62015CC0661
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE
přednesené dne 30. března 2017 (
1
)
Věc C‑661/15
X BV
proti
Staatssecretaris van Financiën
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska)]
„Řízení o předběžné otázce – Celní kodex Společenství – Dovoz vozidel – Článek 29 – Určení celní hodnoty – Článek 78 – Přezkum celního prohlášení – Článek 236 odst. 2 – Vrácení dovozního cla – Lhůta tří let – Nařízení (EHS) č. 2454/93 – Článek 145 odst. 2 a 3 – Zohlednění plateb, které na základě smluvního závazku záruky provedl prodejce ve prospěch kupujícího, za účelem určení celní hodnoty – Vadné zboží – Lhůta dvanácti měsíců – Platnost“
I. Úvod
1.
Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) rozhoduje spor mezi společností X BV a Staatssecretaris van Financiën (státní tajemník pro finance, Nizozemsko) ohledně zamítnutí žádostí o vrácení cel, která tato společnost zaplatila v souvislosti s dovozem automobilů na celní území Evropské unie, posledně uvedeným orgánem.
2.
V tomto kontextu klade tento soud Soudnímu dvoru otázku ohledně výkladu článků 29 a 78 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
2
) (dále jen „celní kodex“), jakož i čl. 145 odst. 2 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (
3
) (dále jen „prováděcí nařízení“). Předkládající soud zároveň Soudní dvůr žádá, aby rozhodl o platnosti čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení.
II. Právní rámec
3.
Článek 29 celního kodexu stanoví:
„1.   Celní hodnotou dováženého zboží je hodnota transakce, to je cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané pro vývoz na celní území Společenství, případně upravená podle článků 32 a 33, […]
a)
Cenou, která byla nebo má být za zboží skutečně zaplacena, se rozumí celková platba, která byla nebo má být uskutečněna mezi prodávajícím a kupujícím ve prospěch prodávajícího za dovážené zboží; zahrnuje veškeré platby, které kupující uskutečnil nebo má uskutečnit jako podmínku prodeje dováženého zboží prodávajícímu nebo třetí osobě k uspokojení závazku prodávajícího. […]“
4.
Podle článku 78 tohoto kodexu:
„1.   Po propuštění zboží mohou celní orgány z úřední povinnosti nebo na žádost deklaranta celní prohlášení přezkoumat.
[…]
3.   Nasvědčují-li výsledky kontroly celního prohlášení nebo kontroly po propuštění zboží, že předpisy upravující daný celní režim byly použity na základě nesprávných nebo neúplných údajů, přijmou celní orgány v souladu s případnými právními předpisy opatření nezbytná k nápravě, přičemž vezmou v úvahu nové skutečnosti, které mají k dispozici.“
5.
Článek 236 uvedeného kodexu zní následovně:
„1.   Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona […]
Dovozní nebo vývozní clo se promine, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaúčtováno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona […]
2.   Dovozní nebo vývozní clo se vrátí nebo promine na základě žádosti podané u příslušného celního úřadu ve lhůtě tří let ode dne, kdy byla částka cla dlužníkovi sdělena.
[…]“
6.
Článek 145 odst. 2 a 3 prováděcího nařízení stanoví:
„2.   Po propuštění zboží do volného oběhu lze pro určení jeho celní hodnoty vzít v souladu s článkem 29 kodexu v úvahu úpravu ceny, která byla nebo má být skutečně za zboží zaplacena, jež provedl prodejce ve prospěch kupujícího, jestliže se ke spokojenosti celních orgánů prokáže, že:
a)
zboží bylo v okamžiku uvedeném v článku 67 kodexu vadné;
b)
prodejce provedl úpravu v rámci plnění smluvního závazku záruky stanoveného v kupní smlouvě, jež byla uzavřena před propuštěním zboží do volného oběhu;
c)
vadnost zboží nebyla v příslušné kupní smlouvě ještě vzata v úvahu.
3.   Cenu, která skutečně byla nebo má být zaplacena za zboží, upravenou podle odstavce 2 lze vzít v úvahu pouze v případě, že byla tato úprava provedena ve lhůtě 12 měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení s návrhem na propuštění zboží do volného oběhu.“
III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
7.
Společnost X zakoupila od výrobce sídlícího v Japonsku osobní automobily třech různých typů – označované v předkládacím rozhodnutí, jakož i dále v tomto rozhodnutí písmeny A, C a D – a propustila je do volného oběhu na celní území Unie. Za tímto účelem X zaplatila cla, která jí byla vyměřena Inspecteur van de Belastingdienst (finanční inspektor, Nizozemsko, dále jen „Inspecteur“). Za účelem výpočtu výše těchto cel byla celní hodnota uvedených automobilů v souladu s článkem 29 celního kodexu určena na základě kupní ceny, jež X zaplatila prodejci-výrobci. Společnost X následně uvedené automobily prodala autorizovaným prodejcům, kteří je dále prodali koncovým uživatelům.
8.
Prodejce-výrobce později X požádal, aby všechny vlastníky automobilů typu A vyzvala k dojednání termínu s autorizovaným prodejcem k bezplatné výměně spojky řízení. Důvodem této výzvy byla možnost, že šrouby na spojce řízení nejsou správně utažené. Za těchto podmínek se prodejce-výrobce domníval, že existuje riziko, že by se systém spojky řízení mohl oddělit od sloupku řízení a automobil se tak stal neovladatelným.
9.
