62002CC0302_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą Austrijos Oberster Gerichtshof
(Aukščiausias Teismas) kelia klausimą, ar diskriminacijos draudimas pilietybės pagrindu, numatytas EB 12 straipsnyje ir Reglamento (EEB) Nr. 1408/71(2) 3 straipsnyje, yra suderinamas su tuo, kad išmokos kalinių vaikams skiriasi, atsižvelgiant į tai, ar laisvės atėmimo bausmė atliekama valstybės teritorijoje ar kitoje valstybėje narėje. Pagal Austrijos teisę avansinė išlaikymo išmoka vaikui skiriama, jeigu vienas tėvų, turintis išlaikymo pareigą, laisvės atėmimo bausmę atlieka Austrijoje, o ne tuo atveju, kai šis asmuo yra perduodamas kitai valstybei ją atlikti.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisės aktai
2. Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalis numato, kad šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir savarankiškai dirbantiems asmenims, kuriems taikomi ar buvo taikyti vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai, taip pat jų šeimos nariams ir maitintojo netekusiems asmenims.
3. Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkto i papunktyje darbuotojas apibrėžiamas kaip asmuo, apdraustas privalomuoju arba neprivalomuoju nuolatiniu draudimu nuo vienos ar daugiau rizikų, kurias apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos sritys.
4. Taikytina teisės sistema nagrinėjamoje byloje nustatoma remiantis reglamento 13 straipsnio 2 dalimi:
„Laikantis 14–17 straipsnių nuostatų:
a) vienos valstybės narės teritorijoje dirbančiam darbuotojui taikomi tos valstybės teisės aktai < … > ;
< … >
f) asmeniui, kuriam nustoja galioję valstybės narės teisės aktai, kol bus pradėti taikyti kitos valstybės narės teisės aktai, pagal vieno iš aukščiau nurodytų papunkčių taisykles arba pagal vieną iš 14–17 straipsniuose nurodytų išimčių ar specialiųjų nuostatų, taikomos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktų nuostatos.“
5. Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalis nustato vienodų sąlygų taikymo principą reglamento taikymo srityje. Specialiosios nuostatos, susijusios su išmokomis šeimai, ypač nustatytos 73 ir 74 straipsniuose.
6. Remiantis Reglamento Nr. 1612/68(3) 7 straipsnio 2 dalimi, darbuotojas, kuris yra valstybės narės pilietis, kitose valstybėse narėse naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.
7. Pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį valstybės narės piliečio, dirbančio arba dirbusio kitos valstybės narės teritorijoje, vaikai turi būti priimti į tos šalies bendrojo lavinimo, amatų ir profesines mokyklas tomis pačiomis sąlygomis kaip ir šios valstybės narės piliečiai, jeigu vaikai gyvena toje valstybėje narėje.
B – Konvencija dėl nuteistųjų asmenų perdavimo
8. Remiantis Konvencija dėl nuteistųjų asmenų perdavimo(4), nuteistieji, išreiškę sutikimą, gali būti perduoti savo kilmės valstybei atlikti kitoje valstybėje paskirtas laisvės atėmimo bausmes. Tokiai atvejais perduodančios valstybės paskirta laisvės atėmimo bausmė gali būti pakeista priimančiosios valstybės teisės aktuose nustatyta laisvės atėmimo bausme.
9. 1995 m. lapkričio 1 d. įsigaliojusi Airijoje, ši konvencija galioja visose valstybėse narėse. Austrijoje ji įsigaliojo 1987 m. sausio 1 d., Vokietijoje – 1992 m. vasario 1 dieną. Tuo laikotarpiu konvenciją taip pat ratifikavo naujos valstybės narės.
C – Nacionalinės teisės aktai
10. Pagal Austrijos Unterhaltsvorschussgesetz
avansinės išlaikymo išmokos nepilnamečiams vaikams skiriamos, jeigu vienas tėvų, turintis išlaikymo pareigą, nevykdo savo išlaikymo pareigų. Be kita ko, tai taikoma ir pagal šio įstatymo 4 straipsnio 3 dalį, kai išlaikymo pareigą turinčiam asmeniui, remiantis baudžiamojo proceso metu priimta nutartimi, valstybės viduje ilgiau nei vieną mėnesį atimama laisvė, todėl jis negali vykdyti savo pareigų.
11. Unterhaltsvorschussgesetz
29 straipsnio 1 dalis numato, kad išlaikymo pareigą turintis asmuo pagal 4 straipsnio 3 dalį privalo grąžinti avansines išmokas, jeigu, atsižvelgiant į jo pajamas ir turtą bei išlaikymo pareigas ir bausmės atlikimo tikslus, to reikalauja teisingumas ir jeigu tai nekenkia jo ekonominėms galimybėms atlyginti nuostolius.
12. Unterhaltsvorschussgesetz (5) taip pat egzistuoja ir Vokietijoje. Išmokos suteikiamos ne ilgiau kaip 72 mėnesius, kol vaikui sukanka 12 metų. Specialiosios nuostatos kaliniams nenumatytos.
13. Ir Austrijoje, ir Vokietijoje kaliniai privalo dirbti.
III – Bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
14. Nils Laurin Effing (toliau – sūnus), gimęs 1992 m. balandžio 22 d., yra nesantuokinis Vokietijos piliečio Ingo Effing (toliau – tėvas) sūnus. Berniukas yra Austrijos pilietis ir gyvena motinos, kuriai patikėta jo globa, namuose Vienoje. Nors prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas remiasi tuo, jog tėvas buvo darbuotojas, Austrijos vyriausybė Teisingumo Teismui pranešė, kad šis asmuo iki 2001 m. birželio 30 d. Austrijoje buvo apdraustas socialiniu draudimu kaip verslininkas. 2000 m. birželio 7 d. jis buvo prevencine tvarka sulaikytas Austrijoje ir vėliau nuteistas laisvės atėmimo bausme. Tuomet sūnui nuo 2000 m. birželio 1 d. pagal Unterhaltsvorschussgesetz
4 straipsnio 3 dalį buvo skiriama kasmėnesinė avansinė išlaikymo išmoka.
15. Tėvas iš pradžių atliko jam paskirtą laisvės atėmimo bausmę Austrijoje. Austrijos vyriausybė duomenimis, tuo metu jis buvo apdraustas nuo nedarbo. 2001 m. gruodžio 19 d. jis buvo perduotas Vokietijai atlikti likusią bausmę.
16. Vokietijos vyriausybės duomenimis, pritaikius konvencijos 9 straipsnio 1 dalies b punktą, jam paskirta laisvės atėmimo bausmė buvo pakeista Vokietijos teisės aktuose numatyta laisvės atėmimo bausme. Vokietijos vyriausybė pranešė, kad, atlikdamas laisvės atėmimo bausmę, nuo 2002 m. vasario iki liepos mėnesio ir nuo 2002 m. rugsėjo iki 2003 m. kovo mėnesio jis gavo užmokestį. Iš jo buvo išskaičiuojamos nedarbo draudimo, o vėliau ir sveikatos draudimo įmokos. 2003 m. balandžio 3 d. jis buvo paleistas į laisvę. Apie vėlesnę darbinę veiklą nėra jokių duomenų.
