Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 04/08/2016 
Spisová značka: 28 Cdo 1469/2014 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2016:28.CDO.1469.2014.1 
Typ rozhodnutí: ROZSUDEK 
Heslo: Žaloba určovací 
Dotčené předpisy: § 80 písm. c) předpisu č. 99/1963Sb. 
Kategorie rozhodnutí: C  
 
28 Cdo 1469/2014 
 
 
ČESKÁ REPUBLIKA  
ROZSUDEK 
JMÉNEM REPUBLIKY 
 
 
 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jana Eliáše, Ph.D., a 
soudců Mgr. Petra Krause a Mgr. Miloše Póla, ve věci žalobkyně ČSOB Pojišťovna, a. s., člen 
holdingu ČSOB, IČ 45534306, se sídlem v Pardubicích, Masarykovo náměstí 1458, PSČ 530 02, 
zastoupené JUDr. Luďkem Krajhanzlem, advokátem se sídlem v Praze 1, Na Příkopě 859/22, 
proti žalovaným: 1) M. P., 2) R. S. M., 3) F. P., všichni bytem Fratelli Canale 24/15, Janov, 
Itálie, všichni zastoupeni Mgr. Hanou Ševelovou, advokátkou se sídlem v Praze 1, Lazarská 
1718/3, o určení, že rozhodnutí vydané Soudním dvorem v Janově dne 7. 1. 2010, č. j. 13, 
rejst. č. 33, soudní výrok 52, nesplňuje podmínky svého uznání v České republice, vedené u 
Okresního soudu v Pardubicích pod sp. zn. 23 C 52/2011, o dovolání žalobkyně proti rozsudku 
Krajského soudu v Hradci Králové – pobočky v Pardubicích ze dne 10. října 2013, č. j. 22 Co 
292/2013-459, takto:  
 
 
I. Dovolání se zamítá. 
II. Žalobkyně je povinna zaplatit každému žalovanému k rukám jejich zástupkyně Mgr. Hany 
Ševelové do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku na nákladech dovolacího řízení částku 2 541 
Kč. 
Odůvodnění: 
 
Okresní soud v Pardubicích rozsudkem ze dne 8. listopadu 2012, č. j. 23 C 52/2011-365, zamítl 
žalobu, aby soud určil, že rozhodnutí vydané Soudním dvorem v Janově dne 7. 1. 2010, č. j. 13, 
rejst. č. 33, soudní výrok č. 52, týkající se pojistné události pod č. 2044100068 a pojištěného J. F., 
nesplňuje podmínky svého uznání v ČR a je v ČR nevykonatelné. Zároveň zamítnul návrh 
žalovaných na přerušení řízení do pravomocného skončení předmětného nalézacího řízení před 
Odvolacím soudem v Janově ve smyslu čl. 37 nařízení Brusel I. Z provedených důkazů soud 
prvního stupně zjistil, že Soudní dvůr v Janově uložil žalobkyni povinnost k náhradě nemajetkové 
újmy v řádech několika desítek tisíc EUR ve prospěch žalovaných italských státních občanů, a to
z titulu pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem motorového vozidla Fiat Stilo, RZ 
2A1 7414, které bylo sjednané mezi žalobkyní a leasingovou společností OB Leasing a. s. 
prostřednictvím rámcové pojistné smlouvy č. 11564489, uzavřené dne 12. 11. 1999. Řidič 
předmětného vozidla J. F. způsobil dne 29. 12. 2003 na dálnici D5 ve směru na Rozvadov 
dopravní nehodu, při které zahynul on i řidič D. G. a jeho spolujezdkyně P. S. P. ve vozidle 
Peugeot 206, RZ BR70MA. Soud prvního stupně dovodil, že na požadovaném určení [podle § 80 
písm. c) o. s. ř.] není naléhavý právní zájem, neboť nejde o určení „zda tu právní vztah nebo právo 
je či není“, ale o konstitutivní rozhodnutí, kterým by se určila nevykonatelnost italského 
rozhodnutí na území v ČR, u nějž by se možnost jeho uznání posuzovala pouze jako předběžná 
otázka. Otázka možnosti vedení řízení o neuznání rozhodnutí v rámci systému nařízení Brusel I 
nebyla prozatím českými soudy ani Soudním dvorem řešena. Soud prvního stupně v této 
souvislosti odkázal na literaturu, která vylučuje možnost podat návrh na neuznání rozhodnutí v 
režimu nařízení Brusel I (Simon, P. In: Drápal, L., Bureš, J. a kol. Občanský soudní řád II. 
Komentář. Praha: C. H. Beck, 2009, str. 2990) a na tzv. Jenardovu zprávu k Bruselské úmluvě 
(předcházející nařízení Brusel I), podle níž nelze vést řízení o neuznání rozhodnutí dle nařízení 
Brusel I, takové řízení však může být teoreticky vedeno podle vnitrostátního práva. I pro případ, 
že by naléhavý právní zájem žalobkyně bylo možné dovodit, nebyla by s ohledem na princip 
automatického uznávání rozhodnutí vydaných v rámci členských států EU podle nařízení Brusel I 
úspěšná. Neuznání rozhodnutí lze dle výše uvedené judikatury Soudního dvora připustit pouze ve 
výjimečném případě, pokud by bylo uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského 
státu, v němž se o uznání žádá. Skutečnost, že český právní řád neupravoval v rozhodné době 
pojištění odpovědnosti za vznik nehmotné újmy způsobené usmrcením osoby blízké, nem��že 
jít k tíži žalovaným, a nelze proto uznání rozhodnutí italského soudu považovat za rozporné s 
veřejným pořádkem.  
 