Společnost X nahradila autorizovaným prodejcům náklady vynaložené na tuto výměnu. Prodejce-výrobce uvedené náklady tedy nahradil X na základě závazku záruky stanoveného v kupní smlouvě uzavřené s X. K náhradě ze strany prodejce-výrobce došlo ve lhůtě 12 měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení s návrhem na propuštění těchto automobilů do volného oběhu.
10.
U automobilů typu C a D se vyskytly vady na těsnění a stěžeji dveří. Dotyční autorizovaní prodejci tyto vady opravili na základě záruky poskytované koncovým uživatelům. Společnost X náklady vynaložené na tyto opravy autorizovaným prodejcům nahradila. Prodejce-výrobce tyto náklady X opět nahradil na základě svého smluvního závazku záruky. K náhradě ze strany prodejce-výrobce došlo po více než 12 měsících ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení s návrhem na propuštění dotyčných automobilů do volného oběhu.
11.
Za těchto podmínek X na základě článku 236 celního kodexu požádala o částečné vrácení zaplacených dovozních cel, neboť se celní hodnota automobilů typu A, C a D následně ukázala být nižší než původně určená celní hodnota, a to o částku náhrad proplacených ze strany prodejce-výrobce.
12.
Inspecteur měl za to, že se tato žádost týká úpravy ceny ve smyslu čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení, která byla za tyto automobily skutečně zaplacena, provedené prodejcem-výrobcem ve prospěch X. Uvedenou žádost nicméně zamítl s odůvodněním, že automobily typu A nejsou vadné ve smyslu tohoto ustanovení a k náhradě nákladů u automobilů typu C a D společnosti X ze strany prodejce-výrobce nedošlo ve lhůtě 12 měsíců stanovené v čl. 145 odst. 3 tohoto nařízení.
13.
Proti rozhodnutí Inspecteur podala X žalobu k Rechtbank Noord-Holland (soud provincie Severní Holandsko, Nizozemsko). Poté, co byla její žaloba zamítnuta, podala tato společnost kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu.
14.
V rozsahu, v němž se žádost o vrácení týkala automobilů typu A, si tento soud zaprvé klade otázku stran působnosti čl. 145 odst. 2 uvedeného nařízení. Předkládající soud uvádí, že se úprava kupní ceny těchto automobilů vyplývající z náhrady výdajů spojených s opravou, které byly X vynaloženy, zakládá na konstatování, že při výrobě nebylo dostatečně zajištěno, aby v rámci používání nedocházelo k žádným poruchám na spojce řízení. Prodejce-výrobce chtěl proto tuto spojku preventivně vyměnit.
15.
Předkládající soud se v této souvislosti snaží zjistit, zda se toto ustanovení použije pouze tehdy, prokáže-li se, že v okamžiku, kdy bylo přijato celní prohlášení s návrhem na propuštění do volného oběhu, bylo dovážené zboží skutečně vadné, nebo také tehdy, prokáže-li se, že v daný okamžik existovalo u tohoto zboží nebezpečí spojené s jeho výrobou, že se tak stane při jeho používání. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí komentář Výboru pro celní kodex (
4
), ve kterém má tento Výbor v podstatě za to, že se čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení týká pouze zboží, které je v okamžiku, kdy bylo přijato celní prohlášení, skutečně vadné. Toto ustanovení se tedy podle uvedeného Výboru nepoužije, jestliže má být automobil dopraven do místa jeho pořízení za účelem inspekce a případné preventivní úpravy.
16.
V případě, že se uvedené ustanovení v této věci nepoužije, se předkládající soud táže, zda s ohledem na rozsudek Mitsui & Co. Deutschland (
5
) již samotný čl. 29 odst. 1 a 3 celního kodexu neukládá, aby byla celní hodnota automobilů typu A snížena. Existence, již při dovozu, nebezpečí, že se vyskytne porucha před uplynutím záruční lhůty a tyto automobily nebudou použitelné, totiž snižuje jejich hospodářskou hodnotu.
17.
V rozsahu, v němž se žádost o vrácení týká automobilů typu C a D, má předkládající soud pochybnosti o slučitelnosti lhůty 12 měsíců stanovené v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení s některými ustanoveními celního kodexu. Předkládající soud zejména poznamenává, že se tato lhůta liší od tříleté lhůty pro podávání žádostí o vrácení cla uvedené v čl. 236 odst. 2 tohoto kodexu. Tento soud mimoto zdůrazňuje, že článek 29 uvedeného kodexu ve spojení s článkem 78 téhož kodexu pro úpravy celní hodnoty nestanoví žádné lhůty.
18.
Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
a)
Je třeba čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení ve spojení s čl. 29 odst. 1 a 3 celního kodexu vykládat v tom smyslu, že se v nich obsažená právní úprava vztahuje i na případ, kdy se prokáže, že v okamžiku, kdy bylo přijato celní prohlášení pro určité zboží, existovalo nebezpečí spojené s výrobou, že na určitém dílu zboží při používání vznikne vada, a prodejce s ohledem na to poskytne na základě plnění smluvního závazku záruky, který má vůči kupujícímu, slevu z ceny ve formě náhrady nákladů, které kupujícímu vznikly tím, že zboží muselo být upraveno způsobem vylučujícím uvedené nebezpečí?
b)
Pokud právní úprava obsažená v čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení neplatí pro případ uvedený v písmenu a), postačují ustanovení čl. 29 odst. 1 a 3 celního kodexu ve spojení s článkem 78 [tohoto] kodexu sama o sobě k tomu, aby byla celní hodnota po poskytnutí slevy z ceny uvedené v písmenu a) snížena?
