62011CC0409_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Sąjungos teisės aktai transporto priemonių valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo srityje jau buvo nagrinėjami gausioje teismų praktikoje. Šis Vengrijos pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui suteiks galimybę įvertinti anksčiau nenagrinėtą minėtų teisės aktų aspektą, nes jame pateikiamas klausimas, ar, vadovaujantis iki 2009 m. kodifikuojančios direktyvos priėmimo galiojusiomis direktyvomis(2), valstybės narės turėjo įpareigoti kompetentingą instituciją atlyginti žalą asmenims, nukentėjusiems nuo transporto priemonės, kai jos draudimo polisą išdavė nemokus draudikas, negalintis įvykdyti pareigos sumokėti išmoką.
I – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
2. 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo(3) – pirmosios šioje srityje priimtos direktyvos, kurią dabar pakeitė Direktyva 2009/103, – 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „kiekviena valstybė narė, laikydamasi 4 straipsnio nuostatų, imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta. Apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos ir sąlygos yra nustatomos remiantis šiomis priemonėmis“.
3. 1983 m. gruodžio 30 d. Antrąja Tarybos direktyva 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo(4) (toliau – Antroji direktyva), kurią taip pat pakeitė Direktyva 2009/103, buvo tęsiamas derinimas šioje srityje.
4. Direktyvos 84/5 6 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog „yra būtina numatyti instituciją, kuri leistų garantuoti, kad nukentėjusysis neliktų be žalos atlyginimo, jeigu įvykį sukėlė neapdrausta arba nenustatyta transporto priemonė; kadangi yra svarbu, nekeičiant valstybėse narėse galiojančių nuostatų dėl tos institucijos išmokamos žalos atlyginimo subsidiarinio arba nesubsidiarinio pobūdžio bei taisyklių, taikomų draudiko teisei perimti draudėjo teises trečiojo asmens atžvilgiu, numatyti, kad ši institucija taptų pirmąja institucija, į kurią galėtų tiesiai kreiptis tokio įvykio metu nukentėjęs asmuo“ ir „kadangi vis dėl to valstybėms narėms turėtų būti palikta galimybė taikyti tam tikras ribotas išimtis dėl tos institucijos mokamo žalos atlyginimo ir numatyti, kad, stengiantis išvengti sukčiavimų, nenustatyta transporto priemone padarytos žalos turtui atveju atlyginimas galėtų būti ribotas arba visai nemokamas“.
5. Direktyvos 84/5 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio 1 dalyje minimas draudimas privalomai apima draudiminę apsaugą ir turtui padarytos žalos, ir žalos asmeniui atveju“.
6. Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad „kiekviena valstybė narė įsteigia arba įgalioja instituciją, kurios užduotis būtų atlyginti, bent jau pagal privalomojo draudimo ribas, žalą, padarytą turtui arba asmeniui nenustatyta transporto priemone arba tokia transporto priemone, kurios atžvilgiu neįvykdyta šio straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti. Ši nuostata nepažeidžia valstybių narių teisės laikyti šios institucijos išmokamą žalos atlyginimą subsidiariniu arba nesubsidiariniu, bei jų teisės reglamentuoti žalos atlyginimo reikalavimų patenkinimą tarp šios institucijos ir už įvykį atsakingo asmens arba asmenų, bei kitų draudikų arba socialinės apsaugos įstaigų, turinčių išmokėti atlyginimą nukentėjusiajam dėl to paties įvykio“.
7. Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies trečioje pastraipoje nurodyta, kad „tačiau valstybės narės gali leisti šiai institucijai nemokėti žalos atlyginimo tokiems asmenims, kurie savo noru naudojosi nuostolį arba žalą padariusia transporto priemone, jeigu institucija gali įrodyti juos žinojus, jog transporto priemonė buvo neapdrausta“.
8. 1990 m. gegužės 14 d. Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo(5) (toliau – Trečioji direktyva), šiuo metu pakeistos Direktyva 2009/103, 2 straipsnyje pažymėta, kad „valstybės narės imasi visų priemonių, būtinų garantuoti, kad visos transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sutartys < ... > vienkartinės įmokos pagrindu galioja visoje Bendrijos teritorijoje < ... > “.
9. Direktyvos 90/232 3 straipsnyje numatyta papildyti Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą tokiu nauju sakiniu:
„Vis dėlto valstybės narės negali leisti šiai institucijai nustatyti žalos atlyginimo sąlygos, kad nukentėjęs asmuo privalo bet kuriuo būdu įrodyti, jog atsakingas asmuo negali mokėti arba atsisako tą daryti“.
B – Vengrijos teisė
10. Pagal Vyriausybės dekreto Nr. 190/2004 dėl transporto priemonių valdytojų privalomo civilinės atsakomybės draudimo ( Korm. rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról, toliau – Vyriausybės dekretas Nr. 190/2004) 14 ir 15 straipsnius Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI
(Vengrijos draudikų federacijos žalos atlyginimo fondas) už žalą padariusį asmenį nukentėjusiajam žalą atlygina tik jei įvykio momentu šis neturėjo privalomojo civilinės atsakomybės draudimo, žalą padariusios transporto priemonės valdytojas nežinomas arba žala buvo padaryta transporto priemone, kurios nebuvo leista eksploatuoti arba ji buvo nebeeksploatuojama.
11. Minėtas vyriausybės dekretas buvo panaikintas 2009 m. Įstatymu Nr. LXII dėl transporto priemonių privalomojo civilinės atsakomybės draudimo ( 2009. évi LXII. törvény a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról, toliau – Automobilių draudimo įstatymas), įsigaliojusiu 2010 m. sausio 1 dieną.
12. Automobilių draudimo įstatymo 3 straipsnio 21 punktu įsteigtas atlyginimo fondas (Kártalanításí Alap), apibrėžiamas kaip „draudikų įsteigtas ir finansuojamas fondas < ... >, iš kurio atlyginama transporto priemonės, kurios savininkas įvykio momentu turi draudimo polisą, išduotą draudiko, kuriam buvo pradėta nemokumo procedūra, padaryta žala“.
13. Automobilių draudimo įstatymo 29 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad „atlyginimo fondas padengia žalą patyrusio asmens turimą reikalavimą draudikui, kuriam taikoma nemokumo procedūra, atsižvelgdamas į draudimo polise arba įstatyme numatytą tvarką pasinaudoti teise į žalos atlyginimą“.
II – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
14. MAV Àltalános Biztosító Egyesület
(toliau – MAV, arba pagrindinėje byloje nagrinėjama įmonė) yra draudimo įmonė, įsteigta kaip pelno nesiekianti asociacija, siūliusi savo nariams paslaugas mažesne kaina, tačiau šioje įmonėje apsidraudę asmenys taip pat prisiėmė pareigas kaip asociacijos nariai. Iš dalies dėl veiksmų, kuriems taikomos baudžiamosios teisės sankcijos, pagrindinėje byloje nagrinėjamos draudimo įmonės turtas išseko ir minėta įmonė tapo nemoki. Nepaisant 2003–2008 m. Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete (finansų rinkų subjektų priežiūros institucija) priimtų 15 sprendimų, nebuvo galima atkurti teisinius reikalavimus atitinkančios įmonės veiklos, todėl minėta institucija nuo 2008 m. rugpjūčio 15 d. panaikino MAV veiklos licenciją.
15. Iš bylos medžiagos matyti, kad 2006–2008 m. ieškovai pagrindinėje byloje Gábor Csonka, Tibor Isztli, Dávid Juhász, János Kiss ir Csaba Szontág savo transporto priemonėmis padarė įvairios žalos keliems asmenims. Jie visi buvo sudarę automobilių civilinės atsakomybės draudimo sutartis su MAV, kuri per tą laiką tapo nemoki.
16. Nors nuo 2010 m. sausio 1 d. pagal Vengrijos teisę numatyta apsauga asmenims, nukentėjusiems per eismo įvykius, kuriuos sukėlė nemokia tapusios draudimo įmonės klientai, tokia nuostata negaliojo, kai atsitiko eismo įvykiai, kuriuose dalyvavo ieškovai pagrindinėje byloje. Todėl vietoje draudimo įmonės už savo padarytą žalą jie buvo pripažinti atsakingi asmeniškai savo turtu(6) .
17. Manydami, kad iki 2010 m. sausio 1 d. nesiėmusi reikiamų priemonių užtikrinti, kad institucija prisiimtų įsipareigojimą atlyginti žalą, jei už motorinės transporto priemonės padarytą žalą atsakingų asmenų draudikas tampa nemokus, Vengrija pažeidė iš Sąjungos teisės kylančius reikalavimus, visų pirma Direktyvos 72/166 3 straipsnį, ieškovai pagrindinėje byloje pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme; jie prašė pripažinti valstybės atsakomybę ir atlyginti nuostolius.
18. Šiomis aplinkybėmis Fővárosi Bíróság
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2011 m. rugpjūčio 1 d., remiantis SESV 267 straipsniu, pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1. Ar tuo metu, kai ieškovai padarė žalą, Vengrijos valstybė buvo įgyvendinusi Direktyvą 72/166/EEB, visų pirma atsižvelgiant į tos direktyvos 3 straipsnyje nustatytus įpareigojimus, ir ar ta direktyva dėl šios priežasties gali būti laikoma tiesiogiai veikiančia ieškovų atžvilgiu?
2. Ar pagal galiojančias [Sąjungos] teisės normas asmuo, kurio teisės buvo pažeistos dėl to, kad minėta valstybė neįgyvendino Direktyvos 72/166/EEB, gali įsipareigojimų neįvykdžiusios valstybės reikalauti laikytis šios direktyvos nuostatų tiesiogiai remdamasis [Sąjungos] teisės normomis prieš minėtą valstybę, kad įgytų garantijas, kurias valstybė turėjo jam suteikti?
3. Ar pagal galiojančias [Sąjungos] teisės normas asmuo, kurio teisės buvo pažeistos dėl to, kad neįgyvendinta Direktyva 72/166/EEB, gali reikalauti žalos atlyginimo iš valstybės, kuri kalta dėl jos neįgyvendinimo?
4. Jei į ankstesnįjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar Vengrijos valstybė privalo atlyginti padarytą žalą ieškovams, ar per ieškovų sukeltus kelių eismo įvykius nukentėjusiems asmenims? < ... >
5. Ar galima kelti klausimą dėl valstybės atsakomybės, jei žala atsirado dėl netinkamos teisės aktų leidybos veiklos?
6. Ar iki 2010 m. sausio 1 d. galiojęs Vyriausybės dekretas Nr. 190/2004 < ... > atitinka Direktyvos 72/166/EEB nuostatas ir ar Vengrija neperkėlė toje direktyvoje nurodytų įpareigojimų į Vengrijos teisę?“
III – Procesas Teisingumo Teisme
19. Vengrijos vyriausybė ir Komisija Teisingumo Teismui pateikė rašytines pastabas ir išdėstė pastabas žodžiu 2012 m. rugsėjo 26 d. posėdyje.
IV – Teisinis vertinimas
20. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimais iš esmės siekiama sužinoti: a) ar, vadovaujantis Direktyvos 72/166 nuostatomis, valstybės narės privalo numatyti, kad už nukentėjusių per motorinėmis transporto priemonėmis sukeltus įvykius patirtos žalos atlyginimą atsakinga institucija privalo atlyginti žalą, kai už įvykį atsakingo asmens draudikas yra nemokus; ir b) sąlygas, kai asmenys tam tikrais atvejais galėtų reikalauti Vengrijos valstybės atsakomybės už netinkamą minėtos direktyvos perkėlimą.
21. Pirmiausia reikia pastebėti, kad nors Direktyvos 72/166, 84/5 ir 90/232 buvo panaikintos Direktyva 2009/103, atsižvelgiant į tikėtiną žalos atsiradimo datą, šioje byloje jos yra tinkamas teisinis pagrindas.
A – Sąvokos „transporto priemonė, kurios atžvilgiu neįvykdyta pareiga apdrausti“ aiškinimas
22. Šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliama pagrindinė teisinė problema yra, ar Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta valstybių narių pareiga reiškia, kad jos turi nustatyti mechanizmus, kurie užtikrintų žalos atlyginimą nukentėjusiems per kelių eismo įvykius, kai už žalą atsakingas asmuo iš tiesų turėjo transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimą, bet jį išdavė nemokus draudikas. Tiksliau tariant, Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytini Sąjungos teisės aktai įpareigoja valstybes nares tokiais atvejais numatyti, kad žalą turi atlyginti garantuojanti institucija, kurią reikia įsteigti pagal Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą.