Krajský soud v Hradci Králové – pobočka v Pardubicích rozsudkem ze dne 10. 10. 2013, č. j. 22 
Co 292/2013-459, potvrdil rozsudek soudu prvního stupně v napadené části (výrok týkající se 
zamítnutí žaloby na určení, že rozhodnutí vydané Soudním dvorem v Janově nesplňuje podmínky 
svého uznání v ČR). Odvolací soud uvedl, že na základě určovací žaloby se nelze domáhat 
negativního výroku o neuznání cizozemského rozhodnutí v nalézacím řízení. Nejedná se o určení, 
zda tu právo nebo právní vztah je či není. Rozhodování o uznání či neuznání cizího rozhodnutí je 
upraveno nařízením Brusel I, které má před vnitrostátní úpravou přednost, přičemž čl. 33 a 34 
předmětného nařízení tuto možnost nepřipouštějí. Je proto nadbytečné posouzení, zda rozhodnutí 
italského soudu je či není ve zjevném rozporu s veřejným pořádkem ve smyslu čl. 34 nařízení 
Brusel I. Uvedené posouzení je možné provést v rámci řízení o uznání tohoto cizozemského 
rozhodnutí. 
 
Proti rozsudku odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání, které považuje za přípustné podle § 
237 o. s. ř. z důvodu, že napadené rozhodnutí záviselo na otázce jak procesního, tak hmotného 
práva, která dosud v rozhodování dovolacího soudu nebyla řešena. Za dosud neřešenou procesní 
otázku považovala žalobkyně posouzení, zda je možné domáhat se negativního rozhodnutí 
ohledně uznání cizího rozhodnutí v rámci systému nařízení Brusel I prostřednictvím určovací 
žaloby dle § 80 písm. c) o. s. ř., anebo zda se jedná o případ, kdy žalobu lze projednat, aniž by 
dovolatel musel prokazovat naléhavý právní zájem. V případě kladné odpovědi bude rozhodnutí 
záviset na otázce hmotného práva, zda lze označit rozsudek, jímž byla pojišťovna škůdce uznána 
povinnou nahradit poškozeným z dopravní nehody nemajetkovou újmu, za zjevně rozporný s 
veřejným pořádkem ČR, v situaci, kdy takový nárok nebyl v českém právním řádu zakotven v 
době uzavření pojistné smlouvy, ani v době pojistné události. 
 
