62006CJ0010
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
2007 m. lapkričio 29 d. (
*1
)
„Apeliacinis skundas — Pareigūnai — Darbo užmokestis — Ekspatriacijos išmoka — Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatyta sąlyga — Sąvoka „darbas kitai valstybei“
Byloje C-10/06 P
dėl 2006 m. sausio 5 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
Rafael de Bustamante Tello, atstovaujamas abogados R. García-Gallardo Gil-Fournier, D. Domínguez Pérez ir A. Sayagués Torres,
apeliantas,
dalyvaujant kitai proceso šaliai:
Europos Sąjungos Taryba, atstovaujamai M. Simm ir D. Canga Fano,
atsakovei pirmojoje instancijoje
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský (pranešėjas) ir T. von Danwitz,
generalinis advokatas Y. Bot,
posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. kovo 22 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2007 m. birželio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
R. de Bustamante Tello apeliaciniu skundu prašo panaikinti 2005 m. spalio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą de Bustamante Tello prieš Komisiją (T-368/03, Rink. VT p. I-A-321 ir II-1439, toliau – skundžiamas sprendimas) atmesti ieškinį dėl 2003 m. liepos 28 d. Europos Bendrijų Tarybos sprendimo neskirti jam Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai) VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje numatytos ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų (toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo.
Teisinis pagrindas
2
Tarnybos nuostatų 69 straipsnio pirmame sakinyje, remiantis ginčijamo sprendimo priėmimo metu taikyta redakcija, nurodyta, kad ekspatriacijos išmoka lygi 16 % visos bazinės algos, namų ūkio išmokos ir išlaikomo vaiko išmokos, į kurias pareigūnas turi teisę, dydžio.
3
Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis numato, kad ekspatriacijos išmoka skiriama:
„a)
pareigūnams:
—
kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai ir
—
kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, nuolat negyveno ir neužsiėmė savo pagrindine veikla tos valstybės europinėje teritorijoje. Taikant šią nuostatą, neatsižvelgiama į aplinkybes, kylančias dėl darbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje;
<…>“ (Pataisytas vertimas).
Bylos faktinės aplinkybės
4
Pirmosios instancijos teismas bylos faktines aplinkybes trumpai apibūdino skundžiamo sprendimo 3–9 punktuose:
„3
Ieškovas, Ispanijos pilietis, nuo 1991 m. gruodžio 2 d. iki 1996 m. liepos 31 d. dirbo Briuselyje Mursijos regiono plėtros institute (Instituto de Fomento de la Región de Murcia, toliau – INFO), Mursijos regiono autonominės bendruomenės (Comunidad Autónoma de la Región de Murcia) viešojoje įstaigoje, kurios biuras Briuselyje įgaliotas, be kita ko, susipažinti su šiai autonominei bendruomenei svarbiais Bendrijos teisės aktais ir programomis. Nuo 1991 m. gruodžio 2 d. iki 1993 m. spalio 31 d. jis dirbo INFO pagal stažuotojo sutartį, o nuo 1993 m. lapkričio 1 d. iki 1996 m. rugpjūčio – pagal neterminuotą darbo sutartį.
4
Nuo 1996 m. rugpjūčio mėn. iki 2002 m. gruodžio mėn. ieškovas dirbo Briuselyje pagal su INFO pasirašytą neterminuotą darbo sutartį Mursijos regiono autonominės bendruomenės prie Europos Bendrijų biuro (Oficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas, toliau – ORM) direktoriumi Mursijos regiono autonominės bendruomenės administracinėje įstaigoje, užtikrinančioje jos interesų atstovavimą Bendrijos institucijose.
5
Ieškovas pripažįsta, kad vykdydamas užduotis INFO ir ORM dėl darbo jis gyveno Briuselyje. Šalys ginčijasi dėl ieškovo įprastos gyvenamosios vietos ir interesų centro šiuo laikotarpiu.
6
2003 m. sausio 1 d. ieškovas pradėjo dirbti Taryboje pareigūnu. Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje nurodytas penkerių metų laikotarpis, t. y. ataskaitinis laikotarpis, į kurį atsižvelgiama skiriant ekspatriacijos išmoką, šiuo atveju apėmė laikotarpį nuo 1997 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 dienos.