2)
Je podmínka v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení pro úpravu celní hodnoty, která stanoví, že úprava ceny, která skutečně byla nebo má být zaplacena za zboží, musí být provedena ve lhůtě 12 měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení s návrhem na propuštění zboží do volného oběhu, v rozporu s ustanoveními článků 78 a 236 celního kodexu ve spojení s článkem 29 [tohoto] kodexu?“
19.
Společnost X, nizozemská vláda, jakož i Komise předložily písemná vyjádření a byly zastoupeny na jednání dne 30. listopadu 2016.
IV. Analýza
A. Úvodní poznámky
20.
Otázky položené předkládajícím soudem se týkají určení celní hodnoty dovezených automobilů, jež tvoří základ pro výpočet částky dovozního cla, kterému podléhají tyto automobily při jejich propuštění do volného oběhu na celní území Unie (
6
).
21.
Na základě čl. 29 odst. 1 celního kodexu se celní hodnota zboží v zásadě rovná hodnotě příslušné transakce (
7
). Základem pro výpočet této hodnoty transakce je cena ve smyslu odstavce 3 uvedeného článku, která byla nebo má být skutečně zaplacena za toto zboží prodané pro vývoz na celní území Unie.
22.
Jak vyplynulo z judikatury (
8
), hodnota transakce nicméně pouze představuje skutečnou hospodářskou hodnotu zboží v okamžiku jeho dovozu – rozhodným je v tomto ohledu den, kdy celní orgány přijaly celní prohlášení na toto zboží (
9
). Účelem článku 29 celního kodexu je totiž zavedení spravedlivého, jednotného a nestranného systému, který vylučuje používání svévolných nebo smyšlených celních hodnot. Celní hodnota tedy musí odrážet všechny položky zboží, které mají hospodářskou hodnotu (
10
). Cena uvedená v celním prohlášení, která byla nebo má být za toto zboží skutečně zaplacena, tudíž představuje údaj, který musí být případně upraven, pokud je tato operace nezbytná pro to, aby nebyla stanovena svévolná nebo smyšlená celní hodnota (
11
).
23.
Právě v tomto kontextu čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení, který je předmětem první předběžné otázky, umožňuje celním orgánům vzít v úvahu snížení této ceny, jestliže se obchodní hodnota zboží oproti této ceně po jeho propuštění do volného oběhu snížila (
12
). Takové snížení se zohlední pouze v případě, že ke snížení obchodní hodnoty zboží došlo vlivem vady, která existovala před jeho propuštěním do volného oběhu, nicméně nebyla vzata v úvahu v kupní smlouvě, a později vedla k náhradě vyplacené prodávajícím kupujícímu na základě smluvního závazku záruky. Cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena, je tedy za účelem určení celní hodnoty zboží snížena o výši těchto náhrad, která má odrážet snížení obchodní hodnoty tohoto zboží.
24.
Jak vyplývá z bodu 28 rozsudku Mitsui & Co. Deutschland (
13
), čl. 145 odst. 2 tohoto nařízení se použije zejména tehdy, nahradí-li, jako je tomu ve věci v původním řízení, prodejce na základě smluvního závazku záruky kupujícímu náklady vynaložené na opravu, které tomuto kupujícímu vyúčtovali jeho odběratelé. V bodě 27 tohoto rozsudku Soudní dvůr uvedl, že toto ustanovení „upřesnilo řešení uvedené již v článku 29 samotného celního kodexu“ (
14
).
25.
Článek 145 odst. 3 uvedeného nařízení, který se týká druhé otázky, podmiňuje použitelnost odstavce 2 tohoto článku splněním dodatečné podmínky, podle které musí být úprava ceny provedena ve lhůtě 12 měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení.
B. K pojmu
„vadné zboží
“ ve smyslu čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení (první otázka)
26.
V první části první otázky se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) táže Soudního dvora na význam pojmu „vadné zboží“ ve smyslu čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení ve spojení s čl. 29 odst. 1 a 3 celního kodexu. Předkládající soud se v podstatě dotazuje na to, zda pod tento pojem spadá zboží, u něhož existuje nebezpečí spojené s jeho výrobou, že se při jeho používání stane vadným.
27.
Není sporu o tom, že se čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení použije pouze za podmínky, že vada na zboží existovala v okamžiku, kdy bylo přijato celní prohlášení. Omezuje se však pojem „vadnost“ na nefunkčnost, která skutečně existovala již v okamžiku, kdy bylo přijato celní prohlášení, jak tvrdí nizozemská vláda? Nebo, jak uvádí X a Komise, tento pojem zahrnuje i existenci nebezpečí spojeného s výrobou zboží (oproti jeho běžnému opotřebení), že se při jeho používání stane vadným, přestože se toto nebezpečí (dosud) neprojevilo?
28.
Úvodem upřesňuji, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že u automobilů typu A vzhledem k jejich výrobě existovalo nebezpečí, že se u nich vyskytne porucha na spojce řízení (
15
). Je tedy nesporné, že toto nebezpečí nevzešlo z běžného opotřebení, nýbrž ze samotného výrobního procesu těchto automobilů.
29.
Jak podotkla Komise, prováděcí nařízení pojem „vadné zboží“ nevymezuje. Toto nařízení pro účely určení smyslu a rozsahu tohoto pojmu neodkazuje ani na vnitrostátní právo členských států. Za těchto podmínek je třeba tomuto pojmu pro účely zajištění dodržení zásady rovného zacházení, jakož i jednotného použití unijního práva dát autonomní a jednotný význam v celé Unii (
16
). Při definování tohoto významu je třeba vzít v úvahu nejen obvyklý smysl uvedeného pojmu v běžném jazyce, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jíž je součástí (
17
).
