Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 23 d.(1)
Sujungtos bylos C‑142/25 ir C‑143/25 (Pepach)(i)
LF (C‑142/25),
CV (C‑143/25)
prieš
Pensionsversicherungsanstalt
(Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Socialinės apsaugos sistemų koordinavimas – Reglamentas (EB) Nr. 987/2009 – 44 straipsnio 2 dalis – Taikymo sritis – Teisės į senatvės pensiją nagrinėjimas – Vaiko auginimo kitoje valstybėje narėje laikotarpių įskaitymas – Sąlygos – SESV 21 straipsnis – Laisvas piliečių judėjimas – Vienodo požiūrio į faktines aplinkybes principas “
I.      Įvadas
1.        Šios sujungtos bylos vėl susijusios(2) su SESV 21 straipsnio ir Reglamento (EB) Nr. 987/2009, nustatančio Reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo įgyvendinimo tvarką, 44 straipsnio 2 dalies aiškinimu(3). 44 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad, siekiant skirti senatvės pensiją asmeniui, tos valstybės narės, kurioje toks asmuo dirbo (pagal darbo sutartį arba kaip savarankiškai dirbantis asmuo) (valstybė narė A) prieš jam skiriant savo laiką vaikams auginti kitoje valstybėje narėje (valstybė narė B), institucijos tam tikromis sąlygomis taikytų savo valstybės teisės aktus tokiems vaiko auginimo laikotarpiams ir į juos atsižvelgtų taip, tarsi jie būtų buvę įgyti jos teritorijoje.
2.        Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikė Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) nagrinėdamas ginčus tarp LF (byloje C‑142/25) ir CV (byloje C‑143/25) (toliau kartu – apeliantės) ir Pensionsversicherungsanstalt (toliau – PVA), institucijos, atsakingos už privalomąją senatvės draudimo sistemą Austrijoje. Jie susiję su tos institucijos atsisakymu skaičiuojant apeliančių senatvės pensiją atsižvelgti į laikotarpius, kai jos atitinkamai Belgijoje ir Italijoje augino savo vaikus.
3.        Keliami dvejopo pobūdžio klausimai. Pirma, byloje C‑142/25 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia dėl vienos iš Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje išvardytų sąlygų aiškinimo, t. y. kad valstybė narė A (šiuo atveju Austrija) turi atsižvelgti į užsienyje įgytus vaiko auginimo laikotarpius senatvės pensijos skyrimo tikslais tik tuo atveju, jei valstybėje narėje B (šiuo atveju Belgijoje) „neatsižvelgiama į vaiko auginimo laikotarpius“. Nacionalinis teismas klausia, ar iš šios sąlygos išplaukia, kad valstybė narė B turi būti nepriėmusi teisės aktų, leidžiančių apskritai atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius, ar pakanka to, kad ginčijami laikotarpiai nebuvo įskaityti pagal valstybės narės B teisės aktus esant konkrečiai individualiai situacijai.
4.        Antra, tiek byloje C‑142/25, tiek byloje C‑143/25 Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) prašo išaiškinti „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijų, kurį Teisingumo Teismas nustatė savo jurisprudencijoje remdamasis SESV 21 straipsniu(4) ir kuris taikomas tais atvejais, kai nėra įvykdytos Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje išvardytos sąlygos, siekiant skatinti atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius pensijos išmokų apskaičiavimo tikslais(5). Pagal šį kriterijų valstybė narė A (Austrija) privalo taikyti savo teisės aktus vaiko auginimo laikotarpiams, įgytiems valstybėje narėje B (atitinkamai Belgijoje ir Italijoje), ir laikyti, kad tokie laikotarpiai buvo įgyti jos pačios teritorijoje, jeigu jie yra pakankamai glaudžiai susiję arba pakankamai susiję(6) su „draudimo laikotarpiais“, kuriuos atitinkamas asmuo įgijo valstybėje narėje A. Ar toks ryšys egzistuoja tik tuomet, kai tas asmuo dirbo išimtinai valstybėje narėje A tiek prieš, tiek po vaikų auginimo valstybėje narėje B?
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
1.      Reglamentas Nr. 883/2004
5.        Reglamento Nr. 883/2004 II antraštinėje dalyje „Taikytinų teisės aktų nustatymas“, be kita ko, yra 11 straipsnis, jame numatyta:
„1.      Asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Tie teisės aktai taikomi remiantis šioje antraštinėje dalyje numatytomis nuostatomis.
<...>
3.      Laikantis 12–16 straipsnių nuostatų:
a)      vienoje valstybėje narėje pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantiems asmenims taikomi tos valstybės teisės aktai;
<...>
e)      visiems kitiems asmenims, kuriems netaikomi a–d [punktai], taikomi tos valstybės narės, kurioje jie gyvena, teisės aktai, nepažeidžiant kitų šio reglamento nuostatų, garantuojančių jiems išmokas pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus.
<…>“
2.      Reglamentas Nr. 987/2009
6.        Kaip nurodyta Reglamento Nr. 883/2004 89 straipsnyje, Reglamente Nr. 987/2009 nustatyta pirmojo reglamento taikymo tvarka.
7.        Reglamento Nr. 987/2009 14 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Reikia tam tikrų konkrečių taisyklių ir procedūrų, pagal kurias būtų apibrėžiami teisės aktai, taikytini siekiant atsižvelgti į laikotarpius įvairiose valstybėse narėse, kuriose apdraustasis augino vaikus.“
8.        To reglamento 44 straipsnyje nustatyta:
„1.      Šiame straipsnyje „vaiko auginimo laikotarpis“ reiškia laikotarpį, kuris įskaitomas pagal valstybės narės pensijų teisės aktus arba dėl kurio prie pensijos pridedama papildoma išmoka tiesiogiai dėl tos priežasties, kad asmuo augino vaiką, neatsižvelgiant į metodą, kuris buvo naudojamas tiems laikotarpiams apskaičiuoti[,] ir į tai, ar jie buvo įgyti auginant vaiką, ar pripažinti atgaline data.
2.      Kai pagal valstybės narės, kuri yra kompetentinga pagal [Reglamento Nr. 883/2004] II antraštinę dalį, teisės aktus neatsižvelgiama į vaiko auginimo laikotarpius, valstybės narės, kurios teisės aktai pagal [Reglamento Nr. 883/2004] II antraštinę dalį buvo taikomi atitinkamam asmeniui todėl, kad jis vykdė veiklą pagal darbo sutartį arba kaip savarankiškai dirbantis asmuo tuo metu, kai pagal tuos teisės aktus imta atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpį atitinkamo vaiko atžvilgiu, įstaiga ir toliau yra atsakinga už tai, kad būtų atsižvelgta į šį laikotarpį kaip į vaiko auginimo laikotarp[į] pagal jos pačios teisės aktus, taip tarsi šis vaikas buvo auginamas jos teritorijoje.
<…>“
B.      Nacionalinė teisė
9.        Allgemeines Pensionsgesetz (Bendrasis pensijų įstatymas; toliau – APG) (BGBl. I, 142/2004) 16 straipsnio 3a dalyje visų pirma nustatyta, kad minimalaus draudimo laikotarpio reikalavimui pagal šio įstatymo 4 straipsnio 1 dalį įvykdyti prie draudimo įmokų mėnesių priskiriami ir pakaitiniai vaiko auginimo laikotarpiai pagal Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (Bendrasis socialinės apsaugos įstatymas; toliau – ASVG) (BGBl., 189/1955) 227a straipsnį ir Gewerbliches Sozialversicherungsgesetz (Įstatymas dėl asmenų, vykdančių prekybinę ir komercinę veiklą, socialinio draudimo; toliau – GSVG) (BGBl., 560/1978) 116a straipsnį.
10.      ASVG 227a straipsnyje nustatyta:
„1. Be to, apdraustųjų, faktiškai ir daugiausia auginusių vaiką (2 dalis), atveju toks vaiko auginimo šalyje laikas, neviršijantis 48 kalendorinių mėnesių nuo vaiko gimimo, laikomas pakaitiniais laikotarpiais po 1955 m. gruodžio 31 d. ir iki 2005 m. sausio 1 d. pensijų draudimo srityje, į kurią patenka paskutinis ankstesnis įmokų mokėjimo laikotarpis, o jeigu tokio laikotarpio nėra – pirmasis vėlesnis įmokų mokėjimo laikotarpis. Jei gimsta daugiau nei vienas vaikas, šis 48 mėnesių laikotarpis pratęsiamas iki 60 kalendorinių mėnesių.