17. Kompetetingos Austrijos tarnybos nuo 2001 m. gruodžio mėnesio nutraukė avansinės išlaikymo išmokos mokėjimą. Remiantis nusistovėjusia Austrijos teismų praktika, avansinės išlaikymo išmokos kaliniams, turintiems išlaikymo pareigą, mokamos tik tuo atveju, kai bausmė atliekama Austrijoje.
18. Tačiau Austrijos Oberste Gerichtshof
teigimu, egzistuoja galimybė, taikant nuostatą dėl avansinių išlaikymo išmokų kaliniams, sukelti netiesioginę diskriminaciją pilietybės pagrindu. Remdamiesi Konvencija dėl nuteistųjų asmenų perdavimo, kitų valstybių narių piliečiai paskirtą bausmę dažniau atlieka kitoje valstybėje narėje. Tuomet (svetimos valstybės) pilietybė visada yra kriterijus, nulemiantis, ar Austrijoje nuteistas išlaikymo pareigą turintis asmuo laisvės atėmimo bausmę atlieka savo kilmės valstybėje, t. y. užsienyje. Be to, pilietybė netiesiogiai nulemia ir tai, ar kalinio išlaikomas vaikas gali pagal Unterhalstvorschussgesetz
4 straipsnio 3 dalį įgyvendinti savo teisę gauti avansinę išmoką. Todėl Oberster Gerichtshof
Teisingumo Teismui pateikė tokį prejudicinį klausimą:
„Ar EB 12 straipsnį kartu su 1971 m. liepos 14 d. Tarybos reglamento Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, 3 straipsniu reikia aiškinti taip, kad jie prieštarauja tam, jog nacionalinės teisės nuostata nustatytų nepalankesnes avansinės išlaikymo išmokos gavimo sąlygas Bendrijos piliečiams, jeigu išlaikymo pareigą turintis tėvas atlieka laisvės atėmimo bausmę savo kilmės valstybėje (o ne Austrijoje), ir ar Austrijoje gyvenantis Vokietijos piliečio vaikas diskriminuojamas, jeigu jam avansinė išlaikymo išmoka nėra skiriama todėl, kad jo tėvas Austrijoje paskirtą laisvės atėmimo bausmę atlieka savo kilmės valstybėje (o ne Austrijoje)?“
IV – Teisinis vertinimas
A – Dėl Reglamento Nr. 1408/71
1. Proceso dalyvių argumentai
19. Remdamiesi sprendimu Offermanns (6) bei sprendimu Humer (7), proceso dalyviai konstatuoja, kad avansinės išmokos yra išmokos šeimai Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio h punkto prasme.
20. Dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo asmenų atžvilgiu Austrijos vyriausybė teigia, kad kaliniai nėra laikomi darbuotojais. Net jeigu Teisingumo Teismas nesilaikytų šios nuomonės, tai bet kuriuo atveju išmokas šeimai turėtų skirti ne Austrija, o Vokietija. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktą tai išplaukia iš darbo vietos principo. Remiantis Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punktu, papildomai reikia taikyti teisės normas, susijusias su gyvenamosios vietos valstybės normomis. Iš Reglamento Nr. 1408/71 73 ir 74 straipsnių išplaukia, kad darbuotojų šeimos narių teisė gauti išmokas šeimai paremta ne šeimos nario gyvenamosios vietos teise, o darbuotojo darbo vietos teise.
21. Vokietijos vyriausybės nuomone, pareiškėjo tėvas, perdavus jį Vokietijai, buvo darbuotojas Reglamento Nr. 1408/71 prasme, nes kaliniai, įkalinimo įstaigoje atliekantys pareigą dirbti, yra apdrausti nuo nedarbo. Be to, tėvo įkalinimo Austrijoje metu taip pat galima būtų konstatuoti, kad jis buvo traktuojamas kaip darbuotojas, nes ir pagal Austrijos bausmės vykdymo teisės normas bausmę atliekantys asmenys yra draudžiami.
22. Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalyje bei EB 12 straipsnyje įtvirtintas diskriminacijos draudimas pilietybės pagrindu. Šioje byloje jis yra taikomas, nes egzistuoja tarpvalstybinis elementas. Įkalinimo vietos kriterijus pagrindžia netiesioginę diskriminaciją, nes kitų valstybių narių piliečiai reguliariai naudojasi perdavimo kitai valstybei galimybe. Tokia diskriminacija yra nepagrįsta jokiais objektyviais, nuo pilietybės nepriklausančiais motyvais. Šiuo atveju negalima remtis fikcija, kad kalinys už išmokas atlygina darbu, nes avansinė išlaikymo išmoka kitomis aplinkybėmis, neatsižvelgiant į atlyginimą, yra suteikiama išlaikomam asmeniui, atsižvelgiant į jo interesus. To nepateisina ir sprendimas Mora Romero (8), nes Teisingumo Teismas toje byloje, skiriant našlaičių pensiją, reikalavo įskaityti užsienyje atliktos karinės tarnybos laikotarpį. Plėtodama mintį apie tai, kad teisę į išmoką turinčio asmens gyvenamoji vieta neturėtų sąlygoti pašalpų šeimai skyrimo, Vokietijos vyriausybė mano, kad įkalinimo vieta taip pat neturi reikšmės tęsiant bausmę. Taigi, remiantis sprendimu Humer, sūnus nagrinėjamoje byloje nepriklausomai nuo savo tėvo taip pat galėtų tiesiogiai remtis diskriminacijos draudimu.
23. Taip pat ir Komisijos požiūriu šioje byloje teisei gauti avansines išlaikymo išmokas taikomas Reglamentas Nr. 1408/7. Konkrečiai kalbant, šiuo klausimu ji tvirtina, kad tėvas, turintis draudimą nuo nedarbo įkalinimo Vokietijoje metu, turi būti laikomas darbuotoju, todėl jo sūnų reikia pripažinti darbuotojo šeimos nariu. Nustatant taikytiną teisę, reikia atsižvelgti į sūnų, nes Austrijos Unterhaltsvorschussgesetz
nuostatų taikymas diskriminuotų šį asmenį. Komisijos nuomone, tokia diskriminacija netiesiogiai remiasi pilietybe, nes įprastai užsieniečiai perduodami užsienio valstybei atlikti laisvės atėmimo bausmę, ir tuomet jų vaikai negauna jokių avansinių išlaikymo išmokų. Tam neprieštarauja ir tai, kad reikalavimai tuo pačiu metu gali būti pareikšti ir Vokietijai. Tokiu atveju Reglamentas Nr. 1408/71, ypač jo 76 straipsnis, dėl kurio Vokietijai keliamas reikalavimas būtų atmestas, būtent numato reikalavimų nesutapimo taisykles.
2. Pastabos
24. Reglamento Nr. 1408/7 13 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas taikyti nevienodas sąlygas dėl pilietybės visų pirma lemia tai, jog atsiranda galimybė taikyti reglamentą asmenims, taikant Austrijos teisę.
a) Dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo asmenų atžvilgiu
25. Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio taikymas asmenų atžvilgiu yra galimas, kai sūnus laikomas pagal darbo sutartį dirbančio asmens arba savarankiškai dirbančio asmens šeimos nariu(9) . Nagrinėjamoje byloje apie motinos padėtį nieko nėra žinoma. Taigi reikia išnagrinėti, ar tėvas gali būti laikomas darbuotoju.