30.
Jak poznamenala Komise, pojem „vadné zboží“ podle svého obvyklého smyslu označuje jakékoli zboží, které nemá vlastnosti, které je osoba oprávněná očekávat, s přihlédnutím k povaze zboží a ke všem relevantním okolnostem. Přívlastek „vadné“ tedy značí věc, která „nemá požadované vlastnosti“ (
18
).
31.
Tato definice, odvozená z běžného jazyka, odpovídá definici vadného výrobku uvedené v čl. 6 odst. 1 směrnice Rady 85/374/EHS ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (
19
). Na základě tohoto ustanovení je výrobek vadný, „neposkytuje-li bezpečnost, kterou je osoba oprávněná očekávat, s přihlédnutím ke všem okolnostem“, a zejména s ohledem na „prezentac[i] výrobku“, „použití, které lze u výrobku důvodně očekávat“, a „dob[u] uvedení výrobku do oběhu“.
32.
V projednávaném případě je vzhledem k povaze dotyčného zboží (osobní automobily ve stavu schopném provozu) a dílů (spojka řízení) oprávněné a rozumné vyžadovat, aby toto zboží a jeho díly poskytovaly vysokou míru bezpečnosti s ohledem na závažná ohrožení tělesné integrity a života řidičů, spolujezdců a třetích osob, která jsou s jejich používáním spojena. Tento požadavek bezpečnosti není dozajista splněn, existuje-li nebezpečí spojené s výrobou, že se vyskytne porucha na spojce řízení. Existence uvedeného nebezpečí tedy vypovídá o tom, že toto zboží nemá vlastnosti, které od něj osoba může oprávněně očekávat.
33.
Jinými slovy, nebezpečí nefunkčnosti v takovém případě samo o sobě představuje vadu (
20
). Vzhledem k tomu, že tato vada vznikla v důsledku výroby zboží, je třeba toto zboží považovat za vadné ve smyslu čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení již od jeho vyrobení, a tím spíše tedy i v okamžiku jeho dovozu.
34.
Takový výklad je podpořen cíli, jež jsou tímto ustanovením sledovány. V tomto ohledu připomínám, že čl. 145 odst. 2 upřesňuje působnost článku 29 celního kodexu (
21
), jehož cílem je zajistit, aby celní hodnota zboží odpovídala jeho skutečné hospodářské hodnotě (
22
). Existence nebezpečí spojeného s výrobou, že se zboží při jeho používání stane vadným, přitom sama o sobě a nezávisle na tom, zda se toto nebezpečí skutečně projeví, snižuje hodnotu tohoto zboží. Není totiž pochyb o tom, že automobil, který neodpovídá požadavkům bezpečnosti, jež od něj osoba může oprávněně očekávat, bude jen obtížně hledat kupce při zachování stejné ceny, jako je cena automobilu, který těmto požadavkům odpovídá.
35.
Komentář Výboru pro celní kodex, na který předkládající soud a nizozemská vláda odkazovaly, takový výklad nemůže zpochybnit (
23
). V tomto ohledu postačí konstatovat, že komentáře uvedeného Výboru, třebaže mohou přispět k výkladu celního práva Unie (
24
), nejsou právně závazné. Cílem těchto komentářů je členským státům pouze usnadnit vymezení jednotného přístupu v podobných případech, jenž by zajistil správné a jednotné používání právní úpravy týkající se určování celní hodnoty (
25
).
36.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že se čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení použije tehdy, poskytne-li, jako je tomu ve věci v původním řízení, prodejce automobilu na základě smluvního závazku záruky stanoveného v kupní smlouvě kupujícímu slevu z ceny ve formě náhrady nákladů, které kupující vynaložil k nápravě situace, v níž hrozí nebezpečí spojené s výrobou, že se tento automobil při jeho používání stane vadným, takže by neposkytoval míru bezpečnosti, kterou lze u něj důvodně očekávat.
37.
Není proto namístě odpovídat na druhou část této otázky, předložené Soudnímu dvoru pouze podpůrně, kterou se předkládající soud táže, zda za předpokladu, že by se toto ustanovení v takové situaci nepoužilo, umožňuje článek 29 celního kodexu ve spojení s článkem 78 tohoto kodexu sám o sobě upravit celní hodnotu pro zohlednění takového snížení ceny. Pro úplnost však dodávám, že s ohledem na bod 27 rozsudku Mitsui & Co. Deutschland (
26
) by druhá část první otázky měla být podle mého názoru zodpovězena kladně.
C. K platnosti lhůty 12 měsíců uvedené v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení (druhá otázka)
38.
Druhá předběžná otázka se týká slučitelnosti čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení v rozsahu, v němž stanoví lhůtu 12 měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení, ve které musí dojít k úpravě ceny, aby bylo v případě stanoveném v odstavci 2 tohoto článku možné odůvodnit úpravu celní hodnoty, s článkem 29, článkem 78 a čl. 236 odst. 2 celního kodexu. Tato otázka může mít praktický význam ve všech případech, kdy kupní smlouva týkající se zboží určeného k vývozu na celní území Unie stanoví záruční lhůtu delší než 12 měsíců (
27
).
39.
