null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
RIMVYDASE NORKUSE
přednesené dne 5. března 2026(1)
Věc C‑716/24 [Ponner](i)
EJ
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal
Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (EU) č. 655/2014 – Řízení o evropském příkazu k obstavení účtů – Článek 2 odst. 2 písm. c) – Bod 8 odůvodnění – Oblast působnosti – Zahájení insolvenčního řízení v třetí zemi – Vyloučení“
I.      Úvod
1.        Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vychází z řízení, v němž se navrhovatelka v původním řízení, která má bydliště v Německu, domáhá jednak informací o bankovních účtech, které by mohly být vedeny na Kypru společností založenou podle práva Curaçaa, která se zabývá pořádáním hazardních her, a jednak o jejich obstavení v souladu s nařízením (EU) č. 655/2014(2), a to za účelem výkonu soudního rozhodnutí týkajícího se vrácení proher, které utrpěla v souvislosti s těmito on-line hrami. V průběhu tohoto řízení navrhovatelka v původním řízení mimo jiné uvedla, že podle obchodního rejstříku této třetí země bylo na majetek této společnosti zahájeno insolvenční řízení.
2.        V této souvislosti je tedy podstatou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo), určení právních účinků uznání insolvenčního řízení zahájeného proti dlužnické společnosti ve třetí zemi na oblast působnosti nařízení o EPOÚ(3). Podle čl. 2 odst. 2 písm. c) tohoto nařízení jsou totiž z jeho působnosti vyňaty pohledávky vůči dlužníkovi, u nějž bylo zahájeno insolvenční řízení(4). Konkrétně se předkládající soud Soudního dvora táže, zda se insolvenčním řízením, na které toto ustanovení odkazuje, rozumí pouze insolvenční řízení zahájené v členském státě a spadající do působnosti nařízení o insolvenčním řízení II, nebo zda se toto ustanovení vztahuje i na insolvenční řízení zahájené proti dlužníkovi ve třetí zemi a uznané v členském státě. Vzhledem k tomu, že v posledně uvedeném případě není uznávání záležitostí práva Unie, ale vnitrostátního práva členských států, spočívá v této věci potíž zejména v otázce, zda je nutné zabránit tomu, aby vnitrostátní právo roztříštilo oblast působnosti nařízení o EPOÚ, a sladit tento požadavek s uznáváním rozhodnutí týkajících se zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi podle vnitrostátního práva členského státu.
3.        Na žádost Soudního dvora se toto stanovisko omezí na rozbor první ze dvou předběžných otázek, kterými se předkládající soud táže, zda zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi uznaného vnitrostátním právem členského státu Unie, v tomto případě německým právem, brání vydání příkazu k obstavení účtů (dále jen „příkaz k obstavení“ nebo „příkaz“) v tomto členském státě. Tato otázka se tedy týká výkladu čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ ve spojení s bodem 8 odůvodnění, a tedy i způsobu propojení tohoto nařízení a nařízení o insolvenčním řízení II.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
4.        Kromě čl. 2 odst. 1 a čl. 2 odst. 2 písm. c), čl. 4 bodu 6), čl. 46 odst. 1 a 2, čl. 7 odst. 1 a bodů 5 a 8 odůvodnění nařízení o EPOÚ jsou v této věci relevantní také čl. 1 odst. 1 třetí pododstavec, čl. 2 body 4) a 6), čl. 19 odst. 1, čl. 20 odst. 1 a body 5, 9, 22, 23, 63 a 65 odůvodnění nařízení o insolvenčním řízení II.
B.      Německé právo
5.        Ustanovení § 343 Insolvenzordnung (insolvenční řád) ze dne 5. října 1994 (BGBl. I, s. 2866) ve znění zákona ze dne 14. března 2003 (BGBl. I, s. 345), nazvaného „Uznání“, v odstavci 1 uvádí:
„Uznává se zahájení zahraničního insolvenčního řízení. To neplatí v případě, kdy
1.      soudy státu, v němž bylo řízení zahájeno, nejsou podle německého práva příslušné;
2.      pokud uznání vede k výsledku, který je zjevně neslučitelný se základními zásadami německého práva, zejména pokud je neslučitelné se základními právy.“
C.      Právo Curaçaa
6.        Podle čl. 29 odst. 1 Faillissementsbesluit 1931 (Bankruptcy Decree 1931, insolvenční vyhlášky z roku 1931) má zahájení insolvenčního řízení za následek, že je s okamžitou platností ukončena každá soudní exekuce a rozsudek nelze od tohoto okamžiku vykonat nuceně.
III. Spor v původním řízení, první předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem
7.        DX NV je společnost s ručením omezeným, která byla založena podle práva Curaçaa a zabývá se pořádáním hazardních her. EJ, navrhovatelka v původním řízení, má bydliště v Německu. U Landgericht Frankfurt am Main (Zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem) se vůči společnosti DX domohla pravomocného a vykonatelného rozsudku pro zmeškání týkajícího se vrácení proher v on-line hazardních hrách ve výši 57 364 eur navýšených o náklady a úroky.
8.        Podáním ze dne 29. května 2024 a na formulářích podle nařízení o EPOÚ podala EJ žádost o získání informací o účtech, o nichž se domnívala, že je společnost DX drží na Kypru, podle článku 14 tohoto nařízení a o vydání příkazu k obstavení účtů podle článku 7 uvedeného nařízení. Na podporu svých tvrzení EJ uvedla zaprvé, že měla důvody se domnívat, že společnost DX má na Kypru jeden nebo více účtů, protože herní sázky byly této společnosti poukazovány prostřednictvím kyperských podniků, a zadruhé, že tato společnost nemá na Curaçau žádný majetek, který by bylo možné obstavit, protože se jedná o společnost, kterou označuje jako „poštovní schránka“.
9.        Usnesením ze dne 5. června 2024 Landgericht Frankfurt am Main (Zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem) žádost o získání informací o účtech společnosti DX zamítl. Domníval se, že skutečnost, že tato společnost získávala platby prostřednictvím kyperských podniků, nenaznačuje, že sama má účet na Kypru. Současně soud dopisem ze dne 5. června 2024 informoval EJ, že žádost o obstavení účtů uvedené společnosti musí zamítnout kvůli tomu, že na jedné straně nebyly předloženy důkazy, že společnost nemá na Curaçau žádný majetek, který by bylo možné obstavit, a na druhé straně nebyl uveden žádný účet, který by bylo možné obstavit.
10.      Dne 20. června 2024 podala EJ u Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem), který je předkládajícím soudem, proti usnesení ze dne 5. června 2024 okamžitou stížnost („sofortige Beschwerde“). Na podporu své stížnosti uvedla, že na společnost DX bylo podle obchodního rejstříku Curaçaa zahájeno dne 10. června 2024 insolvenční řízení a z tohoto důvodu nyní existuje riziko, že vymáhaní pohledávky bude trvale zmařeno nebo podstatně ztíženo ve smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení o EPOÚ. EJ má za to, že toto insolvenční řízení na Curaçau je nezbytné podle německého práva uznat. Kromě toho tvrdí, že podle informací od soudního exekutora na Curaçau jsou pořadatelé hazardních her, kteří mají na tomto ostrově sídlo, zpravidla „společnosti typu poštovní schránka“, které nemají na Curaçau žádná aktiva.
