62023CJ0454
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
27 päivänä helmikuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Turvapaikkapolitiikka – Kansainvälinen suojelu – Direktiivi 2011/95/EU – Pakolaisasema – 14 artiklan 4 kohdan a alakohta ja 5 kohta – Pakolaisaseman peruuttaminen tai epääminen vastaanottavan jäsenvaltion turvallisuudelle aiheutuvan vaaran tapauksessa – Käyttäytyminen ja teot ennen hakijan saapumista vastaanottavaan jäsenvaltioon – Hyväksyttävyys – Pätevyys – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 18 artikla – SEUT 78 artiklan 1 kohta – Pakolaisten oikeusasemaa koskeva yleissopimus (Geneven yleissopimus)
Asiassa C‑454/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (kansainvälisen suojelun hallintotuomioistuin, Kypros) on esittänyt 19.6.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 18.7.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
K.A.M.
vastaan
Kyproksen tasavalta,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún sekä tuomarit D. Gratsias (esittelevä tuomari), E. Regan, J. Passer ja B. Smulders,
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Κ.Α.Μ., edustajanaan N. Charalambidou, dikigoros,
–
Kyproksen tasavalta, asiamiehinään F. Sotiriou ja E. Symeonidou,
–
Saksan liittotasavalta, asiamiehinään J. Möller ja R. Kanitz,
–
Euroopan parlamentti, asiamiehinään I. Anagnostopoulou ja R. van de Westelaken,
–
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään M. Balta, M. Moore ja K. Pleśniak,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux ja A. Katsimerou,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhtäältä vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU (EUVL 2011, L 337, s. 9) 12 artiklan ja 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 18 artiklan tulkintaa sekä toisaalta kyseisen 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan pätevyyttä SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan kannalta.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat K.A.M. ja Kyproksen tasavalta, jota edustaa Ypiresia Asylou (turvapaikkavirasto, Kypros), ja joka koskee sitä, että kyseinen viranomainen hylkäsi K.A.M:n hakemuksen pakolaisaseman myöntämisestä sillä perusteella, että hän oli vaaraksi kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
3
Genevessä 28.7.1951 allekirjoitetun pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 189, s. 150, nro 2545 (1954)), joka tuli voimaan 22.4.1954 ja jota täydennettiin New Yorkissa 31.1.1967 tehdyllä pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla, joka tuli voimaan 4.10.1967 (jäljempänä Geneven yleissopimus), 1 artiklan, jonka otsikko on ”’Pakolainen’-käsitteen määritelmä”, F kohdassa määrätään seuraavaa:
”[Geneven] yleissopimuksen määräyksiä ei ole sovellettava henkilöön, johon nähden on perusteltua aihetta epäillä, että:
a)
hän on tehnyt rikoksen rauhaa vastaan, sotarikoksen, tai rikoksen ihmiskuntaa vastaan, sellaisia rikoksia koskevien kansainvälisten sopimusten määritelmien mukaisesti;
b)
hän on tehnyt törkeän ei-poliittisen rikoksen pakomaansa ulkopuolella ennen kuin hänet on otettu tähän maahan pakolaisena;
c)
hän on syyllistynyt Yhdistyneiden Kansakuntien tarkoitusperien ja periaatteiden vastaisiin tekoihin.”
4
Yleissopimuksen 33 artiklassa, jonka otsikko on ”Karkoituksen ja palauttamisen kieltäminen”, määrätään seuraavaa:
”1.   Sopimusvaltio ei tavalla tai toisella saa karkoittaa tai palauttaa pakolaista sellaisten alueiden rajoille, jo[i]ssa hänen henkeään tai vapauttaan uhataan rodun, uskonnon, kansalaisuuden ja tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen tai poliittisen mielipiteen vuoksi.
2.   Ensimmäisessä kohdassa oleva[an] määräykseen ei kuitenkaan voi vedota pakolainen, johon nähden on perusteltua aihetta olettaa, että hän on vaaraksi oleskelumaansa turvallisuudelle tai joka on lainvoiman saaneella tuomiolla tuomittu erityisen törkeästä rikoksesta ja on yhteiskunnalle vaarallinen sanotussa maassa.”
Unionin oikeus
5
Direktiivin 2011/95 johdanto-osan 21, 31 ja 37 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(21)
Pakolaisaseman tunnustaminen on toteava toimenpide.
– –
(31)
Yhdistyneiden Kansakuntien tarkoitusperien ja periaatteiden vastaiset teot mainitaan Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan johdanto-osassa ja 1 ja 2 artiklassa, ja ne sisältyvät muun muassa Yhdistyneiden Kansakuntien terrorismintorjuntaan liittyvistä toimenpiteistä antamiin päätöslauselmiin, joiden mukaan sekä terroriteot, ‑menetelmät ja ‑käytännöt että terroritekojen tietoinen rahoittaminen, suunnittelu ja tekoihin yllyttäminen ovat Yhdistyneiden Kansakuntien tarkoitusperien ja periaatteiden vastaisia tekoja.
– –
(37)
Kansallisen turvallisuuden ja yleisen järjestyksen käsite kattaa myös tapaukset, joissa kolmannen maan kansalainen kuuluu kansainvälistä terrorismia tukevaan järjestöön tai tukee tällaista järjestöä.”
6
Saman direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
d)
’pakolaisella’ kolmannen maan kansalaista, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi ja joka oleskelee kansalaisuusmaansa ulkopuolella ja on kykenemätön tai sellaisen pelon johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan, ja kansalaisuudetonta henkilöä, joka oleskelee entisen pysyvän asuinmaansa ulkopuolella edellä mainittujen seikkojen tähden ja on kykenemätön tai sanotun pelon vuoksi haluton palaamaan sinne ja jota 12 artikla ei koske;
– –”
7
Mainitun direktiivin II luvussa, jonka otsikko on ”Kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten arviointi” ja joka sisältää direktiivin 4–8 artiklan, säädetään seikoista, jotka ovat merkityksellisiä hakijan kansainvälisen suojelun tarpeen toteamiseksi. Saman direktiivin III luvussa, jonka otsikko on ”Määritteleminen pakolaiseksi” ja joka sisältää direktiivin 9–12 artiklan, luetellaan pakolaiseksi määrittelyä koskevat perusteet.
8
Direktiivin 2011/95 12 artiklan, jonka otsikko on ”Poissulkeminen”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Pakolaisasema jätetään myöntämättä kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle, jos on vakavaa aihetta epäillä, että hän on:
a)
tehnyt rikoksen rauhaa vastaan, sotarikoksen tai rikoksen ihmisyyttä vastaan, siten kuin nämä rikokset on määritelty asiaankuuluvissa kansainvälisissä sopimuksissa;
b)
tehnyt törkeän muun kuin poliittisen rikoksen turvapaikkamaan ulkopuolella ennen kuin hänet otettiin maahan pakolaisena eli ennen pakolaisaseman myöntämiseen perustuvan oleskeluluvan myöntämishetkeä; erityisen raa'at teot voidaan luokitella törkeiksi muiksi kuin poliittisiksi rikoksiksi, vaikka niillä väitettäisiin olleen poliittiset päämäärät;
c)
syyllistynyt Yhdistyneiden Kansakuntien tarkoitusperien ja periaatteiden vastaisiin tekoihin Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan johdanto-osassa sekä 1 ja 2 artiklassa esitetyn mukaisesti.”
