62009CC0388_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1971 m. birželio 14 d. Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims [pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims] ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje(2), 9 straipsnio 1 dalies, 15 straipsnio ir 28 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimu.
2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant J. F. da Silva Martins, Portugalijos piliečio, ir Bank Betriebskrankenkasse – Pflegekasse
(ligonių kasa – slaugos draudimo įstaiga, toliau – BBKK) ginčą dėl pastarosios atsisakymo leisti J. F. da Silva Martins išlaikyti Vokietijos slaugos draudimo sistemos draudimą draudžiantis neprivalomuoju nuolatiniu draudimu ir nuo tada, kai jis galutinai sugrįžo į Portugaliją, mokėti jam atitinkamą slaugos išmoką.
3. Minėtu prašymu Teismo prašoma nuspręsti dėl tokio draudimo išlaikymo tuo atveju, jei suinteresuotasis asmuo dabar yra apsidraudęs pagal Portugalijos privalomojo socialinio draudimo sistemą, tačiau pagal ją neturi teisės apsidrausti nuo slaugos rizikos Portugalijoje. Šiuo prašymu Teisingumo Teismo taip pat prašoma dar kartą nuspręsti dėl galimybės perkelti tokią slaugos išmoką į kitą valstybę narę nei draudimo valstybė.
4. Šioje išvadoje nurodysiu, kad atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 9 straipsnio 1 dalyje ir 15 straipsnio 1 dalyje nustatytus principus J. F. da Silva Martins, mano manymu, gali išlaikyti Vokietijos slaugos draudimo sistemos draudimą drausdamasis neprivalomuoju nuolatiniu draudimu, nors tuo pat metu yra apsidraudęs privalomuoju draudimu pagal Portugalijos socialinės apsaugos sistemą, kadangi pagal pastarąją sistemą nuo slaugos rizikos nedraudžiama. Be to, remdamasis 1998 m. kovo 5 d. Sprendimu Molenaar (3) ir Reglamento Nr. 1408/71 28 straipsnio 1 dalies b punktu, manau, kad J. F. da Silva Martins turi galėti, būdamas apsidraudęs neprivalomuoju nuolatiniu draudimu pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą, ir toliau gauti slaugos išmoką, su kuria susijusias įmokas jis reguliariai mokėjo nuo 1995 m. sausio 1 dienos.
I – Sąjungos teisinis pagrindas
A – Pagyvenusių žmonių slaugos išlaidų dengimas
5. Didėjant pažangai sveikatos apsaugos ir socialinėje srityse bei apskritai ilgėjant vidutinei gyvenimo trukmei vis daugiau pagyvenusių žmonių pamažu praranda savarankiškumą ir tampa priklausomi nuo kitų norėdami kasdien atlikti pačius būtiniausius veiksmus (atsikelti, paeiti, apsirengti, nusiprausti, pavalgyti ar gydytis). Iki šiol tokiais atvejais slaugos išlaidas paprastai neformaliai dengdavo jų šeimos nariai.
6. Reglamente Nr. 1408/71 nėra konkrečių slaugos rizikos draudimo išmokų derinimo taisyklių. Iš tikrųjų 1971 m. pagyvenusių žmonių slaugos išlaidų dengimas nebuvo svarstomas ir, mano žiniomis, nė vienos valstybės narės socialinės apsaugos sistema nebuvo užtikrinamas draudimas nuo šios rizikos. Šio reglamento pakeitimo iš dalies procedūra reikalauja Europos Sąjungos Tarybos vieningumo, bet ši institucija aiškiai neatsižvelgė į tai, kad kai kuriose valstybėse narėse buvo nustatytos šios naujos socialinių išmokų formos, neatitinkančios tradicinių socialinės apsaugos sričių, nurodytų minėtame reglamente. Atsižvelgdamas į šią spragą Europos Parlamentas baiminosi, kad šių išmokų praktiškai nebus galima perkelti į darbuotojo gyvenamosios vietos valstybę(4) . Savo 1997 m. kovo 12 d. komunikate „Modernizuoti ir gerinti socialinę apsaugą Europos Sąjungoje“(5) Komisija taip pat pažymėjo, kad Reglamente Nr. 1408/71 nustatyta derinimo sistema gali „greitai tapti pasenusi ir prarasti ryšį su tam tikrais pokyčiais“, nurodydama, jog naujoms išmokų rūšims, kaip antai skirtoms pagyvenusiems žmonėms, kuriems būtina slauga, negali būti lengvai taikomos teisinės sąvokos, vartojamos šiame reglamente, kuris pagrįstas tradicinėmis socialinės apsaugos sritimis(6) .
7. Gavęs kelis prejudicinius klausimus, susijusius su Vokietijos slaugos išmokos byloje Molenaar
ir Austrijos priežiūros išmokos byloje Jauch (7) perkėlimu, Teisingumo Teismas išplėtė materialinę Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, įtraukdamas į ją ir slaugos rizikos draudimo išmokas, laikydamas jas ligos išmokomis, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punktą. Teisingumo Teismas nurodė, kad šios rūšies išmokos „iš esmės yra skirtos papildyti išmokoms, mokamoms sveikatos draudimo [mokamoms pagal sveikatos draudimą], su kuriuo jos, be to, susijusios organizaciniu požiūriu, siekiant pagerinti slaugos reikalingų asmenų sveikatos būklę ir gyvenimo sąlygas“(8) .
8. Tik 2010 m. gegužės 1 d. įsigaliojus Reglamentui (EB) Nr. 883/2004(9) šiuo klausimu galiausiai nustatyta konkreti taisyklė, atspindinti ne tik Teisingumo Teismo praktiką, bet ir visą slaugos rizikos išlaidų dengimo ypatumą. Tačiau minėtas reglamentas šioje byloje netaikytinas, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tik į Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas.
B – Atitinkamos Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos
9. Reglamentas Nr. 1408/71 buvo priimtas taikant EB 42 straipsnį, pagal kurį Taryba „socialinės apsaugos srityje imasi priemonių, būtinų laisvam darbuotojų judėjimui užtikrinti; šiuo tikslu ji priima nuostatas, kaip migruojantiems darbuotojams < ... > užtikrinti socialinių išmokų mokėjimą asmenims, gyvenantiems valstybių narių teritorijose“.
10. Reglamento Nr. 1408/71 antroje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad juo siekiama užtikrinti pagal darbo sutartį dirbančių asmenų ir savarankiškai dirbančių asmenų laisvą judėjimą Europos Sąjungoje kartu atsižvelgiant į nacionalinių socialinės apsaugos teisės aktų ypatybes. Kaip matyti iš šio reglamento penktos, šeštos ir dešimtos konstatuojamųjų dalių, tuo tikslu jame įtvirtintas vienodo požiūrio į darbuotojus esant skirtingiems nacionalinės teisės aktams principas ir siekiama kuo geriau užtikrinti visiems vienoje valstybėje narėje dirbantiems darbuotojams vienodas sąlygas bei nesudaryti nepalankesnių sąlygų teise laisvai judėti besinaudojantiems darbuotojams. Minėto reglamento aštuntoje konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad vengiant kelių valstybių narių taikytinų nacionalinės teisės aktų sutapimo ir dėl to galimų sudėtingų situacijų pagal šio reglamento nuostatas suinteresuotiesiems asmenims iš esmės turėtų būti taikoma tik vienos valstybės narės socialinės apsaugos sistema.
11. Šio reglamento bendrosios nuostatos išdėstytos I antraštinės dalies 1–12 straipsniuose.