IV.    Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
11.      Za těchto okolností se Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem) rozhodnutím ze dne 10. října 2024 došlým Soudnímu dvoru dne 22. října 2024 rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 2 [odst. 2] písm. c) nařízení [o EPOÚ] ve spojení s [bodem 8 odůvodnění tohoto nařízení] vykládán v tom smyslu, že zahájení insolvenčního řízení, na které se nevztahuje nařízení [o insolvenčním řízení II], nýbrž je vedeno ve třetí zemi, vylučuje vydání příkazu k obstavení účtů podle čl. 7 odst. 1 nařízení [o EPOÚ] resp. předání žádosti o informace o účtech podle čl. 14 odst. 3 uvedeného nařízení, pokud vnitrostátní právo členského státu příslušného pro vydání příkazu k obstavení účtů uzná insolvenční řízení v dotčené třetí zemi?
2)      Musí být čl. 14 odst. 1 první pododstavec a odst. 3 nařízení [o EPOÚ], konkrétně má-li věřitel „důvody domnívat se, že dlužník má u banky v konkrétním členském státě jeden či více účtů“, a toto je „řádně odůvodněno“, vykládán v tom smyslu, že je třeba zohlednit rovněž skutečnosti, které konkrétně nenaznačují existenci bankovního spojení v dotčeném členském státě, lze z nich ovšem obecně usuzovat na silné hospodářské vazby dlužníka s dotčeným členským státem, jako jsou například platby dlužníkovi prostřednictvím poskytovatele platebních služeb se sídlem v dotčeném členském státě, který je dceřinou společností dlužníka, nebo existence agentury nebo pobočky dlužníka se sídlem v tomto členském státě?“
12.      Písemné vyjádření bylo předloženo pouze Evropskou komisí. Jednání konaného dne 3. prosince 2025 se zúčastnila pouze Komise.
V.      Analýza první předběžné otázky
13.      Podstatou první otázky předkládajícího soudu, která bude na žádost Soudního dvora analyzována v tomto stanovisku jako jediná, je, zda má být čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ ve spojení s bodem 8 odůvodnění tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že vylučuje vydání příkazu k obstavení podle čl. 7 odst. 1 tohoto nařízení a předání žádosti o informace o účtech podle čl. 14 odst. 3 tohoto nařízení, pokud vnitrostátní právo členského státu příslušného pro vydání příkazu k obstavení uzná insolvenční řízení v dotčené třetí zemi.
14.      Předkládající soud zaprvé zdůrazňuje, že podle čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ ve spojení s bodem 8 odůvodnění tohoto nařízení proti dlužníkovi nelze vydat příkaz k obstavení, jakmile proti němu bylo zahájeno insolvenční řízení podle nařízení o úpadkovém řízení (nahrazeného nařízením o insolvenčním řízení II). Poukazuje na to, že nařízení o insolvenčním řízení II se v tomto případě nepoužije, protože předpokládá, že insolvenční řízení bylo zahájeno v členském státě. To však není případ Curaçaa, které je podle unijního práva považováno za třetí zemi.
15.      Předkládající soud zadruhé uvádí, že se použije německé insolvenční právo. Dodává, že podle § 343 odst. 1 insolvenčního řádu se zahájení zahraničního insolvenčního řízení uznává podle německého práva, pokud toto řízení sleduje v podstatě stejné cíle jako insolvenční řízení v německém právním řádu(5). V projednávaném případě se tento soud domnívá, že tomu tak je, zejména pokud insolvenční řízení stanovené právem Curaçaa v podstatě odpovídá řízení stanovenému v nizozemském právním řádu, které nařízení o insolvenčním řízení II uznává.
16.      V rámci této první otázky si
předkládající soud rovněž klade otázku, zda podle čl. 46 odst. 1 nařízení o EPOÚ členským státům přísluší rozhodovat o tom, zda a s jakými účinky uznají insolvenční řízení, která nespadají do působnosti nařízení o insolvenčním řízení II, a zda existence insolvenčního řízení ve třetí zemi může mít za následek vyloučení použití nařízení o EPOÚ.
17.      Předkládající soud tedy konstatuje, že výslovný odkaz na nařízení o insolvenčním řízení II v bodě 8 odůvodnění nařízení o EPOÚ je argumentem proti tomu, aby toto nařízení uznávalo insolvenční řízení zahájená ve třetích zemích. Podotýká však, že skutečnost, že čl. 46 odst. 1 nařízení o EPOÚ odkazuje za účelem vyřešení procesních otázek, které nejsou výslovně upraveny tímto nařízením, na právo členského státu, v němž se řízení koná, je naopak argumentem ve prospěch uznání insolvenčního řízení zahájeného ve třetí zemi, je-li zahájeno podle práva tohoto členského státu.
18.      Komise vykládá čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ široce. V této souvislosti v písemném vyjádření nejprve zdůrazňuje, že vyloučení pohledávek vůči dlužníkovi, proti němuž bylo zahájeno insolvenční řízení, má zabránit tomu, aby příkaz k obstavení zasahoval do řádného průběhu tohoto insolvenčního řízení. Komise dále bere v úvahu cíle insolvenčního řízení a připomíná zásadu, že se všemi věřiteli je nutné zacházet stejně. Zejména upřesňuje, že ačkoli kapitola II nařízení o insolvenčním řízení II obsahuje úpravu uznávání insolvenčních řízení zahájených v členských státech, tato úprava se netýká uznávání řízení ve třetích zemích, která by se měla nadále řídit vnitrostátním právem. Komise se konečně domnívá, že by bylo oprávněné vykládat čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ v tom smyslu, že se vztahuje i na insolvenční řízení zahájená ve třetích zemích, pokud jsou tato řízení uznána v členském státě, v němž se o obstavení účtů žádá. Naproti tomu,
pokud by zahájení insolvenčního řízení nebylo v daném členském státě uznáváno, neexistoval by žádný platný důvod pro odmítnutí vydání příkazu k obstavení.
19.      K zodpovězení otázek předkládajícího soudu je v podstatě třeba určit, zda se čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ týká pouze insolvenčních řízení zahájených v členských státech, a tudíž nebrání vydání příkazu k obstavení v členském státě, jehož vnitrostátní právo zahájení insolvenčního řízení zahájeného ve třetí zemi uznává, nebo zda má být toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že zahájení tohoto insolvenčního řízení ve třetí zemi, které vnitrostátní právo členského státu uznává, vydání tohoto příkazu k obstavení v tomto členském státě (členském státě původu) vylučuje.