26. Reglamente Nr. 1408/71 nustatyta darbuotojo sąvoka nesutampa su darbuotojo sąvokomis, nustatytomis Reglamente Nr. 1612/68 ir EB 39 straipsnyje(10) . EB 39 straipsnio ir Reglamento Nr. 1612/68 prasme darbuotojas yra tas, kuris per tam tikrą laikotarpį teikia paslaugas kitam asmeniui, vykdydamas to asmens nurodymus, už kurias jam mokamas atlygis(11) . Tačiau Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkto i papunktyje apibrėžta darbuotojo sąvoka reiškia bet kurį asmenį, apdraustą privalomuoju arba neprivalomuoju nuolatiniu draudimu nuo vienos ar daugiau rizikų, kurias apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos sritys.
27. Vokietijos vyriausybė ir Komisija teisingai mano, kad tėvas yra darbuotojas, nes jis – Vokietijos vyriausybės teigimu – didelę dalį savo įkalinimo Vokietijoje laiko buvo apdraustas nuo nedarbo. Nors Austrijos vyriausybė abejoja, ar kaliniai gali būti laikomi darbuotojais Reglamento Nr. 1408/71 prasme, toks vyriausybės požiūris prieštarauja Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkto i papunktyje aiškiai apibrėžtai sąvokai. Ši nuostata pagrįstai remiasi draudimo faktu, nes Reglamento Nr. 1408/71 tikslas yra koordinuoti valstybių narių socialines draudimo sistemas. Įtvirtintas koordinavimo teisinis režimas taip pat turi būti taikomas laisvės atėmimo bausmės atlikimo metu įgyjamai teisei gauti draudimą.
28. Reglamento Nr. 1408/71 taikymo negalima atmesti ir dėl to, kad tėvas kaip kalinys negali pasinaudoti savo judėjimo laisve. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Reglamentas Nr. 1408/71 taikomas visiems darbuotojams šio reglamento 1 straipsnio prasme, turintiems valstybės narės pilietybę ir reglamento nustatytą teisinį statusą, susijusį su užsieniu, taip pat minėtų asmenų šeimos nariams(12) . Šioje byloje būtinas tarpvalstybinis elementas išplaukia iš aplinkybės, jog tėvas ir sūnus yra skirtingose valstybėse narėse 1 (13) 3.
29. Taigi tėvas savo įkalinimo metu buvo darbuotojas Reglamento Nr. 1408/71 prasme, nes jis buvo apdraustas nuo nedarbo. Dėl to, kad trumpam nutrūko draudimo laikas, šiuo atveju – 2002 m. sausio ir rugpjūčio mėnesiais, negalima kelti klausimo dėl tėvo, kaip darbuotojo, statuso, nes kokybiškai tai prilyginama atostogoms arba ligos laikotarpiui.
b) Dėl taikytinos teisės
30. Tačiau abejotina, ar Vokietijoje dirbančio darbuotojo sūnui yra taikomas Austrijos Unterhaltsvorschussgesetz, ar kur kas labiau tiktų taikyti Vokietijos Unterhaltsvorschussgesetz . Taikytina teisė nustatoma pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 ir paskesnių straipsnių teisės normas, skirtas išvengti normų kolizijai. Jeigu klausimas dėl sūnui taikytinos teisės kiltų iš jo paties situacijos, tai – Komisijos nuomone – jam pagal reglamento 13 straipsnio 2 dalies f punktą būtų taikoma Austrijos teisė, nes sūnus gyvena Austrijoje ir jam netaikomos jokios kitos teisės normos, skirtos normų kolizijai išvengti. Tačiau – Austrijos vyriausybės požiūriu – jeigu taikytina teisė būtų nustatoma pagal tėvo situaciją, tuomet būtų taikoma Vokietijos teisė, nes nuo 2002 m. vasario mėnesio tėvas dirbo Vokietijoje, o 2002 m. sausio mėnesį bent jau ten gyveno.
31. Teismų praktika leidžia daryti išvadą, kad taikytina teisė nustatoma, atsižvelgiant į tėvo situaciją. Teisingumo teismas sprendime Humer 1 (14) 4
nustatė, kad Prancūzijoje gyvenanti duktė Reglamento Nr. 1408/71 pagrindu galėjo reikalauti avansinių išlaikymo išmokų pagal Austrijos Unterhaltsvorschussgesetz
iš Austrijoje dirbusio, o vėliau bedarbiu tapusio tėvo. Jeigu duktė būtų lemiamas veiksnys, tai reikėtų taikyti Prancūzijos teisę. Teisingumo teismas sprendime Hoever ir Zachow 1 (15) 5
Nyderlanduose gyvenančių santuoką sudariusių moterų naudai iš Vokietijoje dirbančių darbuotojų pripažino teisę į Vokietijos skiriamas išmokas šeimai. Tai nebūtų buvę įmanoma, jeigu būtų galiojusi Nyderlandų teisė.
32. Draudimo pareigą turinčio darbuotojo kriterijaus taikymas iš esmės taip pat pateisinamas materialiniu Reglamento Nr. 1408/71 taikymo požiūriu. Dauguma nustatytų socialinių išmokų remiasi būtent draudimo sistemomis.
33. Taigi tolesni samprotavimai turėtų remtis tuo, kad iš esmės taikoma tos valstybės narės teisė, kurioje pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbantis asmuo dirba ir kuriam taikomas Reglamentas Nr. 1408/71. Tokiu būdu bet kokio pobūdžio nuoroda į sūnaus gyvenamąją vietą nagrinėjamoje byloje sąlygotų dviejų valstybių narių nuostatų taikymą – tėvo darbo vietos ir sūnaus gyvenamosios vietos valstybių teisės taikymą.
34. Tačiau kriterijus, susijęs su dviejų valstybių narių teisės taikymu, prieštarauja Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalyje nustatytai pagrindinei taisyklei, kad kiekvienam asmeniui turi būti taikoma vienos valstybės narės teisė. Nusistovėjusioje Teisingumo Teismo praktikoje laikomasi nuomonės, kad Reglamento Nr. 1408/71 II dalies, kurioje yra 13 straipsnis, nuostatos įtvirtina užbaigtą ir vieningą taisyklių, skirtų normų kolizijai išvengti, sistemą. Šiomis nuostatomis, be kita ko, siekiama išvengti kelių nacionalinės teisės aktų taikymo ir iš to kylančių sunkumų 1 (16) 6 . Taigi toks dvigubas normų taikymas būtų nesuderinamas su Reglamento Nr. 1408/71 tikslais. Todėl nustatant šeimos narių teises reikia taikyti pirminio subjekto – šiuo atveju tėvo – valstybės teisę.
35. Taip pat Komisija nurodo, kad nagrinėjamoje byloje gali būti taikoma ir Austrijos, ir Vokietijos teisė. Šiuo atžvilgiu ji remiasi Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsniu, įtvirtinančiu teisių į išmokas šeimai kumuliaciją. Ši nuostata būtų nereikalinga, jeigu remiantis teisės normomis, skirtomis normų kolizijai išvengti, visuomet būtų taikytinos tik vienos teisės sistemos nuostatos.
