta, jolla Conseil constitutionnelin oikeuskäytännön mukaan on perustuslaillinen merkitys ja joka Conseil d'Etat'n vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sitoo kaikkia julkisia viranomaisia) yleisen toimitusverkon käyttöä koskevan toimiluvan haltijana EDF:n on ehdottomasti ja kaikilta osin noudatettava asiakkaiden yhdenvertaista kohtelua koskevaa periaatetta.
108 Komissio ei kiistä sitä, että EDF:llä on edellä mainittu velvollisuus. Se katsoo sen sijaan, että 27.11.1958 tehtyyn toimilupaa koskevaan sopimukseen liitetyistä sopimusehdoista tai mistään muustakaan seikasta ei ilmene, että EDF:llä olisi erityinen velvollisuus toimittaa sähköä mahdollisimman alhaisin hinnoin. Ranskan hallitus vetoaa tältä osin edellä mainittujen sopimusehtojen 20 ja 22 kohtaan, joiden otsikot ovat "Enimmäishintojen mukauttaminen" ja "Enimmäishintojen tarkistaminen". Vaikka näissä määräyksissä EDF:lle ei asetetakaan nimenomaista velvollisuutta asettaa hintansa mahdollisimman matalalle tasolle, niissä mielestäni kuitenkin viitataan tähän velvollisuuteen ottaen huomioon, että niissä määritellään kattavasti ne olosuhteet, joissa EDF voi nostaa sähkön toimittamisesta perimiään hintoja. Komission väite, jonka mukaan EDF:llä ei ole tässä tarkasteltua velvollisuutta, on siten hylättävä.(102)
109 Lopuksi on hylättävä myös ne komission väitteet, joissa kiistetään se, että EDF:lle olisi uskottu perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla "erityistehtäviä" luonnonsuojelun ja maankäyttöpolitiikan alalla. On totta, että Ranskan hallitus ei vastineessaan mainitse EDF:llä kahdella edellä mainitulla alalla olevien velvollisuuksien konkreettista oikeudellista perustaa. Se viittaa vastauskirjelmässään (35 kohta) kuitenkin edellä mainitun (ks. alaviite 102) valtion ja EDF:n välillä ajanjaksoksi 1993-1996 tehdyn ohjelmaa koskevan sopimuksen (contrat de plan) sopimuslausekkeisiin,(103) joissa EDF:lle asetetaan tiettyjä konkreettisia velvollisuuksia sekä luonnonsuojelun alalla (6 kohta) että maankäyttöpolitiikan alalla (11 kohta).(104)
110 Mitkä ovat Ranskan hallituksen mukaan ne syyt, joiden vuoksi riidanalaisten yksinoikeuksien poistaminen estäisi EDF:n edellä mainittujen velvoitteiden täyttämisen?
Ranskan hallitus toteaa asiakkaiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja sähkön toimittamista mahdollisimman alhaisella hinnalla koskevan EDF:n velvollisuuden osalta seuraavaa: Jos tuontia koskevat yksinoikeudet poistettaisiin, EDF:n asiakkaat (erityisesti suurasiakkaat) kääntyisivät ulkomaisten sähköntoimittajien puoleen, jotka oletettavasti tarjoavat sähköä kilpailukykyisempään hintaan kuin EDF. EDF ei siten voisi käyttää näitä hankintalähteitä, jolloin EDF:n myymän sähkön keskimääräinen hinta nousisi, koska sähkön hinnoittelujärjestelmän perustana on "yhdenmukainen hinta", jonka EDF asettaa sähkön toimittamisesta aiheutuvat yleiset keskimääräiset kustannukset huomioon ottaen riippumatta siitä, onko sähkö tuotettu kotimaassa vai tuotu ulkomailta.
Ranskan hallitus väittää EDF:n luonnonsuojelun ja maankäyttöpolitiikan alan velvollisuuksien osalta lisäksi, että ulkomaisten toimituslähteiden puoleen kääntyvien asiakkaiden menettäminen veisi EDF:ltä taloudelliset voimavarat, joita se tarvitsee velvoitteidensa täyttämiseksi.
111 Ranskan hallituksen esittämät perustelut ovat mielestäni vakuuttavat siltä osin kuin kyse on siitä, että EDF ei kykene täyttämään velvollisuuttaan toimittaa sähköä mahdollisimman alhaisilla hinnoilla ja taata asiakkaiden yhdenvertainen kohtelu, jos tuontia koskevat yksinoikeudet poistettaisiin. Tuontia koskevien yksinoikeuksien poistaminen voi todella aiheuttaa sähkön keskimääräisen hinnan korotuksia Ranskan hallituksen esittämien syiden vuoksi, ja nämä korotukset koskisivat ennen kaikkea juuri niitä kuluttajia, jotka edelleen hankkivat sähkönsä EDF:ltä (ellei hintoja sitten pidetä muuttumattomina, minkä vuoksi EDF:n taloudellinen tasapaino saattaisi vaarantua), kun taas niillä kuluttajilla, jotka tyydyttävät sähkön tarpeensa kääntymällä pääsääntöisesti ulkomaisten toimituslähteiden puoleen, on mahdollisuus palata julkisen palvelun yleisyyden periaatteeseen vedoten kansallisille markkinoille aina, kun ulkomaisen sähkön hinta lakkaa olemasta edullinen. Nyt esillä olevan asian kannalta ei mielestäni ole mitään merkitystä sillä komission väitteellä, jonka mukaan ulkomaisten toimituslähteiden puoleen mahdollisesti kääntyvät kuluttajat ovat juuri niitä kuluttajia, joihin niiden suuruuden vuoksi sovelletaan jo nyt sellaisia erityishintoja, jotka ovat alemmat kuin muiden kuluttajien osalta sovelletut hinnat. Tiettyjä kuluttajaryhmiä koskevien erityishintojen vahvistaminen objektiivisten arviointiperusteiden perusteella ja sen jälkeen, kun niiden vaikutus EDF:n taloudelliseen tasapainoon on arvioitu, on lainmukainen poikkeus yhdenvertaisuusperiaatteesta, mutta vastaavaa ei voida todeta silloin, kun tietyt kuluttajat kääntyvät ulkomaisten toimituslähteiden puoleen käyttäen omia tarpeitaan ainoana arviointiperusteena, minkä vuoksi käy välttämättömäksi korottaa muilta kuluttajilta perittäviä maksuja.
112 Sitä vastoin katson, että Ranskan hallitus ei ole näyttänyt toteen sitä, että tuontia koskevien yksinoikeuksien poistamisella olisi tällainen vaikutus luonnonsuojelun ja maankäytön alalla olevien EDF:n velvoitteiden täyttämiseen siten, että tämän oikeuden voimassapitämistä voitaisiin perustella perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdalla. Ulkomaisten hankintalähteiden puoleen kääntyvien asiakkaiden menettämistä ei mielestäni voida pitää seikkana, jonka suorana ja välttämättömänä vaikutuksena olisi se, että EDF ei kykene täyttämään velvoitteitaan edellä mainituilla aloilla.
113 EDF:lle myönnettyjen erityisesti vientiä koskevien yksinoikeuksien osalta Ranskan hallitus ei ole esittänyt mitään sellaista, joka selventäisi niitä syitä, joiden vuoksi tämän yksinoikeuden poistaminen estäisi EDF:ää täyttämästä edellä mainittuja velvoitteitaan tai muita Ranskan hallituksen vastauskirjelmänsä 36 kohdassa luettelemia EDF:n velvollisuuksia.
114 Siten, vaikka sähkön tuontia koskevan, EDF:lle uskotun yksinoikeuden voimassapitäminen onkin tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava kielletty toimenpide ja samalla myös jäsenvaltioiden kansalaisten välistä kiellettyä syrjintää tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa, sitä voidaan perustella tarpeella hoitaa EDF:lle yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottamisen yhteydessä uskottu erityistehtävä. Tälle yritykselle uskottua sähkön vientiä koskevaa yksinoikeutta, jolla rikotaan perustamissopimuksen 34 ja 37 artiklaa, ei sitä vastoin voida perustella tällä seikalla.
ii) Maakaasua koskevat yksinoikeudet
115 Komissio ei kiistä sitä, että GDF on yritys, joille on annettu tehtäväksi yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottaminen. Se kuitenkin riitauttaa GDF:lle edellä mainitun palvelun tuottamisen yhteydessä kuuluvien erityisvelvollisuuksien täsmällisen sisällön sekä niiden tuontia ja vientiä koskevien yksinoikeuksien tarpeellisuuden, jotka GDF:lle on uskottu näiden velvoitteiden täyttämiseksi.
116 Ranskan hallitus esittää aluksi (ks. vastineen 20 kohta), että GDF ei ole ainoastaan riidanalaisten yksinoikeuksien haltija vaan että GDF:lle on annettu myös tiettyjä tehtäviä sekä maakaasun siirtämisen että jakelun yhteydessä. Jakelijoille tai niille teollisuusyrityksille, jotka saavat maakaasua suoraan suurpaineisista verkoista, tarkoitetun maakaasun siirtäminen suurpaineisissa verkoissa on tehtävä, johon valtio antaa toimiluvan. Toimiluvan haltijoita on kolme: GDF ja kaksi muuta yhtiötä, joista toinen palvelee 12:ta Ranskan departementtia ja toinen tarjoaa tiettyjä palveluita. Jakelu loppukäyttäjille pienpaineisissa verkoissa on tehtävä, johon kunnat antavat toimiluvan. GDF on pääasiallinen toimiluvan haltija, mutta 15 muuta julkista yritystä vastaa neljästä prosentista jakelua.
117 Ranskan hallitus väittää muun muassa, että GDF:lle kuuluvat velvollisuudet on määritelty toimilupaa koskevan sopimuksen liitteenä olevissa sopimusehdoissa. Erityisesti siirtoa koskevaan toimilupaan liittyvissä sopimusehtojen malleissa, jotka on hyväksytty erityisellä asetuksella (decret en Conseil d'État) ja jotka on liitetty tarpeellisin mukautuksin jokaiseen toimilupaa koskevaan sopimukseen (ks. vastauskirjelmän liite VIII), toimiluvan haltijan velvollisuudeksi on asetettu maakaasun katkottoman toimituksen varmistaminen (19 kohta) sekä asiakkaiden yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen (23 kohta).(105) Jakelua koskevaan toimilupaan liittyvissä sopimusehtojen malleissa, jotka on hyväksytty asetuksella ja liitetty jokaiseen toimilupaa koskevaan sopimukseen (ks. vastauskirjelmän liite IX), on toimiluvan haltijan velvollisuudeksi asetettu maakaasun toimittaminen kenelle tahansa sitä pyytävälle (17 kohta), toimitusten jatkuvuuden varmistaminen (19 kohta) sekä asiakkaiden yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tarkka noudattaminen kaikessa, asiakkaiden henkilöllisyydestä riippumatta (21 kohta).(106)
118 Samalla kun Ranskan hallitus viittaa esittämiinsä perusteluihin, jotka koskevat perustamissopimuksen 36 artiklan soveltamista (ks. edellä 78 kohta), se väittää riidanalaisten yksinoikeuksien poistamisen vaikutuksista edellä mainittujen GDF:n velvollisuuksien täyttämiseen seuraavaa: koska maakaasua tuottavissa maissa maakaasun tuottamista ja myymistä valvovat yleensä kansalliset monopolit, GDF:n on, voidakseen täyttää velvollisuutensa toimittaa maakaasua katkotta, tehtävä erittäin suuria maakaasun määriä koskevia sopimuksia, joissa sille asetetaan usein raskaita pitkän aikavälin velvoitteita ("take or pay" -sopimuslausekkeet, kalliisiin investointiohjelmiin osallistuminen). Jos tuontia koskevat yksinoikeudet poistettaisiin, GDF ei kykenisi kompensoimaan niiden asiakkaiden menetystä, jotka lyhyen aikavälin sopimuksia ulkomaisten toimittajien kanssa tekemällä saavat hyväkseen GDF:n soveltamia hintoja edullisemmat hinnat (ellei hintoja sitten pidetä muuttumattomina senkin uhalla, että GDF:n taloudellinen tasapaino vaarantuu), muulla tavalla kuin korottamalla edelleen sen asiakkaina oleviin kuluttajiin soveltamiaan hintoja. Vaikka näillä Ranskan hallituksen perusteluilla pyritäänkin näyttämään toteen se, että yksinoikeuksien poistaminen tekisi mahdottomaksi täyttää GDF:lle kuuluvan velvoitteen varmistaa katkottomat toimitukset, perusteluista mielestäni ilmenee, että jos tuontia koskevat yksinoikeudet poistetaan, GDF ei kykenisi täyttämään erästä muuta velvoitettaan eli asiakkaiden yhdenvertaista kohtelua koskevaa velvoitetta,(107) jos erityisesti otetaan huomioon se seikka, että niillä GDF:n asiakkailla, jotka kääntyisivät ulkomaisten maakaasuntoimittajien puoleen hankkiakseen maakaasua kotimaisia hintoja edullisempaan hintaan, olisi aina oikeus palata takaisin GDF:n asiakkaaksi julkisen palvelun yleisyyden periaatteeseen vedoten katsoessaan sen aiheelliseksi.
