62006CC0390
GENERALINIO ADVOKATO
JÁN MAZÁK IŠVADA,
pateikta 2007 m. lapkričio 27 d. (
1
)
Byla C-390/06
Nuova Agricast Srl
prieš
Ministero delle Attività Produttive
„Valstybės pagalba — Nustatytam laikotarpiui patvirtinta pagalbos schema — Pranešimas apie pakeistą pagalbos schemą naujam laikotarpiui — Pereinamojo laikotarpio tarp dviejų viena po kitos galiojusių schemų priemonės — Komisijos sprendimas nepateikti prieštaravimų — Informacija, kurią galėjo turėti Komisija — Komisijos sprendimo galiojimas — Vienodas vertinimas — Motyvavimas“
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 2000 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimo SG(2000)D/105754, kuriuo pagalbos investicijoms Italijos atsilikusiuose regionuose schema pripažįstama suderinama su EB sutartimi (
2
) (toliau – ginčijamas sprendimas), galiojimu.
2.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas nagrinėjant Italijos įmonės Nuova Agricast Italijai pareikštą ieškinį dėl žalos atlyginimo. Iš esmės Nuova Agricast tvirtina, kad ji patyrė žalos dėl to, kad pagal Komisijos ginčijamame sprendime patvirtintą pagalbos schemą ji negalėjo gauti pagalbos, ir reikalauja nustatyti Italijos valdžios institucijų atsakomybės apimtį.
I — Taikytini nacionalinės teisės aktai
A — Anksčiau galiojusi pagalbos schema
3.
1992 m. gruodžio 19 d. Įstatymu Nr. 488 (
3
) (toliau – Įstatymas Nr. 488/92) Italijos teisės aktų leidėjas nustatė finansines priemones, skirtas skatinti įmones atsilikusiuose šalies regionuose plėtoti tam tikrą gamybinę veiklą.
4.
1997 m. gegužės 21 d. Sprendimu (
4
) (toliau – 1997 m. Sprendimas), kuris galiojo iki 1999 m. gruodžio 31 d., Komisija nusprendė nepateikti prieštaravimų dėl Įstatymu Nr. 488/92 ir įvairiais šį įstatymą įgyvendinančiais teisės aktais pagrįstos valstybės pagalbos schemos (
5
).
5.
1997 m. Sprendimu patvirtintos valstybės pagalbos (toliau – anksčiau galiojusi pagalbos schema) pagrindiniai požymiai buvo šie:
a)
Kiekvienų metų finansiniai ištekliai buvo padalijami į dvi lygias dalis ir suteikiami paskelbus du kvietimus teikti paraiškas. Remiantis tais metais, kuriais buvo suteikti ištekliai, turimu finansavimu, lėšų paskirstymo tvarka galėjo būti pakeista dekretu, be kita ko, šiuos išteklius paskirstant paskelbus vienintelį kvietimą teikti paraiškas.
b)
Paskelbus kvietimą, pateiktas paraiškas išnagrinėdavo kompetentingos kredito įstaigos, kurios jas įvertindavo tam tikru taškų skaičiumi atsižvelgdamos į reguliavimo kriterijus (italų kalba – „indicatori“, toliau – rodikliai).
c)
Tuomet kompetentinga ministerija sudarydavo regioninius eiliškumo sąrašus, kuriuose paraiškos buvo surašytos pagal gautus rezultatus taškų mažėjimo tvarka, ir priimdavo dekretą dėl subsidijų suteikimo pareiškėjams, pradedant pirmuoju, kol nebus išnaudotos atitinkamam kvietimui skirtos lėšos.
d)
Reikalavimus atitinkančios išlaidos buvo išlaidos, patirtos skaičiuojant nuo kitos dienos pasibaigus ankstesnio kvietimo teikti paraiškas už kvietimą, kurį paskelbus buvo pateikta paraiška, galiojimui (
6
).
e)
Įmonės, kurių paraiška pagalbai gauti buvo įtraukta į regioninį sąrašą, bet kurios negavo subsidijų dėl to, kad atitinkamam kvietimui skirti ištekliai buvo mažesni nei visa prašomos pagalbos suma, galėdavo arba nepakeitusios projekto duomenų, kuriais grindžiami rodikliai, dar kartą pateikti tą patį projektą po kvietimo teikti paraiškas, kurį paskelbus jos jau buvo pateikusios savo paraišką paskelbus pirmą vėlesnį naudingą kvietimą (vadinamasis paraiškos „automatiškas įtraukimas“), arba atsisakyti šio automatiško įtraukimo ir po kvietimo teikti paraiškas, pagal kurį jos atsisakė būti automatiškai įtrauktos, paskelbus pirmą vėlesnį „naudingą kvietimą“ dar kartą pateikti tą patį projektą, padarius dalies vertinimo rodiklių pakeitimus siekiant, kad paraiška pagalbai gauti būtų konkurencingesnė (vadinamasis paraiškos „perrašymas“) (
7
). Abiem atvejais sprendžiant, ar išlaidos atitinka reikalavimus, paliekamos galioti pirminėms paraiškoms taikomos sąlygos, o tai reiškia, kad pagalbos priemonės galėjo būti skiriamos išlaidoms, patirtoms nuo pirmosios paraiškos pateikimo datos, padengti.
B — Nauja pagalbos schema
6.
1999 m. lapkričio 18 d. Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie Įstatymu Nr. 488/1992 pagrįstą pagalbos schemą (
8
). Iš tiesų ši schema pakeitė nuo 2000 m. sausio 1 d. taikomą anksčiau galiojusią pagalbos schemą.
7.
Italijos valdžios institucijoms šią pagalbos schemą iš dalies pakeitus, 2000 m. liepos 12 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame nurodė neketinanti pateikti prieštaravimų dėl pranešime nurodytos pagalbos schemos iki 2006 m. gruodžio 31 dienos.
8.
Ginčijamame sprendime yra įtvirtinta pereinamojo laikotarpio nuostata, kurioje numatyta, kad:
„Tik pirmą kartą taikant nagrinėjamą schemą, t. y. remiantis šia schema paskelbus pirmą kvietimą teikti paraiškas ir bet kuriuo atveju su sąlyga, kad paraiškos pagalbai gauti būtų pateikiamos prieš pradedant darbus pagal investicinį projektą, išimtinai bus priimamos paraiškos, pateiktos pagal paskutinį kvietimą teikti paraiškas, paskelbtą remiantis ankstesne ir Komisijos patvirtinta iki 1999 m. gruodžio 31 d. pagalbos schema, kurios buvo pripažintos atitinkančiomis pagalbai gauti keliamus reikalavimus, tačiau nebuvo patenkintos dėl šiam kvietimui numatytų finansinių išteklių trūkumo“.
9.
Priėmus ginčijamą sprendimą Italijos Ministero dell’Industria, Commercio e d’Artigianato (Pramonės, prekybos ir amatų ministerija, toliau – MICA) priėmė 2000 m. liepos 14 d. Dekretą (
9
) ir 2000 m. liepos 14 d. Aplinkraštį Nr. 900315 (
10
), kuriame įtvirtino išsamias ginčijamu sprendimu patvirtintos paramos schemos įgyvendinimo taisykles (toliau – nauja pagalbos schema).