12. Remiantis minėto reglamento 2 straipsnio 1 dalimi jis taikomas „pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ar savarankiškai dirbantiems asmenims ar studentams, kuriems yra taikomi ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai“. Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad J. F. da Silva Martins patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo asmenims sritį, nes Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad sąvoka „dirbantis asmuo“ šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies prasme apima ir į pensiją išėjusius darbuotojus(10) .
13. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktą jis taikomas visiems socialinės apsaugos sričių teisės aktams, susijusiems su ligos ir motinystės išmokomis. Šiuo atveju neginčijama ir tai, kad pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą mokamos išmokos yra „ligos išmokos“, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, būtent sveikatos draudimo „išmokos pinigais“, be kita ko, minimos šio reglamento 28 straipsnio 1 dalies b punkte(11) .
14. Dėl savanoriškojo ar neprivalomojo nuolatinio draudimo pripažinimo šio reglamento 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Bet kurios valstybės narės teisės aktų nuostatos, pagal kurias savanoriškas [savanoriškasis] ar neprivalomas [neprivalomasis nuolatinis] draudimas pripažįstamas priklausomai nuo gyvenimo šios valstybės teritorijoje, netaikomos asmenims, gyvenantiems kitos valstybės narės teritorijoje, jeigu jie kažkuriuo metu gyveno dirbdami pagal darbo sutartį arba savarankiškai, dirbdami taikant pirmosios valstybės teisės aktus [jeigu jie anksčiau pagal darbo sutartį arba savarankiškai yra dirbę taikant pirmosios valstybės teisės aktus].“
15. Pagal minėto reglamento 12 straipsnį draudžiama suteikti ar išsaugoti teisę gauti kelias tos pačios rūšies išmokas už tą patį privalomojo draudimo laikotarpį su tam tikromis išimtimis, kurios nėra svarbios sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje.
16. Reglamento Nr. 1408/71 II antraštinės dalies nuostatose nurodyti teisės aktai, taikytini Bendrijoje judantiems darbuotojams. Šios taisyklės išdėstytos minėto reglamento 13–17 straipsniuose.
17. Pagal minėto reglamento 13 straipsnio 1 dalį asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Asmenims, kuriems nebetaikytini kokios nors valstybės narės teisės aktai, pagal minėto straipsnio 2 dalies f punktą taikomi valstybės narės, kurios teritorijoje jie gyvena, teisės aktai.
18. Reglamento Nr. 1408/71 15 straipsnis „Savanoriško [savanoriškojo] ar pasirinkto [neprivalomojo] nuolatinio draudimo taisyklės“ suformuluotas taip:
„1. 13–14d straipsniai netaikomi savanoriškam [savanoriškajam] draudimui ar pasirinktam [neprivalomajam] nuolatiniam draudimui, nebent vienos iš 4 straipsnyje nurodytų sričių atžvilgiu valstybėje narėje yra tik savanoriškojo draudimo sistema].
2. Jeigu taikant dviejų ar daugiau [ar kelių] valstybių narių teisės aktus draudimas sutampa:
– pagal privalomojo draudimo sistemą ir vieną ar daugiau [ar kelias] savanoriškojo ar pasirinkto [neprivalomojo] nuolatinio draudimo sistemas, atitinkamam asmeniui taikoma tik privalomojo draudimo sistema,
– pagal dvi ar daugiau [ar kelias] savanoriškojo ar pasirinkto [neprivalomojo] nuolatinio draudimo sistemas, atitinkamas asmuo gali pasirinkti savanoriško ar pasirinkto nuolatinio draudimo sistemas [atitinkamas asmuo gali būti priskirtas tik tai savanoriškojo ar neprivalomojo nuolatinio draudimo sistemai, kurią jis pasirinko].
< … > “
19. Konkrečios nuostatos dėl ligos išmokų, apimančių draudimo nuo slaugos rizikos išmokas, išdėstytos Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 18–36 straipsniuose.
20. Dėl pensininkų, turinčių teisę gauti pensijas pagal kelių valstybių narių teisės aktus, šio reglamento 27–28 straipsniuose nustatytos su ligos išmokomis susijusios derinimo taisyklės. Šiose nuostatose apibrėžta „kolizinė norma“, leidžianti nustatyti, pavyzdžiui, teisę į dvi senatvės pensijas turinčių asmenų atžvilgiu, instituciją, įpareigotą mokėti išmokas, ir taikytinus teisės aktus.
21. Minėto reglamento 27 straipsnyje numatytas atvejis, kai teisė į išmokas egzistuoja gyvenamosios vietos valstybėje narėje. Šis straipsnis suformuluotas taip:
„Pensininkas, turintis teisę gauti pensijas pagal dviejų ar kelių valstybių narių teisės aktus, iš kurių viena valstybė narė yra ta, kurios teritorijoje jis gyvena, ir turintis teisę į išmokas pagal pastarosios valstybės narės teisės aktus, kur reikia [prireikus] atsižvelgiant į 18 straipsnio ir VI priedo nuostatas, kartu su savo šeimos nariais [, kaip ir jo šeimos nariai,] šias išmokas gauna iš gyvenamosios vietos įstaigos ir tos įstaigos sąskaita, tartum atitinkamas asmuo būtų pensininkas, kuriam pensija mokama tiktai pagal pastarosios valstybės narės teisės aktus.“
22. Reglamento Nr. 14 08/71 28 straipsnio 1 dalies b punktas susijęs su atveju, kai teisė į išmokas pinigais gyvenamosios vietos valstybėje narėje neįgyta. Ši nuostata išdėstyta taip:
„Pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba turintis teisę gauti pensijas pagal dviejų ar kelių valstybių narių teisės aktus ir neturintis teisės gauti išmokas pagal valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktus, nepaisant to, turi teisę jis ir jo šeimos nariai [turi teisę, kaip ir jo šeimos nariai,] gauti tokias išmokas, atsižvelgiant į 18 straipsnio ir VI priedo nuostatas, tartum turėtų teisę jas gauti pagal valstybės narės arba bent jau vienos kompetentingos valstybės narės teisės aktus pensijų atžvilgiu, jeigu jis gyventų tos valstybės teritorijoje. Išmokos mokamos tokiomis sąlygomis:
< … >
b) kur reikia, laikydamasi 2 dalies nurodytų taisyklių, išmokas pinigais moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamus teisės aktus [išmokas pinigais prireikus moka pagal 2 dalį nustatyta kompetentinga įstaiga remdamasi teisės aktų, kuriuos ji taiko, nuostatomis]. Tačiau kompetentingos įstaigos ir gyvenamosios vietos įstaigos susitarimu tokias išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktus gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios įstaigos sąskaita.“
II – Vokietijos teisės aktai
A – Slaugos išmoka
23. Vokietijoje slaugos draudimas nustatytas 1995 m. sausio 1 d. Socialinio slaugos draudimo įstatymu ( Pflegeversicherungsgesetz ), kuris įtrauktas į Socialinės apsaugos kodekso XI knygą ( Sozialgesetzbuch, toliau – SGB XI).
24. Šis draudimas skirtas padengti išlaidoms, patirtoms dėl apdraustųjų asmenų slaugos poreikių, t. y. dėl šių asmenų nuolatinio poreikio atliekant kasdienius veiksmus, susijusius su kūno higiena, maitinimusi, judėjimu, namų ruoša ir t. t., dažnai naudotis kitų asmenų pagalba. Pagal šią sistemą numatytos įvairios pagalbos asmenims, kuriems būtina slauga, formos, pirmiausia slaugos išmokos natūra („Pflegesachleistung“), kurios reglamentuojamos SGB XI 36 straipsnyje ir kurias ieškovas galėjo gauti prieš sugrįždamas į Portugaliją, bei slaugos išmoka, skirta asmeniškai užsitikrinamai slaugai („Pflegegeld“, toliau – slaugos išmoka), kuri reglamentuojama SGB XI 37 straipsnyje(12) ir kuri buvo mokama J. F. da Silva Martins nuo 2002 m. sausio 1 dienos.