<…>“
III. Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniuose teismuose ir prejudiciniai klausimai
A.      Byla C‑142/25
11.      LF yra Austrijos pilietė, gimusi 1963 m. Nuo 1980 m. lapkričio 1 d. iki 1984 m. balandžio 30 d. ji, vykdydama veiklą pagal darbo sutartį (kaip praktikantė ir darbuotoja), Austrijoje sumokėjo 30 mėnesių privalomojo draudimo įmokų, o nuo 1984 m. gegužės 1 d. iki 1984 m. rugsėjo 30 d. toje pačioje valstybėje narėje
įgijo 5 mėnesius pakaitinių laikotarpių.
12.      1984 m. liepos 23 d. LF Austrijoje pagimdė pirmąjį vaiką. Iki 1985 m. balandžio 30 d. ji liko toje valstybėje narėje ir augino vaiką.
13.      1985 m. gegužės mėn. LF su vaiku persikėlė į Belgiją ir ten 1986 m. kovo 15 d. pagimdė antrą vaiką. Iki 1993 m. ji su vaikais gyveno Belgijoje. Tuo laikotarpiu LF nevykdė jokios profesinės veiklos, augino vaikus. Ji neįgijo jokio „draudimo laikotarpio“, į kurį būtų galima atsižvelgti skiriant senatvės pensiją.
14.      Nuo 1993 m. iki 2013 m. LF dirbo Vokietijoje (kaip pasienio darbuotoja). Dirbdama Vokietijoje ji iš viso sumokėjo 240 mėnesių privalomojo draudimo įmokų. Tuo laikotarpiu ji toliau gyveno Belgijoje.
15.      2013 m. balandžio mėn. LF grįžo į Austriją ir ten pradėjo vykdyti pelningą veiklą. Iki 2023 m. gegužės 1 d. ji Austrijoje sumokėjo dar 120 mėnesių privalomojo draudimo įmokų.
16.      LF kreipėsi į PVA, kad ši senatvės pensijos tikslais apskaitytų „draudimo laikotarpius“, kuriuos ji buvo įgijusi pagal ASVG 247 straipsnio 1 dalį.
17.      2023 m. gegužės 15 d. sprendimu PVA nusprendė, kad LF pagal Austrijos teisės aktus įgijo iš viso 162 draudimo mėnesius. Vis dėlto tik laikotarpis nuo 1984 m. spalio mėn. iki 1985 m. balandžio mėn. buvo įskaitytas kaip vaiko auginimo laikotarpis ir prilygintas draudimo laikotarpiams.
18.      LF apskundė šį sprendimą Austrijos teismams, motyvuodama tuo, kad laikotarpiai nuo 1985 m. gegužės mėn. iki 1990 m. kovo mėn. taip pat turėtų būti įskaityti kaip atitinkami vaiko auginimo laikotarpiai (toliau – byloje C‑142/25 ginčijami laikotarpiai).
19.      Savo atsiliepime PVA teigė, kad šie vaiko auginimo laikotarpiai negali būti įskaityti pagal Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalį, nes jie įgyti valstybėje narėje (Belgijoje), kurios teisės aktuose apskritai numatyta, kad į vaiko auginimo laikotarpius turi būti atsižvelgta. Be to, PVA tvirtino, kad į ginčijamus laikotarpius negalima atsižvelgti ir pagal SESV 21 straipsnį. Iš tiesų, atsižvelgiant į LF darbo Vokietijoje metus, negalima nustatyti „pakankamai glaudaus ryšio“ tarp tų laikotarpių ir LF Austrijoje įgytų „draudimo laikotarpių“.
20.      Pirmosios instancijos teismas skundą patenkino. Jis nusprendė, kad Reglamento (EB) Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos įvykdytos, nes Belgija LF atveju neatsižvelgė į ginčijamus laikotarpius. Be to, teismas nusprendė, kad PVA atsisakymas atsižvelgti į tuos laikotarpius prieštaravo SESV 21 straipsniui, nes jeigu LF nebūtų persikėlusi gyventi į Belgiją ir būtų likusi Austrijoje, visi jos įgyti vaiko auginimo laikotarpiai būtų buvę įskaityti pagal atitinkamus Austrijos teisės aktus.
21.      PVA apskundė tą sprendimą. Antrosios instancijos teismas patenkino apeliacinį skundą. Jis nusprendė, pirma, kad į laikotarpius, kai LF augino pirmąjį vaiką Belgijoje, negalėjo būti atsižvelgta pagal Austrijos teisę, nes jau apskritai buvo leidžiama įskaityti vaiko auginimo laikotarpius pagal Belgijos teisę. Antra, laikotarpiai, kai LF augino antrąjį vaiką, taip pat negalėjo būti įskaityti, nes tas vaikas nėra gimęs Austrijoje. Galiausiai teismas nustatė, kad LF negali remtis SESV 21 straipsniu, nes ji vykdė profesinę veiklą ne tik Austrijoje.
22.      LF pateikė kasacinį skundą Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
23.      Šis teismas pažymi, kad pagal Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalį Austrija gali įskaityti LF Belgijoje įgytą pirmojo vaiko auginimo laikotarpį tik tuo atveju, jei šis laikotarpis nėra įskaitytas Belgijoje. Ši sąlyga gali būti aiškinama dvejopai: arba tokie laikotarpiai pagal Belgijos teisę turi nebūti pripažįstami apskritai (tokiu atveju LF netenkintų šios sąlygos, nes pagal Belgijos teisę iš apskritai leidžiama juos įskaityti), arba pakanka to, kad konkrečiu LF atveju tie laikotarpiai faktiškai nebuvo įskaityti (tokiu atveju ji galėtų turėti teisę į tų laikotarpių pripažinimą pagal Austrijos teisę).
24.      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
primena, jog Sprendime Pensionsversicherungsanstalt ir Sprendime Deutsche Rentenversicherung Bund Teisingumo Teismas nusprendė, kad jeigu asmuo dirbo ir mokėjo įmokas arba kitaip įgijo „draudimo laikotarpius“ išimtinai toje valstybėje narėje, kuri yra atsakinga už jo senatvės pensijos mokėjimą, tiek prieš, tiek po to, kai persikėlė gyventi į kitą valstybę narę ir joje augino vaikus, tarp atitinkamų vaiko auginimo laikotarpių ir tų „draudimo laikotarpių“ galima nustatyti „pakankamai glaudų ryšį“ arba „pakankamą ryšį“, todėl tiems vaiko auginimo laikotarpiams taikomi pirmosios valstybės narės teisės aktai. Vis dėlto šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar tokį ryšį galima nustatyti, turint omenyje, kad LF po to, kai augino vaikus Belgijoje, prieš grįždama į Austriją maždaug 20 metų dirbo Vokietijoje.
25.      Šiomis sąlygomis
Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio pirmos dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad pagal Reglamento Nr. 883/2004 II antraštinę dalį kompetentinga valstybė narė apskritai neatsižvelgia į vaiko auginimo laikotarpius pagal savo teisės aktus, ar į juos neatsižvelgia tik konkrečiu atveju?
2.      Ar SESV 21 straipsnį reikia aiškinti taip, kad už senatvės pensijos skyrimą atsakinga valstybė narė privalo įskaityti vaiko auginimo laikotarpius net ir tuo atveju, jei nėra įvykdytos <...> Reglamento Nr. 987/2009 <...> 44 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos <...>, tačiau atitinkamas asmuo įgijo draudimo laikotarpius dėl savo profesinės veiklos tiek prieš, tiek po vaiko auginimo laikotarpių šioje valstybėje narėje, nepaisant to, jog asmuo po vaiko auginimo laikotarpių taip pat įgijo draudimo laikotarpių dėl veiklos vykdymo pagal darbo sutartį ar kaip savarankiškai dirbančio asmens trečiojoje valstybėje narėje?“
B.      Byla C‑143/25
26.      CV yra Austrijos pilietė, gimusi 1962 m. Nuo 1977 m. rugpjūčio 1 d. iki 1988 m. sausio 31 d. ji gyveno Austrijoje. Ten CV sumokėjo 126 mėnesius privalomojo draudimo įmokų, vykdydama veiklą pagal darbo sutartį (122 mėnesiai) ir įgydama pakaitinių laikotarpių (4 mėnesiai).
27.      1988 m. kovo mėn. CV persikėlė gyventi į Italiją. Nuo tada ji gyvena Italijoje. CV pagimdė du vaikus: 1989 m. gegužės 2 d. ir 1994 m. balandžio 21 d. Persikėlusi į Italiją ji nevykdė jokios profesinės veiklos ir neįgijo jokių draudimo laikotarpių.