7
2003 m. sausio 24 d. Tarybos generalinio sekretoriato Personalo ir administracijos tarnyba ieškovui išsiuntė jo tarnybos pradžios lapą. Šiame lape buvo nurodyta, kad jam neskirta ekspatriacijos išmoka ir su ja susijusios išmokos.
8
2003 m. balandžio 10 d. ieškovas, remdamasis Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalimi apskundė šį administracinį raštą.
9
2003 m. liepos 28 d. laišku Tarybos generalinio sekretoriaus pavaduotojas priėmė eksplicitinį sprendimą atmesti ieškovo skundą. Šiame sprendime nurodoma, kad ieškovui skirti ekspatriacijos išmoką ir su ja susijusias išmokas, remiantis Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktu, atsisakyta, nes jis penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, paprastai gyveno ir dirbo Briuselyje. Be to, Paskyrimų tarnyba nusprendė, kad ieškovo darbas INFO ir ORM tarnyboje negalėjo būti prilygintas „darbui kitai valstybei“ minėtame 4 straipsnyje nustatytos išimties atžvilgiu ir todėl į atitinkamus laikotarpius negalėjo būti atsižvelgta.“
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir ginčijamas sprendimas
5
Apeliantas pareiškė ieškinį, prašydamas panaikinti ginčijamą sprendimą, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. lapkričio 4 dieną.
6
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovo ieškinį. Taigi jis atmetė visus tris ieškovo pateiktus pagrindus, kad pažeistas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas, padaryta faktinių aplinkybių vertinimo klaida ir pažeistas vienodo požiūrio principas.
7
Dėl pirmojo pagrindo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 27 punkte iškėlė klausimą, ar ieškovo darbą Briuselyje ORM reikia laikyti darbu kitai valstybei minėto VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos prasme.
8
Pirmosios instancijos teismas atmetė šį pagrindą, skundžiamo sprendimo 30 punkte pirmiausia priminęs, jog, Teisingumo Teismo nuomone, iš EB ir EAEB sutarčių bendros sistemos aiškiai matyti, kad valstybės narės sąvoka institucinių nuostatų prasme apima tik valstybių narių vyriausybines institucijas ir neapima regionų arba autonominių bendruomenių vyriausybių, nesvarbu, kokia kompetencija jos naudotųsi.
9
Skundžiamo sprendimo 31 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat iš esmės nusprendė, kad Tarnybos nuostatose vartojama tiksli terminija, todėl jos negalima pagal analogiją išplėsti aiškiai nenumatytiems atvejams. Galiausiai šio sprendimo 32 punkte jis pažymėjo, kad teisės aktų leidėjas pasirinko sąvoką „valstybė“, jau egzistavusią Tarnybos nuostatų priėmimo metu, ne tik centralizuotoms valstybėms narėms, bet ir federacinę ar regioninę struktūrą turinčioms valstybėms narėms, pavyzdžiui, Vokietijos Federacinei Respublikai, apibūdinti. Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad jei Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs į šį straipsnį įtraukti politinius vienetus ar vietines bendruomenes, jis tai būtų aiškiai padaręs.
10
Todėl skundžiamo sprendimo 33 straipsnyje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje vartojama sąvoka „valstybė“ apima tik „valstybę“ kaip juridinį asmenį ir nedalomą tarptautinės teisės subjektą bei jos vyriausybines institucijas.
11
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 34 punkte padarė išvadą, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos sąvoką „darbas kitai valstybei“ reikia suprasti kaip neapimančią darbo valstybių politinių vienetų vyriausybėse.
12
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 36–43 punktuose taip pat atmetė kelis ieškovo pateiktus argumentus.
13
36 punkte jis atmetė apelianto argumentą, kad Bendrijos teisėje yra savarankiška valstybės sąvoka, apimanti ir decentralizuotas įstaigas. 37 ir 38 punktuose atmesti savarankiška autonominių bendruomenių kompetencija pagal Ispanijos teisę ir 1994 m. gegužės 26 d. Konstitucinio teismo sprendimo tekstu pagrįsti argumentai. 39–41 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė argumentus, kad ieškovui taikoma ta pati sveikatos draudimo sistema ir ta pati apmokestinimo sistema, kokia taikoma Ispanijos nuolatinės atstovybės prie Europos Sąjungos Briuselyje darbuotojams. Galiausiai 42 ir 43 punktuose atmestas ieškovo argumentas, pagrįstas autonominių bendruomenių atstovų dalyvavimu Komisijos konsultaciniuose komitetuose.