119 Ranskan hallituksen esittämiin perusteluihin ei sen sijaan sisälly mitään seikkaa, joka erityisesti ja riittävän selkeällä tavalla liittyisi maakaasun vientiä koskevien yksinoikeuksen poistamisesta mahdollisesti aiheutuvaan vaikutukseen GDF:n velvoitteiden täyttämisen kannalta.
120 Siten, vaikka GDF:lle myönnettyjen maakaasun tuontia koskevien yksinoikeuksien voimassapitäminen on tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava kielletty toimenpide sekä samalla myös jäsenvaltioiden kansalaisten välistä kiellettyä syrjintää tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa, sitä voidaan perustella tarpeella hoitaa GDF:lle yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottamisen yhteydessä uskottu erityistehtävä. Tälle yritykselle myönnettyä maakaasun vientiä koskevaa yksinoikeutta, joka on ristiriidassa perustamissopimuksen 34 ja 37 artiklan kanssa, ei sitä vastoin voida mitenkään perustella tällä seikalla.
dd) Espanja
121 Jotta ratkaisuehdotukseni olisi tyhjentävä, tarkastelen seuraavissa kohdissa kysymystä, joka nousee esille, mikäli niissä Espanjan lainsäädännön säännöksissä, joihin komissio on vedonnut, katsottaisiin säädettävän sähkön tuontia ja vientiä koskevista yksinoikeuksista,(108) eli sitä, voitaisiinko näiden yksinoikeuksien katsoa olevan välttämättömiä julkiselle yhtiölle Redesalle uskottujen erityistehtävien hoitamiseksi.
122 On ilmeistä, että Redesalle, jolle on uskottu kansallisen sähköjärjestelmän "yhtenäinen hoitaminen", on annettu tehtäväksi yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottaminen perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Komissio kuitenkin kiistää sen, että yksinoikeudet, jotka sen mukaan on annettu edellä mainitulle julkiselle yritykselle, ovat välttämättömiä tämän erityistehtävän hoitamiseksi.
123 Espanjan hallitus väittää vastineessaan (ks. ranskankielisen version s. 34 ja 35) tältä osin seuraavaa: 1) kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäisestä hoitamisesta annetun lain nro 49/84
2 §:n 1 momentin mukaan Redesan tehtävänä on sille uskottuja, yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja tuottaessaan varmistaa, että sähkön toimitukset kotimarkkinoilla tapahtuvat mahdollisimman alhaisilla hinnoilla ja tavalla, jolla taataan toimitusten turvallisuus ja laatu; 2) sähkön kansainvälisen kaupan vapauttaminen "vaikuttaisi" toimitusvarmuuteen ja "estäisi" sähkön toimittamisen kotimarkkinoille pienemmillä mahdollisilla keskimääräisillä kustannuksilla, koska tämän vapauttamisen ainoana seurauksena olisi "hintojen nousu". Espanjan hallitus ei kuitenkaan kerro täsmällisesti niitä syitä, joiden vuoksi niiden yksinoikeuksien poistamisella, joista komission kanteessa on kyse, olisi edellä mainitut vaikutukset.
124 Ottaen huomioon tämä Espanjan hallituksen esittämien niiden väitteiden epämääräisyys, jotka koskevat kysymystä siitä, täyttyvätkö perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan soveltamisen edellytykset, Redesalle komission mukaan myönnettyjä yksinoikeuksia ei mitenkään voitaisi perustella edellä mainitulla perustamissopimuksen määräyksellä.
c) Vaikuttavatko riidanalaiset yksinoikeudet kaupan kehitykseen tavalla, joka olisi ristiriidassa yhteisön etujen kanssa?
125 Lopuksi on vielä tarkasteltava kysymystä siitä, ovatko Alankomaissa, Italiassa ja Ranskassa voimassa olevat tuontia koskevat yksinoikeudet, joita edellä esitetyn vuoksi voidaan perustella tarpeella hoitaa näiden oikeuksien haltijoille uskotut erityistehtävät, tästä huolimatta ristiriidassa perustamissopimuksen järjestelmän kanssa sen vuoksi, että ne eivät täyttäisi perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan toisessa lauseessa asetettua edellytystä, koska ne vaikuttaisivat kaupan kehitykseen tavalla, joka on ristiriidassa yhteisön etujen kanssa?
126 Tämän toisen lauseen sanamuoto (erityisesti ilmauksen "kaupan kehitys" ja verbin "vaikuttaa" käyttäminen) johtaa siihen päätelmään, että perustamissopimuksen laatijat halusivat tällä määräyksellä sulkea pois mahdollisuuden soveltaa 90 artiklan 2 kohtaan sisältyvää poikkeusmääräystä silloin, kun kyse on toimenpiteistä, jotka paitsi luonteensa puolesta ovat sellaisia, että niillä voi olla yhteisön sisäistä kauppaa rajoittavia vaikutuksia, myös todellisuudessa ovat aiheuttaneet tällaisia vaikutuksia siinä määrin, että yhteisön sisäinen kauppa kyseisellä alalla estyy niiden vuoksi käytännössä lähes kokonaan.(109)
127 En ole sitä mieltä, että yhteisöjen tuomioistuimelle tässä oikeudenkäynnissä esitettyjen seikkojen perusteella voitaisiin katsoa, että riidanalaisilla yksinoikeuksilla on todellisuudessa tällainen vaikutus yhteisön sisäiseen sähkön ja maakaasun kauppaan. Heti alussa on syytä huomauttaa, että vastaajina olevat jäsenvaltiot vetoavat seikkoihin (joiden paikkansapitävyyttä komissio ei kiistä), joista ilmenee, että kyseisten tuontia koskevien yksinoikeuksien voimassaolosta huolimatta oikeuksien haltijoiden harjoittama tuonti on varsin merkittävää. Esimerkkinä voidaan mainita seuraavaa:
- Alankomaissa voimassa olevan yksinoikeuden haltija toi maahan 15 prosenttia viime vuosien aikana julkisessa jakeluverkostossa jaeltavan sähkön kokonaismäärästä (ks. Alankomaiden hallituksen vastineen 26 ja 123 kohta).
- Italiaan (maa, jonka riippuvuus energian osalta on 80,5 % sen kokonaistarpeista) tuodun sähkön määrä on noussut vuonna 1993
11,6 prosenttia suhteessa vuonna 1992 tuodun sähkön määrään ja on nyt lähes 40 miljardia kWh; Italian hallituksen mukaan tämä määrä vastaa Itävallan kaltaisen maan kokonaistuotantoa (ks. Italian hallituksen vastineen 1 kohta; vastauskirjelmän 4 kohdassa Italian hallitus lisää, että vuonna 1994
17 prosenttia sähkön kokonaistarpeesta katettiin tuonnilla).
- Ranskan hallituksen väitteiden mukaan (ks. vastineen 13 kohta) sen harjoittama sähkökauppa vastaa noin 10:tä prosenttia 12 jäsenvaltion yhteisön kokonaiskulutuksesta.
- Ranskan hallitus väittää erityisesti maakaasun osalta, että Ranskalla olevasta maakaasun tarpeesta katetaan 90 prosenttia tuonnilla ja että vuonna 1992
14 prosenttia maan maakaasun hankinnoista katettiin tuonnilla Alankomaista (ks. vastineen s. 24 ja 27).
128 Edellä mainituista seikoista riippumatta se seikka, että Alankomaissa, Italiassa ja Ranskassa voimassaolevat yksinoikeudet eivät ole vaikuttaneet kaupan kehitykseen tavalla, joka olisi ristiriidassa yhteisön etujen kanssa, ilmenee myös runkoverkkojen ja verkkojen kautta tapahtuvasta sähkön ja maakaasun siirrosta annettujen neuvoston direktiivien 90/547/ETY ja 91/296/ETY perustelukappaleista.(110) Sähkön siirrosta annetun direktiivin kuudennessa perustelukappaleessa todetaan nimittäin, että "Euroopan suurjänniteverkkojen välinen kauppa lisääntyy joka vuosi". Maakaasun siirrosta annetun direktiivin kahdeksas perustelukappale on sisällöltään samantyyppinen.(111)
d) Johtopäätökset
129 Kaiken edellä esitetyn perusteella sähkön ja maakaasun tuontia koskevien yksinoikeuksien voimassapitäminen Alankomaissa, Italiassa ja Ranskassa on perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan määräykset huomioon ottaen yhteensoveltuvaa perustamissopimuksella käyttöön otetun järjestelmän kanssa. Sähkön ja maakaasun vientiä koskevien yksinoikeuksien voimassapitäminen Italiassa ja Ranskassa on sitä vastoin ristiriidassa perustamissopimuksen 34 ja 37 artiklan kanssa.
IV Ratkaisuehdotus
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin ratkaisee nyt esillä olevat kanteet seuraavasti:
1) Asiassa C-157/94, komissio vastaan Alankomaat, se
- hylkää kanteen;
- velvoittaa komission korvaamaan Alankomaiden kuningaskunnan oikeudenkäyntikulut;
- velvoittaa Ranskan tasavallan, Irlannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan vastaamaan omista kuluistaan.
2) Asiassa C-158/94, komissio vastaan Italia, se
- toteaa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut perustamissopimuksen 34 ja 37 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt voimassa sähkön vientiä koskevia yksinoikeuksia;
- hylkää kanteen muilta osin;
- velvoittaa kunkin asianosaisen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
3) Asiassa C-159/94, komissio vastaan Ranska, se
- toteaa, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut perustamissopimuksen 34 ja 37 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt voimassa sähkön ja maakaasun vientiä koskevia yksinoikeuksia;
- hylkää kanteen muilta osin;
- velvoittaa kunkin asianosaisen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
4) Asiassa C-160/94, komissio vastaan Espanja, se
- hylkää kanteen;
- velvoittaa komission korvaamaan Espanjan kuningaskunnan oikeudenkäyntikulut;
- velvoittaa Ranskan tasavallan, Irlannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan vastaamaan omista kuluistaan.
