62024CJ0137
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
27. listopadu 2025 (
*1
)
„Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Služební řád Evropské unie – Postup před zahájením soudního řízení – Článek 90 – Pojem ‚opatření, které se [osoby] nepříznivě dotýká‘ – Daň ve prospěch Evropské unie – Nařízení (EHS, Euratom, ESUO) č. 260/68 – Článek 3 – Odpočet z daně na nezaopatřené dítě – Podmínky přiznání – Pojem ‚nezaopatřené dítě‘ – Příloha VII služebního řádu – Článek 2 – Příspěvek na vyživované dítě“
Ve věci C‑137/24 P,
jejímž předmětem je kasační opravný prostředek podaný na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie dne 20. února 2024,
Michael Heßler, s bydlištěm v Mannebachu (Německo), zástupci: I. Steuer-Lutz, Rechtsanwältin,
účastník řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatel),
přičemž další účastnicí řízení je:
Evropská komise, zástupci: T. S. Bohr a M. Brauhoff, jako zmocněnci,
žalovaná v prvním stupni,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen, předseda senátu, T. von Danwitz, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce prvního senátu, I. Ziemele, A. Kumin (zpravodaj) a S. Gervasoni, soudci,
generální advokátka: T. Ćapeta,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 12. června 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Svým kasačním opravným prostředkem se Michael Heβler domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 20. prosince 2023, Heßler v. Komise (T‑369/22, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2023:855), kterým Tribunál zamítl jeho žalobu znějící zaprvé na zrušení rozhodnutí Evropské komise, kterými byly zamítnuty jeho žádosti o odpočet z daně na nezaopatřené dítě (dále jen „odpočet z daně“), zadruhé na uložení povinnosti Komisi, aby mu se zpětnou účinností k 1. srpnu 2021 a po dobu, po kterou jsou splněny podmínky, přiznala nárok na tento odpočet z daně, a zatřetí na uložení povinnosti Komisi, aby zaplatila úroky z nezaplacených částek.
Právní rámec
Služební řád
2
Článek 72 odst. 1 služebního řádu Evropské unie, ve znění použitelném na spor (dále jen „služební řád“), zní takto:
„Úředník, jeho manžel/manželka, nemá-li manžel/manželka právo na dávky stejného druhu a ve stejné úrovni podle jiného právního nebo správního předpisu, vyživované děti a další jím vyživované osoby ve smyslu článku 2 přílohy VII jsou pojištěni pro případ nemoci až do výše 80 % vzniklých nákladů a na základě pravidel vypracovaných společnou dohodou mezi orgány oprávněnými ke jmenování v rámci příslušných orgánů Unie po projednání s výborem pro služební řád. […]“
3
Článek 80 služebního řádu v prvním pododstavci stanoví:
Pokud úředník nebo osoba mající nárok na starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě zemře a nezanechá manžela/manželku majícího/mající nárok na pozůstalostní důchod, mají děti vyživované zemřelým/zemřelou v době jeho/jejího úmrtí ve smyslu článku 2 přílohy VII nárok na sirotčí důchod […]“
4
Článek 90 služebního řádu stanoví:
„1.   Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, může předložit orgánu oprávněnému ke jmenování [(dále jen ‚OOJ‘)] žádost, aby vydal v její věci rozhodnutí. Orgán sdělí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání žádosti. Neobdrží-li žadatel do konce této lhůty žádnou odpověď na žádost, má se za to, že rozhodnutí je zamítavé, proti takovému rozhodnutí je možné podat stížnost v souladu s následujícím odstavcem.
2.   Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, se může obrátit na [OOJ] se stížností na opatření, které se jí nepříznivě dotýká, pokud uvedený orgán rozhodl nebo pokud nepřijal opatření stanovené služebním řádem. Tato stížnost musí být podána do tří měsíců. […]
[…]
Orgán oznámí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání stížnosti. Neobdrží-li dotyčná osoba do konce uvedené lhůty odpověď na svou stížnost, má se za to, že stížnost byla zamítnuta, proti čemuž lze podat žalobu podle článku 91.“
5
Článek 91 odst. 1 služebního řádu zní takto:
Soudní dvůr Evropské unie má pravomoc rozhodovat ve všech sporech mezi Unií a každou osobou, na kterou se vztahuje tento služební řád, týkajících se zákonnosti opatření, jež se osoby nepříznivě dotýkají ve smyslu čl. 90 odst. 2. […]“
6
Služební řád obsahuje přílohu VII, nadepsanou „Odměna a náhrada výdajů“, jejíž článek 2 stanoví:
„1.   Úředník, který má jedno nebo více vyživovaných dětí, pobírá v souladu s odstavci 2 a 3 měsíční příspěvek ve výši […] na každé vyživované dítě.
2.   ‚Vyživovaným dítětem‘ se rozumí manželské, nemanželské dítě nebo osvojené dítě úředníka, nebo jeho manžela/manželky, o které úředník skutečně pečuje.
Totéž platí i pro dítě, u něhož byla podána žádost o adopci a bylo zahájeno řízení o adopci.
Každé dítě, vůči němuž má úředník vyživovací povinnost na základě soudního rozhodnutí opírajícího se o právní předpisy členských států o ochraně nezletilých, je považováno za vyživované dítě.
3.   Příspěvek se poskytuje:
a)
automaticky na dítě mladší osmnáct let;
b)
na základě odůvodněné žádosti podané úředníkem na děti ve věku mezi osmnácti a dvaceti šesti lety, které studují nebo se odborně vzdělávají;
4.   Výjimečně může být jakákoli osoba, kterou má úředník ze zákona povinnost vyživovat a tato povinnost je spojena se značnými výdaji, považována za vyživované dítě na základě zvláštního odůvodněného rozhodnutí [OOJ] s přihlédnutím k podpůrným dokladům.
5.   Nemůže-li si dítě z důvodu vážné nemoci nebo invalidity samo vydělávat na své živobytí, je příspěvek vyplácen po celou dobu trvání nemoci nebo invalidity bez ohledu na věk dítěte.
6.   Na jedno vyživované dítě se ve smyslu tohoto článku vyplácí jen jeden příspěvek, a to i tehdy, pokud rodiče přísluší ke dvěma různým orgánům Evropské unie.
7.   Pokud péči o vyživované dítě ve smyslu odstavců 2 a 3 přiřkne zákon nebo výrok soudu či příslušného správního orgánu druhé osobě, vyplácí se příspěvek na vyživované dítě jménem a na účet úředníka této druhé osobě.“
Nařízení (EHS, Euratom, ESUO) č. 260/68
7
Článek 3 nařízení Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 260/68 ze dne 29. února 1968, kterým se stanoví podmínky a postup pro uplatňování daně ve prospěch [Unie] (Úř. věst. 1968, L 56, s. 8; Zvl. vyd. 01/01, s. 33), zní takto:
„1.   Daň je splatná měsíčně z platů, mezd a služebních požitků všeho druhu vyplácených [Unií] každému poplatníku.
[…]
3.   Základ daně se snižuje o následující rodinné příspěvky a sociální platby:
a)
rodinné příspěvky:
[…]
–
příspěvek na nezaopatřené dítě,
[…]
[…]
4.   Aniž je dotčen článek 5, odpočte se z částky vypočtené podle předchozích ustanovení 10 % určených na reprezentaci a osobní vydání.
Kromě toho se na každé nezaopatřené dítě v péči poplatníka a za každou osobu, která se ve smyslu čl. 2 odst. 4 přílohy VII služebního řádu […] nachází v postavení nezaopatřeného dítěte, odpočte dodatečně částka odpovídající dvojnásobku příspěvku na nezaopatřené dítě.