14
Pirmosios instancijos teismas atmetė antrąjį ieškinio pagrindą, kad Taryba padarė faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, skundžiamo sprendimo 63 punkte padaręs išvadą, jog ieškovas per ataskaitinį laikotarpį paprastai gyveno bei daugiausia dirbo Briuselyje.
15
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 71–74 punktuose nusprendė, jog apelianto pateikto trečiojo ieškinio pagrindo, kad pažeistas vienodo požiūrio principas, negalima priimti, nes joks šio principo pažeidimas nebuvo įrodytas.
16
Dėl prašymo skirti su ekspatriacijos išmoka susijusias išmokas, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 76 punkte nusprendė, kad konstatavus, jog apeliantas neturi teisės į ekspatriacijos išmoką, šį prašymą reikia atmesti.
Šalių reikalavimai apeliacinėje instancijoje
17
Šiuo apeliaciniu skundu apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą nagrinėti Pirmosios instancijos teismui,
—
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
18
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą kaip nepriimtiną arba bent kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš apelianto šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Šalių argumentai
19
Apeliantas apeliacinį skundą pagrindžia tik tuo, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, klaidingai išaiškinęs Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos sąvoką „aplinkybės, kylančios dėl darbo kitai valstybei“. Šį pagrindą sudaro dvi atskiros dalys.
20
Pirma, apeliantas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas siaurai išaiškino Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytą išimtį. Taip nuspręsdamas Pirmosios instancijos teismas nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos, konkrečiau kalbant, 1993 m. kovo 30 d. Sprendimo Vardakas prieš Komisiją (T-4/92, Rink. p. II-357, 34 punktas), kuriame jis nusprendė, kad šią nuostatą, kaip išimties išimtį, reikia aiškinti plačiai.
21
Antra, apeliantas tvirtina, jog ši išimtis pagrįsta tuo, kad asmenų, kuriems ši nuostata taikoma, negalima laikyti užmezgusiais nuolatinius ryšius su valstybe, kurioje jie dirba, dėl perkėlimo į šią valstybę laikinumo.
22
Taigi skundžiamu sprendimu, pagal kurį ši išimtis netaikoma darbui atitinkamai valstybei narei per autonomines bendruomenes, nepaisoma priežasčių, dėl kurių ši nuostata priimta, ir sukuriama diskriminacija tarp pareigūnų, kurie, dirbdami nuolatinėje atstovybėje, dirbo šiai valstybei narei per centrinę administraciją ir turi teisę į ekspatriacijos išmoką (2005 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hosman-Chevalier prieš Komisiją, T-72/04, Rink. p. II-3265, 40 punktas), ir pareigūnų, kurie jai dirbo per autonominės bendruomenės administraciją. Iš tiesų abiem šiais atvejais pareigūnas, prieš pradėdamas dirbti Bendrijos tarnyboje, neužmezgė nuolatinių ryšių su valstybe, kurioje dirba, dėl perkėlimo į šią valstybę laikinumo. Pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su įdarbinimo valstybe yra tęstinis, ar ne.
23
Galiausiai, priešingai nei Pirmosios instancijos teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 33 punkte, šią nuostatą suprantant plačiąja prasme, „valstybe“ negalima laikyti visų viešųjų subjektų, kurie patys turi juridinį statusą. Toks aiškinimas apimtų tik subjektus, turinčius įgaliojimų Bendrijos srityje, pavyzdžiui, autonomines bendruomenes, ir atitiktų kitas EB sutarties nuostatas, pavyzdžiui, susijusias su valstybės pagalba arba viešaisiais pirkimais.
24
Savo atsiliepime į apeliacinį skundą Taryba, pirma, teigia, kad apeliacinis skundas nepriimtinas, nes apeliantas tiksliai nenurodo skundžiamo sprendimo dalių, kurias jis prašo panaikinti, ir konkrečių teisinių argumentų, kuriais šį prašymą galėtų pagrįsti. Apeliantas tik pakartojo pagrindus ir argumentus, pateiktus Pirmosios instancijos teisme, siekdamas, kad pirmojoje instancijoje pareikštas ieškinys tiesiog būtų nagrinėjamas iš naujo.