10.
Šiose nacionalinės teisės normose įtvirtinta, kad subsidijos gali būti suteiktos remiantis „išlaidomis, pripažintomis atitinkančiomis reikalavimus, pagal teigiamai įvertintas programas, susijusias su paskutiniu naudingu kvietimu teikti paraiškas, kurioms padengti nebuvo suteiktos subsidijos dėl lėšų trūkumo“.
II — Faktinės bylos aplinkybės
11.
Pagal anksčiau galiojusią pagalbos schemą Nuova Agricast pateikė paraišką valstybės pagalbai gauti pagal trečiąjį naudingą kvietimą teikti paraiškas pirmajam 1998 m. pusmečiui. Ši paraiška, kuri buvo pripažinta atitinkančia reikalavimus, 1998 m. rugpjūčio 14 d. MICA dekretu įrašyta į paraiškų, susijusių su Apulijos regionu, sąrašą.
12.
Tačiau, atsižvelgiant į šios paraiškos vietą regioniniame sąraše, Nuova Agricast prašomos pagalbos negavo, nes neužteko lėšų.
13.
Tuo metu buvo paskelbtas ketvirtasis kvietimas teikti paraiškas pagalbai gauti antrajam 1998 m. pusmečiui. Nuova Agricast nusprendė nesinaudoti teise, kad jos paraiška būtų automatiškai įtraukta į pagal šį kvietimą sudarytą sąrašą, bet palaukti pirmojo naudingo kvietimo, kad galėtų pateikti perrašytą paraišką.
14.
Tačiau toks kvietimas nebuvo paskelbtas iki 1999 m. gruodžio 31 d., t. y. iki datos, kai pasibaigė Komisijos anksčiau galiojusios schemos patvirtinimas. Kitas tinkamas kvietimas, pagal kurį Nuova Agricast galiausiai galėjo pateikti savo perrašytą paraišką, buvo paskelbtas tik 2000 m. liepos 14 d., kai jau galiojo nauja pagalbos schema.
15.
Ginčijamu sprendimu patvirtintoje naujoje pagalbos schemoje nebuvo numatyta, kad reikalavimus atitinkančių išlaidų nustatymo tikslais ir toliau galioja sąlygos, kurios buvo taikomos Nuova Agricast pirminei paraiškai. Jos perrašyta paraiška buvo atmesta ir nebuvo įtraukta į atitinkamą regioninį sąrašą.
III — Procesas nacionaliniame teisme ir pateiktas prejudicinis klausimas
16.
Nuova Agricast Tribunale ordinario di Roma (Romos apylinkės teismas, Italija) kompetentingai Italijos ministerijai (Ministero delle Attività Produttive, perėmusiai MICA įgaliojimus) pareiškė ieškinį dėl žalos, kurią ji teigia patyrusi nesuteikus prašomos valstybės pagalbos, atlyginimo.
17.
Šiuo atžvilgiu Nuova Agricast laikosi nuomonės, kad patvirtindamos naują pagalbos schemą Italijos valdžios institucijos tinkamai neapsaugojo interesų įmonių, kurios, kaip Nuova Agricast, atsisakė pasinaudoti teise į automatišką įtraukimą pagal ketvirtąjį kvietimą, kad galėtų vėl pateikti iš esmės tą patį pasiūlymą su kai kuriais „vertinimo rodiklių“ pakeitimais paskelbus kitą pirmą naudingą kvietimą, bet kurios negalėjo to padaryti, nes ketvirtasis kvietimas buvo paskutinis pagal anksčiau galiojusią schemą paskelbtas naudingas kvietimas nagrinėjamame ekonomikos sektoriuje.
18.
Remiantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pasibaigus patvirtintos anksčiau galiojusios pagalbos schemos galiojimui įmones buvo galima suskirstyti į tris kategorijas: 1)  įmonės, kaip antai Nuova Agricast, kurių paraiška buvo įtraukta į pagal trečiąjį kvietimą sudarytą regioninį sąrašą ir kurios atsisakė automatiško įtraukimo į pagal ketvirtąjį kvietimą sudarytą sąrašą, siekdamos pateikti perrašytą paraišką po šio kvietimo paskelbus kitą pirmą naudingą kvietimą (toliau – pirmajai kategorijai priklausančios įmonės); 2) įmonės, kurių pirmoji paraiška buvo pateikta pagal ketvirtąjį kvietimą ir kurių paraiškos buvo įtrauktos į pagal šį kvietimą sudarytus regioninius sąrašus, bet kurioms pagalba nebuvo suteikta dėl lėšų trūkumo; šioms įmonėms taikoma ginčijamame sprendime numatyta pereinamojo laikotarpio nuostata (toliau – antrajai kategorijai priklausančios įmonės); ir 3) įmonės, kurios dar nepateikė paraiškos pagalbai gauti, nors jau buvo pradėjusios vykdyti darbus pagal investicinį projektą (toliau – trečiajai kategorijai priklausančios įmonės).
19.
Anot nacionalinio teismo, atrodo, kad Italijos vyriausybė neatkreipė Komisijos dėmesio į tai, jog pirmajai kategorijai priklausančios įmonės įgijo teisių pagal anksčiau galiojusią schemą. Pagal naują schemą gali būti atlyginamos tik išlaidos, patirtos po paraiškos pagalbai gauti pateikimo. Laikina ir speciali leidžianti nukrypti nuostata buvo taikoma tik toms paraiškoms, kurios buvo pateiktos pagal ketvirtąjį ir paskutinį kvietimą, paskelbtą pagal anksčiau galiojusią schemą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad taip apribojant ginčijamo sprendimo taikymo sritį buvo pažeisti pirmajai kategorijai priklausančių įmonių teisėti lūkesčiai.
20.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, siekiant įvertinti Italijos valdžios institucijų atsakomybę, reikia nustatyti, ar egzistuoja priežastinis ryšys tarp tariamai neteisėtų Italijos valstybės veiksmų ir Nuova Agricast tariamai patirtos žalos.
21.
Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, ginčijamas sprendimas sukuria tokį priežastinį ryšį, nes jis jungia Italijos valstybės elgesį, dėl kurio ją kaltina Nuova Agricast, ir Nuova Agricast patirtą žalą. Todėl šis teismas mano, kad būtina įvertinti, ar ginčijamame sprendime įtvirtinta pereinamojo laikotarpio nuostata negalioja dėl to, kad ji neatitinka Bendrijos teisės sistemos normų ir principų.
22.
Atsižvelgdamas į tai, kad pirmajai ir antrajai kategorijoms priklausančios įmonės yra panašioje teisinėje situacijoje, nors jos vertinamos skirtingai pagal tai, ar jos gali pasinaudoti nauja pagalbos schema dėl pereinamojo laikotarpio nuostatos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia klausia, ar pereinamojo laikotarpio nuostata atitinka vienodo vertinimo principą.
23.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat dvejoja dėl pereinamojo laikotarpio nuostatos galiojimo ir todėl, kad ji neatitinka pareigos tinkamai motyvuoti, kiek tai susiję su jos netaikymu pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms.
24.
