Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 12 d.(1)
Byla C-559/23 P
International Management Group (IMG)
prieš
Europos Komisiją
„ Apeliacinis skundas – Apeliacinio skundo nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas dėl ieškinio dėl deliktinės atsakomybės senaties – Bendrojo Teismo sprendimo dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo nepriėmimas prieš atmetant ieškinį kaip nepagrįstą – Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) išorės tyrimas – OLAF tyrimo ataskaitos pateikimas nacionalinėms teisminėms institucijoms – Neleistinas tyrimo ataskaitos atskleidimas spaudoje – Apeliantės galimai patirta neturtinė ir turtinė žala – Priežastinis ryšys – Įvykis, dėl kurio atsirado žala, galinti būti priskirta Europos Sąjungai arba atitinkamoms nacionalinės valdžios institucijoms – Neaiškumas – Įrodinėjimo pareiga “
I.      Įvadas
1.        Šis apeliacinis skundas pateiktas dėl 2023 m. birželio 28 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimo IMG / Komisija(2), kuriuo šis teismas atmetė kaip nepagrįstą International Management Group (IMG) ieškinį dėl Sąjungos deliktinės atsakomybės dėl to, kad spaudoje be leidimo buvo atskleista Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) parengta su IMG susijusi tyrimo ataskaita.
2.        Nagrinėdamas šį apeliacinį skundą Teisingumo Teismas, be kita ko, turės patvirtinti arba panaikinti Bendrojo Teismo poziciją skundžiamame sprendime, kad reikia atmesti Sąjungos deliktinę atsakomybę dėl neaiškumo, susijusio su tuo, kas sukėlė žalą, „nesant įrodymų šiuo klausimu“(3), nes ją
galėjo sukelti tiek Sąjungos vidaus šaltinis, t. y. OLAF arba Europos Komisija, tiek išorės šaltinis, t. y. atitinkamos nacionalinės teisminės institucijos.
3.        Šioje išvadoje Teisingumo Teismui siūlysiu panaikinti skundžiamą sprendimą dėl to, kad, vertindamas Komisijos ir OLAF galimai padarytą konfidencialumo pareigos pažeidimą, Bendrasis Teismas pažeidė įrodinėjimo pareigą ir įrodymų rinkimą reglamentuojančias taisykles. Nurodysiu priežastis, dėl kurių tokia teisės klaida taip pat turi įtakos jo išvadai dėl galimo OLAF ir Komisijos stropumo pareigos pažeidimo.
II.    Bylos aplinkybės
4.        Bylos aplinkybės apibendrintos skundžiamo sprendimo 2–12 punktuose.
5.        IMG pagal savo įstatus buvo įsteigta kaip tarptautinė organizacija. Vykdydama savo veiklą ji sudarė kelis susitarimus su Komisija, be kita ko, taikydama Sąjungos finansiniuose teisės aktuose numatytą Sąjungos biudžeto vykdymo būdą, vadinamąjį „netiesioginį ar bendrą valdymą“.
6.        OLAF generalinis direktorius pradėjo išorės tyrimą dėl apeliantės teisinio statuso(4). Pasibaigus šiam tyrimui, 2014 m. gruodžio 9 d. parengtoje galutinėje tyrimo ataskaitoje (toliau – OLAF ataskaita) jis iš esmės nusprendė, kad IMG nėra „tarptautinė organizacija“, kaip tai suprantama pagal Sąjungos finansinius teisės aktus, ir rekomendavo Komisijai skirti IMG administracines ir finansines nuobaudas, taip pat susigrąžinti jai, kaip tokiai organizacijai, išmokėtas sumas.
7.        2014 m. gruodžio 12 d. OLAF ataskaita buvo oficialiai perduota Komisijai ir Prancūzijos bei Belgijos teisminėms institucijoms. 2015 m. vasario 13 d. informacija apie jos turinį buvo paskelbta laikraštyje Der Spiegel. 2015 m. vasario 18 d. apeliantė nusiuntė OLAF raštą, kuriame nurodė galimą informacijos, susijusios su minėtos ataskaitos turiniu, nutekinimą spaudai.
8.        2015 m. kovo 13 d. OLAF generalinis direktorius nusiuntė laišką Europos Parlamento pirmininkui, kuriame nurodė, kad jam buvo pranešta apie tai, jog OLAF ataskaita buvo išplatinta Parlamento Biudžeto kontrolės komitete. Tame laiške OLAF generalinis direktorius pažymėjo, kad ši ataskaita nebuvo oficialiai atskleista Parlamentui, ir paprašė šios institucijos pirmininko imtis būtinų priemonių, kad būtų nutrauktas šio dokumento platinimas.
9.        2015 m. kovo 20 d. raštu OLAF atsakė apeliantei, kad jos ataskaita buvo perduota tik kompetentingoms nacionalinėms institucijoms ir Komisijos generaliniam sekretoriatui.
10.      2015 m. gruodžio 11 d. OLAF ataskaita be priedų buvo paskelbta laikraščio New Europe interneto svetainėje. Apeliantei buvo pranešta, kad tada Komisijos generalinis sekretorius ir OLAF pradėjo du tyrimus, siekdami nustatyti šio informacijos nutekėjimo šaltinį.
11.      2017 m. sausio 30 d. Komisijos generalinis sekretorius išsiuntė apeliantei raštą, jame ją informavo apie tai, kad tyrimai buvo užbaigti ir kad juos atlikus nepavyko nustatyti nutekėjimo šaltinio.
12.      2018 m. birželio 5 d. apeliantei buvo pateikta OLAF ataskaita su priedais.
III. Procesas Sąjungos teismuose
A.      Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
13.      2020 m. gruodžio 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo SESV 268 straipsniu grindžiamą apeliantės ieškinį, juo apeliantė prašė atlyginti turtinę ir neturtinę žalą, kurią ji manė patyrusi dėl neteisėtų Komisijos ir OLAF veiksmų po OLAF ataskaitos parengimo. Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį.
B.      Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
14.      2023 m. rugsėjo 7 d. apeliantė pateikė apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo. Savo reikalavimuose ji prašo Teisingumo Teismo panaikinti tą sprendimą, patenkinti jos reikalavimus Bendrajame Teisme, pripažinti Komisijos deliktinę atsakomybę, įpareigoti Komisiją atlyginti apeliantės patirtą neturtinę žalą, įvertintą 10 000 EUR per mėnesį (ši suma galės būti tikslinama) už laikotarpį nuo 2015 m. gruodžio mėn. vidurio iki teismo sprendimo priėmimo dienos, 2,1 mln. EUR turtinę žalą su delspinigiais, taip pat priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
15.      Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus šio reikalavimo, –
kaip nepagrįstą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
IV.    Analizė
16.      Grįsdama apeliacinį skundą apeliantė nurodo penkis pagrindus: pirmasis grindžiamas klaidingu priežastinio ryšio, nuo kurio priklauso Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimas, vertinimu, antrasis –
klaidingu sąlygos, susijusios su žalą sukėlusio įvykio priskyrimu OLAF ar Komisijai, vertinimu, trečiasis –
klaidingu neteisėtumo buvimo, grindžiamo rūpestingumo pareigos pažeidimu, vertinimu, ketvirtasis –
klaidingu neteisėtumo, grindžiamo stropumo pareigos pažeidimu, vertinimu ir, galiausiai, penktasis pagrindas –
teisės klaidomis, turinčiomis įtakos Bendrojo Teismo vertinimui dėl Komisijos teisės tarnybos nuomonės pašalinimo
iš bylos medžiagos.
17.      Savo ruožtu Komisija visų pirma teigia, kad apeliantės ieškinio dėl žalos atlyginimo pareiškimo senaties terminas jį pareiškiant jau buvo pasibaigęs, todėl apeliacinis skundas yra nepriimtinas. Jei Teisingumo Teismas tam nepritartų, Komisija prašo apeliacinį skundą atmesti kaip nepagrįstą.
A.      Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
18.      Šis apeliacinis skundas kelia dvi problemas, susijusias su jo priimtinumu.
1.      Dėl IMG teisės pareikšti ieškinį dėl Sąjungos deliktinės atsakomybės
19.      Byloje IMG / Komisija (C‑790/24 P), kurioje šiandien taip pat teikiu išvadą, Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą dėl apeliacinio skundo, pateikto dėl 2024 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo IMG / Komisija(5), kuriame Bendrasis Teismas patvirtino 2021 m. birželio 8 d. Komisijos sprendimo, kuriuo ji atgaline data nuo 2014 m. gruodžio 16 d. atsisakė pripažinti apeliantei tarptautinės organizacijos statusą, teisėtumą.
20.      Jeigu atlikęs nagrinėjimą Sąjungos teismas turėtų patvirtinti to sprendimo teisėtumą, manau, kad ši aplinkybė negali turėti įtakos šio 2020 m. gruodžio 21 d. pareikšto ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumui, nes tą dieną, kai Sąjungos teismas turės priimti sprendimą, IMG bus praradusi procesinį veiksnumą.
21.      Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad sąvoka „juridinis asmuo“ iš esmės reiškia pagal valstybės narės ar trečiosios valstybės teisę įsteigto juridinio subjekto buvimą ir pagal šią teisę pripažįstamą procesinį veiksnumą(6).
22.      Vis dėlto, net jei IMG nebūtų buvusi įsteigta kaip tarptautinė organizacija arba būtų praradusi šį statusą, tai, kad ji nėra arba nebėra tarptautinės teisės subjektas, nepanaikina jos, kaip juridinio asmens, statuso vienos ar kelių valstybių teisės sistemoje ir procesinio veiksnumo. Be to, Teisingumo Teismui per posėdį pateikus klausimą, Komisija neginčijo šios galimybės. IMG turi vidaus struktūrą (biudžetą, darbuotojus, infrastruktūrą), kuri užtikrina jai būtiną autonomiją veikti kaip atsakingam teisinių santykių subjektui, o jos įstatuose, taip pat jos su keliomis valstybėmis sudarytuose susitarimuose dėl būstinės pripažįstamas jos procesinis veiksnumas pagal nacionalinę teisę.
23.      Šiuo atveju apeliantės situacija panaši į situaciją byloje, kurioje buvo priimtas 1982 m. spalio 28 d. Sprendimas Groupement des Agences de voyages / Komisija(7), nes Komisija apeliantei kelerius metus buvo patikėjusi biudžeto vykdymo užduotis pagal netiesioginio valdymo su „tarptautine organizacija“ metodą, todėl šiuo laikotarpiu ji buvo laikoma turinčia tokį statusą. Reikėtų pridurti, kad Sąjungos teismuose Komisija IMG laikė juridiniu asmeniu, turinčiu procesinį veiksnumą, nes šiuo klausimu nepateikė jokio nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo, o Sąjungos teisme buvo pradėta trylika bylų. Sąjungos teismas taip pat nekonstatavo, kad apeliantė neturi teisės pareikšti ieškinio, nors tai yra su viešąja tvarka susijęs pagrindas.
24.      Reikėtų pridurti, kad 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo PKK ir KNK / Taryba(8), susijusio, be kita ko, su Kurdistan Workers’ Party (PKK), 112 punkte Teisingumo Teismas nusprendė: kadangi Sąjungos teisės aktų leidėjas mano, jog organizacija, kurios egzistavimu abejojama, ir toliau egzistuoja tiek, kad jai būtų taikomos ribojamosios priemonės, dėl darnumo ir teisingumo reikia pripažinti, kad šis subjektas ir toliau egzistuoja tiek, kad galėtų ginčyti šią priemonę. Bet kokia kita išvada reikštų, kad tam tikra organizacija galėtų būti įtraukiama į ginčijamą sąrašą be galimybės pareikšti ieškinį dėl šio įtraukimo.
25.      Taip pat manant, kad OLAF ir Komisija privalėjo užtikrinti OLAF ataskaitos išvadų konfidencialumą, paisant reikalavimų, susijusių su nuoseklumu ir būtinu teisės į veiksmingą teisminę gynybą paisymu, reikia pripažinti, kad apeliantė egzistuoja tiek, kad galėtų reikalauti atlyginti žalą, kurią ji galimai patyrė dėl neteisėto šių išvadų atskleidimo spaudoje(9).