25. Asmenys, kuriems būtina slauga ir kurie patys, savarankiškai, užsitikrina būtiną slaugą ir pagalbą, turi galimybę gauti mėnesinę slaugos išmoką. Šią išmoką jos gavėjas gali naudoti laisvai, taigi ir apmokėti už paslaugas, už kurias patirtos išlaidos nedengiamos pagal slaugos draudimą arba kurias siūlo sutartį sudariusioms slaugos tarnyboms nepriklausantys paslaugų teikėjai.
26. Slaugos poreikį vertinanti sveikatos draudimo medicinos tarnyba, remdamasi keturiais kriterijais (kūno higiena, maitinimasis, judėjimas ir namų ruoša), nustatė tris slaugos poreikio kategorijas. Išmokos dydis skiriasi atsižvelgiant į slaugos poreikį. Klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms ši I kategorijai, t. y. asmenims, kuriems bent kartą per dieną reikalinga pagalba, susijusi su kūno higiena, maitinimusi ir judėjimu, skiriama išmoka buvo 205 EUR per mėnesį.
27. Visi savanoriškuoju ar privalomuoju sveikatos draudimu apsidraudę asmenys turi mokėti įmokas į slaugos draudimo fondą(13) . Kaip teismo posėdyje nurodė Vokietijos vyriausybė, teisės į slaugos išmoką įgijimas priklauso nuo trumpiausio draudimo laikotarpio, kuris anksčiau buvo penkeri, o dabar – dveji metai, įgijimo. Jei ši sąlyga įvykdyta, išmokos dydis nesikeičia, kad ir kokia būtų įmokų mokėjimo trukmė.
B – Neprivalomojo nuolatinio draudimo išlaikymo sąlygos
28. SGB XI 26 straipsnyje, kurio tekstas pateiktas Vokietijos vyriausybės pastabose, nustatyta:
„1. Asmenys, kurie nebepriskiriami privalomojo draudimo sistemai pagal 20 arba 21 straipsnį ir kurie buvo draudžiami bent 24 mėnesius per penkerius metus arba 12 mėnesių prieš pasibaigiant šiam draudimui, gali išlaikyti savo slaugos draudimo sistemos draudimą pagal nuolatinį draudimą tik tuo atveju, jeigu yra apsidraudę privalomuoju draudimu pagal 23 straipsnio 1 dalį < ... > . Prašymas pateikiamas kompetentingam slaugos draudimo fondui per tris mėnesius nuo priskyrimo draudimo sistemai pabaigos < ... > .
2. Asmenys, kurie nebepriskiriami privalomojo draudimo sistemai, nes persikelia gyventi į užsienį arba paprastai gyvena užsienyje, gali pateikti prašymą apdrausti nuolatinio draudimo sistemos draudimu.“
C – Teisės gauti išmoką išlaikymo sąlygos
29. SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punkte(14) nustatyta, kad teisė į išmokas sustabdoma:
– tol, kol apdraustasis asmuo būna užsienyje. Jei užsienyje laikinai gyvenama iki šešių savaičių per kalendorinius metus, slaugos išmoka turi būti išlaikoma SGB XI 37 straipsnyje nustatytomis sąlygomis arba pagal SGB XI 38 straipsnį taikant pro rata
principą,
– kai apdraustasis asmuo tiesiogiai pagal Federalinio draudimo įstatymo ( Bundesversorgungsgesetz ) 35 straipsnį arba įstatymus, kuriuose numatytas taikymas pagal analogiją su šiuo federaliniu įstatymu, gauna su slauga susijusias kompensacijas, mokamas pagal įstatymu nustatytą draudimo nuo nelaimingų atsitikimų sistemą arba iš valstybinio draudimo fondų, atsižvelgiant į privalomąjį draudimą nuo nelaimingų atsitikimų ar privalomąją pagalbą nelaimingo atsitikimo atveju, taip pat kai panašios išmokos mokamos iš užsienio arba jas moka tarpvyriausybinė arba viršvalstybinė institucija.
III – Faktinės aplinkybės
30. J. F. da Silva Martins, kuriam dabar 75 metai, iš pradžių profesinę veiklą vykdė Portugalijoje, o vėliau apsigyveno ir dirbo Vokietijoje. Šiuo pagrindu jis mokėjo įmokas pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą nuo jos įsteigimo dienos – 1995 m. sausio 1 d.
31. Nuo 1996 m. rugsėjo mėn. J. F. da Silva Martins gaudavo apie 700 EUR dydžio senatvės pensiją. Kaip šios pensijos gavėjas jis buvo apdraustas privalomuoju draudimu pagal Krankenversicherung der Rentner
(Pensininkų sveikatos draudimo fondas) slaugos draudimo sistemą(15) . Nuo 2000 m. gegužės mėn. J. F. da Silva Martins taip pat gaudavo apie 150 EUR dydžio Portugalijos valdžios institucijų mokamą senatvės pensiją.
32. Nuo 2001 m. rugpjūčio mėn. BBKK teikė J. F. da Silva Martins I kategorijos slaugos išmokas natūra. Vėliau, kadangi J. F. da Silva Martins nuo 2001 m. gruodžio mėn. išvyko į Portugaliją (kaip iš pradžių teigta – laikinai), BBKK skyrė jam 205 EUR slaugos išmoką, kurią mokėjo nuo 2002 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 dienos.
33. Sužinojusi, kad J. F. da Silva Martins yra pranešęs, jog nuo 2002 m. liepos 31 d. galutinai išvyksta iš Vokietijos, BBKK 2003 m. vasario 5 d. sprendimu nutraukė jo slaugos draudimą, o 2003 m. vasario 12 d. sprendimu pareikalavo grąžinti nuo 2002 m. rugpjūčio iki gruodžio mėn. sumokėtas slaugos išmokas – iš viso 1025 EUR sumą. 2004 m. vasario 4 d. sprendimu BBKK atmetė J. F. da Silva Martins pateiktą prieštaravimą kaip nepagrįstą.
34. Sozialgericht Frankfurt am Main
(Frankfurto prie Maino socialinių bylų teismas) patenkino dėl šio sprendimo pareikštą ieškinį. Panaikindamas ginčijamus sprendimus šis teismas nustatė, kad J. F. da Silva Martins, būdamas apdraustas neprivalomuoju nuolatiniu draudimu, tebėra priskirtas BBKK draudimo sistemai, todėl BBKK turi ir toliau – ir po 2003 m. sausio 1 d. – mokėti jam slaugos išmoką. 2007 m. rugsėjo 13 d. sprendimu Hessisches Landessozialgericht
(Heseno federalinės žemės socialinių bylų teismas) atmetė BBKK pateiktą apeliacinį skundą tiek, kiek jis buvo susijęs reikalavimu grąžinti slaugos išmokas. Tačiau šis teismas pakeitė Sozialgericht Frankfurt am Main
sprendimą ir atmetė J. F. da Silva Martins skundą, remdamasis tuo, kad draustis neprivalomuoju nuolatiniu draudimu pagal SGB XI 26 straipsnio 1 dalį nebegalima, nes per nustatytą terminą nebuvo pateiktas tam būtinas prašymas.
35. Tada J. F. da Silva Martins pateikė kasacinį skundą Bundessozialgericht (Federalinis socialinių bylų teismas) teigdamas, kad buvo pažeisti EB 18, 39 bei 42 straipsniai ir Reglamento Nr. 1408/71 19, 27 ir 28 straipsniai. J. F. da Silva Martins tvirtina, kad slaugos draudimo išmokas turi būti galima perkelti į kitą valstybę narę, ypač jei draudimas buvo finansuojamas paties išmokų gavėjo įmokomis, o jo kilmės valstybėje, t. y. Portugalijos Respublikoje, panašios išmokos neskiriamos.