9
Kyseisen direktiivin 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Pakolaisaseman myöntäminen”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on myönnettävä pakolaisasema sellaiselle kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle, joka II ja III luvun mukaisesti täyttää pakolaisaseman myöntämisen edellytykset.”
10
Direktiivin 14 artiklan, jonka otsikko on ”Pakolaisaseman peruuttaminen, lakkauttaminen tai uusimatta jättäminen”, 4–6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”4.   Jäsenvaltiot voivat peruuttaa, lakkauttaa tai jättää uusimatta valtion elimen, hallinnollisen elimen, tuomioistuimen tai lainkäyttöelimen pakolaiselle myöntämän aseman, kun
a)
on perusteltua syytä olettaa, että hän on vaaraksi sen jäsenvaltion turvallisuudelle, jossa hän on;
b)
hän on yhteiskunnalle vaarallinen kyseisessä jäsenvaltiossa, koska hänet on lainvoiman saaneella tuomiolla tuomittu erityisen törkeästä rikoksesta.
5.   Jäsenvaltiot voivat 4 kohdassa kuvatuissa tilanteissa päättää olla myöntämättä asemaa pakolaiselle, jos tällaista päätöstä ei ole vielä tehty.
6.   Henkilöillä, joihin sovelletaan 4 ja 5 kohtaa, on Geneven yleissopimuksen 3, 4, 16, 22, 31, 32 ja 33 artiklassa määrätyt tai niitä vastaavat oikeudet silloin, kun he ovat jäsenvaltiossa.”
11
Kyseisen direktiivin 21 artiklassa, jonka otsikko on ”Suoja palauttamista vastaan”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on noudatettava palauttamiskiellon periaatetta kansainvälisten velvoitteidensa mukaisesti.
2.   Jos 1 kohdassa mainitut kansainväliset velvoitteet eivät sitä kiellä, jäsenvaltiot voivat palauttaa pakolaisen riippumatta siitä, onko tämä saanut virallisesti pakolaisaseman, jos:
a)
on perusteltua syytä katsoa hänen olevan vaaraksi sen jäsenvaltion turvallisuudelle, jossa hän on; tai
b)
hän on yhteiskunnalle vaarallinen kyseisessä jäsenvaltiossa, koska hänet on lainvoiman saaneella tuomiolla tuomittu erityisen törkeästä rikoksesta.
3.   Jäsenvaltiot voivat kumota, peruuttaa tai jättää uusimatta 2 kohdassa tarkoitetun pakolaisen oleskeluluvan tai jättää oleskeluluvan myöntämättä hänelle.”
12
Direktiivin 2011/95 24 artiklan, jonka otsikko on ”Oleskeluluvat”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei kansalliseen turvallisuuteen tai yleiseen järjestykseen liittyvistä erittäin painavista syistä muuta johdu, jäsenvaltioiden on mahdollisimman pian sen jälkeen, kun pakolaisaseman saaneelle henkilölle on myönnetty kansainvälistä suojelua, annettava hänelle oleskelulupa, jonka on oltava voimassa vähintään kolme vuotta ja joka on voitava uusia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 21 artiklan 3 kohdan soveltamista.”
Kyproksen oikeus
13
Vuoden 2000 pakolaislain (Peri Prosfygon Nómos de 2000; EE, liite 6 (I), nro 3383, 28.1.2000, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä pakolaislaki), 5 §:ssä, jonka otsikko on ”Hakijan poissulkeminen”, säädetään seuraavaa:
”1)   Hakijan pakolaisasema on poissuljettu,
– –
c)
jos on perusteltua aihetta epäillä, että
i)
hän on tehnyt rikoksen rauhaa vastaan, sotarikoksen tai rikoksen ihmisyyttä vastaan, sellaisia rikoksia koskevien kansainvälisten sopimusten määritelmien mukaisesti; tai
ii)
hän on tehnyt törkeän muun kuin poliittisen rikoksen toisessa maassa ennen pakolaisaseman tunnustamiseen perustuvan oleskeluluvan myöntämistä; tätä alakohtaa sovellettaessa törkeän muun kuin poliittisen rikoksen käsite sisältää erityisen raa’at teot, vaikka niillä väitettäisiin olleen poliittinen tavoite; tai
iii)
hän on syyllistynyt Yhdistyneiden Kansakuntien tarkoitusperien ja periaatteiden vastaisiin tekoihin Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan johdanto-osassa sekä 1 ja 2 artiklassa esitetyn mukaisesti; tai
iv)
hän on yllyttänyt johonkin i–iii alakohdassa tarkoitettuun rikokseen tai tekoon tai osallistunut siihen muulla tavoin.
– –”
14
Pakolaislain 6A §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)   Pakolaisasema peruutetaan, jos [turvapaikkaviraston] johtaja
– –
c)
katsoo, että kyseinen henkilö on perustelluista syistä vaaraksi tasavallan turvallisuudelle; tai
d)
katsoo, että kyseinen henkilö on vaarallinen Kyproksen yhteiskunnalle, koska hänet on tuomittu lainvoiman saaneella tuomiolla erityisen törkeästä rikoksesta.
1A)   Jos hakemuksen tekee johonkin 1 momentin c tai d kohdassa tarkoitettuun ryhmään kuuluva henkilö, [turvapaikkaviraston] johtaja hylkää päätöksellään pakolaisaseman myöntämistä koskevan hakemuksen.
2)   Jos [turvapaikkaviraston] johtaja tutkittuaan asian soveltaen analogisesti 13 §:ssä säädettyä tavanomaista hakemusten tutkimismenettelyä toteaa, että jokin 1 momentissa tarkoitetuista edellytyksistä täyttyy, hän peruuttaa kyseisen henkilön pakolaisaseman kirjallisella ja perustellulla päätöksellä, jossa hän ilmoittaa päätöksen perusteena olevat tosiseikat ja oikeudelliset perusteet; hän myös ilmoittaa kyseiselle henkilölle tämän oikeudesta hakea muutosta tähän päätökseen – –
– –
5)   Henkilöillä, joihin sovelletaan 1 momentin b kohtaa tai 1A momenttia, on niin kauan kuin he ovat tasavallan hallituksen valvonnassa olevilla alueilla [Geneven yleissopimuksen] 3, 4, 16, 22, 31, 32 ja 33 artiklassa määrätyt oikeudet.”