25
Kalbėdama apie esmę, Taryba pirmiausia tvirtina, kad apelianto kaltinimas, jog Pirmosios instancijos teismas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytą išimtį aiškino siaurai ir nesilaikė savo pozicijos, įtvirtintos minėtame sprendime Vardakas prieš Komisiją, pateiktas be konteksto ir pažeidžiant nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką, pagal kurią Bendrijos teisės nuostatos, suteikiančios teisę į finansines išmokas, turi būti aiškinamos siaurai (1994 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Dornonville de la Cour prieš Komisiją, T-498/93, Rink. VT p. I-A-257 ir II-813, 38 punktas).
26
Be to, sąvokos „darbas kitai valstybei“ išaiškinimas, kurį palaiko apeliantas, prieštarauja nusistovėjusiai Teisingumo Teismo praktikai, pagal kurią valstybės narės sąvoka institucinių nuostatų prasme apima tik valstybių narių vyriausybines institucijas ir neapima regionų ar autonominių bendruomenių vyriausybių, nesvarbu, kokia kompetencija jos naudotųsi. Taryba daro išvadą, kad jeigu būtų manoma priešingai, būtų pažeidžiama Sutartyse nustatyta institucinė pusiausvyra.
27
Antra, dėl tariamo klaidingo Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos ratio legis ir konteksto supratimo Taryba tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo pozicija visiškai atitinka Sutartyse nustatytą institucinę pusiausvyrą. Atvirkščiai, jei būtų laikomasi apelianto argumentų, valstybės sąvoką reikėtų suprasti kaip apimančią ne tik autonomines bendruomenes ar kitą panašią regioninę valdžią, bet ir savivaldos ar vietos valdžias bei viešąsias įstaigas, ir būtų sunku apibrėžti šios sąvokos ribas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl priimtinumo
28
Remiantis Teisingumo Teismo praktika, apeliacinis skundas yra nepriimtinas, jeigu jame nepateikiami net argumentai, konkrečiai skirti ginčijamame sprendime tariamai padarytai teisės klaidai identifikuoti, o tik pakartojami arba pažodžiui perteikiami ieškinio pagrindai ir argumentai, kurie jau buvo pateikti Pirmosios instancijos teisme. Tačiau jeigu apeliantas ginčija Pirmosios instancijos teismo atliktą Bendrijos teisės aiškinimą arba jos taikymą, pirmojoje instancijoje išnagrinėti teisės klausimai gali būti iš naujo aptariami apeliaciniame procese. Iš tiesų, jeigu apeliantas negalėtų pagrįsti savo apeliacinio skundo ieškinio pagrindais ir argumentais, kuriuos jis pateikė Pirmosios instancijos teisme, tas procesas iš dalies netektų savo prasmės (šiuo klausimu žr. 2007 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo PKK ir KNK prieš Tarybą, C-229/05 P, Rink. p. I-439, 32 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
29
Šiuo atveju iš šio sprendimo 19–23 punktų matyti, kad apeliaciniame skunde nėra tik pažodžiui perteikti pirmojoje instancijoje pateikti pagrindai bei argumentai ir kad apeliantas tiksliai nurodė kritikuojamas skundžiamo sprendimo dalis bei argumentus, dėl kurių jis mano, kad Pirmosios instancijos teismo teisinis vertinimas yra klaidingas.
30
Iš tiesų vienintelio savo apeliacinio skundo dviem dalimis apeliantas kelia klausimą dėl Pirmosios instancijos teismo pateikto Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytos išimties, kurią jis aiškino siaurai, neįvertindamas nei jos ratio legis, nei konteksto, vertinimo turinio.
31
Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti Tarybos prieštaravimą dėl priimtinumo ir nagrinėti apeliacinio skundo pagrįstumą.
Dėl esmės
32
Atsakant į apelianto nurodytą pagrindą reikia nuspręsti, ar aiškindamas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukoje vartojamą sąvoką „darbas kitai valstybei“ Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą.