23. Šiame straipsnyje numatyta, kad turi būti įsteigta institucija, kurios užduotis – atlyginti žalą, padarytą „transporto priemone, kurios atžvilgiu neįvykdyta [Direktyvos 84/5 1 straipsnio] 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti“. Ieškovai pagrindinėje byloje teigia, kad šią sąvoką reikia aiškinti kaip apimančią ir atvejus, kai t ransporto priemonės civilinės atsakomybės draudimo polisą išdavė draudikas, kuris tapo nemokus. Taikant tokį aiškinimą, Sąjungos teisė įpareigotų Vengriją kaip vieną iš priemonių, kurių reikia imtis pagal Direktyvos 72/166 3 straipsnį, kad transporto priemonių valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta, numatyti, kad nukentėjusiems atlyginti žalą įpareigota institucija tokiomis aplinkybėmis turėtų ją atlyginti.
1. Istorinis, pažodinis ir teleologinis aiškinimas
24. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad aiškinant Sąjungos teisės normą turi būti atsižvelgta ne tik į jos tekstą, bet ir į teisės akto, kurio dalis ji yra, sistemą ir tikslus(7) .
25. Šiuo klausimu reikia tuoj pat pažymėti, kad nors prejudiciniuose klausimuose daroma nuoroda tik į Direktyvos 72/166 3 straipsnį, jis priklauso daug didesnei teisės nuostatų grupei, kuriai būdingas nuoseklus kelių direktyvų priėmimas, laipsniškai plečiant minėto 3 straipsnio apimtį.
26. Pirmiausia šioje srityje buvo priimta Direktyva 72/166. Jos pradinis tikslas buvo sustiprinti laisvą transporto priemonių ir jomis besinaudojančių asmenų judėjimą, panaikinant draudimo kontrolę pasienyje, bet užtikrinant, jog transporto priemonės tikrai turėtų draudimą, kad būtų apsaugoti interesai asmenų, kurie gali nukentėti per tokius transporto priemonėmis sukeltus įvykius(8) . Tam joje Bendrijos lygiu buvo įtvirtinta pareiga apsidrausti, kad būtų apdraustos visos transporto priemonės, kurių įprasta buvimo vieta yra Bendrijos valstybės narės teritorijoje. Tai nustatyta būtent Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalyje, kurios formuluotė yra labai bendro pobūdžio ir kurioje, priminsiu, tik reikalaujama, kad „kiekviena valstybė narė < … > imtųsi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta“(9) . Taigi iš šio straipsnio teksto matyti, kad juo buvo siekiama tik įpareigoti valstybes nares jų nacionalinėse teisės sistemose įtvirtinti bendrą pareigą apdrausti transporto priemones, t. y. pasiekti, kad kiekvienas transporto priemonės savininkas arba valdytojas sutartimi perduotų savo civilinę atsakomybę draudimo įmonei.
27. Vis dėlto norint nustatyti, kokios pareigos atsiranda valstybėms narėms iš reikalavimo imtis visų būtinų priemonių
užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra jų teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta, Direktyvos 72/166 3 straipsnį reikia aiškinti atsižvelgiant į vėlesnėmis direktyvomis, visų pirma Direktyva 84/5 įtvirtintus patikslinimus.
28. Iš tiesų derindamas teisės aktus, kai, jei nenurodyta kitaip, nustatomi minimalūs standartai ir tai gali būti įgyvendinama laipsniškai, Sąjungos teisės aktų leidėjas ne kartą ėmėsi veiksmų, kuriais apibrėžiama ir patikslinama(10) bendroji motorinių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sistema. Kaip ne kartą priminsiu, teisės aktų leidėjas pripažino nukentėjusiųjų padėties svarbą. Vienas iš Direktyvos 84/5 tikslų buvo užtikrinti, kad „nukentėjusysis neliktų be žalos atlyginimo, jeigu įvykį sukėlė neapdrausta arba nenustatyta transporto priemonė“ ir tam numatytas institucijos išmokamas žalos atlyginimas(11) . Nebuvo siekiama, kad ši institucija žalą atlygintų automatiškai, todėl tai numatyta tik dviem atvejais, ir teisės aktų leidėjas, siekdamas nukentėjusiųjų apsaugos tikslo, kartu bandė iš dalies apriboti dėl institucijos išmokamo žalos atlyginimo galinčią kilti finansinę naštą(12), palikdamas galimybę valstybėms narėms įgyvendinti palankesnes priemones, būtent numatydamas institucijos atliekamo žalos atlyginimo išmokėjimo sąlygas(13) .
29. Tai reiškia, kad nors iš Direktyvos 84/5 1 straipsnio galime spręsti, jog viena Direktyvos 72/166 3 straipsnyje numatytų būtinų priemonių yra institucijos, „kurios užduotis būtų atlyginti < ... > žalą, padarytą turtui arba asmeniui“(14), įsteigimas, šios institucijos atliekamas žalos atlyginimas yra tiesiogiai apribotas žala, „[padaryta] nenustatyta transporto priemone arba tokia transporto priemone, kurios atžvilgiu neįvykdyta šio straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti“(15), ir tai nepažeidžia valstybių narių teisės „laikyti šios institucijos išmokamą žalos atlyginimą subsidiariniu“(16) .
30. Taip pat įdomu panagrinėti Direktyvos 84/5 parengiamuosius darbus. Iš jų matyti, kad teisės aktų leidėjas siekė apriboti atvejus, kai pagal Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalį įsteigta institucija privalo atlyginti žalą, ir taikyti siaurą „transporto priemonės, kurios atžvilgiu neįvykdyta pareiga apdrausti“, sąvokos aiškinimą. Iš tiesų pradiniame Direktyvos 84/5 pasiūlyme buvo numatyta „neapdraustai“ transporto priemonei(17) prilyginti transporto priemonę, kuria padaryta žala; ją draudikas turėtų teisę atsisakyti atlyginti pagal įstatymą arba teisėtą sutarties sąlygą, bet šiam pasiūlymui galiausiai nebuvo pritarta.
31. Atsižvelgiant į tokį reikšmingą Direktyvos 84/5 pasiūlymo ir galutinio teksto skirtumą, galima prieiti prie dviejų išvadų. Pirma, iš tiesų atrodo, kad teisės aktų leidėjas ketino nustatyti, jog transporto priemonė, dėl kurios neįvykdyta pareiga apdrausti(18), prilygsta neapdraustai transporto priemonei(19), kaip tai patvirtinama ir Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies penktoje pastraipoje(20) . Be to, akivaizdu, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 84/5 galutinėje redakcijoje sąmoningai apibrėžė atvejus, kai institucija, kuri turi būti įsteigta, privalo atlyginti žalą, be nenustatytos transporto priemonės, išskirdamas tik „transporto priemonę, kurios atžvilgiu neįvykdyta šio straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti“, t. y. transporto priemonę, dėl kurios nebuvo sudaryta draudimo sutartis. Teisės aktų leidėjo veiksmai 1983 m. aiškiai patvirtina, kad jis nevertino Direktyvos 72/166 3 straipsnio kaip bendros nuostatos, įpareigojančios valstybes nares įtvirtinti garantijų sistemą.