15
Pakolaislain 29 §:ssä, jonka otsikko on ”Kansainvälistä suojelua saavien henkilöiden karkottaminen”, säädetään seuraavaa:
”1)   [Tmima Archeiou Plithysmou kai Metanastefsisin (väestö- ja maahanmuuttorekisteri)] johtajalla on toimivalta päättää kansainvälistä suojelua saavan henkilön karkottamisesta,
a)
jos on vakavia syitä katsoa, että kyseinen henkilö on vaaraksi tasavallan turvallisuudelle; – –
– –
4)   Pakolaista ei saa karkottaa – – maahan, jossa hänen henkensä tai vapautensa olisi vaarassa tai hän olisi vaarassa joutua kidutuksen, halventavan tai epäinhimillisen kohtelun tai rangaistuksen tai vainon kohteeksi sukupuolen, uskonnon, kansallisuuden, tiettyyn yhteisöön kuulumisen, poliittisten mielipiteiden, aseellisen selkkauksen tai ekologisen katastrofin vuoksi.
– –
6)   Henkilöillä, joihin sovelletaan 1 momenttia, on niin kauan kuin he ovat tasavallan hallituksen valvonnassa olevilla alueilla [Geneven yleissopimuksen] 3, 4, 16, 22, 31, 32 ja 33 artiklassa määrätyt oikeudet.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
16
Pääasian kantaja K.A.M., joka on Marokon kansalainen ja joka tuli laittomasti Kyproksen tasavallan alueelle 29.12.2018, teki 10.1.2019 turvapaikkavirastolle kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen.
17
Grafeio Katapolemisis tis Tromokratias (terrorismintorjuntavirasto, Kypros) lähetti 28.1.2019 turvapaikkavirastolle luottamuksellisen kirjeen, jossa se toi esiin pääasian kantajan vaarallisuuden.
18
Pääasian kantajan tietoon saatettujen ja tämän unionin tuomioistuimelle esittämissään kirjallisissa huomautuksissa mainitsemien seikkojen mukaan kyseisessä kirjeessä todetaan ensinnäkin, että Kyproksen tasavallan viranomaisten saamien tietojen mukaan kyseinen henkilö tunnistettiin henkilöksi, joka harjoittaa operatiivista toimintaa terroristiryhmän hyväksi, toiseksi, että hän oli esittänyt ristiriitaisia tietoja muun muassa hänen Kyproksen alueelle saapumistaan edeltäneistä matkoistaan, ja kolmanneksi, että pääasian kantaja oli ollut tekemisissä Belgian, Espanjan ja Ranskan poliisiviranomaisten kanssa eri rikosten vuoksi ja että hän oli uhannut pommi-iskulla Belgian Marokon suurlähetystöä.
19
Turvapaikkavirasto ilmoitti 16.4.2019 pääasian kantajalle hänen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa hylkäämisestä. Tältä osin kyseinen virasto totesi, että oli ”vakavia syitä uskoa, että jos [K.A.M.] palaa Marokkoon, hän joutuu sekä maan viranomaisten että yhteiskunnan vakavan vainon kohteeksi” mielipiteidensä vuoksi, ja päätteli tästä, että ”edellä mainituista [K.A.M:n] väitteistä näyttää ilmenevän, että hänen osaltaan täyttyvät subjektiiviset ja objektiiviset seikat, jotka voivat osoittaa, että hän oli paennut alkuperämaastaan eikä hän halua palata sinne, koska hänellä on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi vuosien 2000 ja 2018 pakolaislain 3 §:n 1 momentissa tarkoitetuista syistä”. Kyseinen virasto totesi kuitenkin, että toimivaltaiset viranomaiset katsoivat kyseisen henkilön olevan Kyproksen yhteiskunnalle ja Kyproksen tasavallan turvallisuudelle vaarallinen henkilö, ja katsoi, että pakolaislain 6A §:n 1 momentin c kohdassa ja 6A §:n 1A momentissa säädetyt edellytykset täyttyivät, ja epäsi näin ollen häneltä pakolaisaseman.
20
Pääasian kantaja valitti tästä päätöksestä samana päivänä Anatheoritiki Archi Prosfygoniin (pakolaisasioiden muutoksenhakuviranomainen, Kypros; jäljempänä muutoksenhakuviranomainen), joka vahvisti kyseisen päätöksen 30.7.2019. Se katsoi samankaltaisista syistä, että ”pakolaisasema on peruutettava vuosien 2000 ja 2018 pakolaislakien 6A §:n 1 momentin c kohdan ja 6A §:n 1A momentin mukaisesti”.
21
K.A.M. nosti 14.10.2019 Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasiasissa (kansainvälisen suojelun hallintotuomioistuin, Kypros), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kanteen, jossa hän vaati muutoksenhakuviranomaisen 30.7.2019 tekemän päätöksen kumoamista.
22
Pääasian kantaja väittää kanteensa yhteydessä lähinnä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi esitettävä unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö sen selvittämiseksi, voidaanko direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohtaa tulkita siten, että tässä säännöksessä sallitaan se, että pakolaisasema peruutetaan pakolaisen sellaisen käyttäytymisen tai sellaisten hänen väitetysti tekemiensä tekojen perusteella, jotka ovat tapahtuneet ennen hänen tuloaan siihen maahan, jossa hän hakee suojelua, ja sen ulkopuolella ja joita ei mainita niiden tekojen joukossa, jotka ovat pakolaisaseman poissulkemisperusteita, ja jotka eivät myöskään voi kuulua Geneven yleissopimuksen 33 artiklan soveltamisalaan tekoina, joihin asianomainen henkilö on syyllistynyt ennen saapumistaan maahan, jossa hän hakee suojelua, ja jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, laajentaako mainitun säännöksen tällainen tulkinta tyhjentävää luetteloa niistä tapauksista, joissa pakolaisaseman poissulkeminen on sallittua Geneven yleissopimuksen nojalla.
23
Kyproksen tasavalta puolestaan kiistää ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa pääasian kantajan ehdottamien kysymysten merkityksellisyyden pääasian ratkaisemisen kannalta ja väittää lisäksi, että unionin tuomioistuin on jo tulkinnut käsitettä ”vaaraksi valtion turvallisuudelle” ja että kansallista turvallisuutta koskevat kysymykset kuuluvat jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan.
24
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa aluksi, että pääasian asianosaiset ovat yksimielisiä siitä, että tosiseikat, joihin pakolaisaseman epääminen pääasian kantajalta perustuu, liittyvät hänen aikaisempaan käyttäytymiseensä tai hänen aikaisempiin tekoihinsa ennen hänen saapumistaan Kyproksen alueelle.
25
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tämän jälkeen, että vaikka unionin tuomioistuimelle on jo esitetty samankaltaisia kysymyksiä kuin ne, jotka on esitetty nyt käsiteltävässä asiassa, se ei ole vielä vastannut nimenomaisesti näihin kysymyksiin.