33
Primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Tarnybos nuostatų 69 straipsnyje numatytos ekspatriacijos išmokos, kurios skyrimo sąlygos patikslintos tų pačių Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje, t. y. nuostatoje, kurioje vartojama sąvoka „darbas kitai valstybei“, tikslas – padengti išlaidas, atsiradusias pareigūnams pradėjus dirbti Bendrijose, kurie dėl to turėjo perkelti savo gyvenamąją vietą iš gyvenamosios vietos valstybės į darbo vietos valstybę ir integruotis į naują aplinką. Ekspatriacijos sąvoka taip pat priklauso nuo pareigūno subjektyvios padėties, t. y. jo integracijos į naują aplinką laipsnio, kuris priklauso nuo, pavyzdžiui, jo įprastos gyvenamosios vietos ar nuo pagrindinės profesinės veiklos vykdymo (žr. 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Magdalena Fernández prieš Komisiją, C-452/93 P, Rink. p. I-4295, 20 punktą ir 2007 m. birželio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier
C-424/05 P, Rink. p. I-5027, 35 punktą).
34
Ekspatriacijos išmokos paskyrimu siekiama pašalinti faktinius skirtumus tarp pareigūnų, kurie visiškai integravosi į darbo vietos valstybės visuomenę, ir tų, kurie nesiintegravo (minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 36 punktas).
35
Pareigūnas, kuris nors ir gyveno ar užsiėmė savo pagrindine veikla darbo vietos valstybės europinėje teritorijoje penkerių metų laikotarpiu, pasibaigusiu prieš 6 mėnesius iki jam pradedant eiti savo pareigas, tačiau dirbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje, yra tokioje pačioje ekspatriacijos padėtyje (minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 37 punktas).
36
Iš tiesų dėl darbo „kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje“ išlieka ypatingi suinteresuotojo asmens ryšiai su šia kita valstybe ar tarptautine organizacija, ir taip atsiranda kliūtis užmegzti ilgalaikius ryšius su darbo vietos valstybe, taigi ir pakankamai šio suinteresuotojo asmens integracijai į darbo vietos valstybės visuomenę (minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 38 punktas).
37
Šiuo atžvilgiu Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos nuostatose nenumatyta nieko, iš ko būtų galima daryti išvadą, kad darbas „kitai valstybei“ būtinai yra darbas Europos Sąjungos valstybei narei. Tokios išvados nepaneigia ir aplinkybė, kad praktiškai būsimi Sąjungos pareigūnai dažniausiai dirba ne trečiosioms valstybėms, o valstybei narei.
38
Kai trečiosios valstybės taip pat suinteresuotos, aiškinant „valstybės“ sąvoką Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos prasme reikia remtis valstybių narių ir trečiųjų valstybių santykius reglamentuojančia viešąja tarptautine teise.
39
Nors kompetencijos valstybės viduje pasidalijimas skiriasi pagal kiekvienos valstybės institucijų sistemą, valstybę reikia laikyti unitariniu tarptautinės viešosios teisės subjektu. Laikantis šio požiūrio reikalaujama, kad valstybei kitose valstybėse ir tarptautinėse organizacijose atstovautų vienintelės diplomatinės atstovybės sistema, atspindinti atitinkamos valstybės unitarinį pobūdį tarptautiniu lygiu.
40
Teisingumo Teismas šiuo klausimu jau yra nusprendęs, jog tam, kad atitinkamą pareigūną būtų galima laikyti dirbusiu „kitai valstybei“, nėra svarbiausia, kad jį būtų įdarbinusi centrinė tos valstybės administracija; lemiamas veiksnys yra visiška jo pareigų integracija į tos valstybės nuolatinę atstovybę (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 42 punktą).
41
Iš tiesų minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 43 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl ypatingo suinteresuotojo asmens, kaip nuolatinės atstovybės personalo nario, statuso susiklostė ypatingi jo ryšiai su atitinkama valstybe nare. Ši privilegijuota padėtis, suinteresuotajam asmeniui leidusi naudotis įvairiomis 1961 m. balandžio 18 d. Vienos konvencijoje dėl diplomatinių santykių numatytomis privilegijomis ir imunitetais, sudarė kliūtis jam užmegzti ilgalaikius santykius su darbo vietos valstybe ir kartu pakankamai integruotis į šios valstybės visuomenę.