28.      2022 m. rugsėjo 26 d. CV kreipėsi į PVA dėl senatvės pensijos skyrimo. 2023 m. liepos 6 d. sprendimu PVA atmetė CV prašymą, motyvuodama tuo, kad CV neįgijo Austrijos teisės aktuose numatyto minimalaus 180 mėnesių draudimo laikotarpio, reikalingo tokiai pensijai gauti. Be to, PVA
paaiškino, kad neprivalo atsižvelgti į CV Italijoje įgytus vaiko auginimo laikotarpius.
29.      CV apskundė tą sprendimą Austrijos teismuose. Ji teigė, kad PVA turėjo atsižvelgti į laikotarpius, kai ji Italijoje augino vaikus (iš viso 96 mėnesiai) (toliau – byloje C‑143/25 ginčijami laikotarpiai).
30.      Pirmosios instancijos teismas atmetė skundą. Jis paaiškino, pirma, kad gimus vaikams CV nebevykdė jokios profesinės veiklos, taigi nebuvo įvykdytos sąlygos, kad būtų taikoma Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalis. Antra, taip pat nebuvo įvykdytos sąlygos, kad ginčijami laikotarpiai būtų įskaityti pagal SESV 21 straipsnį, nes įmokas Austrijoje CV mokėjo tik iki vaikų gimimo.
31.      CV apskundė tą sprendimą. Antrosios instancijos teismas patvirtino pirmosios instancijos teismo sprendimą.
32.      CV pateikė kasacinį skundą Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
33.      Šio teismo nuomone, akivaizdu, jog CV netenkina Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje nurodytos trečiosios sąlygos, pagal kurią atitinkamam asmeniui ir toliau turi būti taikomi valstybės narės A teisės aktai, nes tą dieną, kai pagal tos valstybės narės teisės aktus pradėta atsižvelgti į atitinkamo vaiko auginimo laikotarpį, jis vykdo veiklą pagal darbo sutartį arba kaip savarankiškai dirbantis asmuo. Nagrinėjamu atveju pirmojo vaiko gimimo dieną CV jau nebuvo taikomi Austrijos teisės aktai dėl veiklos, vykdomos pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbančio asmens.
34.      Nacionalinis teismas priduria, kad, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusia su SESV 21 straipsniu, „pakankamai glaudus ryšys“ egzistuoja, kai atitinkamas asmuo dirbo ir mokėjo įmokas (arba tik įgijo draudimo laikotarpius) vienoje valstybėje narėje (valstybėje narėje A) tiek prieš, tiek po to, kai persikėlė gyventi į kitą valstybę narę (valstybę narę B) ir joje augino vaikus. Vis dėlto jeigu „pakankamai glaudus ryšys“ egzistuotų tik tokiu atveju, tai reikštų, kad tokį asmenį valstybės narės A institucijos vertintų mažiau palankiai vien dėl to, kad jis persikėlė į valstybę narę B dėl šeiminių priežasčių ir niekada daugiau nevykdė pelningos veiklos valstybėje narėje A. Tokios pasekmės būtų galima išvengti, jeigu vienintelis lemiamas veiksnys nustatant „pakankamai glaudų ryšį“ būtų draudimo laikotarpių įgijimas valstybėje narėje A iki (o ne po) vaiko auginimo laikotarpio pabaigos.
35.      Šiomis sąlygomis
Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar SESV 21 straipsnį reikia aiškinti taip, kad už senatvės pensijos skyrimą atsakinga valstybė narė privalo įskaityti vaiko auginimo laikotarpius net ir tuo atveju, jei Reglamento (EB) Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje nustatyta sąlyga, pagal kurią pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbančio asmens veikla šioje valstybėje narėje vykdoma tuo metu, kai imta atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius atitinkamo vaiko atžvilgiu, nėra įvykdyta, nors atitinkamas asmuo šioje valstybėje narėje įgijo draudimo laikotarpius dėl savo profesinės veiklos tik iki vaiko auginimo laikotarpių pradžios?“
IV.    Procesas Teisingumo Teisme
36.      2025 m. vasario 11 d. prašymai priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teisme užregistruoti 2025 m. vasario 18 d.
37.      2023 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑142/25 ir C‑143/25 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas sprendimas.
38.      PVA, Austrijos ir Čekijos vyriausybės bei Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. Šios šalys ir suinteresuotosios šalys, taip pat Vokietijos Federacinė Respublika dalyvavo 2026 m. vasario 26 d. vykusiame posėdyje.
V.      Vertinimas
39.      Kaip paaiškinau savo išvadoje byloje Deutsche Rentenversicherung Bund(7), Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta speciali taisyklė, pagal kurią, jei asmuo dirbo ir augino vaikus skirtingose valstybėse narėse, nustatomos aplinkybės, kuriomis valstybė narė A (valstybė narė, kurioje asmuo dirbo) privalo taikyti savo teisės aktus vėliau valstybėje narėje B įgytiems vaiko auginimo laikotarpiams(8), ir tokiu atveju reikalaujama, kad tie laikotarpiai būtų vertinami taip, tarsi jie būtų įgyti valstybėje narėje A.
40.      Ši valstybės narės A pareiga taikoma tik tuo atveju, jei pagal valstybės narės B teisės aktus „neatsižvelgiama į vaiko auginimo laikotarpius“. Iš tiesų minėtiems vaiko auginimo laikotarpiams apskritai turėtų būti taikomi valstybės narės B, kuri yra atitinkamo asmens gyvenamosios vietos valstybė narė per tuos laikotarpius ir todėl – „valstybė narė, kuri yra kompetentinga pagal Reglamento Nr. 883/2004 II antraštinę dalį“(9), teisės aktai.
41.      Pirmuoju prejudiciniu klausimu, pateiktu byloje C‑142/25, Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) prašo Teisingumo Teismo išaiškinti būtent šią sąlygą (kad pagal valstybės narės B teisės aktus „neatsižvelgiama į vaiko auginimo laikotarpį“).
42.      Sprendime Pensionsversicherungsanstalt šis teismas jau klausė, ar ta sąlyga turi būti suprantama taip, kad valstybė narė B turi būti nepriėmusi taisyklių, leidžiančių apskritai atsižvelgti į jos teritorijoje įgytus vaiko auginimo laikotarpius, ar tiesiog reikalaujama, kad ta valstybė narė nebūtų įskaičiusi tų laikotarpių konkrečiu nagrinėjamu atveju. Vis dėlto Teisingumo Teismas ankstesniame sprendime šio klausimo neišsprendė, nes toje byloje atitinkama moteris netenkino kitų esminių sąlygų, kad jai būtų galima taikyti Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalį.
43.      Taigi šis klausimas vėl keliamas byloje C‑142/25. Šiuo atveju LF augino vaikus Belgijoje, t. y. valstybėje narėje, kurios teisės aktuose apskritai yra numatytas vaiko auginimo laikotarpių pripažinimas. Vis dėlto tie teisės aktai negali būti taikomi LF dėl laikotarpių, kai ji augino vaikus, nes ji nedalyvauja Belgijos senatvės pensijų sistemoje. Belgijoje teisė į senatvės pensiją paprastai priklauso nuo to, ar įgyjami atitinkami „draudimo laikotarpiai“ arba lygiaverčiai laikotarpiai(10). Nors LF augino vaikus Belgijoje, ji šioje valstybėje narėje neįgijo nė vieno tokio „draudimo laikotarpio“.
44.      Toliau šios išvados A dalyje paaiškinsiu Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos, susijusios su tuo, kad valstybė narė B neatsižvelgia į vaiko auginimo laikotarpius, taikymo sritį. Tada pereisiu prie antrojo prejudicinio klausimo, pateikto byloje C‑142/25, ir vienintelio prejudicinio klausimo, pateikto byloje C‑143/25 (B dalis). Šie klausimai susiję su Sprendime Pensionsversicherungsanstalt
Teisingumo Teismo padaryta išvada (kuri vėliau buvo patvirtinta Sprendime Deutsche Rentenversicherung Bund), kad Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje „išimtiniu pagrindu nereglamentuojamas vaiko auginimo laikotarpių įskaitymas“(11). Taigi, kaip jau nurodžiau įvade, kai asmuo neatitinka sąlygų, leidžiančių remtis ta nuostata, valstybė narė A vis tiek privalo taikyti savo teisės aktus vaiko auginimo laikotarpiams, įgytiems valstybėje narėje B, ir atsižvelgti į tuos laikotarpius taip, tarsi jie būtų įgyti jos pačios teritorijoje, jeigu tarp atitinkamų vaiko auginimo laikotarpių ir valstybėje narėje A įgytų „draudimo laikotarpių“(12) yra „pakankamai glaudus ryšys“ (arba netgi „pakankamas ryšys“)(13). Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši pareiga kyla tiesiogiai iš SESV 21 straipsnio, kuriame saugoma Europos Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje.