26.      Dėl visų šių priežasčių manau, kad IMG turi teisę pareikšti ieškinį dėl Sąjungos deliktinės atsakomybės, nepriklausomai nuo to, kokias išvadas
Sąjungos teismas padarys dėl jos, kaip tarptautinės organizacijos, statuso.
2.      Dėl Bendrojo Teismo sprendimo priimti sprendimą dėl ieškinio esmės nenusprendus dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo senaties termino
27.      Atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija pateikia apeliacinio skundo nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, motyvuodama tuo, kad suėjo IMG pareikšto ieškinio dėl žalos atlyginimo senaties terminas dėl priežasčių, kurias ji nurodė Bendrajam Teismui pateiktame
nepriimtinumu grindžiamame prieštaravime.
28.      Pirma, Komisija teigia, kad senaties terminas baigėsi 2020 m. gruodžio 11 d., t. y. praėjus penkeriems metams nuo OLAF ataskaitos paskelbimo laikraščio New Europe interneto svetainėje, o apeliantės ieškinys buvo pareikštas 2020 m. gruodžio 21 d., t. y. dar po dešimties dienų. Šiuo klausimu Komisija primena, kad pagal jurisprudenciją terminas dėl nuotolių netaikomas materialinės teisės reglamentuojamam
senaties terminui.
29.      Antra, Komisija teigia, kad senaties termino eiga prasidėjo anksčiau už minėto paskelbimo datą. Apeliantės nurodyta žala atsirado ne vėliau kaip nutekėjus OLAF ataskaitai. IMG nurodyti pažeidimai susiję su jos teisinio statuso klausimu, ir ji buvo informuota apie OLAF ir Komisijos abejones šiuo klausimu dar gerokai iki 2015 m. gruodžio 11 d.
30.      Apeliantė ginčija tokį vertinimą. Pirma, ji pabrėžia, kad Komisija nepateikė nei priešpriešinio apeliacinio skundo, nei nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo. Antra, apeliantė teigia, kad žala, kurią ji prašo atlyginti, yra tęstinė ir atsirado iš karto po neleistino OLAF ataskaitos
išplatinimo. Šiuo klausimu ji nurodo, kad neturėjo galimybės susipažinti su ataskaita iki jos atskleidimo, nes ataskaita jai buvo pateikta 2018 m. birželio mėn. prieš 2018 m. rugsėjo 27 d. posėdį sujungtose bylose, kuriose buvo priimtas 2019 m. sausio 31 d. Sprendimas International Management Group / Komisija(10).
31.      Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad senatis yra nepriimtinumo pagrindas, kuris, skirtingai nei procesiniai terminai, nėra imperatyvus, bet gali būti pagrindas atmesti ieškinį dėl atsakomybės tik jei atsakovas to prašo, nes Sąjungos teismas negali savo iniciatyva tikrinti, ar laikytasi senaties termino – šį klausimą turi iškelti suinteresuotoji šalis(11).
32.      Nagrinėjamu atveju iš skundžiamo sprendimo 22 punkto matyti, kad Komisija Bendrojo Teismo prašė atmesti apeliantės ieškinį kaip nepriimtiną, motyvuodama tuo, kad suėjo jo senaties terminas. Visgi to sprendimo 23 punkte priminęs jurisprudenciją, pagal kurią Sąjungos teismas, atsižvelgdamas į kiekvienos bylos aplinkybes, turi teisę įvertinti, ar geras teisingumo vykdymas pateisina ieškinio atmetimą iš esmės, prieš tai nepriėmus sprendimo dėl jo priimtinumo, minėto sprendimo 24 punkte Bendrasis Teismas nusprendė išnagrinėti apeliantės reikalavimų atlyginti žalą pagrįstumą, prieš tai nepriėmęs sprendimo dėl nepriimtinumo pagrindo, susijusio su jos ieškinio senatimi(12). Taigi Komisija prašo Teisingumo Teismo išnagrinėti, ar suėjo apeliantės ieškinio dėl žalos atlyginimo senaties terminas.
33.      Panašiai, kaip buvo konstatuota 2010 m. kovo 25 d. Sprendime Sviluppo Italia Basilicata / Komisija(13) ir 2022 m. kovo 24 d. Sprendime GVN / Komisija(14), tokiais Komisijos argumentais nesiekiama paneigti šio apeliacinio skundo priimtinumo. Be to, tai būtų neįmanoma, nes Bendrasis Teismas atmetė ieškinį kaip nepagrįstą, o apeliantė, kurios reikalavimai buvo atmesti, pateikė apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo, o tam ji turėjo teisę
pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antrą pastraipą.
34.      Reikia pripažinti, kad tokiais Komisijos argumentais ginčijamas Bendrojo Teismo sprendimas atmesti ieškinį iš esmės, nepriėmus sprendimo dėl jos nurodyto nepriimtinumo pagrindo.
35.      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrasis Teismas turi įvertinti, ar pateisinama atmesti ieškinį iš esmės dėl gero teisingumo vykdymo, nepriėmus sprendimo dėl šiuo atveju Komisijos nurodytų nepriimtinumo pagrindų, ir kad tokio vertinimo negalima laikyti Komisijos nenaudai priimtu sprendimu. Taigi, priešingai, nei teigia apeliantė, ji negalėjo pateikti priešpriešinio apeliacinio skundo(15).
36.      Taigi, skundžiamo sprendimo 24 punkte Bendrasis Teismas proceso ekonomiškumo sumetimais konstatavo, kad prieš nagrinėjant apeliantės reikalavimų atlyginti žalą pagrįstumą nereikia iš anksto priimti sprendimo dėl nepriimtinumo pagrindo, susijusio su ieškinio senaties terminu.
37.      Kadangi Komisijos argumentais, susijusiais su apeliantės prašymo atlyginti žalą senatimi, nesiekiama ginčyti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies, jie turi būti laikomi nereikšmingais, todėl juos galima atmesti(16).
B.      Dėl esmės
38.      Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, jog tam, kad kiltų Sąjungos deliktinė atsakomybė, kaip ji suprantama pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą, reikia nustatyti:
–        kad buvo padarytas pakankamai aiškus teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims, pažeidimas;
–        kad buvo padaryta reali žala ir
–        tiesioginį priežastinį ryšį tarp veiksmus atlikusiam subjektui tenkančios pareigos pažeidimo ir nukentėjusio asmens patirtos žalos(17).
39.      Iš šios jurisprudencijos taip pat matyti, kad jeigu viena iš šių sąlygų neįvykdyta, turi būti atmestas visas ieškinys ir nereikia nagrinėti kitų Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygų. Pagal šią jurisprudenciją Sąjungos teismas neprivalo nagrinėti minėtų sąlygų nustatyta tvarka(18).
40.      Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas pripažino, pirma, kad tarp
konfidencialumo pareigos ir stropumo bei rūpestingumo pareigų pažeidimo ir
apeliantės patirtos žalos gali būti priežastinis ryšys, ir atmetė tokio ryšio buvimo galimybę
su galimais pažeidimais, turinčiais įtakos tyrimo pradėjimui, vykdymui ir išvadoms, kuriais taip pat remiasi apeliantė (skundžiamo sprendimo 42 punktas).
41.      Antra, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Sąjungos atsakomybė negali kilti nei dėl galimo konfidencialumo pareigos pažeidimo, nes neaišku, iš kur buvo nutekinta informacija (skundžiamo sprendimo 67 punktas), nei dėl rūpestingumo pareigos pažeidimo, nes ji netaikytina šioje byloje (to sprendimo 73 punktas), nei dėl stropumo pareigos pažeidimo, nes pagal ją Komisija neįpareigojama pasmerkti informacijos, susijusios su OLAF tyrimu, nutekinimo spaudai ir nuo jos atsiriboti, taigi negali būti laikoma atsakinga už informacijos nutekinimą (92 punktas).
42.      Taigi Bendrasis Teismas atmetė apeliantės ieškinį.
1.      Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo klaidingu priežastinio ryšio, nuo kurio priklauso Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimas, vertinimu
43.      Pirmajame pagrinde apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 37–42 punktus, kuriuose Bendrasis Teismas nagrinėjo, ar tarp apeliantės nurodytų OLAF veiksmų neteisėtumo ir jos galimai patirtos žalos yra pakankamai tiesioginis priežastinis ryšys.
a)      Skundžiamas sprendimas
44.      Dėl skundžiamo sprendimo 37–39 punktuose išdėstytų motyvų Bendrasis Teismas pažymėjo, kad pirmi trys apeliantės nurodyti pažeidimai, susiję su OLAF kompetencija, jos ataskaitos turiniu ir jos tyrimo teisėtumu, nėra pakankamai tiesiogiai susiję su apeliantės galimai patirta žala.
45.      Vis dėlto skundžiamo sprendimo 40 punkte dėl ketvirtojo pažeidimo Bendrasis Teismas pažymėjo, jog jis susijęs su tuo, kad OLAF ir Komisija pažeidė konfidencialumo pareigą, taip pat su tuo, kad Komisija pažeidė stropumo ir rūpestingumo pareigas po to, kai OLAF ataskaita buvo nutekinta į spaudą. Minėto sprendimo 41 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad tai, jog dėl šio informacijos nutekėjimo įprasti apeliantės partneriai ir paramos teikėjai susipažino su šioje ataskaitoje pateikta konfidencialia informacija, galėjo jiems sukelti abejonių dėl apeliantės sąžiningumo ir teisinio subjektiškumo, taigi ir padaryti jai žalos, kurią ji prašė atlyginti.
46.      Dėl tos priežasties
Bendrasis Teismas nusprendė, kad tarp apeliantės nurodyto ketvirtojo pažeidimo ir tokios žalos yra pakankamai tiesioginis priežastinis ryšys. Taigi, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 42 punkto, Bendrasis Teismas nusprendė išnagrinėti veiksmų, dėl kurių buvo priekaištaujama Komisijai ir OLAF, teisėtumą tik tiek, kiek tai susiję su konfidencialumo, stropumo ir rūpestingumo pareigomis.
b)      Šalių argumentai
47.      Pirmąjį pagrindą sudaro dvi dalys.
48.      Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantė teigia, kad atmesdamas tiesioginį priežastinį ryšį tarp jos nurodytų pirmųjų trijų pažeidimų, susijusių su OLAF ataskaitos turiniu, t. y. pažeidimų, susijusių su tyrimo pradėjimu, jo eiga ir šios ataskaitos parengimu, ir jos galimai patirtos žalos, Bendrasis Teismas priėmė sprendimą infra petita.
49.      Pirmojo pagrindo antroje dalyje apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 42 punkte pateiktą Bendrojo Teismo vertinimą, kad priežastinio ryšio sąlyga, nuo kurios priklauso Sąjungos atsakomybės atsiradimas, yra įvykdyta tik atsižvelgiant į galimą konfidencialumo, stropumo ir rūpestingumo pareigų pažeidimą po to, kai OLAF ataskaita nutekėjo į spaudą. Apeliantė teigia, kad jos patirta žala atsirado ne tik dėl šios ataskaitos atskleidimo spaudai, bet ir dėl kelių neatsiejamų aplinkybių, susijusių su tyrimo pradžia, eiga ir su juo susijusių išvadų parengimu, be kurių nurodyta žala nebūtų atsiradusi.
50.      Komisija mano, kad pirmasis pagrindas nepagrįstas. Konkrečiai kalbant, ji teigia, kad apeliantės kritika dėl atsižvelgimo į pirmuosius tris su OLAF ataskaita susijusius pažeidimus priskirtina ieškinio dėl panaikinimo, kuriam taikomi savi senaties terminai, dalykui.
c)      Vertinimas
1)      Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su tuo, kad Bendrasis Teismas priėmė sprendimą „infra petita“
51.      Siūlau Teisingumo Teismui iš karto atmesti šią dalį kaip nepagrįstą.
52.      Skundžiamo sprendimo 37–39 punktuose Bendrasis Teismas motyvuotai išdėstė priežastis, dėl kurių nebuvo galima nustatyti pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio tarp
veiksmų, dėl kurių priekaištaujama OLAF, kiek tai susiję su jos tyrimo pradėjimo sąlygomis, jo eiga ir ataskaitos rengimu, ir IMG nurodytos žalos.