36. Sprendimas McMenamin 1 (17) 7
įtvirtina dviejų teisės sistemų taikymą bent jau išmokų šeimai atžvilgiu. Šioje byloje buvo kalbama apie išmokas šeimai Šiaurės Airijoje dirbusios, o gyvenusios Airijos Respublikoje darbuotojos naudai .Ji gavo išmokas iš Airijos ir papildomai reikalavo išmokų pagal Didžiosios Britanijos teisę. Remiantis Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktu, šioje byloje buvo taikytina Britanijos teisė. Tačiau Teisingumo Teismas pabrėžė, kad 13 straipsnyje nustatytas principas, pagal kurį darbuotojui taikomos tik darbo vietos valstybės teisės normos, neleidžia atskiroms išmokoms taikyti šio reglamento specialiųjų nuostatų. Taigi Teisingumo teismas nusprendė, kad yra taikomos Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnyje ir Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnyje įtvirtintos reikalavimų nesutapimo nuostatos 1 (18) 8 .
37. Taigi McMenamin
byloje tam tikros teisės sistemos taikymas pagal Reglamento Nr. 1408/71 teisės normas, skirtas normų kolizijai išvengti, neleidžia atmesti kitos teisės sistemos nuostatų taikymo. Tačiau tai nepanaikina kolizinių normų. Priešingai, Teisingumo Teismas tik pripažino, kad, neatsižvelgdama į Reglamento Nr. 1408/71 taikymą, gyvenamosios vietos valstybė gali skirti išmokas, į kurias reikia atsižvelgti, taikant reikalavimų nesutapimo nuostatas. Vadovaujantis reikalavimų nesutapimo taisyklėmis ir sprendimu McMenamin, nekyla jokių teisinių pasekmių dėl taikytinos teisės pagal Reglamento Nr. 1408/71 teisės normas, skirtas normų kolizijai išvengti.
38. Komisija taip pat klaidingai mano, kad dėl Austrijos Unterhaltsvorschussgesetz
nuostatų, netiesiogiai diskriminuojančių sūnų, reikia orientuotis į šį asmenį. Negalima nustatyti taikytinos teisės, remiantis konkrečios bylos galimomis teisinėmis pasekmėmis, nes teisinės pasekmės sąlygoja atitinkamų nuostatų taikymą apskritai. Tai ypač akivaizdu diskriminacijos draudimo atveju. Diskriminacija galima tik tada, kai valstybės valdžios atstovas dvi vienodas aplinkybes taiko nevienodai arba skirtingoms aplinkybėms taiko vienodas sąlygas. Tačiau jei sūnus socialinės teisės atžvilgiu nėra Austrijos kompetencijoje, tai jis ir nėra Austrijos diskriminuojamas.
39. Todėl pagal Reglamentą Nr. 1408/71, reikalaujant išmokų šeimai, susijusių su tėvo asmeniu, taikyti reikia ne Austrijos, o Vokietijos teisę 1 (19) 9 .
c) Tarpinė išvada
40. Kadangi prašyme priimti prejudicinį sprendimą remiamasi Reglamentu Nr. 1408/71, reikia pateikti atsakymą, kad nacionalinė teisės nuostata, pagal kurią avansinės išlaikymo išmokos nesuteikiamos išlaikomiems Bendrijos piliečiams, jeigu išlaikymo pareigą turintis tėvas laisvės atėmimo bausmę atlieka ne toje valstybėje, kurioje dirbo prieš suėmimą, o savo kilmės valstybėje, neprieštarauja reglamento 3 straipsniui.
B – Dėl Reglamento Nr. 1612/68
1. Dėl Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies
a) Komisijos argumentai
41. Komisija siūlo pakeisti prejudicinį klausimą tam, kad būtų galima išnagrinėti, ar nepažeidžiamas diskriminacijos draudimas pagal EB 39 straipsnį ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnį.
42. Komisija remiasi sprendimu Nazli 2 (20) 0, norėdama paaiškinti, kad dėl laikino įkalinimo neprarandamas tėvo, kaip darbuotojo, statusas EB 39 straipsnio ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme. Sūnus taip pat gali remtis Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalimi. Avansinė išlaikymo išmoka yra socialinė lengvata šios nuostatos prasme. Kadangi perduodami tik Austrijos pilietybės neturintys kaliniai, kyla netiesioginės diskriminacijos pavojus. Mintis apie dirbančio kalinio atlyginimą yra grynai fiskalinio pobūdžio ir negali pateisinti diskriminacijos.
43. Kiti proceso dalyviai nepateikia argumentų dėl Reglamento Nr. 1612/68.
b) Pastabos
44. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą neminimas Reglamentas Nr. 1612/68. Atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismas stengiasi šį prašymą pateikusiam teismui nurodyti, kas yra svarbu priimant sprendimą pagrindinėje byloje pagal Bendrijos teisės aktus 2 (21) 1, tokį Komisijos pasiūlymą reikia panagrinėti išsamiau.
45. Remiantis Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalimi, darbuotojas, turintis valstybės narės pilietybę, kitose valstybėse narėse naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai. Šis vienodo požiūrio taikymo principas, suteikiant minėtas lengvatas, draudžia bet kokią atvirą ar užslėptą diskriminaciją pilietybės pagrindu.
46. Šio diskriminacijos draudimo taikymas reikalauja, kad darbuotojas dirbtų kitoje valstybėje narėje. Šiuo klausimu svarbus yra tik tėvo asmuo. Nagrinėjamu laikotarpiu tėvas, žinoma, buvo ne priimančioje valstybėje Austrijoje, o savo kilmės valstybėje Vokietijoje.
47. Be to, yra abejotina, ar tėvas, būdamas kaliniu, buvo darbuotojas. Reglamentui Nr. 1612/68 – skirtingai nuo Reglamento Nr. 1408/71 – galioja EB 39 straipsnyje įtvirtintas darbuotojo apibrėžimas, kuriame nedaroma nuoroda į draudimo statusą. Remiantis šiuo apibrėžimu, darbuotoju laikomas asmuo, kuris per tam tikrą laikotarpį teikia paslaugas kitam asmeniui, vykdydamas to asmens nurodymus, už kurias jam mokamas atlygis 2 (22) 2 .
48. Iš principo kalinių Vokietijos kalėjimuose, nors ir teikiančių paslaugas bei vykdančių nurodymus, už kuriuos jiems mokamas atlygis, statusas nėra suderinamas su laisvu darbuotojų judėjimu. Judėjimo laisvė reiškia kiekvieno asmens laisvę vykdyti pasirinktą veiklą pasirinktoje vietoje. Kaliniams visada yra ribojama jų veiklos vieta ir praktiškai visada – veiklos pobūdis. Tokiu būdu Teisingumo Teismas nepripažino darbuotojo statuso užsiimant tokia veikla, kai suteikiama galimybė dirbti, kad būtų išlaikytas, atkurtas ar pagerintas sugebėjimas dirbti asmenų, kurie dėl su jų būkle susijusių aplinkybių neribotą laiką negali dirbti įprastinėmis sąlygomis 2 (23) 3 . Lemiamą reikšmę Teisingumui Teismui turėjo tai, kad darbas negali būti laikomas realia ir veiksminga ekonomine veikla, nes jis šią veiklą atliekantiems asmenims yra vien priemonė reabilituotis bei integruotis į darbo rinką. Kalinių darbas turi panašią resocializacijos funkciją 2 (24) 4 . Taigi tėvo jo įkalinimo metu nebuvo galima laikyti darbuotoju Reglamento Nr. 1612/68 prasme.