45.      Visos bylos, kuriose Teisingumo Teismas iki šiol taikė „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijų, buvo susijusios su situacija, kai atitinkamas asmuo dirbo (arba kitaip įgijo „draudimo laikotarpių“) valstybėje narėje A i) tiek prieš, tiek po to, kai augino savo vaikus valstybėje narėje B, ir ii) tik toje valstybėje narėje. Šiose bylose nagrinėjamos aplinkybės skiriasi: byloje C‑142/25 LF, iki augindama vaikus Belgijoje, dirbo Austrijoje. Visgi įgijusi ginčijamus vaiko auginimo laikotarpius Belgijoje ji, prieš grįždama ir vėl imdamasi profesinės veiklos Austrijoje, 20 metų pradirbo Vokietijoje. Byloje C‑143/25 CV persikėlė į Italiją auginti vaikų ir niekada negrįžo į valstybę narę, kurioje anksčiau buvo įgijusi „draudimo laikotarpių“ (Austriją), taip pat nedirbo jokioje kitoje valstybėje narėje. Taigi šios bylos suteikia Teisingumo Teismui galimybę išnagrinėti, ar „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus gali būti taikomas tokiais atvejais.
A.      Dėl pirmojo prejudicinio klausimo byloje C‑142/25
46.      Iš pat pradžių pažymiu, kad Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalies formuluotė yra šiek tiek dviprasmiška(14), nes šioje nuostatoje numatyta sąlyga, susijusi su tuo, kad valstybė narė B neatsižvelgia į vaiko auginimo laikotarpius, suformuluota taip: „kai pagal [valstybės narės B] teisės aktus neatsižvelgiama į vaiko auginimo laikotarpį <...>“. Kaip jau minėjau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad tai galėtų reikšti arba kad pagal valstybės narės B teisės aktus senatvės pensijos skyrimo tikslais apskritai neleidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius (tai vadinsiu „abstrakčiu arba bendruoju požiūriu“), arba kad į juos atsižvelgti apskritai galima, tačiau konkrečiu nagrinėjamu atveju atitinkamas asmuo neatitinka reikalavimų, kad tokie laikotarpiai būtų pripažinti pagal valstybės narės B teisės aktus (toliau – individualus požiūris).
47.      PVA, Austrijos vyriausybė ir Komisija pritaria pirmajam aiškinimui. Čekijos vyriausybė, remdamasi Socialinės apsaugos sistemų koordinavimo administracinės komisijos ad hoc
grupės ataskaita dėl vaiko auginimo laikotarpių(15) (kuri, beje, nebuvo oficialiai priimta tos komisijos)(16), gina antrąjį aiškinimą. Ji teigia, kad, jeigu būtų laikomasi abstraktaus arba bendrojo požiūrio, Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalis iš esmės netektų praktinio poveikio, nes ją būtų galima taikyti tik retais atvejais. Taip yra todėl, kad Socialinės apsaugos sistemų koordinavimo administracinės komisijos ataskaita rodo, jog praktiškai tik viena valstybė narė (Danija) nėra priėmusi teisės aktų, pagal kuriuos apskritai būtų leidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius.
48.      Teismo posėdyje Vokietijos Federacinė Respublika pasiūlė trečią aiškinimą. Ji sutinka su PVA, Austrijos vyriausybe ir Komisija, kad Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalis susijusi su situacija, kai skiriant senatvės pensiją pagal valstybės narės B teisės aktus apskritai neleidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius. Vis dėlto ji pridūrė, kad ši nuostata taip pat taikoma, kai atitinkamas asmuo augino vaikus valstybėje narėje, pagal kurios teisės aktus apskritai leidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius (šiuo atveju Belgijoje), tačiau nedalyvavo tos valstybės narės pensijų sistemoje, nes toje valstybėje narėje neįgijo jokių laikotarpių, suteikiančių teisę į pensiją
. Taigi valstybės narės B teisės aktai šiam asmeniui negali būti taikomi, kiek tai susiję su minėtais vaiko auginimo laikotarpiais.
49.      LF atsidūrė būtent tokioje padėtyje. Kaip paaiškinau šios išvados 42 punkte, ji augino vaikus Belgijoje, kur pagal nacionalinės teisės aktus paprastai leidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius. Vis dėlto Belgijos teisės aktuose taip pat numatyta, kad asmuo, kuris, kaip ir LF, toje valstybėje narėje yra įgijęs tik „gyvenimo toje šalyje laikotarpių“ (o ne „draudimo laikotarpių“), neturi teisės gauti senatvės pensiją ir todėl nedalyvauja Belgijos pensijų sistemoje. Kaip suprantu, priežastis, dėl kurios atitinkamos Belgijos institucijos LF atveju neatsižvelgė į vaiko auginimo laikotarpį, yra ta, kad Belgijos teisės aktai dėl vaiko auginimo laikotarpių iš tikrųjų negalėjo būti taikomi LF, kiek tai susiję su byloje C‑142/25 ginčijamais laikotarpiais, nes ji visiškai nedalyvavo Belgijos pensijų sistemoje.
50.      Paaiškinsiu, kodėl absoliučiai pritariu Vokietijos Federacinės Respublikos pozicijai.
51.      Pirmiausia primenu, jog savo išvadoje byloje Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai)(17) jau nurodžiau, kad, mano nuomone, Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalis buvo priimta ne tam, kad senatvės pensijos prašytojai galėtų bandyti laimę skirtingų valstybių narių kompetentingose institucijose ir kad jiems būtų taikomi skirtingų valstybių narių teisės aktai dėl tų pačių vaiko auginimo laikotarpių.
52.      Tai yra tiesioginė pasekmė to, kad pagrindinis reglamentų Nr. 883/2004 ir Nr. 987/2009 tikslas yra „parengti tik koordinavimo sistemą“(18), o vienas iš pagrindinių šių teisės aktų principų yra tai, kad asmeniui, kuriam jie taikomi, „taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai“(19).  Kaip patvirtina Teisingumo Teismo jurisprudencija, reglamentuose Nr. 883/2004 ir Nr. 987/2009 nustatyta koordinavimo sistema siekiama užkirsti kelią kelių nacionalinės teisės sistemų taikymui vienu metu ir dėl to galinčioms kilti komplikacijoms(20).
53.      Taigi šiomis aplinkybėmis akivaizdu, kad Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta Reglamento Nr. 883/2004 II antraštinėje dalyje nustatytų kompetencijos taisyklių išimtis, pagal kurią valstybė narė, kuri pagal tas taisykles nebėra kompetentinga (valstybė narė A), privalo atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje (valstybėje narėje B) įgytus vaiko auginimo laikotarpius, turi būti suprantama kaip nustatanti papildomą, o ne dvejopą kompetenciją(21).
54.      Šios aplinkybės jau leido man byloje Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai)(22) padaryti išvadą, kad Teisingumo Teismas turėtų vengti aiškinti Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalį taip, kaip siūlo Čekijos vyriausybė (individualusis požiūris), t. y. taip, kad asmeniui leidžiama pirma kreiptis į valstybės narės B institucijas, kad jos jam taikytų savo nacionalinės teisės aktus dėl ten įgytų vaiko auginimo laikotarpių, o paskui, jeigu tie laikotarpiai iš tikrųjų nėra įskaitomi senatvės pensijos skyrimo tikslais (dėl materialinių ar procesinių priežasčių), kreiptis į valstybės narės A institucijas ir prašyti, kad jam būtų taikomi tos valstybės narės teisės aktai dėl tų pačių laikotarpių. Paaiškinau, kad Teisingumo Teismas turėtų nuspręsti, jog ši nuostata taikoma tuo atveju, kai pagal valstybės narės B teisės aktus apskritai neleidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius (abstraktus arba bendrasis požiūris).