Taigi, 2006 m. birželio 14 d.Tribunale ordinario di Roma nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir prašyti Europos Bendrijų Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą dėl šio klausimo:
„Ar galioja 2000 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimas SG(2000)D/105754, apie kurį Italijos vyriausybei buvo pranešta 2000 m. rugpjūčio 2 d. laišku SG(2000) D/105754, kalbant tik apie pereinamojo laikotarpio nuostatą, kuri numato galimybę pirmą kartą taikant nagrinėjamą schemą pritaikyti išimtinę nuo „pagalbos būtinumo“ principo leidžiančią nukrypti nuostatą tik paraiškoms, „pateiktoms pagal paskutinį kvietimą teikti paraiškas, paskelbtą remiantis anksčiau galiojusia ir Komisijos iki 1999 m. gruodžio 31 d. patvirtinta schema, kurios buvo pripažintos atitinkančiomis pagalbai gauti keliamus reikalavimus, tačiau nebuvo patenkintos dėl šiam kvietimui numatytų finansinių išteklių trūkumo“, ir dėl to pažeidžiant vienodo vertinimo principą ir EB 253 straipsnyje numatytą pareigą motyvuoti ji nepagrįstai netaikoma paraiškoms, kurios nebuvo patenkintos dėl lėšų trūkumo ir kurios atidėtos, kol bus automatiškai įtrauktos į sąrašą paskelbus pirmą vėlesnį kvietimą arba kol bus perrašytos taikant naują schemą paskelbus pirmą „naudingą“ kvietimą?“
IV — Susijusios bylos Bendrijos teismuose
25.
Be Tribunale ordinario di Roma pateikto ieškinio pagrindinėje byloje, Nuova Agricast pateikė du ieškinius Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme.
26.
2000 m. kovo 15 d.Nuova Agricast Srl ir kiti pateikė ieškinį dėl panaikinimo Pirmosios instancijos teisme. 2005 m. birželio 15 d. Nutartimi, kuri nebuvo skelbta Rinkinyje, Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį kaip nepriimtiną todėl, kad jis buvo pateiktas praleidus terminą (
11
).
27.
Be to, Nuova Agricast pateikė ieškinį dėl žalos atlyginimo Pirmosios instancijos teisme (
12
). Ji siekia, kad būtų atlyginta žala, kurią ji esą patyrė priėmus ginčijamą sprendimą. Šis ieškinys, kuris dar yra nagrinėjamas, iš dalies susijęs su ta pačia žala, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
V — Procesas Teisingumo Teisme
28.
Teisingumo Teismui savo pastabas pateikė Nuova Agricast, Komisija ir Italijos vyriausybė. 2007 rugsėjo 11 d. buvo surengtas posėdis.
VI — Šalių argumentai
A – Nuova Agricast
29.
Nuova Agricast pažymi, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai, susiję su ginčijamo sprendimo galiojimu vienodo vertinimo principo atžvilgiu, yra pagrįsti prielaida, kad pirmajai kategorijai priklausančios įmonės galėjo teisėtai tikėtis, kad jų perrašyta paraiška bus įtraukta į sąrašą, susijusį su kitu naudingu pirmuoju pagal naują pagalbos schemą paskelbtu kvietimu.
30.
Todėl ji mano, jog siekiant patikrinti šios prielaidos pagrįstumą būtina, kad Teisingumo Teismas pirmiausia nustatytų, ar anksčiau galiojusi pagalbos schema, kuri buvo patvirtinta 1997 m. Sprendimu, pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms suteikė Bendrijos teisinės sistemos saugomą teisę gauti pagalbą net pasibaigus laikotarpiui, per kurį galiojo patvirtinta ankstesnė schema. Šiuo klausimu Nuova Agricast mano, kad patvirtindama anksčiau galiojusią schemą Komisija pripažino, jog pirmajai kategorijai priklausančios įmonės galėjo remtis teisiškai saugoma teise perrašyti savo paraišką paskelbus kitą naudingą kvietimą, o patirtoms išlaidoms toliau taikomos tokios išlaidų atitikties reikalavimams sąlygos, kurios buvo taikomos kvietimui, pagal kurį jos pateikė pradinę paraišką. Ši teisė neišnyko tiesiog pasibaigus patvirtintos ankstesnės schemos galiojimui.
31.
Dėl galimo vienodo vertinimo principo pažeidimo Nuova Agricast laikosi nuomonės, kad pirmajai ir antrajai kategorijoms priklausančios įmonės buvo panašioje situacijoje, nes jos įgijo teisę dalyvauti pagal naują pagalbos schemą paskelbus pirmą naudingą kvietimą. Todėl joms vienodomis sąlygomis turėjo būti taikoma ginčijamame sprendime įtvirtinta pereinamojo laikotarpio nuostata.
32.
Dėl Komisijos pareigos motyvuoti pagal EB 253 straipsnį Nuova Agricast tvirtina, kad ginčijame sprendime nenurodoma, kodėl buvo panaikinta pirmajai kategorijai priklausančių įmonių teisinė apsauga, įgyta pagal anksčiau galiojusią pagalbos schemą. Nuostata, kuri sukelia tokio dydžio žalą daugeliui įmonių, turi būti specialiai motyvuota.
B — Italijos vyriausybė
33.
Pirma, Italijos vyriausybė laikosi nuomonės, kad ginčijamas sprendimas nepažeidžia vienodo vertinimo principo, nes pirmajai ir antrajai kategorijoms priklausančios įmonės nėra tokioje pačioje situacijoje. Italijos administraciniai teismai patvirtino, kad pirmajai kategorijai priklausančios įmonės negali remtis teisėtais lūkesčiais.
34.
Antra, ginčijamas sprendimas yra tinkamai motyvuotas, atsižvelgiant į pasikeitimą laiškais tarp Italijos ir Komisijos per pirminio pranešime nurodytos pagalbos schemos patikrinimo stadiją, kuriuose nurodomos konkrečios pereinamojo laikotarpio nuostatos priėmimo priežastys. Be to, pagal Teisingumo Teismo praktiką su daugeliu situacijų susijusi visuotinai taikoma priemonė gali būti motyvuojama tik nurodant bendrąją situaciją, kuri pateisino jos priėmimą, ir bendruosius tikslus, kuriuos ji siekia įgyvendinti.
C — Komisija
35.
Pirmiausia Komisija ginčija pateikto klausimo priimtinumą. Ji mano, kad ginčijamo sprendimo galiojimo klausimas yra akivaizdžiai nesusijęs su ieškiniu dėl žalos atlyginimo prieš Italijos valstybę ir tikrai nėra būtinas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamam ginčui išspręsti.
36.
Dėl esmės Komisija teigia, kad, pirma, sprendimas, kuriuo ji patvirtina pagalbos schemą konkrečiam laikotarpiui, negali sukelti jokių lūkesčių arba teisiškai saugomų teisių, susijusių su galimybe suteikti arba gauti pagalbą pasibaigus patvirtintos schemos galiojimui. Todėl, kai Komisija nagrinėja pranešime nurodytą naują pagalbos schemą, kuri iš tikrųjų yra anksčiau patvirtintos pagalbos schemos pratęsimas, Komisija neturi pareigos patvirtindama naują pagalbos schemą numatyti pereinamojo laikotarpio tvarką tam, kad kai kurios įmonės, kurios tariamai įgijo teisių pagal anksčiau galiojusią schemą, galėtų, įsigaliojus naujai schemai, ir toliau gauti pagalbą pagal anksčiau galiojusią schemą.