49. Kadangi tiesiogiai negalima taikyti Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies, tik tėvo ankščiau Austrijoje turėtas darbuotojo statusas galėtų būti nuoroda į šio diskriminacijos draudimo taikymą.
50. Pagal teismų praktiką, pasibaigus darbo santykiams, susijęs asmuo iš principo nustoja būti traktuojamas kaip darbuotojas, tačiau tai darbo santykių pabaigoje negali turėti atitinkamų pasekmių 2 (25) 5, iš esmės nustatytų sprendime Lair 2 (26) 6 . Šios pasekmės turi įtakos nustatant teisės pasilikti priimančioje valstybėje sąlygas, kai darbo santykiai pasibaigia dėl amžiaus ar nedarbingumo, taip pat kai įsidarbinama kitos valstybės narės teritorijoje 2 (27) 7 . Taip pat ir nedarbo atveju įgyjama teisė apsigyventi 2 (28) 8
bei nustatomas diskriminacijos draudimas vietinių darbuotojų atžvilgiu, jeigu tai susiję su įdarbinimo ar darbo sąlygomis 2 (29) 9
ir mokymusi profesinėse mokyklose bei perkvalifikavimo centruose 3 (30) 0 . Sprendime Lair Teisingumo Teismas diskriminacijos draudimą, susijusį su bendromis socialinėmis lengvatomis, papildė nuostata, kad profesinė veikla nenutrūksta studijuojant aukštojoje mokykloje 3 (31) 1 .
51. Tačiau nė vienas iš minėtų atvejų dėl darbuotojo statusui įtakos turinčių pasekmių nėra susijęs su avansinių išlaikymo išmokų skyrimu kalinių šeimos nariams. Nekalbama nei apie mokėjimą dalimis, nei apie buvimo vietos teisę ar įsidarbinimo sąlygas. Skirtingai nei byloje Lair, kalinio padėtį dažnai 3 (32) 2
apibūdina ne darbo santykių tęstinumas, o darbinės veiklos nutraukimas.
52. Komisija nurodo kitokias pasekmes, kylančias iš anksčiau turėtų darbo santykių. Pagal sprendimo Nazli 3 (33) 3
analogiją įkalinimas turi būti traktuojamas tik kaip laikinas darbuotojų migrantų veiklos nutraukimas, nepateisinantis darbuotojų migrantų ir jų šeimos narių teisių netekimo. Minėtoje byloje turkų kilmės darbuotojui po tam tikro darbo laikotarpio buvo suteikta teisė laisvai dirbti bet kokį pasirinktą apmokamą samdomą darbą ir su tuo susijusi teisė apsigyventi. Remiantis 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimu Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros tarp Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos, tam reikalinga sąlyga, nustatanti nepertraukiamą ryšį su priimančiosios valstybės narės darbo rinka. Teisingumo Teismas minėtoje byloje konstatavo, kad pagal darbo sutartį dirbantis asmuo laikino suėmimo metu tampa nereikalingas darbo rinkai. Tačiau Teisingumo Teismui nebuvo reikšmingas tokio suėmimo laikinas pobūdis 3 (34) 4 .
53. Tačiau toks sprendimas negali būti tapatinamas su nagrinėjama situacija. Nazli byla susijusi ne su pagal darbo sutartį dirbančių asmenų socialinėmis teisėmis, o su teise apsigyventi ir įsidarbinti. Be to, Nazli nebuvo įkalintas, o tik suimtas. Pagal nekaltumo prezumpciją suėmimą reikia laikyti laikinu profesinės veiklos nutraukimu. Įkalinimas turi lemiamų pasekmių bent jau tuo atveju, kai jis trunka taip ilgai, jog neįmanoma pratęsti darbo santykių.
54. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad nei tėvo dabartiniams, nei ankstesniems darbo santykiams Austrijoje netaikoma Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalis.
2. Dėl Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio
55. Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalyje nustatyto diskriminacijos draudimo taikymas galėtų netiesiogiai išplaukti iš to, kad sūnus tikriausiai mokosi tam tikroje švietimo ir mokslo įstaigoje; į tai
iki šiol savo pastabose neatsižvelgė nei Teisingumo Teismas, nei proceso dalyviai. Remiantis Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniu, valstybės narės piliečio, dirbančio arba dirbusio
kitos valstybės narės teritorijoje, vaikai turi būti priimti į tos šalies bendrojo lavinimo, amatų ir profesines mokyklas tomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos šalies piliečiai, jeigu vaikai gyvena toje šalyje. Nepaisant to, kad šita nuostata iš pirmo žvilgsnio atrodo susijusi tik su mokymosi prieinamumu, Teisingumo Teismas ją aiškino plačiąja prasme; jis nustatė, jog darbuotojų migrantų vaikai turi teisę patys
reikalauti, kad mokymosi priimančioje valstybėje metu socialinės lengvatos būtų skiriamos vienodomis sąlygomis kaip ir tos valstybės piliečių vaikams. Kadangi tai susiję su vaiko asmenine teise, o ne su darbuotojo teise vaiko naudai, nekyla prieštaravimų dėl Reglamento Nr. 1408 13 bei paskesniuose straipsniuose nustatytų kolizinių teisės normų, pagal kurias iš principo yra taikytinos vienos valstybės nuostatos.
56. Taikant Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį, Teisingumo Teismo praktika grindžiama tuo, kad siekiant, jog Reglamento Nr. 1612/68 tikslas, t. y. laisvas darbuotojų judėjimas, būtų užtikrintas laikantis laisvės ir orumo principų, Bendrijos darbuotojo šeimos integravimo į priimančiosios valstybės narės visuomenę sąlygos turi būti kuo geresnės 3 (35) 5 . Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio nuostatos turinys neapsiriboja vien įprastu mokymosi prieinamumu, o apima visas priemones, galinčias palengvinti mokymąsi, taip pat užtikrinti pragyvenimą 3 (36) 6 . Sprendime Baumbast
Teisingumo Teismas konstatavo, jog net tėvų teisė apsigyventi išplaukia iš vaikų teisės mokytis švietimo ir mokslo įstaigoje 3 (37) 7 .
57. Šioje byloje labiau domina tai, kad Teisingumo Teismas sprendime Echternach ir kt.
Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalyje nustatytą diskriminacijos draudimą aiškino plačiai darbuotojų migrantų vaikų atžvilgiu, jeigu jie pagal šio reglamento 12 straipsnį mokosi priimančioje valstybėje, nes šios nuostatos taikymas kitais atvejais dažnai būtų visiškai nereikšmingas 3 (38) 8 . Taigi tie vaikai patys naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis priimančioje valstybėje kaip ir vietinių darbuotojų vaikai.