55.      Buvau įsitikinęs, kad šis aiškinimas yra priimtinesnis už Čekijos vyriausybės siūlomą aiškinimą.
56.      Vis dėlto, atsižvelgdamas į tai, kad šiuo metu vargu ar galėčiau rasti bent vieną valstybę narę, pagal kurios teisės aktus vienaip ar kitaip nebūtų leidžiama skiriant senatvės pensiją atsižvelgti į laikotarpius, kuriais asmuo augino vaikus(23), sutinku su Vokietijos Federacine Respublika, kad Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalis taikoma ne tik tais atvejais, kai pagal valstybės narės B teisės aktus apskritai neleidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius, bet ir tokiais atvejais kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamas LF atvejis, kai atitinkamas asmuo augino vaikus valstybėje narėje, pagal kurios teisės aktus apskritai leidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius (šiuo atveju – Belgijoje), tačiau tie teisės aktai jam negali būti taikomi dėl tų laikotarpių, nes jis niekada nedalyvavo tos valstybės narės pensijų sistemoje.
57.      Šiuo klausimu primenu, kad Teisingumo Teismas yra nurodęs, jog Reglamente Nr. 883/2004 (ir atitinkamai Reglamente Nr. 987/2009) nustatyta koordinavimo sistema taip pat siekiama užtikrinti, kad asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas, neliktų be socialinės apsaugos vien dėl to, kad jiems netaikomi jokie teisės aktai(24). Būtent toks rezultatas grėstų pagrindinėje byloje C‑142/25, jeigu Teisingumo Teismas nepatvirtintų Vokietijos Federacinės Respublikos aiškinimo.
58.      Iš tiesų, jeigu būtų laikomasi tik „bendrojo ar abstraktaus“ požiūrio, asmuo, kaip antai LF, atsidurtų teisiniame vakuume, kiek tai susiję su byloje C‑142/25 ginčijamais laikotarpiais. Austrijos teisės aktai LF dėl tų laikotarpių nebūtų taikomi vien dėl to, kad Belgija yra priėmusi teisės aktus, pagal kuriuos apskritai leidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius. Nebūtų atsižvelgiama į tai, kad pačios Belgijos teisės aktai LF dėl tų pačių laikotarpių netaikomi.
59.      Atsižvelgdamas į šiuos aspektus, manau, jog Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma tiek tuo atveju, kai pagal valstybės narės B teisės aktus apskritai neleidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius, tiek tuo atveju, kai pagal tos valstybės narės teisės aktus apskritai leidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius, tačiau tie teisės aktai negali būti taikomi atitinkamam asmeniui, kiek tai susiję su vaiko auginimo laikotarpiais, kuriuos jis įgijo valstybėje narėje B, nes jis niekada nedalyvavo tos valstybės narės pensijų sistemoje.
60.      Dabar tiksliau atsakysiu į Čekijos vyriausybės pateiktus argumentus ir paaiškinsiu, kodėl šios vyriausybės siūlomas aiškinimas
nėra būtinas siekiant išsaugoti Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalies praktinį poveikį.
61.      Šiuo klausimu primenu, kad kai Sąjungos teisės nuostatą galima aiškinti įvairiai, pirmenybę reikia teikti tam aiškinimui, kuris užtikrintų jos veiksmingumą(25).
62.      Vis dėlto, pirma, kaip paaiškinau šios išvados 52 punkte, Čekijos vyriausybės aiškinimas prieštarauja reglamentų Nr. 883/2004 ir Nr. 987/2009 tikslui, kuriuo siekiama užkirsti kelią kelių nacionalinės teisės sistemų taikymui vienu metu ir dėl to galinčioms kilti komplikacijoms.
63.      Antra, diskusija dėl Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalies taikymo srities, tiksliau, dėl sąlygos, kad „pagal [valstybės narės B] teisės aktus neatsižvelgiama į vaiko auginimo laikotarpį <...>“, iki šiol(26) buvo vertinama tik dvejopai: arba valstybėje narėje B turi nebūti teisinio pagrindo, leidžiančio apskritai pripažinti tokius laikotarpius senatvės pensijos skyrimo tikslais, arba toks pagrindas egzistuoja ir yra taikytinas atitinkamam asmeniui, tačiau tas asmuo neatitinka (procedūrinių ar esminių) sąlygų, reikalingų, kad tie laikotarpiai būtų įskaityti.
64.      Visgi, kaip jau paaiškinau, įmanomas trečiasis Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalies aiškinimas (Vokietijos Federacinės Respublikos ginamas „tarpinis“ sprendimas). Jeigu Teisingumo Teismas, kaip siūlau, priimtų šį aiškinimą, šios nuostatos taikymas apimtų ir tokias aplinkybes, kaip pagrindinėje byloje C‑142/25, kai atitinkamas asmuo (šiuo atveju LF) augino vaikus valstybėje narėje, pagal kurios teisės aktus
apskritai leidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius (šiuo atveju –Belgijoje), tačiau tie teisės aktai tam asmeniui negali būti taikomi, kiek tai susiję su atitinkamais vaiko auginimo laikotarpiais, nes jis niekada nedalyvavo tos valstybės narės pensijų sistemoje.
65.      Tokia situacija gali susidaryti dažniau, nei būtų galima manyti, nes Belgija yra tik vienas iš pavyzdžių, kai nepakanka įgyti vien gyvenimo šalyje laikotarpių, kad asmuo galėtų dalyvauti senatvės pensijų sistemoje. Remiantis mano tyrimais, iš tiesų tik kelios valstybės narės (įskaitant Nyderlandus, Daniją, Švediją ir Suomiją) yra priėmusios bazinių pensijų skyrimo pagal gyvenamąją vietą (arba didžiąja dalimi pagal gyvenamąją vietą) sistemas, kuriose teisė į pensiją pirmiausia siejama su gyvenamąja vieta. Daugumoje kitų valstybių narių teisės į pensiją kyla iš „draudimo laikotarpių“, įskaitant laikotarpius, lygiaverčius „draudimo laikotarpiams“ (pavyzdžiui, laikotarpių, per kuriuos asmuo gauna išmoką, suteikiančią teisę į pensiją). Taigi asmuo, kuris tik gyvena tose valstybėse narėse, augindamas savo vaikus, bet neįgyja tokių „draudimo laikotarpių“, gali atsidurti panašioje padėtyje kaip LF.
66.      Savo išvadoje byloje Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai)(27) taip pat pažymėjau, jog „individualus požiūris“ (kurį čia gina Čekijos vyriausybė) turėtų būti atmestas, nes būtų pernelyg sudėtinga ir nepraktiška reikalauti, kad valstybės narės A institucijos įvertintų, ar asmens prašymas pripažinti vaiko auginimo laikotarpius iš tikrųjų būtų patenkintas pagal valstybės narės B teisės aktus, siekiant nustatyti, ar jos privalo taikyti savo teisės aktus to asmens situacijai. Mano nuomone, to paties negalima pasakyti apie Vokietijos Federacinės Respublikos siūlomą „tarpinį požiūrį“, nes pagal šį požiūrį valstybės narės A institucijos turėtų tik nustatyti, ar atitinkamas asmuo dalyvauja valstybės narės B pensijų sistemoje.
67.      Manau, kad mano ką tik paminėtas su „individualiu požiūriu“ susijusias problemas tik paaštrina tai, kad, kaip Vokietijos Federacinė Respublika nurodė teismo posėdyje, vaiko auginimo laikotarpiai valstybėse narėse įskaitomi labai skirtingai.
68.      Pavyzdžiui, kai kurios valstybės narės labiau riboja metų skaičių, kuris gali būti įskaitytas kaip vaiko auginimo laikotarpiai (nustatydamos fiksuotą metų skaičių vienam vaikui arba maksimalų metų skaičių, neatsižvelgiant į vaikų skaičių). Ar tokiu atveju taikant individualų požiūrį metai, viršijantys šiuos apribojimus, turi būti laikomi vaiko auginimo laikotarpiais, į kuriuos neatsižvelgiama? Jei taip, ar atitinkamas asmuo turėtų turėti teisę į tai, kad tie papildomi laikotarpiai būtų įvertinti pagal valstybės narės A teisės aktus vien dėl to, kad pagal tuos teisės aktus numatytas palankesnis rezultatas? Kaip jau paaiškinau, nemanau, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalį, siekė sudaryti sąlygas tokiam rezultatui. Austrijos vyriausybė teismo posėdyje teisingai pažymėjo, kad tai galėtų sukelti nepageidaujamų pasekmių: valstybės narės, kurių teisės aktai, susiję su vaiko auginimo laikotarpių įskaitymu, yra palankesni, galėtų pakeisti savo įstatymus, kad jie taptų mažiau palankūs pareiškėjams, siekdamos išvengti pernelyg didelės naštos (mažinimo efektas).
69.      Prieš pereidamas prie antrojo prejudicinio klausimo byloje
C‑142/25 ir vienintelio prejudicinio klausimo byloje C‑143/25 nagrinėjimo, norėčiau pateikti dar dvi pastabas.