IV – Prejudicinis klausimas
36. Kasacinis skundas susijęs su J. F. da Silva Martins Vokietijos slaugos draudimo sistemos draudimo draudžiantis neprivalomuoju nuolatiniu draudimu išlaikymu po 2002 m. rugpjūčio 1 d. ir su slaugos išmokos mokėjimu po 2003 m. sausio 1 dienos(16) .
37. Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad pagal SGB XI 26 straipsnį J. F. da Silva Martins turėtų turėti teisę išlaikyti Vokietijos slaugos draudimo sistemos draudimą pagal neprivalomąjį nuolatinį draudimą po 2002 m. liepos 31 d., nors negali būti draudžiamas privalomuoju draudimu pagal Vokietijos sveikatos draudimo sistemą, nes galutinai išvyko iš Vokietijos. Tačiau minėtas teismas pažymi, kad, atrodo, Reglamente Nr. 1408/71 nustatytos kolizinės normos, būtent jo 15 straipsnio 2 dalis, draudžia išlaikyti tokį draudimą. Be to, šis teismas nurodo, kad pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punktą teisė į slaugos išmoką sustabdoma tol, kol apdraustasis asmuo nuolat būna užsienyje.
38. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sprendimas šioje byloje priklauso nuo EB 39 bei 42 straipsnių ir Reglamento Nr. 1408/71 27 ir (arba) 28 straipsnių išaiškinimo.
39. Jei ši byla turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į minėto reglamento 28 straipsnį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar ši nuostata neturi būti aiškinama kaip leidžianti ieškovui Portugalijoje gauti Vokietijos slaugos išmoką. Iš tikrųjų šis teismas pažymi, kad Portugalijos socialinės apsaugos sistemoje slaugos išmokos nenumatytos. Be to, jis mano, kad J. F. da Silva Martins įgijo teisę į Vokietijos slaugos išmoką, nes nuo 1995 m. mokėjo atitinkamas įmokas. Galiausiai šis teismas pabrėžia, jog Teisingumo Teismo sprendimai, priimti minėtose bylose Molenaar
ir Jauch,
prieštarauja, kad teisei į šią išmoką pagal valstybės narės teisę būtų taikoma sąlyga, kad asmuo, kuriam būtina slauga, gyventų šios valstybės teritorijoje.
40. Tačiau jei ši byla turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnį, tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, reiškia, jog pakanka, kad ieškovas bendrąja tvarka gautų sveikatos draudimo išmokas Portugalijoje. Tokiu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar, kaip teigia BBKK, ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad J. F. da Silva Martins negali gauti Vokietijos slaugos išmokos ir turi teisę tik į Portugalijos teisės aktuose nustatytas išmokas. Minėto teismo teigimu, toks požiūris būtų per griežtas, nes pagal jį darbuotojas migrantas prarastų teises, už kurių įgijimą pats mokėjo įmokas, o tai prieštarautų EB 42 straipsniu siekiamam tikslui. Be to, laikantis tokio požiūrio būtų skirtingai vertinami vieną senatvės pensiją gaunantis asmuo, kuris galėtų perkelti Vokietijos slaugos išmoką, ir dviejų senatvės pensijų gavėjas, kaip antai J. F. da Silva Martins.
41. Todėl Bundessozialgericht
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Europos bendrijos pirminės ir (arba) antrinės teisės darbuotojų migrantų judėjimo laisvės ir socialinės apsaugos srities nuostatoms (pirmiausia [EB] 39 bei 42 straipsniams ir Reglamento Nr. 1408/71 27 bei 28 straipsniams) neprieštarauja tai, kad buvęs darbuotojas, gaunantis ir savo kilmės valstybės, ir buvusios darbo vietos valstybės skirtą senatvės pensiją ir, atsižvelgiant į jo slaugos poreikį, įgijęs teisę į slaugos išmoką buvusios darbo vietos valstybėje, sugrįžęs į savo kilmės valstybę praranda šią teisę?“
42. Rašytines ir žodines pastabas pateikė pagrindinės bylos šalys, taip pat Čekijos, Vokietijos, Portugalijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Europos Komisija.
V – Vertinimas
43. Pagrindinė byla susijusi su buvusio darbuotojo migranto teisės į slaugos išmoką, įgytos draudžiantis privalomuoju draudimu pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą, išlaikymu.
44. Iš esmės klausiama, ar EB 39 bei 42 straipsniai, susiję su laisvu darbuotojų judėjimu, ir Reglamento Nr. 1408/71 27 bei 28 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad draudžiama išlaikyti šią teisę draudžiantis papildomuoju nuolatiniu draudimu pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą, jei suinteresuotasis asmuo, persikėlęs gyventi į Portugaliją ir gaunantis šios valstybės narės mokamą senatvės pensiją, dabar yra apdraustas privalomuoju draudimu pagal Portugalijos socialinės apsaugos sistemą.
45. Atsakymas į šį klausimą pirmiausia priklauso nuo to, ar pagal Portugalijos socialinės apsaugos sistemą iš tikrųjų numatyta dengti tokios slaugos, kokia būtina J. F. da Silva Martins, išlaidas.
46. Iš Teisingumo Teismui pateiktos tam tikros informacijos aišku, kad Portugalijoje pensininkai, neįgalieji asmenys ar našliai ir našlaičiai, kuriems būtina slauga, atsižvelgiant į slaugos poreikio dydį gali gauti papildomą išmoką prie pensijos. Iš tikrųjų išnagrinėjus Portugalijos teisės aktus matyti, kad Dekretu įstatymu Nr. 265/99(17) nuo 1999 m. rugpjūčio 1 d. nustatoma slaugos pašalpa („complemento por dependência“). Pagal Dekreto įstatymo Nr. 265/99 1 straipsnio 2 dalį ir 2 straipsnį ši pašalpa – tai išmoka pinigais, kuri gali būti skirta senatvės, invalidumo ir našlio ar našlaičio pensijos gavėjams, kuriems būtina slauga.
47. Šį slaugos poreikį įvertina medicininė komisija, sudaryta pagal socialinės apsaugos nedarbingumo tikrinimo sistemą. Pagal minėto dekreto įstatymo 7 straipsnio 1 dalies a punktą slaugos pašalpos dydis nustatomas atsižvelgiant į vieną iš dviejų slaugos poreikio lygių, kuriems priskiriami suinteresuotieji asmenys, ir sudaro procentinę socialinės pensijos, skiriamos pagal neįmokinę sistemą, dalį, kurios vertė nustatyta įstatyme. Pirmasis lygis susijęs su asmenimis, kurie patys negali savarankiškai atlikti esminių kasdienio gyvenimo veiksmų. Šiuo atveju slaugos pašalpos dydis yra 50 proc. socialinės pensijos dydžio. Antrasis lygis susijęs su asmenimis, kurie ne tik turi būti taip pat slaugomi kaip pirmajam lygiui priskirtini asmenys, bet ir nesikelia iš lovos ar serga sunkia demencijos forma. Šiuo atveju slaugos pašalpa sudaro 90 proc. socialinės pensijos dydžio. Ši pašalpa mokama kas mėnesį, o liepos ir gruodžio mėn. pagal minėto dekreto įstatymo 8 straipsnį kompetentingos institucijos išmoka papildomą išmoką. Panašu, kad šiai pašalpai gauti nenustatyta nei trumpiausio draudimo laikotarpio, nei amžiaus sąlyga(18) .