(1) - Euroopan unionista tehdyn sopimuksen tultua voimaan Euroopan yhteisön perustamissopimukseen sisältyy kaksi energia-alaa koskevaa määräystä: 3 artiklan t kohdassa määrätään, että 2 artiklassa mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi yhteisön toimintaan sisältyvät muun muassa toimenpiteet energian alalla, kun taas 129 b artiklan 1 kohdassa määrätään, että yhteisö myötävaikuttaa Euroopan laajuisten verkkojen perustamiseen ja kehittämiseen muun muassa energian infrastruktuurin alalla. On syytä huomauttaa, että Euroopan unionista tehdyn sopimuksen päätösasiakirjaan liitetyn erään julistuksen mukaan kysymystä siitä, otetaanko energia-alaa koskeva osasto perustamissopimukseen, tarkastellaan komission neuvostolle viimeistään vuonna 1996 toimittaman kertomuksen perusteella.
(2) - Energiaongelmia koskeva päätöspöytäkirja, joka tehtiin Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden hallitusten välillä 21.4.1964 Luxemburgissa pidetyssä 94:nnessä Euroopan hiili- ja teräsyhteisön ministerineuvoston erityiskokouksessa (EYVL 1964, s. 1099).
(3) - Yhteisön energiapolitiikan uusia tavoitteita vuodelle 1995 ja jäsenvaltioiden politiikkojen lähentämistä koskeva päätöslauselma (EYVL C 241, s. 1).
(4) - KOM(88) 238 lopullinen.
(5) - EYVL L 185, s. 16.
(6) - EYVL L 313, s. 30.
(7) - EYVL L 147, s. 37.
(8) - Neuvoston ehdotus sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annettavaksi neuvoston direktiiviksi (EYVL C 65, s. 4).
(9) - Ehdotus maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annettavaksi neuvoston asetukseksi (EYVL C 65, s. 14).
(10) - EYVL 1994, C 123, s. 1 ja 26.
(11) - Suullisen käsittelyn jälkeen kehitys on tältä osin selvästi nopeutunut, ja Luxemburgissa 20.6.1996 kokoontunut neuvosto (energia-asiat) hyväksyi yhteisen kannan sähkön sisämarkkinoiden asteittaiseen luomiseen liittyvistä periaatteista ja edellytyksistä. Neuvosto on päättänyt tutkia myöhemmässä kokouksessaan kysymystä maakaasun kansallisten markkinoiden avaamisesta.
Edellä mainitun yhteisen kannan mukaan (joka piti toimittaa parlamentille toista käsittelyä varten) annettavan direktiivin pääasialliset kohdat ovat seuraavat [ks. (neuvoston sihteeristön toimittama) neuvoston yhteistä kantaa koskeva yhteenveto Europe/Documents n, 1993, 10.7.1996]:
a) Direktiivin säännösten saattamiselle osaksi kansallista oikeusjärjestystä varatun määräajan päätyttyä jäsenvaltioiden on avattava kilpailu sillä osalla markkinoitaan, joka yhteisön keskiarvon perusteella laskettuna vastaa niiden asiakkaiden käyttämää sähkön määrää, joiden vuosittainen kulutus ylittää 40 GWh, ja jonka arvioidaan edustavan keskimäärin 22,66:ta prosenttia kansallisista markkinoista. Edellä mainittu 40 GWh:n kynnysarvo muutetaan 1.1.2000 alkaen 20 GWh:ksi ja 1.1.2003 alkaen 9 GWh:ksi.
b) Siirto- ja jakeluverkkoihin pääsyn organisoimiseksi jäsenvaltiot voivat valita seuraavien kahden vaihtoehdon välillä:
i) Vaihtoehto "neuvotteluun perustuva verkkoon pääsy": tuottajat ja tietyt kuluttajat (jotka määritellään jäsenvaltion asettamin arviointiperustein) neuvottelevat verkko-operaattorin kanssa pääsystä käyttämään kyseistä verkkoa voidakseen tehdä keskenään sähköntoimitussopimuksia. Verkko-operaattori voi kieltää pääsyn verkkoon, jos sillä ei ole tarvittavaa kapasiteettia.
ii) Vaihtoehto "yhden ostajan järjestelmä": jäsenvaltiot nimeävät oikeushenkilön yhdeksi ostajaksi verkon kattamalla alueella. Tässä tapauksessa jäsenvaltiot varmistavat, että verkon käyttämisestä perittävä maksu määritellään objektiivisin arviointiperustein ja että valtioiden asettamat tietyt kriteerit täyttävillä kuluttajilla on tietyissä tapauksissa oikeus tehdä sähkön hankintasopimuksia. "Yksi ostaja" voi evätä verkkoon pääsyn tai kieltäytyä sähkön ostamisesta, jos sillä ei ole tarvittavaa siirto- tai jakelukapasiteettia.
c) Kuluttajien, joiden vuosittainen kulutus ylittää 100 GWh, on joka tapauksessa oltava niiden kuluttajien joukossa, joilla on oikeus tehdä sähkön hankintasopimuksia jomman kumman edellä esitetyn vaihtoehdon mukaisesti (ja jotka voivat tämän vuoksi todella hyötyä kansallisten markkinoiden avaamisesta kilpailulle).
d) Direktiiviin on lisättävä väliaikaisesti sovellettava erityinen säännös, jolla pyritään välttämään kaikenlainen epätasapaino markkinoita avattaessa ja jonka mukaan sähkön hankintasopimuksen tekemistä sellaisen kuluttajan kanssa, jolla on oikeus tehdä tällainen sopimus toisessa jäsenvaltiossa, ei voida kieltää, jos kyseinen kuluttaja täyttää kyseisissä kahdessa valtiossa säädetyt sovellettavat arviointiperusteet; jos sopimusta ei voida täyttää sen vuoksi, että edellä mainitut arviointiperusteet on määritelty kahdessa jäsenvaltiossa eri tavoin, komissio voi tietyin edellytyksin vaatia sopimuksen täyttämistä.
e) Jäsenvaltiot voivat asettaa sähköalalla toimiville yrityksille julkisen palvelun velvoitteita, jotka liittyvät toimitusvarmuuteen, toimitusten säännönmukaisuuteen, sähkön laatuun ja hintaan sekä ympäristönsuojeluun.
(12) - Ks. esim. asia C-266/94, komissio v. Espanja, määräys 11.7.1995 (Kok. 1995, s. I-1975, 16 kohta); asia C-289/94, komissio v. Italia, tuomio 17.9.1996 (Kok. 1996, s. I-4405, 15 kohta); asia 293/85, komissio v. Belgia, tuomio 2.2.1988 (Kok. 1988, s. 305, 13 kohta) ja asia 74/82, komissio v. Irlanti, tuomio 31.1.1984 (Kok. 1984, s. 317, 13 kohta).
(13) - Ks. asia 124/81, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 8.2.1983 (Kok. 1983, s. 203, 5 kohta ja sitä seuraavat kohdat); asia 51/83, komissio v. Italia, tuomio 11.7.1984 (Kok. 1984, s. 2793, 5 kohta ja sitä seuraavat kohdat); asia 298/86, komissio v. Belgia, tuomio 14.7.1988 (Kok. 1988, s. 4343, 9 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja asia C-296/92, komissio v. Italia, tuomio 12.1.1994 (Kok. 1994, s. 1, 11 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(14) - Ks. asia 186/85, komissio v. Belgia, tuomio 7.5.1987 (Kok. 1987, s. 2029, 11 kohta ja sitä seuraavat kohdat); asia C-198/90, komissio v. Alankomaat, tuomio 28.11.1991 (Kok. 1991, s. I-5799, 13 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja asia C-52/90, komissio v. Tanska, tuomio 31.3.1992 (Kok. 1992, s. I-2187, 23 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(15) - Tästä näkökulmasta käsin on mielestäni ymmärrettävä myös asiassa C-57/94, komissio v. Italia, 18.5.1995 annetun tuomion (Kok. 1995, s. I-1249) perustelujen 14 kohta, jonka mukaan niiden virheiden korjaamiseksi, joiden yhteisöjen tuomioistuin oli aiemmassa tuomiossaan todennut olevan komission kanteessa ja joiden vuoksi tämä kanne oli jätettävä tutkimatta siksi, että kanteen vaatimukset poikkesivat perustellun lausunnon vaatimuksista, "riittää, että komissio nostaa kanteen, joka perustuu samoihin väitteisiin, perusteisiin ja argumentteihin, kuin - - perusteltu lausunto" (kursivointi tässä). Ks. myös asiassa C-375/90, komissio v. Kreikka, 27.4.1993 annettu tuomio (Kok. 1993, s. 2055). Tässä tuomiossa todettiin, että komissio oli oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa väittänyt, että Kreikan viranomaiset olivat rikkoneet yhteisön oikeuden säännöksiä, koska tehtyään menetelmää A käyttäen ensin erästä lihaerää koskevan tarkastuksen, jossa todettiin lihan täyttävän edellä mainitussa asetuksessa asetetut terveydelliset edellytykset, ne tekivät vielä toisen tarkastuksen käyttäen menetelmää B, jonka käyttämisestä säädetään asetuksessa vain siinä tapauksessa, että joko menetelmän A mukaista tarkastusta ei ole tehty tai siinä on ilmennyt, että tarkastetut tuotteet eivät täytä asetuksessa asetettuja terveydellisiä vaatimuksia. Kreikan tasavalta korosti sekä oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä että oikeudenkäynnin aikana käyttäneensä yksinomaan menetelmää B. Komissio ei riitauttanut tätä väitettä mutta korosti yhteisöjen tuomioistuimessa ensimmäistä kertaa, että kreikkalaisten viranomaisten oli joka tapauksessa käytettävä ensin menetelmää A. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei tätä "argumenttia" voitu ottaa huomioon, koska siihen ei ollut viitattu yhteisöjen tuomioistuimessa käydyssä kirjallisessa käsittelyssä eikä myöskään oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä. Mielestäni on selvää, että oikeudenkäynnin kohdetta oli muutettu edellä mainitulla "argumentilla" huomattavasti; aluksi komissio väitti Kreikan tasavallan käyttäneen menetelmää B sen jälkeen kun se oli ensin käyttänyt menetelmää A, myöhemmin komissio väitti Kreikan tasavallan rikkoneen säännöksiä siten, että se ei ollut käyttänyt menetelmää A (ks. tältä osin myös julkisasiamies Tesauron tässä asiassa esittämän ratkaisuehdotuksen 16 kohta).
(16) - Tältä osin ks. asia 176/84, komissio v. Kreikka, tuomio 12.3.1987 (Kok. 1987, s. 1193, 12 kohta ja sitä seuraavat kohdat, erityisesti 20 kohta) ja asia 178/84, komissio v. Saksa, tuomio 12.3.1987 (Kok. 1987, s. 1227, 13 kohta ja sitä seuraavat kohdat, erityisesti 23 kohta).
(17) - Ks. esim. asia 415/85, komissio v. Irlanti, tuomio 21.6.1988, (Kok. 1988, s. 3097, 9 kohta).