53.      Pirma, dėl OLAF kompetencijos pradėti tyrimą neturėjimo (pirmasis pažeidimas) Bendrasis Teismas to sprendimo 37 punkte pažymėjo, kad sprendimas pradėti tyrimą nėra viešas, ir nusprendė, kad šis trūkumas nėra pakankamai tiesiogiai susijęs su apeliantės nurodyta žala.
54.      Antra, dėl klaidingo sąvokos „tarptautinė organizacija“ aiškinimo (antrasis pažeidimas) ir dėl to, kad OLAF pažeidė taisykles ir principus, reglamentuojančius jos tyrimo vykdymą (trečiasis pažeidimas), minėto sprendimo 39 punkte Bendrasis Teismas pripažino, kad šie pažeidimai susiję su tyrimo eiga ir ataskaitos rengimu. Jis pažymėjo: kadangi OLAF ataskaitos iš esmės yra konfidencialios, jos gali sukelti žalą tik netiesiogiai, Komisijai arba nacionalinės valdžios institucijai po ataskaitos perdavimo priėmus
jos turiniu grindžiamą sprendimą, ir nusprendė, kad minėti pažeidimai nesusiję su OLAF ataskaitos nutekėjimu į spaudą.
55.      Taigi, manau, jog nusprendęs, kad pirmieji trys IMG nurodyti pažeidimai nėra pakankamai tiesiogiai susiję su apeliantės galimai patirta žala, Bendrasis Teismas nepadarė pažeidimo, kuriuo grindžiama pirmojo pagrindo pirma dalis.
2)      Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su klaidingu priežastinio ryšio buvimo vertinimu
56.      Mano nuomone, Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 42 punkte pripažino, kad nurodyta žala atsirado vien dėl OLAF ataskaitos atskleidimo spaudoje, išskyrus pažeidimus, turėjusius įtakos jos turiniui.
57.      Teisiškai priežastinis ryšys, vertinant siaurąja prasme, reiškia ryšį tarp dviejų faktinių aplinkybių, t. y. žalą sukėlusio įvykio ir žalos(19). Kaip pažymima doktrinoje, paprastai prieš atsirandant žalai susiklosto daug faktinių aplinkybių ir įvykių. Taigi Sąjungos teismas turi nustatyti tas aplinkybes ar įvykius, kurie teisiškai laikomi žalos priežastimi(20). Šiuo tikslu yra dvi teorijos: pakankamo priežastinio ryšio teorija ir sąlygų lygiavertiškumo teorija.
58.      Pagal sąlygų lygiavertiškumo teoriją bet koks įvykis, kuris buvo būtinas žalai atsirasti, turi būti laikomas jos teisine priežastimi. Vis dėlto, remiantis pakankamo priežastinio ryšio teorija, visi įvykiai, susiję su žalos atsiradimu, nebūtinai yra jos teisinė priežastis. Priežastimi gali būti laikomi tik tie įvykiai, kurie, įprastai klostantis aplinkybėms ir gyvenimui, paprastai turėtų sukelti žalingą rezultatą(21).
59.      Pagal suformuotą jurisprudenciją, susijusią su priežastinio ryšio, reikalaujamo pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą, nustatymu, kurią Teisingumo Teismas priminė 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimo WS ir kt. / Frontex (Bendra grąžinimo operacija)(22) 148–152 punktuose, Sąjunga neprivalo atlyginti už visas, net ir netiesiogines, žalingas neteisėto veiksmo pasekmes(23). Teisingumo Teismas taip pat reikalauja nustatyti pakankamai tiesioginį priežasties ir pasekmės, t. y. Sąjungos institucijų elgesio ir žalos, tarpusavio ryšį, ir Bendrasis Teismas teisingai tą priminė skundžiamo sprendimo 33 punkte(24). Be to, nepakanka, kad elgesys, dėl kurio priekaištaujama, būtų viena iš nurodomos žalos priežasčių ar kad jis būtų būtina šios žalos atsiradimo sąlyga. Dar būtina įrodyti, kad toks elgesys būtų lemiama nurodytos žalos priežastis(25). Doktrinoje teigiama, kad žalą ir ginčijamą elgesį turi sieti „tiesioginis ir nuspėjamas“ priežastinis ryšys(26). Taigi atrodo, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje įkvėpimo labiau semiamasi iš pakankamo priežastinio ryšio teorijos.
60.      Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad IMG galimai patirta žala kilo dėl kelių priežasčių, susijusių su OLAF ataskaitoje pateikta informacija, išvadomis ir rekomendacijomis, taip pat neleistinu OLAF ataskaitos atskleidimu spaudoje. Vis dėlto ne visi šie įvykiai pakankamai tiesiogiai prisidėjo prie šios žalos atsiradimo. Taigi, nors OLAF vykdant tyrimą galimai padarytos klaidos galėjo prisidėti prie IMG nurodytos žalos atsiradimo, jos vis dėlto nėra „lemiama priežastis“. Atsižvelgiant į įprastą ir nuspėjamą įvykių eigą, tik šios ataskaitos atskleidimas spaudai galėjo, kiek tai įmanoma nuspėti, lemti IMG galimai patirtos žalos atsiradimą(27), ir būtent tai Bendrasis Teismas konstatavo 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendime Nikolaou / Komisija(28). Jeigu OLAF ataskaitos turinys nebūtų buvęs atskleistas spaudai, žala, kuria remiasi apeliantė, nebūtų atsiradusi.  Remiantis prielaida, kuria grindžiama Bendrojo Teismo analizė, OLAF parengtos ataskaitos yra konfidencialios. Taigi, pritariu skundžiamo sprendimo 38 punkte Bendrojo Teismo pateiktam teiginiui, kad nors apeliantės nurodyti antrasis ir trečiasis pažeidimai, susiję su klaidingu sąvokos „tarptautinė organizacija“ aiškinimu ir kelių procedūrinių taisyklių pažeidimu, turėtų poveikį atitinkamai OLAF ataskaitos turiniui ir jos atliekamo tyrimo teisėtumui, šie pažeidimai neturi jokio ryšio su OLAF ataskaitos nutekėjimu į spaudą.
61.      Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti pirmąjį pagrindą kaip nepagrįstą.
2.      Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo klaidingu sąlygos, susijusios su žalą sukėlusio įvykio priskirtinumu OLAF ar Komisijai, vertinimu
62.      Antrajame pagrinde apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 47–69 punktuose išdėstytus motyvus, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad pirmoji Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlyga nebuvo įvykdyta, nes Sąjungos elgesio neteisėtumas, t. y. jos konfidencialumo pareigos pažeidimas, negali būti jai priskirtinas, nes nebuvo aiškus nutekėjimo šaltinis.
a)      Skundžiamas sprendimas
63.      Skundžiamo sprendimo 48 punkte priminęs principą, pagal kurį būtent apeliantas turi įrodyti, kad įvykdytos Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygos, to sprendimo 49 punkte Bendrasis Teismas vis dėlto pabrėžė, kad šis principas turi niuansų. Remdamasis 2008 m. liepos 8 d. Sprendimu Franchet ir Byk / Komisija(29) ir 2019 m. liepos 11 d. Sprendimu BP / FRA(30), jis priminė, kad, kai žalą sukėlusį įvykį galėjo išprovokuoti kelios skirtingos priežastys ir kai Sąjungos institucija nepateikė jokių įrodymų, leidžiančių nustatyti, kuri iš šių priežasčių jį nulėmė, nors ji geriausiai gali pateikti įrodymų šiuo klausimu, ji turi būti laikoma atsakinga dėl išlikusio neaiškumo.
64.      Atsižvelgdamas būtent į šiuos argumentus, skundžiamo sprendimo 50–68 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo, kiek konfidencialumo pareigos pažeidimą dėl OLAF ataskaitos nutekinimo 2015 m. vasario 13 d. laikraštyje Der Spiegel, o 2015 m. gruodžio 11 d. – laikraščio New Europe interneto svetainėje galima priskirti Komisijai arba OLAF.
65.      To sprendimo 62 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad toks įrodinėjimo pareigos taisyklės sušvelninimas šiuo atveju netaikomas, nes pirmojo informacijos nutekėjimo į spaudą dieną, t. y. 2015 m. vasario 13 d., Komisija ir OLAF nebebuvo vienintelės institucijos, turinčios OLAF ataskaitą, kadangi 2014 m. gruodžio 12 d. pagal Reglamento (ES, Euratomas) Nr. 883/2013(31) 11 straipsnio 3 dalį ji buvo teisėtai perduota Belgijos ir Prancūzijos teisminėms institucijoms. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad negalima laikyti, jog Komisija galėjo geriausiai pateikti įrodymus, leidžiančius nustatyti, dėl kokios priežasties nutekėjo informacija ir atsirado šio nutekėjimo sukelta žala.
66.      Minėto sprendimo 64 ir 65 punktuose Bendrasis Teismas taip pat atskyrė šios bylos faktines aplinkybes nuo bylos, kurioje buvo priimtas 2008 m. liepos 8 d. Bendrojo Teismo sprendimas Franchet ir Byk / Komisija(32), faktinių aplinkybių. Šiuo klausimu jis pabrėžė, kad nors pastarojoje byloje informacijos nutekinimo, dėl kurio buvo priekaištaujama, priežastys galėjo būti kelios (nes nagrinėjamą konfidencialią informaciją turėjo tiek Komisija, tiek Prancūzijos teisminės institucijos), reikėtų priminti, kad Komisija Bendrajame Teisme nenurodė galimybės, kad toks šaltinis galėjo būti ne Sąjungos institucijose. Skundžiamo sprendimo 56 ir 65 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad šiuo atveju Komisija rėmėsi tokia galimybe.
67.      Skundžiamo sprendimo 66 punkte Bendrasis Teismas taip pat pažymėjo, kad nei 2017 m. gruodžio 14 d. Europos ombudsmeno sprendime 220/2015/ANA padarytos išvados, nei Komisijos atliktas vidaus tyrimas neleido nustatyti nutekėjimo šaltinio.
68.      Būtent dėl šių aplinkybių skundžiamo sprendimo 67 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad „neaiškumas dėl nutekėjimo kilmės, nesant įrodymų šiuo klausimu, negali lemti atsakomybės priskyrimo Komisijai ir OLAF“(33). Taigi minėto sprendimo 68 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad galimas konfidencialumo pareigos pažeidimas negali būti priskirtas Sąjungai ir kad nereikia nagrinėti, ar tai yra pakankamai aiškus teisės normos, kuria siekiama suteikti teisių privatiems asmenims, pažeidimas.
b)      Šalių argumentai
69.      Antrasis pagrindas susideda iš trijų dalių.
70.      Pirma, apeliantė teigia, kad tam, jog būtų sušvelninta jai tenkanti įrodinėjimo pareiga, kurią Bendrasis Teismas nurodo skundžiamo sprendimo 49 punkte, reikalaujama, kad institucija atsakovė pateiktų įtikinamą paaiškinimą arba hipotezę dėl aplinkybių, kuriomis informacija galėjo nutekėti. Nepakanka vien šios institucijos užuominos apie galimybę, kad pažeidimą, dėl kurio nutekėjo informacija, padarė Sąjungos vidaus sistemai nepriklausantis subjektas. Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą ir neatsižvelgė į 1986 m. spalio 8 d. Sprendime Leussink / Komisija(34) padarytas išvadas, kai, remdamasis vien tokia Komisijos užuomina, nusprendė, kad Komisija negalėjo geriausiai pateikti informacijos nutekėjimo įrodymų ir kad dėl to jo nagrinėjama byla skiriasi nuo bylos, kurioje buvo priimtas 2008 m. liepos 8 d. Sprendimas Franchet ir Byk / Komisija(35).
71.      Antra, apeliantė iš esmės teigia, jog Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tam tikrus įrodymus, patvirtinančius, kad informacija buvo nutekinta iš Sąjungos institucijų.
