62005CJ0187_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Sujungtose bylose C‑187/05 – C‑190/05
dėl 2005 m. kovo 17 d. Areios Pagos
(Graikija) sprendimais pagal EB 234 straipsnį pateiktų prašymų, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2005 m. balandžio 27 d., priimti prejudicinį sprendimą bylose
Georgios Agorastoudis ir kt. (C‑187/05 ),
Ioannis Pannou ir kt. (C‑188/05 ),
Kostandinos Kotsabougioukis ir kt. (C‑189/05 ),
Georgios Akritopoulos ir kt. (C‑190/05 ),
prieš
Goodyear Hellas ABEE,
dalyvaujant
Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE),
Ergatoypalliliko kentro Thessalonikis (C‑187/05 ir C‑189/05 ),
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, N. Colneric, E. Juhász (pranešėjas) ir E. Levits,
generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. balandžio 27 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
– G. Agorastoudis ir kt., atstovaujamų dikigoros A. Kazakos,
– I. Pannou ir kt., atstovaujamų dikigoros A. Kazakos,
– K. Kotsabougioukis ir kt., atstovaujamų dikigoros A. Kazakos,
– G. Akritopoulos ir kt., atstovaujamų dikigoros A. Kazakos,
– Goodyear Hellas ABEE, atstovaujamos dikigori K. Kremalis ir I.‑D. Filiotis,
– Geniki Synomospondia Ergaton Elladas
(GSEE), atstovaujamos dikigoros A. Kazakos,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande ir G. Rozet,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję su 1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyvos 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 48, p. 29) 1 straipsnio 2 dalies d punkto aiškinimu.
2. Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant ginčus tarp atleistų darbuotojų ir jų ankstesnio darbdavio dėl jų kolektyvinio atleidimo iš darbo teisėtumo, vien šio darbdavio valia nutraukus įmonės veiklą.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
3. Direktyva 75/129, pagrįsta EEB sutarties 100 straipsniu (po pakeitimo – EB sutarties 100 straipsnis, vėliau tapęs EB 94 straipsniu), siekiama, remiantis jos pirma konstatuojamąja dalimi, „kad darbuotojams būtų garantuota didesnė apsauga kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, atsižvelgiant į subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį Bendrijoje“. Šios direktyvos antroje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „nepaisant didėjančio suartėjimo, vis dar išlieka skirtumai tarp valstybėse narėse galiojančių nuostatų dėl praktinių susitarimų ir procedūrų, susijusių su tokiais kolektyviniais atleidimais iš darbo, ir dėl priemonių, palengvinančių atleidimo iš darbo pasekmes darbuotojams“. Dėl šios priežasties šios direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje yra įtvirtinta, kad šis valstybėse narėse galiojančių nuostatų derinimas turi būti skatinamas, kartu išlaikant padarytą pažangą, kaip apibrėžta EEB sutarties 117 straipsnyje (po pakeitimo – EB sutarties 117 straipsnis, (EB sutarties 117–120 straipsniai buvo pakeisti EB 136–143 straipsniais).
4. Direktyvos 75/129 1 straipsnis jos taikymo sritį apibrėžia taip:
„1. Šioje direktyvoje:
a) „kolektyvinis atleidimas iš darbo“ yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių su atitinkamais atskirais darbuotojais, jeigu pagal valstybių narių pasirinkimą atleidimų iš darbo skaičius yra:
– per 30 dienų laikotarpį:
1. ne mažiau kaip 10 įmonėse, kuriose paprastai dirba daugiau kaip 20 ir mažiau kaip 100 darbuotojų;
2. ne mažiau kaip 10 % visų darbuotojų įmonėse, kuriose paprastai dirba ne mažiau kaip 100, bet mažiau kaip 300 darbuotojų;
3. ne mažiau kaip 30 įmonėse, kuriose paprastai dirba 300 darbuotojų arba daugiau;
– arba per 90 dienų laikotarpį — ne mažiau kaip 20, nepriklausomai nuo atitinkamose įmonėse paprastai dirbančių darbuotojų skaičiaus;
< … >
2. Ši direktyva netaikoma:
a) kolektyviniams atleidimams iš darbo, pasibaigus terminuotoms darbo sutartims arba darbo sutartims, sudarytoms tam tikriems darbams atlikti, išskyrus tuos atvejus, kai darbuotojai atleidžiami iš darbo prieš pasibaigiant tokioms sutartims;
b) asmenims, dirbantiems valstybės valdymo įstaigose arba įstaigose, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė (o valstybėse narėse, kuriose taip apibrėžtų įstaigų nėra – dirbantiems lygiavertėse įstaigose);
c) jūrų laivų įguloms;
d) darbuotojams, atleistiems iš darbo įmonės veiklą nutraukus teismo sprendimu.“
5. Direktyvos 75/129 2 straipsnis numato tam tikras pareigas, taikomas darbdaviui, kuris numato kolektyvinius atleidimus iš darbo. Visų pirma, jis turi pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti atleidimų arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius. Antra, kad darbuotojų atstovai galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus, jis turi pareigą jiems pateikti visą svarbią informaciją ir kiekvienu atveju juos raštu informuoti apie planuojamo atleidimo priežastis, darbuotojų, kurie turi būti atleisti, skaičių, paprastai dirbančių darbuotojų skaičių ir laikotarpį, per kurį jis numato atleisti numatytus darbuotojus.
6. Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis nustato:
„Darbdaviai raštu informuoja kompetentingą valstybinę instituciją apie visus planuojamus kolektyvinius atleidimus iš darbo.
Tokį pranešimą sudaro visa svarbi informacija apie planuojamus kolektyvinius atleidimus bei 2 straipsnyje nurodytas konsultacijas su darbuotojų atstovais ir ypač apie atleidimų priežastis, darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, skaičių, paprastai dirbančių darbuotojų skaičių ir laikotarpį, per kurį darbuotojai turi būti atleisti.“
7. Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalis numato:
„Numatomi kolektyviniai atleidimai, apie kuriuos pranešama kompetentingai valstybės institucijai, gali būti vykdomi ne anksčiau kaip praėjus 30 dienų po 3 straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo pateikimo < … >
< ... > “
8. Galiausiai, šios direktyvos 5 straipsnis nustato, kad ji „nedraudžia valstybėms narėms taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus“.
9. 1989 m. gruodžio 9 d. Europos Sąjungos Vadovų Tarybos susitikime Strasbūre priėmus Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartiją, Direktyva 75/129 buvo pakeista 1992 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 92/56/EEB (OL L 245, p. 3). Šis pakeitimas iš esmės susijęs su Direktyvos 75/129 2 straipsnyje numatytos darbdavio pareigos informacijos ir konsultacijų su darbuotojų atstovais srityje sustiprinimu bei, šią direktyvą papildęs 5a straipsniu, su valstybių narių pareiga numatyti, kad darbuotojų atstovai ir (arba) darbuotojai galėtų naudotis administracinėmis ir (arba) teisminėmis procedūromis norint užtikrinti įsipareigojimų pagal Direktyvą 75/129 įgyvendinimą.
10. Šiais pakeitimais buvo panaikintas Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punktas.
11. Tomis pačiomis aplinkybėmis Direktyvos 75/129 3 straipsnio 1 dalis buvo papildyta šia antrąja pastraipa:
„Tačiau valstybės narės gali numatyti, kad planuojamų kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai įmonės veikla nutraukiama teismo sprendimu, darbdavys privalo raštu informuoti kompetentingą valstybinę instituciją tik tuo atveju, jeigu ji to prašo.“
12. Direktyva 92/56 taip pat numatė, kad Direktyvos 75/129 4 straipsnis papildomas ketvirta dalimi, kuri suformuluota taip:
„Valstybės narės nebūtinai turi taikyti šį straipsnį kolektyviniam atleidimui iš darbo dėl įmonės veiklos nutraukimo pagal teismo sprendimą.“
Nacionalinės teisės aktai
13. Direktyva 75/129 į Graikijos teisę buvo perkelta Įstatymu Nr. 1387/1983.
14. Šio įstatymo 3 straipsnis numato, kad darbuotojai darbdavio išsamiai raštu informuojami apie numatomus kolektyvinius atleidimus iš darbo ir jų priežastis bei darbdavio pareigą iš anksto konsultuotis su darbuotojų atstovais ir pastariesiems pranešti visą informaciją, kuri jiems leistų pateikti konstruktyvius pasiūlymus. Jis taip pat numato darbdavio pareigą šią informaciją pranešti kompetentingai valstybės institucijai. Be to, šio įstatymo 5 straipsnio 3 dalyje yra įtvirtinta darbuotojams palanki nuostata, kuria remiantis, jei šalys nepasiekia susitarimo, atsižvelgdamas į situaciją nagrinėjamoje rinkoje ir įmonėje darbo ministras ar prefektas gali konsultacijoms skirtą terminą pratęsti dvidešimčia dienų arba nepatvirtinti visų numatomų atleidimų iš darbo ar jų dalies.
15. Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punktas į vidaus teisę buvo perkeltas Įstatymo Nr. 1387/1983 2 straipsnio 2 dalies c punktu, kuris nustato:
„Šio įstatymo nuostatos netaikomos darbuotojams, atleistiems dėl įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo pirmosios instancijos teismo sprendimu.“
16. Direktyva 92/56 padaryti pakeitimai į nacionalinę teisę buvo perkelti Įstatymais Nr. 2736/1999 ir Nr. 2874/2000, priimtais vėliau, negu atsirado pagrindinėse bylose nagrinėjamos faktinės aplinkybės – 1996 m. liepos mėnesį. Direktyvos 92/56 2 straipsnyje nustatytas terminas šiems pakeitimams perkelti į vidaus teisę pasibaigė 1994 m. birželio 24 d., tai yra iki šių faktinių aplinkybių atsiradimo.
Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas
17. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimų matyti, kad ieškovai pagrindinėse bylose pagal neterminuotas darbo sutartis dirbo bendrovės Goodyear Hellas SA
gamybos padalinyje, esančiame Salonikų pramoninėje zonoje. Šios gamyklos veikla iš esmės buvo automobilių padangų ir padangų kamerų bei padangų taisymo ir atnaujinimo medžiagų gamyba. Ši gamykla, kuri buvo organizuota žmogiškųjų ir technologinių išteklių struktūra, buvo nagrinėjamos įmonės gamybos padalinys, atskirtas nuo Atėnuose įsteigto jos prekybos padalinio ir jo atžvilgiu buvo ekonomiškai savarankiška.
18. 1996 m. liepos 19 d. Jungtinėse Amerikos Valstijose įsteigtos pagrindinės bendrovės Goodyear
visuotinis akcininkų susirinkimas nusprendė nutraukti gamybos veiklą ir nuo 1996 m. liepos 22 d. galutinai nutraukti Salonikuose esančios gamyklos veiklą. Nuo tos pačios datos, nesilaikant dar galiojusiame Įstatyme Nr. 1387/1983 numatytų kolektyvinio atleidimo iš darbo tvarkos ir procedūrų, buvo nutrauktos įmonės gamybos padalinio darbuotojų, tai yra apytiksliai 340 asmenų, darbo sutartys. Šis gamybos padalinys pradėtas išmontuoti 1996 m. spalio mėnesį.
19. Atleistų darbuotojų ieškinius, pareikštus dėl po šio veiklos nutraukimo priimtų sprendimų, atmetė pirmosios instancijos teismas bei bylą nagrinėjęs apeliacine tvarka Efeteio
(Atėnų apeliacinis teismas). Pastarasis teismas laikėsi nuomonės, kad, remiantis nusistovėjusia Graikijos teismų praktika, kadangi Graikijos teisė nenumato, jog visam laikui nutraukiant įmonės veiklą darbdavio valia turėtų būti priimtas teismo sprendimas, darbdaviui nėra taikomos Direktyvoje 75/129 ir ją perkeliančiame nacionaliniame įstatyme numatytos pareigos.
20. Šiomis aplinkybėmis Areios Pagos, į kurį buvo kreiptasi kasacine tvarka, nusprendė keturiose pagrindinėse bylose sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:
„Kadangi Graikijos teisė nenumato, kad prieš visam laikui nutraukiant įmonės ar ūkio subjekto veiklą darbdavio valia turėtų būti priimtas teismo sprendimas, ar Direktyvos 75/129 nuostatos šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies d punkto prasme yra taikomos kolektyviniams atleidimams iš darbo dėl įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo?“
21. 2005 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi šios bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.
Dėl prejudicinio klausimo
22. Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės norėtų sužinoti, ar kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai tai sąlygojo įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimas visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo, Direktyva 75/129 yra taikoma ar netaikoma ir, konkrečiai tariant, ar šios direktyvos netaikymą gali (ar negali) pateisinti jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis.
23. Teisingumo Teismui pateikto klausimo esmė glūdi nusistovėjusioje Graikijos teismų praktikoje taikant Direktyvą 75/129 ir ją perkeliantį nacionalinį įstatymą.
24. Pagal šią teismų praktiką, jei sprendimas dėl įmonės veiklos nutraukimo visam laikui priimamas vien darbdavio valia, remiantis Konstitucijos garantuota ekonomine ir finansine laisve, kuria jis naudojasi, nepriklausomai nuo teismo sprendimo buvimo, Direktyva 75/129 netaikoma. Iš tiesų jos taikymas yra susijęs su sąlyga, kad atitinkama įmonė tebevykdo veiklą.