(18) - Ks. asia C-317/92, komissio v. Saksa, tuomio 1.6.1994 (Kok. 1994, s. I-2039, 5 kohta) ja asia 220/83, komissio v. Ranska, tuomio 4.12.1986 (Kok. 1986, s. 3663, 7 kohta).
(19) - Asia 7/68, komissio v. Italia, tuomio 10.12.1968 (Kok. 1968, s. 617; Kok. Ep. I, s. 355).
(20) - Asia C-2/90, komissio v. Belgia, tuomio 9.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4431).
(21) - Erityisesti 37 artiklan osalta on todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä tämän määräyksen sijainnista määrällisten rajoitusten poistamista koskevassa perustamissopimuksen luvussa että siinä käytetyistä sanoista seuraa, että tällä määräyksellä tarkoitetaan tavaroiden eikä palvelujen kauppaa (ks. asia 155/73, Sacchi, tuomio 30.4.1974, Kok. 1974, s. 409, 10 kohta, Kok. Ep. II, s. 269; asia 271/81, Mialocq, tuomio 28.6.1983, Kok. 1983, s. 2057, 8 kohta; asia 30/87, Bodson, tuomio 4.5.1988, Kok. 1988, s. 2479, 10 kohta; yhdistetyt asiat C-46/90 ja C-93/91, Lagauche ym., tuomio 27.10.1993, Kok. 1993, s. I-5267, 33 kohta ja asia C-17/94, Gervais ym., tuomio 7.12.1995, Kok. 1995, s. I-4353, 35 kohta).
(22) - Asia 6/64, Costa v. ENEL, tuomio 15.7.1964 (Kok. 1964, s. 1141; Kok. Ep. I, s. 211).
(23) - Asia C-393/92, Almelo ym., tuomio 27.4.1994 (Kok. 1994, s. I-1477).
(24) - Ks. esim. yhdistetyt asiat 60/84 ja 61/84, Cinéthèque ym., tuomio 11.7.1985 (Kok. 1985, s. 2605, 10 kohta) ja asia C-239/90, Boscher, tuomio 30.4.1991 (Kok. 1991, s. 2023, 7-10 kohta).
(25) - Asia C-275/92, Schindler, tuomio 24.3.1994 (Kok. 1994, s. I-1039).
(26) - Ks. vastaavasti myös asia C-55/93, Van Schaik, tuomio 5.10.1994 (Kok. 1994, s. I-4837, 12-14 kohta).
(27) - Asia C-260/89, ERT, tuomio 18.6.1991 (Kok. 1991, s. I-2925).
(28) - Mainittu edellä alaviitteessä 21.
(29) - Ks. myös asia 45/87, komissio v. Irlanti, tuomio 22.9.1988 (Kok. 1988, s. 4929). Komissio oli tässä asiassa pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Irlanti ei ollut noudattanut perustamissopimuksen 30 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se oli sallinut sen, että julkista rakennusurakkaa koskeviin tarjouspyyntöasiakirjoihin liitettiin ehto, jossa edellytettiin tiettyjen rakennusurakassa käytettävien materiaalien olevan irlantilaisten standardien mukaisia. Irlanti väitti yhteisöjen tuomioistuimessa, että riidanalainen rakennusurakka ei koskenut tavaroiden myyntiä vaan rakennustöiden suorittamista, että urakka kuului tämän vuoksi perustamissopimuksen palvelujen vapaata tarjoamista koskevien määräysten soveltamisalaan ja että käytettäviä materiaaleja koskevat ehdot olivat täysin liitännäisiä. Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi nämä väitteet ja katsoi (17 kohta), että "siitä, että julkisissa rakennusurakoissa on kysymys palvelujen tarjoamisesta, ei näin ollen voi olla seurauksena, että tarjouspyyntöilmoitukseen sisällytetty käytettäviä materiaaleja koskeva rajoitus ei kuuluisi 30 artiklassa määrättyjen kieltojen soveltamisalaan".
(30) - Asia 20/64, Albatros, tuomio 4.2.1965 (Kok. 1965, s. 39).
(31) - Asia 45/75, Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels, tuomio 17.2.1976 (Kok. 1976, s. 181).
(32) - Em. asia Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels, ratkaisuehdotuksen s. 102-.
(33) - Asia 13/70, Cinzano, tuomio 16.12.1970 (Kok. 1970, s. 1089).
(34) - Ks. em. asia Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels, erityisesti 19 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(35) - Asia 91/75, Miritz, tuomio 17.2.1976 (Kok. 1976, s. 217).
(36) - On syytä huomata, että asiassa 59/75, Manghera, 3.2.1976 annetun tuomion (Kok. 1976, s. 91), jossa kansallista toimenpidettä, jolla valtion monopolille annettiin yksinoikeus tuoda maahan tiettyä tuotetta, tarkasteltiin yksinomaan 37 artiklan valossa ilman nimenomaista viittausta perustamissopimuksen 30 artiklaan, ei voida katsoa sisältävän samanlaista kantaa kuin asiassa Miritz annettu tuomio, pääasiallisesti sen vuoksi, että se ennakkoratkaisukysymys, johon tuomiossa vastattiin, koski yksinomaan 37 artiklan tulkintaa.
(37) - Asia 119/78, Peureux II, tuomio 13.3.1979 (Kok. 1979, s. 975).
(38) - Asia 90/82, komissio v. Ranska, tuomio 21.6.1983 (Kok. 1983, s. 2011).
(39) - Asia C-347/88, komissio v. Kreikka, tuomio 13.12.1990 (Kok. 1990, s. I-4747).
(40) - Ks. asia 120/78, Rewe-Zentral, nk. Cassis de Dijon, tuomio 20.2.1979 (Kok. 1979, s. 649, 7 kohta); asia 86/78, Peureux I, tuomio 13.3.1979 (Kok. 1979, s. 897, 35 kohta); asia 118/86, Nertsvoederfabriek Nederland, tuomio 6.10.1987 (Kok. 1987, s. 3883, 7 kohta); yhdistetyt asiat C-78/90-83/90, Compagnie Commerciale de l'Ouest ym., tuomio 11.3.1992 (Kok. 1992, s. I-1847, 36 kohta) ja asia C-387/93, Banchero II, tuomio 14.12.1995 (Kok. 1995, s. I-4663, 29 kohta).
(41) - Ks. edellä alaviitteessä 36 mainittu asia Manghera (tuomion 9 kohta); edellä alaviitteessä 35 mainittu asia Miritz (tuomion 8 kohta); asia 91/78, Hansen II, tuomio 13.3.1979 (Kok. 1979, s. 935, 13 kohta); asia 78/82, komissio v. Italia, tuomio 7.6.1983 (Kok. 1983, s. 1955, 11 kohta); edellä alaviitteessä 39 mainittu asia komissio v. Kreikka (tuomion 42 kohta) ja edellisessä alaviitteessä mainittu asia Banchero II (tuomion 27 kohta).
(42) - Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä alaviitteessä 41 mainitussa asiassa Hansen II annetussa tuomiossa (8 kohta), 37 artiklan sääntö ei ole lakannut olemasta voimassa sen siirtymäkauden päättymisen jälkeen, jonka aikana kaupalliset valtion monopolit piti mukauttaa asteittain, mutta artikla on vielä tämän määräajan päätyttyäkin sovellettavissa sellaisissa materiaalisissa tapauksissa, joissa kyse on kiellosta pitää yllä tai toteuttaa toimenpiteitä, jotka ovat näille monopoleille ominaisia ja jotka merkitsevät syrjintää "tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa".
Ranskan tasavallan, Italian tasavallan ja Alankomaiden kuningaskunnan osalta edellä mainittu siirtymäkausi päättyi 31.12.1969 (Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen 8 artikla, josta on tullut Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 7 artikla).
Espanjan osalta liittymisasiakirjan 48 artiklassa määrätään seuraavaa:
"1. Espanjan kuningaskunta mukauttaa 1 päivästä tammikuuta 1986 alkaen ETY:n perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kaupallisia valtion monopolejaan asteittain ja ottaen tarvittaessa huomioon ETY:n perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan sen varmistamiseksi, että 31 päivään joulukuuta 1991 mennessä ei enää esiinny minkäänlaista jäsenvaltioiden kansalaisten välistä syrjintää tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän artiklan 2 ja 3 kohdan soveltamista.
2. Espanjan kuningaskunta poistaa 1 päivästä tammikuuta 1986 alkaen kaikki vientiä koskevat yksinoikeudet.
3. Vientiä koskevat yksinoikeudet poistetaan liitteessä V olevassa luettelossa mainituilta tuotteilta viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1991. Nämä yksinoikeudet poistetaan avaamalla asteittain 1 päivästä tammikuuta 1986 tuontikiintiöitä nykyisistä jäsenvaltioista tuoduille tuotteille.
Espanjan kuningaskunta korottaa näitä kiintiöitä ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetussa liitteessä määrätyin edellytyksin.
4. Sähkö ei kuulu niihin tuotteisiin, jotka on lueteltu liitteessä V olevassa luettelossa, josta edellä mainitun 48 artiklan 3 kohdassa on kyse.
(43) - Ks. edellä alaviitteessä 36 mainittu asia Manghera (tuomion 9 kohta), edellä alaviitteessä 31 mainittu asia Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels (tuomion 26 kohta); edellä alaviitteessä 40 mainittu asia Peureux I (tuomion 30 kohta); edellä alaviitteessä 41 mainittu asia komissio v. Italia (tuomion 11 kohta) ja edellä alaviitteessä 39 mainittu asia komissio v. Kreikka (tuomion 42 kohta).
(44) - Toteamus, jonka mukaan toimenpiteet, jotka ovat määrällisiä rajoituksia tai vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä 30 ja 34 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ovat välttämättä myös syrjintää tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, vaikuttaa loogiselta silloin, kun kyse on toimenpiteistä, jotka merkitsevät suoraa syrjintää kotimaisten tuotteiden ja tuontituotteiden välillä. Onko tämä toteamus yhtä looginen silloin, kun kyse on toimenpiteistä, joita, vaikka niitä sovelletaankin erotuksetta kotimaisiin tuotteisiin ja tuontituotteisiin, on kuitenkin pidettävä asiassa 8/74, Dassonville, 11.7.1974 annetun tuomion (Kok. 1974, s. 837, 5 kohta; Kok. Ep. II, s. 347) mukaisesti tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä, koska ne voivat estää yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti?
Tähän kysymykseen annettavaa myöntävää vastausta ei voida pelkästään perustella 37 artiklan 2 ja 3 kohdan määräyksillä, joiden perusteella voidaan päätellä syrjinnän "tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa" ja kaikkien 30 ja 34 artiklassa tarkoitettujen kieltojen välillä oleva suora yhteys, vaan tämä on myös ainoa vastaus, joka on yhteensoveltuva 37 artiklan 1 kohdan määräyksen päämäärän kanssa, joka on, kuten sanamuodosta ilmenee, tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevan perustavanlaatuisen säännön turvaaminen poistamalla kaikki esteet, jotka liittyvät kaupallisten valtion monopolien toimintaan. Tältä osin on merkillepantavaa, että edellä alaviitteessä 41 mainitussa asiassa 78/82, komissio v. Italia, 7.6.1983 annetussa tuomiossa - joka oli annettu komission kanteesta, jolla se pyysi yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että tiettyjen kansallisten säännösten voimassa pitäminen oli 37 artiklan vastaista - yhteisöjen tuomioistuin, todettuaan ensin, että kyseistä toimenpidettä sovelletaan erotuksetta kotimaisiin tuotteisiin ja tuontituotteisiin, tutki (12 kohta ja sitä seuraavat kohdat) paitsi sitä, oliko näillä säännöksillä tästä huolimatta syrjiviä vaikutuksia, myös yleisesti sitä, voiko toimenpide "vääristää kilpailua rajoittamalla tuotteiden tuontia ja estää näin kauppaa yhteisössä" (ks. tältä osin myös julkisasiamies Rozèsin tässä asiassa esittämän ratkaisuehdotuksen III B kohta).
Määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet eivät kuitenkaan ole ainoat syrjinnän muodot "tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa", jotka on kielletty 37 artiklan 1 kohdassa. Kuten edellä 19 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa mainituista tuomioista ilmenee, tämän kiellon soveltamisalaan voi kuulua myös tullien tai 12 artiklassa tarkoitettujen maksujen periminen (ks. edellä alaviitteessä 35 mainittu asia Miritz), perustamissopimuksen 95 artiklan mukainen syrjivä verotus (ks. edellä alaviitteessä 40 mainittu asia Peureux I) sekä kaikki muutkin kansalliset toimenpiteet, vaikka ne eivät kuuluisikaan perustamissopimuksen jonkin tietyn määräyksen soveltamisalaan (ks. edellä alaviitteessä 31 mainittu tuomio Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels, erityisesti 21 kohta), kuitenkin aina sillä edellytyksellä, että toimenpiteet ovat tiiviissä yhteydessä kaupallisen valtion monopolin erityistoimintaan.
Perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdalla on siten kaksi tehtävää. Yhtäältä siinä täsmennetään kaiken epävarmuuden poistamiseksi, että perustamissopimuksen tietyissä perustavanlaatuisissa määräyksissä, kuten 12, 30, 34 tai 95 artiklassa, asetetut kiellot koskevat myös toimenpiteitä, jotka liittyvät valtion monopolin toimintaan. Toisaalta siinä asetetaan kaikkia muita sellaisia syrjintämuotoja koskeva yleinen kielto, joita voi esiintyä tällaisen monopolin toiminnan yhteydessä.
(45) - Ks. myös julkisasiamies Roemerin asiassa 82/71, SAIL, tuomio 21.3.1972 (Kok. 1972, s. 119), esittämän ratkaisuehdotuksen 5 kohta.
(46) - Ks. edellä alaviite 44, jossa esitetään esimerkkejä tällaisista toimenpiteistä.
(47) - Ks. asia 46/76, Bauhuis, tuomio 25.1.1977 (Kok. 1977, s. 5, 12 kohta); asia 32/80, Kortmann, tuomio 28.1.1981 (Kok. 1981, s. 251, 11 kohta); asia 29/87, Dansk Denkavit, tuomio 14.6.1988 (Kok. 1988, s. 2965, 32 kohta) ja asia C-111/89, Bakker Hillegom, tuomio 2.5.1990 (Kok. 1990, s. I-1735, 8 kohta).
(48) - Ks. asia 30/87, Bodson, tuomio 4.5.1988 (Kok. 1988, s. 2479, 13 kohta); edellä alaviitteessä 23 mainittu asia Almelo ym. (tuomion 29 kohta) ja edellä alaviitteessä 40 mainittu asia Banchero II (tuomion 26 kohta).
(49) - Sanan "toimielin" erittäin yleinen luonne osoittaa selvästi, että 37 artiklan 1 kohdan määräystä on tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluvat kaikki ne tavat, joilla monopolit voidaan jäsenvaltioissa organisoida, siitä oikeudellisesta muodosta riippumatta, joka niille on annettu kansallisen oikeuden mukaan (ks. julkisasiamies Lagrangen edellä alaviitteessä 22 mainitussa asiassa Costa v. ENEL esittämä ratkaisuehdotus sekä julkisasiamies da Cruz Vilaçan edellisessä alaviitteessä mainitussa asiassa Bodson esittämän ratkaisuehdotuksen 32 ja 33 kohta).
(50) - Sen osalta, että yksinoikeudet ovat tyypillisiä monopolistisia oikeuksia, ks. esim. edellä alaviitteessä 40 mainittu asia Cassis de Dijon (tuomion 7 kohta).
(51) - Ks. viimeksi mainitun seikan osalta alaviitteessä 48 mainittu asia Bodson (tuomion 13 kohta).
(52) - Alankomaiden hallitus näyttää olevan samaa mieltä tämän käsityksen paikkansapitävyydestä. Yhteisöjen tuomioistuimeen jättämässään vastineessa Alankomaiden hallitus toteaa esittäessään väitteitään siitä, että riidanalaisen yksinoikeuden poistaminen aiheuttaisi Alankomaissa sähkön tuottamisesta aiheutuvien kustannusten kasvua, joka siirrettäisiin jakeluyritysten ja tätä kautta loppukäyttäjän kannettavaksi, että suurimmalla osalla loppukäyttäjistä "ei vähäisen kulutuksensa vuoksi ole mahdollisuutta hankkia sähköä muualta" huolimatta lain niille suomasta mahdollisuudesta tuottaa itse sähköä tai tuoda sitä suoraan.
(53) - Ks. edellä alaviitteessä 39 mainitussa asiassa komissio v. Kreikka 13.12.1990 annettu tuomio, jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi (41 kohta), että jäsenvaltion yksinoikeus tuoda maahan ja myydä sellaisia öljytuotteita, jotka vastasivat 65:tä prosenttia kansallisten markkinoiden tarpeesta, antoi tälle valtiolle mahdollisuuden olennaisesti vaikuttaa öljytuotteiden tuontiin, ja tämä johtui sen sekä tuontia että myyntiä koskevasta yksinoikeudesta; yksinoikeuksien oli siten katsottava olevan 37 artiklassa tarkoitettu valtion monopoli.
(54) - Komissio väittää vastauksessaan, että Espanjan kuningaskunta on komission nostaman kanteen vireillepanon jälkeen antanut 30.12.1994 lain nro 40/94, joka koskee kansallista sähköjärjestelmää (BOE nro 313, 31.12.1994). Tällä 20.1.1995 voimaan tulleella lailla kumottiin vuoden 1984 laki. Uudella lailla ei tietenkään ole merkitystä tässä oikeudenkäynnissä, sillä perustamissopimuksen 169 artiklan nojalla nostamassaan kanteessa komissio vaatii sen toteamista, että asianomainen valtio ei ole noudattanut velvoitteitaan eikä ole ryhtynyt noudattamaan niitä komission perustellussa lausunnossaan asettamassa määräajassa. Siten vastaajana olevalle jäsenvaltiolle perustellun lausunnon noudattamista varten asetetun määräajan päättymisen hetkellä voimassa ollut kansallinen lainsäädäntö on otettava huomioon arvioitaessa komission Espanjan kuningaskuntaa vastaan nostamaa kannetta (ks. esim. edellä alaviitteessä 39 mainittu asia komissio v. Kreikka, tuomion 40 kohta ja asia C-105/91, komissio v. Kreikka, tuomio 17.11.1992, Kok. 1992, s. I-5871, 21 kohta).
(55) - Kuten Espanjan hallitus vastineessaan toteaa, Consejo de Estado (joka Espanjan perustuslain 107 §:n mukaan on hallituksen ylin neuvoa-antava elin) on katsonut lausunnossaan, jonka se antoi Espanjan hallituksen pyynnöstä avustaakseen sitä komission perusteltuun lausuntoon vastaamisessa, että, koska mitään nimenomaista alan lainsäädäntöä ei ole olemassa, vuoden 1984 lakia ei voida tulkita siten, että siinä annettaisiin sähkön tuontia tai vientiä koskevia yksinoikeuksia. Sen mukaan mitä komission kanteesta voidaan välillisesti päätellä (36 kohta), tämä Consejo de Estadon kanta näyttää perustuvan tulkintaperiaatteelle, jonka mukaan oikeussääntöä on sen sanamuodon salliessa tulkittava siten, että se on sopusoinnussa sen korkeamman tason säännöksen kanssa, jolla kyseessä olevaa alaa säännellään. Consejo de Estado näyttää tässä asiassa katsoneen (edelleen kanteessa lausutun mukaan), että Espanjan perustuslain säännökset ja erityisesti sen 38 § (jossa säädetään taloudellisen toiminnan vapaasta harjoittamisesta) ja 128 § (jossa säädetään mahdollisuudesta varata julkiselle sektorille oikeus harjoittaa tiettyä toimintaa edellyttäen, että tästä säädetään lailla) huomioon ottaen sellaisten yksinoikeuksien olemassaoloa, joilla puututaan edellä mainitun perustuslaillisen vapauden hyväksi käyttämiseen ja annetaan tietty tehtävä julkiselle sektorille, ei voida päätellä tulkinnan keinoin, jos yksinoikeuksista ei säädetä lain nimenomaisella säännöksellä. Komissio toistaa tältä osin väitteensä, että vaikka vuoden 1984 laissa ei nimenomaisesti viitatakaan yksinoikeuksiin, siinä varataan julkiselle sektorille (tarkemmin sanottuna Redesalle) sähkön tuonti ja vienti.
(56) - Huomautan tältä osin, että sähkön sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskevassa muutetussa direktiiviehdotuksessa (mainittu edellä alaviitteessä 10) 21 artiklan säännökset, jotka koskevat sähkön tuottajien ja siirtäjien vapaata pääsyä siirtoverkkoon, ovat olemassa yhdessä 9 artiklan säännösten kanssa, jotka koskevat "verkon ylläpidosta vastaavaa yhteisöä", joka viimeksi mainitun säännöksen mukaan paitsi "vastaa energiavirtojen siirtämisestä verkossa" ja " - - takaa verkon turvallisuuden, luotettavuuden ja tehokkuuden", voi myös kieltää verkkoon pääsyn, jos 21 artiklan 3 kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät. On myös merkillepantavaa, että Ranskan tasavaltaa vastaan nostamassaan kanteessa komissio on myöntänyt kansallisen sähköjärjestelmän keskitetyn valvonnan tarpeen ja lisännyt, että "tuontia ja vientiä koskevien yksinoikeuksien poistaminen ei estä sitä, että jäsenvaltiot antavat järjestelmästä vastaavalle tiettyjä keskitettyyn valvontaan liittyviä tehtäviä" (kanteen 29 kohta).
(57) - Ks. toisin asiassa 173/83, komissio v. Ranska, 7.2.1985 annettu tuomio (Kok. 1985, s. 491, 7 kohta), jossa katsottiin, että kansalliseen oikeussääntöön sisältyi "implisiittinen mutta selkeä kielto".
(58) - Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut (ks. esim. asia C-62/89, komissio v. Kreikka, tuomio 20.3.1990, Kok. 1990, s. I-925, 37 kohta), "komissiolla on ETY:n perustamissopimuksen 169 artiklan nojalla vireille pannussa menettelyssä velvollisuus näyttää toteen se, että jäsenyysvelvoitteita ei ole noudatettu, eikä se voi vedota mihinkään olettamaan todistaakseen sen, että jäsenvaltio ei ole noudattanut sille yhteisön oikeuden mukaan kuuluvia velvoitteita".