[…]“
Skutečnosti předcházející sporu
8
Skutečnosti předcházející sporu jsou popsány v bodech 2 až 11 napadeného rozsudku následovně:
„2
Navrhovatel je úředníkem Komise. Je otcem dvou dcer, narozených v letech 1993 a 1994.
3
Navrhovatel pobíral příspěvek na vyživované dítě do doby, kdy dovršily věk 26 let, tedy v případě starší dcery do roku 2019 a v případě mladší dcery do roku 2020.
4
Kromě vyplácení příspěvku na vyživované dítě využíval navrhovatel až do 31. července 2021 rovněž odpočet z daně stanovený v čl. 3 odst. 4 druhém pododstavci nařízení [č. 260/68], a to za každou ze svých dcer, které k uvedenému datu ještě studovaly.
5
Dne 28. června 2021 zaslal navrhovatel Úřadu pro správu a vyplácení individuálních nároků (PMO) potvrzení o studiu za svou první dceru, aby ve vztahu k ní mohl požádat o prodloužení doby poskytování odpočtu z daně.
6
V prvním e-mailu ze dne 29. června 2021 pracovnice oddělení pro práva a povinnosti PMO odpověděla navrhovateli, že ‚na základě rozsudku […] ze dne 12. března 2020[, XB/BCE (T‑484/18 […] EU:T:2020:90) (dále jen rozsudek ‚XB v. ECB‘)] jsou zamítány veškeré žádosti o přiznání nebo prodloužení odpočtu v případě, že neexistuje nárok na příspěvek na vyživované dítě vyplácený na základě článku 2 přílohy VII služebního řádu‘. V odpovědi na dotaz navrhovatele v návaznosti na tento e-mail tato pracovnice následně v druhém e-mailu z téhož dne dodala, že ‚[o]dpočet již nemůže být přiznán, neboť na základě rozsudku [XB v. ECB] byl zrušen‘ (dále jen společně, e-maily ze dne 29. června 2021‘). Na konci každého z těchto e-mailů byla pod podpisem pracovnice vyřizující spis uvedena mimo jiné poznámka, že daný e-mail byl zaslán pouze pro informaci a nepředstavuje rozhodnutí ‚OOJ/OOUPS‘, proti kterému lze podat stížnost podle článku 90 [služebního řádu].
7
Dne 15. července 2021 zaslal navrhovatel vedoucí oddělení pro práva a povinnosti PMO sdělení, v němž zpochybnil informace obsažené v e-mailech ze dne 29. června 2021 a požádal PMO, aby mu přiznal odpočet z daně na jeho dceru. Navrhovatel na toto sdělení neobdržel žádnou výslovnou odpověď.
8
Dne 18. srpna 2021 požádal navrhovatel PMO o prodloužení odpočtu z daně na jeho druhou dceru.
9
E-mailem ze dne 27. srpna 2021 pracovnice oddělení pro práva a povinnosti PMO odpověděla navrhovateli, že ‚[ho] s lítostí informuj[e], že na základě bodu 103 rozsudku [XB v. ECB] již nelze vyhovět žádné žádosti o přiznání nebo prodloužení odpočtu v případě, že neexistuje nárok na příspěvek na vyživované dítě podle článku 2 přílohy VII služebního řádu, jelikož byl tento odpočet zrušen‘ (dále jen ‚e-mail ze dne 27. srpna 2021‘). Stejně jako v e-mailech ze dne 29. června 2021 obsahoval tento e-mail pod podpisem pracovnice vyřizující spis poznámku, že daný e-mail byl zaslán pouze pro informaci a nepředstavuje rozhodnutí ‚OOJ/OOUPS‘, proti kterému lze podat stížnost podle článku 90 služebního řádu.
10
Dne 24. listopadu 2021 podal navrhovatel stížnost proti odmítnutí PMO prodloužit odpočet vyplývajícímu z ‚neobdržení odpovědi‘ na jeho žádost o prodloužení odpočtu z daně na obě dcery (dále jen ‚stížnost‘).
11
Dne 25. března 2022 ředitel oddělení pro finanční, právní a partnerské záležitosti při Generálním ředitelství Komise pro lidské zdroje a bezpečnost, jednající jako [OOJ], stížnost navrhovatele zamítl (dále jen ‚rozhodnutí o zamítnutí stížnosti‘).“
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
9
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 24. června 2022 podal navrhovatel žalobu znějící zaprvé na zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, zadruhé na uložení povinnosti Komisi, aby mu „se zpětnou účinností k 1. srpnu 2021 a po dobu, po kterou jsou splněny podmínky“, přiznala nárok na odpočet z daně, a zatřetí na uložení povinnosti Komisi, aby zaplatila úroky z nezaplacených částek.
10
Pokud jde o návrhová žádání směřující ke zrušení, Tribunál v bodě 24 napadeného rozsudku uvedl, že v projednávaném případě se stížnost navrhovatele týkala „neobdržení odpovědi“ Komise na jeho žádosti o přiznání nebo prodloužení odpočtu z daně. Kromě toho podle Tribunálu rozhodnutí o zamítnutí stížnosti přesně neurčovalo datum, ke kterému byla přijata rozhodnutí o zamítnutí přiznání tohoto odpočtu, a neuvádělo, zda byla tato rozhodnutí přijata výslovně v e-mailech ze dne 29. června 2021 a v e-mailu ze dne 27. srpna 2021, nebo implicitně. Za těchto podmínek Tribunál za účelem vymezení předmětu těchto návrhových žádání zaprvé v bodech 25 až 39 tohoto rozsudku identifikoval počáteční akt nepříznivě zasahující do právního postavení, proti němuž musí být uvedená návrhová žádání v rozsahu, v němž se týkala rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, případně považována za směřující.
11
V tomto ohledu Tribunál nejprve v bodě 35 uvedeného rozsudku konstatoval, že za okolností projednávané věci nelze e-maily ze dne 29. června 2021 a e-mail ze dne 27. srpna 2021 považovat za konečná rozhodnutí OOJ, kterými tento orgán odmítl přiznat navrhovateli odpočet z daně. Podle Tribunálu tedy nepředstavovaly počáteční akty, které by se navrhovatele nepříznivě dotýkaly.
12
Tribunál dále v bodě 37 téhož rozsudku uvedl, že jelikož OOJ neodpověděl ve lhůtě čtyř měsíců na žádosti navrhovatele obsažené v jeho e-mailech ze dne 28. června a 18. srpna 2021, je třeba shledat, že dne 28. října a 18. prosince 2021 došlo k implicitnímu zamítnutí těchto žádostí (dále jen „implicitní zamítavá rozhodnutí“). Tribunál tak v bodě 39 napadeného rozsudku učinil závěr, že implicitní zamítavá rozhodnutí představují počáteční akty, které se navrhovatele nepříznivě dotýkají.
13
Tribunál konečně v bodě 40 tohoto rozsudku konstatoval, že rozhodnutí o zamítnutí stížnosti pouze potvrzuje implicitní zamítavá rozhodnutí a neobsahuje žádný přezkum situace navrhovatele na základě nových právních nebo skutkových okolností.
14
Tribunál z toho v bodě 41 uvedeného rozsudku vyvodil závěr, že za těchto podmínek měl návrh na zrušení, i když formálně směřoval pouze proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, za následek, že mu byla předložena implicitní zamítavá rozhodnutí, jejichž legalita musela být zkoumána s přihlédnutím k odůvodnění obsaženému v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti.
15
Zadruhé Tribunál v bodech 42 až 45 téhož rozsudku rozhodl o dodržení lhůt v postupu před zahájením soudního řízení v projednávané věci.