Jako dovolací důvod (§ 241a odst. 1 o. s. ř.) žalobkyně uvedla, že rozhodnutí odvolacího soudu 
spočívá na nesprávném právním posouzení věci, pokud odvolací soud dospěl k závěru, že vydání 
rozhodnutí o neuznání cizího rozhodnutí se není možné domáhat prostřednictvím určovací žaloby,
neboť se nejedná o určení, zda tu právo nebo vztah je či není, ale o konstitutivní rozhodnutí 
zapovídající vykonatelnost italského rozsudku na území ČR, u kterého by se uznatelnost 
posuzovala jako předběžná otázka. Podle žalobkyně naopak jde o rozhodnutí povahy deklaratorní, 
tj. soud by měl prohlásit, zda je právní vztah či právo výkonu rozhodnutí v ČR existující či 
neexistující. Pokud žalovaní nepodají v ČR návrh na uznání rozhodnutí podle čl. 33 odst. 2 
nařízení Brusel I, ve kterém by soud zkoumal existenci důvodů neuznání rozhodnutí, a s ohledem 
na skutečnost, že rozhodnutí italského soudu je předběžně vykonatelné a žalobkyni hrozí exekuce, 
je na straně žalobkyně naléhavý právní zájem na určení, že rozhodnutí nesplňuje podmínky svého 
uznání v ČR. Napadený rozsudek spočívá rovněž na nesprávném posouzení otázky hmotného 
práva, když se odchyluje od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu, který judikoval, že 
rozsah pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem motorového vozidla je omezen 
pouze na náhradu způsobené škody na zdraví nebo usmrcením (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 
31. 8. 2012, sp. zn. 30 Cdo 4083/2010; rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. 9. 2005, sp. zn. 30 
Cdo 1051/2005). Z předeslaných důvodů dovolatelka navrhuje, aby Nejvyšší soud rozsudky obou 
soudů nižších stupňů zrušil a věc vrátil okresnímu soudu k dalšímu řízení. 
 
Žalovaní ve vyjádření k dovolání uvedli, že odvolací soud i soud prvního stupně věc posoudily po 
procesní i hmotné stránce správně a svá rozhodnutí přesvědčivě odůvodnily. Pokud se žalobkyně 
v dané věci domáhá určení, že rozhodnutí vydané italským soudem nesplňuje v ČR podmínky 
uznání a je zde nevykonatelné, jde o postup v rozporu s komplexní úpravou uznání a výkonu 
rozhodnutí soudů členských států obsaženou v přímo aplikovatelném nařízení Brusel I. Podle 
preambule nařízení Brusel I je základním principem nařízení automatické uznávání soudních 
rozhodnutí v členských státech, přičemž postup pro výkon rozhodnutí vydaného v jednom 
členském státě musí být v jiném členském státě účinný a rychlý. Pokud by bylo připuštěno, aby se 
kdokoliv domáhal určovací žalobou vydání rozhodnutí o neuznání a nevykonatelnosti rozhodnutí 
soudu jiného členského státu, pak by se výkon tohoto rozhodnutí stal neúčinným a zdlouhavým. 
Určovací žalobě nelze vyhovět i z toho důvodu, že v daném případě nejde o určení, zda tu právní 
vztah nebo právo je či není, nýbrž o konstitutivní rozhodnutí zapovídající vykonatelnost italského 
rozsudku na území ČR. Ovšem i pro případ, že by bylo možné se určovací žalobou domáhat 
neuznání dotčeného italského rozhodnutí, předpoklady pro jeho neuznání stanovené v čl. 34 a 35 
nařízení Brusel I nejsou dány. Koncept rozporu s veřejným pořádkem nedopadá na situace, kdy 
právní úprava státu, kde bylo rozhodnutí vydáno, se pouze liší od právní úpravy státu, kde má být 
rozhodnutí vykonáno. Přiznání nemajetkové újmy pozůstalým obětí dopravní nehody není ve 
zjevném rozporu s veřejným pořádkem ČR, a to i s přihlédnutím k úpravě odškodnění pozůstalých 
za škodu způsobenou usmrcením osob blízkých v zákoně č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve 
znění od 1. 5. 2004 a vzhledem k současné úpravě v § 2959 v zákoně č. 89/2012 Sb., občanský 
zákoník. Proto žalovaní Nejvyššímu soudu navrhují předmětné dovolání zamítnout. 
 
Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 10a občanského soudního řádu) věc projednal podle zákona 
č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 1. ledna 2013 do 31. prosince 2013 
(srov. čl. II bod 7 zákona č. 404/2012 Sb. a čl. II bod 2 zákona č. 293/2013 Sb., kterými se mění 
zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony); 
dále jen „o. s. ř.“. 
 
Po zjištění, že dovolání proti pravomocnému rozsudku odvolacího soudu bylo podáno oprávněnou 
osobou - účastníkem řízení - zastoupenou advokátem (§ 241 odst. 1) a ve lhůtě stanovené v § 240 
odst. 1 o. s. ř., se nejprve dovolací soud zabýval otázkou přípustnosti dovolání. 
 
V rozhodovací činnosti dovolacího soudu dosud nebyla řešena dovolatelkou předestřená otázka 
procesního práva, zda je možné domáhat se negativního rozhodnutí ohledně uznání cizího 
rozhodnutí v rámci systému nařízení Brusel I, pročež je dovolání podle § 237 o. s. ř. přípustné, 
ovšem není důvodné.
Rozhodné pro vyřešení sporu je především posouzení, zda nařízení Brusel I umožňuje, aby se 
dotčená strana domáhala u soudu členského státu určení, že soudní rozhodnutí vydané v jiném 
členském státě nelze uznat. Z principu aplikační přednosti unijního práva přitom vyplývá, že 
nesouladné předpisy vnitrostátního právního řádu se v případě spadajícím do působnosti unijního 
práva nepoužijí. Zásada aplikační přednosti práva EU souvisí s principem přímého účinku a přímé 
použitelnosti unijního práva. Přímý účinek znamená, že adresáty unijního práva jsou nejen 
členské státy, ale i jednotlivci. Princip přímé použitelnosti míří na kvalitu unijního předpisu v tom 
smyslu, že nevyžaduje ke své aplikovatelnosti implementaci. U nařízení unijní právo presumuje 
přímý účinek i přímou použitelnost. Unijní nařízení se proto automaticky stávají součástí 
vnitrostátních právních řádů členských států Unie bez potřeby další implementace, a práva, která 
zakládají, se stávají součástí souboru práv soukromých osob, která mají vnitrostátní soudy, jakož i 
správní orgány, povinnost při řešení sporů s evropským prvkem aplikovat (srov. např. rozsudek 
Nejvyššího soudu ze dne 20. 8. 2012, sp. zn. 28 Cdo 2927/2010). Nejprve je proto třeba posoudit, 
zda nařízení Brusel I vůbec umožňuje vést takovéto řízení. 
 
Nejvyšší soud, vědom si své povinnosti plynoucí z čl. 267 Smlouvy o fungování Evropské unie 
obrátit se na Soudní dvůr EU v případě, že v řízení před ním vyvstane otázka výkladu aktů 
přijatých orgány EU, zkoumal, zda taková povinnost nevznikla i v projednávané věci. 
 
Z hlediska povinnosti soudu členského státu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými 
prostředky podle vnitrostátního práva, obrátit se na Soudní dvůr Evropské unie se žádostí o 
rozhodnutí o předběžné otázce je klíčový rozsudek Soudního dvora ze dne 6. 10. 1982 ve věci 
283/81, Srl CILFIT a Lanificio di Gavardo SpA proti Ministero della sanità, v němž Soudní dvůr 
formuloval tři výjimky, kdy národní soudy posledního stupně tuto povinnost nemají, a to jestliže:  
I. otázka unijního práva není významná (relevantní) pro řešení daného případu, 
II. existuje ustálená judikatura Soudního dvora k dané otázce nebo rozsudek Soudního 
dvora týkající se v zásadě identické otázky (tzv. acte éclairé), 
III. jediné správné použití práva Unie je tak zřejmé, že nezůstává prostor pro jakoukoliv 
rozumnou pochybnost (tzv. acte clair). Přitom k tomu, aby soud členského státu mohl 
konstatovat, že výklad unijního práva je zjevný, musí a) porovnat jednotlivé jazykové 
verze textu, b) používat terminologie a právních pojmů unijního práva, c) vzít zřetel na 
odlišnosti interpretace unijního práva, a d) být přesvědčen, že jeho výklad je stejně zjevný 
soudům ostatních členských států a Soudnímu dvoru EU. 
 
