Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2025 m. gruodžio 4 d.(1)
Byla C-440/25 (Ebilum(i))
PM,
QN,
RM,
SM,
TM,
UM,
VM,
WM
prieš
Minister van Asiel en Migratie
(Rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Zvolėje, Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Prieglobsčio politika — Tarptautinė apsauga — Tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendrosios procedūros — Teisė į veiksmingą teisinės gynybos priemonę — Visapusiškas nagrinėjimas ex nunc — Sprendimo, kuriuo atmetamas tarptautinės apsaugos prašymas, apskundimas — Pirmosios instancijos teismų įgaliojimai priimti sprendimą dėl prašymo esmės — Pagrįstos baimės būti persekiojamam sąvoka — Pagrįsta persekiojimo tikimybė “
I.      Įvadas
1.        Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą, kurį pateikė Rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Zvolėje, Nyderlandai), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, prašoma išaiškinti tiek Prieglobsčio procedūrų direktyvą(2), tiek Priskyrimo direktyvą(3).
2.        Vis dėlto, kaip prašė Teisingumo Teismas, šioje išvadoje daugiausia dėmesio skiriama tik pagrįstos baimės būti persekiojamam sąvokos, vartojamos apibrėžiant sąvoką „pabėgėlis“ Priskyrimo direktyvos 2 straipsnio d punkte, aiškinimui.
II.    Faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
3.        Iš Irako Kurdistano regiono atvykusi šeima, kurią sudaro motina, tėvas ir trys jų dukterys (pareiškėjai pagrindinėje byloje;
toliau – pareiškėjai), pateikė prašymą Minister van Asiel en Migratie (prieglobsčio ir migracijos ministras; toliau – ministras), atsakovui pagrindinėje byloje, suteikti jiems prieglobstį Nyderlanduose.
4.        Grįsdami prieglobsčio prašymą pareiškėjai, be kita ko, nurodė problemas su kaimynu, baimę dėl kraujo keršto ir dėl to, kad jų dukterys bus priverstinai ištekintos, baimę, kad bus žalojami jų dukterų lyties organai ir kad jų dukterų tapatybė susiformavo atsižvelgiant į pagrindinę moterų ir vyrų lygybės vertybę.
5.        Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prieglobsčio procedūra tebevyksta nuo 2017 m.
6.        2023 m. rugsėjo 11 d. sprendimais (toliau – ginčijami sprendimai) ministras atmetė pareiškėjų prieglobsčio prašymus kaip akivaizdžiai nepagrįstus, motyvuodamas tuo, kad jų teiginiai neįtikina.
7.        Pareiškėjai apskundė tokius sprendimus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
8.        Tas teismas išnagrinėjo skundą 2024 m. kovo 26 d. posėdyje ir 2024 m. balandžio 30 d., po to, kai Teisingumo Teismas paskelbė, kad priims sprendimą bylose K ir L.(4), nusprendė atnaujinti tyrimą.
9.        Po to sprendimo ministras papildomai apklausė pareiškėjus. 2025 m. vasario 25 d. papildomais sprendimais (toliau – papildomi sprendimai) ministras pripažino, kad prieglobsčio prašymai atmesti pagrįstai. Vis dėlto kartu ministras nurodė papildomus atsisakymo motyvus, susijusius su pareiškėjų teiginiais dėl galimo moterų lytinių organų žalojimo baimės, priverstinio ištekinimo baimės ir tapatybės susiformavimo atsižvelgiant į pagrindinę vyrų ir moterų lygybės vertybę.
10.      Dėl tų papildomų sprendimų pareiškėjai iš dalies pakeitė savo skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir, remdamiesi papildomais ministro motyvais atmesti jų prieglobsčio prašymus, nurodė papildomų skundo pagrindų.
11.      2025 m. birželio 12 d., vykstant procesui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, ministras atšaukė papildomus sprendimus nepateikęs papildomų paaiškinimų, išskyrus tai, kad jam reikės daugiau laiko Sprendimo K ir L padariniams ir reaguojant į šį sprendimą priimtiems teisės aktams išnagrinėti. Jis nurodė, kad pareiškėjai gali likti Nyderlanduose, kol bus priimti nauji sprendimai.
12.      Pareiškėjai, nenorėdami laukti naujų ministro sprendimų, paprašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išnagrinėti ir įvertinti jų skundą iš esmės, nurodydami, kad dėl ilgos procedūros trukmės jie patyrė didelį stresą ir psichologinį poveikį, visų pirma kiek tai susiję su trimis jų dukterimis.
13.      Pirma, pareiškėjai teigė, kad jų trijų dukterų tapatybė iš tikrųjų susiformavo atsižvelgiant į pagrindinę lyčių lygybės vertybę ir kad jeigu jos grįžtų į savo kilmės šalį, jos būtų laikomos kitokiomis, todėl galėtų būti persekiojamos.
14.      Ministras nusprendė, kad toks argumentas neįtikina, nes trys dukterys neįrodė, kad jų tapatinimasis su tam tikra socialine grupe yra labai svarbus jų tapatybei.
15.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepritaria tokiam teiginiui ir, be kita ko, mano, kad ministro argumentas grindžiamas klaidingu Sprendimo K ir L aiškinimu.
16.      Antra, pareiškėjai teigė, kad baiminasi būti persekiojami, jei grįžtų į savo kilmės šalį, nes priklauso šeimai ar klanui, kur moterys verčiamos tekėti ir yra laikomos nelygios vyrams, be to, ten jos gali būti nužudytos dėl to, kad nesutinka su savo sutuoktiniu.
17.      Ministras laikėsi nuomonės, kad jų baimė nepagrįsta, nes jis iš esmės manė, kad trijų mergaičių tėvai yra atviro mąstymo žmonės.