16
V tomto ohledu uvedl, že tříměsíční lhůta pro podání stížnosti proti prvnímu implicitnímu zamítavému rozhodnutí, které bylo přijato dne 28. října 2021, uplynula v souladu s čl. 90 odst. 2 služebního řádu dne 28. ledna 2022. Vzhledem k tomu, že navrhovatel podal stížnost proti „zamítavým rozhodnutím“ Komise dne 24. listopadu 2021, byla lhůta pro podání stížnosti stanovená v tomto ustanovení, pokud jde o toto první rozhodnutí, dodržena.
17
Podle Tribunálu naproti tomu navrhovatel podal stížnost proti druhému implicitnímu zamítavému rozhodnutí před datem, kdy bylo toto rozhodnutí přijato, tj. 18. prosince 2021. Kromě toho konstatoval, že po tomto datu navrhovatel nepodal stížnost proti tomuto implicitnímu rozhodnutí, na kterou by OOJ odpověděl v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti. Tribunál tudíž dospěl k závěru, že postup před zahájením soudního řízení týkající se uvedeného implicitního rozhodnutí neproběhl řádně.
18
Tribunál z toho v bodě 45 napadeného rozsudku vyvodil závěr, že návrh na zrušení musí být prohlášen za nepřípustný v rozsahu, v němž se v podstatě týká implicitního zamítavého rozhodnutí ze dne 18. prosince 2021.
19
Zatřetí Tribunál v bodech 46 až 96 uvedeného rozsudku zkoumal opodstatněnost dvou žalobních důvodů vznesených navrhovatelem, z nichž první vycházel z neexistence výslovného rozhodnutí, kterým by jej informoval o jeho právu podat stížnost, a porušení povinnosti uvést odůvodnění, a druhý z porušení jeho nároku na odměnu stanoveného v článku 62 služebního řádu. Tyto dva žalobní důvody Tribunál zčásti odmítl jako nepřípustné a zčásti zamítl jako neopodstatněné.
20
Konečně Tribunál v bodech 97 až 105 uvedeného rozsudku zamítl druhý a třetí bod návrhových žádání, které mu byly předloženy a jejichž cílem bylo v podstatě uložit Komisi povinnost přiznat navrhovateli odpočet z daně a uložit jí povinnost zaplatit úroky z nezaplacených částek.
21
Tribunál tedy napadeným rozsudkem žalobu v plném rozsahu zamítl.
Návrhová žádání účastníků řízení
22
Navrhovatel navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek,
–
zrušil rozhodnutí o zamítnutí stížnosti,
–
uložil Komisi povinnost uplatnit se zpětnou účinností, tj. od 1. srpna 2021, a po dobu, po kterou jsou splněny podmínky, odpočet z daně podle čl. 3 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 260/68, jak je stanoven v závěrech vedoucích administrativy č. 222/04 [SEC(2004) 411] ze dne 7. dubna 2004 (dále jen „závěry vedoucích administrativy č. 222/04“),
–
navýšil dlužné částky o úroky v souladu s finančním nařízením ve znění použitelném ke dni, kdy navrhovatel podal žádost o odpočet z daně, a
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
23
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
kasační opravný prostředek zamítl a
–
uložil navrhovateli náhradu všech nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
24
Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatel uplatňuje tři důvody, z nichž první vychází z porušení pojmu „opatření, které se [osoby] nepříznivě dotýká“ ve smyslu článku 90 služebního řádu, druhý z porušení povinnosti uvést odůvodnění a práva být vyslechnut zaručených v čl. 41 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a třetí z porušení článku 3 nařízení č. 260/68 ve spojení s článkem 2 přílohy VII služebního řádu, jakož i z nezohlednění závaznosti interních aktů Komise.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
25
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Tribunál v bodech 44 a 45 napadeného rozsudku neprávem rozhodl, že jeho návrh na zrušení je nepřípustný v rozsahu, v němž se týká jeho druhé dcery. Má za to, že výslovné odmítnutí PMO v e-mailu ze dne 27. srpna 2021 vyhovět jakékoli žádosti o odpočet z daně v situacích srovnatelných s jeho situací představuje rozhodnutí, které se ho nepříznivě dotýká. Po tomto e-mailu, kterým mu byl de facto odmítnut tento odpočet, který mu byl až do té doby poskytován na výživu jeho dvou dětí, neměl tedy navrhovatel žádný důvod očekávat konkludentní zamítnutí ze strany OOJ. Dále má za to, že uvedený e-mail měl být chápán v tom smyslu, že od OOJ neobdržel ani kladné rozhodnutí o své žádosti o přiznání uvedeného odpočtu.
26
Navrhovatel tedy tvrdí, že nebyl povinen čekat na uplynutí lhůty čtyř měsíců stanovené v čl. 90 odst. 1 služebního řádu, po jejímž uplynutí je neposkytnutí odpovědi administrativou považováno za implicitní zamítavé rozhodnutí. Doručením e-mailu ze dne 27. srpna 2021 totiž začala běžet tříměsíční lhůta pro podání stížnosti podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Podáním stížnosti dne 24. listopadu 2021 tedy navrhovatel dodržel lhůty v postupu před zahájením soudního řízení.
27
Podle Komise navrhovatel nezpochybňuje body 33, 37 a 39 napadeného rozsudku, které se týkají určení aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení v projednávané věci. Vzhledem k tomu, že toto určení představuje zásadní otázku, která předchází otázce, zda postup před zahájením soudního řízení proběhl řádně, musí být první důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako irelevantní. V každém případě má Komise za to, že argumentace navrhovatele není opodstatněná.
Závěry Soudního dvora
28
Úvodem je třeba uvést, že i když navrhovatel svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku zpochybňuje body 44 a 45 napadeného rozsudku, v nichž byl jeho návrh na zrušení rozhodnutí o zamítnutí prodloužit odpočet z daně, který mu byl poskytován na jeho druhou dceru, prohlášen za nepřípustný, toto prohlášení bylo založeno na závěrech Tribunálu uvedených v bodech 33 až 39 zmíněného rozsudku, podle nichž e-mail ze dne 27. srpna 2021 nepředstavuje rozhodnutí OOJ, kterým byl navrhovateli odepřen odpočet z daně, takže počátečním aktem, který se ho nepříznivě dotýká, je implicitní zamítavé rozhodnutí ze dne 18. prosince 2021. Z argumentů, které navrhovatel uvedl na podporu prvního důvodu kasačního opravného prostředku, jak jsou shrnuty v bodech 25 a 26 tohoto rozsudku, přitom jednoznačně vyplývá, že navrhovatel zpochybňuje výlučně závěry Tribunálu týkající se určení počátečního aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení, na nichž Tribunál založil své konstatování nepřípustnosti.
29
Za těchto podmínek nelze první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako irelevantní. Je tedy třeba analyzovat jeho opodstatněnost.
30
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu se může každá osoba, na kterou se vztahuje služební řád, obrátit na OOJ se stížností na opatření, které se jí nepříznivě dotýká. Článek 91 odst. 1 služebního řádu stanoví, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat ve všech sporech mezi Unií a každou osobou, na kterou se vztahuje tento služební řád, týkajících se zákonnosti opatření, jež se této osoby nepříznivě dotýkají ve smyslu čl. 90 odst. 2. Tato ustanovení se na základě článku 117 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie použijí obdobně na opravné prostředky ostatních zaměstnanců (rozsudek ze dne 12. prosince 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 71 a citovaná judikatura).
31
Jak uvedl Tribunál v bodě 29 napadeného rozsudku, podle judikatury Soudního dvora do právního postavení nepříznivě zasahují ve smyslu uvedeného čl. 90 odst. 2 pouze akty nebo opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení (rozsudek ze dne 12. prosince 2024, DD v. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 72 a citovaná judikatura).