48. Tačiau savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas nurodo, kad J. F. da Silva Martins Portugalijoje negauna jokios slaugos išmokos. Šis teismas pažymi, kad Portugalijos socialinės apsaugos sistemoje tokia išmoka nenumatyta, o pagalba asmenims, kuriems būtina slauga, teikiama nebent išmokų natūra forma įgyvendinant socialines priemones arba pagal sveikatos draudimo siste mą (apgyvendinimas stacionare). Savo rašytinėse pastabose Portugalijos vyriausybė tokių nuostatų nepaminėjo. Ji nurodė, kad Portugalijoje nėra konkrečių išmokų – nei natūra, nei pinigais, – skirtų slaugos rizikos išlaidoms padengti, ir tai patvirtino atsakydama į posėdyje Teisingumo Teismo pateiktą klausimą.
49. Todėl nežinau, koks yra pagalbos asmenims, kuriems būtina slauga, pobūdis ir apimtis Portugalijoje. Taip pat nežinau, ar J. F. da Silva Martins pagal Portugalijos teisės aktus gali gauti tokias išmokas. Galiausiai bylos medžiagoje nėra jokių duomenų, patvirtinančių, kad suinteresuotasis asmuo pateikė prašymą skirti slaugos pašalpą pagal Portugalijos socialinės apsaugos sistemą arba gauna tokias išmokas natūra, kurias glaustai aprašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
50. Šiomis aplinkybėmis, taip pat atsižvelgdamas į tai, kad tik nacionalinis teismas kompetentingas vertinti faktines pagrindinės bylos aplinkybes, prejudicinį klausimą nagrinėsiu remdamasis prielaida, kurią daro Bundessozialgericht
ir Portugalijos vyriausybė, kad J. F. da Silva Martins šiuo metu nesinaudoja draudimu nuo slaugos rizikos pagal Portugalijos socialinės apsaugos sistemą(19) .
51. Ši prielaida pirmiausia leidžia nustatyti, kuri iš dviejų valstybių narių – Vokietijos Federacinė Respublika ar Portugalijos Respublika – iš esmės yra kompetentinga prisiimti atsakomybę už J. F. da Silva Martins slaugos riziką.
52. Šiuo tikslu, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reikia remtis Reglamento Nr. 1408/71 27 ir 28 straipsniuose nustatytomis derinimo taisyklėmis. Šios nuostatos susijusios būtent su atveju, kai asmenys gauna senatvės pensijas pagal kelių valstybių narių teisės aktus. Jos leidžia nustatyti, kuri iš minėtų dviejų valstybių narių yra kompetentinga mokėti ligos išmokas.
53. Manau, kad, kitaip, nei teigia BBKK bei Čekijos ir Vokietijos vyriausybės, nagrinėjamu atveju tai reikia nustatyti remiantis Reglamento Nr. 1408/71 28 straipsnio 1 dalies b punkte išdėstytomis taisyklėmis.
54. Iš tikrųjų atsižvelgiant į turimą informaciją Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnis, mano manymu, šioje byloje netaikytinas. Ši nuostata aiškiai susijusi su atveju, kai asmuo, gaunantis pensiją pagal dviejų valstybių narių teisės aktus, iš kurių viena yra valstybė narė, kurioje jis gyvena, turi teisę į ligos išmokas pagal pastarosios valstybės narės teisės aktus. Tačiau nors J. F. da Silva Martins iš tikrųjų turi „teisę į ligos išmokas“ Portugalijoje, nes yra apdraustas nuo įprastos rizikos pagal sveikatos draudimą, vis dėlto, atsižvelgiant į turimą informaciją, konkrečiai nuo slaugos rizikos jis neapdraustas, nes atrodo, kad pagal minėtą sistemą draudimas nuo tokios rizikos nenumatytas. Todėl, mano manymu, sunku tvirtinti, kad suinteresuotasis asmuo turi teisę, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnį, į aptariamą išmoką gyvenamosios vietos valstybėje narėje.
55. Šio reglamento 28 straipsnio 1 dalies b punktas, priešingai, susijęs su atveju, kai teisė į išmokas gyvenamosios vietos valstybėje narėje neįgyta. Pagal šią nuostatą asmuo, gaunantis pensiją pagal dviejų ar kelių valstybių narių teisės aktus ir gyvenantis valstybėje narėje, pagal kurios teisės aktus jis neturi teisės į išmokas, vis dėlto turi teisę į išmokas pinigais, mokamas vienos iš pensiją jam skyrusių valstybių narių, jeigu jis turi teisę gauti šias išmokas pagal vienos iš šių valstybių teisės aktus. Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad J. F. da Silva Martins atitinka Vokietijos teisės aktuose nustatytus reikalavimus, kad gautų slaugos išmoką, nes BBKK nuo 2001 m. gruodžio mėn. moka jam šią išmoką. Atsižvelgdamas į tai ir remdamasis minėto reglamento 28 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytomis derinimo taisyklėmis manau, kad J. F. da Silva Martins iš esmės turi teisę gauti šią išmoką Portugalijoje, nes teisės į tokią išmoką šioje valstybėje jis nėra įgijęs.
56. Laikantis tokios pozicijos reikia nustatyti, ar, kaip teigia nacionalinis teismas, kolizinės normos, nustatytos Reglamento Nr. 1408/71 15 straipsnio 2 dalyje, vis dėlto draudžia J. F. da Silva Martins išlaikyti Vokietijos slaugos draudimo sistemos draudimą pagal neprivalomąjį nuolatinį draudimą, jeigu jis apdraustas privalomuoju draudimu pagal Portugalijos socialinės apsaugos sistemą(20) .
57. Atsižvelgdamas į minėto reglamento 9 straipsnio 1 dalyje ir 15 straipsnio 1 dalyje nustatytus principus taip nemanau.
58. Iš tikrųjų pagal šio reglamento aštuntą konstatuojamąją dalį juo siekiama, kad vengiant kelių valstybių narių taikytinų nacionalinės teisės aktų sutapimo ir dėl to galimų sudėtingų situacijų suinteresuotiesiems asmenims iš esmės būtų taikoma tik vienos valstybės narės socialinės apsaugos sistema. Šis principas nustatytas Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalyje, kurioje nurodyta, kad asmeniui, kuriam taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai(21) .
59. Tačiau minėto reglamento 9 straipsnio 1 dalyje ir 15 straipsnio 1 dalyje nustatyta išimtis, susijusi su priskyrimu savanoriškojo ar neprivalomojo nuolatinio draudimo sistemai.
60. Reglamento Nr. 1408/71 I dalies „Bendrosios nuostatos“ 9 straipsnis „Savanoriško [savanoriškojo] ar neprivalomo [neprivalomojo] nuolatinio draudimo pripažinimas“ taikytinas šioje byloje, nes jis susijęs su visomis savanoriškojo draudimo rūšimis(22), kaip antai neprivalomasis nuolatinis draudimas, numatytas SGB XI 26 straipsnio 2 dalyje.
61. Reglamento Nr. 1408/71 9 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad valstybės narės nuostatos, pagal kurias apdraudžiant savanoriškuoju ar neprivalomuoju nuolatiniu draudimu taikoma gyvenimo šios valstybės narės teritorijoje sąlyga, netaikomos asmenims, gyvenantiems kitoje valstybėje narėje, kurie anksčiau pagal darbo sutartį arba savarankiškai yra dirbę taikant pirmosios valstybės teisės aktus. Taigi skaitant šią nuostatą aišku, kad darbuotojas, kaip antai J. F. da Silva Martins, kuriam vykdant profesinę veiklą buvo taikomi valstybės narės teisės aktai, gali pateikti prašymą apdrausti šios valstybės neprivalomojo nuolatinio draudimo sistemos draudimu, nors šiuo metu jam taikomi kitos valstybės narės teisės aktai.