70.      Pirma, atsižvelgdamas į dviprasmišką Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalies formuluotę, raginčiau Sąjungos teisės aktų leidėją paaiškinti šioje nuostatoje nustatytos sąlygos, susijusios su tuo, kad valstybė narė B visiškai neatsižvelgia į vaiko auginimo laikotarpius, reikšmę pagal mano siūlomą aiškinimą, prireikus priimant naują teisės aktą.
71.      Antra, primenu, kad Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje nustatyta sąlyga, susijusi su tuo, kad valstybė narė B neatsižvelgia į vaiko auginimo laikotarpius, mano nuomone, taikoma
mutatis mutandis, kai atitinkamas asmuo negali pagrįsti savo reikalavimo ta nuostata ir turi remtis SESV 21 straipsniu ir „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijumi, kurį Teisingumo Teismas nustatė savo jurisprudencijoje(28). Priežastis, pagrindžiančias šį aiškinimą, išsamiai išdėsčiau savo išvadoje byloje Deutsche Rentenversicherung Bund(29). Nematau būtinybės jų pakartotinai pateikti šioje išvadoje.
B.      Dėl antrojo klausimo byloje C‑142/25 ir vienintelio klausimo byloje C‑143/25
72.      Antruoju prejudiciniu klausimu byloje C‑142/25 ir vieninteliu prejudiciniu klausimu byloje C‑143/25 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, kas yra „pakankamai glaudus ryšys“ arba „pakankamas ryšys“ tarp vaiko auginimo laikotarpių, įgytų valstybėje narėje B, ir „draudimo laikotarpių“, įgytų valstybėje narėje A, dėl kurio pagal SESV 21 straipsnį tos valstybės narės institucijos privalo taikyti savo teisės aktus tiems vaiko auginimo laikotarpiams ir juos vertinti taip, tarsi jie būtų buvę įgyti valstybės narės A teritorijoje.
73.      Primenu, kad „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus buvo suformuluotas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje iki reglamentų Nr. 883/2004 ir Nr. 987/2009 priėmimo, taikant Reglamente Nr. 1408/71 numatytas bendrąsias taisykles, kuriose nebuvo jokių konkrečių nuostatų dėl vaiko auginimo laikotarpių(30).
74.      Vis dėlto Teisingumo Teismas vėliau Sprendime Pensionsversicherungsanstalt ir Sprendime Deutsche Rentenversicherung Bund nurodė, kad „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus išlieka svarbus taikant reglamentus Nr. 883/2004 ir Nr. 987/2009 tais atvejais, kai nėra tenkinamos Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje išvardytos sąlygos. Primenu, kad pagal tą nuostatą valstybės narės A pareiga taikyti savo teisės aktus vaiko auginimo laikotarpiams, įgytiems valstybėje narėje B, ir juos vertinti taip, tarsi jie būtų įgyti jos teritorijoje, priklauso nuo to, ar yra įvykdytos visos trys šios sąlygos:
–        pagal valstybės narės B teisės aktus neatsižvelgiama į vaiko auginimo laikotarpius (šią sąlygą išnagrinėjau šios išvados A dalyje);
–        valstybės narės A teisės aktai atitinkamam asmeniui anksčiau buvo taikomi dėl to, kad jis toje valstybėje narėje vykdė veiklą pagal darbo sutartį arba kaip savarankiškai dirbantis asmuo, ir
–        tam asmeniui dėl minėtos veiklos ir toliau buvo taikomi valstybės narės A teisės aktai tuo metu, kai pagal tos pačios valstybės narės teisės aktus imta atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpį, kiek tai susiję su atitinkamu vaiku.
75.      Šiose bylose akivaizdu, kad nei LF, nei CV neatitinka Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje nustatytos trečiosios sąlygos, nes tą dieną, kai pagal Austrijos teisės aktus būtų imta atsižvelgti į ginčijamus laikotarpius, joms nebebuvo taikomi valstybės narės A (Austrijos) teisės aktai, kiek tai susiję su veikla, vykdoma pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbančio asmens. Kaip suprantu, LF atveju Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalyje nurodytos trečiosios sąlygos neatitikimas turi įtakos tik jos įgytiems antrojo vaiko auginimo laikotarpiams.
76.      Panašiai ta sąlyga nebuvo tenkinama (ir todėl nebuvo galima remtis Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalimi) bylose, dėl kurių buvo priimtas Sprendimas Pensionsversicherungsanstalt ir Sprendimas Deutsche Rentenversicherung Bund. Vis dėlto abiejose bylose Teisingumo Teismas nusprendė, kad ginčijami vaiko auginimo laikotarpiai buvo „pakankamai glaudžiai susiję“ arba „pakankamai susiję“ su laikotarpiais, per kuriuos atitinkamas asmuo dirbo ir mokėjo įmokas valstybėje narėje A, arba su „draudimo laikotarpiais“ ar laikotarpiais, kuriuos galima prilyginti „draudimo laikotarpiams“, įgytiems toje valstybėje narėje(31). Taigi, remiantis SESV 21 straipsniu, tiems vaiko auginimo laikotarpiams turėjo būti taikomi valstybės narės A teisės aktai.
77.      Abiejų sprendimų rezoliucinėje dalyje Teisingumo Teismas pažymėjo, kad atitinkamas asmuo
mokėjo įmokas arba kitaip įgijo „draudimo laikotarpių“ tik pirmojoje valstybėje narėje (valstybėje narėje A) tiek prieš įgydamas vaiko auginimo laikotarpius, tiek juos įgijęs.
78.      Atsižvelgiant į tai, neaišku, ar „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus taip pat tenkinamas tais atvejais, kai, kaip pagrindinėje byloje, atitinkamas asmuo to nedarė tik toje valstybėje narėje (byla
C‑142/25) arba darė tik toje valstybėje narėje, bet tik prieš įgydamas ginčijamus vaiko auginimo laikotarpius valstybėje narėje B, o ne juos įgijęs (byla C‑143/25).
79.      Mano nuomone, kaip jau paaiškinau savo išvadoje byloje Deutsche Rentenversicherung Bund(32), „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus turi būti grindžiamas dviem sudedamosiomis dalimis. Pirma, atitinkamas asmuo turi būti įgijęs „draudimo laikotarpių“ valstybėje narėje A iki (bet nebūtinai po) vaikų auginimo valstybėje narėje B. Antra, valstybė narė A turi būti paskutinė valstybė narė, kurioje tas asmuo įgijo tokių „draudimo laikotarpių“ iki augindamas vaikus valstybėje narėje B. Neturėtų būti reikalaujama, kad asmuo būtų įgijęs atitinkamus „draudimo laikotarpius“ tik valstybėje narėje A tiek prieš, tiek po to, kai augino vaikus valstybėje narėje B.
80.      Priežastis, dėl kurių priėjau prie šios išvados, galima apibendrinti taip.
81.      Pirma, manau, kad, nors Teisingumo Teismas nusprendė, jog „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus išlieka svarbus tuo atveju, kai taikomi reglamentai Nr. 883/2004 ir Nr. 987/2009, tačiau nėra įvykdytos pastarojo reglamento 44 straipsnio 2 dalyje išvardytos sąlygos, jis niekada nesiekė sistemingai apibrėžti šio kriterijaus ribų, o pasirinko fragmentišką požiūrį, kiekvieną kartą remdamasis konkrečios bylos aplinkybėmis. Sprendime Elsen, Sprendime Kauer, Sprendime  Reichel-Albert ir Sprendime Pensionsversicherungsanstalt buvo pabrėžiami įvairūs veiksniai, įskaitant tai, kad ieškovės dirbo tik valstybėje narėje A ar kad jos mokėjo įmokas tik šioje valstybėje narėje, tačiau nė vienas iš jų nebuvo išskirtas kaip lemiamas(33). Todėl aplinkybės, kad pareiškėja mokėjo įmokas ar kitaip įgijo „draudimo laikotarpių“ tik pirmojoje valstybėje narėje (valstybėje narėje A) tiek iki atitinkamų vaiko auginimo laikotarpių, tiek po jų, nelaikau būtina sąlyga.