32
Kromě toho Soudní dvůr již rozhodl, že pojem „opatření, které se [osoby] nepříznivě dotýká“ ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu musí být vykládán široce a musí být chápán jako jakýkoli akt, který může přímo zasáhnout do určité právní situace (rozsudek ze dne 12. prosince 2024, DD v. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 74 a citovaná judikatura).
33
Jak připomněl Tribunál v bodě 30 napadeného rozsudku, za účelem určení, zda má určitý akt takové účinky, je třeba vycházet z podstaty tohoto aktu a posoudit uvedené účinky podle takových objektivních kritérií, jako je obsah tohoto aktu, případně s přihlédnutím k souvislostem přijetí tohoto aktu, jakož i pravomocem orgánu, jenž je jeho autorem (rozsudek ze dne 12. prosince 2024, DD v. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, bod 73 a citovaná judikatura).
34
Způsobilost aktu vyvolávat bezprostřední účinky na právní postavení fyzické nebo právnické osoby tak nemůže být posuzována pouze s ohledem na skutečnost, že tento akt má formu e-mailu, jelikož by to vedlo k upřednostnění formy aktu, který je předmětem žaloby, před samotným obsahem uvedeného aktu (rozsudek ze dne 15. prosince 2022, Picard v. Komise, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, bod 97 a citovaná judikatura).
35
V souladu s judikaturou připomenutou v bodě 33 tohoto rozsudku je tedy třeba zkoumat, zda s ohledem na obsah e-mailu ze dne 27. srpna 2021, kontext, do něhož spadal, jakož i pravomoci orgánu, který tento e-mail zaslal, mohl Tribunál v bodech 33 a 35 napadeného rozsudku právem rozhodnout, že tento e-mail nelze kvalifikovat jako „opatření, které se [osoby] nepříznivě dotýká“ ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu.
36
V tomto ohledu je třeba připomenout, jak je uvedeno v bodě 8 napadeného rozsudku, že dne 18. srpna 2021 požádal navrhovatel příslušný útvar PMO o prodloužení odpočtu z daně na svou druhou dceru. V bodě 9 tohoto rozsudku se uvádí, že pracovnice oddělení pro práva a povinnosti PMO e-mailem ze dne 27. srpna 2021 odpověděla navrhovateli, že „[ho] s lítostí informuj[e], že na základě bodu 103 rozsudku [XB v. ECB] již nelze vyhovět žádné žádosti o přiznání nebo prodloužení odpočtu v případě, že neexistuje nárok na příspěvek na vyživované dítě podle článku 2 přílohy VII služebního řádu, jelikož byl tento odpočet zrušen“. Stejně jako v e-mailech ze dne 29. června 2021 obsahoval tento e-mail pod podpisem pracovnice vyřizující spis poznámku, že daný e-mail byl zaslán pouze pro informaci a nepředstavuje rozhodnutí „OOJ/OOUPS“, proti kterému lze podat stížnost podle článku 90 služebního řádu.
37
Ačkoli e-mail ze dne 27. srpna 2021 naznačuje, že příslušný útvar PMO mu hodlal přiznat čistě informativní povahu, obsahuje rovněž údaje, které mohou navrhovatele vést k domněnce, že nemá nárok na odpočet z daně. Jak totiž vyplývá z předchozího bodu tohoto rozsudku, pracovnice oddělení pro práva a povinnosti PMO v něm v podstatě uvedla, že v souladu s rozsudkem XB v. ECB již nelze vyhovět žádné žádosti o přiznání nebo prodloužení odpočtu v případě, že neexistuje nárok na příspěvek na vyživované dítě. Kromě toho, pokud jde o kontext, v němž byl tento e-mail zaslán navrhovateli, je třeba zdůraznit, že uvedený e-mail opakuje stanovisko, které administrativa vyjádřila v tomtéž smyslu v e-mailech ze dne 29. června 2021 v odpověď na žádost navrhovatele týkající se jeho nároku na odpočet z daně na nezaopatřené dítě v souvislosti s jeho první dcerou.
38
Vzhledem k tomu, že v e-mailu ze dne 27. srpna 2021 bylo uvedeno, že již nelze vyhovět „žádné žádosti“ týkající se zejména prodloužení odpočtu, zamítnutí takových žádostí ze strany PMO tedy nutně zahrnovalo i zamítnutí žádosti navrhovatele. Tento e-mail tudíž navrhovateli neposkytl pouhou informaci, ale sděloval mu, že na základě bodu 103 rozsudku XB v. ECB není možné mu prodloužení odpočtu z daně přiznat.
39
Jak uvedl Tribunál v bodě 32 napadeného rozsudku, z bodů 100 až 105 rozsudku ze dne 15. prosince 2022, Picard v. Komise (C‑366/21 P, EU:C:2022:984), vyplývá, že informace v takových e-mailech PMO, jako je e-mail ze dne 27. srpna 2021, že odpověď poskytnutá PMO představuje pouhou informaci, a nikoli rozhodnutí OOJ/OOUPS, proti kterému lze podat stížnost podle článku 90 služebního řádu, nebrání tomu, aby tyto e-maily byly kvalifikovány jako „opatření, které se [osoby] nepříznivě dotýkají“.
40
Z výše uvedených úvah vyplývá, že jelikož se odpověď obsažená v e-mailu ze dne 27. srpna 2021 může přímo a bezprostředně dotknout zájmů navrhovatele tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení, pokud jde o určení výše daně dlužné z jeho měsíční odměny, měla být tato odpověď Tribunálem kvalifikována jako „opatření, které se [osoby] nepříznivě dotýká“ ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu.
41
Z toho rovněž vyplývá, že tříměsíční lhůta, kterou měl navrhovatel k dispozici pro podání stížnosti v souladu s čl. 90 odst. 2 služebního řádu, začala běžet ode dne doručení rozhodnutí obsaženého v e-mailu ze dne 27. srpna 2021, kterým PMO zamítl prodloužení odpočtu z daně, o které navrhovatel požádal na svou druhou dceru. Podáním stížnosti dne 24. listopadu 2021 tudíž navrhovatel dodržel tříměsíční lhůtu stanovenou v tomto čl. 90 odst. 2.
42
Z toho vyplývá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 33, 35, 37 a 39 napadeného rozsudku v podstatě rozhodl, že e-mail ze dne 27. srpna 2021 nepředstavuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení a že implicitní zamítavé rozhodnutí ze dne 18. prosince 2021 představuje počáteční akt, který se navrhovatele nepříznivě dotýká, z čehož v bodě 45 tohoto rozsudku neprávem vyvodil, že návrh na zrušení je nepřípustný v rozsahu, v němž se týká tohoto implicitního rozhodnutí.
43
Prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku je tedy třeba vyhovět.
44
Nesprávné právní posouzení, kterého se Tribunál dopustil, uvedené v bodě 42 tohoto rozsudku, se týká předmětu a přípustnosti návrhových žádání znějících na zrušení, které podle Tribunálu navrhovatel podal proti implicitnímu zamítavému rozhodnutí ze dne 18. prosince 2021.
45
Druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku se však týkají zamítnutí žaloby podané tímto navrhovatelem u Tribunálu z meritorního hlediska, jelikož tato žaloba byla považována za žalobu podanou proti implicitnímu zamítavému rozhodnutí ze dne 28. října 2021. Tyto důvody je tedy třeba zkoumat.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
46
Druhý důvod kasačního opravného prostředku se skládá ze dvou částí.
K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
– Argumentace účastníků řízení
47
V první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, která směřuje proti bodu 50 napadeného rozsudku, navrhovatel tvrdí, že Tribunál nezohlednil povinnost administrativy odůvodnit svá rozhodnutí podle čl. 41 odst. 2 písm. c) Listiny.