58. Pagrindinėje byloje pirmiausia reikėtų išnagrinėti, ar sūnus gali būti laikomas darbuotojo migranto vaiku Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio prasme. Kadangi Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnis taikomas ir buvusių darbuotojų migrantų vaikams, visiškai nesvarbu, ar darbuotojas migrantas vaiko pasinaudojimo šia nuostata momentu vis dar yra priimančioje valstybėje arba yra jos darbuotojas 3 (39) 9 . Taip pat neprivalo būti šio reglamento 10 straipsnio sąlygų. Ši nuostata apibrėžia šeimos narius, turinčius teisę gyventi kartu su darbuotoju priimančioje valstybėje. Pagal šią nuostatą darbuotojui ypač svarbu išlaikyti susijusius šeimos narius. Tačiau pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį teisės atsiranda tik tada, jeigu tokia situacija egzistavo praeityje. Jos nepriklauso nuo dabartinės situacijos 4 (40) 0 . Todėl pakanka, kad vaikas kartu su savo tėvais ar vienu iš jų gyventų valstybėje narėje tuo metu, kai ten gyveno ir dirbo bent vienas tėvų 4 (41) 1 . Tokius argumentus turi pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą padavęs teismas, nes Teisingumo Teismas neturi pakankamai informacijos nei apie sūnaus gyvenimą kartu su tėvu, nei apie ankstesnį tėvo darbą Austrijoje 4 (42) 2 .
59. Tačiau Teisingumo Teismas šioje byloje gali išnagrinėti, ar avansinė išlaikymo išmoka yra socialinė lengvata Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme, ir ar jos galimas atsisakymas yra suderinamas su šia nuostata.
60. Socialinės lengvatos sąvoka yra labai plati. Pagal sprendimą Lair
ji apima visas lengvatas, kurios darbuotojui migrantui pagal šio reglamento 3 konstatuojamąją dalį užtikrina galimybę pagerinti gyvenimo bei darbo sąlygas ir kartu padeda pakelti minėto asmens socialinį statusą 4 (43) 3 . Be to, lengvatoms priskiriamos visos – ir su darbo sutartimi susijusios, ir su juo nesusijusios – lengvatos, kurios suteikiamos nacionaliniams darbuotojams vien dėl to, kad jie yra darbuotojai, arba dėl jų gyvenamosios vietos nacionalinėje teritorijoje fakto, ir kurias yra tinkama skirti darbuotojams, kitos valstybės narės piliečiams, norint palengvinti jų judėjimą Bendrijoje 4 (44) 4 .
61. Remdamasis tuo, Teisingumo Teismas nustatė, kad parama pragyvenimui 4 (45) 5, ypatingos paramos priemonės studentų pragyvenimui 4 (46) 6
arba Vokietijos vaiko priežiūros pašalpa 4 (47) 7, kaip išmoka šeimai, pagal Reglamentą Nr. 1408/714(48) 8 yra laikomos socialinėmis išmokomis.
62. Avansinė išlaikymo išmoka neabejotinai naudinga išlaikomam asmeniui, nes jis gauna išlaikymą, nepaisant to, kad išlaikymo pareigą turintis asmuo nevykdo įsipareigojimų. Funkciniu požiūriu tai atitinka Teisingumo Teismo jau pripažintas išmokas, užtikrinančias pragyvenimą. Komisija teisingai pažymi, kad avansinė išlaikymo išmoka turi būti taip pat laikoma socialine lengvata.
63. Būtina išnagrinėti, ar atskyrimas pagal išlaikymo pareigą turinčio asmens įkalinimo vietą suderinamas su diskriminacijos draudimu pagal Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalį. Šis atskyrimas nėra tiesiogiai susijęs su pilietybe. Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas vienodo požiūrio taikymo principas draudžia ne tik atvirą išmokų gavėjų diskriminaciją pilietybės pagrindu, bet ir visas užslėptos diskriminacijos formas, kai, taikant kitus atskyrimo kriterijus, faktiškai pasiekiamas tas pats rezultatas 4 (49) 9 .
64. Sprendime O’Flynn
Teisingumo Teismas taip apibrėžė netiesioginę diskriminaciją:
„Netiesiogine diskriminacija laikomos < ... > nacionalinės teisės nustatytos sąlygos, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, iš esmės < ... > arba didžiąja dalimi < ... > susijusios tik su darbuotojais migrantais. Netiesiogine diskriminacija laikomos taip pat sąlygos, kurioms esant iškyla pavojus, kad jos turės neigiamą poveikį visų pirma darbuotojams migrantams < … > Kitaip yra tik tuo atveju, jei šitos nuostatos dėl nuo suinteresuotų darbuotojų pilietybės nepriklausančių objektyvių priežasčių yra pateisinamos ir proporcingos nacionalinės teisės siekiamo teisėto tikslo atžvilgiu < … > “ 5 (50) 0 .
65. Šioje byloje nuo tėvo pilietybės priklauso aplinkybės, lemiančios atsisakymą suteikti avansinę išlaikymo išmoką. Tik užsienio pilietybę turintys kaliniai gali šiuo atveju Austrijoje paskirtą laisvės atėmimo bausmę atlikti ne Austrijos teritorijoje. Be to, priešingai, Austrijos piliečiai, nuteisti kitoje valstybėje narėje, pagal konvenciją gali būti perduoti Austrijai. Tokiu atveju jų vaikai gali gauti avansines išlaikymo išmokas. Todėl atsisakymas suteikti avansinę išlaikymo išmoką atliekant laisvės atėmimo bausmę ne Austrijoje turi ypač neigiamą poveikį kitų valstybių narių piliečiams.
66. Tokio nevienodų sąlygų taikymo negali pateisinti fikcija, kai už atliktą darbą, šiuo atveju kalinio atliktą darbą, gaunamas atlyginimas avansinės išlaikymo išmokos forma. Šiuo požiūriu Vokietijos vyriausybė teisingai vadovaujasi sprendimu Mora Romero, kuriame Teisingumo Teismas atmetė atitinkamą argumentą. Ten buvo kalbama apie našlaičių pensijų mokėjimo laikotarpį, kuris buvo pratęstas tiek, kiek truko karinė tarnyba pašalpos mokėjimo valstybėje narėje, bet ne dėl kitose valstybėse narėse atliktos karinės tarnybos. Teisingumo Teismas konstatavo, jog toks skiriamasis kriterijus yra laikomas neleistina diskriminacija pilietybės pagrindu ir negali būti pateisinamas tuo, kad pensijų mokėjimo termino pratęsimas yra kompensuojamojo pobūdžio 5 (51) 1 .
67. Nagrinėjamoje byloje santykis tarp atlikto darbo ir avansinės išlaikymo išmokos yra dar mažesnis. Avansinės išlaikymo išmokos tikslas yra pirmiausia suteikti paramą šeimai, ypač paramą vaikui. Pirminis atlyginimas yra Austrijos valstybės teisė reikalauti iš išlaikymo pareigą turinčio asmens avansinės išmokos grąžinimo pagal Unterhaltsvorschussgesetz
29 straipsnį. Kalinio atlikto darbo vertė visiškai sunaudojama padengti įkalinimo išlaidas 5 (52) 2, kurios neįtraukiamos į Austrijos valstybės biudžetą, jeigu bausmė atliekama užsienyje.
68. Taigi objektyviai atrodytų pateisinama, kad suteikiant avansines išlaikymo išmokas reikia atsižvelgti į analogiškas išmokas, kurias pagal Reglamentą Nr. 1408/71 sūnus gauna iš Vokietijos dėl tėvo darbinės veiklos. Galiausiai reikėtų taikyti atitinkamai Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnyje arba Reglamento Nr. 574/72 5(53) 3 10 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje numatytas reikalavimų nesutapimo taisykles, nustatančias, kuri valstybė – Austrija ar Vokietija – atsižvelgiant į susiklosčiusias aplinkybes turi prioritetą mokėti išmokas; tuomet kitos valstybės pareiga yra skirti papildomas išmokas, jeigu jos išmokų suma viršija prioritetą turinčios valstybės išmokas 5 (54) 4 .