62. Šį principą, mano manymu, patvirtina ir Reglamento Nr. 1408/71 15 straipsnio 1 dalies nuostatos. Šis straipsnis yra II dalyje „Taikytinų teisės aktų nustatymas“. Jo pavadinimas – „Savanoriško [Savanoriškojo] ar pasirinkto [neprivalomojo] nuolatinio draudimo taisyklės“.
63. Pagal minėtą nuostatą „13 [straipsnis], [kuriame nustatytas principas, kad darbuotojui taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai, netaikomas] savanoriškam [savanoriškajam] ar pasirinktam [neprivalomajam] nuolatiniam draudimui“, išskyrus išimtį, kuri, mano manymu, neturi reikšmės sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje. Skaitant Reglamento Nr. 1408/71 15 straipsnio 1 dalį aišku, kad darbuotojui, kuriam privalomai taikomi jo darbo vietos ar gyvenamosios vietos valstybės socialinės apsaugos srities teisės aktai, gali būti taikomi ir kitos valstybės narės teisės aktai, kiek tai susiję su jo savanoriškuoju ar neprivalomuoju draudimu.
64. Iš tikrųjų sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas remiasi šio reglamento 15 straipsnio 2 dalimi. Primenu, jog šioje nuostatoje numatyta, kad jei taikant dviejų valstybių narių teisės aktus draudimas sutampa pagal privalomojo draudimo sistemą ir savanoriškojo ar neprivalomojo nuolatinio draudimo sistemą, atitinkamam asmeniui turi būti taikoma tik privalomojo draudimo sistema. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, minėta nuostata gali drausti išlaikyti suinteresuotojo asmens Vokietijos slaugos draudimo sistemos neprivalomąjį draudimą.
65. Nepritariu šiam susirūpinimui, nes, mano manymu, Reglamento Nr. 1408/71 15 straipsnio 2 dalis šioje byloje netaikytina. Iš tikrųjų manau, kad šia nuostata, skaitoma atsižvelgiant į šio reglamento aštuntą konstatuojamąją dalį ir 12 straipsnį, siekiama išvengti to, kad asmuo turėtų du kartus mokėti su ta pačia rizika susijusias įmokas pagal dvi skirtingas socialinės apsaugos sistemas – privalomąją ir neprivalomąją, taip galėdamas du kartus įgyti teisę į tokios pat rūšies išmokas. Tačiau nagrinėjamu atveju paaiškėjus, kad J. F. da Silva Martins, būdamas apsidraudęs pagal Portugalijos privalomojo draudimo sistemą, iš tikrųjų nėra apdraustas nuo slaugos rizikos, pavojus susidurti su tokiais sunkumais nekyla. Neprivalomai drausdamasis pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą jis tik gauna papildomą naudą, susijusią su rizika, nuo kurios nėra tuo pat metu apdraustas Portugalijoje.
66. Todėl manau, kad atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 9 straipsnio 1 dalyje ir 15 straipsnio 1 dalyje nustatytus principus J. F. da Silva Martins tokiomis aplinkybėmis, kaip susiklosčiusios pagrindinėje byloje, gali išlaikyti Vokietijos slaugos draudimo sistemos neprivalomąjį draudimą, nors tuo pat metu yra apsidraudęs ir privalomuoju draudimu pagal Portugalijos socialinės apsaugos sistemą.
67. Taigi pagal šį draudimą, su kuriuo susijusi mažiausia įmoka 2010 m. buvo 16,61 EUR(23), suinteresuotajam asmeniui turėtų būti mokama slaugos išmoka. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl galimybės perkelti tokią išmoką į Portugaliją, nes pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punktą šios išmokos mokėjimas sustabdomas tol, kol apdraustasis asmuo būna užsienyje.
68. Iš tikrųjų Vokietijos vyriausybė teigia, kad nors J. F. da Silva Martins formaliai atitinka reikalavimus, kad būtų draudžiamas neprivalomuoju draudimu pagal SGB XI 26 straipsnio 2 dalį, jis negali gauti šios išmokos Portugalijoje. Šia nuostata tik sudaroma galimybė išlaikyti socialinės apsaugos sistemos draudimą, leidžiant užsienyje laikinai gyvenantiems asmenims atitikti reikalavimą, susijusį su draudimo trukme, nurodyta SGB XI 33 straipsnio 2 dalyje. Be to, atsakydama į posėdyje Teisingumo Teismo pateiktą klausimą Vokietijos vyriausybė nurodė, kad SGB XI 26 straipsnio 2 dalies taikymą riboja teritorialumo principas, taigi Vokietijos Federacinė Respublika yra vienintelė valstybė, kurioje gali būti gaunamos tokios išmokos. Todėl Vokietijos vyriausybė rėmėsi SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punktu, kuriame aiškiai nustatyta, kad teisė į išmokas sustabdoma tol, kol apdraustasis asmuo būna užsienyje.
69. Tačiau ši nuostata turi būti skaitoma atsižvelgiant į minėtą Sprendimą Molenaar
ir jį priimant Teisingumo Teismo pateiktą Reglamento Nr. 1408/71 28 straipsnio 1 dalies b punkto aiškinimą(24) .
70. Byla, kurioje priimtas šis sprendimas, susijusi sutuoktiniais Molenaar, kurie pagal darbo sutartį dirbo Vokietijoje, o gyveno Prancūzijoje. Jie abu buvo apsidraudę savanoriškuoju draudimu pagal Vokietijos sveikatos draudimo sistemą ir, kaip ir J. F. da Silva Martins, nuo 1995 m. sausio 1 d. buvo priskirti Vokietijos slaugos draudimo sistemai. Tačiau kompetentingas socialinio draudimo fondas šiems sutuoktiniams pranešė, kad pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punktą jie neturi teisės į slaugos draudimo išmokas, nes gyvena Prancūzijoje.
71. Teisingumo Teismas savo sprendime nurodė, kad nuostata, draudžianti mokėti slaugos draudimo išmokas pinigais valstybėje narėje, kurioje gyvena darbuotojas migrantas, pensijų gavėjų, kuriems taikomi kitos valstybės narės nei ta, kurioje jie gyvena, teisės aktai, atžvilgiu pažeidžia Reglamento Nr. 1408/71 28 straipsnio 1 dalies b punktą.
72. Kaip minėta, šioje nuostatoje numatyta, kad asmuo, gaunantis senatvės pensijas pagal dviejų ar kelių valstybių narių teisės aktus ir atitinkantis reikalavimus, nustatytus vienos iš šių valstybių teisės aktuose, teisei į išmokas pinigais įgyti, turi teisę gauti tokias išmokas valstybėje narėje, kurioje gyvena, net jei šioje valstybėje tokios išmokos nenustatytos. Tokiu atveju išmokas pinigais moka kompetentingos valstybės įstaiga šios valstybės teisės aktuose nustatytomis sąlygomis. Šias išmokas gali mokėti ir gyvenamosios vietos įstaiga kompetentingos valstybės sąskaita ir pagal šios valstybės teisės aktus.
73. Kaip matyti iš minėto Sprendimo Molenaar, Vokietijos slaugos išmokos mokėjimas negali būti siejamas su apdraustojo asmens gyvenimo draudimo valstybės teritorijoje sąlyga. Šią išmoką turi būti galima perkelti į jos gavėjo gyvenamosios vietos valstybę narę. Kadangi J. F. da Silva Martins nuo 2002 m. sausio 1 d. gauna SGB XI 37 straipsnyje numatytą slaugos išmoką, niekas nekliudo tam, kad jis ir toliau gautų šią išmoką galutinai sugrįžęs gyventi į Portugaliją. Šiuo atžvilgiu neatrodo, kad dėl tokio perkėlimo kiltų konkrečių praktinių sunkumų, nes Vokietijos valdžios institucijos sutiko mokėti tokią išmoką ieškovui laikinai gyvenant Portugalijoje nuo 2002 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 dienos.