37.
Komisija pažymi, kad apie pagalbos schemą praneša valstybė narė ir kad Komisija negali jos pakeisti. Pradėjus formalią tyrimo procedūrą Komisija gali nustatyti sąlygas, bet net tokiu atveju valstybė narė turi teisę nuspręsti netaikyti šių sąlygų taip atsisakydama pagalbos schemos. Jeigu Komisija prieina prie išvados, kad pagalbos suteikimo kriterijai prieštarauja kitoms EB sutarties nuostatoms ir dėl to pagalbos schema neatitinka bendrosios rinkos, Komisija gali pripažinti, kad pagalba yra nesuderinama, tačiau ji negali ištaisyti tokio nesuderinamumo, pavyzdžiui, pakeisdama naudos gavėjų pagal schemą grupes.
38.
Dėl tariamo vienodo vertinimo principo pažeidimo Komisija teigia, kad Italijos valdžios institucijos yra laisvos priimti nagrinėjamą pereinamojo laikotarpio nuostatą. Todėl kalbant apie skirtingas įmonių kategorijas ginčijamas sprendimas neprieštarauja vienodo vertinimo principui, o Komisija tik pripažino Italijos valstybės pasirinkimą ir patvirtino visą pranešime nurodytą pagalbos schemą.
39.
Antra, Komisija primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką sprendimo dėl valstybės pagalbos teisėtumas turi būti vertinamas remiantis informacija, kurią Komisija turėjo jį priimdama. Šioje byloje Italijos valdžios institucijos neminėjo specifinio atvejo, susijusio su pirmajai kategorijai priklausančiomis įmonėmis, todėl tai, jog pereinamojo laikotarpio nuostatoje specialiai nenustatyta, kad ji taikoma šioms įmonėms, negali nulemti ginčijamo sprendimo negaliojimo.
40.
Trečia, Komisija laikosi nuomonės, kad bet kuriuo atveju vienodo vertinimo principas nebuvo pažeistas, nes pirmajai ir antrajai kategorijoms priklausančios įmonės nėra tokioje pačioje situacijoje.
41.
Dėl tariamo pareigos tinkamai motyvuoti pagal EB 253 straipsnį pažeidimo Komisija teigia, kad tokio motyvavimo nereikėjo dėl pirmajai kategorijai priklausančių įmonių situacijos, nes nacionalinės institucijos jai nenurodė tokios situacijos. Be to, pereinamojo laikotarpio nuostata yra Italijos valstybės, kuri yra ginčijamo sprendimo adresatė, laisvo pasirinkimo pasekmė.
VII — Vertinimas
A — Priimtinumo
42.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį, tik nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgęs į konkrečios bylos ypatumus, turi įvertinti, ar jo sprendimui būtinas prejudicinis sprendimas, ir nustatyti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl, jeigu nacionalinio teismo pateikti klausimai yra susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (
13
).
43.
Tačiau Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, jog tam, kad įvertintų savo kompetenciją, išimtiniais atvejais jis gali nagrinėti, kokiomis sąlygomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas. Atsisakyti priimti prejudicinį sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto klausimo galima, tik jeigu yra akivaizdu, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ar teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (
14
).
44.
Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia nustatyti, ar yra priežastinis ryšys tarp galinčių būti neteisėtų Italijos valstybės veiksmų vykstant pirminiam naujos pagalbos schemos patikrinimui ir žalos, Nuova Agricast tariamai patirtos atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo pereinamojo laikotarpio nuostatos taikymo sritį.
45.
Panašu, kad pateikęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar ginčijamas sprendimas, kuriuo nebuvo atsižvelgta į pirmajai kategorijai priklausančių įmonių situaciją, nors tai paaiškinama tuo, kad Italijos valdžios institucijos nepateikė tinkamos informacijos, yra toks ydingas, kad dėl to jis negalioja. Išvada šiuo klausimu, atrodo, prisidėtų nustatant Italijos valdžios institucijų atsakomybę dėl ginčijamo sprendimo priėmimo.
46.
Todėl nacionalinio teismo klausimas dėl ginčijamo Komisijos sprendimo galiojimo nėra akivaizdžiai nesusijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamo ginčo dalyku, ir prieštaravimas dėl priimtinumo šiuo požiūriu turi būti atmestas.
47.
Be to, gali kilti abejonių dėl šio ieškinio priimtinumo dėl to, kad Nuova Agricast jau buvo pateikusi ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui. Kaip minėta, Pirmosios instancijos teismas atmetė Nuova Agricast pateiktą ieškinį dėl panaikinimo kaip nepriimtiną, nes jis buvo pateiktas praleidus terminą (
15
). Pagal Teisingumo Teismo praktiką sprendime TWD Textilwerke Deggendorf (
16
) reikia nustatyti, ar Nuova Agricast ieškinys dėl panaikinimo buvo pripažintas nepriimtinas tik todėl, kad jis buvo pateiktas praleidus nustatytą terminą ieškiniui pareikšti, ir tokiu atveju šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl ginčijamo Komisijos sprendimo galiojimo būtų nepriimtinas Teisingumo Teisme.
48.
Kalbant apie sprendimą TWD Textilwerke Deggendorf nulėmusias aplinkybes, buvo pakankamai akivaizdu, kad ieškinys dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo būtų buvęs priimtinas, jeigu jis būtų pateiktas per EB 230 straipsnyje įtvirtintą terminą (
17
). Šioje byloje, atvirkščiai, ginčijamas sprendimas skirtas Italijos Respublikai ir jis susijęs su pagalbos schema, skirta bendrai apibrėžtai asmenų kategorijai, o ne aiškiai įvardytiems gavėjams. Be to, Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad ieškovai, kurie pirminio patikrinimo atžvilgiu tebuvo tretieji asmenys, negali būti laikomi konkrečiai susijusiais su pagalbos schemą patvirtinančiu sprendimu (
18
). Todėl abejotina, ar Nuova Agricast būtų galėjusi pateikti ieškinį pagal EB 230 straipsnį dėl ginčijamo sprendimo.
49.
Taigi, skirtingai nei sprendimą TWD Textilwerke Deggendorf nulėmusiomis aplinkybėmis, nėra aišku, ar Nuova Agricast ieškinys dėl panaikinimo būtų priimtinas, jeigu jis būtų pateiktas per EB 230 straipsnyje įtvirtiną terminą.
50.
Todėl manau, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
B — Dėl esmės
51.
Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą informaciją, atrodo, kad jis iš esmės klausia, ar Komisijos sprendimas, kuriuo nebuvo atsižvelgta į pirmajai kategorijai priklausančių įmonių situaciją, yra negaliojantis, nes juo pažeidžiamas vienodo vertinimo principas ir nesilaikoma Komisijos pareigos tinkamai motyvuoti pagal EB 253 straipsnį.
52.