20.      V následujících bodech odkáži na několik obecných úvah, mezi něž patří zaprvé neexistence obecné působnosti uznání rozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi a specifičnost účinků takového uznání (které se řídí vnitrostátním právem) ve srovnání s účinky zahájení řízení uvedených v příloze A
nařízení o insolvenčním řízení II (oddíl A). Zadruhé budu analyzovat rozsah vyloučení pohledávek vůči dlužníkovi, proti němuž bylo zahájeno insolvenční řízení, z věcné působnosti nařízení o EPOÚ. Za tímto účelem přistoupím k výkladu pojmů, souvislostí a účelu čl. 2 odst. 2 písm. c) tohoto nařízení, abych určil, zda výklad tohoto ustanovení umožňuje (nebo neumožňuje) vyloučit z oblasti působnosti nařízení pohledávku vůči dlužníkovi, proti němuž je ve třetí zemi vedeno insolvenční řízení, které se podle vnitrostátního práva členského státu uznává (oddíl B). Zatřetí svou analýzu doplním závěrečnou úvahou (oddíl C).
A.      Obecná východiska
21.      Úvodem poznamenávám, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že společnost DX má sídlo na Curaçau. To patří mezi „země a území“, na které se podle přílohy II Smlouvy o FEU vztahuje systém přidružení stanovený v článcích 198 a následujících SFEU(6). Tato území jsou však ve vztahu k Evropské unii považována za třetí země, neboť jsou na základě čl. 355 odst. 2 prvního pododstavce SFEU vyloučena z oblasti působnosti Smluv(7). Je třeba rovněž připomenout, že pravidla a postupy týkající se tohoto systému přidružení jsou stanoveny v rozhodnutí Rady (EU) 2021/1764(8). Smlouvy ani toto rozhodnutí však nestanoví, že by se na zámořská území vztahovalo nařízení o EPOÚ a nařízení o insolvenčním řízení II, které nahradilo nařízení o úpadkovém řízení uvedené v bodě 8 odůvodnění nařízení o EPOÚ.
1.      K neexistenci obecné působnosti uznání insolvenčního řízení zahájeného ve třetí zemi vnitrostátním právem členského státu
22.      Zde je třeba připomenout, že nařízení o insolvenčním řízení II, stejně jako jemu předcházející nařízení o úpadkovém řízení, není založeno na modelu založeném na zásadě univerzality insolvenčních řízení, nýbrž na modelu oslabené či upravené univerzality. Jak je patrné z bodu 23 odůvodnění tohoto nařízení, toto nařízení umožňuje zahájit hlavní insolvenční řízení v členském státě, ve kterém jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka(9), přičemž řízení má univerzální dopad a má zahrnovat veškerý majetek dlužníka(10). Za účelem ochrany různých zájmů, které jsou ve hře, však nařízení o insolvenčním řízení II umožňuje souběžně s hlavním insolvenčním řízením zahájit vedlejší insolvenční řízení v členském státě, v němž má dlužník provozovnu(11). Navíc, jak vyplývá z bodu 22 odůvodnění tohoto nařízení, „[t]oto nařízení vychází ze skutečnosti, že z důvodů značných odlišností v oblasti hmotného práva není účelné zavádět insolvenční řízení s obecnou působností v celé Unii“. Nařízení tedy vychází z univerzálního modelu založeného na tom, že se pro toto řízení a jeho účinky použije právo státu, v němž je insolvenční řízení zahájeno(12), přičemž stanoví řadu zvláštních pravidel, která působí jako výjimky a korigují nebo zmírňují jeho univerzálnost(13).
23.      Nařízení stanoví, zejména s cílem zajistit, aby všechna hlavní insolvenční řízení spadající do oblasti působnosti nařízení o insolvenčním řízení II byla účinná, „okamžité“ nebo „automatické“ uznávání rozhodnutí o zahájení, vedení a skončení řízení a rozhodnutí učiněných v přímé souvislosti s takovými řízeními(14). Automatické uznávání tedy znamená, „že se účinky vyplývající z [tohoto] řízení podle práva členského státu, ve kterém bylo [toto] řízení zahájeno, rozšiřují na jiné členské státy. Uznávání rozhodnutí soudů členských států se musí zakládat na zásadě vzájemné důvěry“(15). Článek 19 odst. 1 tohoto nařízení, nazvaný „Zásady“, uvádí, že „[r]ozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení učiněné soudem členského státu, který je příslušný podle článku 3, je uznáváno ve všech ostatních členských státech od okamžiku, kdy nabude účinku ve státě, který řízení zahájil“. Článek 20 uvedeného nařízení nazvaný „Účinky uznání“ v odstavci 1 stanoví, že „[r]ozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení podle čl. 3 odst. 1 má bez dalších formalit v kterémkoli jiném členském státě stejné účinky jako podle práva státu, který řízení zahájil, pokud toto nařízení nestanoví jinak a dokud ve výše uvedeném členském státě není zahájeno řízení podle čl. 3 odst. 2“(16). Jak totiž ukazuje zpráva Virgós/Schmit, systém automatického uznávání a model rozšíření účinků posilují univerzálnost hlavního řízení. Od okamžiku stanoveného právem státu, který řízení zahájil, (lex concursus) má rozhodnutí o zahájení řízení účinky „stejně silné ve všech [členských] státech“(17).
24.      Naproti tomu na zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi se automatické uznávání nevztahuje, protože se zde neuplatňuje zásada vzájemné důvěry, která je jednou ze zásad, na nichž je nařízení o insolvenčním řízení II založeno(18). Toto nařízení konkrétně neupravuje ani takový postup, ani podmínky, za nichž může k uznání dojít, takže v současném stadiu vývoje unijního práva jsou tyto otázky předmětem vnitrostátního práva nebo mezinárodního práva soukromého platného v členských státech(19).
25.      Žádné rozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi tedy nelze považovat za rozhodnutí ve smyslu nařízení o insolvenčním řízení II. Stejně tak nelze žádný soud ve třetí zemi považovat za soud ve smyslu tohoto nařízení(20). Nepoužití nařízení na taková rozhodnutí přímo vyplývá z jejich vynětí z oblasti působnosti nařízení, která je omezena na insolvenční řízení zahájená v členských státech a zařazená do přílohy A
nařízení o insolvenčním řízení II(21). Jinými slovy, rozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení přijaté soudem třetí země nesplňuje podmínku, že bylo „učiněné soudem členského státu, který je příslušný“, a proto nemůže být v ostatních členských státech podle čl. 19 odst. 1 tohoto nařízení uznáno.
26.      V rámci těchto obecných úvah se mi také jeví vhodné zmínit se krátce o judikatuře Soudního dvora týkající se zákazu dvojího uznávání nebo dvojího výkonu soudních rozhodnutí.
2.      K zákazu dvojího uznávání a jeho důsledkům pro uznání rozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi
27.      Na úvod je třeba poznamenat, že pokud jde o výklad Bruselské úmluvy z roku 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech(22), generální advokát C. O. Lenz ve svém stanovisku ve věci Owens Bank zdůraznil, že „umožnění
dvojího výkonu rozhodnutí by znamenalo riziko [...] že by věřitel mohl obcházet podmínky stanovené smluvním státem pro uznávání rozhodnutí vydaných v příslušném třetí zemi“, přičemž zastával názor, že „cílem úmluvy není umožňovat tento druh forum-shoppingu“(23).