25. Šis aiškinimas nėra paremtas nei Direktyvos 75/129 turiniu nei ja siekiamu tikslu ar jos paskirtimi, nei su šia direktyva susijusia Teisingumo Teismo praktika.
26. Pirma, Direktyvos 75/129 turinys, būtent jos 1 straipsnio 1 dalies a punktas ir 2 dalies d punktas, yra aiškūs ir todėl nelieka jokių pagristų abejonių dėl šios direktyvos taikymo srities ir sąlygų.
27. Remiantis direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punktu, „kolektyvinis atleidimas iš darbo yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių su atitinkamais atskirais darbuotojais“. Šis apibrėžimas pats savaime yra pakankamai tikslus ir jame nėra jokio neapibrėžtumo.
28. Teisingumo Teismas šią „atleidimo iš darbo“ sąvoką išaiškino pažymėdamas, kad ši sąvoka turi atskirą reikšmę Bendrijos teisės prasme ir turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma visiems atvejams, kuriais darbo sutartis nutraukiama ne darbuotojo valia ir be jo sutikimo (2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑55/02, Rink. p. I‑9387, 49 ir 50 punktai).
29. Dėl Direktyvos 75/129 1 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtintos taisyklės reikia pažymėti, kad šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nurodyti keturi jos netaikymo atvejai turi būti laikomi ribotu ir baigtiniu sąrašu. Be to, kaip šios taisyklės išimtys, jie turi būti aiškinami siaurai (šiuo klausimu žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Lauge ir kt., C‑250/97, Rink. p. I‑8737, 19 punktą).
30. Ketvirtoji iš šių išimčių, būtent numatyta Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punkte, kurią savo klausime nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra susijusi su šios direktyvos netaikymu atleidimams iš darbo, kuriuos lėmė įmonės veiklos nutraukimas „teismo sprendimu“.
31. Šią nuostatą galima aiškinti tik taip, kad šios direktyvos netaikyti yra leidžiama tik tada, kai įmonės veikla yra nutraukiama teismo sprendimu, pavyzdžiui, sprendimu, kuriuo skelbiamas įmonės bankrotas ar likvidavimas.
32. Visais kitais atvejais, pavyzdžiui, tada, kai sprendimas dėl atitinkamos įmonės veiklos nutraukimo visam laikui yra priimamas vien darbdavio valia ir kai jis pagrįstas ekonominio pobūdžio ar kitokiais sumetimais, iš Direktyvos 75/129 kylančios darbdavio pareigos tebegalioja. Tai, kad nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nenumato, jog iki įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio valia, turi būti priimtas teismo sprendimas, šiuo atžvilgiu yra nesvarbu.
33. Reikia priminti, kad Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punkte įtvirtinta išimtis nuo 1994 m. birželio 24 d. buvo panaikinta Direktyva 92/56, kuri taip sustiprino siekiamą tikslą. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu visais kolektyvinio atleidimo iš darbo nutraukus įmonės veiklą atvejais, netgi tada, kai tai buvo teismo sprendimo pasekmė, darbdavys turėjo pareigą informuoti darbuotojus ir su jais konsultuotis.
34. Antra, kalbant apie Direktyva 75/129 siekiamą tikslą, reikia priminti, jog, kaip tai nurodyta jos pirmoje konstatuojamojoje dalyje, šia direktyva siekiama darbuotojams garantuoti didesnę apsaugą kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju. Teisingumo Teismas ne kartą priminė šį darbuotojų apsaugos tikslą (žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Rockfon, C‑449/93, Rink. p. I‑4291, 29 punktą ir minėto sprendimo Lauge ir kt.
19 punktą).
35. Teisingumo Teismas pabrėžė, jog Direktyva 75/129 nekelia pavojaus darbdavio laisvei vykdyti kolektyvinius atleidimus iš darbo ar jų nevykdyti ir kad vienintelis jos tikslas yra tas, kad prieš šiuos atleidimus iš darbo būtų konsultuojamasi su profesinėmis sąjungomis bei informuojama kompetentinga valstybės institucija (1985 m. vasario 12 d. Sprendimo Nielsen & Søn, 284/83, Rink. p. 553, 10 punktas).
36. Be jokių abejonių, taip yra ir tada, kai dėl darbdaviui svarbių priežasčių pastarasis numato nutraukti savo įmonės veiklą. Kaip tai teisingai pažymi Europos Bendrijų Komisija, Direktyva 75/129 suderinami ne įmonės veiklos nutraukimo visam laikui būdai, tai yra ne situacijos, kai teismo sprendimas yra reikalingas ar nereikalingas, o vykdant kolektyvinius atleidimus iš darbo taikytina procedūra.