26
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin yhtäältä, että 14.5.2019 annettuun tuomioon M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen) (C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403) johtaneessa asiassa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi oli saatettu kysymys siitä, olivatko direktiivin 2011/95 säännökset ja erityisesti sen 14 artiklan 4–6 kohta, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat peruuttaa pakolaisaseman tai kieltäytyä myöntämästä sitä, peruuttamis- tai poissulkemislauseke, joka ei sisälly Geneven yleissopimukseen, ja olivatko nämä säännökset päteviä suhteessa perusoikeuskirjan ja EUT-sopimuksen sääntöihin, joiden mukaan Euroopan unionin turvapaikkapolitiikan on oltava Geneven yleissopimuksen mukaista.
27
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa lisäksi, että kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että kyseiset säännökset olivat päteviä, ja korosti erityisesti, että pakolaisaseman peruuttamisesta ja epäämisestä ei seuraa, että henkilöltä, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi alkuperämaassaan, evätään ominaisuus pakolaisena tai oikeudet, jotka Geneven yleissopimuksessa liitetään tähän asemaan, ja teki siten eron Geneven yleissopimuksessa tarkoitetun pakolaisuutta koskevan ominaisuuden käsitteen ja direktiivissä 2011/95 määritellyn pakolaisaseman käsitteen välillä.
28
Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että 9.11.2010 annetun tuomion B ja D (C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661) 100–105 kohdassa unionin tuomioistuin katsoi, että kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annetun neuvoston direktiivin 2004/83/EY (EUVL 2004, L 304, s. 12), josta direktiivi 2011/95 on uudelleenlaadinta, 12 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa on tarkoitus säätää seurauksia aikaisemmin tehdyistä teoista, mutta se täsmensi, että kaikki ajankohtainen vaara, jota pakolainen mahdollisesti aiheuttaa kyseessä olevalle jäsenvaltiolle, voidaan ottaa huomioon kyseisen säännöksen sijaan kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan tai 21 artiklan 2 kohdan yhteydessä.
29
Tässä tilanteessa Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voidaanko direktiivin [2011/95] 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan säännöksiä, joissa säädetään, että pakolaisasema voidaan peruuttaa, jos on perusteltua syytä olettaa, että kyseinen henkilö on vaaraksi suojeluvaltion turvallisuudelle, tulkita SEUT 78 artiklan 1 kohdan, [Geneven yleissopimuksen] ja [perusoikeuskirjan] 18 artiklan, jossa määrätään oikeudesta turvapaikkaan, valossa siten, että niissä sallitaan pakolaisaseman peruuttaminen pakolaisen aiemman käyttäytymisen tai väitettyjen toimien perusteella, jotka ovat tapahtuneet ennen hänen saapumistaan suojeluvaltioon ja suojeluvaltion ulkopuolella ja joita ei katsota toimiksi, jotka muodostavat pakolaisaseman poissulkemisen perusteen, kun otetaan huomioon [Geneven yleissopimuksen] 1 artiklan F kohdan määräykset ja direktiivin 2011/95 12 artiklan säännökset, jotka koskevat poissulkemista ja joissa nimenomaisesti täsmennetään syyt, joiden perusteella voi olla poissuljettua, että henkilölle voidaan myöntää pakolaisasema?
2)
Mikäli [ensimmäiseen kysymykseen] vastataan myöntävästi, onko [direktiivin 2011/95] 14 artiklan 4 kohdan a alakohta tällä tavoin tulkittuna perusoikeuskirjan 18 artiklan ja SEUT 78 artiklan 1 kohdan mukainen, kun niissä määrätään muun muassa, että [unionin] johdetun oikeuden on oltava sopusoinnussa [Geneven yleissopimuksen] kanssa, kun sen 1 artiklan F kohtaan sisältyy poissulkemislauseke, joka on muotoiltu tyhjentävästi ja jota on tulkittava suppeasti?
3)
Miten käsitettä ’vaaraksi jäsenvaltion turvallisuudelle’ on tulkittava direktiivin [2011/95] 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan soveltamisen yhteydessä, kun otetaan huomioon, että [Geneven yleissopimuksen] 33 artiklan 2 kohdassa tähän samaan käsitteeseen vetoamiselle asetetut edellytykset ovat erittäin tiukat ja että tällä on vakavia seurauksia pakolaiselle, jolta pakolaisasema peruutetaan? Voiko tähän artiklaan sisältyä riskinarviointi, joka liittyy väitettyihin toimiin tai käyttäytymiseen ennen saapumista suojeluvaltioon? Viittaako käsite ’vaaraksi jäsenvaltion turvallisuudelle’ direktiivin [2011/95] 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan yhteydessä pakolaisen toimiin tai käyttäytymiseen, jotka eivät ole tapahtuneet kyseisessä valtiossa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat toteamukset
30
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian, ja unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen (tuomio 5.12.2023, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Aluksi on muistutettava, että sekä unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 ja 5 kohdan tavoin ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen merkityksen ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti (ks. analogisesti tuomio 6.7.2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Erittäin törkeä rikos), C‑402/22, EU:C:2023:543, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32
Tältä osin kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 kohdan sanamuodosta ilmenee nimenomaisesti, että pakolaisaseman peruuttaminen merkitsee sitä, että kyseessä on oltava ”valtion elimen, hallinnollisen elimen, tuomioistuimen tai lainkäyttöelimen pakolaiselle” jo myöntämä asema. Sitä vastoin kyseisen artiklan 5 kohdassa säädetty mahdollisuus olla myöntämättä pakolaisasemaa edellyttää, että päätöstä tämän aseman myöntämisestä ”ei ole vielä tehty”.
33
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää ennakkoratkaisukysymyksillään ainoastaan direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan, joka koskee pakolaisaseman peruuttamista, tulkintaa.
34
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että turvapaikkavirasto hylkäsi 16.4.2019 tiedoksi annetulla päätöksellään pääasian kantajan 10.1.2019 tekemän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on vahvistanut unionin tuomioistuimen tietopyyntöön antamassaan vastauksessa, tätä päätöstä ei edeltänyt aikaisempi päätös, jolla Kyproksen tasavallan valtion elin, hallinnollinen elin, tuomioistuin tai lainkäyttöelin olisi myöntänyt pääasian kantajalle direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun pakolaisaseman.