28.      V rozsudku Owens Bank(24) Soudní dvůr, aniž by se zabýval přímo otázkou dvojího výkonu rozhodnutí, rozhodl zejména to, že uvedená úmluva, a především její články 21, 22 a 23(25), se nevztahují na řízení, ani na problémy, které vznikají v rámci řízení v členských státech ve věci uznání a výkonu rozsudků v občanských a obchodních věcech vydaných ve třetích zemích(26). Od tohoto rozsudku se zdá, že většina právní nauky přijímá úsloví „exequatur sur exequatur ne vaut“ (z exequatur nevyplývá automaticky další exequatur)(27), podle něhož lze uznat nebo vykonat pouze rozhodnutí, která se přímo týkají podstaty práv a povinností stran(28).
29.      Je pravda, že pokud jde o výklad čl. 2 písm. a) a článku 39 nařízení Brusel Ia ve věci H Limited(29), Soudní dvůr odlišně od stanoviska generálního advokáta v této věci(30) konstatoval, že žádné ustanovení tohoto nařízení ani žádný z cílů, které toto nařízení sleduje, nebrání tomu, aby platební rozkaz přijatý soudem členského státu na základě pravomocných rozsudků vydaných ve třetí zemi spadal do působnosti uvedeného nařízení(31). Toto řešení však bylo právní naukou silně kritizováno. Někteří autoři poukazují zejména na to, že zásada vzájemné důvěry předpokládá základní shodu na uspořádání vnitrostátních soudních systémů a zaměnitelnost soudních aktů. Proto se tito autoři domnívají, že pokud se členským státům umožnilo rozhodovat o tom, které soudní akty chtějí zahrnout do systému volného pohybu rozsudků, bylo by to právě v rozporu se základní podmínkou zásady legitimního očekávání(32). V tomto ohledu se domnívám, že rozsudek ve věci H Limited nelze chápat tak, že zpochybňuje zásadu zákazu dvojího výkonu rozhodnutí podle práva Unie, ale že je třeba jej vykládat v konkrétním kontextu a za konkrétních okolností věci, ve které byl vydán tento rozsudek(33).
30.      Ačkoli jsou insolvenční řízení z působnosti nařízení Brusel Ia vyloučena(34), nevidím žádnou námitku proti tomu, aby se zákaz dvojího uznávání vztahoval na uznávání insolvenčních řízení zahájených ve třetí zemi vnitrostátním právem členského státu. Z toho v zásadě vyplývá, že v jiných členských státech nemá uznání insolvenčního řízení zahájeného ve třetí zemi členským státem extrateritoriální účinek. Uznání rozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení vydaného ve třetí zemi proto nemá účinky mimo členský stát, který je uznal. Z tohoto důvodu je docela dobře představitelné, že rozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení může být uznáno, a tedy vyvolat účinky v některých členských státech, ale v jiných nikoli.
31.      Právě s ohledem na tyto úvahy budu analyzovat rozsah vyloučení stanoveného v čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ.
B.      K rozsahu vyloučení pohledávek vůči dlužníkovi, proti němuž bylo zahájeno insolvenční řízení, z věcné působnosti nařízení o EPOÚ
32.      Na úvod je vhodné připomenout ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle níž je při výkladu ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí(35).
33.      Aby bylo možné určit, zda čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ umožňuje (nebo neumožňuje) vyjmout z jeho působnosti pohledávky vůči dlužníkovi, proti němuž bylo zahájeno insolvenční řízení ve třetí zemi, je třeba toto ustanovení vyložit.
1.      Znění a kontext
34.      Zaprvé připomínám, že podle čl. 2 odst. 2 písm. c) „[se nařízení o EPOÚ] nevztahuje“ na pohledávky vůči dlužníkovi, u nějž bylo zahájeno konkurzní řízení, soudní vyrovnání nebo jiné podobné řízení. Podotýkám, že ze znění tohoto ustanovení nevyplývá, zda se pojmy „konkurzní řízení, soudní vyrovnání nebo jiné podobné řízení“ vztahují i na odpovídající řízení ve třetích zemích.
35.      Zadruhé, pokud jde o vnitřní nebo systémový kontext tohoto ustanovení, chtěl bych především poukázat na to, že bod 8 odůvodnění nařízení o EPOÚ výslovně odkazuje na nařízení o insolvenčním řízení II. V tomto bodě odůvodnění se uvádí, že nařízení „by se zejména nemělo vztahovat na pohledávky vůči dlužníkovi v úpadkovém řízení“ a že „[z] toho by mělo vyplývat, že proti dlužníkovi nelze vydat žádný příkaz k obstavení, jakmile proti němu bylo zahájeno úpadkové řízení podle nařízení o úpadkovém řízení“. Třetí pododstavec článku 1 nařízení o insolvenčním řízení II, nazvaný „Oblast působnosti“, uvádí, že „[s]eznam řízení podle tohoto odstavce je obsažen v příloze A“. Kromě toho jeho čl. 2 bod 4) definuje „insolvenční řízení“ jako „kterékoli z řízení uvedených v příloze A“ a v této příloze jsou vyjmenována insolvenční řízení, jichž se toto ustanovení týká, pro každý členský stát. Z toho vyplývá, že insolvenční řízení zahájené ve třetí zemi a uznané vnitrostátním právem členského státu nespadá do působnosti nařízení o insolvenčním řízení II ani nemá vliv na působnost nařízení o EPOÚ.
36.      Dále podotýkám, že v bodě 1 odůvodnění nařízení o EPOÚ se uvádí, že součástí cíle Unie je „zachovávat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zaručen volný pohyb osob“, a že „[p]ro postupné vytváření tohoto prostoru má Unie přijmout opatření v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem, zejména pokud je to nezbytné k řádnému fungování vnitřního trhu“.
37.      Za tímto účelem z článku 1 nařízení o EPOÚ, nazvaného „Předmět“ vyplývá, že toto nařízení zavádí unijní řízení, jež věřiteli umožňuje získat, jako alternativu k zajišťovacím opatřením podle vnitrostátního práva, evropský příkaz k obstavení účtů, který zabrání tomu, aby následné vymáhání věřitelovy pohledávky bylo ohroženo převodem nebo výběrem peněžních prostředků až do výše uvedené v příkazu, jež jsou uloženy dlužníkem nebo jeho jménem na bankovním účtu otevřeném v některém členském státě. Jak vyplývá z bodu 5 odůvodnění tohoto nařízení, účelem nařízení je přijetí závazných a přímo použitelných ustanovení, která zavádí jednotné evropské řízení o obstavení účtů, umožňující v přeshraničních případech účinně a rychle obstavit peněžní prostředky uložené na bankovních účtech(36).