Siekiant atsakyti į šį klausimą svarbu glaustai apsvarstyti pagalbos rūšį bei šioje byloje nagrinėjamą sprendimą ir teisminės kontrolės, kurią tokiame kontekste gali atlikti Teisingumo Teismas, apimtį.
1. Pagalbos rūšies ir šioje byloje nagrinėjamo sprendimo nustatymas
53.
Pagal EB 87 straipsnio 1 dalį bendroji taisyklė yra ta, kad valstybės pagalba Bendrijoje yra draudžiama. Šio principo išimtis įtvirtina EB 87 straipsnio 2 dalis, pagal kurią kai kurių rūšių pagalba neprieštarauja bendrajai rinkai, ir 87 straipsnio 3 dalis, pagal kurią kai kurių kitų rūšių pagalba gali būti laikoma neprieštaraujančia.
54.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės pagalbos priemonių arba valstybės pagalbos schemos suderinamumo su bendrąja rinka įvertinimas yra išimtinė Komisijos, veikiančios kontroliuojant Teisingumo Teismui, kompetencija (
19
).
55.
Siekdama kontroliuoti valstybės pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka pagal EB sutarties 88 straipsnio 3 dalies pirmąjį sakinį Komisija privalo gauti pranešimą apie „naują pagalbą“ prieš pradedant ją taikyti. „Nauja pagalba“ yra bet kokia priemonė, skirta nustatyti arba pakeisti pagalbą, o pakeitimai gali būti susiję arba su esama pagalba, arba su pradiniais projektais, apie kuriuos pranešta Komisijai (
20
). Ši byla yra susijusi su nauja pagalba, kadangi ji pakeitė iki 1999 m. gruodžio 31 d. patvirtintą ankstesnę schemą.
56.
Taip pat reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime nagrinėjama priemonė yra pagalbos schema, o ne individuali pagalba. Naudodamosi pagalbos schemomis valstybės narės gali gauti iš Komisijos vieną patvirtinimą remiantis bendrais schemos požymiais (
21
).
57.
Ginčijamas sprendimas yra „sprendimas nepateikti prieštaravimų“ (
22
), kurį Komisija priėmė nepradėjusi formalios tyrimo procedūros (
23
).
2. Teisingumo Teismo atliekama sprendimų dėl valstybės pagalbos kontrolė
58.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką taikant EB 88 straipsnio 3 dalį Komisija turi plačią diskreciją, kuriai įgyvendinti reikalingi ekonominiai ir socialiniai vertinimai turi būti atlikti atsižvelgiant į Bendrijos kontekstą (
24
).
59.
Todėl atlikdamas teisėtumo kontrolę Teisingumo Teismas turi tik patikrinti, ar Komisija neviršijo savo diskrecijos, t. y. ar ji neiškraipė faktinių aplinkybių, ar nepadarė akivaizdžios jų vertinimo klaidos, ar nepiktnaudžiavo įgaliojimais arba procesinėmis teisėmis (
25
). Tai taip pat reiškia, kad Teisingumo Teismas negali pakeisti Komisijos atlikto pagalbos suderinamumo įvertinimo savo įvertinimu (
26
).
3. Tariamas vienodo vertinimo principo pažeidimas
60.
Pirmasis nurodytas negaliojimo pagrindas iš esmės iškelia klausimą, ar Komisijos sprendimas gali būti negaliojantis, nes juo pažeidžiamas vienodo pirmajai ir antrajai kategorijai priklausančių įmonių vertinimo principas atsižvelgiant į pereinamojo laikotarpio nuostatos taikymo sritį.
61.
Komisijos kompetencija valstybės pagalbos srityje apsiriboja patikrinimu, ar valstybės pagalba yra suderinama su bendrąja rinka. Dėl šio patikrinimo apimties Teisingumo Teismas nuolat pripažindavo, kad EB 87 straipsnis negali būti naudojamas, siekiant nesilaikyti kitų Sutarties nuostatų (
27
). Todėl nagrinėdama, ar valstybės pagalba suderinama su bendrąja rinka, Komisija gali atsižvelgti į galimus kitų Sutarties normų ir pagrindinių principų pažeidimus (
28
). Tokie principai apima vienodo vertinimo principą (
29
).
62.
Nors Komisija turi teisę patikrinti, ar valstybės pagalba yra suderinama su bendrąja rinka, ji nekuria arba neformuluoja valstybės pagalbos schemų ir neskiria pagalbos. Be to, Komisija negali įpareigoti valstybės narės išmokėti valstybės pagalbą. Ji tik turi teisę nurodyti valstybei narei neišmokėti valstybės pagalbos, jeigu laiko ją nesuderinama su bendrąja rinka. Valstybė narė skiria lėšų pagalbai, sukuria schemą ir praneša apie ją Komisijai. Valstybė narė išlaiko teisę atsiimti pranešimą apie pagalbos schemą ir jos neįgyvendinti.
63.
Iš to išplaukia, kad pranešime nurodytos valstybės pagalbos schemos pereinamojo laikotarpio nuostatą siūlo valstybė narė kaip pagalbos schemos, apie kurią ji praneša Komisijai siekdama jos patvirtinimo, dalį. Todėl ją Komisija vertina kaip pagalbos schemos dalį, siekdama įvertinti, ar visa schema yra suderinama su bendrąja rinka.
64.
Iš Pirmosios instancijos teismo išvadų su šia byla susijusioje byloje išplaukia, kad ginčijamo sprendimo pereinamojo laikotarpio nuostatos formuluotė yra Italijos valdžios institucijų pasirinkimo laisvės pasekmė (
30
). Iki formalios tyrimo procedūros pradžios Komisija negali valstybės narės įpareigoti pakeisti pagalbos schemą. Per neformalią procedūros stadiją Komisija gali arba priimti sprendimą nepateikti prieštaravimų, arba sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą (
31
).
65.
Todėl turi būti nustatyta, ar šioje byloje Komisija viršijo savo diskreciją po pirminio patikrinimo nusprendusi, kad naujoji pagalbos schema yra suderinama su bendrąja rinka, nepaisant to, kad pirmajai kategorijai priklausančios įmonės nebuvo įtrauktos į ginčijamo sprendimo pereinamojo laikotarpio nuostatos taikymo sritį, ir todėl nepradėjusi formalios tyrimo procedūros.
66.
Pirma, mano nuomone, yra formalių priežasčių, kurios rodo, kad taip nebuvo. Iš tikrųjų nėra įrodymų, kad Komisija žinojo apie pirmajai kategorijai priklausančių įmonių, kurioms priskirtina ir Nuova Agricast, buvimą arba bent jau apie jų specifinę situaciją.
67.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į Komisijos turimą informaciją priimant sprendimą (
32
). Šioje byloje tai reiškia, kad iš Komisijos nebuvo galima reikalauti atsižvelgti į Nuova Agricast ir kitų pirmajai kategorijai priklausančių įmonių situaciją.
68.