32. Svarbu pastebėti, kad teisės aktų leidėjas ne tik numatė, jog institucija turi atlyginti žalą, padarytą transporto priemone, dėl kurios apskritai neįvykdyta pareiga apdrausti, bet ir nusprendė patikslinti, kad žalą ši institucija turi atlyginti tik jeigu ji buvo padaryta transporto priemone, dėl kurios neįvykdyta Direktyvos 84/5 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta
pareiga apdrausti.
33. Tai galima paaiškinti. Iš tiesų, kadangi pagal Direktyvos 72/166 3 straipsnį, į kurį nurodoma Direktyvos 84/5 1 straipsnio 1 dalyje, valstybės narės įpareigojamos imtis „visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra [jų] teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta“, vien tai, jog neapdrausta transporto priemonė galėjo padaryti bet kokią žalą, yra valstybės narės nesugebėjimo įvykdyti užduotį užtikrinti, kad visos transporto priemonės būtų apdraustos, pavyzdys(21) . Nors ir labai netiesiogiai, galima manyti, kad tokiu atveju valstybė narė neatliko savo pareigos ir yra iš dalies atsakinga už situaciją, kurioje atsidūrė asmuo, patyręs transporto priemonės, dėl kurios neįvykdyta pareiga apdrausti, padarytą žalą. Todėl šis valstybės įsipareigojimų neįvykdymas pateisina už žalos atlyginimą nukentėjusiajam atsakingos institucijos išmokamą žalos atlyginimą.
34. Situacija visiškai skiriasi, kai už žalą atsakingas asmuo iš tiesų buvo apsidraudęs nemokioje draudimo įmonėje. Iš esmės šioje byloje atsispindi esminis skirtumas tarp, viena vertus, bendrosios motorinių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sistemos, kuri buvo laipsniškai suderinta Europos Sąjungos lygiu, ir, kita vertus, civilinės atsakomybės draudimo garantijos sistemos, kurios didelę dalį, mano manymu, vis dar reikia sukurti(22) .
35. Tokiomis aplinkybėmis būtų sunku pritarti Direktyvos 72/166 3 straipsnio aiškinimui, kurio pageidautų ieškovai pagrindinėje byloje. Minėtoje nuostatoje valstybėms narėms iš tiesų įtvirtinama pareiga „imtis visų būtinų priemonių užtikrinti, kad < … > civilinė atsakomybė būtų apdrausta“, bet ne imtis visų būtinų priemonių užtikrinti, kad civilinę atsakomybę padengtų draudimas(23) . Skirtumą atspindi apimtis ir ieškovų siūlomas aiškinimas, mano manymu, per daug išplečia ir netgi iškraipo Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimus, o aplinkybė, kad teisės aktų leidėjas nenumato nemokaus draudiko atvejo, tik patvirtina valstybių narių abejones dėl to, ar reikia numatyti daug platesnį atvejų, kai žalą atlygina institucija, ratą, atsižvelgiant į finansines pasekmes, kurios, kaip matėme, teisės aktų leidėjui taip pat buvo svarbios.
36. Sąjungos teisės aktų šioje srityje raidos kryptis po Direktyvos 84/5 nepasikeitė. Priimdamas Direktyvą 90/232 Sąjungos teisės aktų leidėjas dar kartą patvirtino tikslą „garantuoti, jog su nukentėjusiaisiais autoįvykio metu bus elgiamasi vienodai, nepaisant to, kurioje Bendrijos valstybėje įvykis atsitiko“(24) . Be to, jis aiškiai išplėtė apsaugą asmenų grupei, kurią sudaro visi keleiviai, išskyrus vairuotoją(25), ir, vienu sakiniu papildydamas Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmą dalį, uždraudė valstybėms narėms institucijos išmokamą žalos atlyginimą sieti „su būtinybe nukentėjusiajam bet kuriuo būdu nustatyti, jog atsakingas asmuo negali arba atsisako mokėti“(26) . Nemokaus draudiko atvejis nėra minimas.
37. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas įvairių šiai bylai reikšmingą teisinį pagrindą sudarančių direktyvų tekstuose niekada neminėjo atvejo, kai draudikas yra nemokus. Nėra visai nereikšminga, kad netgi Direktyvoje 2009/103, kurioje nekeičiant turinio į vieną tekstą sujungiamos ir konsoliduojamos ankstesnių direktyvų, susijusių su transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimu, nuostatos, nėra tikslios nuorodos šiuo klausimu. Šios direktyvos tikslas yra „užtikrinti, jog nukentėjęs asmuo neliktų be žalos atlyginimo, jeigu įvykį sukėlė neapdrausta < … > transporto priemonė“(27), paliekant valstybėms narėms galimybę taikyti tam tikras ribotas institucijos žalos atlyginimo išmokėjimo atvejų išimtis(28) .
38. Todėl aplinkybę, kuri Direktyvų 72/166, 84/5 ir 90/232 priėmimo momentu galėjo atrodyti kaip teisės aktų leidėjo nesugebėjimas numatyti dėl nemokumo kylančių problemų, suvokti ir Direktyvos 2009/103 priėmimo momentu būtų sunku. Iš tiesų per tą laiką Sąjungos teisės aktų leidėjas labai skirtingose srityse priėmė tam tikras priemones, kuriose buvo aiškiai numatytas paslaugos teikėjo nemokumo klausimas(29) . Reikia pripažinti, kad jis to nepadarė transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo srityje.
2. Aiškinimas pagal teismo praktiką
39. Išvadai, prie kurios priėjau remdamasis istoriniu, pažodiniu ir teleologiniu aiškinimu, neprieštarauja keli Teisingumo Teismo aiškinimo atvejai, kurie galėtų būti reikšmingi šioje byloje.