38.      Konečně článek 2 nařízení o EPOÚ nazvaný „Oblast působnosti“ stanoví, že „[t]oto nařízení se vztahuje na peněžité pohledávky v občanských a obchodních věcech v přeshraničních případech, jak jsou vymezeny v článku 3, bez ohledu na druh dotčeného soudu“(37). Z věcného hlediska tedy oblast působnosti tohoto nařízení zahrnuje „všechny věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí“ uvedených v čl. 2 odst. 2(38). Především, jak jsem již uvedl, ze znění tohoto ustanovení a jeho písmene c) vyplývá, že jsou vyloučeny pohledávky vůči dlužníkovi, proti němuž je vedeno insolvenční řízení.
39.      Chtěl bych však stručně připomenout, že čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ nebrání vydání příkazu k obstavení v souvislosti s insolvenčním řízením. Z jeho bodu 8 odůvodnění totiž vyplývá, že „by toto vyloučení mělo umožnit využití příkazu k obstavení pro zajištění vymáhání plateb poškozujících věřitele, které dlužník provedl ve prospěch třetích osob“(39).
40.      Navíc na situace, kdy byl příkaz k obstavení vydán před zahájením insolvenčního řízení proti dlužníkovi, se nařízení o EPOÚ v zásadě vztahuje. V těchto situacích článek 46 tohoto nařízení, nazvaný „Vztah k vnitrostátnímu procesnímu právu“, v odstavci 2 stanoví, že účinky zahájení úpadkového řízení na jednotlivé žaloby v souvislosti s výkonem, např. na výkon příkazu k obstavení určuje právo členského státu (lex concursus), v němž bylo insolvenční řízení zahájeno. Právo členského státu, v němž bylo insolvenční řízení zahájeno, tedy může řídit zejména pozastavení nebo zrušení výkonu tohoto příkazu(40). Z jeho znění je zřejmé, že se toto ustanovení týká pouze insolvenčních řízení zahájených v členském státě, a tudíž spadajících do působnosti nařízení o insolvenčním řízení II.
41.      Kromě toho čl. 46 odst. 1 nařízení o EPOÚ stanoví, že „[v]eškeré procesní otázky, jež nejsou konkrétně upraveny tímto nařízením, se řídí právem členského státu, v němž probíhá řízení [o obstavení účtů]“ (lex fori). V této souvislosti je důležité poznamenat, že kromě toho, že uznání zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi není čistě procesní záležitostí, toto ustanovení účinky zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi neřídí. Toto ustanovení, a to je pro projednávanou věc důležité, totiž nemá určovat oblast působnosti nařízení jako celku. Jinými slovy, čl. 46 odst. 1 nařízení o EPOÚ je přímo použitelný pouze na situace, které spadají do oblasti působnosti tohoto nařízení. Nemohu proto souhlasit s názorem, který na jednání vyjádřila Komise, že by toto ustanovení v této věci bylo „nepřímo použitelné“.
42.      Rovněž podotýkám, že znění čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ je velmi podobné znění použitému v nařízení Brusel Ia, jehož čl. 1 odst. 2 písm. b) vylučuje z jeho oblasti působnosti „insolvenční řízení a podobná řízení“(41). Toto vyloučení Soudní dvůr vždy vykládal ve spojení s nařízením o insolvenčním řízení II tak, aby bylo zabráněno nejen jakémukoli překrývání právních pravidel, která tyto akty obsahují, ale rovněž jakémukoliv právnímu vakuu(42).
43.      Z vnitřního nebo systémového kontextu čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ tedy vyplývá, že se tento právní nástroj týká pouze insolvenčních řízení zahájených v členských státech a uznání insolvenčního řízení zahájeného ve třetí zemi v členském státě nemá za následek vyloučení použití tohoto nařízení.
44.      Konečně zatřetí, pokud jde o vnější kontext, tj. přípravné práce, dodal bych ve stručnosti, že jak Komise potvrdila v odpovědi na otázku Soudního dvora, z legislativního procesu nelze vyvodit nic, co by podporovalo jiný výklad.
45.      Tento výklad se mi nezdá být zpochybněn ani účelem tohoto ustanovení.
2.      Účel
46.      Pokud jde o účel čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ ve spojení s bodem 8 odůvodnění tohoto nařízení, je třeba připomenout, že účelem tohoto ustanovení je zabránit tomu, aby příkaz k obstavení zasahoval do řádného průběhu insolvenčního řízení, jak je definováno v nařízení o insolvenčním řízení II.
47.      Vzhledem k tomu, že toto nařízení je založeno na automatickém uznávání každého rozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení(43), a tedy na rozšíření účinků lex concursus ve všech členských státech, hrozilo by, že vydání příkazu k obstavení pohledávky vůči dlužníkovi, proti němuž bylo zahájeno insolvenční řízení spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení, by umožnilo individuální výkon této pohledávky. K takovému výkonu by došlo na úkor rovného zacházení s věřiteli(44) a nevyhnutelně by narušilo hladký průběh insolvenčního řízení. Připomínám, že bez ohledu na členský stát, který řízení zahájil, neumožňují účinky tohoto zahájení podle nařízení o insolvenčním řízení II vykonat příkaz k obstavení v žádném jiném členském státě Unie, pokud takový výkon nepovoluje lex concursus(45).
48.      Vzhledem k tomuto účelu, kterým je zabránit zasahování příkazu k obstavení do řádného průběhu insolvenčního řízení, Komise v písemných a ústních připomínkách uvedla, že jelikož je německé právo založeno na zásadě rovného zacházení s věřiteli, mohlo by být vydání takového příkazu po uznání insolvenčního řízení zahájeného ve třetí zemi s touto zásadou v rozporu.
49.      Zajisté souhlasím s Komisí, co se týče nutnosti zajistit rovné zacházení s věřiteli v členském státě, který insolvenční řízení zahájené ve třetí zemi uznal, což je dokonce smyslem takového uznání. Z tohoto důvodu by byl zákaz individuálních žalob nebo řízení a pozastavení individuálních opatření k výkonu rozhodnutí vůči majetku dlužníka neodmyslitelným důsledkem tohoto uznání(46).
50.      Vyvstává však otázka, zda by stejné účinky měly být spojeny s řízením o evropském příkazu k obstavení, jehož cílem je ve většině případů stejně jako v této věci výkon tohoto příkazu v jiném členském státě(47) a zda by vyloučení pohledávek
vůči dlužníkovi, proti kterému bylo zahájeno insolvenční řízení ve třetí zemi, z oblasti působnosti nařízení o EPOÚ tento účel skutečně zajistilo(48). V konečném důsledku jde o to, aby tento účel vyvažoval nevýhody plynoucí z možné fragmentace oblasti působnosti nařízení o EPOÚ v závislosti na tom, zda vnitrostátní právo členského státu uznává či neuznává insolvenční řízení ve třetí zemi.