72.      Trečia, apeliantė teigia, kad būtent po to, kai buvo iškraipytas 2017 m. sausio 30 d. Komisijos raštas ir 2017 m. gruodžio 14 d. Europos ombudsmeno sprendimas 220/2015/ANA, nurodyti skundžiamo sprendimo 66 punkte, Bendrasis Teismas nusprendė, jog nėra jokių įrodymų, kad informaciją nutekino būtent OLAF. Šiuo klausimu apeliantė priduria, kad bylos medžiagoje nėra nieko, kas rodytų, jog nacionalinės valdžios institucijos, kurioms buvo perduota OLAF ataskaita, per OLAF ir Komisijos atliekamus tyrimus buvo apklaustos dėl informacijos nutekėjimo. Be to, Bendrasis Teismas nepatikrino, ar šie tyrimai buvo atlikti stropiai, ir neatsakė į apeliantės argumentą, kad taip nebuvo.
73.      Komisija ginčija tokius argumentus ir mano, kad šis apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas.
c)      Vertinimas
74.      Visas tris antrojo pagrindo dalis nagrinėsiu kartu, nes jomis siekiama ginčyti tai, kaip Bendrasis Teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl žalos atlyginimo, taikė įrodinėjimo pareigą ir įrodymų rinkimą reglamentuojančias taisykles, kad atmestų OLAF ir Komisijos atsakomybę už galimą konfidencialumo pareigos pažeidimą.
75.      Primenu, kad, kaip Bendrasis Teismas pripažino skundžiamo sprendimo 48 punkte, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su įrodinėjimo pareiga ir įrodymų rinkimu, kalbant apie Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimą pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą, iš esmės šalis, kuri teigia, kad Sąjunga yra atsakinga, turi įtikinamai įrodyti, kad yra įvykdytos šios atsakomybės atsiradimo sąlygos(36).
76.      Vis dėlto Sąjungos teismas sušvelnino šias taisykles, nes neaiškumo dėl tikslių žalos priežasčių pasekmes perkėlė žalą sukėlusiam asmeniui, siekdamas kompensacijos nukentėjusiajam ir teisingumo(37).
77.      Šią taisyklę Teisingumo Teismas įtvirtino 1986 m. spalio 8 d. Sprendime Leussink / Komisija(38), nagrinėdamas kelių eismo įvykio, per kurį nukentėjo Komisijos pareigūnas, kai buvo išvykęs į komandiruotę Komisijos vairuotojo vairuojama Komisijos transporto priemone, aplinkybes. Kadangi buvo nustatyta, kad šis eismo įvykis galėjo kilti dėl transporto priemonės priežiūros ar patikros stokos arba dėl aplaidumo ją naudojant(39) ir kadangi Komisija,
nors ji galėjo geriausiai pateikti įrodymus šiuo klausimu,
nepateikė jokių įrodymų, kurie būtų leidę nustatyti priežastį, dėl kurios kilo šis eismo įvykis, Teisingumo Teismas nusprendė, kad būtent Komisija yra atsakinga už tokį neaiškumą ir konstatavo, kad eismo įvykį lėmė aplaidumas, dėl kurio kilo jos atsakomybė(40). Kaip byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, pateiktoje išvadoje nurodė generalinis advokatas G. Slynn, Komisija nepateikė jokių įrodymų, kurie galėjo įrodyti, kad ji visiškai įvykdė jai tenkančias pareigas, pavyzdžiui, transporto priemonės patikros autoservise ar transporto priemonės techninės apžiūros rezultatų įrodymus, ir nenuginčijo jai tenkančios stropumo pareigos neįvykdymo prezumpcijos.
78.      Sąjungos teismas taikė šį atsakomybės priskyrimo mechanizmą nagrinėdamas ieškinius dėl žalos atlyginimo, pareikštus dėl OLAF turimos konfidencialios informacijos atskleidimo. 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendime Nikolaou / Komisija(41) Bendrasis Teismas iš esmės pripažino, kad asmenims, nukentėjusiems nuo nesąžiningo informacijos atskleidimo, gali būti sunku ar net neįmanoma nustatyti atsakingą asmenį ir šio informacijos atskleidimo šaltinį, taigi, pateikti sąlygų, kurias reikalaujama įvykdyti, kad atsirastų Komisijos atsakomybė, įrodymų(42). Byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, buvo nustatyta, kad informacija nutekėjo iš OLAF šaltinio. Taigi, atrodė, kad ši įstaiga galėjo geriausiai įrodyti tikslias nutekėjimo priežastis. Konstatavęs, kad Komisija tiesiog atmetė OLAF atsakomybę, nepateikė jokio argumento ar konkretaus įrodymo, kad įrodytų, jog OLAF viduje egzistuoja kontrolės sistema, galinti užkirsti kelią informacijos nutekėjimui, arba kad su nagrinėjamu tyrimu susijusi informacija buvo tvarkoma taip, kad būtų užtikrintas jos konfidencialumas, ir kad ji nepateikė jokio paaiškinimo ar net nenurodė jokios įtikinamos prielaidos dėl aplinkybių, kuriomis informacija galėjo būti nutekinta(43), Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija buvo atsakinga už galimą neaiškumą dėl aplinkybių, kuriomis buvo pažeistos konfidencialumo taisyklės(44).
79.      2008 m. liepos 8 d. Sprendime Franchet ir Byk / Komisija(45) Bendrasis Teismas taip pat preziumavo, kad konfidencialios informacijos nutekėjimo šaltinis turėjo būti priskirtas OLAF, nors neteisėtai paskleistą informaciją turėjo tiek ši tarnyba, tiek Prancūzijos valdžios institucijos.
Bendrasis Teismas išsamiai išnagrinėjo įvairių rūšių faktinius įrodymus, esančius bylos medžiagoje, ir aplinkybes, kuriomis žala atsirado, o paskui atsižvelgė į tai, kad Komisija nesirėmė ne Sąjungos institucijų, t. y. Prancūzijos valdžios institucijų, atsakomybe(46).
80.      Tarnautojų Teismas tą patį konstatavo
2010 m. gegužės 11 d. Sprendime Nanopoulos / Komisija(47).
81.      Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, tam tikrų taisyklių, įskaitant konfidencialumo pareigą, pažeidimo priskyrimo prezumpcijai ir su tuo susijusios įrodinėjimo pareigos sušvelninimui reikia, kad būtų įvykdytos dvi sąlygos. Pirma, ieškovas, remdamasis įrodymų visuma, turi įrodyti, kad žalą sukėlusio įvykio priskyrimas nustatytam įvykio kaltininkui būtų tikėtinas. Antra, kai nustatoma tam tikra tikimybė, institucija atsakovė turi pateikti konkrečių argumentų ar įrodymų, taip pat įtikinamų paaiškinimų ar prielaidų, kad ji nėra atsakinga už žalą. Taigi tuo atveju, kai ieškovo pateikti įrodymai leidžia Sąjungos teismui padaryti išvadą, kad yra tikėtinas ar įtikimas priežastinis ryšys, ši taisyklė leidžia palengvinti šiam ieškovui tenkančią įrodinėjimo pareigą ir reikalauti, kad institucija atsakovė, kuri, atsižvelgiant į žalos pobūdį, gali geriausiai pateikti įrodymų, įrodytų, kad nepažeidė jai tenkančių pareigų.
82.      Tai taip pat reiškia, kad Bendrasis Teismas turi visapusiškai įgyvendinti jam suteiktus įgaliojimus. Iš tikrųjų pats ieškinio dėl deliktinės atsakomybės tikslas susijęs su privataus asmens teisių apsauga(48). Kai jis, pasinaudodamas viena iš teisėtumo kontrolę užtikrinančių teisių gynimo priemonių, negali pasiekti, kad būtų panaikintas aktas ar pašalintas elgesys, dėl kurio jis patyrė žalos, jis vis vien turi turėti galimybę reikalauti žalos atlyginimo, jeigu jo teisės buvo pažeistos(49). Būtent teisių gynimo priemonių derme siekiama neleisti, kad žala šiam asmeniui būtų atlyginta nepakankamai ar nesąžiningai(50). Sprendime Hamoudi / Frontex(51) Teisingumo Teismas aiškiai priminė Bendrajam Teismui taikomus reikalavimus nagrinėjant ieškinį dėl deliktinės atsakomybės, kad būtų užtikrinta būtina veiksminga privačių asmenų teisminė gynyba. Taigi Bendrasis Teismas turi:
–        atsižvelgti į konkrečias jo nagrinėjamos bylos aplinkybes, kad nustatytų, ar pagal įrodinėjimo pareigą ir įrodymų rinkimą reglamentuojančias taisykles ieškovui tenka pernelyg didelė arba net neįmanoma įvykdyti įrodinėjimo pareiga, – tokiu atveju šias taisykles būtina koreguoti;
–        išsamiai išnagrinėti faktines aplinkybes ir
–        imtis reikiamų pasirengimo nagrinėti bylą priemonių.
83.      Kaip Teisingumo Teismas pažymėjo to sprendimo 81 punkte, „Bendrasis Teismas negali apsiriboti ieškovų pateiktų teiginių atmetimu dėl nepakankamų įrodymų, kai nuo jo paties <...> priklauso galimybė pašalinti galimą neapibrėžtumą dėl šių teiginių tikslumo arba paaiškinti priežastis, dėl kurių toks dokumentas bet kuriuo atveju ir nepriklausomai nuo jo turinio negali būti reikšmingas ginčui išspręsti“(52).
84.      Šioje byloje manau, kad Bendrasis Teismas pažeidė jurisprudencijoje nustatytas taisykles, susijusias su įrodinėjimo pareiga.
85.      Pirma, Bendrasis Teismas, mano nuomone, skundžiamo sprendimo 62 punkte klaidingai nusprendė, kad Komisija negali geriausiai pateikti įrodymų, kaip tai suprantama pagal jurisprudenciją, susijusią su įrodinėjimo pareigos sušvelninimu, patvirtinančių nutekinimo priežastį.
86.      Visų pirma, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į konkrečias aplinkybes, kuriomis buvo pareikštas šis ieškinys, nors Sąjungos teismas panašiose bylose anksčiau yra nusprendęs, kad nukentėjusiems nuo piktnaudžiavimo gali būti sunku ar net neįmanoma nustatyti tiek atsakingo asmens, tiek šio atskleidimo šaltinio, taigi ir pateikti šios atsakomybės atsiradimo sąlygų įrodymų. Kaip nusprendė Europos Žmogaus Teisių Teismas, „įrodinėjimo pareigos paskirstymas ir įtikinimo lygis, būtinas tam tikrai išvadai padaryti, yra neatsiejami nuo faktų specifikos, pateikto kaltinimo pobūdžio ir nagrinėjamos [EŽTK] įtvirtintos teisės“(53).
87.      Be to, priešingai, nei skundžiamo sprendimo 62 punkte nurodo Bendrasis Teismas, man atrodo neabejotina, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos šioje byloje, ne apeliantė, o OLAF ir (arba) Komisija galėjo geriausiai nustatyti, ar galimai patirta žala atsirado dėl jų pačių veiksmų ar neveikimo, ar veikiau dėl Prancūzijos ir Belgijos teisminių institucijų, kurioms buvo teisėtai perduota OLAF ataskaita, veiksmų ar neveikimo. Šiuo klausimu tai, kad OLAF ir Komisija atliko du vidaus tyrimus, kuriuos Bendrasis Teismas glaustai nurodė skundžiamo sprendimo 66 punkte, įrodo, kad jos a priori turėjo priemonių, kurių neturėjo apeliantė, atsižvelgiant į žalą sukėlusio įvykio dalyką ir pobūdį.
88.      Galiausiai manau, kad Bendrojo Teismo motyvai yra prieštaringi. Nors skundžiamo sprendimo 62 punkte jis nurodė, kad Komisija negalėjo geriausiai pateikti įrodymų, leidžiančių nustatyti, dėl kokios priežasties nutekėjo informacija, to paties sprendimo 65 punkte jis suteikė lemiamą reikšmę Komisijos teiginiui, kad informacija galėjo nutekėti ne iš Sąjungos institucijų.