48
Podle navrhovatele z ustanovení článku 90 služebního řádu ve spojení s článkem 41 Listiny vyplývá, že Komise měla povinnost přijmout vůči němu rozhodnutí. Podle něj nečinnost administrativy představuje porušení zásady řádné správy, které se může dovolávat.
49
Podle Komise musí být tato první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnuta jako neopodstatněná.
– Závěry Soudního dvora
50
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury nemohou v rámci kasačního opravného prostředku výtky namířené proti odůvodnění rozsudku Tribunálu uvedenému jen pro úplnost vést ke zrušení tohoto rozsudku, a musí být tedy zamítnuty jako irelevantní (rozsudek ze dne 22. června 2023, DI v. ECB, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, bod 47 a citovaná judikatura).
51
Kritizované odůvodnění napadeného rozsudku uvedené v bodě 50 tohoto rozsudku je přitom uvedeno jen pro úplnost. Argumenty navrhovatele vycházející z toho, že Komise nepřijala výslovné zamítavé rozhodnutí, kterým by jej informovala o jeho právu podat stížnost, byly totiž v bodě 49 napadeného rozsudku odmítnuty jako irelevantní před tím, než Tribunál odmítl tyto argumenty jen pro úplnost, zejména v tomto bodě 50, jako „v každém případě“ neopodstatněné.
52
První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku tudíž musí být zamítnuta jako irelevantní.
Ke druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
– Argumentace účastníků řízení
53
V rámci druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Komise porušila jeho právo být vyslechnut zakotvené v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny, jelikož tento orgán i ve fázi řízení o stížnosti zcela ponechal bez povšimnutí sdělení zmíněné v bodě 7 napadeného rozsudku, které zaslal dne 15. července 2021 vedoucí oddělení pro práva a povinnosti PMO a na které neobdržel žádnou odpověď.
54
Podle Komise musí být tato druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku odmítnuta jako nepřípustná a v každém případě zamítnuta jako neopodstatněná.
– Závěry Soudního dvora
55
Je třeba připomenout, že argumenty kasačního opravného prostředku, které napadají rozhodnutí, jehož zrušení bylo navrhováno v řízení před Tribunálem, a nikoliv rozsudek Tribunálu vydaný na základě tohoto návrhu, nejsou přípustné (rozsudek ze dne 27. dubna 2023, PL v. Komise, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, bod 108 a citovaná judikatura).
56
Svou argumentací rozvinutou na podporu druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku přitom navrhovatel namísto toho, aby kritizoval odůvodnění napadeného rozsudku, vytýká Komisi, že porušila jeho právo být vyslechnut zakotvené v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny, přičemž se opírá o sdělení zmíněné v bodě 7 uvedeného rozsudku.
57
V souladu s judikaturou uvedenou v bodě 55 tohoto rozsudku musí být tudíž tato druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku odmítnuta jako nepřípustná.
58
V důsledku toho je třeba druhý důvod kasačního opravného prostředku zčásti zamítnout jako irelevantní a zčásti odmítnout jako nepřípustný.
K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
59
Třetí důvod kasačního opravného prostředku se dělí na čtyři části.
K první až třetí části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
– Argumentace účastníků řízení
60
V první až třetí části třetího důvodu kasačního opravného prostředku, které je třeba zkoumat společně, navrhovatel zaprvé tvrdí, že Tribunál tím, že v bodě 93 napadeného rozsudku učinil závěr, že odpočet z daně stanovený v čl. 3 odst. 4 nařízení č. 260/68 doplňuje příspěvek na vyživované dítě a že nárok na tento odpočet může založit pouze skutečné vyplacení tohoto příspěvku unijními orgány, nesprávně vyložil tento článek 3 a nesprávně posoudil skutečnou právní povahu uvedeného odpočtu. Podle navrhovatele neexistuje souvislost mezi přiznáním odpočtu z daně a nárokem na příspěvek na vyživované dítě.
61
Navrhovatel tvrdí, že ze znění článku 3 nařízení č. 260/68 a z historického kontextu, do něhož je tento článek zasazen, vyplývá, že odpočet z daně nesmí být přiznán navíc k příspěvku na vyživované dítě, ale jako doplněk k odpočtu na výdaje určené na reprezentaci stanovenému v čl. 3 odst. 4 prvním pododstavci tohoto nařízení, takže přiznání tohoto odpočtu není podmíněno pobíráním příspěvku na vyživované dítě.
62
Podle navrhovatele vyplývají nesprávné závěry Tribunálu týkající se výkladu čl. 3 odst. 4 nařízení č. 260/68 zejména z použití jeho judikatury, zejména z rozsudku XB v. ECB uvedeného v bodech 81 a 82 napadeného rozsudku, který je sám o sobě z právního hlediska nesprávný.
63
Zadruhé navrhovatel považuje za nesprávné závěry Tribunálu uvedené v bodech 74 a 93 napadeného rozsudku, podle nichž musí být splněna všechna kritéria stanovená v článku 2 přílohy VII služebního řádu, včetně kritéria týkajícího se věkové hranice dotyčného dítěte stanovené v odstavci 3 tohoto článku 2, aby mohlo být dítě uznáno za vyživované dítě a vznikl nárok na uplatnění odpočtu z daně.
64
V tomto ohledu navrhovatel uvádí, že z rozsudku ze dne 14. prosince 1990, Brems v. Rada (T‑75/89, EU:T:1990:88), uvedeného v tomto bodě 74 vyplývá, že definice pojmu „vyživované dítě“ musí být posuzována výlučně s ohledem na čl. 2 odst. 2 přílohy VII služebního řádu. Tento výklad je podpořen závěry vedoucích administrativy č. 222/04, které odkazují pouze na tento odstavec 2, a nikoliv na ostatní ustanovení článku 2 přílohy VII služebního řádu.
65
Z toho rovněž vyplývá, že závěr Tribunálu uvedený v bodě 77 napadeného rozsudku, podle kterého měl navrhovatel poukazovat na to, že jeho dcery mají být podle čl. 2 odst. 4 přílohy VII služebního řádu považovány za vyživované děti na základě zvláštního rozhodnutí OOJ, je z právního hlediska nesprávné. Takový závěr je v rozporu se zjednodušením administrativy, o které se usilovalo přijetím závěrů vedoucích administrativy č. 222/04.
66
Kromě toho předně z dřívější praxe Komise uplatňované přibližně šedesát let vyplývá, že vzhledem k podmínkám stanoveným v těchto závěrech vedoucích administrativy nebylo nutné, aby navrhovatel podal žádost na základě tohoto čl. 2 odst. 4 přílohy VII služebního řádu. Dále sama Komise informovala navrhovatele, že již nemá nárok na příspěvek na vyživované dítě ve prospěch svých dvou dětí, ale že má nárok na odpočet z daně, pokud o to požádá. Tribunál měl tedy v každém případě přiznat navrhovateli nárok na tento odpočet na základě zvyklostí a zásady ochrany legitimního očekávání.
67
A konečně zatřetí má navrhovatel za to, že Tribunál v bodě 100 napadeného rozsudku nesprávně posoudil skutečnou právní povahu odpočtu z daně. Navrhovatel tedy nepožádal o to, aby mu „byly i nadále poskytovány odpočty z daně“, ani, na rozdíl od toho, co je uvedeno v tomto bodě 100, o „vrácení částek, které podle něj měly být odečteny od základu daně z jeho odměny“.
68
V tomto ohledu navrhovatel poznamenává, že odpočet z daně se nevyplácí, ale vede ke snížení zdanitelného příjmu. Teprve v druhé fázi snižuje výši daně v závislosti na použitelné sazbě daně. Navrhovatel tedy požádal o vrácení daně na základě nového výpočtu dlužné daně provedeného po odečtení použitelných odpočtů.