Za situace, kdy výklad nařízení Brusel I je právně významný pro řešení daného případu a kdy 
nastíněný právní problém Soudní dvůr EU dosud neřešil, zbývá posoudit, zda se nejedná o acte 
clair. 
 
Podle čl. 33 nařízení Brusel I jsou rozhodnutí vydaná v některém členském státě v ostatních 
členských státech uznávána, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení (odst. 1). Stane-li se 
sporným, zda rozhodnutí má být uznáno, může každá strana, která uplatňuje uznání jako hlavní 
věc v daném sporu, v řízení podle oddílu 2 a 3 kapitoly III nařízení Brusel I navrhnout, že soudní 
rozhodnutí má být uznáno (odst. 2). Je-li otázka uznání rozhodnutí vznesena u soudu členského 
státu jako předběžná otázka, může o ní tento soud rozhodnout (odst. 3). 
 
Samotný text nařízení tak výslovně upravuje pouze možnost vést řízení o uznání rozhodnutí. 
Ostatní jazykové verze čl. 33 odst. 2 nařízení Brusel I se v tomto ohledu shodují. Any interested 
party who raises the recognition of a judgment as the principal issue in a dispute may, in 
accordance with the procedures provided for in Sections 2 and 3 of this Chapter, apply for a 
decision that the judgment be recognised (angličtina). En cas de contestation, toute partie 
intéressée qui invoque la reconnaissance à titre principal peut faire constater, selon les
procédures prévues aux sections 2 et 3 du présent chapitre, que la décision doit être reconnue 
(francouzština). Bildet die Frage, ob eine Entscheidung anzuerkennen ist, als solche den 
Gegenstand eines Streites, so kann jede Partei, welche die Anerkennung geltend macht, in dem 
Verfahren nach den Abschnitten 2 und 3 dieses Kapitels die Feststellung beantragen, dass die 
Entscheidung anzuerkennen ist (němčina).  
 
Je proto nutné posoudit, zda systém nařízení ponechává možnost vést řízení i o neuznání podle 
vnitrostátního práva, anebo zda komplexnost úpravy obsažené v nařízení tuto eventualitu 
vylučuje, tedy zda umožňuje vést toliko řízení o uznání. 
 
Soudní dvůr ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje celistvost právní úpravy příslušnosti, 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech v nařízení Brusel I. 
Postupy upravené v nařízení Brusel I představují dle Soudního dvora autonomní a komplexní 
systém, nezávislý na právních systémech členských států (rozsudek Soudního dvora ze dne 23. 
dubna 2009 ve věci C-167/08, Draka NK Cables Ltd a další proti Omnipol Ltd, bod 27). V 
odkazovaném rozsudku tak Soudní dvůr dovodil, že komplexní úprava postupu prohlášení 
vykonatelnosti rozhodnutí v nařízení vylučuje opravné prostředky, které vnitrostátní právo 
poskytuje dotčeným třetím stranám proti rozhodnutí o prohlášení vykonatelnosti (ve vztahu k 
Bruselské úmluvě, která předcházela nařízení Brusel I, srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 2. 
července 1985 ve věci C-148/84, Deutsche Genossenschaftsbank proti SA Brasserie du Pêcheur, 
bod 17). Pokud dotčeným třetím stranám neumožňuje podat opravný prostředek přímo nařízení, 
znění vnitrostátního práva je v tomto ohledu nerozhodné (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. 
dubna 1993 ve věci C-172/91, Volker Sonntag proti Hansi Waidmannovi, Elisabeth Waidmann a 
Stefanu Waidmannovi). Kromě požadavku zjednodušení postupů ve státě, ve kterém je navrhován 
výkon rozhodnutí, odůvodnil Soudní dvůr tyto závěry zásadou právní jistoty a cíli sledovanými 
nařízením Brusel I, které vyžadují jednotné uplatňování právních pojmů a kvalifikací v členských 
státech (věc C-167/08, Draka NK Cables Ltd a další proti Omnipol Ltd, body 25 – 26). Byť se 
tedy Soudní dvůr ve své rozhodovací činnosti dosud explicitně nezabýval otázkou, zda dotčená 
strana může vést řízení o neuznání soudního rozhodnutí, z dosavadní judikatury k nařízení Brusel 
I lze beze všech pochyb dovodit, že Soudní dvůr interpretuje úpravu uznání a výkonu v nařízení 
jako ucelený systém, ve kterém se vnitrostátní úprava použije v zásadě pouze tam, kde tak samo 
nařízení výslovně předvídá. Uvedené pojetí podporuje závěr, že za situace, kdy nařízení výslovně 
počítá pouze s možností vést řízení o uznání rozhodnutí, nemůže dotčená strana vést řízení o 
neuznání.  
 