89.      Antra, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama šioje byloje, kai buvo keli galimi kaltininkai, Bendrasis Teismas nereikalavo, kad Komisija konkrečiais įrodymais patikslintų priemones, kurių imtasi OLAF ataskaitoje esančios informacijos ir atitinkamoms nacionalinėms valdžios institucijoms perduotos informacijos konfidencialumui užtikrinti. Vis dėlto šios priemonės yra labai svarbios daugeliu aspektų. Visų pirma jos susijusios su informacija apie veikas, dėl kurių gali būti vykdomas baudžiamasis persekiojimas, nes OLAF veikia ne kaip „šiaip pranešėja“, o kaip tyrimo įgaliojimus turinti tarnyba, kaip Teisingumo Teismas pabrėžė 2024 m. sausio 11 d. Sprendime Planistat Europe ir Charlot / Komisija(54). Be to, šios informacijos atskleidimas spaudoje savaime gali sukelti realią turtinę ir neturtinę žalą atitinkamiems asmenims. Galiausiai šie asmenys nėra tyrimo ataskaitos, dėl kurių ji parengta, adresatai ir, remiantis suformuota jurisprudencija, negali pareikšti ieškinio dėl šios ataskaitos panaikinimo, nes ji nesukelia privalomų teisinių pasekmių(55).
90.      Trečia, Bendrasis Teismas neišnagrinėjo įrodymų, kuriuos jam pateikė IMG ir Komisija. Jis neįvertino nei įrodymų, kuriais apeliantė grindė OLAF ir Komisijos atsakomybę, svarbos ir įrodomosios galios, nei pastarosios teiginių, pateiktų siekiant paneigti šią atsakomybės prezumpciją.
91.      Jis, kaip pirmosios instancijos teismas, turėjo kuo teisingiau ir tiksliau nustatyti, ar žalą sukėlęs įvykis priskirtinas Sąjungos vidaus subjektui, t. y. OLAF ar Komisijai, ir tokiu atveju jurisdikciją turėtų Sąjungos teismas, ar ne Sąjungos subjektui, t. y. Prancūzijos arba Belgijos teisminėms institucijoms, ir tokiu atveju jurisdikciją turėtų tik nacionalinis teismas(56). Šiuo tikslu jis turėjo nustatyti, ar įvairūs faktiniai įrodymai, kuriais apeliantė rėmėsi siekdama įrodyti informacijos nutekėjimo priskyrimą OLAF arba Komisijai, ir tai, ar aplinkybės, kuriomis ši informacija buvo atskleista spaudoje, leido pasiekti pakankamą įtikinamumo ar tikrumo laipsnį, kad būtų galima preziumuoti pastarųjų atsakomybę. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 54 punkte Bendrasis Teismas tik nurodė Europos Parlamento pirmininkui adresuotą laišką, kuriame OLAF generalinis direktorius prašė jo imtis būtinų priemonių nutraukti OLAF ataskaitos platinimą. Nors ši aplinkybė galėjo leisti preziumuoti informacijos nutekėjimą institucijos viduje, Bendrasis Teismas neįvertino nei jos svarbos, nei įrodomosios galios ir iš to nepadarė jokių išvadų.
92.      Darytina išvada, kad Bendrojo Teismo motyvai neleidžia suprasti priežasčių, dėl kurių informacijos nutekėjimo šaltinis negali būti priskirtas Komisijai, taigi ir atmesti Sąjungos atsakomybės, o ne ją užtraukti.
93.      Reikėtų pridurti, kad deliktinės atsakomybės teisinis neaiškumas turi būti įrodytas, antraip tai būtų atsisakymas vykdyti teisingumą, prieštaraujantis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 ir 47 straipsniams(57). Apskritai manau, kad Komisija yra atsakinga už OLAF ataskaitų konfidencialumą, todėl konfidencialios informacijos nutekinimo, dėl kurio buvo padaryta žala, atveju ji negali tiesiog teigti, kad dėl to, jog informaciją nutekinęs asmuo nebuvo nustatytas, jos atsakomybė negali kilti. Priešingai, manau, kadangi jai tenka konfidencialumo pareiga, Komisija turėtų būti atsakinga už šios pareigos pažeidimą, nebent ji pateiktų priešingų įrodymų. Man atrodo, kad šioje srityje Teisingumo Teismas neturėtų apsiriboti įrodinėjimo pareigos palengvinimu ir turėtų netgi perkelti įrodinėjimo pareigą, kiek tai susiję su pažeidimo priskirtinumu.
94.      Taip pat sutinku, kad Sąjunga negali būti įpareigota atlyginti žalą, kurios ji nesukėlė. Pareiga atlyginti žalą turi tekti institucijai, atskleidusiai (arba leidusiai atskleisti) aptariamą konfidencialią informaciją(58). Jeigu Komisija ir OLAF turėtų būti atsakingos už žalą, kurios jos negalėjo sukelti, toks sprendimas būtų neteisingas. Vis dėlto man atrodo, kad atmesti OLAF ir Komisijos atsakomybę remiantis hipotetiniu pagrindu, kai informaciją atskleidęs subjektas nėra nustatytas, taip pat nebūtų teisinga, nes toks sprendimas galėtų lemti apeliantės veiksmingos teisminės gynybos trūkumą, mat kiltų grėsmė, kad jai žala nebus atlyginta arba kad bus atlyginta nepakankamai, nors jos patirta žala atrodo reali ir aiški.
95.      Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, manau, kad skundžiamo sprendimo 67 punkte Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai konstatavo, kad esama neaiškumo dėl nutekėjimo šaltinio, „nesant įrodymų šiuo klausimu“, ir padarė išvadą, kad jo negalima priskirti Komisijai ir OLAF, nors jis nepakankamai išnagrinėjo įrodymus, kuriuos pateikė apeliantė ir Komisija, siekdamos nustatyti žalą sukėlusį subjektą.
96.      Dėl šios teisės klaidos skundžiamo sprendimo 92 punkte pateikti Bendrojo Teismo vertinimai dėl galimos Komisijos pareigos imtis veiksmų, kuriais apeliantė šioje byloje remiasi grįsdama savo ketvirtąjį pagrindą, neišvengiamai yra teisiškai klaidingi.
97.      Taigi siūlau Teisingumo Teismui antrąjį pagrindą pripažinti pagrįstu.
3.      Dėl trečiojo pagrindo, grindžiamo klaidingu neteisėtumo, grindžiamo rūpestingumo pareigos pažeidimu, vertinimu
98.      Trečiajame pagrinde apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 71–74 punktuose išdėstytus argumentus, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas atmetė neteisėtumo buvimą, kiek jis grindžiamas rūpestingumo pareigos pažeidimu.
a)      Skundžiamas sprendimas
99.      Skundžiamo sprendimo 71 punkte Bendrasis Teismas priminė rūpestingumo pareigos apimtį, kurią Teisingumo Teismas nustatė 2020 m. lapkričio 12 d. Sprendime Fleig / EIVT(59). Skundžiamo sprendimo 72 punkte jis pabrėžė, kad rūpestingumo pareiga konkrečiai susijusi su Sąjungos institucijų įsipareigojimais savo pareigūnams ir tarnautojams, todėl to sprendimo 73 punkte padarė išvadą, kad ši pareiga nagrinėjamu atveju netaikytina.
b)      Šalių argumentai
100. Apeliantė iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai apribojo rūpestingumo pareigos apimtį iki Sąjungos institucijų įsipareigojimų savo pareigūnams ir tarnautojams. Šiuo tikslu apeliantė nurodo kelis sprendimus, kuriuose Teisingumo Teismas patvirtino šios pareigos buvimą kitose Sąjungos teisės srityse, kuriose Sąjungos institucijos turi administravimo ir valdymo įgaliojimus, kaip antai Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) valdymas, eksporto licencijų sistema, bendra prekybos politika ir apsauga nuo dempingo.
101. Komisija mano, kad šis pagrindas yra nereikšmingas.
c)      Vertinimas
102. Mano nuomone, minėtą pagrindą reikėtų atmesti kaip nepriimtiną.
103. Iš SESV 256 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto bei 169 straipsnio 2 dalies matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir pateikti teisiniai argumentai, kuriais konkrečiai grindžiamas šis prašymas, antraip apeliacinis skundas ar atitinkamas pagrindas yra nepriimtinas. Pagal suformuotą jurisprudenciją pagrindas turi būti pripažintas nepriimtinu, jeigu jį pagrindžiantys argumentai nėra pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad Teisingumo Teismas galėtų vykdyti teisėtumo kontrolę, be kita ko, dėl to, kad esminės aplinkybės, kuriomis grindžiami argumentai, pakankamai nuosekliai ir suprantamai neišplaukia iš apeliacinio skundo teksto, kuris šiuo klausimu suformuluotas neaiškiai ir dviprasmiškai(60).
104. Nagrinėjamu atveju, nors apeliantė nurodo kritikuojamas skundžiamo sprendimo dalis, reikia konstatuoti, kad jos argumentams trūksta tikslumo, nuoseklumo ir aiškumo. Apeliacinio skundo 55 punkte ji tik nukopijavo generalinio advokato W. Van Gerven išvados byloje Nölle(61) 42 išnašą ir pakartojo jo nurodytą jurisprudenciją, nors šios nuorodos į jurisprudenciją susijusios ne su rūpestingumo pareiga, o,
kaip teisingai pažymi Komisija,
su gero administravimo principu. Be to, nors grįsdama trečiąjį pagrindą apeliantė nurodo tos išvados 28 punktą, kuriame generalinis advokatas W. Van Gerven iš tikrųjų paminėjo „rūpestingumo principą“, reikia konstatuoti, kad 1991 m. spalio 22 d. Sprendime Nölle(62) Teisingumo Teismas nusprendė remtis stropumo pareiga.
105. Kadangi apeliantė nenurodo priežasčių, dėl kurių tokios nuorodos būtų reikšmingos jos situacijai, siūlau Teisingumo Teismui atmesti trečiąjį pagrindą kaip nepriimtiną.
4.      Dėl ketvirtojo pagrindo, grindžiamo klaidingu neteisėtumo, grindžiamo rūpestingumo pareigos pažeidimu, buvimo vertinimu
106. Ketvirtajame pagrinde, pateiktame dėl skundžiamo sprendimo 78–101 punktų, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes iš esmės nusprendė, kad Komisija neprivalėjo viešai pasmerkti OLAF ataskaitos nutekinimo į spaudą ir nutraukti dėl to atsiradusią klaidingos informacijos sklaidą, paskelbdama pranešimą spaudai, laikydamasi jai tenkančios stropumo pareigos.
a)      Skundžiamas sprendimas
107. Taigi, skundžiamo sprendimo 80 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad atsakant į klausimą, ar institucija savo neveikimu padarė pakankamai aiškų teisės normos, kuria siekiama suteikti teisių privatiems asmenims, pažeidimą, reikia nustatyti, ar tenkinamos šios trys sąlygos: pirma, ar yra teisinė pareiga imtis veiksmų; antra, ar atitinkama Sąjungos institucija, įstaiga, organas arba agentūra turi diskreciją; ir, trečia, ar ši institucija, įstaiga, organas arba agentūra akivaizdžiai ir aiškiai pažeidė jos ribas.
108. Skundžiamo sprendimo 82–84 punktuose priminęs stropumo pareigos apimtį, jo 86–93 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo, ar ši pareiga reiškia teisinę pareigą imtis veiksmų, kaip antai tą, kuria remiasi apeliantė. Minėto sprendimo 87–90 punktuose priminęs bylai reikšmingas Reglamento Nr. 883/2013 nuostatas Bendrasis Teismas nusprendė, kad, nepaisant iš to išplaukiančios ir Komisijai tenkančios OLAF tyrimų konfidencialumo pareigos, stropumo pareiga negali reikšti, kad Komisijai tenka tokia pareiga imtis veiksmų, kai ji nėra pažeidusi šios konfidencialumo pareigos ir kai ji negali būti laikoma atsakinga už OLAF ataskaitos nutekinimą.
109. Taigi skundžiamo sprendimo 94 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad apeliantė neįrodė, jog Komisija nagrinėjamu atveju privalėjo imtis veiksmų, ir to sprendimo 95 punkte padarė išvadą, kad nurodytas neveikimas negalėjo užtraukti Sąjungos atsakomybės.