51.      Zaprvé, jak jsem právě uvedl výše, je pravda, že řádný průběh insolvenčního řízení má v konečném důsledku za cíl zabránit individuálnímu výkonu tím, že zajistí rovné zacházení s věřiteli podle práva rozhodného pro toto řízení (lex concursus). Připomínám však, že situace, kdy bylo insolvenční řízení zahájeno ve třetí zemi a uznáno v členském státě, nespadá do působnosti nařízení o insolvenčním řízení II. Vzhledem k tomu, že uznání insolvenčního řízení zahájeného ve třetí zemi závisí na dotčeném vnitrostátním právu, je možné, že takové insolvenční řízení bude uznáno v jednom členském státě, ale v jiném nikoli.
52.      V tomto konkrétním kontextu nechápu, jak by nevydání příkazu k obstavení v členském státě původu (v tomto případě v Německu) z důvodu uznání insolvenčního řízení ve třetí zemi mohlo přispět k dodržení zásady rovného zacházení v členském státě výkonu (případně na Kypru), kde může dojít k tomu, že účinky zahájení tohoto insolvenčního řízení uznány nebudou. V případě neuznání by totiž skutečně mohlo dojít k individuálnímu výkonu rozhodnutí postihujícího majetek dlužníka, který je v třetí zemi prohlášen za platebně neschopného, v členských státech, které zahájení insolvenčního řízení neuznávají, aniž by mohl evropský věřitel(49) využít evropský příkaz k obstavení vytvořený za účelem usnadnění přeshraničního vymáhání pohledávek. Ochrana rovného zacházení s věřiteli by za těchto okolností byla čistě hypotetická a bez jakéhokoli hmatatelného účinku, a to v neprospěch přeshraničního věřitele.
53.      V daném případě je skutečnost, že vydání příkazu k obstavení podle nařízení o EPOÚ může rušit některé účinky insolvenčního řízení na Curaçau, přenesené do Německa uznáním zahájení tohoto řízení(50), pouze logickým důsledkem systému, který vychází ze spojení nařízení o EPOÚ a nařízení o insolvenčním řízení II a nezahrnuje insolvenční řízení zahájená ve třetí zemi. Ačkoli jak příkaz k obstavení vydaný podle vnitrostátního práva, tak příkaz k obstavení vydaný v souladu s nařízením o EPOÚ musí v daném systému dodržovat zásadu rovného zacházení s věřiteli, tyto dva typy řízení se nevztahují na stejné situace. Skutečnost, že příkaz k obstavení vydaný souladu s tímto nařízením je alternativou k zajišťovacím opatřením podle vnitrostátního práva(51), však neznamená, že podmínky, za kterých jsou vydávány, musí být totožné. To potvrzuje i jeho oblast působnosti(52) a podmínky pro jeho vydání(53), které jsou definovány autonomně a bez odkazu na právo členského státu.
54.      Zadruhé je třeba připomenout, že účelem nařízení o EPOÚ je přijetí závazných a přímo použitelných ustanovení, která zavádí jednotné evropské řízení o obstavení účtů, umožňující v přeshraničních případech účinně a rychle obstavit peněžní prostředky uložené na bankovních účtech(54). Výklad účelu čl. 2 odst. 2 písm. c) tohoto nařízení tedy vede k tomu, že je třeba vzít v úvahu, že normotvůrce odkazuje na insolvenční řízení, jak je definováno v nařízení o insolvenčním řízení II, čímž oblast působnosti nařízení o EPOÚ omezuje(55).
55.      V tomto kontextu takový odkaz zajišťuje jednotné uplatňování nařízení ve všech členských státech tím, že zabraňuje roztříštěnosti jeho oblasti působnosti v závislosti na tom, zda je zahájení řízení ve třetí zemi v různých členských státech uznáváno, či nikoli. Důsledkem by bylo, že by bylo možné získat příkaz k obstavení v členském státě, který zahraniční řízení neuznává, ale ve státě, který jej uznává, nikoli(56).
56.      Jak jsem právě vysvětlil, ze znění, z kontextu a účelu čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ vyplývá, že tento článek musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání v členském státě vydání příkazu k obstavení, pokud vnitrostátní právo členského státu příslušného pro
vydání příkazu k obstavení uznává insolvenční řízení vedené ve třetí zemi.
C.      Závěrečná úvaha
57.      Pro úplnost bych jako závěrečnou úvahu rád zdůraznil dvě věci.
58.      Jak jsem uvedl(57), souhlasím s Komisí, co se týče nutnosti zajistit rovné zacházení s věřiteli v členském státě, který insolvenční řízení zahájené ve třetí zemi uznal.
59.      Domnívám se však, že ochrana rovného zacházení s věřiteli by spíše než ve fázi vydání příkazu k obstavení(58) mohla být dostatečně zajištěna ve fázi výkonu tohoto příkazu v členském státě jeho výkonu(59), čímž by se zároveň předešlo roztříštěnosti oblasti působnosti nařízení o EPOÚ.
60.      V tomto ohledu, jak jsem již vysvětlil(60), upravuje čl. 46 odst. 2 nařízení o EPOÚ fázi výkonu příkazu k obstavení a v situacích, kdy byl příkaz k obstavení vydán před zahájením insolvenčního řízení proti dlužníkovi, jeho výkon podřizuje lex concursus.
Navzdory časovému hledisku, které toto ustanovení zavádí, a nehledě na jeho znění odkazující na právo členského státu, v němž bylo insolvenční řízení zahájeno, sdílím názor, který Komise vyjádřila na jednání, že stejné důsledky by měly platit v případě uznání insolvenčního řízení ze třetí země. Pokud by totiž nebylo možné zohlednit lex concursus, včetně případného pozastavení individuálního výkonu příkazu k obstavení v členském státě, který zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi uznal, ztratilo by jakékoli uznávání tohoto řízení smysl. Na rozdíl od fáze, kdy je v členském státě původu vydán příkaz k obstavení, by porušení rovného zacházení s věřiteli bylo konkrétní a hmatatelné(61).
61.      V každém případě tato úvaha nemá žádný vliv na skutečnost, že se cíl čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení o EPOÚ týká pouze systému zavedeného nařízením o insolvenčním řízení II. Je zřejmé, že unijní normotvůrce nepředpokládal, že by uznání insolvenčního řízení třetí země mělo být důvodem pro omezení oblasti působnosti nařízení o EPOÚ.
62.      Problematika otázky, zda příkaz k obstavení zasahuje do řádného průběhu insolvenčního řízení, a nutnosti zajistit účinnost tohoto uznání v členském státě výkonu, pokud vnitrostátní právo tohoto členského státu zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi uznává, by mohla spadat pod výklad čl. 46 odst. 2 nařízení o EPOÚ. To nevylučuje ani možnost, že by se touto otázkou mohl v případě potřeby hlouběji zabývat unijní normotvůrce, zejména v případě, že by chtěl podřídit insolvenční řízení zahájené ve třetí zemi a uznané v členském státě jednomu z nástrojů unijního práva.