82.      Antra, kaip pažymėjau savo išvadoje byloje Deutsche Rentenversicherung Bund(34), ankstesni sprendimai, kuriuose buvo taikomas „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus, rodo Teisingumo Teismo polinkį didinti situacijų, kurioms esant valstybei narei A gali tekti taikyti savo teisės aktus valstybėje narėje B įgytiems „vaiko auginimo laikotarpiams“, skaičių, užuot jį ribojus. Pavyzdžiui, sprendimuose Elsen ir Kauer ieškovėms buvo taikomi valstybės narės A teisės aktai iki tol, kol buvo pradėti skaičiuoti užsienyje įgyti „vaiko auginimo laikotarpiai“(35), tačiau to paties negalima pasakyti apie ieškoves bylose, kuriose priimti sprendimai Reichel-Albert ir Pensionsversicherungsanstalt(36); visgi ir tai nesutrukdė Teisingumo Teismui konstatuoti „pakankamai glaudaus ryšio“ buvimą abiejose šiose bylose. Atsižvelgiant į tai, man atrodo, kad aplinkybes, jog pagrindinėje byloje ieškovė, paauginusi vaikus, arba dirbo kitoje valstybėje narėje (Vokietijoje) prieš vėl įsidarbindama Austrijoje (LF byloje C‑142/25), arba nesiėmė pelningo darbo ir gimus vaikams net negrįžo į Austriją (CV byloje C‑143/25), Teisingumo Teismas nebūtinai vertintų kaip veiksnius, dėl kurių ji netenkina „pakankamai glaudaus ryšio“ ar „pakankamo ryšio“ kriterijaus.
83.      Trečia, reikalavimas, kad atitinkamas asmuo visą savo gyvenimą (tiek iki, tiek po vaikų auginimo valstybėje narėje B) būtų dirbęs
tik vienoje valstybėje narėje (valstybėje narėje A), būtų nepalankus piliečiams, kurie, kaip ir LF, vykdė pelningą veiklą keliose valstybėse narėse (šiuo atveju tiek Austrijoje, tiek Vokietijoje) ir taip pasinaudojo savo teise į laisvą judėjimą pagal SESV nuostatas. Mano nuomone, SESV 21 straipsnis, kuriuo, kaip jau minėjau šios išvados 43 punkte, saugoma Europos Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, negali sukelti situacijos, kai asmeniui atimama galimybė remtis valstybės narės A teisės aktais dėl vaiko auginimo laikotarpių, kuriuos jis įgijo valstybėje narėje B, vien dėl to, kad vėliau jis dirbo valstybėje narėje C, o nebe valstybėje narėje A. Iš tikrųjų priešinga išvada reikštų nepagrįstą ir neproporcingą kišimąsi į tą teisę.
84.      Faktinė situacija, kurią numatė Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalį, atrodo, kaip Komisija nurodė teismo posėdyje, buvo grindžiama prielaida, kad atitinkamas asmuo keičia gyvenamąją vietą pasirinkdamas tik iš
dviejų valstybių narių (valstybės narės A, t. y. darbo valstybės narės, ir valstybės narės B, t. y. valstybės narės, kurioje buvo auginami vaikai). Tai akivaizdu iš to reglamento 44 straipsnio 3 dalies, kurioje nustatyta, jog šio straipsnio 2 dalyje įtvirtinta pareiga netaikoma, jei „atitinkamam asmeniui taikomi ar pradedami taikyti kitos valstybės narės teisės aktai dėl to, kad jis vykdo veiklą pagal darbo sutartį ar kaip savarankiškai dirbantis asmuo“.
85.      Vis dėlto tai nereiškia, kad tas pats apribojimas turi būti taikomas, kai atitinkamas asmuo vietoj to remiasi „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijumi, kuris savo ruožtu grindžiamas
SESV 21 straipsniu. Iš tiesų Teisingumo Teismas rėmėsi šiuo kriterijumi būtent tais atvejais, kai nebuvo tenkinamos Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygos, siekdamas kompensuoti tam tikrus šios nuostatos trūkumus.
86.      Ketvirta, atsižvelgiant į bylos
C‑143/25 aplinkybes, man aišku, jog lemiamas veiksnys nustatant „pakankamai artimą ryšį“ arba „pakankamą ryšį“ turi būti tai, kad atitinkamas asmuo yra įgijęs „draudimo laikotarpių“ valstybėje narėje A prieš, bet nebūtinai po to, kai augino vaikus valstybėje narėje B. Kaip paaiškinau savo išvadoje byloje Deutsche Rentenversicherung Bund(37), ta aplinkybė, kad atitinkamas asmuo grįžo dirbti į valstybę narę A po to, kai įgijo vaiko auginimo laikotarpių valstybėje narėje B, gali sustiprinti išvadą, kad toks ryšys egzistuoja (kaip, atrodo, buvo Sprendimo Reichel-Albert, Sprendimo Pensionsversicherungsanstalt  ir Sprendimo Deutsche Rentenversicherung Bund atvejais). Vis dėlto tai nėra būtina jo buvimo sąlyga.
87.      Jeigu norėdamas pasinaudoti valstybės narės A teisės aktais atitinkamas asmuo turėtų ir vėl dirbti toje valstybėje narėje arba įgyti naujų „draudimo laikotarpių“ joje po to, kai užaugino vaikus valstybėje narėje B, jam vėl būtų daromas neigiamas poveikis įgyvendinant teisę laisvai judėti ir apsigyventi kitose valstybėse narėse, o tai prieštarautų
SESV 21 straipsniui.
88.      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, manau, jog
SESV 21 straipsnis turi būti aiškinamas taip: pagal jį nereikalaujama, kad, norint nustatyti „pakankamai artimą ryšį“ ar „pakankamą ryšį“, atitinkamas asmuo turi būti įgijęs „draudimo laikotarpių“ tik valstybėje narėje A tiek prieš tai, kai augino vaikus valstybėje narėje B, tiek po to.
89.      Taigi norėčiau pabrėžti, kad „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijaus „išplėtimas“, kurį siūlau Teisingumo Teismui priimti šiose bylose, neturėtų būti suprantamas kaip raginimas atverti galimybę vis labiau besiplečiančiam atvejų, patenkančių į šio kriterijaus taikymo sritį, spektrui.
90.      Atvirkščiai
, savo išvadoje byloje Deutsche Rentenversicherung Bund(38) raginau Teisingumo Teismą apibrėžti ir apriboti šio kriterijaus taikymo sritį, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas galiausiai galėtų priimti teisės aktą, kuris pakeistų Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalį. Turėdamas tai omenyje, nurodžiau, kad „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus priklauso, pirma, nuo to, ar atitinkamas asmuo įgijo „draudimo laikotarpių“ valstybėje narėje A iki (bet nebūtinai po) vaikų auginimo valstybėje narėje B, ir, antra, nuo to, ar valstybė narė A yra paskutinė valstybė narė, kurioje tas asmuo įgijo tokius „draudimo laikotarpius“ iki vaikų auginimo valstybėje narėje B(39). Mano pozicija šiuo klausimu lieka nepakitusi.
91.      Visų pirma manau, kad, taikant šiuos kriterijus, „pakankamai glaudaus ryšio“ arba „pakankamo ryšio“ kriterijus kiekvienu konkrečiu atveju gali būti tenkinamas tik
vienos valstybės narės (šiuo atveju abiejose bylose – Austrijos) atžvilgiu. Rekomenduočiau Teisingumo Teismui neatsižvelgti į Komisijos pasiūlymą, pagal kurį būtų daroma išvada, jog byloje C‑142/25 pareiškėja, kaip antai LF, turi teisę į tai, kad ginčijami vaiko auginimo laikotarpiai būtų įskaityti tiek Austrijoje, tiek Vokietijoje pro rata temporis pagrindu, atsižvelgiant į tai, kad ji įgijo „draudimo laikotarpių“ abiejose valstybėse narėse iki arba po vaikų auginimo Belgijoje.
VI.    Išvada
92.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 987/2009, nustatančio Reglamento Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo įgyvendinimo tvarką, 44 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma ne tik tais atvejais, kai pagal tos valstybės narės, kurioje atitinkamas asmuo augino vaikus, teisės aktus apskritai neleidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius, bet ir tais atvejais, kai tas asmuo augino vaikus valstybėje narėje, pagal kurios teisės aktus apskritai leidžiama atsižvelgti į vaiko auginimo laikotarpius, tačiau tie teisės aktai negali būti jam taikomi dėl tų vaiko auginimo laikotarpių, nes jis niekada nedalyvavo tos valstybės narės pensijų sistemoje.