Vis dėlto prieš padarant tokią išvadą, reikia pabrėžti, kad ši praktika buvo išplėtota ir taikoma bylose, kuriose Komisija priėmė ginčijamą sprendimą atlikusi formalią tyrimo procedūrą. Kalbant apie tokius sprendimus šis požiūris yra pateisinamas, nes „suinteresuotosios šalys“ EB 88 straipsnio 2 dalies prasme turi galimybę pateikti visą susijusią informaciją Komisijai, net jei kai kurios jų tokia galimybe nepasinaudojo (
33
). Todėl tokie asmenys turi didelę atsakomybę už informaciją, kuri buvo pateikta Komisijai jai priimant sprendimą. Jeigu tokios „suinteresuotosios šalys“ vėliau tvirtina, kad Komisijos sprendimas yra negaliojantis, logiška, kad jos gali ginčyti Komisijos sprendimo galiojimą remdamosi tik informacija, kurią Komisija turėjo priimdama savo sprendimą.
69.
Tokio argumentavimo negalima perkelti sprendimui nepateikti prieštaravimų dėl pagalbos schemos ir pabaigti pirminio pagalbos patikrinimo stadiją, kai nepradedama formali tyrimo procedūra. Toks sprendimas iš principo (
34
) priimamas remiantis informacija, kurią pateikia pranešanti valstybė narė. Procedūra nesuteikia formalios galimybės tretiesiems asmenims įsiterpti ir pateikti Komisijai informaciją, į kurią ji galėtų atsižvelgti vertindama pranešime nurodytos pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka. Tos įmonės, kurios yra potencialios pagalbos gavėjos, arba jų konkurentai netgi nebūtinai žino, kad buvo pranešta apie pagalbos schemą, kuri gali jas dominti, nes Komisija privalo paskelbti apie pagalbos pranešimą tik pradėjusi formalią tyrimo procedūrą (
35
). Taigi, kai Komisija priima sprendimą nepateikti prieštaravimų, pranešimas apie šį sprendimą yra pirmasis aktas, kuris skelbiamas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.
70.
Nepaisant to, tikiu, kad Komisija turi turėti galimybę remtis informacija, turima priimant sprendimą, net jeigu asmuo, kuris nebuvo įtrauktas į pirminį patikrinimą, kaip antai Nuova Agricast šioje byloje, ginčija sprendimą nepateikti prieštaravimų.
71.
Iš pirminės ir antrinės Bendrijos teisės, ypač Reglamento Nr. 659/1999, išplaukia, kad pirminis patikrinimas vyksta iš esmės tarp Komisijos ir atitinkamos valstybės narės (
36
). Todėl vykstant pirminiam patikrinimui Komisija neturi įgaliojimų ieškoti daugiau informacijos, nei jai pateikė daugiausia atitinkama valstybė narė. Tokie Komisijos įgaliojimų apribojimai būtinai nulemia tai, kad jos sprendimų teisėtumo negalima ginčyti remiantis kita informacija, nei ji turėjo priimdama sprendimą. Be to, jeigu tretieji asmenys galėtų ginčyti Komisijos sprendimų galiojimą remdamiesi kita informacija, nei ji turėjo priimdama sprendimą, Komisija greičiausiai vengtų tokios rizikos sistemingai pradėdama formalią tyrimo procedūra ir taip leisdama visoms „suinteresuotosioms šalims“ EB 88 straipsnio 2 dalies prasme pateikti susijusią informaciją. Tačiau tokį rezultatą sunku suderinti su galiojančia dviejų stadijų valstybės pagalbos kontrolės procedūra, kurią numato EB sutartis ir Reglamentas Nr. 659/1999.
72.
Todėl Komisijos priimto sprendimo nepateikti prieštaravimų galiojimas turi būti vertinamas remiantis informacija, kurią Komisija turėjo priimdama tokį sprendimą.
73.
Kadangi šioje byloje nėra įrodymų, kad Komisija žinojo apie specifinę pirmajai kategorijai priklausančių įmonių situaciją, ginčijamo sprendimo negalima pripažinti negaliojančiu todėl, kad juo tariamai pažeidžiamas vienodo vertinimo principas atsižvelgiant į šių įmonių tariamai įgytas teises.
74.
Bet kuriuo atveju galima priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką vertindama pagalbos schemos suderinamumą su bendrąja rinka Komisija gali tik išnagrinėti atitinkamos schemos bendruosius požymius ir neprivalo patikrinti kiekvieno konkretaus atvejo, kuriam ji taikoma (
37
).
75.
Be to, reikia pažymėti, kad ši byla nėra vienas iš išimtinių valstybės pagalbos atvejų, kai Komisija gali būti įpareigota užtikrinti, kad jos sprendime būtų pereinamojo laikotarpio nuostata ir kad ši nuostata atitiktų vienodo vertinimo principą. Tokia pareiga gali atsirasti tik labai specifinėmis aplinkybėmis, jeigu ankstesnis Bendrijos valdžios institucijų elgesys sukelia teisėtus lūkesčius, kurie turi būti saugomi (
38
).
76.
Tačiau šioje byloje Komisija niekada nesielgė taip, kad sukurtų teisėtus lūkesčius, jog ankstesnė pagalbos schema, kurios galiojimas baigėsi 1999 m. gruodžio 31 d., turės poveikį po šios datos.
77.
Anksčiau galiojusios pagalbos schemos patvirtinimas, kuris buvo terminuotas ir pasibaigė 1999 m. gruodžio 31  d., pagal savo pobūdį nebuvo aktas, kuris galėtų sukelti tokius teisėtus lūkesčius. Taisyklė, kad nuo bendrojo valstybės pagalbos draudimo principo leidžianti nukrypti nuostata turi būti aiškinama griežtai, neleidžia taip išplėsti patvirtintos pagalbos schemos galiojimo laike (
39
). Be to, jeigu būtų galima remtis teisėmis, tariamai įgytomis pagal ankstesnę pagalbos schemą po to, kai patvirtinimas pasibaigė, tai paneigtų patį tokių patvirtinimų apribojimo laike tikslą, kuris leidžia valstybės pagalbos įvertinimą pritaikyti atsižvelgiant į besikeičiančias ekonomines aplinkybes.
78.
Teisėtais lūkesčiais negalima remtis prieš Komisiją vien dėl to, kad ji taiko „pagalbos būtinumo“ principą, pagal kurį, be kita ko, paraiška pagalbai gauti paprastai turi būti pateikiama prieš pradedant veiklą, kuriai skiriama pagalba. Šis principas naudojamas kaip bendroji norma Komisijai vertinant pagalbos suderinamumą (
40
). Priešingai nei savo sprendime teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šis principas taikomas ne tik nuo jo įtraukimo į Komisijos gaires dėl regioninės pagalbos 1998 metais (
41
). To pakanka atmesti bet kokiam argumentui, kad tariamai „staigus“ šio principo taikymas galėjo pažeisti Bendrijos sukurtus teisėtus lūkesčius dėl galimybės gauti pagalbą pagal naują pagalbos schemą pagal sąlygas, taikomas kvietimams pateikti paraiškas, paskelbtiems pagal anksčiau galiojusią schemą.
79.
Taip pat ir teisėti lūkesčiai, kuriuos galėjo sukelti nacionalinės valdžios institucijos, dėl galimybės pratęsti tam tikras pasibaigusios valstybės pagalbos schemos taikymo pasekmes taip pat negali pagrįsti Komisijos pareigos įtvirtinti pereinamojo laikotarpio nuostatą. EB 87 ir 88 straipsniai netektų daug veiksmingumo, jeigu asmuo galėtų remtis valstybės narės sukurtais teisėtais lūkesčiais siekdamas ginčyti Bendrijos akto galiojimą (
42
).