69. Reziumuojant reikia konstatuoti, kad nuostata, pagal kurią avansinės išlaikymo išmokos nesuteikiamos išlaikymo pareigą turinčio darbuotojo migranto vaikui, jeigu šis darbuotojas migrantas atlieka laisvės atėmimo bausmę ne šią išmoką suteikiančioje valstybėje, o savo kilmės valstybėje, prieštarauja Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniui kartu su 7 straipsnio 2 dalimi, jeigu:
– minėtas vaikas lanko šią išmoką suteikiančios valstybės bendrojo lavinimo, amatų ar profesinę mokyklą ir
– minėtas vaikas gyveno su savo tėvais ar vienu tėvų išmoką suteikiančioje valstybėje narėje tuo metu, kai ten gyveno ir dirbo bent vienas tėvų.
C – Dėl EB 12 straipsnio
70. EB 12 straipsnis draudžia diskriminaciją pilietybės pagrindu, tik nepažeidus specialiųjų sutarties nuostatų. Specialiąsias nuostatas numatančioje išlygoje 5 (55) 5, kurioje konkretinami sutarties diskriminacijos draudimai, kylantys iš antrinės teisės nuostatų, yra minimas specifikacijos principas. Norint atsakyti į pateiktus klausimus, pakanka vadovautis Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniu ir 7 straipsnio 2 dalimi. Taigi nėra būtinybės aiškinti dar ir EB 12 straipsnį.
D – Dėl proceso dalyvių teisės būti išklausytiems
71. Galiausiai primintina, kad pateiktos pastabos dėl Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio kartu su 7 straipsnio 2 dalimi gali būti laikomos argumentu, dėl kurio proceso dalyviai neišsakė savo nuomonių. Todėl reikia išnagrinėti, ar teisės būti išklausytam principas leidžia atnaujinti žodinę proceso dalį, remiantis Procedūros reglamento 61 straipsniu.
72. Teisingumo Teismo nuomone, teisės būti išklausytam principo tikslas yra uždrausti, kad Teismo sprendimui darytų įtaką argumentas, dėl kurio šalys nepareiškė nuomonės 5 (56) 6 . Taip turi būti užkertamas kelias priimti netikėtą sprendimą.
73. Nors nė vienas iš proceso dalyvių iki šiol nepasinaudojo galimybe taikyti Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį kartu su 7 straipsnio 2 dalimi, jiems nebuvo draudžiama pateikti nuomonės dėl šios nuostatos taikymo. Juk tai išplaukia iš reglamento nuostatų, kuriomis daugeliu atvejų remiasi Komisija, bei iš nusistovėjusios teismų praktikos. Neatsiranda jokių naujų teisinių elementų. Taigi proceso dalyviai turėjo atsižvelgti į Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio kartu su 7 straipsnio 2 dalimi svarbą nagrinėjamai bylai ir šiuo klausimu pareikšti savo nuomonę. Dėl tos priežasties leidžiama atsisakyti žodinės proceso dalies atnaujinimo.
V – Išvada
74. Todėl į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą klausimą Teisingumo Teismui siūlau atsakyti taip:
1. Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią avansinės išlaikymo išmokos nesuteikiamos išlaikomiems Bendrijos piliečiams, jeigu išlaikymo pareigą turintis tėvas laisvės atėmimo bausmę atlieka ne toje valstybėje, kurioje jis dirbo prieš suėmimą, o savo kilmės valstybėje, neprieštarauja 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, 3 straipsniui.
2. Nuostata, pagal kurią avansinės išlaikymo išmokos nesuteikiamos išlaikymo pareigą turinčio darbuotojo migranto vaikui, jeigu minėtas darbuotojas migrantas, atliekantis laisvės atėmimo bausmę ne šią išmoką suteikiančioje valstybėje, o savo kilmės valstybėje, prieštarauja 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje 12 straipsniui kartu su 7 straipsnio 2 dalimi, jeigu:
– minėtas vaikas lanko šią išmoką suteikiančios valstybės bendrojo lavinimo, amatų ar profesinę mokyklą ir
– minėtas vaikas gyveno su savo tėvais ar vienu iš jų išmoką suteikiančioje valstybėje narėje tuo metu, kai ten gyveno ir dirbo bent vienas tėvų.
(1) .
(2)
–	1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, p. 2), su daliniais pakeitimais, padarytais 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001 (OL L 187, p. 1), toliau – Reglamentas Nr. 1408/71.
(3)
–	1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2) su daliniais pakeitimais, padarytais 1992 m. liepos 27 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2434/92 (OL L 245, p. 1), toliau.– Reglamentas Nr. 1612/68.
(4)
–	Strasbūras, 1983 m. kovo 21 d., ETS Nr. 112.
(5)
–	Iš dalies pakeistas po 2002 m. sausio 2 d. paskelbimo, BGBl 2002/615.
(6)
–	2001 m. kovo 15 d. Sprendimas Offermanns
(C‑85/99, Rink. p. I‑2261).
(7)
–	2002 m. vasario 5 d. Sprendimas Humer (C‑255/99, Rink. p. I‑1205).
(8)
–	1997 m. liepos 25 d. Sprendimas Mora Romero
(C‑131/96, Rink. p. I‑3659).
(9)
–	Sprendimas Humer (nurodytas 7 išnašoje, 35 punktas).
(10)
–	1998 m. gegužės 12 d. Sprendimas Martínez Sala
(C‑85/96, Rink. p. I‑2691, 31 punktas).
(11)
–	Sprendimas Martínez Sala (nurodytas 10 išnašoje, 32 punktas).
(12)
–	2001 m. spalio 11 d. Sprendimai Khalil ir kt. (nuo C‑95/99 iki C‑98/99 ir C‑180/99, Rink. p. I‑7413, 55 punktas); tuo pačiu klausimu žr. dėl ankstesnio Reglamento Nr. 3 priimtą 1969 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Compagnie belge d’assurances générales sur la vie et contre les accidents (27/96, Rink. p. 405, 4 punktas).
(13) 13
–	Panaši situacija 1978 m. birželio 16 d. Sprendime Laumann
(115/77, Rink. p. 805, 5 punktas); 1998 m. kovo 5 d. Sprendime Kulzer (C‑194/96, Rink. p. I‑895, 30 punktas) ir sprendime Humer
(nurodytas 7 išnašoje, 48 punktas).
(14) 14
–	Nurodytas 7 išnašoje.
(15) 15
–	1996 m. spalio 10 d. Sprendimas Hoever ir Zachow (sujungtose bylose C‑245/94 ir C‑312/94, Rink. p. I‑4895).
(16) 16
–	Tą akcentuoja ir 1998 m. birželio 11 d. Sprendimas Kuusijärvi
(C‑275/96, Rink. p. I‑3419, 28 punktas).
(17) 17
–	1992 m. gruodžio 9 d. Sprendimas McMenamin
(C‑119/91, Rink. p. I‑6393).
(18) 18
–	Sprendimas McMenamin
(nurodytas 17 išnašoje, 14 ir paskesni punktai).