Zároveň lze poukázat na skutečnost, že nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 
2003, o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech 
rodičovské zodpovědnosti (nařízení Brusel II bis), v čl. 21 odst. 3 umožňuje kterékoliv dotčené 
osobě požádat o vydání rozhodnutí o uznání nebo neuznání rozhodnutí. Jedná se o obdobné 
ustanovení, jako čl. 33 odst. 2 nařízení Brusel I, s tím rozdílem, že nařízení Brusel II bis uvádí i 
možnost dotčené osoby domáhat se rozhodnutí o neuznání. I tato skutečnost tak zcela zjevně 
svědčí pro variantu, že v případě nařízení Brusel I unijní zákonodárce neměl v úmyslu zakotvit 
možnost dotčené strany vést řízení o neuznání rozhodnutí. Ostatně i odborná literatura uvádí, 
zejména s odkazem na absenci výslovného zakotvení řízení o neuznání, že nařízení Brusel I 
dotčené straně neumožňuje vést řízení o odepření uznání rozhodnutí (STONE, P. EU Private 
International Law (second edition), Edward Elgar Publishing Limited, 2010, str. 227; 
BŘICHÁČEK, T. Změny v obecném režimu uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v civilních 
věcech v EU, Právní rozhledy č. 5/2013; SIMON, P. In: DRÁPAL, L. – BUREŠ, J. a kol. 
Občanský soudní řád II. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2009, str. 2990). Lze se nicméně setkat i s 
méně kategorickými názory, které např. uvádějí, že v situaci, kdy soud zamítne žádost dotčené 
strany o uznání podle čl. 33 odst. 2 nařízení Brusel I, blíží se odepření uznání rozhodnutí o 
neuznání. Pokud proto nařízení Brusel I výslovně nevylučuje možnost vést řízení o neuznání,
může být řízení o neuznání vedeno podle vnitrostátního práva, pokud jej vnitrostátní právo 
umožňuje (MAGNUS,  
U. – MANKOWSKI, P. (eds.). European Commentaries on Private International Law  
– Brussels I Regulation, Mnichov: Sellier, 2007, str. 554). V českém prostředí V. Vaške uvádí, že 
v případě návrhu na neuznání nelze postupovat dle nařízení Brusel I, ale zároveň není vyloučena 
možnost podat určovací žalobu podle § 80 písm. c) o. s. ř., pokud žalobce prokáže naléhavý 
právní zájem (VAŠKE, V. Uznávání a výkon cizích rozhodnutí v České republice, Praha: C. H. 
Beck, 2007, str. 39). Posledně uvedené názory se nicméně nijak nevypořádávají s argumentem 
komplexnosti úpravy v nařízení, tak, jak ji ve své rozhodovací činnosti zdůrazňuje Soudní dvůr. 
 
Dovolací soud připomíná, že žalobkyně není zbavena možnosti namítat rozpor italského 
rozhodnutí s veřejným pořádkem. Tuto námitku může uplatnit v rámci opravného prostředku proti 
rozhodnutí o návrhu na prohlášení vykonatelnosti podle čl. 43 nařízení Brusel I. Čl. 45 nařízení 
výslovně počítá s možností, že soud, u něhož byl opravný prostředek podán, může zamítnout nebo 
zrušit prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí na základě rozporu s veřejným pořádkem členského 
státu, v němž se o uznání žádá. Uvedené pak opět (podpůrně) svědčí pro závěr, že žaloba na 
požadované určení není podle čl. 33 nařízení Brusel I přípustná. 
 