VI.    Závěry
63.      S ohledem na veškeré předchozí úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na předběžnou otázku předloženou Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo) následovně:
„Článek 2 odst. 2 písm. c) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 655/2014 ze dne 15. května 2014, kterým se zavádí řízení o evropském příkazu k obstavení účtů k usnadnění vymáhání přeshraničních pohledávek v občanských a obchodních věcech, ve spojení s bodem 8 jeho odůvodnění
musí být vykládán v tom smyslu, že
nevylučuje vydání příkazu k obstavení podle čl. 7 odst. 1 tohoto nařízení a předání žádosti o informace o účtech podle čl. 14 odst. 3 uvedeného nařízení, pokud vnitrostátní právo členského státu příslušného pro vydání příkazu k obstavení uznává insolvenční řízení v dotčené třetí zemi.“
1–      Původní jazyk: francouzština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2–      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 15. května 2014, kterým se zavádí řízení o evropském příkazu k obstavení účtů k usnadnění vymáhání přeshraničních pohledávek v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2014, L 189, s. 59) (dále jen „nařízení o EPOÚ“).
3–      Tímto nařízením unijní normotvůrce zavádí řízení o evropském příkazu k obstavení účtů (EPOÚ) k usnadnění vymáhání přeshraničních pohledávek v občanských a obchodních věcech. Bod 8 odůvodnění tohoto nařízení odkazuje na „úpadkové řízení podle“ nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (Úř. věst. L 160, s. 1, dále jen „nařízení o úpadkovém řízení“). Toto nařízení bylo zrušeno článkem 91 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/848 ze dne 20. května 2015 o insolvenčním řízení (Úř. věst. 2015, L 141, s. 19, dále jen „nařízení o insolvenčním řízení II“). Podle tohoto ustanovení se „[o]dkazy na zrušené nařízení [...] považují za odkazy na […] nařízení [o insolvenčním řízení II]“. V posledně uvedeném nařízení se pojem „insolvenční řízení“ vztahuje na řízení definovaná v čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení a uvedená v jeho příloze A.
4–       Článek 4 bod 7) nařízení o EPOÚ stanoví, že „dlužníkem“ se „rozumí fyzická nebo právnická osoba nebo jiný subjekt právně způsobilý žalovat nebo být žalován podle práva členského státu, vůči němuž věřitel ve vztahu k pohledávce usiluje o vydání příkazu k obstavení nebo již takový příkaz získal“.
5–      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že účinky insolvenčního řízení na Curaçau se uznáním zahájení insolvenčního řízení na Curaçau přenáší na Německo, takže tyto účinky je třeba posoudit s odkazem na článek 29 Faillissementsbesluit 1931 (insolvenční vyhláška z roku 1931), který kodifikoval insolvenční právo Curaçaa. Podle tohoto ustanovení má zahájení insolvenčního řízení za následek, že je s okamžitou platností ukončena každá soudní exekuce a rozsudek nelze od tohoto okamžiku vykonat nuceně.
6–      Článek 198 odst. 1 SFEU stanoví, že „[č]lenské státy se shodují, že k Unii přidruží mimoevropské země a území, které mají zvláštní vztah k Dánsku, Francii, Nizozemsku nebo Spojenému království. Tyto země a území (dále jen ‚země a území‘) jsou vyjmenovány v příloze II“.
7–      Článek 355 odst. 2 první pododstavec SFEU stanoví, že: „[n]a zámořské země a území uvedené v příloze II se vztahuje zvláštní systém přidružení, který je stanoven v části čtvrté“.
8–      Rozhodnutí Rady ze dne 5. října 2021 o přidružení zámořských zemí a území k Evropské unii včetně vztahů mezi Evropskou unií na jedné straně a Grónskem a Dánským královstvím na straně druhé (rozhodnutí o přidružení zámoří včetně Grónska) (Úř. věst. 2021, L 355, s. 6)
9–      Viz články 3 a 4 nařízení o insolvenčním řízení II nazvané „Mezinárodní příslušnost“ a „Přezkoumání příslušnosti“.
10–      V tomto ohledu viz zejména rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Bank Handlowy a Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, bod 40 a citovaná judikatura).
11–      V tomto ohledu viz důvodová zpráva, kterou vypracovali M. Virgós a E. Schmit dne 8. července 1996 k Úmluvě o úpadkovém řízení ze dne 3. května 1996 (dále jen „zpráva Virgós/Schmit“), dokument Rady Evropské unie, 6500/96, DRS 8 (CFC), bod 5.
12–      Viz článek 7 nařízení o insolvenčním řízení II nazvaný „Rozhodné právo“.
13–      Viz články 8 až 18 nařízení o insolvenčním řízení II.
14–      V této souvislosti viz zejména rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Bank Handlowy a Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, bod 41 a citovaná judikatura).
15–      Viz bod 65 odůvodnění nařízení o insolvenčním řízení II. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
16–      Jedná se o vedlejší insolvenční řízení. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
17–      Viz zpráva Virgós/Schmit, odstavec 154. Viz také Moss, G., Fletcher, I. F., Isaacs, S., The EU Regulation on Insolvency proceedings, 3. vydání, Oxford University Press, Oxford, 2016, s. 128 až 130.
18–      Viz bod 65 odůvodnění nařízení o insolvenčním řízení II. Viz také bod 23 tohoto stanoviska.
19–      Některé členské státy (Řecko, Polsko a Rumunsko) začlenily do svých vnitrostátních právních systémů vzorový zákon komise UNCITRAL o přeshraničním úpadkovém řízení ze dne 30. května 1997, OSN, březen 2014, k dispozici na https://uncitral.un.org/en/texts/insolvency/modellaw/cross-border_insolvency. Jiné členské státy upravují tuto problematiku na základě zvláštních ustanovení upravujících uznání zahájení insolvenčního řízení (zejména Německo) nebo se opírají o obecná ustanovení občanského práva procesního (což je případ Litvy). V této souvislosti viz INSOL Europe/Lexis PSL Joint Project on „How EU Member States recognise insolvency and restructuring proceedings of a third country“, leden 2022. Kromě toho se některé členské státy účastní mezinárodních úmluv se třetími zeměmi týkajících se platební neschopnosti nebo uzavřely dohody o vzájemné právní pomoci v občanských věcech, které se vztahují i na platební neschopnost.
20–      Článek 2
nařízení o insolvenčním řízení II nazvaný „Definice“ v bodě 6 podbodě i) odkazuje na „soudní orgán členského státu“ a v bodě 6) podbodě ii) „soudní orgán nebo jiný příslušný subjekt členského státu“.
21–      Viz čl. 1 odst. 1 třetí pododstavec nařízení o insolvenčním řízení II. V tomto ohledu viz bod 35 tohoto stanoviska.
22–      Úmluva o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (podepsaná dne 27. září 1968) (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32, dále jen „Bruselská úmluva z roku 1968“).
23–      C‑129/92, EU:C:1993:363, bod 22.
24–      Rozsudek ze dne 20. ledna 1994 (C‑129/92, EU:C:1994:13).