(19) 19
–	Reikalavimų nagrinėjimo pagal Vokietijos Unterhaltsvorschussgesetz atveju galima pastebėti, kad sprendimas Offermans
(nurodytas 6 išnašoje) ir sprendimas Humer
(nurodytas 7 išnašoje) gali būti atitinkamai taikomi skiriant šią išmoką.
(20) 20
–	2000 m. vasario 10 d. Sprendimas Nazli (C‑340/97, Rink. p. I‑957).
(21) 21
–	Teisingumo Teismas nagrinėjo Reglamentą Nr. 1612/68, pvz., 1985 m. birželio 20 d. Sprendime Deak
(94/84, Rink. p. 1873, 18 ir paskesni punktai). Reglamentas Nr. 1408/71 buvo nagrinėjamas sprendime Mora Romero, nors ir nepaminėtas prašyme priimti prejudicinį sprendimą (nurodytas 8 išnašoje, 21 ir paskesni punktai).
(22) 22
–	Sprendimas Martínez Sala
(nurodytas 10 išnašoje, 32 punktas).
(23) 23
–	1989 m. gegužės 31 d. Sprendimas Bettray
(344/87, Rink. p. 1621, 17 ir paskesni punktai).
(24) 24
–	Žr. 1998 m. liepos 1 d. Vokietijos Bundesverfassungsgericht, 2 BvR 441/90, 137 ir paskesni punktai.
(25) 25
–	Sprendimas Martínez Sala
(nurodytas 10 išnašoje, 32 punktas).
(26) 26
–	1988 m. birželio 21 d. Sprendimas Lair
(39/86, Rink. p. 3161, 31 ir paskesni punktai); taip pat žr. 1998 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑35/97, Rink. p. 5325, 41 punktas) bei 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Ninni-Orasche (C‑413/01, Rink. p. I‑0000, 34 punktas).
(27) 27
–	EB 39 straipsnio 3 dalies b punktas ir 1970 m. birželio 29 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 1251/70 dėl darbuotojų, pagal darbo sutartį dirbusių valstybėje narėje, teisės pasilikti tos valstybės teritorijoje (OL L 142, p. 24).
(28) 28
–	1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyva 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, p. 13).
(29) 29
–	 Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 1 dalis.
(30) 30
–	Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 3 dalis.
(31) 31
–	Nurodytas 26 išnašoje, 37 ir paskesnis punktas.
(32) 32
–	Darbo santykių pratęsimas išimtinai yra galimas, jeigu kalinys pagal rinkos sąlygas ir kalėjime užsiima savo ankstesne profesine veikla, pvz., laisvai pasirinkdamas darbą už kalėjimo ribų pagal Vokietijos Strafvollzugsgesetz 39 straipsnio 1 dalį.
(33) 33
–	Sprendimas Nazli
(nurodytas 20 išnašoje).
(34) 34
–	Sprendimas Nazli
(nurodytas 20 išnašoje, 41 ir paskesni punktai).
(35) 35
–	Žr. pvz., 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R..
(C‑413/99, Rink. p. I‑7091, 50 punktas) ir 1974 m. liepos 3 d. Sprendimą Casagrande (9/74, Rink. p. 773, 3 ir paskesnis punktai).
(36) 36
–	Žr. 1989 m. kovo 15 d. Sprendimą Echternach ir kt . (sujungtos bylos 389/87 ir 390/87, Rink. p. 723, 32 ir paskesni punktai) bei sprendimą Casagrande
(nurodytas 35 išnašoje, 3 punktas).
(37) 37
–	Nurodytas 35 išnašoje, 68 ir paskesni punktai.
(38) 38
–	Sprendimas Echternach ir kt.
(nurodytas 36 išnašoje, 34 punktas) bei 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimas di Leo
(C‑308/89, Rink. p. I‑4185, 14 ir paskesnis punktai); 1995 m. gegužės 4 d. Sprendimas Gaal
(C‑7/94, Rink. p. I‑1031, 30 punktas).
(39) 39
–	Sprendimas Echternach ir kt.
(nurodytas 36 išnašoje, 20 ir paskesni punktai).
(40) 40
–	Sprendimas Gaal
(nurodytas 38 išnašoje, 20 ir paskesni punktai).
(41) 41
–	1988 m. birželio 21 d. Sprendimas Brown
(197/86, Rink. p. 3205, 30 punktas) ir sprendimas Gaal (nurodytas 38 išnašoje, 27 punktas).
(42) 42
–	Jeigu tėvas niekada nebuvo pagal darbo sutartį dirbantis asmuo Austrijoje, o tai galėtų patvirtinti verslininko draudimas, reikėtų išnagrinėti, ar savarankiškai dirbančių asmenų vaikai įsisteigimo laisvės arba bendro diskriminacijos draudimo požiūriu tiesiogiai turi panašias teises, kaip ir darbuotojų migrantų vaikai Reglamento Nr. 1612/68 prasme.
(43) 43
–	Nurodytas 26 išnašoje, 20 punktas.
(44) 44
–	1985 m. kovo 27 d. Sprendimas Hoeckx (249/83, Rink. p. 973, 20 punktas) ir sprendimas Martínez Sala
(nurodytas 10 išnašoje, 25 punktas).
(45) 45
–	Sprendimas Hoeckx
(nurodytas 44 išnašoje, 22 punktas).
(46) 46
–	Sprendimas Lair
(nurodytas 26 išnašoje, 23 punktas);sprendimas Echternach ir kt.
(nurodytas 36 išnašoje, 34 punktas);sprendimas di Leo
(nurodytas 38 išnašoje, 14 ir paskesni punktai) bei sprendimas Gaal
(nurodytas 38 išnašoje, 30 punktas).
(47) 47
–	Sprendimas Martínez Sala
(nurodytas 10 išnašoje, 26 punktas).
(48) 48
–	Sprendimas Hoever ir Zachow
(nurodytas 15 išnašoje, 16 ir paskesni punktai).
(49) 49
–	1996 m. gegužės 23 d. Sprendimas O’Flynn
(C‑237/94, Rink. p. I‑2617, 17 punktas su tolimesnėmis nuorodomis).
(50) 50
– Nurodytas 49 išnašoje, 18 ir paskesnis punktai
(51) 51
–	Sprendimas Mora Romero
(nurodytas 8 išnašoje, 35 punktas).
(52) 52
–	Remiantis Susanne Meyer, „Die Tageshaftkosten der deutschen Strafvollzugsanstalten: Ein Überblick“, Darmstadt Discussion Papers in Economics/Arbeitspapiere des Instituts für Volkswirtschaftslehre, Technische Universität Darmstadt, Nr. 121 (2003), Vokietijoje įkalinimo išlaidos už dieną siekia nuo 61,09 eurų vienai įkalinimo dienai Bavarijoje iki 91,40 eurų Hamburgo mieste. Austrijoje turėtų būti panašios sumos.
(53) 53
–	1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 574/72, nustatantis Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 (OL L 74, p. 1), iš dalies pakeisto ir atnaujinto 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001 (OL L 187, p. 1), įgyvendinimo tvarką.
(54) 54
–	Žr. sprendimą McMenamin
(nurodytas 17 išnašoje).
(55) 55
–
Sprendimas Mora Romero
(nurodytas 8 išnašoje, 11 ir paskesni punktai).
(56) 56
–	2000 m. vasario 4 d. Nutartis Emesa Sugar
(C‑17/98, Rink. p. I‑665, 18 punktas).