40. Teisingumo Teismas iš tikrųjų niekada tiesiogiai nepareiškė nuomonės dėl šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos aiškinimo problemos. Vis dėlto jis daugelį kartų ir įvairiomis aplinkybėmis aiškino direktyvas, susijusias su pareiga apdrausti transporto priemonių valdytojų civilinę atsakomybę. Teismas ne kartą priminė, kad „Sąjungos teisės nuostatomis < ... > siekiama užtikrinti ir transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra Sąjungos teritorijoje, ir jomis važiuojančių asmenų laisvą judėjimą bei garantuoti, kad nukentėjusieji per šių transporto priemonių sukeltus eismo įvykius būtų vertinami panašiai, nesvarbu, kokioje Sąjungos teritorijos vietoje įvyko eismo įvykis“(30), taip pakartodamas Direktyvos 72/166 preambulę. Be to, jis aiškino minėtos direktyvos 3 straipsnį kaip „įpareigojantį valstybes nares užtikrinti, kad draudimo apsauga apimtų transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra jų teritorijoje, valdytojų civilinę atsakomybę, ir, be kita ko, nurodantį žalos rūšis ir trečiuosius nukentėjusius asmenis, kuriuos šio draudimo apsauga turėtų apimti“(31) .
41. Teisingumo Teismas Sprendime Evans (32), apibūdino Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies aiškinimo pradžią dėl nepakankamai apdraustos transporto priemonės pažymėdamas(33), kad „net jei nukentėjusysis gali nurodyti atsakovą tam, kad prieš jį būtų galima imtis teisinių priemonių, labai dažnai tokie veiksmai pasirodo nenaudingi, nes atsakovas neturi finansinių išteklių, kurių reikia norint įvykdyti prieš jį priimtą sprendimą“(34), ir būtent tokioms situacijoms spręsti Direktyvoje 84/5 buvo įtvirtinta pareiga įsteigti instituciją. Tačiau pagrindinė byla yra susijusi su nenustatytos transporto priemonės padarytos žalos atlyginimo sąlygomis, o Teisingumo Teismas išsamiau nevertino transporto priemonės „kurios atžvilgiu neįvykdyta pareiga apdrausti“ atvejo.
42. Naują šios sąvokos aiškinimo elementą Teisingumo Teismas išskyrė tik minėtame Sprendime Churchill Insurance Company ir Evans . Nurodęs minėto sprendimo aplinkybes, jis pažymėjo, kad „situacija, kai žalą sukėlusią transporto priemonę vairavo < ... > neapdraustas asmuo, be to, tam tikras asmuo buvo apdraustas kaip šios transporto priemonės vairuotojas, ir Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies trečioje pastraipoje nurodyta situacija, kai žalą sukėlusi transporto priemonė neapdrausta pagal jokį draudimo polisą, nėra nei panašios, nei palyginamos“(35) . Jis taip pat pripažino, kad „galimybė, kad žalos atlyginimą išmokėtų nacionalinė institucija, sukurta kaip galutinė priemonė“, numatyta tik dviem atvejais(36), ir patvirtino, jog, „nepaisant Sąjungos teisės nuostatomis < ... > siekiamo nukentėjusių asmenų apsaugos tikslo, < ... > teisės aktų leidėjas leido valstybėms narėms numatyti, kad ši institucija nemokės žalos atlyginimo tam tikrais ribotais atvejais“(37) .
3. Galutinės pastabos
43. Iš viso ankstesnio vertinimo matyti, kad nėra nė vienos tiesioginės nuorodos tekste, kuria būtų galima patvirtinti institucijos pareigą mokėti žalos atlyginimą, jei už šią žalą atsakingo asmens draudikas yra nemokus. Nors dokumentų vertinimas ir raida iš tiesų atspindi nuolatinį rūpestį nukentėjusiųjų apsauga, jie taip pat patvirtina, kad šis rūpestis yra nuolat derinamas su Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmoje pastraipoje numatytos institucijos mokamo žalos atlyginimo finansine našta, todėl šiuo metu minėta institucija privalo sumokėti žalos atlyginimą tik dviem konkrečiais atvejais ir valstybėms narėms palikta galimybė apriboti tokį žalos atlyginimą.
44. Galutiniame vertinimo etape taip pat norėčiau atkreipti dėmesį į svarbų skirtumą, kuris, mano manymu, egzistuoja tarp transporto priemonės, dėl kurios neįvykdyta pareiga apdrausti pagal Direktyvos 72/166 3 straipsnį, ir transporto priemonės, kurios draudikas yra nemokus. Transporto priemonė, dėl kurios neįvykdyta pareiga apdrausti, yra neapdrausta transporto priemonė. Transporto priemonės, kurios draudikas yra nemokus, atveju pareiga apdrausti transporto priemonių valdytojų civilinę atsakomybę iš tiesų buvo įvykdyta. Apsauga nuo rizikos yra reali, bet atlyginimas vėluoja dėl draudiko finansinės padėties.
45. Toliau apibūdinsiu šį esminį skirtumą.
46. Pirmuoju atveju, t. y. kai draudimo polisas nebuvo išduotas, atsiranda dvišaliai tiesioginiai teisiniai santykiai tarp nukentėjusio ir atsakingo asmens. Šioje konkrečioje situacijoje Sąjungos teisės aktų leidėjas tiesiogiai nurodė, jog nukentėjusiajam žalą atlygina institucija, pirmiausia todėl, kad šiuo atveju abi šalys yra „silpnos“.
47. Antruoju atveju, t. y. kai draudimo polisą išdavė nemokus draudikas, teisiniai santykiai tampa trišaliai ir be atsakingo bei nukentėjusio asmens juos papildo profesionalas, kurio veiklą papildomai reguliuoja sudėtingesnė teisės nuostatų sistema, pagal kurią, be kita ko, taikomi teisės aktai rizikos ribojimo srityje. Todėl negalima atmesti, kad žalą bus galima atlyginti kitais specialiais teisiniais būdais(38) ir poreikis institucijai išmokėti žalos atlyginimą bus mažiau reikalingas.
48. Galiausiai primenu, kad toks Sąjungos teisės aktų aiškinimas nepažeidžia valstybėms narėms suteiktos galimybės nustatyti nukentėjusiesiems palankesnes priemones. Kaip pažymėjo Vengrijos vyriausybė, 2011 m. lapkričio 8 d. Alkotmánybíróság (Konstitucinis Teismas) priėmė sprendimą(39), kuriame nusprendė, kad Vengrijos teisės aktų leidėjas nenustatė reikiamų tinkamo draudimo įmonių, t. y. MAV įsteigimo teisinės formos, veikimo garantijų ir pažeidė Konstituciją neveikimu, nes nepriėmė tinkamų priemonių, skirtų užtikrinti galimybę pasinaudoti iš draudiko, kuriam iki 2010 m. sausio 1 d. buvo pradėta nemokumo procedūra, išduotų privalomo automobilių draudimo polisų kylančiomis teisėmis.