74. Atsižvelgdamas į visa tai manau, kad J. F. da Silva Martins gali išlaikyti Vokietijos slaugos draudimo sistemos neprivalomąjį draudimą remiantis Reglamento Nr. 1408/71 9 straipsnio 1 dalimi bei 15 straipsnio 1 dalimi ir gauti slaugos išmoką pagal minėtą draudimo sistemą remiantis šio reglamento 28 straipsnio 1 dalies b punktu.
75. Mano manymu, tokia išvada darytina atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktų leidėjo šioje srityje siekiamus tikslus.
76. Primenu, kad Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į EB 39 ir 42 straipsniais siekiamus tikslus. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką darbuotojai migrantai, naudodamiesi savo teise laisvai judėti, neturi atsidurti nepalankesnėje padėtyje, palyginti su asmenimis, kurie visą savo veiklą vykdo vienoje valstybėje narėje(25) . Taigi Reglamentu Nr. 1408/71 siekiama nesudaryti nepalankesnių sąlygų tiems asmenims, kurie išplečia savo veiklą už vienos valstybės narės teritorijos, ir užtikrinti įgytų ar įgyjamų teisių bei įgytos ar įgyjamos naudos išlaikymą. Teisingumo Teismo manymu, naudojimasis teise laisvai judėti neturi tiesiog lemti to, kad būtų mokamos socialinės įmokos, kurios gali būti prarastos(26) . Vadinasi, darbuotojai migrantai neturi nei gauti mažesnių socialinės apsaugos išmokų, palyginti su tomis, kurios jiems užtikrinamos pagal valstybės narės teisės aktus, nei prarasti teisės į šias išmokas, ypač jeigu jos gaunamos už šių darbuotojų mokėtas įmokas(27) .
77. Dėl pagyvenusių žmonių, kuriems būtina slauga, manau, kad šių tikslų siekti ypač svarbu. Iš tikrųjų, kaip nustatyta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 25 straipsnyje, pagyvenę žmonės turi teisę gyventi oriai ir nepriklausomai. Šio nepriklausomumo pripažinimas pagyvenusių žmonių, kurie praranda savo savarankiškumą, atžvilgiu, mano manymu, turi būti įgyvendinamas sudarant jiems kuo daugiau galimybių pasirinkti gyvenimo būdą ir teikiamą priežiūrą(28) . Daugelis šių žmonių nusprendžia grįžti į savo kilmės valstybę, norėdami būti arčiau savo šeimos ir gauti jos paramą, todėl jų judėjimas, kuris ir taip sunkus dėl negalios, o kartais ir dėl padėties netvirtumo, neturi būti apribotas dar ir dėl teisių, kurias jie galėjo pagal nustatytą tvarką įgyti vykdydami savo profesinę veiklą, praradimo.
78. Atsižvelgiant į šiuos tikslus negalima pritarti teiginiui, kad J. F. da Silva Martins negali nei išlaikyti Vokietijos slaugos draudimo sistemos draudimo, nei gauti slaugos išmokos Portugalijoje.
79. Viena vertus, tai reikštų, kad suinteresuotasis asmuo mokėjo socialines įmokas, kurios prarandamos. Iš tikrųjų J. F. da Silva Martins nuo 1995 m. sausio 1 d. mokėjo įmokas pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą, o jo slaugos išlaidos buvo pradėtos dengti (išmokomis natūra) nuo 2001 m. rugpjūčio mėn., nes teisei į šias išmokas iš pradžių buvo taikoma trumpiausio penkerių metų draudimo laikotarpio įgijimo sąlyga.
80. Kita vertus, J. F. da Silva Martins atsidurtų nepalankesnėje padėtyje, palyginti su darbuotojais, kuriems taip pat būtina slauga, nepasinaudojusiais savo teise laisvai judėti. Iš tikrųjų iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad asmuo, visą profesinę veiklą vykdęs Vokietijoje ir gaunantis tik Vokietijos senatvės pensiją, išlaiko Vokietijos slaugos draudimo sistemos privalomąjį draudimą ir gauna atitinkamą slaugos išmoką, net jei išvyksta iš šios valstybės(29) . Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad laikoma, jog jis tebegyvena Vokietijoje. Tačiau profesinę veiklą, nors ir labai trumpą, Portugalijoje vykdęs J. F. da Silva Martins neturėtų teisės nei į šią išmoką, nei į kitą panašią išmoką Portugalijoje, taigi negalėtų gauti jam būtinos pagalbos.
81. Akivaizdu, kad šiomis aplinkybėmis esama rizikos, kad jis būtų skatinamas, ir net verčiamas, pasilikti Vokietijoje, o tai reikštų, kad jam kliudoma naudotis savo teise laisvai judėti ir dėl to jis tampa dar labiau priklausomas.
82. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad EB 39 bei 42 straipsniai ir Reglamento Nr. 1408/71 9 straipsnio 1 dalis bei 15 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad buvęs darbuotojas migrantas, apsidraudęs privalomuoju draudimu pagal savo gyvenamosios viet os valstybės narės socialinės apsaugos sistemą, gali, jei pagal šią sistemą nedraudžiama nuo slaugos rizikos, tuo pat metu išlaikyti savo buvusios darbo vietos valstybės narės slaugos draudimo sistemos neprivalomąjį nuolatinį draudimą. Remiantis minėtu Sprendimu Molenaar
ir šio reglamento 28 straipsnio 1 dalies b punktu, slaugos išmoka pagal šį neprivalomąjį nuolatinį draudimą suinteresuotajam asmeniui turi būti mokama jo gyvenamosios vietos valstybėje narėje.
VI – Išvada
83. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Bundessozialgericht
pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
„1. EB 39 bei 42 straipsniai ir 1971 m. birželio 14 d. Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims [pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims] ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001, 9 straipsnio 1 dalis ir 15 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad buvęs darbuotojas migrantas, apsidraudęs privalomuoju draudimu pagal savo gyvenamosios vietos valstybės narės socialinės apsaugos sistemą, gali, jei pagal šią sistemą nedraudžiama nuo slaugos rizikos, tuo pat metu išlaikyti savo buvusios darbo vietos valstybės narės slaugos draudimo sistemos neprivalomąjį nuolatinį draudimą.
2. Remiantis 1998 m. kovo 5 d. Sprendimu Molenaar
(C‑160/96) ir Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1386/2001, 28 straipsnio 1 dalies b punktu, slaugos išmoka pagal šį neprivalomąjį nuolatinį draudimą suinteresuotajam asmeniui turi būti mokama jo gyvenamosios vietos valstybėje narėje.“
(1) .
(2)  –	OL L 149, p. 2 (2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35), iš dalies pakeistas 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001 (OL L 187, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 129, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71).
(3)  – C‑160/96, Rink. p. I‑843.
(4)  –	Žr. „Les travailleurs frontaliers dans l’Union européenne“, 1997 m. gegužės mėn; šią publikaciją galima rasti internete adresu http://www.europarl.europa.eu/workingpapers/soci/default_en.htm.
(5)  –	Šį komunikatą galima rasti internete adresu http://ec.europa.eu/employment_social/social_protection/docs/com102_fr.pdf.