Úvodem zdůrazňuji, že právním základem prováděcího nařízení je dřívější znění článku 249 celního kodexu (
28
), který zmocnil Komisi k tomu, aby přijala všechna opatření potřebná pro provádění tohoto kodexu (
29
). Z judikatury rovněž vyplývá, že je Komise oprávněna přijmout všechna potřebná nebo účelná opatření k provedení uvedeného kodexu, nejsou-li s tímto kodexem v rozporu (
30
).
40.
Kromě toho je podle judikatury nutné pojem „provádění“ vykládat extenzivně (
31
). Soudní dvůr již měl mimoto příležitost upozornit na prostor pro uvážení, jímž Komise při provádění ustanovení celního kodexu disponuje (
32
).
41.
Ve světle těchto zásad je třeba ověřit, zda je lhůta stanovená v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení potřebná nebo účelná k provedení celního kodexu a zda je v souladu s ustanoveními tohoto kodexu. Z důvodů uvedených níže se domnívám, že tyto podmínky splněny nejsou.
1.
K potřebné nebo účelné povaze čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení
42.
Lhůta stanovená v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení je podle Komise účelná, ba dokonce potřebná k provedení článku 29 celního kodexu, jelikož umožňuje minimalizovat nebezpečí vzniku chyb nebo podvodů při používání čl. 145 odst. 2 tohoto nařízení. Vzniklé chyby a podvody by totiž vedly k určování svévolných nebo smyšlených celních hodnot v rozporu s článkem 29 tohoto kodexu. Komise v tomto ohledu zdůrazňuje, že je těžké v praxi určit, zda vada na zboží existovala již v okamžiku jeho dovozu nebo se vada vyskytla až poté vlivem jeho běžného opotřebení. Jelikož se určení okamžiku vzniku vady postupem času stává obtížnějším a narůstá tak i nebezpečí vzniku chyb nebo podvodů, bylo třeba stanovit přiměřenou lhůtu, v rámci které lze úpravy ceny podle čl. 145 odst. 2 uvedeného nařízení, ke kterým došlo až po propuštění do volného oběhu, vzít v úvahu (
33
).
43.
Nizozemská vláda i Komise mimoto tvrdí, že je taková lhůta potřebná k zajištění právní jistoty a jednotného používání tohoto ustanovení. Kromě toho zdůrazňují spojitost mezi lhůtou dvanácti měsíců stanovenou v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení a srovnatelnou lhůtou zakotvenou v čl. 238 odst. 4 celního kodexu.
44.
Pochybuji, že by čl. 145 odst. 3 tohoto nařízení byl účelný nebo potřebný k uskutečnění těchto cílů, a tudíž i k provedení článku 29 tohoto kodexu.
45.
Pokud jde zaprvé o cíl zamezit určování svévolných nebo smyšlených celních hodnot vlivem chyb nebo podvodů při používání čl. 145 odst. 2 uvedeného nařízení, podotýkám, že s ohledem na to, jak je obtížné určit okamžik vzniku vady, stanoví již hmotněprávní podmínky uvedené v tomto ustanovení, že je třeba ke spokojenosti celních orgánů prokázat, že vada na zboží existovala v okamžiku dovozu dotyčného zboží (
34
). Důkazní břemeno v tomto ohledu nese dovozce (
35
). Za těchto podmínek není k dosažení tohoto cíle potřebné ani účelné podmiňovat úpravu celní hodnoty dodatečným požadavkem, podle kterého musí k úpravě ceny dojít ve lhůtě dvanácti měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení.
46.
V projednávaném případě je v předkládacím rozhodnutí upřesněno, že byla vada na automobilech typu A spojená s jejich výrobou, a existovala tudíž již v okamžiku jejich dovozu. Jak uvedla X na jednání, tento požadavek se tedy v dané situaci jeví jako zbytečný.
47.
Nizozemská vláda nadto tvrdí, že lhůta stanovená v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení se opírá o fikci, podle níž v situaci, kdy se vada, která je pokryta závazkem záruky, vyskytne ve lhůtě dvanácti měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení, mohou mít celní orgány za to, že tato vada již v tomto okamžiku existovala. Podle této argumentace se uvedenou lhůtou v podstatě rozumí období, v rámci kterého je možno mít za to, že vada existovala v okamžik přijetí celního prohlášení.
48.
Uvedená lhůta se však na žádné takové fikci nezakládá. Její existence by znamenala, že by bylo možné upravit celní hodnotu pro jakoukoliv úpravu ceny, ke které by došlo v téže lhůtě na základě smluvního závazku záruky, aniž by bylo třeba prokázat, že vada existovala již v okamžiku dovozu. Článek 145 odst. 3 tohoto nařízení přitom takovou úpravu pro jakoukoliv úpravu ceny, ke které došlo až po uplynutí stanovené lhůty, naopak vylučuje – třebaže dlužník mimo jiné prokáže, že vada již v daný okamžik existovala.
49.
Stejně jako X se domnívám se, že pokud jde zadruhé o nutnost zajistit právní jistotu a jednotné používání čl. 145 odst. 2 uvedeného nařízení, tyto zájmy již dostatečně chrání lhůta stanovená v čl. 236 odst. 2 celního kodexu.
50.
Toto ustanovení zpravidla vyžaduje, aby byla jakákoliv žádost o vrácení nebo prominutí dovozního cla – jakkoliv odůvodněná – podána ve lhůtě tří let ode dne, kdy byla částka cla dlužníkovi sdělena. Jestliže tedy tomuto dlužníkovi náleží právo na vrácení cla v důsledku úpravy celní hodnoty zboží podle čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení, k jeho vrácení dojde pouze tehdy, podá-li tento dlužník žádost o vrácení cla ve lhůtě tří let stanovené v čl. 236 odst. 2 celního kodexu.