80.
Iš to išplaukia, jog šios bylos aplinkybėmis Komisija neturėjo pareigos užtikrinti, kad ginčijamame sprendime būtų numatyta pereinamojo laikotarpio nuostata, kuri būtų taikoma pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms. Todėl ji neviršijo savo diskrecijos nepateikdama prieštaravimų dėl pranešime nurodytos priemonės motyvuojant tuo, kad numatytos pereinamojo laikotarpio nuostatos taikymo sritimi buvo tariamai pažeistas vienodo vertinimo principas. Todėl ginčijamo sprendimo negalima pripažinti negaliojančiu šiuo pagrindu.
4. Tariama motyvavimo stoka
81.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia, ar Komisija ginčijamą sprendimą tinkamai motyvavo pagal EB 253 straipsnį, kadangi pirmajai kategorijai priklausančios įmonės nebuvo įtrauktos į pereinamojo laikotarpio nuostatos taikymo sritį.
82.
Teisingumo Teismas nuolat pripažindavo, kad reikalavimas motyvuoti priklauso nuo nagrinėjamo akto pobūdžio, ir kalbant apie visuotinai taikomus aktus, kaip antai valstybės pagalbos schemos atveju, motyvuojant galima tik nurodyti, viena vertus, bendrą situaciją, kuri nulėmė jo priėmimą, o, kita vertus, bendrus tikslus, kuriuos juo siekiama įgyvendinti (
43
). Todėl būtų nepagrįsta reikalauti, kad Komisija specialiai motyvuotų sprendime nepareikšti prieštaravimų dėl pagalbos schemos įtvirtintos pereinamojo laikotarpio nuostatos taikymo sritį. Taip ypač yra tokiu atveju, kai, kaip šioje byloje, Komisija savo sprendime tik patvirtina Italijos valdžios institucijų sprendimą dėl pereinamojo laikotarpio nuostatos atitinkamos taikymo srities.
83.
Mano nuomone, iš to išplaukia, kad Komisija nepažeidė pareigos tinkamai motyvuoti, nepateisinusi pirmajai kategorijai priklausančių įmonių neįtraukimo į ginčijamame sprendime įtvirtintos pereinamojo laikotarpio nuostatos taikymo sritį.
VIII — Išvada
84.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad į pateiktą prejudicinį klausimą reikėtų atsakyti taip:
„Išnagrinėjus pateiktą klausimą nebuvo nustatyta nieko, kas paveiktų 2000 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimo SG(2000)D/105754, kuriuo Italijos teisės aktuose numatyta pagalbos investicijoms Italijos atsilikusiuose regionuose schema pripažįstama suderinama su EB sutartimi, galiojimą.“
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL C 278, 2000, p. 26.
(
3
)	1992 m. gruodžio 21 d. GURI Nr. 299, p. 3.
(
4
)	OL C 242, 1997, p. 4.
(
5
)	Tai reiškia, kad atlikusi pirminį patikrinimą Komisija manė, jog nėra priežasčių pateikti prieštaravimų dėl valstybės narės pranešime nurodytos pagalbos schemos.
(
6
)	Išskyrus išlaidas inžineriniams planams ir studijoms bei bendrovės žemės pirkimui ir tvarkymui, kurios laikomos reikalavimus atitinkančiomis, skaičiuojant už 12 mėnesių iki paraiškos pateikimo dienos.
(
7
)	Naudingas kvietimas yra kvietimas, susijęs su pagalba tame ekonomikos sektoriuje.
(
8
)	Komisija šią schemą įregistravo numeriu N 715/99.
(
9
)	2000 m. liepos 18 d. GURI Nr. 166.
(
10
)	2000 m. liepos 28 d. GURI Nr. 175.
(
11
)	2005 m. birželio 15 d. Nutartis Nuova Agricast ir kt. (T-98/04; pranešimas paskelbtas OL C 229, 2005, p. 22).
(
12
)	Pirmosios instancijos teisme nagrinėjama byla T-362/05.
(
13
)	Žr., inter alia, 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Bosman (C-415/93, Rink. p. I-4921, 59 punktas), 2001 m. kovo 13 d. Sprendimą Preussen Elektra (C-379/98, Rink. p. I-2099, 38 punktas) ir 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimą TNT Traco ir kiti (C-340/99, Rink. p. I-4109, 30 punktas).
(
14
)	Žr., inter alia, sprendimo Bosman, nurodyto 13 išnašoje, 61 punktą ir sprendimo Preussen Elektra, nurodyto 13 išnašoje, 39 punktą.
(
15
)	11 išnašoje nurodyta nutartis.
(
16
)	1994 m. kovo 9 d. Sprendimas (C-188/92, Rink. p. I-833, 17 ir 18 punktai). Iš šio sprendimo išplaukia, kad Bendrijos teisių gynimo priemonių sistemoje Bendrijos institucijos aktą ginčijančių argumentų, kuriuos pateikia fizinis arba juridinis asmuo per prejudicinio sprendimo procedūrą, priimtinumas priklauso nuo to, ar yra galimybė arba ar buvo galimybė ginčyti tą aktą tiesiogiai Pirmosios instancijos teisme pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą.
(
17
)	Komisijos sprendimas, skirtas atitinkamai valstybei narei, aiškiai nurodė aptariamos pagalbos individualų gavėją ir tai, kad valstybė pranešė apie sprendimą gavėjui, nurodydama, kad jis gali pateikti ieškinį dėl jo panaikinimo.
(
18
)	Šiuo klausimu žr. 1996 m. birželio 5 d. Sprendimą Kahn Scheppvaart (T-398/94, Rink. p. II-477, 39 punktas). Šioje byloje, kuri buvo susijusi su sprendimu nepateikti prieštaravimų dėl pagalbos schemos, kurią sudarė sektorinės mokestinės priemonės, Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad ginčijamas sprendimas galimiems šių priemonių naudos gavėjams atrodė esanti visuotinai taikoma priemonė, apimanti objektyviai nustatytas situacijas ir sukelianti teisines pasekmes bendrai ir abstrakčiai apibrėžtai asmenų grupei. Todėl tokie galimi naudos gavėjai neturėjo teisės pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį. Šią praktiką reikia atskirti nuo praktikos, susijusios su be formalios tyrimo procedūros priimtais sprendimais nepateikti prieštaravimų dėl individualios pagalbos priemonės ir kurios atžvilgiu ETT sušvelnino reikalavimus, susijusius su trečiųjų asmenų teise pareikšti ieškinį (žr. 1993 m. gegužės 19 d. Sprendimą Cook prieš Komisiją, C-198/91, Rink. p. I-2487, 1993 m. birželio 15 d. Sprendimą Matra prieš Komisiją, C-225/91, Rink. p. I-3203).
(
19
)	1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimas Fédération Nationale du Commerce Extérieur des Produits Alimentaires and Syndicat National des Négociants et Transformateurs de Saumon (C-354/90, Rink. p. I-5505, 14 punktas), 1996 m. liepos 11 d. Sprendimas SFEI ir kiti (C-39/94, Rink. p. I-3547, 42 punktas) ir 1999 m. birželio 17 d. Sprendimas Piaggio (C-295/97, Rink. p. I-3735, 31 punktas).