25–      Viz články 29 až 31 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1, dále jen „nařízení Brusel Ia“).
26–      Rozsudek ze dne 20. ledna 1994, Owens Bank (C‑129/92,
EU:C:1994:13, bod 37 a výrok).
27–      Toto úsloví je připisováno Gavaldovi, A., Clunet, 1935, s. 113. V tomto ohledu viz Malaurie, P., Clunet, 1970, s. 941, a Kegel, G., „Exequatur sur exequatur ne vaut“, Albrecht Dieckmann a další (red.), Festschrift für Wolfram Müller Freienfels, 1. vyd. Nomos, 1986, s. 377.
28–      Viz zejména Merret, L., „Article 2“, Magnus, U., a Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. vydání, Otto Schmidt, Köln, Vol. 1, 2023, s. 86–102, zejména bod 12, a Brosch, M. a Mantovani, M., „Article 2“, Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) Nº 1215/2012, Requejo Isidro, M. (red.), Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022, s. 36–52, zejména s. 45, bod 2.29. K diferencovanějšímu pohledu viz Muir Watt, H., „Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement“, Revue critique de droit international privé, č. 1, 2023, s. 135–152, a Hay, P., Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I, Guest editorial, https://conflictoflaws.net/2008/guest-editorial-hay-on-recognition-of-a-recognition-judgment-under-brussels-i/
29–      Rozsudek ze dne 7. dubna 2022 (C‑568/20, EU:C:2022:264).
30–      Viz stanovisko generálního advokáta P. Pikamäea ve věci H Limited (C‑568/20, EU:C:2021:1026, body 32 až 36).
31–      Rozsudek ze dne 7. dubna 2022, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, bod 39).
32–      Viz Hess, B., „Exequatur sur exequatur (ne) vaut?“ Der EuGH erweitertet die Freizügigkeit von Drittstaatenurteilen nach Art. 39 ff. EuGVVO:
zu EuGH, 7.4.2022, Rs. C‑568/20, J./H. Limited, Praxis des internationalen Privat – und Verfahrensrechts, 2022, s. 349–351.
33–      Soudní dvůr vzal v úvahu zejména skutečnost, že platební rozkaz vydaný High Court of Justice (England & Wales) [Vrchní soud (Anglie a Wales), Spojené království)], o který se jednalo v dané věci v původním řízení, „byl v členském státě původu předmětem přinejmenším zkráceného kontradiktorního řízení, takže tento platební rozkaz představuje rozhodnutí ve smyslu čl. 2 písm. a) nařízení [Brusel Ia]“. Viz rozsudek ze dne 7. dubna 2022, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, bod 32).
34–      Článek 1 odst. 2 písm. b) nařízení Brusel Ia.
35–      Viz rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12), a ze dne 25. února 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, bod 27).
36–      Viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2019, K. H. K. (Obstavení bankovních účtů) (C‑555/18, EU:C:2019:937, body 31 a 32).
37–      Pokud jde o územní působnost nařízení o EPOÚ, čl. 3 odst. 1 definuje přeshraniční případ jako „případ, ve kterém jsou bankovní účet nebo bankovní účty, jež mají být příkazem obstaveny, vedeny v jiném členském státě než: a) v členském státě soudu, u něhož byl podán návrh na vydání příkazu k obstavení podle článku 6, b) v členském státě, v němž má věřitel bydliště.“
38–      Viz bod 8 odůvodnění nařízení o EPOÚ.
39–      V tomto kontextu může insolvenční správce nebo likvidátor požádat o vydání takového příkazu v zájmu všech věřitelů s cílem získat zpět platbu, kterou dlužník provedl před datem zahájení insolvenčního řízení, aby se usnadnilo vymáhání pohledávek dlužníka, který není schopen plnit své peněžité závazky, nebo pohledávek chránících zájmy věřitelů. Kromě toho dlužník, který není schopen plnit své peněžité závazky, může takový příkaz získat, i když není zahájení insolvenčního řízení zbaven svého majetku.
40–      Viz také čl. 7 odst. 2 písm. f) nařízení o insolvenčním řízení II.
41–      To vyplývá i z textů, které předcházely nařízení Brusel Ia, konkrétně z nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, s. 1) a Bruselské úmluvy z roku 1968.
42–      Viz zejména rozsudek ze dne 14. listopadu 2024, Oilchart International (C‑394/22, EU:C:2024:952, bod 32 a citovaná judikatura).
43–      Viz bod 23 tohoto stanoviska.
44–      Tato zásada je uznána v bodě 63 odůvodnění nařízení o insolvenčním řízení II.
45–      Viz čl. 7 odst. 2 písm. f) nařízení o insolvenčním řízení II.
46–      Pro ilustraci viz článek 20 vzorového zákona komise UNCITRAL o přeshraničním úpadkovém řízení.
47–      Přestože evropský příkaz k obstavení lze vykonat v členském státě původu, jeho hlavním účelem zůstává usnadnit vymáhání pohledávek v jiném členském státě, než je stát soudu, u něhož byl podán návrh na vydání tohoto příkazu.
48–      Viz bod 46 tohoto stanoviska.
49–      Podotýkám, že podle čl. 4 bodu 6) se „věřitelem“ rozumí „fyzická osoba s bydlištěm ve členském státě nebo právnická osoba se sídlem ve členském státě nebo jiný subjekt se sídlem ve členském státě, právně způsobilý žalovat nebo být žalován podle práva členského státu a který ve vztahu k pohledávce podal návrh na vydání příkazu k obstavení nebo již takový příkaz získal“.
50–      Viz bod 15 tohoto stanoviska.
51–      Viz čl. 1 odst. 2 nařízení o EPOÚ.
52–      Viz článek 2 nařízení o EPOÚ.
53–      Viz článek 7 nařízení o EPOÚ.
54–      Viz bod 5 odůvodnění nařízení o EPOÚ. V tomto ohledu viz bod 37 tohoto stanoviska.
55–      Kromě toho je třeba připomenout, že vyloučení obsažené v tomto ustanovení nařízení o EPOÚ představuje výjimku z režimu stanoveného v tomto nařízení a jako ustanovení o výjimce musí být vykládáno restriktivně. Obdobně viz rozsudek ze dne 6. června 2019, Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, bod 43 a citovaná judikatura).
56–      Taková situace by mohla vést i k forum-shoppingu, zejména v případech, kdy věřitel zvažuje vydání příkazu k obstavení před zahájením řízení ve věci samé a kdy jsou k rozhodnutí sporu příslušné soudy několika členských států.
57–      Viz bod 49 tohoto stanoviska.
58–      Pokud se členský stát původu shoduje s členským státem výkonu, měl by být pro určení účinků uznání insolvenčního řízení ve třetí zemi zohledněn právě ten.
59–      V závislosti na uznání či neuznání zahájení insolvenčního řízení ve třetí zemi.
60–      Viz bod 40 tohoto stanoviska.
61–      Viz bod 52 tohoto stanoviska.