69
Kromě toho navrhovatel tvrdí, že jakmile by přestal pobírat odměnu, například po své smrti, přestal by také platit daně, a tudíž by neměl nárok na odpočty z daně. Na rozdíl od toho, co je uvedeno v bodech 72 a 73 napadeného rozsudku, tedy nehrozí žádné riziko, že by děti navrhovatele po jeho smrti představovaly zátěž pro rozpočet Unie. Úvahy Tribunálu obsažené v těchto bodech 72 a 73 jsou tedy zcela irelevantní.
70
Konečně navrhovatel poukazuje na to, že nežádá o žádný příspěvek na vyživované dítě, jelikož je nesporné, že na něj nemá nárok. Kromě toho by výživu svých dětí hradil výhradně z vlastních prostředků, nikoli z rozpočtu Unie Není však myslitelné, aby namísto orgánů veřejné moci hradil prostřednictvím svých již zdaněných příjmů takové dávky, jako je například příspěvek na bydlení, příspěvek na vytápění, sociální podpora nebo podpora na vzdělávání, které by měly být běžně financovány z daňových příjmů, aniž by za to měl nárok na odpočet z daně.
71
Komise má za to, že první až třetí část třetího důvodu kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout jako neopodstatněné.
– Závěry Soudního dvora
72
Je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 260/68 je daň ve prospěch Unie splatná měsíčně z platů, mezd a služebních požitků všeho druhu vyplácených Unií každému poplatníku.
73
Článek 3 odst. 3 tohoto nařízení vyjmenovává rodinné nebo sociální dávky a příspěvky, které se odečítají od základu daně. Mezi tyto dávky a příspěvky patří příspěvek na vyživované dítě. Jak uvedl Tribunál v bodě 67 napadeného rozsudku, ze znění tohoto čl. 3 odst. 3 tedy vyplývá, že pro výpočet výše daně dlužné takovým úředníkem, jako je navrhovatel, z jeho měsíční odměny je třeba od základu daně odečíst zejména tento příspěvek.
74
Kromě toho podle čl. 3 odst. 4 prvního pododstavce uvedeného nařízení se odpočte z částky vypočtené podle předchozích ustanovení článku 3 téhož nařízení 10 % určených na reprezentaci a osobní vydání.
75
Konečně podle čl. 3 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 260/68 „se na každé nezaopatřené dítě v péči poplatníka a za každou osobu, která se ve smyslu čl. 2 odst. 4 přílohy VII služebního řádu […] nachází v postavení nezaopatřeného dítěte, odpočte dodatečně částka odpovídající dvojnásobku příspěvku na nezaopatřené dítě“.
76
Ze znění tohoto čl. 3 odst. 4 druhého pododstavce vyplývá, jak uvedl Tribunál v bodě 69 napadeného rozsudku, že k tomu, aby poplatník mohl mít nárok na dodatečný odpočet z daně stanovený tímto ustanovením, musí mít jedno nebo více vyživovaných dětí nebo jednu nebo více osob považovaných za vyživované dítě ve smyslu čl. 2 odst. 4 přílohy VII služebního řádu.
77
Naproti tomu, jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodě 26 svého stanoviska, čl. 3 odst. 4 druhý pododstavec nařízení č. 260/68 nepodmiňuje nárok na odpočet z daně tím, že příspěvek na vyživované dítě je dotyčné osobě skutečně vyplácen na základě čl. 2 odst. 3 této přílohy, na rozdíl od toho, co rozhodl Tribunál v bodech 81 a 93 napadeného rozsudku.
78
Nicméně, i když přiznání odpočtu z daně nezávisí na skutečném vyplácení příspěvku na vyživované dítě, nelze, jak tvrdí navrhovatel, mít za to, že mezi tímto odpočtem a tímto příspěvkem neexistuje žádná souvislost.
79
Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že jak odpočet z daně, tak příspěvek na vyživované dítě plní sociální cíl a jejich vyplácení je odůvodněno výdaji vyplývajícími z aktuální a určité potřeby související s existencí dítěte a skutečnou péčí o něj (viz rozsudky ze dne 28. listopadu 1991, Schwedler v. Parlament, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, body 18 a 26; ze dne 7. května 1992, Rada v. Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, bod 9 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 30. listopadu 2023, MG v. EIB, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, bod 47).
80
Dále, jak bylo uvedeno v bodě 76 tohoto rozsudku, nárok na odpočet z daně a nárok na příspěvek na vyživované dítě závisí na existenci „vyživovaného dítěte“ nebo osoby postavené na roveň takovému dítěti, jak jsou definovány v článku 2 přílohy VII služebního řádu.
81
Pokud jde o pojem „vyživované dítě“, čl. 2 odst. 2 této přílohy stanoví, že „ ‚vyživovaným dítětem‘ se rozumí manželské, nemanželské dítě nebo osvojené dítě úředníka, nebo jeho manžela/manželky, o které úředník skutečně pečuje“.
82
Jak v podstatě uvedl Tribunál v bodě 71 napadeného rozsudku, i když toto ustanovení neuvádí žádnou věkovou hranici pro definici pojmu „vyživované dítě“, ze znění všech ustanovení článku 2 uvedené přílohy ve vzájemném spojení vyplývá, že tento pojem nelze chápat pouze ve smyslu odstavce 2 tohoto článku 2, ale v širším smyslu.
83
V této souvislosti je třeba připomenout, že podle čl. 2 odst. 1 přílohy VII služebního řádu „[ú]ředník, který má jedno nebo více vyživovaných dětí, pobírá v souladu s odstavci 2 a 3měsíční příspěvek ve výši […] na každé vyživované dítě“. Z tohoto znění vyplývá, že pouze osoby, které splňují podmínky stanovené v těchto dvou odstavcích, mohou být pro účely použití tohoto článku 2 považovány za „vyživované děti“.
84
Tento výklad je podpořen článkem 2 odst. 6 této přílohy, který výslovně odkazuje na „vyživované dítě ve smyslu tohoto článku“, a odstavcem 7 uvedeného článku 2, který odkazuje na „vyživované dítě ve smyslu odstavců 2 a 3“.
85
Mimoto čl. 2 odst. 4 přílohy VII stanoví, že výjimečně může být „jakákoli osoba, kterou má úředník ze zákona povinnost vyživovat a tato povinnost je spojena se značnými výdaji“, považována za vyživované dítě. Soudní dvůr již rozhodl, že cílem tohoto ustanovení je právě zajistit, aby osoba, která nesplňuje podmínky stanovené v odstavci 3 tohoto článku, jelikož není nezletilým dítětem úředníka ani jeho zletilým dítětem, které studuje nebo se odborně vzdělává, mohla být postavena na roveň vyživovanému dítěti v případě, že úředník musí zajistit skutečnou péči o tuto osobu. Soudní dvůr zejména upřesnil, že výjimečná povaha tohoto postavení na roveň neznamená, že dítě úředníka je nutně vyloučeno z působnosti čl. 2 odst. 4 této přílohy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. května 1992, Rada v. Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, body 7 a 10). Judikatura vycházející z tohoto rozsudku přitom brání tomu, aby každé dítě, o které úředník pečuje, mohlo být považováno za vyživované dítě bez ohledu na podmínky stanovené v čl. 2 odst. 3 uvedené přílohy.
86
Kromě toho je třeba poukázat na to, že další ustanovení služebního řádu, a sice zejména jeho článek 72 týkající se pojištění pro případ nemoci nebo jeho článek 80 týkající se sirotčího důchodu, odkazují, pokud jde o definici pojmu „vyživované dítě“, na celý článek 2 přílohy VII uvedeného služebního řádu, a nikoli pouze na jeho odstavec 2. Zejména z důvodů soudržnosti právní úpravy služebního řádu je tedy třeba pro účely definice tohoto pojmu vycházet ze všech ustanovení uvedeného článku 2.