(59) - Kysymystä siitä, toteutetaanko vuoden 1984 lain 2 §:n 1 momentin i kohdalla tuonnin ja viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide siltä osin kuin Redesalla on mahdollisuus itse määräämillään edellytyksillä määrätä kullekin yritykselle kuuluva osuus kansainvälisen sähkökaupan toimenpiteistä, ei voida tutkia tämän kanteen yhteydessä, jossa pyritään selvittämään, miltä osin Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut velvoitteitaan myöntäessään sähkön tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia. Tämän kysymyksen tutkiminen muuttaisi perustellussa lausunnossa määritellyn rikkomisen, josta vastaajana olevaa jäsenvaltiota syytetään, aineellisen perustan tavalla, jota ei voida hyväksyä (ks. edellä alaviitteessä 13 mainittu oikeuskäytäntö).
(60) - Muistutettakoon, että edellä 41 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esitettyjen syiden vuoksi Espanjassa ei mielestäni ole voimassa sähkön tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia. Ratkaisuehdotuksen kattavuuden vuoksi seuraavissa kappaleissa katsotaan kuitenkin toteen näytetyksi, että komission kanteessa tarkoitetut yksinoikeudet olisivat todella voimassa kaikissa vastaajina olevissa jäsenvaltioissa.
(61) - Katson, että myös julkisasiamies Rozès on ymmärtänyt asiassa Manghera annetun tuomion edellä mainitut kohdat tällä tavoin asiaan komissio v. Italia 7.6.1983 annettuun tuomioon (mainittu edellä alaviitteessä 41) liittyvässä ratkaisuehdotuksessaan.
(62) - Huomattakoon, että asiassa Manghera annetussa tuomiossa ratkaistussa kysymyksessä esiin nousi sananmukaisesti kysymys siitä, oliko perustamissopimuksen 37 artiklan mukaan "kaupallisen monopolin rakenteet uudistettava niin, että pelkkä mahdollisuuskin syrjiä yhteisön viejiä poistui, jolloin muista jäsenvaltioista lähtöisin olevaa tuontia koskeva yksinoikeus on - - rauennut" (kursivointi tässä).
(63) - Ks. erityisesti asiassa 104/75, De Peijper, 20.5.1976 annetun tuomion (Kok. 1976, s. 613, 13 kohta) yleinen muotoilu. Katso myös asiassa 94/79, Vriend, 26.2.1980 annettu tuomio (Kok. 1980, s. 327, erityisesti 10 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että jäsenvaltion sellainen säädös, jolla jäsenvaltio joko suoraan tai julkisen vallan perustaman tai hyväksymän toimielimen välityksellä kieltää muun muassa tiettyjen tuotteiden tuonnin henkilöiltä, jotka eivät kuuluneet tällaiseen toimielimeen, on ristiriidassa perustamissopimuksen 30 artiklan kanssa.
(64) - Asia C-202/88, Ranska v. komissio, tuomio 19.3.1991 (Kok. 1991, s. I-1223).
(65) - Kilpailusta telepäätelaitemarkkinoilla 16.5.1988 annettu direktiivi (EYVL L 131, s. 73).
(66) - On joka tapauksessa huomattava, että, kuten esitetyistä asiakirjoista ilmenee, Redesa-yhtiön (joka on komission mukaan Espanjassa voimassa olevien yksinoikeuksien haltija) ei tuota sähköä. Sitä vastoin SEP-yhtiötä, jolla on Alankomaissa tuontia koskeva yksinoikeus, voidaan pitää tuottajana sen perusteella, mitä asianosaiset ovat esittäneet (ks. kantajan vastauskirjelmän 9 kohta ja vastaajan vastauskirjelmän 44 kohta); jakeluyhtiöillä ja yksityisillä on kuitenkin tietyin edellytyksin oikeus tuottaa sähköä. Italiassa vuoden 1962 sähköalan kansallistamisesta annetun lain jo edellä mainitun säännöksen mukaan muun muassa ENELille on uskottu sähkön tuottaminen; muilla toimielimillä (kunnalliset yritykset, omiin tarpeisiinsa sähköä tuottavat yritykset) on kuitenkin myös oikeus tuottaa sähköä. Ranskassa EDF tuottaa sähköä, mutta myös muilla toimielimillä (laitokset, joiden tuotanto ei ylitä 8 000:ta KWh, kuntien valvonnassa tapahtuva tuotanto kaupunkien jätteitä raaka-aineena käyttäen ym.) on tietyiltä osin mahdollisuus tuottaa sitä. GDF ei tuota maakaasua.
(67) - Yhdistetyt asiat C-267/91 ja C-268/91, Keck ja Mithouard, tuomio 24.11.1993 (Kok. 1993, s. I-6097, 16 kohta).
(68) - Ks. em. yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetun tuomion jälkeisestä oikeuskäytännöstä asia C-249/92, komissio v. Italia, tuomio 20.9.1994 (Kok. 1994, s. 4311), jossa yhteisöjen tuomioistuin totesi (28 kohta) kansallisen säännöksen, jossa edellytetään, että tiettyjen tavaroiden tuontiin on saatava aina etukäteen lupa, olevan perustamissopimuksen 30 artiklan vastainen. Asiassa C-323/93, Centre d'insémination de la Crespelle, 5.10.1994 antamassaan tuomiossa (Kok. 1994, s. 5077) yhteisöjen tuomioistuin totesi vedottuaan ensin asian Dassonville mukaiseen oikeuskäytäntöön, että (29 kohta) "jäsenvaltion säännöstö, jossa yksityiset taloudelliset toimijat, jotka tuovat sen alueelle toisesta jäsenvaltiosta lähtöisin olevia naudan siemenneste-eriä, velvoitetaan luovuttamaan kyseiset erät tiettyä hintaa vastaan hyväksytylle asemalle, jolle on myönnetty yksinoikeus siemennesteen varastointiin ja keinosiemennykseen, muodostaa tällaisen tuonnin rajoituksen", ja koska "kyseistä vaatimusta sovelletaan tuontia välittömästi seuraavassa vaiheessa ja koska siitä aiheutuu tuojille taloudellinen rasitus, se on tosiasiallisesti omiaan rajoittamaan tuonnin määrää". Yhdistetyissä asioissa C-277/91, C-318/91 ja C-319/91, Ligur Carni ym. 15.12.1993 annetussa tuomiossa (Kok. 1993, s. I-6621, 35-38 kohta) nojaudutaan mielestäni samaan logiikkaan. Tässä asiassa yhteisöjen tuomioistuin edelleen asian Dassonville mukaiseen oikeuskäytäntöön viitaten totesi, että kansallinen säännös, jossa velvoitetaan tuoretta lihaa kuntaan tuovat toimijat käyttämään kunnallisen teurastamon palveluja siihen, että niiden tavarat kuljetetaan ja toimitetaan lopulliseen kohteeseen, voi vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan ja on tämän vuoksi vaikutukseltaan vastaava toimenpide. Se seikka, että kyseinen kansallinen säännös koski myös saman jäsenvaltion muilta alueilta peräisin olevien tuotteiden tuontia kunnan alueelle, ei mielestäni vaikuta siihen, että tämä säännös on luonteeltaan "säännös, jolla säädellään jäsenvaltioiden välistä tavarakauppaa", sillä se koski välittömästi myös niitä edellytyksiä, joita noudattaen muista jäsenvaltioista lähtöisin olevia tuotteita voitiin tuoda kyseisen kunnan alueelle.
(69) - Kuten edellä 29 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa on jo todettu, Alankomaissa kuluttajilla on oikeus tuoda sähköä suoraan sillä edellytyksellä, että ne käyttävät sen yksinomaan omiin tarpeisiinsa. SEP:n tuontia koskeva yksinoikeus, joka koskee julkiseen jakeluun tarkoitettua sähköä, vie kuitenkin jakeluyhtiöiltä mahdollisuuden tuoda itse sähköä suoraan.
(70) - Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sen määrittelemiseksi, onko toimenpide tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, "ei ole tarpeen osoittaa, että nämä toimenpiteet todella rajoittavat kyseisten tuotteiden tuontia" (ks. asia 124/85, komissio v. Kreikka, tuomio 16.12.1986, Kok. 1986, s. 3935, 7 kohta; asia 12/74, komissio v. Saksa, tuomio 20.2.1975, Kok. 1975, s. 181, 14 kohta; Kok. Ep. II, s. 447; asia 249/81, komissio v. Irlanti, tuomio 24.11.1982, Kok. 1982, s. 4005, 25 kohta ja asia 16/83, Prantl, tuomio 13.3.1984, Kok. 1984, s. 1299, 20 kohta).
(71) - Toteamus, jonka mukaan Italiassa voimassa oleva tuontia koskeva yksinoikeus on tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, tekee tehottomaksi Italian hallituksen väitteen, jonka mukaan ne 11.12.1933 annetun Testo Unico nro 1775:n säännökset, joihin komissio kanteessaan vetoaa (ks. edellä 37 kohta), ovat ENELin perustamisesta alkaen merkityksettömiä ja siten näistä säännöksistä johtuvia määrällisiä rajoituksia ei enää ole olemassa. On joka tapauksessa huomattava, että Italian hallitus ei millään konkreettisella perustelulla osoita vääräksi niitä seikkoja, joihin komissio on vedonnut näyttääkseen toteen, että näitä säännöksiä sovelletaan edelleen (vuonna 1989 annettu ja vuoteen 1997 voimassa oleva konkreettinen säädös, jolla rajoitetaan sen sähkön määrää, jota ENELillä on lupa tuoda ja viedä vuosittain). Vastineessaan Italia vain väittää sen, että ENEL esittää tietyn sähkön määrän tuontia koskevan lupahakemuksen, riittävän luvan saamiseen. Oikeuskäytännön mukaan (ks. esim. asia 124/81, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 8.2.1983, Kok. 1983, 9 kohta) 30 artiklan vastaista on kuitenkin sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltaminen yhteisön sisäiseen kauppaan, jossa edellytetään, vaikka vain pelkkänä muodollisuutena, tuontilisenssejä.
(72) - Kysymys (jota käsitellään jäljempänä alakohdassa 2) siitä, voidaanko tämän yhteyden luonteella ja merkityksellä perustella perustamissopimuksen 36 artiklaa soveltaen riidanalaiset tuontia koskevat yksinoikeudet, on tietysti aivan toinen.
(73) - On syytä palauttaa mieleen, että komission mukaan Italiassa ja Espanjassa on sähkön vientiä koskevia yksinoikeuksia ja Ranskassa on sekä sähkön että maakaasun vientiä koskevia yksinoikeuksia. Alankomaita vastaan nostetussa kanteessa ei mainita vientiä koskevista yksinoikeuksista.
(74) - Ks. asia C-5/94, Hedley Lomas, tuomio 23.5.1996 (Kok. 1996, s. I-2553, 17 kohta) (jäsenvaltion kieltäytyminen myöntämästä vientilisenssiä) ja asia 7/78, Thomson ym., tuomio 23.11.1978 (Kok. 1978, s. 2247) (vientikielto).