35
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tosin väittää unionin tuomioistuimen tietopyyntöön antamassaan vastauksessa, että turvapaikkavirasto hylkäsi lopulta pääasian kantajan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen todettuaan, että seikat, jotka olivat omiaan osoittamaan, että kyseisellä henkilöllä oli perusteltu pelko joutua vainotuksi alkuperämaassaan, olivat täyttyneet, ja siis sen jälkeen, kun se oli tehnyt päätöksen hänen pakolaisasemansa tunnustamisesta ja näin ollen tämän aseman myöntämistä koskevan hakemuksen hyväksymisestä. Tästä seuraa sen mukaan, että tämän hakemuksen lopullista hylkäämistä on pidettävä ”peruuttamisena”. Se toteaa lisäksi, että muutoksenhakuviranomaisen päätöksellä on nimenomaisesti peruutettu tämä asema.
36
On kuitenkin muistutettava, että kuten unionin tuomioistuin on todennut, direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 ja 5 kohtaa ei voida tulkita siten, että tällä direktiivillä käyttöön otetun järjestelmän yhteydessä pakolaisaseman peruuttaminen tai sen myöntämättä jättäminen vaikuttaisi niin, että asianomainen kolmannen maan kansalainen tai kansalaisuudeton henkilö, joka täyttää tämän direktiivin 2 artiklan d alakohdassa, luettuna yhdessä direktiivin III luvun säännösten kanssa, vahvistetut edellytykset, ei enää olisi pakolainen mainitun 2 artiklan d alakohdassa ja Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitetulla tavalla. Se, että asianomaista henkilöä koskee jokin direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 ja 5 kohdassa tarkoitetuista tilanteista, ei nimittäin merkitse, että hän ei enää täytä niitä aineellisia edellytyksiä, joista määrittely pakolaiseksi riippuu ja jotka koskevat perusteltua pelkoa joutua vainotuksi alkuperämaassa (tuomio 14.5.2019, M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 97 ja 98 kohta).
37
Siten toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää katsovan, se, että toimivaltainen viranomainen on todennut pakolaisaseman myöntämisen epäämistä koskevan päätöksen perusteluissa, että kyseinen kansainvälisen suojelun hakija täyttää tämän direktiivin aineelliset edellytykset, joista ominaisuus pakolaisena riippuu, ei välttämättä merkitse sitä, että kyseistä päätöstä olisi pidettävä tämän aseman ”peruuttamisena”. Tällaisesta toteamuksesta huolimatta on nimittäin niin, että kun jäsenvaltiot eivät ole vielä myöntäneet kyseistä asemaa, ne voivat nimenomaan jättää sen myöntämättä mainitun direktiivin 14 artiklan 5 kohdan perusteella erityisesti, jos on perusteltuja syitä katsoa, että kyseessä oleva hakija on vaaraksi sen jäsenvaltion turvallisuudelle, jossa hän on, direktiivin 14 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
38
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkoittaa kysymyksillään sekä pakolaisaseman peruuttamista että tämän aseman myöntämättä jättämistä direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohdassa kuvatussa tilanteessa ja että se pyytää näin ollen paitsi tämän säännöksen myös kyseisen direktiivin 14 artiklan 5 kohdan tulkintaa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava tämän tuomion 32–37 kohdassa esitettyjen tietojen perusteella, onko pääasiassa kyseessä oleva turvapaikkaviraston alkuperäinen päätös ja muutoksenhakuviranomaisen päätös luokiteltava mainitun aseman peruuttamispäätöksiksi vai sen epäämispäätöksiksi.
Ensimmäinen ja kolmas kysymys
39
Ensimmäisellä ja kolmannella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohtaa ja 5 kohtaa, luettuina yhdessä SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan kanssa, tulkittava siten, että jäsenvaltio voi peruuttaa pakolaisaseman tai päättää olla myöntämättä sitä, jos perustellut syyt katsoa, että pakolainen on vaaraksi kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle, perustuvat hänen toimiinsa tai käyttäytymiseensä ennen hänen tuloaan mainitun jäsenvaltion alueelle, kun otetaan huomioon yhtäältä se, että nämä toimet ja käyttäytyminen eivät ole Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kohdassa ja kyseisen direktiivin 12 artiklassa nimenomaisesti määrättyjä pakolaisaseman poissulkemisperusteita, ja toisaalta kyseisen yleissopimuksen 33 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut käsitteeseen ”vaaraksi oleskelumaansa turvallisuudelle” sovellettavat edellytykset sekä niistä pakolaiselle aiheutuvat vakavat seuraukset.
40
Ensinnäkin siitä kysymyksestä, voiko direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohdassa oleva ilmaisu ”perusteltua syytä olettaa, että hän on vaaraksi sen jäsenvaltion turvallisuudelle, jossa hän on”, viitata kyseisen pakolaisen toimiin tai käyttäytymiseen ennen hänen tuloaan asianomaisen jäsenvaltion alueelle, on todettava, ettei missään kyseisen direktiivin säännöksessä määritellä tämän ilmaisun merkitystä ja ulottuvuutta. Sitä on siis tulkittava sen tavanomaisen merkityksen mukaisesti, joka sillä on yleiskielessä, ottaen samalla huomioon asiayhteys, jossa sitä käytetään, ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa ilmaus on (ks. analogisesti tuomio 6.7.203, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Erityisen törkeä rikos), C‑402/22, EU:C:2023:543, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
41
Mitä ensinnäkin tulee ilmaisun ”perusteltua syytä olettaa, että hän on vaaraksi sen jäsenvaltion turvallisuudelle, jossa hän on” tavanomaiseen merkitykseen, on todettava, että kun otetaan huomioon sen yleinen luonne, sillä ei näytetä viittaavan tällaisten ”perusteltujen syiden” mihinkään rajoittamiseen maantieteellisesti, ajallisesti eikä kyseessä olevien syiden taustalla olevien tosiseikkojen luonteen perusteella (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 22.9.2022, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság ym., C‑159/21, EU:C:2022:708, 89 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Asiayhteydestä, jossa näitä ilmaisuja käytetään, on korostettava, että toisin kuin direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa, jossa viitataan kahteen kumulatiiviseen seikkaan, jotka koskevat sitä, että on olemassa yhtäältä lainvoiman saanut tuomio erityisen törkeästä rikoksesta ja toisaalta vaara yhteiskunnalle siinä jäsenvaltiossa, jossa asianomainen kolmannen maan kansalainen on, kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 kohdan a alakohdassa sallitaan pakolaisaseman poistaminen vaaraa merkitsevältä kolmannen maan kansalaiselta, joka on vaaraksi kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle, tällaisen tuomion olemassaolosta riippumatta (ks. vastaavasti tuomio 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Törkeän rikoksen tehnyt pakolainen), C‑8/22, EU:C:2023:542, 30 ja 40 kohta).
43
Lopuksi direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan tavoitteesta on todettava, että kun kyseisessä säännöksessä viitataan ”vaara[an] sen jäsenvaltion turvallisuudelle, jossa hän on”, sillä pyritään estämään vaara, joka tälle turvallisuudelle saattaa aiheutua siitä syystä, että asianomainen henkilö oleskelee kyseisen jäsenvaltion alueella, ajankohtana, jona toimivaltainen viranomainen tekee ratkaisunsa, tai jonakin myöhempänä ajankohtana.