110. Skundžiamo sprendimo 96–101 punktuose Bendrasis Teismas „bet kuriuo atveju“, darydamas prielaidą, kad tokia teisinė pareiga imtis veiksmų yra, išnagrinėjo, ar šiuo atveju Komisija akivaizdžiai ir šiurkščiai pažeidė savo diskrecijos ribas. Nusprendęs, kad taip nebuvo, to sprendimo 102 ir 103 punktuose jis konstatavo, kad ketvirtasis pažeidimas nėra aiškus, todėl pirmoji Sąjungos atsakomybės atsiradimo sąlyga nebuvo įvykdyta.
b)      Šalių argumentai
111. Ketvirtąjį pagrindą sudaro keturios dalys.
112. Šio pagrindo pirmoje dalyje apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 93 ir 94 punktuose pateikti Bendrojo Teismo vertinimai yra klaidingi, nes, priešingai prielaidai, kuria jis rėmėsi, Komisija yra atsakinga už OLAF ataskaitos atskleidimą.
113. Minėto pagrindo antroje dalyje IMG teigia, kad Bendrasis Teismas neatsakė į jos priekaištą, kad nuo tada, kai minėta ataskaita buvo viešai išplatinta, Komisija pažeidė konfidencialumo pareigą, kuri jai tenka pagal Reglamento Nr. 883/2013 10 straipsnio 3 dalį, neatsižvelgiant į tai, ar ji yra atsakinga už šį atskleidimą. Apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad šis išnagrinėjo, kiek Komisija privalėjo imtis veiksmų, atsižvelgiant į jos atsakomybę už žalą sukėlusį įvykį. Apeliantės teigimu, šios informacijos konfidencialumas turi būti užtikrintas dar labiau dėl to, kad tai yra preliminarios išvados, padarytos pasibaigus procedūrai, kuri nėra visiškai grindžiama rungimosi principu, ir jų paskelbimas gali padaryti žalos suinteresuotiesiems asmenims.
114. To paties pagrindo trečioje dalyje apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 98–100 punktuose išdėstytus motyvus, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas to sprendimo 101 punkte padarė išvadą, kad „net darant prielaidą, jog nagrinėjamu atveju Komisija turėjo teisinę pareigą imtis veiksmų, nėra pagrindo teigti, kad ieškovės nurodomas stropumo pareigos pažeidimas yra pakankamai aiškus teisės normos, kuria siekiama suteikti teisių privatiems asmenims, pažeidimas“.
115. Apeliantės teigimu, priešingai, nei skundžiamo sprendimo 98 punkte pripažino
Bendrasis Teismas, Komisijai tenkančios pareigos užtikrinti OLAF ataskaitos konfidencialumą apimtis neturi būti patikslinta nuostatoje, kad būtų galima pripažinti aiškų ir sunkų šios institucijos diskrecijos ribų pažeidimą. Apeliantė mano, kad jei taip būtų, iš tikrųjų nebūtų jokios galimybės remtis tokiu pažeidimu ir kilti Sąjungos atsakomybei, nes Sąjungos teisės nuostatose nebūtinai apibrėžiama jų taikymo sritis, – ją turi apibrėžti Sąjungos teismas.
116. Be to, Bendrasis Teismas nepaisė 1995 m. kovo 15 d. Sprendime Cobrecaf ir kt. / Komisija(63) ir 1999 m. liepos 9 d. Sprendime New Europe Consulting ir Brown / Komisija(64) suformuotos jurisprudencijos, iš kurios matyti, kad Komisija turi stropumo pareigą, net jei ji nėra atsakinga už konfidencialaus dokumento nutekėjimą. Tuose sprendimuose Sąjungos teismas išnagrinėjo, ar Komisija veikė stropiai, kad ištaisytų savo padarytą klaidą, nes priešingu atveju jai kiltų atsakomybė. Apeliantė pripažįsta, kad nagrinėjamu atveju, kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 100 punkte, kadangi buvo pažeistas OLAF ataskaitos konfidencialumas, pareiga užtikrinti jo laikymąsi neteko dalyko. Vis dėlto tokiu atveju būtų būtina nedidinti žalos, kuri gali atsirasti dėl OLAF ataskaitos konfidencialumo pažeidimo, viešai smerkiant jos nutekėjimą ir pateikiant informaciją apie veiksmus, kurių dėl to buvo imtasi.
117. Ketvirtojo pagrindo ketvirtoje dalyje apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui, kad jis nepriėmė sprendimo dėl Komisijos ir OLAF atsakomybės, prireikus solidariosios atsakomybės, kilusios dėl to, kad jos nesiėmė būtinų atsargumo priemonių OLAF ataskaitos konfidencialumui apsaugoti ir taisomųjų priemonių, kurių reikėjo imtis spaudos ir visuomenės, taigi ir apeliantės partnerių bei finansuotojų, atžvilgiu.
118. Komisija ginčija šiuos argumentus ir mano, kad ketvirtasis pagrindas yra nepagrįstas.
119. Komisijos teigimu, ketvirtasis pagrindas yra painus ir neaiškus. Šio pagrindo pirma dalis susijusi su pareigos motyvuoti pažeidimu, nors ji nenurodyta minėto pagrindo pavadinime, o to paties pagrindo trečia dalis susijusi su pertekliniais motyvais. Ji pabrėžia, kad nors Komisija ir OLAF nesiėmė veiksmų, kurių tikėjosi apeliantė, vis dėlto po to, kai nutekėjo OLAF ataskaita, jos sureagavo atlikdamos vidaus tyrimus, o OLAF parašė Europos Parlamento pirmininkui, kad šis imtųsi priemonių. Be to, Komisija primena, kad neatsižvelgė į OLAF toje ataskaitoje pateiktas rekomendacijas.
c)      Vertinimas
120. Manau, kad nereikia nagrinėti nei ketvirtojo pagrindo pirmos dalies, kurioje IMG ginčija skundžiamo sprendimo 93 ir 94 punktuose Bendrojo Teismo pateiktų vertinimų pagrįstumą, nei šio pagrindo ketvirtos dalies, kurioje ji priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis nepriėmė sprendimo dėl Komisijos ir OLAF atsakomybės, prireikus solidariosios atsakomybės, nes jos glaudžiai susijusios su antruoju pagrindu, kurį Teisingumo Teismui siūlau pripažinti pagrįstu.
121. Skundžiamo sprendimo 92–94 punktuose Bendrojo Teismo atlikta analizė grindžiama prielaida, t. y. žalą sukėlusio įvykio nepriskirtinumu OLAF ir Komisijai, kuri, mano nuomone, yra klaidinga dėl priežasčių, nurodytų šios išvados 74–97 punktuose nagrinėjant antrąjį pagrindą.
122. Mano nuomone, apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo antra dalis nėra pagrįsta.
123. Priešingai, nei teigia apeliantė, ir kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 93 punkto pirmo sakinio, Bendrasis Teismas iš tikrųjų priėmė sprendimą dėl jos argumento, susijusio su konfidencialumo pareigos ir stropumo pareigos apimtimi. Apeliantės teigimu, OLAF atliekamų tyrimų konfidencialumo pareiga, nustatyta Reglamento Nr. 883/2013 10 straipsnio 3 dalyje, yra pareiga pasiekti rezultatą, reikalaujant, kad Komisija veiktų stropiai, viešai pasmerktų neleistiną atskleidimą ir nutrauktų klaidingos informacijos sklaidą, neatsižvelgiant į tai, ar Komisija sukėlė šį žalą sukėlusį įvykį. To sprendimo 92 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisijai nustatyta stropumo pareiga nereiškia, kad ji privalo imtis tokių veiksmų, kokius nurodo apeliantė, nes ji nepažeidė konfidencialumo pareigos, taigi negali būti laikoma atsakinga už OLAF ataskaitos nutekinimą spaudai. Paskui minėto sprendimo 93 punkte Bendrasis Teismas patikslino, kad „stropumo pareigos taikymo sritis [yra] kitokia, nei teigia ieškovė“, ir pridūrė, kad konfidencialumo pareigos pažeidimas yra OLAF ataskaitos nutekinimas spaudai, o ne neveikimas, dėl kurio apeliantė priekaištauja Komisijai. Taigi Bendrasis Teismas motyvuotai atsakė į apeliantės pirmojoje instancijoje pateiktą argumentą.
124. Apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo trečia dalis, mano nuomone, yra nereikšminga.
125. Ji nukreipta į Bendrojo Teismo vertinimą, atliktą skundžiamo sprendimo 96–101 punktuose. Pažymėtina, kad to sprendimo 96 punkto pradžioje Bendrasis Teismas pavartojo žodžių junginį
„bet kuriuo atveju“, o tai rodo, kad šie motyvai yra pertekliniai skundžiamo sprendimo motyvai. Pagal suformuotą jurisprudenciją argumentai, pateikti dėl perteklinių Bendrojo Teismo sprendimo motyvų, negali lemti šio sprendimo panaikinimo, todėl yra nereikšmingi(65).
126. Taigi, manau, kad ketvirtąjį pagrindą reikėtų atmesti kaip iš dalies nereikšmingą ir iš dalies nepagrįstą.
5.      Dėl penktojo pagrindo, grindžiamo teisės klaidomis, padarytomis Bendrajam Teismui vertinant Komisijos teisės tarnybos nuomonės pašalinimą iš bylos medžiagos
127. Apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 116–123 punktuose išdėstytus motyvus, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas patenkino Komisijos prašymą pašalinti
jos Teisės tarnybos nuomonę iš bylos medžiagos.
a)      Skundžiamas sprendimas
128. Skundžiamo sprendimo 116–121 punktuose Bendrasis Teismas, remdamasis tuo, ką Teisingumo Teismas konstatavo 2022 m. vasario 16 d. Sprendimo Vengrija / Parlamentas ir Taryba(66) 53–56 punktuose, 2012 m. birželio 28 d. Sprendimo Komisija / Éditions Odile Jacob(67) 131 punkte ir 2020 m. sausio 31 d. Sprendimo Slovėnija / Kroatija(68) 70 punkte, nurodė visus principus, kuriuos reikia palyginti, kai Sąjungos teisme pateikiama institucijos teisinė nuomonė, kurios atskleisti ji neleido.
129. Atsižvelgdamas būtent į tuos principus, skundžiamo sprendimo 122 punkte Bendrasis Teismas išnagrinėjo aplinkybes, kuriomis buvo pateikta Komisijos teisės tarnybos nuomonė, ir tai, kiek jos pateikimas Sąjungos teisme buvo pateisinamas viršesniu viešuoju interesu, o tada to sprendimo 123 punkte tenkino Komisijos prašymą pašalinti
šią nuomonę iš bylos medžiagos.
b)      Šalių argumentai
130. Ketvirtąjį pagrindą sudaro keturios dalys.
131. Šio pagrindo pirmoje dalyje apeliantė ginčija 2022 m. vasario 16 d. Sprendimo Vengrija / Parlamentas ir Taryba(69) ir 2012 m. birželio 28 d. Sprendimo Komisija / Éditions Odile Jacob(70), kuriais Bendrasis Teismas remiasi atitinkamai skundžiamo sprendimo 116, 117 ir 118 punktuose, reikšmingumą šiai bylai. Pirmasis sprendimas susijęs su visiškai kitokio pobūdžio nuomone, nes Tarybos teisės tarnybos nuomonė buvo pateikta per teisėkūros procedūrą, susijusią su politiškai opiu klausimu ypatingos svarbos byloje. Šiuo atveju Teisės tarnybos nuomonė yra lemiamas dokumentas, susijęs tik su nagrinėjama byla. Dėl nutekinimo į spaudą šis dokumentas jau buvo viešai prieinamas, todėl apeliantei negalima priekaištauti apėjus teisės aktus, susijusius su galimybe susipažinti su dokumentais. Jos teigimu, dėl šios nuomonės pobūdžio ir atskleidimo sąlygų ja nepažeidžiami nei konfidencialumo, nei viršesnio viešojo intereso reikalavimai, ir jos atskleidimas negali paveikti šios tarnybos nuomonės laisvės ir jos gebėjimo veiksmingai ginti galutinę Komisijos poziciją Sąjungos teisme.