87
Soudní dvůr tak již v podstatě rozhodl, že pojem „vyživované dítě“ musí být vykládán s přihlédnutím k článku 2 přílohy VII služebního řádu jako celku (rozsudek ze dne 20. listopadu 1980, Gerin v. Komise, 806/79, EU:C:1980:264, bod 15).
88
Z výše uvedeného vyplývá, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 74, 75 a 93 napadeného rozsudku v podstatě rozhodl, že pojem „vyživované dítě“ ve smyslu článku 2 přílohy VII služebního řádu musí být vykládán s přihlédnutím k věkovým hranicím stanoveným v odstavci 3 tohoto článku 2.
89
Vzhledem k tomu, že nárok na odpočet z daně závisí na existenci „vyživovaného dítěte“ ve smyslu článku 2 přílohy VII služebního řádu, jak bylo uvedeno v bodě 80 tohoto rozsudku, je třeba učinit závěr, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 80 napadeného rozsudku rozhodl, že se čl. 3 odst. 4 nařízení č. 260/68 použije pouze v situacích, kdy dotyčná osoba splňuje rovněž podmínky zakládající nárok na příspěvek na vyživované dítě podle tohoto článku 2.
90
Výše uvedený závěr vyplývá ze samotného znění čl. 3 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 260/68 a článku 2 přílohy VII služebního řádu, jak je vykládá Soudní dvůr. Tento závěr nemůže být vyvrácen argumenty navrhovatele vycházejícími z judikatury Tribunálu a ze závěrů vedoucích administrativy č. 222/04 shrnutých v bodech 64 a 65 tohoto rozsudku, ani jeho argumenty založenými na tvrzené právní povaze odpočtu z daně, uvedenými v bodech 67 až 70 tohoto rozsudku.
91
Pokud jde o argument navrhovatele uvedený v bodě 66 tohoto rozsudku, podle kterého mu měl Tribunál v každém případě přiznat nárok na odpočet z daně na základě zvyklostí a zásady ochrany legitimního očekávání, je třeba připomenout, že v souladu s článkem 58 statutu Soudního dvora Evropské unie musí být důvody kasačního opravného prostředku založeny na argumentech vycházejících z řízení před Tribunálem. Mimoto podle čl. 170 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora nesmí kasační opravný prostředek měnit předmět sporu před Tribunálem. V řízení o kasačním opravném prostředku je pravomoc Soudního dvora omezena na posouzení zvoleného právního řešení důvodů a argumentů projednávaných před soudem prvního stupně (rozsudek ze dne 19. září 2024, Coppo Gavazzi a další v. Parlament, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, bod 149, jakož i citovaná judikatura).
92
Vzhledem k tomu, že navrhovatel neuplatnil argument připomenutý v předchozím bodě tohoto rozsudku před Tribunálem, je třeba jej odmítnout jako nepřípustný.
93
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba první až třetí část třetího důvodu kasačního opravného prostředku zčásti odmítnout jako nepřípustné a zčásti zamítnout jako neopodstatněné.
Ke čtvrté části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
– Argumentace účastníků řízení
94
Ve čtvrté části třetího důvodu kasačního opravného prostředku má navrhovatel za to, že Tribunál v bodě 94 napadeného rozsudku neprávem rozhodl, že se v projednávaném případě nepoužijí závěry vedoucích administrativy č. 222/04, na jejichž základě měl mít nárok na odpočet z daně.
95
Podle navrhovatele interní směrnice Komise č. 36‑2004 ze dne 24. května 2004 (dále jen „interní směrnice“), kterou se provádějí závěry vedoucích administrativy č. 222/04, není interním rozhodnutím obecné povahy přijatým na základě služebního řádu, ale rozhodnutím přijatým na základě článku 10 nařízení č. 260/68 za účelem zajištění jednotného uplatňování tohoto nařízení.
96
Mimoto navrhovatel tvrdí, že tyto závěry vedoucích administrativy představují lex specialis, takže podmínky, které stanoví, zejména podmínka týkající se věkové hranice pro vyživované děti, jsou použitelné.
97
Podle Komise musí být čtvrtá část třetího důvodu kasačního opravného prostředku zamítnuta jako neopodstatněná.
– Závěry Soudního dvora
98
Je třeba poznamenat, jak konstatoval Tribunál v bodě 90 napadeného rozsudku, že interní směrnice provádí závěry vedoucích administrativy č. 222/04. Tyto závěry stanoví, že pro vyživované děti starší 26 let se odpočet z daně podle čl. 3 odst. 4 nařízení č. 260/68 přiznává pouze v případě, že dítě zahájilo studium v běžném věku pro jeho zahájení před dovršením věku 26 let a v tomto studiu pravidelně pokračuje. Rovněž se v nich stanoví, že odpočet z daně v každém případě zaniká dnem, kdy dítě obdrží příjem převyšující 40 % platu úředníka v první platové třídě prvním platovém stupni nebo kdy dítě dovrší věk 30 let.
99
Podle judikatury Soudního dvora musí být interní akty přijaté unijním orgánem, jako je interní směrnice Komise, považovány za orientační pravidlo chování, které si administrativa sama stanoví a nemůže se od něj odchýlit bez uvedení důvodů (viz rozsudek ze dne 1. prosince 1983, Blomefield v. Komise, 190/82, EU:C:1983:358, bod 20 a citovaná judikatura).
100
Takové interní akty se však v žádném případě nemohou odchýlit od takových závazných a hierarchicky nadřazených aktů, jako jsou v projednávané věci ustanovení služebního řádu nebo nařízení č. 260/68 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. prosince 1983, Blomefield v. Komise, 190/82, EU:C:1983:358, bod 21).
101
Z toho vyplývá, že Tribunál v bodě 92 napadeného rozsudku právem připomněl, že interní směrnice přijatá orgánem Unie je normou nižší právní síly než služební řád a obecněji nařízení, a poté rozhodl, že taková interní směrnice nemůže právně stanovit pravidla, která se odchylují od ustanovení služebního řádu nebo nařízení.
102
Z úvah týkajících se první až třetí části třetího důvodu kasačního opravného prostředku přitom vyplývá, že aniž je dotčeno výjimečné postavení na roveň vyživovaným dětem podle čl. 2 odst. 4 přílohy VII služebního řádu, odpočet z daně podle čl. 3 odst. 4 nařízení č. 260/68 se nemůže uplatnit na děti úředníka, které jsou starší 26 let, jelikož tyto děti překračují věkovou hranici stanovenou v čl. 2 odst. 3 této přílohy, po jejímž překročení již nelze osobu považovat za „vyživované dítě“ ve smyslu tohoto článku 2.
103
Z výše uvedeného vyplývá, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 94 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že interní směrnici nelze v projednávané věci použít, jelikož takové použití by bylo v rozporu s čl. 3 odst. 4 nařízení č. 260/68 ve spojení s článkem 2 přílohy VII služebního řádu, přičemž je třeba upřesnit, že výjimečné postavení na roveň vyživovaným dětem stanovené v odstavci 4 tohoto článku 2 není v projednávané věci dotčeno.
104
Pokud jde o argument uvedený v bodě 95 tohoto rozsudku, je třeba podotknout, podobně jako to učinila generální advokátka v bodě 55 svého stanoviska, že spis, který má Soudní dvůr k dispozici, neumožňuje určit právní základ, na kterém Komise přijala interní směrnici. Bez ohledu na to, na jakém základě tento orgán tuto interní směrnici přijal, však v souladu s judikaturou uvedenou v bodě 100 tohoto rozsudku takový interní akt nelze v žádném případě použít, pokud je v rozporu se závazným a hierarchicky nadřazeným unijním aktem.