49. Dėl visų anksčiau nurodytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui atsakyti, kad Direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa neprieštarauja nacionalinės teisės aktams, kuriuose numatyta, kad pagal Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalį įsteigta nacionalinė institucija neprivalo atlyginti žalos, jeigu ją padarė transporto priemonė, kurios draudimo polisą išdavė nemokus draudikas.
B – Šeštasis klausimas
50. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo atsakyti, ar Vyriausybės dekretas Nr. 190/2004 atitinka Direktyvos 72/166 nuostatas.
51. Todėl reikia priminti nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią prejudicinio sprendimo procese Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės nuostatų suderinamumo su Sąjungos teisės normomis ir turi apriboti savo nagrinėjimą vien Sąjungos teisės nuostatomis, išaiškindamas jas taip, kad tai būtų naudinga prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris galiausiai turi įvertinti nacionalinės teisės nuostatų ar nacionalinės praktikos suderinamumą su Sąjungos teise, kad galėtų priimti sprendimą pagrindinėje byloje(40) .
C – Tiesioginis veikimas ir valstybės atsakomybės už netinkamą direktyvos perkėlimą atsiradimo sąlygos
52. Atsižvelgdamas į aiškinimą, kurį siūlau Teisingumo Teismui, manau, kad nereikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, susijusius su tiesioginiu veikimu ir Vengrijos valstybės atsakomybės už netinkamą Direktyvos 72/166 perkėlimą atsiradimo sąlygomis. Todėl į šiuos klausimus greitai atsakysiu tik papildomai.
53. Pirma, kadangi pareiga įsteigti instituciją, įgaliotą atlyginti transporto priemonės, dėl kurios neįvykdyta pareiga apdrausti, padarytą žalą, kyla iš Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmos pastraipos, manau, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, susijusius su tiesioginiu veikimu ir galima Vengrijos valstybės atsakomybe, reikia performuluoti į taikytinus Direktyvai 84/5.
54. Be to, gali būti naudinga priminti, kad direktyvoje įtvirtintos nuostatos tiesioginio veikimo klausimas skiriasi nuo klausimo, kokiomis sąlygomis nacionaliniuose teismuose turėtų būti galima remtis valstybės narės atsakomybe už Sąjungos teisės pažeidimą(41) .
55. Taigi pirmiausia reikia išsiaiškinti, ar atitinkamoje byloje asmenys gali prieš valstybę(42) remtis neperkelta arba netinkamai perkelta direktyvos nuostata, kad, jei taikoma, nuginčytų jai prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos taikymą ir šią nuostatą pakeistų direktyvos nuostata. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad direktyvos nuostata yra tiesioginio veikimo, kai „savo turiniu yra besąlygiška ir pakankamai tiksli“(43) . Taigi reikia atsakyti, ar iš Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmos pastraipos galima pakankamai aiškiai nustatyti, kam kyla joje įtvirtinta pareiga, ir kokia yra institucijos, kurią reikia įsteigti, uždavinių apimtis. Minėtame straipsnyje yra netiesioginė nuoroda į Direktyvos 72/166 3 straipsnį, kuriame valstybėms narėms suteikiama tam tikra diskrecija, kaip organizuoti privalomojo draudimo sistemą. Vis dėlto ši diskrecija yra tik procesinio arba organizacinio pobūdžio(44) ir neturi įtakos pačiam privalomojo draudimo turiniui ir atvejams, kai institucija privalo atlyginti žalą(45) . Taigi vien ši nuoroda nekliudo pripažinti nagrinėjamos nuostatos tiesioginio veikimo.
56. Be to, kalbant apie padarytos žalos atlyginimą, Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmoje pastraipoje iš tiesų siekiama užtikrinti šią žalą patyrusių asmenų, kuriems skirtas minėtas straipsnis, teises. Tai patvirtinama Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies antroje pastraipoje, kurioje aiškiai nurodyta, kad „nukentėjusysis < ... > gali tiesiogiai kreiptis į šią instituciją, kuri < ... > privalo duoti jam pagrįstą atsakymą apie bet kokio žalos atlyginimo mokėjimą“.
57. Tokiomis aplinkybėmis galima pripažinti, kad Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa yra tiesioginio veikimo.
58. Antra, kalbant apie Vengrijos valstybės atsakomybę, reikia atsakyti, ar dėl valstybės narės neveikimo arba netinkamo veikimo asmenims, iš kurių buvo atimta galimybė naudotis jiems direktyva suteiktomis teisėmis, nacionaliniuose teismuose gali atsirasti teisė į žalos atlyginimą.
59. Vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą jai pažeidus Sąjungos teisę principas yra būdingas sutarties sistemai(46) .
60. Atrodo, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodoma nacionalinė teismų praktika, pagal kurią privatus asmuo ieškinyje dėl žalos atlyginimo negali tinkamai remtis įstatymų leidėjo įsipareigojimų nevykdymu, jei žalos atsiradimas kyla iš įstatymų leidėjo veiklos arba neveikimo(47) . Todėl reikia priminti, kad valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą jai pažeidus Sąjungos teisę principas „tinka kiekvienam atvejui, kai valstybė narė pažeidžia [Sąjungos] teisę, nesvarbu, kokios valstybės institucijos veiksmais ar neveikimu buvo padarytas pažeidimas. < … > [Tai], kad pagal nacionalines normas pažeidimas, dėl kurio skundžiamasi, yra priskirtinas įstatymų leidžiamajai institucijai, neturi įtakos reikalavimams, tampriai susijusiems su asmenų, besiremiančių [Sąjungos] teise, teisėmis ir šiuo atveju – teisės nacionaliniuose teismuose gauti minėtu pažeidimu padarytos žalos atlyginimą, apsauga“(48) .
61. Kalbant apie sąlygas, kada valstybė narė privalo atlyginti jai priskiriamais Sąjungos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą žalą, iš teismo praktikos matyti, kad jų yra trys, „t. y. pažeista teisės norma privatiems asmenims turi suteikti teises, pažeidimas turi būti pakankamai [akivaizdus] ir turi egzistuoti tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei tenkančios pareigos nesilaikymo ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos“(49) .
62. Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmoje pastraipoje privatiems asmenims suteikiama teisė reikalauti, kad dviem jame tiesiogiai nurodytais atvejais institucija atlygintų žalą.
63. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turės nustatyti, ar Vengrijos valstybės įvykdytas netinkamas Direktyvos 84/5 perkėlimas ieškovams pagrindinėje byloje padarė žalą, kuri tiesiogiai susijusi su Sąjungos teisės nuostatoje įtvirtintos pareigos pažeidimu. Atlikdamas vertinimą nacionalinis teismas, be kita ko, turės atsižvelgti į faktinę aplinkybę, kad ieškovai pagrindinėje byloje yra ne nukentėjusieji, bet padariusieji žalą, ir išnagrinėti žalos kilmę, nes ji galėjo atsirasti ir iš neteisėtų draudiko veiksmų. Be to, jis turės išaiškinti, ar pagal Vengrijos teisę ieškovai pagrindinėje byloje tikrai privalo iš nuosavo turto atlyginti jų padarytą žalą, kurios dėl nemokumo negali padengti draudikas.
64. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažintų, kad žala atsirado, jis taip pat turėtų nustatyti, ar, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika, šis pažeidimas yra pakankamai akivaizdus Sąjungos teisės pažeidimas(50) . Tam jis turės atsižvelgti į situaciją apibūdinančius veiksnius, kaip antai „pažeistos normos aiškumas ir tikslumas, pažeidimo arba žalos padarymas tyčia ar neatsargiai, ar padaryta teisės klaida yra pateisinama, ar ne, [ir] faktas, kad Bendrijos institucijų veiksmai galėjo prisidėti prie [Sąjungos] teisei prieštaraujančių nacionalinių priemonių ar veiklos ėmimosi arba nenutraukimo“(51) .
65. Galiausiai, nepažeidžiant atitikimo ir veiksmingumo principų, žalos atlyginimo forma nustatoma kiekvienos valstybės narės teisės sistemoje, jeigu ji pakankama ir veiksminga(52) . Teisingumo Teismas taip pat yra nurodęs, kad nacionalinis teismas gali tikrinti, ar nukentėjęs asmuo buvo pakankamai rūpestingas, kad išvengtų žalos arba apribotų jos dydį(53) . Šis vertinimo veiksnys gali pasirodyti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, atsižvelgiant į ypatingą draudimo įmonės pagrindinėje byloje teisinę formą ir apdraustųjų vaidmenį ją valdant.
V – Išvada
66. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Fővárosi Bíróság pateiktus klausimus atsakyti taip:
1. 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo 3 straipsnio 1 dalis ir 1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5 dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 1 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa neprieštarauja nacionalinės teisės aktams, kuriuose numatyta, jog pagal Direktyvos 84/5/EEB 1 straipsnio 4 dalį įsteigta nacionalinė institucija neprivalo atlyginti žalos, jeigu ją padarė transporto priemonė, kurios draudimo polisą išdavė nemokus draudikas.
2. Teisingumo Teismui prejudicinio sprendimo procese nereikia priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės nuostatų suderinamumo su Sąjungos teisės normomis ir Teisingumo Teismas turi apriboti savo nagrinėjimą vien Sąjungos teisės nuostatomis, išaiškindamas jas taip, kad tai būtų naudinga prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris galiausiai turi įvertinti nacionalinės teisės nuostatų suderinamumą su Sąjungos teise, kad galėtų priimti sprendimą pagrindinėje byloje.
(1) .
(2)  –	2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (OL L 263, p. 11).
(3)  –	OL L 103, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 10.
(4)  –	OL L 8, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 3.
(5)  –	OL L 129, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 249.
(6)  –	Vengrijos vyriausybė pažymi, kad, pirma, visa žala asmeniui, kurią turėjo atlyginti MAV, jau buvo atlyginta ir, antra, ieškovai pagrindinėje byloje savo iniciatyva atlygino dalį dėl jų veiksmų nukentėjusiems asmenims padarytos žalos turtui.
(7)  –	Iš gausios teismo praktikos žr. 2009 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Yaesu Europe
(C-433/08, Rink. p. I-11487) 24 punktą ir nurodytą teismo praktiką.
(8)  –	Žr. Direktyvos 72/166 2 ir 3 konstatuojamąsias dalis.
(9)  –	Vengrijos vyriausybė pažymėjo, ir niekas jai neprieštaravo, jog dokumento redakcijoje vengrų kalba tiksliau nurodoma, kad kiekviena valstybė narė turi imtis visų būtinų priemonių, kad transporto priemonės turėtų civilinės atsakomybės draudimą.
(10)  –	Žr. Direktyvos 84/5 1 straipsnį.
(11)  –	Žr. Direktyvos 84/5 6 konstatuojamąją dalį.
(12)  –	Žr. Direktyvos 84/5 8 konstatuojamąją dalį.
(13)  –	Žr. Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies šeštą pastraipą.
(14)  –	Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa.
(15)  –	Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirmos pastraipos redakcijoje anglų kalba nurodoma: „vehicle for which the insurance obligation provided for in paragraph 1 has not been satisfied“, redakcijoje italų kalba – „un veicolo < ... > per il quale non vi é sato adempimento dell’obbligo di assicurazione conformemente al paragrafo 1“, redakcijoje ispanų kalba – „un vehículo < ... > por el cual no haya sido satisfecha la obligación de aseguramiento mencionada en el apratado 1“. Pastebimai skirtingoje redakcijoje vokiečių kalba nurodoma į neapdraustas transporto priemones („Jeder Mitgliedstaat schafft eine Stelle oder erkennt eine Stelle an, die für Sach- oder Personenschäden, welche durch ein nicht ermitteltes oder nicht im Sinne des Absatzes 1 versichertes Fahrzeug verursacht worden sind, zumindest in den Grenzen der Versicherungspflicht Ersatz zu leisten hat“).
(16)  –	Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa.
(17)  –	Žr. Antrosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo pasiūlymo (OL C 214, 1980, p. 10) 2 straipsnį.
(18)  –	Antrosios direktyvos pasiūlymo 1 straipsnio 3 dalyje, tapusioje Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalimi, vartota sąvoka.
(19)  –	Antrosios direktyvos pasiūlymo 2 straipsnyje vartota sąvoka, galiausiai neperkelta į galutinę Direktyvos 84/5 redakciją.
(20)  –	Kurioje nurodyta, kad „ neapdrausta
transporto priemone turtui padarytos žalos atveju, [valstybės narės] gali leisti nustatyti < ... > franšizę, už kurią atsakingas pats nukentėjusysis“ (išskirta mano).
(21)  –	Žinoma, išskyrus Direktyvos 72/166 4 straipsnyje numatytus ypatingus atvejus, kurie tiesiogiai nurodomi ir minėtos direktyvos 3 straipsnyje.