37. Atsižvelgdamas į Direktyva 75/129 siekiamą tikslą, Teisingumo Teismas pateikė labai platų šioje direktyvoje įtvirtintos sąvokos „įmonė“ apibrėžimą, siekdamas kuo labiau apriboti kolektyvinių atleidimų iš darbo, kuriems dėl šios sąvokos teisinio kvalifikavimo nacionaliniu lygmeniu negali būti taikoma ši direktyva, atvejus (žr. minėto sprendimo Rockfon
31 ir 32 punktus).
38. Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad Direktyva 75/129 buvo priimta EEB sutarties 100 ir 117 straipsnių pagrindu, pastarajai nuostatai esant susijus su būtinumu, kad valstybės narės skatintų darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygų gerinimą, kad palaikant jų gerėjimą būtų galima siekti jų suderinimo (žr. minėto sprendimo Rockfon
29 punktą).
39. Trečia, reikia pabrėžti, kad prieš tai pateiktas aiškinimas ir su juo susijusios išvados išplaukia iš jau esamos Teisingumo Teismo praktikos.
40. 1985 m. kovo 28 d. Sprendime Komisija prieš Belgiją
(215/83, Rink. p. 1039, 13–19 punktai) Teisingumo Teismas aiškiai konstatavo, kad atitinkama valstybė narė pažeidė įsipareigojimus tuo pagrindu, kad ji neužtikrino Direktyva 75/129 numatytos apsaugos visais atvejais, kai kolektyviniai atleidimai iš darbo buvo vykdomi įmonių veiklą nutraukus ne teismo sprendimu. Bent jau nuo šio sprendimo priėmimo dienos Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatytos išimties prasmė neturėjo kelti jokių abejonių.
41. Direktyvos 75/129 3 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir 4 straipsnio 4 dalyje įtvirtintos išimtys, nustatytos Direktyva 92/56, Teisingumo Teismo buvo išaiškintos minėtame sprendime Lauge ir kt.
(18 punktas), kuriuo remiantis, tam, kad nagrinėjamos išimtys būtų taikytinos, įmonės veikla neturi būti nutraukta ir kolektyviniai atleidimai iš darbo neturi būti vykdomi iki bankrotą skelbiančio teismo sprendimo paskelbimo.
42. Be to, minėtame sprendime Komisija prieš Portugaliją
(66 punktas ir rezoliucinė dalis) Teisingumo Teismas nusprendė, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 75/129, nes ji susiaurino kolektyvinių atleidimų iš darbo sąvoką, taikydama ją tik atleidimams iš darbo dėl struktūrinių, technologinių arba konjunktūrinių priežasčių ir netaikydama šios sąvokos atleidimams iš darbo dėl kitų nesusijusių su darbuotojais priežasčių.
43. Galiausiai reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybių narių pareiga pasiekti direktyvoje numatytą tikslą, kad būtų laikomasi EB 249 straipsnio trečiosios dalies, taikoma visoms nacionalinės valdžios institucijoms, įskaitant ir teismus. Pastarieji, kai jie turi aiškinti ir taikyti nacionalinės teisės aktus, turi juos aiškinti, kiek įmanoma, atsižvelgdami į šios direktyvos formuluotę ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas (šiuo klausimu kaip vieną paskutinių sprendimų žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01 – C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 113 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
44. Tačiau tokio Graikijos teismų požiūrio atveju Direktyva 75/129 siekiama apsauga buvo netaikoma daugeliu įmonių veiklos nutraukimo atvejų, dėl kurių buvo vykdomi masiniai darbuotojų atleidimai iš darbo ir kuomet šių darbuotojų apsaugos užtikrinimas yra tikrai labai svarbus, taip pažeidžiant šia direktyva siekiamą tikslą. Toks požiūris, kuris taip pat kelia pavojų vienodo Direktyvos 75/129 taikymo reikalavimui, gali žymiai paneigti šios direktyvos prasmę.
45. Iš to, kas buvo išdėstyta, išplaukia, kad į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyva 75/129 turi būti aiškinama taip, kad ji yra taikytina kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai tai lėmė įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimas visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo, ir šios direktyvos netaikymo jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis pateisinti negali.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
46. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyva 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo turi būti aiškinama taip, kad ji yra taikytina kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai tai lėmė įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimas visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo, ir šios direktyvos netaikymo jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis pateisinti negali.