105
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba čtvrtou část třetího důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněnou.
106
Třetí důvod kasačního opravného prostředku je tedy třeba zčásti odmítnout jako nepřípustný a zčásti zamítnout jako neopodstatněný.
107
Jak vyplývá z bodu 42 tohoto rozsudku, Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 45 napadeného rozsudku učinil závěr, že návrh navrhovatele na zrušení je nepřípustný v rozsahu, v němž se týká implicitního zamítavého rozhodnutí ze dne 18. prosince 2021. Z toho vyplývá, že napadený rozsudek musí být v tomto rozsahu zrušen. Vzhledem k tomu, že druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnuty, musí být kasační opravný prostředek ve zbývající části zamítnut.
K žalobě podané k Tribunálu
108
Článek 61 první pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie stanoví, že je-li opravný prostředek opodstatněný, zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu. Soudní dvůr může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.
109
Vzhledem k částečnému zrušení napadeného rozsudku, zůstává v projednávané věci žaloba podaná u Tribunálu zachována pouze v rozsahu, v němž směřuje ke zrušení rozhodnutí o zamítnutí žádosti o přiznání odpočtu z daně, kterou navrhovatel podal dne 18. srpna 2021.
110
Před Tribunálem vznesl navrhovatel dva žalobní důvody.
111
První žalobní důvod vychází z neexistence výslovného rozhodnutí, kterým by byl informován o svém právu podat stížnost a z nedostatku odůvodnění. Podle navrhovatele tak „rozhodnutí“ obsažená v e-mailech ze dne 29. června 2021 a v e-mailu ze dne 27. srpna 2021 měla být doplněna informací o jeho právu podat stížnost a měla být odůvodněna. Druhý žalobní důvod vychází z toho, že Komise porušila jeho nárok na odměnu. Vzhledem k tomu, že oba tyto žalobní důvody byly předmětem kontradiktorní diskuze před Tribunálem, je třeba konstatovat, že soudní řízení dovoluje o žalobě rozhodnout.
K druhému žalobnímu důvodu uplatněnému před Tribunálem
112
Pokud jde o druhý žalobní důvod, který je třeba zkoumat na prvním místě, ze závěrů týkajících se třetího důvodu kasačního opravného prostředku, uvedených v bodech 72 až 93 a 98 až 107 tohoto rozsudku, vyplývá, že Komise právem odmítla přiznat odpočet z daně.
113
Z těchto závěrů totiž vyplývá, že aniž je dotčeno výjimečné postavení některých osob na roveň vyživovaným dětem podle čl. 2 odst. 4 přílohy VII služebního řádu, odpočet z daně podle čl. 3 odst. 4 nařízení č. 260/68 se nemůže uplatnit na děti úředníka, které jsou starší 26 let, jelikož tyto děti překračují věkovou hranici stanovenou v čl. 2 odst. 3 této přílohy, po jejímž překročení již nelze osobu považovat za „vyživované dítě“ ve smyslu tohoto článku 2.
114
Kromě toho se v souladu s uvedenými závěry interní směrnice, kterou se provádějí závěry vedoucích administrativy č. 222/04, nemůže v rozsahu, v němž stanoví možnost přiznat odpočet z daně na děti, které nesplňují kritéria služebního řádu, aby mohly být považovány za vyživované děti, a založit tak nárok na příspěvek na vyživované dítě, použít na navrhovatele, jelikož takové použití by bylo v rozporu s čl. 3 odst. 4 nařízení č. 260/68 ve spojení s článkem 2 přílohy VII služebního řádu, přičemž je třeba upřesnit, že výjimečné postavení některých osob na roveň vyživovaným dětem stanovené v odstavci 4 tohoto článku 2 není v projednávané věci dotčeno.
115
Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod není opodstatněný.
K prvnímu žalobnímu důvodu uplatněnému před Tribunálem
116
Pokud jde o první žalobní důvod, který je třeba zkoumat na druhém místě, z bodů 30 až 42 tohoto rozsudku vyplývá, že e-mail ze dne 27. srpna 2021 musí být kvalifikován jako „opatření, které se [osoby] nepříznivě dotýká“ ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu, a tudíž jako „rozhodnutí“, proti němuž mohl navrhovatel v souladu s tímto ustanovením podat stížnost ve lhůtě tří měsíců od jeho oznámení.
117
I když je pravda, jak tvrdí navrhovatel, že Komise měla e-mail ze dne 27. srpna 2021 kvalifikovat jako „rozhodnutí“ a informovat jej o jeho právu podat stížnost, nic to nemění na tom, že navrhovatel mohl za okolností projednávané věci podat dne 24. listopadu 2021 stížnost zejména proti tomuto rozhodnutí, v níž napadl odmítnutí PMO přiznat mu dodatečný odpočet z daně na své dvě dcery. Navrhovatel tedy v žádném případě nebyl zbaven záruky, kterou představuje právo podat stížnost proti aktům administrativy, které se jej nepříznivě dotýkají.
118
Pokud jde o argument, že PMO dostatečně neodůvodnil rozhodnutí o zamítnutí odpočtu z daně, je třeba připomenout, že odůvodnění aktů orgánů Evropské unie požadované článkem 296 SFEU a převzaté v čl. 25 druhém pododstavci služebního řádu musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něj jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl provést přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít na získání těchto vysvětlení osoby, jimž je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudek ze dne 11. června 2020, Komise v. Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, bod 29 a citovaná judikatura).
119
V projednávané věci e-mail ze dne 27. srpna 2021 jednoznačně uvedl důvody, proč si navrhovatel nemohl nárokovat odpočet z daně. PMO v tomto ohledu vycházel z rozsudku XB v. ECB, přičemž upřesnil, že v souladu s tímto rozsudkem již nelze přiznat nebo prodloužit odpočet z daně bez nároku na příspěvek na vyživované dítě podle článku 2 přílohy VII služebního řádu. Mimoto v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti Komise podrobně uvedla důvody pro odmítnutí odpočtu z daně požadovaného navrhovatelem.
120
Navrhovatel tedy měl možnost seznámit se s důvody nepřiznání odpočtu z daně.
121
V důsledku toho musí být první žalobní důvod zamítnut.
122
Z toho vyplývá, že návrhová žádání směřující proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o přiznání odpočtu z daně podané dne 18. srpna 2021 musí být zamítnuta.
K nákladům řízení
123
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu platí, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný nebo je-li tento kasační prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.
124
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se použije na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
125
Podle čl. 138 odst. 2 uvedeného jednacího řádu, který se použije na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu na řízení o kasačním opravném prostředku, rozhodne Soudní dvůr o rozdělení nákladů řízení, je-li neúspěšných účastníků řízení více. Stejně tak čl. 138 odst. 3 téhož jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě tohoto čl. 184 odst. 1, stanoví, že pokud měli účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý z nich vlastní náklady řízení.
126
Vzhledem k tomu, že navrhovatel i Komise požadovali náhradu nákladů řízení a každý z nich měl ve věci částečně úspěch i neúspěch, je důvodné rozhodnout, že každý z nich ponese vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 20. prosince 2023, Heßler v. Komise (T‑369/22, EU:T:2023:855), se zrušuje v rozsahu, v němž odmítl jako nepřípustný návrh na zrušení podaný Michaelem Heßlerem proti implicitnímu rozhodnutí o zamítnutí jeho žádosti o prodloužení odpočtu z daně na nezaopatřené dítě přijatému dne 18. prosince 2021.
2)
Ve zbývající části se kasační opravný prostředek zamítá.
3)
Návrhová žádání podaná u Tribunálu proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o přiznání odpočtu z daně na nezaopatřené dítě podané M. Heßlerem dne 18. srpna 2021 se zamítají.
4)
Michael Heßler a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.