(6)  –	2.5 punktas. Nesant konkrečių taisyklių, kai kurios valstybės narės pamėgino užpildyti šias spragas sudarydamos dvišales sutartis dėl pirmenybės teikimo taisyklių, taikytinų teisių į slaugos išmokas sutapimo atveju. Žr., be kita ko, Prancūzijos Respublikos Vyriausybės ir Liuksemburgo Didžiosios Kunigaikštystės Vyriausybės sutartį dėl socialinės apsaugos, įsigaliojusią 2008 m. rugsėjo 1 dieną. Slaugos draudimas aptariamas dviejose nuostatose, iš kurių viena susijusi su slaugos poreikio pripažinimu numatant atitinkamą valdžios institucijų ir įstaigų bendradarbiavimą (6 straipsnis), o kitoje nustatomos pirmenybės teikimo taisyklės, taikytinos teisių į slaugos išmokas sutapimo atveju (7 straipsnis).
(7)  –	2001 m. kovo 8 d. sprendimas (C‑215/99, Rink. p. I‑1901).
(8)  –	Žr. minėtą Sprendimą Molenaar
(24 ir 25 punktai) ir minėtą Sprendimą Jauch
(28 punktas). Ši teismo praktika paskiausiai patvirtinta 2009 m. liepos 16 d. Sprendime P. von Chamier ‑ Glisczinski
(C‑208/07, Rink. p. I‑6095, 40 punktas).
(9)  –	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72), iš dalies pakeistas 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 988/2009 (OL L 284, p. 43).
(10)  –	1998 m. kovo 5 d. Sprendimas Kulzer
(C‑194/96, Rink. p. I‑895, 24 ir 26 punktai bei juose nurodyta teismo praktika).
(11)  –	Minėtas Sprendimas Molenaar
(36 punktas), vėliau patvirtintas minėtuose sprendimuose Jauch ir P. von Chamier ‑ Glisczinski .
(12)  –	Esama ir kitų pagalbos formų, kaip antai mišrios išmokos („Kombinationsleistung“), kurios reglamentuojamos SGB XI 38 straipsnyje, ir visiška stacionari slauga („vollstationäre Pflege“), kuri reglamentuojama SGB XI 43 straipsnyje.
(13)  –	Šias įmokas, kurios nuo 2010 m. sausio 1 d. yra 1,95 % dydžio, lygiomis dalimis moka apdraustasis asmuo ir darbdavys.
(14)  –	1994 m. gegužės 26 d. įstatymo ( BGBl . I, 1994, p. 1014) redakcijos, galiojančios nuo 2009 m. spalio 1 d., 1 straipsnio 34 dalis.
(15)  –	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi SGB XI 20 straipsnio 1 dalies antro sakinio 11 punktu, atsižvelgdamas į Socialinės apsaugos kodekso V knygos 5 straipsnio 1 dalies 11 punktą.
(16)  –	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 12 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį ir 13 straipsnio 2 dalies f punktą ieškovo nebepriskyrimas Vokietijos slaugos draudimo sistemai pagal privalomąjį draudimą neginčijamas, nes J. F. da Silva Martins galutinai persikėlė gyventi į Portugaliją.
(17)  –	1999 m. liepos 14 d. dekretas įstatymas ( Diário da República  I, A serija, Nr. 162, 1999 m. liepos 14 d., p. 4397), iš dalies pakeistas 2000 m. lapkričio 30 d. Dekretu įstatymu Nr. 309‑A/2000 ( Diário da República  I, A serija, Nr. 277, 2000 m. lapkričio 30 d., p. 6906‑2, toliau – Dekretas įstatymas Nr. 265/99). Taip pat žr. interneto svetainę, susijusią su Portugalijos socialine apsauga ( Segurança social ) (http://www2.seg-social.pt/), ypač slaugos pašalpai skirtą skyrių ir tinklapį, skirtą MISSOC (Europos Komisija – Užimtumas, socialiniai reikalai ir lygios galimybės) – Sąjungoje nustatytai tarpusavio informavimo apie socialinę apsaugą sistemai, kurioje sukaupti išsamūs ir nuolat atnaujinami duomenys apie nacionalines socialinės apsaugos sistemas.
(18)  –	Pavyzdžiui, 2010 m. sausio 1 d. pagal neįmokinę sistemą mokamos socialinės pensijos dydis buvo 189,52 EUR. Mano skaičiavimu, pirmajam slaugos poreikio lygiui priskiriamam asmeniui mokama 94,77 EUR, o antrajam slaugos poreikio lygiui priskiriamam asmeniui – 170,58 EUR slaugos pašalpa. Remiantis 2002 m. spalio 28 d. Socialinės apsaugos ir darbo ministro įsakymo Nr. 1514/2002 20 ir 14 straipsniais pagal neįmokinę sistemą mokama socialinė pensija 2003 m. buvo 143,80 EUR. Žr. tinklapį adresu http://www.isp.pt/winlib/cgi/winlibimg.exe?key= & doc=12704 & img=1246. Taigi, jei neklystu, 2003 m. sausio 1 d. slaugos pašalpa asmenims, priskiriamiems pirmajam ir antrajam slaugos poreikio lygiui, atitinkamai buvo 71,90 EUR ir 129,42 EUR.
(19)  –	2010 m. birželio 3 d. Sprendimas Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
(C‑484/08, Rink. p. I‑0000, 18 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(20)  –	Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal SGB XI 26 straipsnį asmenims, visiškai nutraukusiems profesinę veiklą Vokietijoje ir gyvenantiems kitoje valstybėje narėje, suteikiama galimybė išlaikyti neprivalomąjį nuolatinį draudimą tose srityse, kuriose jie nebėra apdrausti privalomuoju draudimu.
(21)  –	Žr. 2008 m. gegužės 20 d. Sprendimą Bosmann
(C‑352/06, Rink. p. I‑3827, 16 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(22)  –	1989 m. gegužės 18 d. Sprendimas Hartmann Troiani
(368/87, Rink. p. 1333, 12 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(23)  –	Vokietijos vyriausybės rašytinių pastabų 13 punkte pateikti duomenys.
(24)  –	39 ir 44 punktai.
(25)  –	2009 m. spalio 1 d. Sprendimas Leyman
(C‑3/08, Rink. p. I‑9085, 45 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(26)  –	Šiuo atžvilgiu žr. 2010 m. spalio 14 d. Sprendimą Schwemmer (C‑16/09, Rink. p. I‑0000), kuriame Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad „Sąjungos teisės aktai, susiję su nacionalinių socialinės apsaugos teisės aktų derinimu, atsižvelgiant į tokio derinimo tikslus, išskyrus tiems tikslams neprieštaraujančias akivaizdžias išimtis, neturėtų būti taikomi taip, kad atimtų iš darbuotojo migranto < ... > teisę gauti išmokas vien pagal valstybės narės teisės aktus“ (58 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Taip pat žr. 2010 m. spalio 14 d. Sprendimą J. ‑ A. van Delft ir kt.
(C‑345/09, Rink. p. I‑0000, 101 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(27)  –	Žr. minėtą Sprendimą Bosmann
(29 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(28)  –	Šiuo klausimu žr. F. Kessler „Les normes du Conseil de l’Europe et la législation française sur la dépendance“, Revue française des Affaires sociales, specialusis 1997 m. spalio mėn. numeris Le vieillissement comme processus, p. 215 ir 222.
(29)
Ši situacija panaši į aptariamąją byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Jauch . Toje byloje F. Jauch, Vokietijos pilietis, kuris visada gyveno Vokietijoje, visą profesinę veiklą vykdė Austrijoje. Taigi jis gaudavo Austrijos valdžios institucijų mokamą senatvės pensiją ir negaudavo jokios Vokietijos pensijos. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad slaugos reikalingam F. Jauch Vokietijoje turi būti mokama Austrijos priežiūros išmoka.