(22)  –	Šiuo klausimu Vengrijos vyriausybė ir Komisija nurodė 2010 m. liepos 12 d. Komisijos baltąją knygą dėl draudimo garantijų sistemų (KOM (2010) 370 galutinis). Joje draudimo garantijų sistemos apibrėžtos kaip suteikiančios „vartotojams apsaugą kraštutiniu atveju, kai draudimo įmonės nebegali vykdyti savo sutartinių įsipareigojimų“, ir apsaugančios „nuo rizikos, kad reikalavimai nebus patenkinti, jei jų draudimo įmonė taps nemoki“. Komisija pažymi, kad iš 30 Europos Sąjungos ir Europos ekonominės erdvės šalių tik dvylikai taikoma bendroji draudimo garantijų sistema ir 56 % visų ne gyvybės draudimo sutarčių yra neapsaugotos (žr. minėtos Baltosios knygos dėl draudimo garantijų sistemų 1 punktą). Todėl Komisija pasiūlė „ES lygiu nustatyti nuoseklią ir teisiškai privalomą [draudimo garantijų sistemos] apsaugos sistemą, taikomą visiems draudėjams ir naudos gavėjams, priimant direktyvą, kaip apibrėžta [SESV] 288 straipsnyje“. Be to, posėdyje Komisija patvirtino niekada nepradėjusi procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš valstybę narę, kai garantuojanti institucija neatlygino žalos su transporto priemonių eismu susijusios civilinės atsakomybės draudikui tapus nemokiam.
(23)  –	Tokiai išvadai neprieštarauja ir Direktyvos 90/232 2 straipsnio tekstas, pagal kurį „valstybės narės imasi visų priemonių, būtinų garantuoti, kad visos transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sutartys < ... > tos pačios vienkartinės įmokos pagrindu garantuoja kiekvienoje valstybėje narėje tokią draudiminę apsaugą, kurios reikalauja tos šalies įstatymai“, ir kuriame dar kartą nurodomos sąlygos, pagal kurias valstybės narės turėtų įtvirtinti privalomąjį draudimą, bet tiesiogiai nenumatoma, kad draudimo polisai turi būti užtikrinti garantija.
(24)  –	Žr. Direktyvos 90/232 4 konstatuojamąją dalį.
(25)  –	Žr. Direktyvos 90/232 1 straipsnį.
(26)  –	Direktyvos 90/232 3 straipsnis.
(27)  –	Žr. Direktyvos 2009/103 14 konstatuojamąją dalį.
(28)  –	Ten pat.
(29)  –	Draudimo įmonės mokumas taip pat buvo reikšmingas 1973 m. liepos 24 d. Pirmojoje Tarybos direktyvoje dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo (OL L 228, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 14), kuri pradėta taikyti transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo sektoriui vadovaujantis 1990 m. lapkričio 8 d. Direktyva 90/618/EEB (OL L 330, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 252). Kiti pavyzdžiai yra 1990 m. birželio 13 d. Tarybos direktyvos 90/314/EEB dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų (OL L 158, p. 59; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 10 t., p. 132) 7 straipsnis ir 1993 m. gegužės 10 d. Tarybos direktyvos 93/22/EEB dėl investicinių paslaugų vertybinių popierių srityje (OL L 141, p. 27; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 42) 10 straipsnis.
(30)  –	2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Churchill Insurance Company ir Evans
(C-442/10, Rink p. 12639, 27 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(31)  –	Ten pat, 28 punktas.
(32)  –	2003 m. gruodžio 4 d. sprendimas (C-63/01, Rink. p. I-14447).
(33)  –	Įdomu, kad šią sąvoką minėtame sprendime Teisingumo Teismas prilygino Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalyje vartojamai sąvokai „transporto priemonė, kurios atžvilgiu neįvykdyta šio straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti“ (žr. minėto Sprendimo Evans
20 punktą).
(34)  –	Minėto Sprendimo Evans
23 punktas.
(35)  –	Minėto Sprendimo Churchill Insurance Company ir Evans
40 punktas, išskirta mano. Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies trečios pastraipos tekstą žr. šios išvados 7 punkte.
(36)  –	Minėto Sprendimo Churchill Insurance Company ir Evans
41 punktas.
(37)  –	Ten pat, 42 punktas.
(38)  –	Rašytinėse ir posėdyje išdėstytose pastabose Vengrijos vyriausybė, be kita ko, nurodė, kad reikalavimai nemokiam draudikui galėtų būti iš dalies atlyginti jį likviduojant.
(39)  –	Sprendimas Nr. 83/2001 (XI.10).
(40)  –	2010 m. liepos 15 d. Sprendimo Pannon Gép Centrum
(C-368/09, Rink. p. I-7463, 28 ir 29 punktai bei juose nurodyta teismo praktika).
(41)  –	Jei prireiktų, taip pat galima pažymėti, kad tai, ar Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa gali būti pripažinta tiesioginio veikimo, nėra susiję su klausimu, ar ieškovai pagrindinėje byloje turi teisę ja remtis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
(42)  –	2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Farrell
(C-356/05, Rink. p. I-3067) 40 punktas ir nurodyta teismo praktika.
(43)  –	Ten pat, 37 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.
(44)  –	Sutampantį vertinimą žr. generalinės advokatės Ch. Stix-Hackl išvados, pateiktos byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Farrell, 64 punkte.
(45)  –	Tas pats taikytina valstybėms narėms paliktai galimybei nustatyti, kad institucijos išmokamas žalos atlyginimas būtų tik subsidiaraus pobūdžio, arba reguliuoti institucijos ir draudikų ginčų sprendimą: dėl šių dviejų valstybės diskrecijai paliktų klausimų neišnyksta aiškus įsipareigojimas sukurti instituciją, atsakingą už žalos atlyginimą Sąjungos teisės aktų leidėjo numatytais atvejais.
(46)  –	Minėto Sprendimo Evans 82 punktas ir nurodyta teismo praktika.
(47)  –	Žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą 3 puslapį.
(48)  –	1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame
(C-46/93 ir C-48/93, Rink. p. I-1029) 32 ir 35 punktas.
(49)  –	Minėto Sprendimo Evans 83 punktas ir nurodyta teismo praktika.
(50)  –	Ten pat, 87 punktas ir nurodyta teismo praktika.
(51)  –	Ten pat, 86 punktas ir nurodyta teismo praktika.
(52)  –	Minėto Sprendimo Brasserie du Pêcheur ir Factortame
82 ir 83 punktai.
(53)  –	Ten pat, 84 ir 85 punktai.