44
Lisäksi pitää paikkansa, että mainittu säännös on poikkeus kyseisen direktiivin 13 artiklassa ilmaistusta säännöstä, jonka mukaan jäsenvaltioiden on myönnettävä pakolaisasema sellaiselle kolmannen maan kansalaiselle, joka täyttää pakolaisaseman myöntämisen edellytykset, ja sitä on näin ollen tulkittava suppeasti (ks. analogisesti tuomio 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Törkeän rikoksen tehnyt pakolainen), C‑8/22, EU:C:2023:542, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Kyseisen henkilön syyksi luettavat aiemmat teot tai käyttäytyminen voivat kuitenkin olla merkityksellisiä seikkoja sen selvittämiseksi, onko hänellä taipumus toimia kyseisellä tavalla myös tulevaisuudessa tai uusia tällaiset teot, kun otetaan huomioon erityisesti kyseisten käyttäytymisten tai tekojen vakavuus, niiden tapahtumisesta kulunut aika ja mahdolliset tämän jälkeiset tapahtumat (ks. vastaavasti tuomio 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Törkeän rikoksen tehnyt pakolainen), C‑8/22, EU:C:2023:542, 63 ja 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46
Näin ollen toimivaltainen viranomainen ei voi olla velvollinen sivuuttamaan pakolaisen syyksi luettavia aiempia tekoja tai käyttäytymisiä pelkästään sillä perusteella, että ne ovat tapahtuneet ennen hänen saapumistaan sen jäsenvaltion alueelle, jossa hän on.
47
Kuten Saksan hallitus korostaa, tarve ottaa tällaiset teot tai käyttäytymiset huomioon vaikuttaa tarpeelliselta sitäkin suuremmalla syyllä silloin, kun toimivaltaisen viranomaisen on ratkaistava ensimmäistä kertaa pakolaisaseman myöntämistä koskeva hakemus, jonka on tehnyt vähän aiemmin maahan tullut kansainvälisen suojelun hakija. Jos näin ei olisi, pakolaisesta asianomaisen jäsenvaltion turvallisuudelle mahdollisesti aiheutuvan vaaran arviointi voisi tässä tilanteessa osoittautua käytännössä suhteettoman vaikeaksi. Direktiivin 2011/95 14 artiklan 5 kohta, jossa nimenomaisesti sallitaan se, että jäsenvaltiot voivat kieltäytyä myöntämästä pakolaisasemaa tällaisessa tilanteessa, menettäisi siten osan tehokkaasta vaikutuksestaan.
48
Toiseksi niiden toimien tai käyttäytymisten luonteesta, jotka ennen pakolaisen tuloa asianomaisen jäsenvaltion alueelle voidaan ottaa huomioon arvioitaessa kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle aiheutuvaa vaaraa, on korostettava, että direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohta koskee erilaista vaaraa kuin se, johon viitataan 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa, joka koskee henkilön vaarallisuutta yhteiskunnalle kyseisessä jäsenvaltiossa (tuomio 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Törkeän rikoksen tehnyt pakolainen), C‑8/22, EU:C:2023:542, 41 kohta).
49
Tarkemmin sanottuna direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitettu käsite ”sen jäsenvaltion turvallisuus, jossa [pakolainen] on”, vastaa kyseisen direktiivin 24 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”kansallinen turvallisuus”. Tässä yhteydessä on otettava huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jonka mukaan Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (EUVL 2004, L 158, s. 77) 28 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun ”yleisen turvallisuuden” käsitteeseen kuuluvat sekä jäsenvaltion sisäinen turvallisuus että sen ulkoinen turvallisuus ja että näin ollen valtion elinten tai sen julkisten peruspalvelujen toimintaan tai väestön eloonjäämiseen kohdistuva uhka, ulkosuhteiden tai kansojen rauhanomaisen rinnakkaiselon vakavan häiriintymisen vaara tai sotilaallisiin etuihin kohdistuva uhka voivat vaikuttaa yleiseen turvallisuuteen (ks. vastaavasti tuomio 24.6.2015, T., C‑373/13, EU:C:2015:413, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
50
Kuten direktiivin 2011/95 johdanto-osan 37 perustelukappaleesta ilmenee, kansallisen turvallisuuden käsite kattaa myös tapaukset, joissa kolmannen maan kansalainen kuuluu kansainvälistä terrorismia tukevaan järjestöön tai tukee tällaista järjestöä.
51
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis määritettävä, ovatko terrorismin torjunnasta vastaavan viraston turvapaikkavirastolle toimittamat tiedot, joissa viitataan pääasian kantajan käyttäytymiseen ja häntä koskeviin tosiseikkoihin, jotka ovat tapahtuneet ennen hänen saapumistaan jäsenvaltion alueelle, omiaan herättämään pelkoa asianomaisen jäsenvaltion sisäisen tai ulkoisen turvallisuuden vaarantumisesta, sellaisena kuin se on määritelty tämän tuomion 49 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä.
52
Lisäksi se, että direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohdassa viitataan perusteltuun syyhyn olettaa, että kansainvälistä suojelua hakeva henkilö on vaaraksi kyseessä olevan jäsenvaltion turvallisuudelle, kun taas sen 14 artiklan 4 kohdan b alakohta koskee tilannetta, jossa kyseinen hakija on yhteiskunnalle vaarallinen kyseisessä jäsenvaltiossa, koska hänet on lainvoiman saaneella tuomiolla tuomittu erityisen törkeästä rikoksesta, merkitsee sitä, että ensin mainittu säännös voi kattaa todellisen ja välittömän vaaran lisäksi potentiaalisen vaaran (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 2.4.2020, komissio v. Puola, Unkari ja Tšekki (Tilapäinen mekanismi kansainvälisen suojelun hakijoiden siirtämiseksi)C‑715/17, C‑718/17 ja C‑719/17, EU:C:2020:257, 157 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Törkeän rikoksen tehnyt pakolainen), C‑8/22, EU:C:2023:542, 52 ja 53 kohta.
53
Toimivaltaisen viranomaisen asiana on kuitenkin direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohtaa ja 5 kohtaa soveltaessaan arvioida kaikki kullekin yksittäistapaukselle ominaiset olosuhteet (tuomio 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Törkeän rikoksen tehnyt pakolainen), C‑8/22, EU:C:2023:542, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), kun otetaan huomioon muun muassa tämän tuomion 45 kohdassa tarkoitetut seikat.