(75) - Ks. yhdistetyt asiat 51/71, 52/71, 53/71 ja 54/71, International Fruit Company ym., tuomio 15.12.1971 (Kok. 1971, s. 1107, 8 ja 9 kohta) (velvollisuus, joskin vain muodollinen, hakea vientilisenssiä tai noudattaa muuta vastaavaa menettelyä); asia 53/76, Bouhelier ym., tuomio 3.2.1977 (Kok. 1977, s. 197, erityisesti 16 kohta) (vaatimus luvan tai tiettyjen tuotteiden tiettyjen sääntöjen mukaisuutta koskevan todistuksen hankkimisesta ainoastaan silloin, kun tavarat vietiin); asia 68/76, komissio v. Ranska, tuomio 16.3.1977 (Kok. 1977, s. 515, 14 ja 15 kohta) (tiettyjen tuotteiden viejien velvollisuus antaa vientiä koskeva erityisilmoitus); edellä alaviitteessä 63 mainittu asia Vriend, 10 kohta; asia 29/82, Van Luipen, tuomio 3.2.1983 (Kok. 1983, s. 151, 9 kohta) (tiettyjen tuotteiden vientiä koskeva lupa, joka annetaan vain valtion perustamassa ja sen valvonnassa olevassa toimielimessä rekisteröidyille tietyille toimijoille); asia C-110/89, komissio v. Kreikka, tuomio 30.5.1991 (Kok. 1991, s. I-2659, erityisesti 24 kohta) (muiden toimijoiden kuin kansallisten viranomaisten valvoman toimielimen suorittama tiettyjen tuotteiden viennin estäminen tai rajoittaminen erilaisin toimenpitein) ja asia C-426/92, Deutsches Milch-Kontor, tuomio 22.6.1994 (Kok. 1994, s. I-2757, erityisesti 42 kohta) (systemaattiset tullitarkastukset tietyn vientituotteen kokoonpanon ja laadun varmistamiseksi). Mielestäni on merkillepantavaa, että kahdessa näistä tuomioista eli asiassa Bouhelier ym. (8 kohta) ja asiassa Vriend annetussa tuomiossa (16 kohta) yhteisöjen tuomioistuin käytti asiassa Dassonville annetun tuomion klassista sanamuotoa kyseisten kansallisten toimenpiteiden yhteydessä.
(76) - Asia 15/79, Groenveld, tuomio 8.11.1979 (Kok. 1979, s. 3409, 7 kohta).
(77) - Ks. asia 172/82, Inter-Huiles ym., tuomio 10.3.1983 (Kok. 1983, s. 555); asia 295/82, Rhône-Alpes Huiles ym., tuomio 9.2.1984 (Kok. 1984, s. 575) ja edellä alaviitteessä 57 mainittu asia 173/83, komissio v. Ranska, tuomio 7.2.1985 (jäsenvaltion alueella voimassa oleva järjestelmä, jossa käytettyjen öljyjen kokoaminen ja hävittäminen oli järjestetty siten, että siitä seurasi sanaton kielto viedä näitä tuotteita toiseen jäsenvaltioon); asia 118/86, Nertsvoederfabriek Nederland, tuomio 6.10.1987 (Kok. 1987, s. 3883) (kansallisella säännöksellä, jossa tuottajille asetettiin velvollisuus suorittaa siipikarjan muiden osien kuin lihan paloittelu siinä kunnassa, jossa tuottajien kotipaikka oli, asetettiin sanaton vientikielto) ja asia C-47/90, Delhaize ja Le Lion, tuomio 9.6.1992 (Kok. 1992, s. I-3669) (kansallinen säännös, joka, samalla kun siinä asetettiin velvollisuus pullottaa viini sen tuotantoalueella, johti välillisesti sen viinimäärän rajoittamiseen, joka voitiin viedä tynnyreissä toisiin jäsenvaltioihin).
(78) - Ks. esimerkkeinä niistä asioista, joissa toimenpiteiden on katsottava kuuluvan perustamissopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, koska niissä rajoitettiin vientiin oikeutettujen henkilöiden ryhmää, asiat Vriend, Van Luipen ja edellä alaviitteessä 75 mainittu asia komissio v. Kreikka.
(79) - Ks. edellä alaviitteessä 70 mainittu oikeuskäytäntö, joka koskee 30 artiklan soveltamisalaan kuuluvia toimenpiteitä.
(80) - Asia 72/83, Campus Oil ym., tuomio 10.7.1984 (Kok. 1984, s. 2727).
(81) - Alankomaiden kuningaskunnan väite, jonka mukaan kyseistä tuontia koskevaa yksinoikeutta voidaan perustella Cassis de Dijon -oikeuskäytännössä tarkoitetuilla "pakottavilla vaatimuksilla", on joka tapauksessa hylättävä. Kuten komissio on perustellusti todennut_"pakottavat vaatimukset" otetaan huomioon ainoastaan silloin, kun on kyse erotuksetta kotimaisiin ja maahantuotuihin tuotteisiin sovellettavasta toimenpiteestä (ks. yhdistetyt asiat C-1/90 ja C-176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior et Publivía, tuomio 25.7.1991, Kok. 1991, s. I-4151, 13 kohta ja asia C-2/90, komissio v. Belgia, tuomio 9.7.1992, Kok. 1992, 34 kohta). Kuten edellä on jo todettu (ks. erityisesti 61 kohta), nyt esillä olevassa asiassa tuontia koskevia yksinoikeuksia sovelletaan tavoitteensa ja luonteensa puolesta yksinomaan ja ainoastaan maahantuotuun sähköön. Espanjan hallituksen samankaltainen väite on samasta syystä myös hylättävä.
(82) - Muistutan, että tästä lainsäädännöstä ei mielestäni aiheudu tällaisia yksinoikeuksia (ks. edellä 41 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(83) - Asiassa Campus Oil ym. annetussa tuomiossa (36 kohta) todetaan, että mikäli hyväksytään se, että tiettyä lainsäädäntöä voidaan perustella yleisen turvallisuuden vaatimuksia vastaavilla objektiivisilla seikoilla, "se, että kyseisellä lainsäädännöllä voidaan saavuttaa yleistä turvallisuutta koskevien tavoitteiden ohella muita jäsenvaltion mahdollisesti tavoittelemia taloudellisia tavoitteita, ei voi estää 36 artiklan soveltamista". Nyt esillä olevassa asiassa ei tietenkään riitä riidanalaisten yksinoikeuksien poistamisesta aiheutuviin yksinomaan taloudellisiin seurauksiin vetoaminen, jotta näiden oikeuksien voitaisiin katsoa olevan yhteensoveltuvia perustamissopimuksen kanssa, koska ei ole myöskään näytetty toteen, että yksinoikeuksia voitaisiin perustella tässä määräyksessä tarkoitetulla yleisellä turvallisuudella.
(84) - Italian ja Ranskan hallitusten väitteet, joiden mukaan yksinoikeuksien poistaminen, jonka seurauksena ENELillä ja GDF:llä ei ole mahdollisuutta saada täsmällistä kuvaa tulevasta kysynnästä, veisi niiltä myös mahdollisuuden neuvotella suurien sähkömäärien (Italian osalta) ja maakaasumäärien (Ranskan osalta) tuonnista suotuisista lähtökohdista käsin, eivät vaikuta mielestäni samoista syistä ja mutatis mutandis vakuuttavilta. Kyseiset hallitukset eivät selitä, miksi "isoihin sopimuksiin" perustuva sellaisten määrien tuonti, jotka osoittautuvat alun perin arvioitua kysyntää suuremmiksi vaarantaisi välittömästi vähimmäistoimitusten varmistamisen.
(85) - Jäsenvaltion mahdollisuudesta vedota 90 artiklan 2 kohtaan perustellakseen perustamissopimuksen 37 artiklasta poikkeavaa toimenpidettä ks. julkisasiamies Rozèsin edellä alaviitteessä 41 mainitussa asiassa 78/82, komissio v. Italia, 7.6.1983 annetun tuomion yhteydessä esittämän ratkaisuehdotuksen VI luku.
(86) - Asia C-179/90, Merci convenzionali porto di Genova, tuomio 10.12.1991 (Kok. 1991, s. I-5889).
(87) - Asia C-320/91, Corbeau, tuomio 19.5.1993 (Kok. 1993, s. I-2533).
(88) - Myös julkisasiamies Darmon ymmärsi tällä tavoin asiassa Corbeau annetun tuomion 14 kohdan. Edellä alaviitteessä 23 mainitun asian Almelo ym. yhteydessä esittämässään ratkaisuehdotuksessa hän totesi (alaviite 111), että yhteisöjen tuomioistuin, joka myönsi jäsenvaltioilla olevan mahdollisuus toteuttaa perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdasta poiketen toimenpiteitä, jotka estävät kilpailun kokonaan, "tarkisti" näkökantansa, jonka se oli omaksunut asiassa Campus Oil ym. antamansa tuomion 19 kohdassa.
(89) - Ne edellytykset, joiden täyttyessä on mahdollista poiketa perustamissopimuksen määräyksistä 90 artiklan 2 kohdan perusteella, on lueteltu edellä alaviitteessä 86 mainitussa asiassa Merci convenzionali porto di Genova annetun tuomion 20 kohdassa.
(90) - Ks. tältä osin asia 127/73, BRT, tuomio 30.1.1974 (Kok. 1974, s. 51, 19 kohta; Kok. Ep. II, s. 201).
(91) - On syytä huomata, että asiassa Almelo ym. tuomio annettiin ennakkoratkaisuasiassa, jonka oli saattanut yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi alankomaalainen tuomioistuin, jossa oli välimiesmenettelyn yhteydessä esitetty kysymys siitä, olivatko sellaiset alueellisten ja paikallisten sähkönjakeluyhtiöiden keskinäiset sopimuslausekkeet pätevät, joissa jo ennen EW:n voimaantuloa kiellettiin julkiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuonti.
(92) - ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta 16.1.1991 tehty komission päätös 91/50/ETY (IV/32.732 - IJsselcentrale ym.; EYVL L 28, s. 32).
(93) - Valitus, joka ratkaistiin päätöksellä 91/50/ETY, koski vuonna 1986 (eli ennen EW:n voimaantuloa) sähkön tuotantoyhtiöiden ja SEP:n välillä tehdyn sopimuksen tiettyä lauseketta. Tämän lausekkeen mukaan SEP:llä oli sähkön tuontia ja vientiä koskeva yksinoikeus, ja sillä velvoitettiin muut osapuolet määräämään sähkön jakeluyritysten kanssa tekemissään toimitussopimuksissa, että jakeluyritykset eivät saa tuoda tai viedä sähköä. Komissio katsoi, että kyseisellä lausekkeella rikottiin perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, koska sen tarkoituksena oli rajoittaa yksityisten yritysten tuonti- ja vientitoimenpiteitä tai siitä seurasi kyseisten tuonti- ja vientitoimenpiteiden rajoittuminen. Komissio ei kuitenkaan ottanut kantaa kysymykseen siitä, oliko tämä lauseke yhteensoveltuva perustamissopimuksen kanssa siltä osin kuin siinä kiellettiin jakeluyrityksiä tuomasta yleiseen jakeluun tarkoitettua sähköä. Todeten, että viimeksi mainittu kielto sisältyi EW:n 34 §:ään kyseisen lain voimaantulosta alkaen, komissio katsoi lisäksi (ks. päätöksen 91/50/ETY 50 perustelukappale), ettei ollut syytä lausua kysymyksestä, voitiinko tätä kilpailun rajoitusta perustella perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdalla, sillä "jos näin tehtäisiin, ratkaistaisiin ennakolta kysymys uuden lain yhteensoveltuvuudesta ETY:n perustamissopimuksen kanssa". Päätöksestä 91/50/ETY nostettu kanne hylättiin yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-16/91, Rendo ym. v. komissio, 18.11.1992 antamalla tuomiolla (Kok. 1992, s. II-2417), joka kumottiin osittain yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-19/93 P, Rendo ym. v. komissio, 19.10.1995 antamalla tuomiolla (Kok. 1995, s. I-3319).