51.
Nevidím žádný důvod k tomu, proč by tato lhůta v této konkrétní situaci na rozdíl od jiných případů, ve kterých má dlužník právo na vrácení cla, neměla celní správě a rozpočtu Unie zajistit odpovídající míru právní jistoty a jednotnosti (
36
).
52.
Zatřetí nemůže obstát argument založený na propojení lhůty stanovené v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení se stejně dlouhou lhůtou zakotvenou v čl. 238 odst. 4 celního kodexu.
53.
Je tomu tak proto, že se toto ustanovení vztahuje na situaci, která se odlišuje od situace uvedené v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení. Článek 238 odst. 4 celního kodexu se týká případu, kdy kupující odmítne zboží nebo požaduje slevu z ceny nikoliv z důvodu skryté vady, ale na základě vady zjištěné v okamžiku dovozu. Na rozdíl od takového kupujícího přitom kupujícímu dotčenému čl. 145 odst. 3 tohoto nařízení vada z povahy věci v okamžiku dovozu není známa. Tento kupující tudíž oproti kupujícímu uvedenému v čl. 238 odst. 4 tohoto kodexu nemůže vždy požadovat vrácení nebo prominutí dovozního cla ve lhůtě dvanácti měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení nebo ode dne sdělení dovozního cla (
37
).
54.
Mám tedy za to, že lhůta stanovená v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení není účelná, ba ani potřebná k provedení celního kodexu. Přestože tento závěr postačuje k určení neplatnosti tohoto ustanovení, níže pro úplnost vysvětluji důvody, pro které je toto ustanovení navíc v rozporu s článkem 29 tohoto kodexu ve spojení s článkem 78 a čl. 236 odst. 2 uvedeného kodexu.
2.
K souladu čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení s ustanoveními celního kodexu
55.
Předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti lhůty stanovené v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení s článkem 29 celního kodexu ve spojení s článkem 78 tohoto kodexu, jelikož tato dvě posledně uvedená ustanovení pro úpravy celní hodnoty nestanoví žádné lhůty. Tento soud rovněž zpochybňuje slučitelnost této lhůty s čl. 236 odst. 2 uvedeného kodexu, který uvádí odlišnou lhůtu pro podávání žádostí o vrácení cla.
56.
Již rozsudek Mitsui & Co. Deutschland (
38
) podle mého názoru poskytuje určité závěry, které umožňují na tyto otázky odpovědět.
57.
Tento rozsudek dopadal na situaci, kdy bylo celní prohlášení přijato před vstupem v platnost nařízení, které do článku 145 prováděcího nařízení doplnilo možnost celních orgánů upravit celní hodnotu vadného zboží z důvodu úpravy ceny, ke které došlo až po jeho propuštění do volného oběhu (
39
).
58.
Soudní dvůr dospěl k závěru, že ačkoli se čl. 145 odst. 2 a 3 prováděcího nařízení na takovou situaci nepoužije (
40
), celní orgány jsou oprávněny provést takovou úpravu přímo na základě článku 29 celního kodexu, a to za splnění tří podmínek uvedených v čl. 145 odst. 2 tohoto nařízení. Podle Soudního dvora toto ustanovení „upřesnilo řešení uvedené již v článku 29 samotného celního kodexu“ (
41
).
59.
Naproti tomu Soudní dvůr nerozhodl, že je tato možnost úpravy celní hodnoty rovněž limitovaná takovou časovou podmínkou, jaká je stanovena v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení (
42
). Tato podmínka podle mého názoru na rozdíl od podmínek zakotvených v odstavci 2 tohoto článku nevyplývá přímo z článku 29 celního kodexu.
60.
Při neexistenci lhůty stanovené čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení tedy celní orgány členského státu mohou celní hodnotu zboží upravit na základě samotného článku 29 celního kodexu, jestliže jsou splněny podmínky uvedené v čl. 145 odst. 2 tohoto nařízení, a to i po uplynutí lhůty dvanácti měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení. Použití odstavce 3 tohoto článku po uplynutí takové lhůty naproti tomu takovou úpravu vylučuje. Navíc jeho použití vede v rozporu s článkem 29 tohoto kodexu k určení celní hodnoty, která neodpovídá úpravě hodnoty transakce, k níž došlo po dovozu příslušného zboží.
61.
Je třeba dodat, že ke snížení celní hodnoty za podmínek stanovených v čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení lze přistoupit v rámci přezkumu celního prohlášení ve smyslu čl. 78 odst. 1 celního kodexu (
43
). Celní orgány musí v případě, že zaplacené dovozní clo převyšuje, úměrně tomuto snížení celní hodnoty, clo, které bylo dlužné ze zákona, vrátit v souladu s odstavcem 3 tohoto článku dlužníkovi přeplatek. Toto vrácení se provede na základě článku 236 tohoto kodexu za předpokladu, že jsou splněny zde uvedené podmínky. Mezi tyto podmínky patří dodržení tříleté lhůty pro podání žádosti o vrácení, která běží ode dne, kdy byla částka dovozního cla dlužníkovi sdělena (
44
).
62.