132. Dėl 2012 m. birželio 28 d. Sprendimo
Komisija / Éditions Odile Jacob(71) pažymėtina, kad jame nagrinėta Komisijos teisės tarnybos nuomonė buvo susijusi su sprendimų priėmimo procesu, susijusiu su koncentracijų kontrolės procedūra ir atitinkamais Sąjungos teisės aktais.
133. Penktojo pagrindo antroje dalyje apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui, kad jis skundžiamo sprendimo 119 punkte rėmėsi bylai nereikšminga jurisprudencija ir nepaisė jos teisės ginčyti dokumentą, kurio ji pati neatskleidė.
134. Trečioje šio pagrindo dalyje apeliantė mano, kad Bendrasis Teismas nepagrįstai teigia, jog institucijos dokumento, kuris nebuvo viešai prieinamas ir kuriame pateikta teisinė nuomonė, atskleidimą teismo procese galima pateisinti skaidrumo principu
tik išimtiniais atvejais, nes skundžiamo sprendimo 120 ir 121 punktuose neatsižvelgė į bylos, kurią jis nurodė, kontekstą ir netiksliai bei neišsamiai citavo jurisprudenciją.
135. Minėto apeliacinio skundo pagrindo ketvirtoje dalyje apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis pažeidė šalių procesinio lygiateisiškumo teisingai nagrinėjant bylą principą, kurio apimtį ji primena, nes neleido jai remtis viešu ir lemiamu dokumentu, nors bet kuri kita šalis žinojo jo turinį(72). Be to, Bendrasis Teismas pažeidė rungimosi principą, kurio apimtį apeliantė taip pat primena(73), nes jai
nebuvo leista
ginčyti visų visiems žinomų įrodymų, remdamasis tuo, kad ši nuomonė buvo išplatinta dėl Komisijos budrumo stokos. Apeliantė primena, kad Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos(74) 6 straipsnio 1 dalyje garantuojama teisė į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidžiama, kai valstybė ar administracinė institucija, šiuo atveju –Komisija, be pateisinamos priežasties sutrukdo ieškovui naudoti jo turimus dokumentus, kurie padėtų jam apginti savo poziciją(75).
136. Komisija teigia, kad penktasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas, nes skundžiamo sprendimo 122 ir 123 punktuose išdėstytuose motyvuose nėra jokios teisės klaidos.
137. Pirmiausia ji teigia, jog iš 2019 m. gegužės 14 d. Nutarties Vengrija / Parlamentas(76) matyti, kad tol, kol atitinkama institucija nedavė leidimo susipažinti su jos teisės tarnybos nuomone, šios nutekėjimas į viešumą neturi įtakos klausimui, ar tokia nuomonė gali būti įtraukta į Sąjungos teismo nagrinėjamos bylos medžiagą. Be to, Komisija primena, kad Bendrasis Teismas atmetė pirmuosius tris pažeidimus, kuriuos apeliantė nurodė grįsdama savo ieškinį, todėl, Komisijos nuomone, teisinės nuomonės negalima laikyti „lemiama“.
138. Komisijos teigimu, atrodo, kad apeliantė mano, jog iš 2021 m. birželio 3 d. Sprendimo
Vengrija / Parlamentas(77) aišku, kad Sąjungos institucijų teisinės nuomonės visais atvejais turi būti skaidrios, nors, kaip matyti, be kita ko, iš to sprendimo 56 punkto, yra būtent priešingai.
c)      Vertinimas
139. Manau, kad analizėje, kurią atlikęs Bendrasis Teismas patenkino Komisijos prašymą pašalinti jos Teisės tarnybos nuomonę iš bylos medžiagos, nepadaryta jokios teisės klaidos.
140. Pirma, apeliantės pateikti argumentai neleidžia suabejoti bendrųjų principų, kuriuos Teisingumo Teismas nustatė 2012 m. birželio 28 d. Sprendime Komisija / Éditions Odile Jacob(78), 2020 m. sausio 31 d. Sprendime Slovėnija / Kroatija(79) ir 2022 m. vasario 16 d. Sprendime Vengrija / Parlamentas ir Taryba(80), kuriuos Bendrasis Teismas tiksliai pakartojo skundžiamo sprendimo 116–121 punktuose, svarba. Tai, kad Komisijos teisės tarnybos nuomonė buvo atskleista ir yra viešai prieinama, akivaizdžiai nėra svarbu vertinant, kiek ji gali būti įtraukta į Sąjungos teismo nagrinėjamos bylos medžiagą. Svarbu tik tai, ar ši institucija leido atskleisti šį dokumentą.
141. Antra, apeliantės pateiktiems argumentams dėl rungimosi ir procesinio lygiateisiškumo principų taikymo taip pat negalima pritarti.
142. Primenu, kad pagal suformuotą jurisprudenciją rungimosi ir procesinio lygiateisiškumo principai, kaip neatsiejami nuo „teisingo bylos nagrinėjimo“ sampratos, yra sudedamoji iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių veiksmingos teisminės gynybos principo, įtvirtinto Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje, dalis(81).
143. Pagal rungimosi principą kiekvienai proceso šaliai paprastai suteikiama teisė susipažinti su kitos proceso šalies teismui pateiktais dokumentais ir pastabomis bei juos ginčyti, o Sąjungos teismui draudžiama grįsti savo sprendimą faktinėmis aplinkybėmis ir dokumentais, su kuriais šalys ar viena iš jų negalėjo susipažinti ir dėl kurių jos negalėjo pareikšti savo nuomonės(82).
144. Kalbant apie šalių procesinio lygiateisiškumo principą, pažymėtina, kad jis reiškia pareigą kiekvienai šaliai suteikti pagrįstą galimybę pateikti savo poziciją, įskaitant įrodymus, tokiomis sąlygomis, dėl kurių ji neatsidurtų aiškiai nepalankesnėje padėtyje nei jos priešininkas(83).
145. Šiuo principu siekiama garantuoti teismo proceso šalių procesinį lygiateisiškumą, užtikrinant jų teisių ir pareigų lygybę, kiek tai susiję, be kita ko, su taisyklėmis, kuriomis reglamentuojamas įrodymų rinkimas, ir rungimosi principu grindžiamas ginčas bei šių šalių teisė pareikšti ieškinį. Tam, kad būtų įvykdyti su teise į teisingą bylos nagrinėjimą susiję reikalavimai, svarbu, kad šalys žinotų tiek faktines, tiek teisines bylos aplinkybes, nuo kurių priklauso proceso baigtis, ir galėtų pagal rungimosi principą dėl jų pareikšti savo poziciją(84).
146. Apeliantė gali remtis šiais principais tik tiek, kiek Sąjungos teisme pateikti įrodymai buvo gauti teisėtai(85). 2022 m. liepos 12 d. Sprendime Nord Stream 2 / Parlamentas ir Taryba(86), kurį Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 117 punkte, Teisingumo Teismas konstatavo, kad kai šalis pateikė neteisėtai surinktus įrodymus, kaip antai Reglamente Nr. 1049/2001(87) nurodytus vidaus dokumentus, kuriems pateikti atitinkama institucija nedavė leidimo, o Sąjungos teismas nenustatė įpareigojimo, reikia palyginti
atitinkamų proceso šalių interesus, susijusius su jų teise į teisingą bylos nagrinėjimą, atsižvelgiant į interesus, saugomus taisyklėmis, kurios pažeistos arba apeitos renkant tokius įrodymus(88). Be to, jis nusprendė, kad Sąjungos teismas, gavęs prašymą pašalinti
iš bylos medžiagos atitinkamus įrodymus, turi įvertinti, viena vertus, šiuos įrodymus pateikusio ieškovo interesus, atsižvelgdamas, be kita ko, į tų įrodymų naudą vertinant jam pateikto ieškinio pagrįstumą, ir, kita vertus, į priešingos šalies interesus, kuriems konkrečiai ir realiai galėtų kilti grėsmė, jeigu tie įrodymai būtų palikti bylos medžiagoje(89).
147. Vis dėlto konstatuoju, kad skundžiamo sprendimo 116–122 punktuose Bendrasis Teismas palygino esamus interesus, kad priimtų sprendimą dėl Komisijos prašymo, ir, be kita ko, pažymėjo, kad šios teisinės nuomonės pateikimas grindžiamas pačios apeliantės interesais pagrįsti savo argumentus; be to, ji nesirėmė viršesniu viešuoju interesu, kuris būtų galėjęs pateisinti kitokią išvadą.
148. Galiausiai apeliantės nurodyta Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija taip pat negali pateisinti kitokios išvados, nes ji susijusi su bylos šalių teise susipažinti su dokumentais ir informacija, į kuriuos atsižvelgė teismas, ir juos pakomentuoti, o ne su klausimu, ar (ir, jei taip, kokiomis sąlygomis) bylos šalis gali pateikti teismui teisinę nuomonę, kurios jos rengėjas ar adresatas neleido atskleisti.
149. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinio skundo penktąjį pagrindą kaip nepagrįstą.
150. Atsižvelgdamas į visus šiuos samprotavimus ir į tai, kad antrasis pagrindas, grindžiamas klaidingu sąlygos dėl žalą sukėlusio įvykio priskirtinumo OLAF ar Komisijai vertinimu, yra pagrįstas, siūlau Teisingumo Teismui panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek Bendrasis Teismas pažeidė įrodinėjimo pareigą ir įrodymų rinkimą reglamentuojančias taisykles, nes neatsižvelgė į būtinybę pritaikyti įrodinėjimo pareigą atsižvelgiant į bylos aplinkybes ir neįvertino tiek apeliantės, tiek Komisijos pateiktų įrodymų svarbos ir įrodomosios galios.
151. Kadangi Bendrasis Teismas tinkamai neišnagrinėjo bylos, kad nustatytų, ar įvykdytos OLAF ir Komisijos deliktinės atsakomybės sąlygos, manau, kad šioje bylos stadijoje negalima priimti sprendimo. Taigi siūlau Teisingumo Teismui grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl apeliantės ieškinio, taip pat atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
V.      Išvada
152. Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
1.      Panaikinti 2023 m. birželio 28 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą IMG / Komisija (T‑752/20, EU:T:2023:366).
2.      Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui.
3.      Atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      T‑752/20, EU:T:2023:366, toliau – skundžiamas sprendimas.
3      Žr. skundžiamo sprendimo 67 punktą.
4      Išorės tyrimai – tai tiesioginiai tyrimai dėl trečiųjų asmenų, kurių veikla susijusi su Sąjungos biudžeto operacijomis (žr. Specialiąją ataskaitą Nr. 1/2005 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) valdymo su Komisijos atsakymais (OL C 202, 2005, p. 1), 12 punktas).
5      T‑509/21, EU:T:2024:590.
6      Žr. 1982 m. spalio 28 d. Sprendimą Groupement des Agences de voyages / Komisija (135/81, EU:C:1982:371, 10 punktas) ir 2007 m. sausio 18 d. Sprendimą PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 114 punktas) ir 2009 m. lapkričio 24 d. Nutartį Landtag Schleswig-Holstein / Komisija (C‑281/08 P, EU:C:2009:728, 22 punktas).
7      135/81, EU:C:1982:371. Ši byla buvo susijusi su Liuksemburgo ribotos atsakomybės bendrove, kurios procesinį veiksnumą ginčijo Komisija. To sprendimo 9 punkte Teisingumo Teismas pripažino, kad „<...> [Komisija] negal[ėjo] ginčyti subjekto, kuriam leido dalyvauti kvietime pateikti pasiūlymus ir dėl kurio, palyginusi ir išnagrinėjusi visų dalyvių pasiūlymus, priėmė neigiamą sprendimą, procesinio veiksnumo“.
8      C‑229/05 P, EU:C:2007:32.
9      Šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 19 d. EŽTT sprendimą Efstratiou ir kt. prieš Graikiją (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
10      C‑183/17 P ir C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
11      Žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą Europos Sąjunga / Guardian Europe ir Guardian Europe / Europos Sąjunga (C‑447/17 P ir C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 99 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
12      Taip pat žr. 2021 m. liepos 2 d. Bendrojo Teismo nutartį prijungti nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą prie bylos nagrinėjimo iš esmės.