(94) - Tämän sähkön erityispiirteen osalta, jolla on perustavanlaatuista merkitystä, niiden ongelmien ymmärtämisen kannalta, joita aiheutuu sähkön tuotannosta ja myynnistä, ks. edellä alaviitteessä 4 mainitun, 2.5.1988 päivätyn "energian sisämarkkinat" -nimisen komission valmisteluasiakirjan (KOM(88) 238 lopullinen) liite IV (s. 68, A.2 alakohta). Ks. tältä osin myös, mitä on todettu julkisasiamies Darmonin edellä jo useita kertoja mainitussa asiassa Almelo ym. esittämän ratkaisuehdotuksen 2 kohdassa.
(95) - Asiassa Corbeau (mainittu edellä alaviitteessä 87, ks. erityisesti 16 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja asiassa Almelo ym. (mainittu edellä alaviitteessä 23, ks. erityisesti 49 kohta) annetuissa tuomiossa 90 artiklan 2 kohdan määräyksiä on tarkasteltu tästä näkökulmasta käsin.
(96) - Tällä tavoin sähkön ylituotanto, joka edellä (84 kohdassa) mainituista syistä ei vaaranna toimitusvarmuutta eikä siten voi olla "yleiseen järjestykseen" liittyvä syy perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla, muodostuu kuitenkin tärkeäksi tekijäksi sen kielteisen vaikutuksen vuoksi, joka sillä voi olla sähkön tuotantokustannuksiin silloin, kun tätä ongelmaa tarkastellaan perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan valossa.
(97) - Ei pidä unohtaa sitä, että yrityksiltä, joille on myönnetty oikeus tuoda yleiseen jakeluun tarkoitettua sähköä, ei pidä viedä oikeutta kääntyä kansallisen toimitusjärjestelmän puoleen tarpeittensa tyydyttämiseksi silloin, kun ne katsovat sen aiheelliseksi, ottaen huomioon perustavanlaatuisen toimitusten yleisyyttä koskeva periaate, jolla säännellään yleisissä taloudellisissa tarkoituksissa toimivien yritysten toimintaa (ks. edellä useita kertoja mainitut asia Corbeau, 15 kohta ja asia Almelo ym., 48 kohta).
(98) - Ks. em. asia Corbeau, tuomion 15 kohta. Ks. myös em. asia Almelo ym., tuomion 48 ja 49 kohta.
(99) - Ks. em. asia Corbeau, tuomion 17 kohta. Ks. myös em. asia Almelo ym., tuomion 49 kohta.
(100) - Italian hallituksen mukaan ENELille on asetettu sen erityistehtävän lisäksi, jota on käsitelty laajasti esityksessä, joukko velvoitteita, jotka sen mukaisesti, mitä yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Almelo ym. annetun tuomion 48 kohdassa, asetetaan yrityksille, joille on annettu tehtäväksi sähkön toimittaminen maan alueella, ja joihin kuuluvat velvoite edistää energian järkiperäistä käyttämistä sekä joukko erityisvelvoitteita ympäristönsuojelun alalla. Italian hallitus ei kuitenkaan esitä erityisiä ja riittävän täsmällisiä väitteitä, joiden perusteella voitaisiin päätellä, miksi tuontia ja/tai vientiä koskevien yksinoikeuksien poistaminen estäisi mainittujen velvoitteiden hoitamista.
On myös syytä panna merkille, että Italian hallituksen väitteet siitä, että riidanalaiset yksinoikeudet perustuvat perustamissopimuksen 130 a ja 130 b artiklaan, on joka tapauksessa hylättävä. Näitä määräyksiä, joiden mukaan yhteisö (suunnitellessaan ja täytäntöönpannessaan politiikkaa ja toimenpiteitä sekä toteuttaessaan sisämarkkinoita) sekä jäsenvaltiot (talouspolitiikkaansa harjoittaessaan) ottavat huomioon tarpeen lujittaa yhteisön taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta, ei kuitenkaan voida tulkita siten, että niillä voitaisiin perustella se, että jäsenvaltiot toteuttavat toimenpiteitä, joilla rikotaan perustamissopimuksen perustavanlaatuisia määräyksiä, kuten tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä.
(101) - Vastauskirjelmässään (38 kohta) Ranskan hallitus, joka vastaa komission omassa vastauskirjelmässään esittämään väitteeseen, näyttää väittävän, että riidanalaisten yksinoikeuksien poistaminen tekisi mahdottomaksi myös sen EDF:lle asetetun velvoitteen noudattamisen, joka koskee toimitusten yleisyyden periaatetta. Ranskan hallitus ei kuitenkaan totea mitään riittävän erityistä ja yksityiskohtaista, jonka perusteella voitaisiin selkeästi päätellä, miksi se katsoo, että yksinoikeuksien poistaminen tekisi mahdottomaksi viimeksi mainitun velvoitteen täyttämisen.
(102) - Ranskan hallitus vetoaa tältä osin myös sen ohjelmaa koskevan sopimuksen (contrat de plan) sopimuslausekkeisiin, joka on tehty valtion ja EDF:n välillä vuosiksi 1993-1996 ja jonka 2 §:ssä määrätään, että EDF ja julkiset viranomaiset sitoutuvat alentamaan 1,25 prosentilla voimassa olevia hintoja. Tämä ohjelmaa koskeva sopimus voidaan mielestäni ottaa huomioon tässä oikeudenkäynnissä, koska sopimus oli jo tullut voimaan sinä hetkenä, joka yhteisöjen tuomioistuimen on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (ks. esim. edellä alaviitteessä 54 mainittu asia C-105/91, komissio v. Kreikka, tuomio 17.11.1992, 21 kohta ja asia C-123/94, komissio v. Kreikka, tuomio 1.6.1995, Kok. 1995, s. I-1457, 7 kohta) otettava huomioon määritellessään, onko komission väittämä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen tapahtunut; edellä mainittu ohjelmaa koskeva sopimus, joka koskee ajanjaksoa 1993-1996, on mitä ilmeisimmin ollut voimassa 1.1.1993 lähtien, joka on päivämäärä, jolloin komission 26.11.1992 päivätyssä perustellussa lausunnossa Ranskan tasavallalle asettama kahden kuukauden määräaika ei ollut vielä päättynyt.
(103) - Ks. mahdollisuudesta ottaa huomioon edellä mainittu ohjelmaa koskeva sopimus tässä oikeudenkäynnissä edellä alaviite 102.
(104) - Oikeuskäytännössä edellytetään, että jotta perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaa voidaan soveltaa, yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien tehtävien hoitaminen on oltava uskottu tietylle yritykselle julkisten viranomaisten toimin (ks. edellä alaviitteessä 90 mainittu asia BRT, tuomion 20 kohta; asia 172/80, Züchner, tuomio 14.7.1981, Kok. 1981, s. 2021, 7 kohta; asia 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen ym., tuomio 11.4.1989, Kok. 1989, s. 803, 55 kohta). Katson, ettei mikään estä pitämästä edellä mainitulla tavalla "julkisten viranomaisten toimena", jolla uskotaan tietylle yritykselle yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien tehtävien hoitaminen tai jolla määritellään erityisesti yritykselle tehtävän hoitamisen yhteydessä kuuluvat velvoitteet julkista valtaa käyttävän yhteisön yksipuolisen lain tai asetuksen muodossa annetun tahdonilmauksen lisäksi, myös tällaisen yhteisön sopimussuhteessa esittämää tahdonilmausta.
(105) - On syytä panna merkille, että määräys, jonka vastaajan vastauskirjelmässä todetaan olevan sopimusehtojen mallin "23 kohta" maakaasun siirtoa koskevan toimiluvan yhteydessä, ei ole sama kuin se määräys, joka sisältyy kyseisten sopimusehtojen mallin jäljennöksen 23 kohtaan ja jotka on liitetty vastauskirjelmään liitteenä VIII. Kuten mainitusta jäljennöksestä ilmenee, sanotun asiakirjan 23 kohdassa ei aseteta toimiluvan haltijalle nimenomaista velvollisuutta kohdella asiakkaita yhdenvertaisesti.
(106) - Ranskan hallitus väittää vastineessaan, että GDF:llä on myös velvollisuus varmistaa maakaasun toimittaminen mahdollisimman alhaiseen hintaan, mutta se ei ilmoita, mikä on tämän velvollisuuden konkreettinen oikeudellinen perusta. Ranskan hallitus väittää myös, että GDF:llä on erityisiä velvollisuuksia luonnonsuojelun ja maankäyttöpolitiikan alalla. Näiden velvollisuuksien oikeudelliseksi perustaksi se kuitenkin ilmoittaa sellaisten asiakirjojen määräykset, joita ei nyt esillä olevassa asiassa voida ottaa huomioon joko sen vuoksi, että ne on laadittu komission 26.11.1992 päivätyssä perustellussa lausunnossa Ranskan tasavallalle annetun määräajan päättymisen jälkeen (ks. tältä osin myös edellä alaviitteessä 102 esitetty), tai sen vuoksi, että ei ole täsmennetty, onko ne laadittu tämän päivän jälkeen vai sitä ennen. Ranska hallitus esittää erityisesti luonnonsuojelun alan velvoitteiden oikeudelliseksi perustaksi maakaasun jakelua koskevaan toimilupaan liittyvien "uusien sopimusehtojen mallin" 10 kohdan. Vastauskirjelmän tätä seikkaa koskevat väitteet (ks. 41 kohta) tai edellä mainitun "uusien sopimusehtojen mallin" (ks. vastauskirjelmän liite X) sanamuodon perusteella ei kuitenkaan voida tietää, minä päivänä ne ovat tulleet voimaan. Ranskan hallitus esittää lisäksi GDF:n maankäyttöpolitiikan alalla olevien velvoitteiden oikeudelliseksi perustaksi asiakirjoja (17.2.1993 päivätyt ministeriöiden väliset soveltamisohjeet, joita on muutettu 5.5.1995 päivätyillä soveltamisohjeilla; valtion ja GDF:n välinen ohjelmaa koskeva sopimus ajanjaksoksi 1994-1996), jotka on laadittu edellä mainitun, tämän asian arvioinnin kannalta ratkaisevan päivän jälkeen.
(107) - Edellä alaviitteessä 105 esitettyjen syiden vuoksi olen taipuvainen katsomaan, että yhdenvertaista kohtelua koskeva velvollisuus on asetettu GDF:lle ainoastaan maakaasun jakelua koskevaan toimilupaan liittyvien sopimusehtojen mallin 21 kohdassa ja että GDF:llä ei ole tätä velvollisuutta siirtoa koskevaan toimilupaan liittyvien sopimusehtojen mallin 23 kohdan perusteella.
(108) - Muistutan, että näissä säännöksissä ei mielestäni myönnetä tällaisia oikeuksia (ks. 41 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(109) - Ks. tältä osin julkisasiamies Rozèsin edellä alaviitteessä 41 mainitussa asiassa 78/82, komissio v. Italia, tuomio 7.6.1983, esittämän ratkaisuehdotuksen C luku.
(110) - Mainittu edellä 3 kohdassa.
(111) - Yhdistettyjen runkoverkkojen kautta tapahtuvan sähkökaupan merkityksestä ks. myös julkisasiamies Darmonin edellä jo useita kertoja mainitussa asiassa Almelo ym. esittämän ratkaisuehdotuksen 87 kohta ja sitä seuraavat kohdat sekä 170 kohta.