54
Lisäksi näiden säännösten sanamuodosta seuraa, että tällä viranomaisella on oltava harkintavaltaa päättää, onko pakolaisasema asianomaisen jäsenvaltion kansalliseen turvallisuuteen liittyvien näkökohtien perusteella peruutettava vai ei tai onko sen myöntämisestä kieltäydyttävä vai ei, mikä sulkee pois sen, että toteamus siitä, että tähän turvallisuuteen kohdistuu vaara, merkitsisi automaattisesti tällaista päätöstä. Kyseisen viranomaisen on lisäksi arvioitava vapaasti kansalliseen turvallisuuteen liittyviä erityistehtäviä hoitavien elinten toimittamien tietojen ulottuvuutta ja niiden merkitystä tehtävän päätöksen kannalta (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság ym., C‑159/21, EU:C:2022:708, 81 ja 83 kohta).
55
Kolmanneksi pakolaisen tai kansainvälisen suojelun hakijan syyksi luettavien aiempien tekojen tai käyttäytymisten huomioon ottamista ei voi rajoittaa se, että nämä teot ja käyttäytymiset eivät ole Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kohdassa ja kyseisen direktiivin 12 artiklassa nimenomaisesti määrättyjä pakolaisaseman poissulkemisperusteita.
56
Tältä osin on muistutettava, että vaikka unioni ei ole Geneven yleissopimuksen sopimuspuoli, SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan mukaan sen on kuitenkin noudatettava tämän yleissopimuksen määräyksiä. Direktiivin 2011/95 säännöksiä on näin ollen tulkittava niin, että Geneven yleissopimusta ja muita SEUT 78 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja asiaa koskevia sopimuksia noudatetaan ja perusoikeuskirjassa, erityisesti sen 18 artiklassa, tunnustettuja oikeuksia kunnioitetaan (ks. vastaavasti tuomio 1.3.2016, Alo ja Osso, C‑443/14 et C‑444/14, EU:C:2016:127, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 14.5.2019, M. ym (Pakolaisaseman peruuttaminen), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 74 kohta).
57
Yhtäältä kyseisen direktiivin 12 artiklan, joka sijaitsee sen III luvussa, 2 kohdassa tarkoitettujen poissulkemislausekkeiden, joiden nojalla ”pakolaisasema jätetään myöntämättä” kolmannen maan kansalaiselle, ja toisaalta sen 14 artiklan 4 ja 5 kohdassa säädettyjen kyseisen aseman peruuttamista tai sen myöntämisestä kieltäytymistä koskevien perusteiden välinen ero heijastaa pääasiallisesti eroa Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kohdan ja viimeksi mainitun sopimuksen 33 artiklan 2 kohdan välistä eroa (ks. vastaavasti tuomio 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Törkeän rikoksen tehnyt pakolainen), C‑8/22, EU:C:2023:542, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58
Kyseisen 12 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee erityisesti, että jos siinä säädetyt edellytykset täyttyvät, pakolaisasema ”jätetään myöntämättä” kyseiselle henkilölle. Lisäksi direktiivin 2011/95 järjestelmässä sen 2 artiklan d alakohdassa asetetaan nimenomaisesti sen, että kyse on pakolaisesta, edellytykseksi se, että kyseinen henkilö ei kuulu kyseisen direktiivin 12 artiklan soveltamisalaan (ks. analogisesti direktiivin 2004/83 osalta tuomio 9.11.2010, B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, 107 kohta). Kuten tämän tuomion 36 kohdassa tuodaan esiin, pakolaisaseman peruuttamisesta tai epäämisestä sen 14 artiklan 4 kohdan tai 14 artiklan 5 kohdan perusteella ei sitä vastoin seuraa, että asianomainen kolmannen maan kansalainen lakkaa olemasta direktiivin 2011/95 2 artiklan d alakohdassa ja Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu pakolainen.
59
Neljänneksi on todettava direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuista tilanteista, joissa jäsenvaltiot voivat peruuttaa pakolaisaseman, tai kyseisen 14 artiklan 5 kohdassa tarkoitetuista tilanteista, joissa ne voivat olla myöntämättä sitä, että ne tosin vastaavat lähinnä tilanteita, joissa jäsenvaltiot voivat palauttaa pakolaisen tämän direktiivin 21 artiklan 2 kohdan ja Geneven yleissopimuksen 33 artiklan 2 kohdan nojalla (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 93 kohta).
60
Kuitenkin silloin, kun pakolaisen, jota koskee jokin direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 ja 5 kohdassa ja 21 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista tilanteista, palauttaminen altistaisi hänet vaaralle siitä, että hänen perusoikeuskirjan 4 artiklassa ja 19 artiklan 2 kohdassa – joissa kielletään ehdottomasti kidutus ja epäinhimillinen tai halventava rangaistus ja kohtelu kyseisen henkilön käyttäytymisestä riippumatta sekä poistaminen maasta valtioon, jossa henkilöä vakavasti uhkaa tällainen kohtelu – vahvistettuja perusoikeuksiaan loukattaisiin, asianomainen jäsenvaltio ei voi poiketa palauttamiskiellon periaatteesta Geneven yleissopimuksen 33 artiklan 2 kohdan nojalla (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 94 ja 95 kohta).
61
Näissä olosuhteissa siltä osin kuin kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 ja 5 kohdassa säädetään niissä tarkoitetuissa tilanteissa jäsenvaltioiden mahdollisuudesta peruuttaa pakolaisasema tai jättää tämä asema myöntämättä, kun taas Geneven yleissopimuksen 33 artiklan 2 kohdassa puolestaan sallitaan jossakin näistä tilanteista olevan pakolaisen palauttaminen maahan, jossa hänen henkensä tai vapautensa on uhattuna, unionin oikeudessa säädetään asianomaisille pakolaisille tässä yleissopimuksessa vahvistettua laajemmasta kansainvälisestä suojelusta (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 96 kohta).
62
Niinpä pakolaisaseman peruuttamisesta taikka sen epäämisestä direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan tai 14 artiklan 5 kohdan nojalla ei voida katsoa, että se merkitsisi kannanottoa siihen erilliseen kysymykseen, voidaanko asianomainen henkilö poistaa maasta alkuperämaahansa (ks. vastaavasti tuomio 6.7.2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Törkeän rikoksen tehnyt pakolainen), C‑663/21, EU:C:2023:540, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63
Näin ollen punnittaessa keskenään yhtäältä pakolaisen oleskelujäsenvaltionsa turvallisuudelle aiheuttaman vaaran arviointia sen määrittämiseksi, oikeuttaako tämä vaara pakolaisaseman peruuttamisen tai pakolaisaseman epäämiseen, ja toisaalta tämän peruuttamisen tai epäämisen seurauksia hänen tilanteelleen ei ole syytä viitata siihen vaaran vakavuusasteeseen, joka on omiaan oikeuttamaan asianomaisen henkilön palauttamisen alkuperämaahansa Geneven yleissopimuksen 33 artiklan 2 kohdassa määritellyin edellytyksin.