Dlužník proto může na základě článku 29 celního kodexu ve spojení s článkem 78 a čl. 236 odst. 2 tohoto kodexu dosáhnout vrácení dovozního cla úměrně celní hodnotě, která byla upravena za podmínek zakotvených v čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení, a to do uplynutí tříleté lhůty ode dne, kdy byla sdělena částka dovozního cla (
45
). Článek 145 odst. 3 tohoto nařízení uvedenou možnost prakticky omezuje na lhůtu dvanácti měsíců ode dne, kdy bylo přijato celní prohlášení. Toto ustanovení tedy v neprospěch dlužníka mění právní režim, který se na něj vztahuje na základě celního kodexu.
63.
Z výše uvedeného vyplývá, že je čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení v rozporu s článkem 29 celního kodexu ve spojení s článkem 78 a čl. 236 odst. 2 tohoto kodexu.
64.
S ohledem na všechny výše uvedené závěry Komise navzdory prostoru pro uvážení, jímž při provádění celního kodexu disponuje (
46
), neměla pravomoc přijmout čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení, takže toto ustanovení musí být prohlášeno za neplatné.
V. Závěry
65.
S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby bylo na otázky položené Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) odpovězeno následovně:
„1)
Článek 145 odst. 2 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve spojení s článkem 29 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že se použije zejména tehdy, poskytne-li prodejce automobilu na základě smluvního závazku záruky stanoveného v kupní smlouvě kupujícímu slevu z ceny ve formě náhrady nákladů, které kupující vynaložil k nápravě situace, v níž hrozí nebezpečí spojené s výrobou, že se tento automobil při jeho používání stane vadným, takže by neposkytoval míru bezpečnosti, kterou lze u automobilu důvodně očekávat.
2)
Článek 145 odst. 3 nařízení č. 2454/93 je neplatný.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 1992, L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307. Toto nařízení bylo s účinností od 1. června 2016 zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (přepracované znění) (Úř. věst. 2013, L 269, s. 1, dále jen „nový celní kodex“). Skutkové okolnosti sporu v původním řízení se nicméně i nadále řídí nařízením č. 2913/92.
(
3
) – Úř. věst. 1993, L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3.
(
4
) – Komentář č. 2 Výboru pro celní kodex (odboru pro celní hodnotu) o použití čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení celního kodexu [Kompendium textů o celní hodnotě (TAXUD/800/2002-CS), ve znění aktualizovaném v září 2008, s. 18].
(
5
) – Rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167). Tento soud má patrně v úmyslu odkázat na bod 27 tohoto rozsudku.
(
6
) – Viz čl. 79 druhý pododstavec celního kodexu.
(
7
) – Články 30 a 31 celního kodexu stanoví podpůrná kritéria, která se použijí tehdy, není-li možné celní hodnotu zboží určit na základě hodnoty příslušné transakce.
(
8
) – Viz poznámky pod čarou 10 a 11 tohoto stanoviska.
(
9
) – Článek 67 celního kodexu.
(
10
) – Rozsudky ze dne 16. listopadu 2006, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, bod 30) a ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 20).
(
11
) – Rozsudky ze dne 12. června 1986, Repenning (C‑183/85, EU:C:1986:247, bod 16); ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 24), jakož i ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další. (C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 39). Článek 29 odst. 1 celního kodexu zejména upřesňuje, že cena, která byla nebo má být za zboží zaplacena, musí být případně upravena v souladu s články 32 a 33 tohoto kodexu, které uvádí různé položky, které je třeba k této ceně připočíst nebo je od ní odečíst.
(
12
) – Viz rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 26).
(
13
) – Rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167).
(
14
) – Tato judikatura umožňuje odmítnout argumentaci vznesenou X, podle které čl. 145 odst. 2 tohoto nařízení odporuje článku 29 tohoto kodexu.
(
15
) – Viz bod 14 tohoto stanoviska.
(
16
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. července 2016, JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, bod 35).
(
17
) – Viz zejména rozsudek ze dne 25. ledna 2017, Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, bod 30 a citovaná judikatura).
(
18
) – Viz definice ze slovníku Larousse (www.larousse.fr).
(
19
) – Úř. věst. 1985, L 210, s. 29; Zvl. vyd. 15/01, s. 257.
(
20
) – Pojem „vada“ („gebrek“ v nizozemštině) ve smyslu čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení má širší význam než pojem „nefunkčnost“ nebo „porucha“ („defect“ v nizozemštině). Zatímco prvně uvedený pojem zahrnuje jakýkoli nedostatek vlastností, které lze od dotyčného zboží důvodně očekávat, druhý pojem se vztahuje pouze na skutečnou nefunkčnost zboží.
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 27).
(
22
) – Viz bod 22 tohoto stanoviska.
(
23
) – Viz bod 15 tohoto stanoviska.
(
24
) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta J. Mazáka ve věci Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2008:580, bod 38).
(
25
) – Ke zhodnocení důsledků nezávazné povahy rozhodnutí týkajících se určení celní hodnoty viz zvláštní zpráva Účetního dvora č. 23/2000 o celní hodnotě dovezeného zboží (určení celní hodnoty), spolu s odpověďmi Komise (Úř. věst. 2001, C 84, s. 8).
(
26
) – Rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167). Viz bod 24 tohoto stanoviska.
(
27
) – Předkládající soud v této souvislosti zdůrazňuje, že není neobvyklé, že prodejce nového automobilu podléhá závazkům záruky po období, které (někdy významně) překračuje 12 měsíců.