42
Be to, pateikti argumentai pagrįsti atitinkamu argumentu, išplaukiančiu iš vieno bylos medžiagoje esančio dokumento. Iš tiesų atsakydama į per proceso organizavimo procedūrą Pirmosios instancijos teismo pateiktą klausimą Ispanijos Karalystė patikslino, ir jai nebuvo paprieštarauta, kad pareigūnus integravus į šios valstybės narės nuolatinę atstovybę ir akreditavus Belgijos valdžios institucijose, jie išlaiko nuolatinę gyvenamąją vietą savo kilmės valstybėje narėje ir, kadangi šie pareigūnai neregistruoti Belgijos Karalystės komunose, kompetentingos valdžios institucijos jų nelaiko šios valstybės narės gyventojais.
43
Šios aplinkybės taip pat trukdo minėtiems pareigūnams pakankamai integruotis darbo valstybėje narėje, todėl jos prisideda prie ekspatriacijos padėties, kurioje šie pareigūnai atsiduria.
44
Šiuo atžvilgiu apeliantas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, kaip nurodyta šio sprendimo 22 punkte, sukūrė diskriminaciją tarp pareigūnų, kurie, dirbdami nuolatinėje atstovybėje, dirbo šiai valstybei narei per centrinę administraciją ir turi teisę į ekspatriacijos išmoką, ir pareigūnų, kurie jai dirbo per autonominės bendruomenės administraciją.
45
Vis dėlto klausimas, ar dirbta valstybei per jos centrinę administraciją, ar per autonominės bendruomenės administraciją, nėra, priešingai nei tvirtina apeliantas, svarbus atskyrimo kriterijus, į kurį reikėtų atsižvelgti sprendžiant, ar skirti ekspatriacijos išmoką.
46
Iš tiesų ir tarnautojus, dirbančius valstybei per jos centrinę administraciją, ir tuos, kurie dirba autonominei bendruomenei per jos administraciją, reikia laikyti esančius ekspatriacijos situacijoje Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme, tačiau su sąlyga, kad jie yra oficialiai integruoti į šios valstybės nuolatinę atstovybę.
47
Šiuo atveju neginčijama, kad nagrinėjamu laikotarpiu apeliantas nedirbo Ispanijos centrinėje administracijoje ir oficialiai nepriklausė Ispanijos Karalystės nuolatinei atstovybei prie Europos Sąjungos.
48
Šiomis aplinkybėmis apelianto argumentą, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, galima tik atmesti.
49
Be to, pavyzdžiui, reikia pažymėti, kad Ispanijoje pagal Susitarimą dėl Ispanijos Karalystės nuolatinės atstovybės prie Europos Sąjungos departamento autonominių bendruomenių reikalams ir dėl autonominių bendruomenių dalyvavimo Europos Sąjungos Tarybos darbo grupėse, kurį Ispanijos vyriausybė priėmė 2004 m. gruodžio 9 d. per Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas, nors šio susitarimo bylos aplinkybių metu dar nebuvo ir todėl jis šiomis aplinkybėmis netaikytinas, bent dvi patarėjo autonominių bendruomenių reikalams pareigybes minėtoje nuolatinėje atstovybėje užima autonominių bendruomenių pareigūnai, turintys kompetenciją valstybės viduje, bet integruoti į šią nuolatinę atstovybę.
50
Vadinasi, jei aiškinant Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos frazę „darbas kitai valstybei“ reikia laikyti reikšminga tik aplinkybę, kad darbas atliekamas nuolatinėje valstybės atstovybėje, Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 46 punkte aiškindamas šią frazę kaip netaikomą darbui valstybės politinių vienetų vyriausybėms, nepadarė teisės klaidos
51
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad apeliacinį skundą reikia atmesti
Dėl bylinėjimosi išlaidų
52
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Pagal šio reglamento 70 straipsnį bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas. Vis dėlto pagal šio reglamento 122 straipsnio antrosios pastraipos pirmą įtrauką 70 straipsnis netaikomas institucijos pareigūno ar kito tarnautojo pateiktam apeliaciniam skundui. Kadangi Taryba prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apelianto ir pastarasis pralaimėjo bylą, jis turi jas padengti
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš R. de Bustamante Tello bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.