Nad rámec uvedeného lze doplnit, že nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 
ze dne 12. prosince 2012, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a 
obchodních věcech (přepracované nařízení Brusel I), již v čl. 45 řízení o odepření uznání upravuje 
(srov. NIELSEN, P. A. The New Brussels I Regulation, Common Market Law Review, roč. 50, č. 
2/2013, str. 525). V souladu s čl. 66 se přepracované nařízení Brusel I vztahuje pouze na řízení 
zahájená ke dni 10. 1. 2015 nebo po něm, a nelze jej proto na projednávanou věc použít. 
Komentář k přepracovanému nařízení Brusel I nicméně také uvádí, že znění přepracovaného 
nařízení podporuje závěr, že podle nařízení Brusel I dosud nebylo možné řízení o odepření uznání 
vést (FRANZINA, P. In: DICKINSON, A. – LEIN, E. (eds.). The Brussels I Regulation Recast, 
Oxford: Oxford University Press, 2015, str. 385 – 386). Uvedenému napovídá i Jenardova zpráva, 
podle níž procesní postup uznání rozhodnutí zakotvený v čl. 26 odst. 2 Bruselské úmluvy 
(kterému odpovídá čl. 33 odst. 2 nařízení Brusel I) byl vyhrazen pouze straně uplatňující uznání 
rozhodnutí, nikoliv odepření uznání (zpráva J. Jenarda k Úmluvě ze dne 27. září 1968 o 
příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, Úř. věstník Evropských 
společenství 1979, C 59, str. 43 zprávy). 
 
Dovolací soud proto uzavírá, že nařízení Brusel I neumožňuje dotčené straně vést v dožádaném 
členském státě řízení o odepření uznání rozhodnutí vydaného soudem v jiném členském státu. 
Posouzení, zda se lze domáhat odepření uznání prostřednictvím § 80 písm. c) o. s. ř., případně zda 
rozhodnutí italského soudu není v souladu s veřejným pořádkem ve smyslu čl. 34 odst. 1 nařízení 
Brusel I, a nelze jej tak v ČR uznat, je tudíž bezpředmětné. 
 
Protože dovolání není důvodné ve smyslu § 241a odst. 1 o. s. ř., Nejvyšší soud jako soud dovolací 
(§ 10a o. s. ř.) dovolání žalobkyně bez jednání (§ 243a odst. 1 o. s. ř.) zamítl (§ 243d písm. a) o. s. 
ř.). 
 
O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243c odst. 3, § 224 odst. 1 a § 142 
odst. 1 o. s. ř. ve prospěch v dovolacím řízení úspěšných žalovaných za situace, kdy účelně 
vynaložené náklady jsou představovány odměnou advokáta. S ohledem na zastupování více (tří) 
účastníků, náleží za každého jednoho odměna snížená o 20 % ve smyslu § 12 odst. 4 vyhlášky 
177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb, ve 
znění pozdějších předpisů (advokátní tarif). Za tarifní hodnotu nutno považovat v souladu s § 9 
odst. 3 písm. a) advokátního tarifu částku 35 000 Kč, snížená odměna (za každého z žalovaných) 
je potom představována částkou 2 000 Kč [§ 6 odst. 1, § 7 bod 5, § 11 odst. 1 písm. k/]. Náhrada
hotových výdajů advokáta je určená jednou paušální částkou 300 Kč (§ 13 odst. 3 advokátního 
tarifu) a náhrada za daň z přidané hodnoty z odměny advokáta (všech žalovaných) a z náhrady je 
1 323 Kč (§ 137 odst. 3 písm. a/ o. s. ř.). Celkové náklady pak jsou 7 623 Kč a na každého z 
žalovaných z toho připadá 2 541 Kč. 
 
Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu. 
V Brně dne 8. dubna 2016 
 
JUDr. Jan Eliáš, Ph.D. 
předseda senátu