2)      SESV 21 straipsnis
turi būti aiškinamas taip, kad už senatvės pensijos mokėjimą atsakinga valstybė narė privalo taikyti savo teisės aktus ir atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje įgytus vaiko auginimo laikotarpius taip, tarsi tokie laikotarpiai būtų buvę įgyti jos teritorijoje, su sąlyga, pirma, kad atitinkamas asmuo įgijo „draudimo laikotarpius“ pirmojoje valstybėje narėje prieš persikeldamas gyventi į antrąją valstybę narę, ir, antra, kad pirmoji valstybė narė buvo paskutinė valstybė narė, kurioje jis įgijo tokius „draudimo laikotarpius“ iki persikėlimo. Neturėtų būti reikalaujama, kad asmuo būtų įgijęs atitinkamus „draudimo laikotarpius“ tik toje valstybėje narėje tiek iki, tiek po vaikų auginimo antrojoje valstybėje narėje.
1      Originalo kalba: anglų.
i Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      Žr. 2022 m. liepos 7 d. Sprendimą Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai) (C‑576/20, EU:C:2022:525; toliau – Sprendimas Pensionsversicherungsanstalt) ir 2024 m. vasario 22 d. Sprendimą Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, EU:C:2024:144; toliau – Sprendimas Deutsche Rentenversicherung Bund).
3      2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (OL L 284, 2009, p. 1).
4      Šis kriterijus pirmą kartą suformuluotas 2000 m. lapkričio 23 d. Sprendime Elsen (C‑135/99, EU:C:2000:647; toliau – Sprendimas Elsen), 2002 m. vasario 7 d. Sprendime Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82; toliau – Sprendimas Kauer) ir 2012 m. liepos 19 d. Sprendime Reichel-Albert (C‑522/10, EU:C:2012:475; toliau – Sprendimas Reichel-Albert), taikant 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, 1971, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35). Šis reglamentas buvo panaikintas ir pakeistas 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72).
5      Žr. 2022 m. liepos 7 d. Sprendimą Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai) (C‑576/20, EU:C:2022:525; toliau – Sprendimas Pensionsversicherungsanstalt) ir 2024 m. vasario 22 d. Sprendimą Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, EU:C:2024:144; toliau – Sprendimas Deutsche Rentenversicherung Bund).
6      Teisingumo Teismo jurisprudencijoje vartojamos abi formuluotės.
7      C‑283/21, EU:C:2023:736, 29 punktas; toliau – mano išvada byloje Deutsche Rentenversicherung Bund.
8      Sąvoka „vaiko auginimo laikotarpis“ apibrėžta Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 1 dalyje (žr. šios išvados 8 punktą).
9      Žr. Reglamento Nr. 883/2004 11 straipsnio 3 dalies e punktą.
10      Sąvoka „draudimo laikotarpiai“ Reglamento Nr. 883/2004 1 straipsnio t punkte apibrėžiama kaip „įmokų mokėjimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpiai, kurie tokiais nustatomi arba pripažįstami teisės aktais, pagal kuriuos jie buvo įgyti arba laikomi įgytais, ir visi taip traktuojami laikotarpiai, jeigu pagal minėtus teisės aktus jie prilyginami draudimo laikotarpiams“.
11      Žr. Sprendimo Pensionsversicherungsanstalt 55 punktą.
12      Ten pat, 66 punktas. Taip pat žr. išvados byloje Deutsche Rentenversicherung Bund 33 punktą.
13      Žr. Sprendimo Deutsche Rentenversicherung Bund 46 ir 47 punktus.
14      Žr. mano išvadą byloje Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai) (C‑576/20, EU:C:2022:75, 85 punktas; toliau – mano išvada byloje Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai). Pažymėtina, kad kitos Reglamento Nr. 987/2009 44 straipsnio 2 dalies kalbinės versijos, pavyzdžiui, čekų, prancūzų, vokiečių, graikų, italų ir ispanų, yra lygiai taip pat dviprasmiškos.
15      Socialinės apsaugos sistemų koordinavimo administracinę komisiją sudaro kiekvienos valstybės narės vyriausybės atstovas ir Europos Komisijos atstovas. Ji atsako už administracinius klausimus ar klausimus, susijusius su socialinės apsaugos sistemų koordinavimo reglamentų nuostatų aiškinimu, ir už valstybių narių bendradarbiavimo skatinimą ir plėtojimą. Administracinės komisijos sudėtis, veikla ir uždaviniai nustatyti Reglamento Nr. 883/2004 71 ir 72 straipsniuose.
16      Žr. visų pirma tinklalapį, skirtą oficialiems dokumentams, kuriuos parengė Socialinės apsaugos sistemų koordinavimo administracinė komisija: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_lt.
17      88 punktas.
18      Žr., be kita ko, Reglamento Nr. 883/2004 4 konstatuojamąją dalį.
19      Žr. Reglamento Nr. 883/2004 11 straipsnio 1 dalį.
20      Šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 5 d. Sprendimą Pensionsversicherungsanstalt (Reabilitacijos išmoka) (C‑135/19, EU:C:2020:177, 46 punktas).
21      Žr. mano išvados byloje Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai) 64 punktą.
22      Žr. tos išvados 86–89 punktus.
23      Net Danijoje tokie laikotarpiai iš tiesų gali būti įskaityti, nes pagal tos valstybės narės teisės aktus bet koks toje valstybėje narėje įgytas „gyvenimo šalyje laikotarpis“ suteikia teisę gauti pensiją, neatsižvelgiant į tai, ar toks „gyvenimo šalyje laikotarpis“ atitiko „vaiko auginimo laikotarpį“, ar ne.
24      Šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 5 d. Sprendimą Pensionsversicherungsanstalt (Reabilitacijos išmoka) (C‑135/19, EU:C:2020:177, 46 punktas).
25      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
26      Žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Reichel-Albert (C‑522/10, EU:C:2012:114, 67 punktas) ir mano išvadą byloje Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai)  (83 punktas), taip pat antrojo prejudicinio klausimo, kurį nacionaliniai teismai pateikė pastarojoje byloje, formuluotę.
27      Žr. tos išvados 86–89 punktus.
28      Žr. šios išvados 4 ir 5 išnašose nurodytus sprendimus.
29      Žr. tos išvados 38–43 punktus.
30      Dėl bylų, lėmusių šios bylos atsiradimą, žr. mano išvados byloje Pensionsversicherungsanstalt (Užsienyje įgyti vaiko auginimo laikotarpiai) 38–47 punktus.
31      Tai buvo paaiškinta Sprendime Deutsche Rentenversicherung Bund, kai moteris, prieš augindama vaikus valstybėje narėje B, įgijo tik laikotarpių, kurie valstybėje narėje A gali būti prilyginami „draudimo laikotarpiams“, nemokėdama tos pirmosios valstybės narės privalomojo draudimo sistemos įmokų.
32      Tos išvados 49–72 punktai.
33      Pavyzdžiui, Sprendime Elsen Teisingumo Teismas nusprendė, jog dėl to, kad tarp tų laikotarpių ir U. Elsen veiklos laikotarpių egzistavo „ryšys“, negalima konstatuoti, jog U. Elsen nutraukė visą savo „darbinę veiklą“ Vokietijoje ir dėl to jai buvo taikytini valstybės narės, kurioje ji gyveno (Prancūzijos), teisės aktai. Priešingai, man atrodo, kad Sprendime Reichel-Albert Teisingumo Teismo pateiktai išvadai tam tikros įtakos turėjo skirtingos aplinkybės. Pirma, D. Reichel-Albert dirbo ir mokėjo įmokas tik vienoje valstybėje narėje (Vokietijoje) iki ir po laikino gyvenamosios vietos perkėlimo į kitą valstybę narę (Belgiją), kurioje niekad nedirbo. Antra, D. Reichel-Albert persikėlė į Belgiją tik dėl šeiminių priežasčių tiesiai iš Vokietijos, kurioje dirbo iki to momento, kai buvo likęs mėnuo iki jos persikėlimo.
34      Tos išvados 53 punktas.
35      Žr. Sprendimą Elsen  (26 punktas) ir Sprendimą Kauer  (32 punktas).
36      Iš tiesų abiejose bylose ieškovei valstybės narės A teisės aktai nebebuvo taikomi kelis mėnesius ar net daugiau nei metus iki tokių laikotarpių pradžios.
37      Tos išvados 68 ir 69 punktai.
38      Tos išvados 52 ir 55 punktai.
39      Toje išvadoje (70 punktas) paaiškinau, kad, mano nuomone, „draudimo laikotarpiai“ valstybėje narėje A neturi būti įgyti prieš pat vaikui auginti skirtus laikotarpius. Vis dėlto jei asmuo įgyja „draudimo laikotarpius“ valstybėje narėje A, o vėliau – valstybėje narėje C, prieš pradėdamas auginti vaikus valstybėje narėje B, tuomet būtent valstybė narė B, o ne valstybė narė A turi taikyti savo teisės aktus atitinkamiems vaiko auginimo laikotarpiams.