(
20
)	Žr. sprendimo Piaggio, nurodyto 19 išnašoje, 48 punktą. 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (toliau – Procedūros reglamentas) (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339–347) 1 straipsnio c punkte nustatyta, kad „nauja pagalba“ – tai visa pagalba, t. y. pagalbos sistemos ir individuali pagalba, kuri nėra egzistuojanti pagalba, įskaitant egzistuojančios pagalbos pakeitimus“.
(
21
)	Individualios pagalbos suteikimo priemonės – tai tik priemonės, įgyvendinančios bendrąją pagalbos schemą. Kadangi požymiai, į kuriuos turi atsižvelgti Komisija tikrindama šią pagalbą, yra tokie patys, kokie taikomi tikrinant bendrąją schemą, nebūtina, kad Komisija atliktų individualios pagalbos suteikimo priemonių patikrinimą.
(
22
)	Žr. Procedūros reglamento 4 straipsnio 3 dalį.
(
23
)	Formali tyrimo procedūra turi būti pradėta, kai Komisija abejoja dėl pranešime nurodytos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka (žr. Procedūros reglamento 4 straipsnio 4 dalį).
(
24
)	Žr., inter alia, 1991 m. kovo 21 d. Sprendimą Italija prieš Komisiją ( C-303/88, Rink. p. I-1433, 34 punktas).
(
25
)	Žr. sprendimo Matra prieš Komisiją, nurodyto 18 išnašoje, 25 punktą.
(
26
)	Žr., pavyzdžiui, 2003 m. liepos 24 d. Nutartį Sicilcassa ( C-297/01, Rink. p. I-7849, 47 punktas).
(
27
)	Šiuo klausimu žr. 1980 m. gegužės 21 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (73/79, Rink. p. 1533, 11 punktas), sprendimo Matra prieš Komisiją, nurodyto 18 išnašoje, 41 punktą ir 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Vokietija prieš Komisiją (C-156/98, Rink. p. I-6857, 78 punktas).
(
28
)	Žr. 2000 m. balandžio 13 d. generalinio advokato N. Fennelly išvadą byloje Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją (sujungtos bylos C-15/98 ir C-105/99, Rink. p. I-8855, 78 punktas).
(
29
)	Šiuo atžvilgiu galima priminti, kad Teisingumo Teismas anksčiau yra pripažinęs pagal EB 88 straipsnį priimtą Komisijos sprendimą negaliojančiu, nes jame įtvirtinta pereinamojo laikotarpio nuostata prieštaravo teisėtų lūkesčių ir vienodo vertinimo principams (2006 m. birželio 22 d. Sprendimas Belgija ir Forum 187 ASBL prieš Komisiją (sujungtos bylos C-182/03 ir C-217/03, Rink. p. I-5479, 168–174 punktai).
(
30
)	2005 m. lapkričio 21 d. Nutartis Tramarin prieš Komisiją (T-426/04, Rink. p. II-4765).
(
31
)	Be to, žinoma, yra galimybė nuspręsti, kad pranešime nurodyta priemonė nėra valstybės pagalba.
(
32
)	1986 m. liepos 10 d. Sprendimas Belgija prieš Komisiją (234/84, Rink. p. 2263, 16 punktas), 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C-241/94, Rink. p. I-4551, 33 punktas) ir 2002 m. rusėjo 24 d. Sprendimas Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją (sujungtos bylos C-74/00 P ir C-75/00 P, Rink. p. I-7869, 168–171 punktai).
(
33
)	Šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, sprendimo Falck ir Acciaierie di Bolzano, nurodyto 32 išnašoje, 169 punktą.
(
34
)	Iš tikrųjų niekas nedraudžia galintiems būti paveiktiems asmenims per pirminį patikrinimą pateikti informaciją Komisijai, o tokiu atveju Komisija privalo į ją atsižvelgti (šiuo klausimu žr. 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimą Portugalija prieš Komisiją (C-204/97, Rink. p. I-3175, 35 punktas).
(
35
)	Šiuo klausimu žr. 1984 m. kovo 20 d. Sprendimą Vokietija prieš Komisiją (Rink. p. 1451, 13 punktas) ir 1984 m. spalio 9 d. Sprendimą Heineken (sujungtos bylos 91/83 ir 127/83, Rink. p. 3435, 15 punktas).
(
36
)	Šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 6 d. Sprendimą Scott prieš Komisiją ( C-276/03 P, Rink. p. I-8437, 33 punktas).
(
37
)	Šiuo klausimu žr. sprendimą Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją, nurodytą 28 išnašoje, 1987 m. spalio 14 d. sprendimą Vokietija prieš Komisiją (248/84, Rink. p. 4013, 18 punktas) ir 1999 m. birželio 17 d. Sprendimą Belgija prieš Komisiją (C-75/97, Rink. p. I-3671, 48 punktas).
(
38
)	Taip buvo sprendime Belgium and Forum 187 ASBL prieš Komisiją, nurodytame 29 išnašoje (168–174 punktai). Šioje byloje Komisija priėmė neigiamą sprendimą dėl esamos pagalbos schemos, susijusios su koordinavimo centrais, įsteigtais pagal Belgijos teisę. Vėlesnis tokio argumentavimo taikymo pavyzdys yra 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Koninklijke Frieslands Food prieš Komisiją (T-348/03).
(
39
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 14 d. Sprendimą Fleuren Compost prieš Komisiją (T-109/01 Rink. p. II-127, 75 punktas).
(
40
)	Iš tikrųjų Teisingumo Teismas nuolat pripažindavo, jog tam, kad pagalbai būtų taikoma EB 87 straipsnio 3 dalyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata, ji turi ne tik atitikti vieną iš EB 87 straipsnio 3 dalies a, b, c ir d punktuose įtvirtintų tikslų, bet taip pat turi būti būtina šiems tikslams pasiekti (žr. 1980 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Philip Morris prieš Komisiją,
730/79, Rink. p. 2671, 17 punktą).
(
41
)	OL C 74, p. 9. Gairių 4.2 punkto trečiojoje pastraipoje įtvirtinta, jog „pagalbos schemose turi būti numatyta, kad paraiška pagalbai gauti turi būti pateikiama prieš pradedant darbus pagal projektą“.
(
42
)	Žr. pagal analogiją teismų praktiką, pagal kurią EB 87  ir 88 straipsniai netektų daug veiksmingumo, jeigu valstybės narės galėtų remtis savo neteisėtu elgesiu, kuris galėjo sukurti teisėtus lūkesčius galimiems pagalbos gavėjams, siekdamos panaikinti Komisijos pagal Sutartį priimtų sprendimų veiksmingumą (žr. 1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 17 punktas).
(
43
)	Nuo 1968 m. kovo 13 d. Sprendimo Beus prieš Hauptzollamt München (5/67, Rink. p. 83, 95 punktas). Žr., pavyzdžiui, 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Ispanija prieš Komisiją (C-284/94, Rink. p. I-7309, 28 punktas).