64
Erityisesti tiettyjä seikkoja, jotka eivät ole niin vakavia, että ne oikeuttaisivat kyseisen hakijan palauttamisen, voidaan kuitenkin pitää ”perusteltuina syinä”, jotka oikeuttavat kieltäytymisen myöntämästä hänelle oleskelulupaa (ks. vastaavasti tuomio 24.6.2015, T., C‑373/13, EU:C:2015:413, 75 kohta).
65
Se, että viitataan perusteltuihin syihin, jotta voidaan katsoa kansainvälisen suojelun hakijan tai pakolaisen edustavan vakavaa vaaraa vastaanottavan jäsenvaltion turvallisuudelle, jättää viimeksi mainitulle laajaa harkintavaltaa (ks. vastaavasti tuomio 2.4.2020, komissio v. Puola, Unkari ja Tšekki (Tilapäinen mekanismi kansainvälisen suojelun hakijoiden siirtämiseksi), C‑715/17, C‑718/17 ja C‑719/17, EU:C:2020:257, 156 kohta).
66
Edellä todettujen seikkojen perusteella ensimmäiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohtaa ja 5 kohtaa, luettuina yhdessä SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että jäsenvaltio voi peruuttaa pakolaisaseman tai päättää olla myöntämättä sitä, jos perustellut syyt katsoa, että pakolainen on kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla vaaraksi kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle, perustuvat kyseisen pakolaisen sellaisiin toimiin tai käyttäytymiseen, jotka edelsivät hänen tuloaan mainitun jäsenvaltion alueelle. Merkitystä ei ole sillä, että nämä toimet ja käyttäytyminen eivät ole Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kohdassa ja direktiivin 12 artiklassa nimenomaisesti määrättyjä pakolaisaseman poissulkemisperusteita. Arvioitaessa yhtäältä pakolaisaseman peruuttamisen tai myöntämättä jättämisen perusteena olevan vaaran vakavuutta ja toisaalta tästä peruuttamisesta tai epäämisestä pakolaisen tilanteelle aiheutuvia seurauksia ei ole syytä viitata kyseisen yleissopimuksen 33 artiklan 2 kappaleessa tarkoitettuun käsitteeseen ”vaaraksi oleskelumaansa turvallisuudelle” sovellettaviin edellytyksiin eikä niistä kyseiselle pakolaiselle aiheutuviin vakaviin seurauksiin.
Toinen kysymys
67
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, ovatko siinä tapauksessa, että ensimmäiseen ja kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi, direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohta ja 5 kohta päteviä SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan kannalta siltä osin kuin viimeksi mainituissa määräyksissä edellytetään Geneven yleissopimuksen ja erityisesti sen 1 artiklan F kohdan noudattamista.
68
Aluksi on muistutettava, että SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan nojalla direktiivin 2011/95 on oltava Geneven yleissopimuksen määräysten mukainen (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, M ym., (Pakolaisaseman peruuttaminen), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69
Kuten tämän tuomion 57 kohdassa muistutetaan, on kuitenkin otettava huomioon ero yhtäältä kyseisen direktiivin III lukuun sisältyvän 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen poissulkemisperusteiden, joiden nojalla ”pakolaisasema jätetään myöntämättä” kolmannen maan kansalaiselle, ja toisaalta kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 ja 5 kohdassa säädettyjen pakolaisaseman peruuttamis- tai epäämisperusteiden välillä, ja tämä ero heijastaa pääasiallisesti Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kohdan ja sen 33 artiklan 2 kohdan välistä eroa.
70
Koska – kuten tämän tuomion 36 kohdassa todetaan – 14.5.2019 annetussa tuomiossa M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen) (C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 97 kohta) unionin tuomioistuin on katsonut, että pakolaisaseman peruuttamisesta tai epäämisestä direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan tai 14 artiklan 5 kohdan perusteella ei seuraa, että asianomainen kolmannen maan kansalainen lakkaa olemasta sen 2 artiklan d alakohdassa ja Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu pakolainen, kyseisen 14 artiklan 4 ja 5 kohtaa ei voida tulkita siten, että direktiivin 12 artiklan 2 kohdassa ja Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kohdassa mainittuihin perusteisiin lisättäisiin uusia pakolaisaseman poissulkemisperusteita.
71
Lisäksi on todettava, että kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 2011/95 14 artiklan 4–6 kohdan tarkastelussa ei ole ilmennyt mitään seikkoja, jotka voisivat vaikuttaa näiden säännösten pätevyyteen SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan perusteella (tuomio 14.5.2019, M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 112 kohta). Tästä seuraa, että tutkittaessa kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 kohdan a alakohtaa ja 5 kohtaa nyt käsiteltävässä asiassa ei ole tullut esille mitään uutta seikkaa, joka voisi horjuttaa tätä päätelmää viimeksi mainittuja säännöksiä koskevilta osin.
72
Edellä todettujen seikkojen perusteella on katsottava, että direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan ja 5 kohdan tarkastelussa ei ole tullut esille mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa tämän säännöksen pätevyyteen SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan kannalta.
Oikeudenkäyntikulut
73
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 14 artiklan 4 kohdan a alakohtaa ja 5 kohtaa, luettuna yhdessä SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 18 artiklan kanssa,
on tulkittava siten, että
jäsenvaltio voi peruuttaa pakolaisaseman tai päättää olla myöntämättä sitä, jos perustellut syyt katsoa, että pakolainen on kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla vaaraksi kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle, perustuvat kyseisen pakolaisen sellaisiin toimiin tai käyttäytymiseen, jotka edelsivät hänen tuloaan mainitun jäsenvaltion alueelle. Merkitystä ei ole sillä, että nämä toimet ja käyttäytyminen eivät ole Genevessä 28.7.1951 allekirjoitetun pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen, joka tuli voimaan 22.4.1954 ja jota täydennettiin New Yorkissa 31.1.1967 tehdyllä pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla, joka tuli voimaan 4.10.1967, 1 artiklan F kohdassa ja direktiivin 12 artiklassa nimenomaisesti määrättyjä pakolaisaseman poissulkemisperusteita. Arvioitaessa yhtäältä pakolaisaseman peruuttamisen tai myöntämättä jättämisen perusteena olevan vaaran vakavuutta ja toisaalta tästä peruuttamisesta tai epäämisestä pakolaisen tilanteelle aiheutuvia seurauksia ei ole syytä viitata kyseisen yleissopimuksen 33 artiklan 2 kappaleessa tarkoitettuun käsitteeseen ”vaaraksi oleskelumaansa turvallisuudelle” sovellettaviin edellytyksiin eikä niistä kyseiselle pakolaiselle aiheutuviin vakaviin seurauksiin.
2)
Direktiivin 2011/95 14 artiklan 4 kohdan a alakohdan ja 5 kohdan tarkastelussa ei ole tullut esille mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa tämän säännöksen pätevyyteen SEUT 78 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 18 artiklan kannalta.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kreikka.