(
28
) – Článek 1 bod 19 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000, kterým se mění nařízení č. 2913/92 (Úř. věst. 2000, L 311, s. 17; Zvl. vyd. 02/10, s. 239), nahradil článek 249 celního kodexu v podstatě rovnocenným pravidlem, které je po této změně uvedeno v článku 247 tohoto kodexu. Článek 76 nového celního kodexu nyní konkrétně Komisi svěřuje pravomoc stanovit v prováděcích aktech postupy pro určování celní hodnoty.
(
29
) – V tomto ohledu viz rozsudky ze dne 11. listopadu 1999, Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, bod 35) a ze dne 13. prosince 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, bod 33).
(
30
) – Rozsudky ze dne 11. listopadu 1999, Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, bod 36); ze dne 8. března 2007, Thomson a Vestel France (C‑447/05 a C448/05, EU:C:2007:151, bod 24), jakož i ze dne 13. prosince 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, bod 34).
(
31
) – Viz zejména rozsudky ze dne 30. října 1975, Rey Soda a další (23/75, EU:C:1975:142, bod 10), jakož i ze dne 30. června 2005, Alessandrini a další v. Komise (C‑295/03 P, EU:C:2005:413, bod 74).
(
32
) – Rozsudky ze dne 23. března 1983, Cousin a další (162/82, EU:C:1983:93, bod 17); ze dne 8. března 2007, Thomson a Vestel France (C‑447/05 a C‑448/05, EU:C:2007:151, body 25 a 36), jakož i ze dne 13. prosince 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, bod 35).
(
33
) – Viz body 5 a 6 odůvodnění nařízení Komise (ES) č. 444/2002 ze dne 11. března 2002, kterým se mění nařízení (EHS) č. 2454/93 a nařízení (ES) č. 2787/2000 a (ES) 993/2001 (Úř. věst. L 68, s. 11, Zvl. vyd. 02/012, s. 209).
(
34
) – Článek 145 odst. 2 písm. a) prováděcího nařízení.
(
35
) – V tomto smyslu viz komentář č. 2 Výboru pro celní kodex (odboru pro celní hodnotu) o použití čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení celního kodexu [Kompendium textů o celní hodnotě (TAXUD/800/2002-CS), ve znění aktualizovaném v září 2008, s. 13].
(
36
) – Z rozsudku ze dne 10. prosince 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, body 25, 32 a 33) vyplývá, že přestože článek 78 celního kodexu pro celní orgány nestanoví žádnou lhůtu pro provádění přezkumu či kontroly celních prohlášení po propuštění zboží a přijímání opatření potřebných k nápravě, mohou členské státy z hlediska zásady právní jistoty pro tento postup samy stanovit přiměřenou promlčecí lhůtu. Je tomu tak proto, že taková lhůta vyplývající z vnitrostátního práva nebo práva unijního chrání jak dotyčnou osobu, tak příslušný orgán veřejné správy. Domnívám se, že se tato judikatura týká pouze lhůt, které omezují možnost přezkumu či kontroly po propuštění zboží. Nelze ji však vztahovat na lhůtu stanovenou v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení, která omezuje samotnou možnost úpravy celní hodnoty zakotvenou v odstavci 2 tohoto článku. Zejména pak, jelikož je tato možnost ku prospěchu dotyčných osob, nelze je touto lhůtou chránit.
(
37
) – Lhůty uvedené v těchto ustanoveních se mimoto liší jak účelem, tak počátkem. Lhůta stanovená v čl. 238 odst. 4 celního kodexu se týká podání žádosti o vrácení dovozního cla a běží ode dne sdělení dlužné částky dlužníkovi – stejně jako lhůta uvedená v čl. 236 odst. 2 tohoto kodexu, od které se odchyluje. Lhůta zakotvená v čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení se naopak týká samotného vzniku práva na vrácení, to je existence důvodu pro úpravu celní hodnoty a následné vrácení dovozního cla. Tato lhůta začíná plynout okamžikem přijetí celního prohlášení.
(
38
) – Rozsudek ze dne 19. března 2009 (C‑256/07, EU:C:2009:167).
(
39
) – Jde o nařízení č. 444/2002.
(
40
) – Rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 37). Vzhledem k tomuto závěru Soudní dvůr, přestože mu byla předložena otázka platnosti čl. 145 odst. 2 a 3 prováděcího nařízení, na tuto otázku neodpověděl, což vyplývá z bodu 39 tohoto rozsudku.
(
41
) – Rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 27).
(
42
) – Rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 36). Soudní dvůr rozhodl, že se čl. 145 odst. 3 prováděcího nařízení, jenž byl do tohoto nařízení začleněn nařízením č. 444/2002, nepoužije na situace, které vznikly před vstupem posledně uvedeného nařízení v platnost, neboť by jeho použití vedlo ke zpochybnění legitimního očekávání dotyčných hospodářských subjektů. Bylo tomu tak tehdy, kdy příslušné celní orgány ještě před vstupem prováděcího nařízení uplatňovaly obecnou tříletou lhůtu stanovenou v čl. 236 odst. 2 celního kodexu, jestliže po dovozu zboží došlo následkem vady k úpravě hodnoty příslušné transakce.
(
43
) – Jak vyplývá z rozsudku ze dne 20. října 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, bod 64), čl. 78 odst. 1 celního kodexu umožňuje vzít v úvahu veškeré „změny, které se mohou týkat informací vzatých v úvahu za účelem určení celní hodnoty, a v důsledku toho dovozního cla“.
(
44
) – Viz rozsudek ze dne 20. října 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, body 52 až 54).
(
45
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 36) a poznámka pod čarou 41 tohoto stanoviska.
(
46
) – Viz bod 40 tohoto stanoviska.