13      C‑414/08 P, EU:C:2010:165, 52 punktas.
14      C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 26 punktas.
15      Žr. 2022 m. kovo 24 d. Sprendimą GVN / Komisija (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
16      Žr. 2022 m. kovo 24 d. Sprendimą GVN / Komisija (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
17      Žr. 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Hamoudi / Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:977, 68 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Hamoudi / Frontex).
18      Žr. Sprendimą Hamoudi / Frontex (69 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. tą pačią dieną priimtą sprendimą byloje CW / Eurojust ir
Europol (C-565/25 P, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
19      Forster, N., „La responsabilité sans faute de l’Union européenne“, 2019 m. lapkričio 8 d. apginta daktaro disertacija, Bruylant, Bruxelles, 2021, 218 (p. 297) ir 219 punktai (p. 299).
20      Forster, N., op. cit., 219 punktas (p. 299).
21      Forster, N., op. cit., 219 punktas (p. 299).
22      C‑679/23 P, EU:C:2025:976.
23      Žr. 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimą WS ir kt. / Frontex (Bendra grąžinimo operacija) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 149 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
24      Žr. 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimą WS ir kt. / Frontex (Bendra grąžinimo operacija) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 150 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
25      Žr. 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimą WS ir kt. / Frontex (Bendra grąžinimo operacija) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 150 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Europos Sąjunga / Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:612, 50 punktas), o doktrinoje – Wildermeersch, J., „Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne : le mythe du droit à un recours effectif“, Bruylant, Bruxelles, 2019, visų pirma 625 punktą (p. 484).
26      Wildermeersch, J., op. cit., 625 punktas (p. 484), ir
Forster, N., op. cit., 228 punktas (p. 306 ir 307).
27      Žr.
Forster, N., op. cit., 223 punktas (p. 301 ir 302).
28      T‑259/03, EU:T:2007:254. Tame sprendime Bendrasis Teismas konstatavo, kad „tokiomis aplinkybėmis, kai žurnalistui tiesiogiai ar netiesiogiai pateikiama [informacija apie OLAF rekomendaciją pradėti procedūrą prieš ieškovę], informacijos nutekėjimas turi būti laikomas ne tik žalos, atsiradusios dėl šios informacijos paskelbimo, priežastimi sine qua non, bet ir pakankamai tiesiogine jos priežastimi“ (320 punktas).
29      T‑48/05, EU:T:2008:257, 183 punktas.
30      T‑838/16, EU:T:2019:494, 321 punktas.
31      2013 m. rugsėjo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES, Euratomas) dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų tyrimų ir kuriuo panaikinami Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1073/1999 ir Tarybos reglamentas (Euratomas) Nr. 1074/1999 (OL L 248, 2013, p. 1).
32      T‑48/05, EU:T:2008:257.
33      Pabrėžiu, kad tokia Bendrojo Teismo išvada jurisprudencijoje nėra vienintelė, nes Tarnautojų teismo plenarinė sesija padarė tokią pačią išvadą labai panašioje byloje, kurioje buvo priimtas 2010 m. sausio 13 d. Sprendimas A ir G / Komisija (F‑124/05 ir F‑96/06, EU:F:2010:2). Toje byloje „[Komisija] ir OLAF nebuvo vienintelės institucijos, kurios turėjo ieškovo OLAF apklausos protokolą, nes jis buvo perduotas Belgijos nacionalinėms institucijoms, siekiant pradėti baudžiamąjį persekiojimą“. Pripažinęs, jog negalima teigti, kad „Komisija buvo palankesnėje padėtyje pateikti įrodymų, kurie leistų nustatyti informacijos paskleidimo priežastį“, Sąjungos teismas padarė tokią pat išvadą kaip ir Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime, t. y.
kad „Komisijai negali būti pripažinta atsakomybė dėl šio informacijos [nutekėjimo šaltinio] neaiškumo“ (214 punktas).
34      169/83 ir 136/84, EU:C:1986:371.
35      T‑48/05, EU:T:2008:257.
36      Žr. Sprendimą Hamoudi / Frontex (71 punktas).
37      Quézel-Ambrunaz, C., „Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile“, Dalloz, Paris, 2010, visų pirma p. 255.
38      169/83 ir 136/84, EU:C:1986:371.
39      Žr. 1986 m. spalio 8 d. Sprendimą Leussink / Komisija (169/83 ir 136/84, EU:C:1986:371, 15 ir 16 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato G. Slynn išvadą sujungtose bylose Leussink / Komisija (169/19 ir 136/19, EU:C:1986:265).
40      Žr. 1986 m. spalio 8 d. Sprendimą Leussink / Komisija (169/83 ir 136/84, EU:C:1986:371, 17 punktas).
41      T-259/03, EU:T:2007:254.
42      2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Nikolaou / Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196 punktas).
43      Žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Nikolaou / Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196 ir 198 punktai). Tame sprendime Bendrasis Teismas konstatavo, kad „Komisija [OLAF] vardu turėjo paaiškinti, kaip informacija galėjo nutekėti, kad prireikus įrodytų, jog minėta OLAF direktoriui tenkanti pareiga nebuvo pažeista. Jei Komisija šių paaiškinimų nepateikia, reikia daryti prielaidą, kad informacija nutekėjo pažeidus [1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų tyrimų (OL L 136, 1999, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 91)] 8 straipsnio 3 dalį, kai OLAF direktorius ją pažeidė vykdydamas savo pareigas, kaip tai suprantama pagal EB 288 straipsnį [(dabar – SESV 340 straipsnis)]“ (197 punktas).
44      2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Nikolaou / Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196 punktas).
45      T‑48/05, EU:T:2008:257. Byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, žala atsirado dėl OLAF, Komisijos ir Prancūzijos teisminių institucijų turimos konfidencialios informacijos atskleidimo spaudoje.
46      Žr. 2008 m. liepos 8 d. Sprendimą Franchet ir Byk / Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257, 203 punktas).
47      F‑30/08, EU:F:2010:43, 169 punktas.
48      Žr. šiuo klausimu 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo Hamoudi / Frontex 103 punktą, kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad ieškinys dėl deliktinės atsakomybės pagal SESV 268 straipsnį gali būti vienintelė teisinės gynybos priemonė, pakankamai užtikrinanti Sąjungos agentūros ar institucijos teisminę gynybą Sąjungos teisme.
49      Žr. Forster, N., op. cit., 290 punktas (p. 386).
50      Žr. 2014 m. rugsėjo 18 d. Sprendimą Holcim (Rumunija) / Komisija (T‑317/12, EU:T:2014:782, 79 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
51      Žr. Sprendimą Hamoudi / Frontex (72–80 punktai).
52      Žr. Sprendimą Hamoudi / Frontex (81 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
53      Šiuo klausimu žr. generalinio advokato R. Norkaus išvadą byloje Hamoudi / Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:257, 18 punktas) ir šios išvados 30 išnašoje nurodytą Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją: 2020 m. vasario 13 d. Sprendimą N. D. ir N. T. prieš Ispaniją (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, 85 punktas) ir 2021 m. lapkričio 18 d. Sprendimą M. H. ir kt. prieš Kroatiją (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, 268 punktas).
54      C‑363/22 P, EU:C:2024:20, 75 punktas.
55      Žr. 2023 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Sistem ecologica / Komisija (C‑787/22 P, EU:C:2023:940, 66 ir 154 punktai).
56      Nors OLAF ir atitinkamos nacionalinės valdžios institucijos, keisdamosi informacija, padeda siekti to paties tikslo, t. y. kovoti su sukčiavimu ir Sąjungos finansiniams interesams kenkiančiais veiksmais, vykdant šių subjektų tvirtesnį administracinį bendradarbiavimą nėra bendrųjų ar specialiųjų nuostatų, reglamentuojančių sąlygas, kuriomis gali kilti OLAF ar atitinkamų nacionalinių institucijų deliktinė atsakomybė už OLAF parengtų tyrimo ataskaitų konfidencialumo pareigos pažeidimą, todėl šios sąlygos atsakomybės srityje yra reglamentuojamos dviejų skirtingų teisės sistemų. Nesant solidariosios atsakomybės mechanizmo (Europolas), bendros atsakomybės mechanizmo (FRONTEX) ir kai netaikoma solidarioji atsakomybė, OLAF atsako už bet kokią žalą asmeniui, kilusią dėl neleistino jos tyrimo ataskaitos atskleidimo, o kiekviena valstybė narė pagal savo nacionalinę teisę yra atsakinga už bet kokią žalą, padarytą asmeniui dėl duomenų tvarkymo, įskaitant neleistiną
iš OLAF gautos tyrimo ataskaitos atskleidimą.
57      Forster, N., pabrėžia, kad neapibrėžtumas reiškia aklavietę, žalingą
privačių asmenų teisminei gynybai (op. cit., 256 punktas, p. 338). Pratarmėje, parašytoje
Joisten, C., „L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile“, Larcier, Bruxelles, 2024, profesorius Bernard Dubuisson kelia, mano požiūriu, labai aktualų klausimą: „Comment et pourquoi [est-il] permis de rendre certain en droit ce qui ne l’est pas nécessairement en fait [?]“
(„Kaip ir kodėl leidžiama, kad teisiškai kažkas būtų laikoma aišku, nors taip nebūtinai yra faktiškai?“) (p. 9).
58      Forster, N., op. cit., 323 punktas.
59      C‑446/19 P, EU:C:2020:918.
60      Žr. 2025 m. gruodžio 11 d. Sprendimą ABLV Bank / BPV (C‑602/22 P, EU:C:2025:953, 45 ir 46 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
61      C‑16/90, EU:C:1991:233.
62      C‑16/90, EU:C:1991:402.
63      T‑514/93, EU:T:1995:49.
64      T‑231/97, EU:T:1999:146.
65      Žr. 2024 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą WEPA Hygieneprodukte ir kt. / Komisija (C‑795/21 P ir C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 82 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
66      C‑156/21, EU:C:2022:97.
67      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
68      C‑457/18, EU:C:2020:65.
69      C‑156/21, EU:C:2022:97.
70      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
71      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
72      Šiomis aplinkybėmis apeliantė remiasi šiais EŽTT sprendimais: 1993 m. spalio 27 d. Sprendimu Dombo Beheer B.V. prieš Nyderlandus (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, 33 punktas), 2001 m. birželio 7 d. Sprendimu Kress prieš Prancūziją (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, 72 punktas) ir 2017 m. rugsėjo 19 d. Sprendimu Regner prieš Čekiją (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, 146 punktas).
73      Šiame kontekste apeliantė remiasi 1991 m. rugpjūčio 28 d. EŽTT sprendimu Brandstetter prieš Austriją (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, 67 punktas).
74      Pasirašyta 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje.
75      Šiuo klausimu apeliantė remiasi 1998 m. birželio 9 d. EŽTT sprendimu McGinley ir Egan prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, 86 ir 90 punktai).
76      C‑650/18, EU:C:2021:426, 17 punktas.
77      C‑650/18, EU:C:2021:426.
78      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
79      C‑457/18, EU:C:2020:65.
80      C‑156/21, EU:C:2022:97.
81      Žr. 2025 m. lapkričio 12 d. Nutartį Fashion TV RO ir Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
82      Žr. 2019 m. gruodžio 4 d. Sprendimą H / Taryba (C‑413/18 P, EU:C:2019:1044, 103 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
83      Žr. Sprendimą Hamoudi / Frontex (77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
84      Žr. 2025 m. lapkričio 12 d. Nutartį Fashion TV RO ir Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
85      Žr. 2022 m. liepos 12 d. Sprendimą Nord Stream 2 / Parlamentas ir Taryba (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 129 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
86      C‑348/20 P, EU:C:2022:548.
87      2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, 2001, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331).
88      Žr. 2022 m. liepos 12 d. Sprendimą Nord Stream 2 / Parlamentas ir Taryba (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 130 punktas).
89      Žr. 2022 m. liepos 12 d. Sprendimą Nord Stream 2 / Parlamentas ir Taryba (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 131 punktas.