18.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir vėl nesutinka su ministru. Šio teismo teigimu, ministras nepakankamai pagrindė priežastis, dėl kurių trys dukterys, jeigu jos iš tikrųjų tapatinasi su pagrindine vyrų ir moterų lygybės vertybe, neturėtų turėti pagrįstos baimės būti persekiojamos joms grįžus į Iraką. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrįstos persekiojimo tikimybės kriterijus, kurį anksčiau taikė ministras, turi būti vertinamas iš „apdairaus ir protingai mąstančio asmens“ perspektyvos.
19.      Trečia, ministras atmetė pareiškėjų prieglobsčio prašymą tiek, kiek jis buvo susijęs su jų tariamomis problemomis su vienu kaimynu ir kraujo keršto bei priverstinės santuokos baime, nes manė, kad kai kurie tėvo pareiškimai šiuo klausimu yra prieštaringi.
20.      Pareiškėjai tvirtina, kad, nepaisant išsamių jų tėvo apklausų, jis neturėjo pakankamai galimybių būti išklausytas, kad paneigtų tariamus nenuoseklumus.
21.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nors tėvo pareiškimų nenuoseklumas neginčijamas, vien prieštaravimai savaime nepaneigia jo pareiškimų patikimumo. Šio teismo teigimu, tai patvirtina aplinkybė, kad motinos pareiškimai, susiję su problemomis su kaimynu, gali būti panaudoti tėvo pareiškimams patvirtinti.
22.      Remdamasis tuo, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano turįs pakankamai informacijos, kad galėtų priimti sprendimą dėl pareiškėjų nurodytų prieglobsčio aplinkybių, kurios, jo nuomone, yra įtikinamos, įtikinamumo. Vis dėlto pagal esamą Afdeling
bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valstybės Tarybos Administracinių ginčų skyrius, Nyderlandai) jurisprudenciją prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pats negali nagrinėti prieglobsčio prašymo pagrįstumo.
23.      Dėl šios priežasties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl esamos Afdeling
bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valstybės Tarybos Administracinių ginčų skyrius) jurisprudencijos suderinamumo su Priskyrimo direktyva ir Prieglobsčio procedūrų direktyva.
24.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, kai nacionalinis teismas, kuriam pateiktas skundas dėl sprendimo atmesti prieglobsčio prašymą, mano, kad turi visą šiuo klausimu reikalingą faktinę ir teisinę informaciją, išsamiai ex nunc išnagrinėjęs šią informaciją jis turi teisę priimti privalomą sprendimą dėl to, ar šį skundą pateikęs asmuo atitinka Priskyrimo direktyvoje numatytas tarptautinės apsaugos suteikimo sąlygas. Taigi to teismo sprendimas tokiu klausimu yra privalomas kompetentingai institucijai, kai ji priima sprendimą dėl prieglobsčio prašymų.
25.      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sąvoka „pagrįsta baimė“ turi būti aiškinama kaip reiškianti „pagrįstą tikimybę“ arba „realų pavojų“ būti persekiojamam, o lemiamas kriterijus gali būti tas, ar, apdairaus ir protingai mąstančio asmens, esančio tokioje situacijoje kaip prieglobsčio prašytojas, požiūriu, grįžimas į kilmės šalį, įvertinus visas žinomas aplinkybes,
atrodo neprotingas.
26.      Šiomis aplinkybėmis rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Zvolėje) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar teismas gali iš [Prieglobsčio procedūrų direktyvos] 46 straipsnio 3 dalies, prireikus siejamos su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu, ar kitos Sąjungos teisės nuostatos ar Sąjungos teisės principo kildinti savo kompetenciją pačiam įvertinti prieglobsčio prašymo argumentų patikimumą ir pakeisti ministro vertinimą savuoju?
2.      Ar teismas gali iš minėtų nuostatų kildinti savo kompetenciją priimti galutinį sprendimą iš esmės dėl tarptautinės apsaugos prašymo, remdamasis prieglobsčio prašymo argumentais, kuriuos ministras pripažino įtikinamais, taip pat – jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai – tais argumentais, kuriuos teismas papildomai pripažino įtikinamais? Ar teismas gali pakeisti ministro pateiktą vertinimą dėl persekiojimo baimės arba realaus didelės žalos pavojaus tikėtinumo savuoju, visų pirma tuo atveju, jei, atsižvelgdamas į viešai prieinamą informaciją apie šalį, mano esąs pakankamai informuotas, kad galėtų atlikti tokį vertinimą?
3.      Ar nacionaline jurisprudencija, pavyzdžiui, remiantis procesine autonomija, pirmajame ir antrajame klausimuose nurodytą kompetenciją galima apriboti taip, kad ji būtų pripažįstama tik ministrui?
4.      Ar teismas, vertindamas, ar turi pakankamai informacijos, kad galėtų priimti sprendimą iš esmės, gali atsižvelgti į nagrinėjant skundą teisme pateiktą informaciją, kurios dar neturėta per administracinę procedūrą? Ar šiuo klausimu svarbu tai, ar šalys galėjo išsamiai išdėstyti savo pozicijas dėl faktinių aplinkybių raštu arba per posėdį?
5.      Ar „visiškai pagrįsta baimė“, kaip ji suprantama pagal [Priskyrimo direktyvos] 2 straipsnio d punktą, yra situacija, kai pakankamai tikėtina, kad grįžimo atveju prieglobsčio prašytojas bus persekiojamas? Ar tokia pakankama tikimybė turi būti sukonkretinta remiantis „apdairaus ir protingai mąstančio asmens“ kriterijumi, kai svarbu nustatyti, ar, įvertinus visas žinomas aplinkybes, iš apdairaus ir protingai mąstančio asmens, esančio prieglobsčio prašytojo situacijoje, perspektyvos negalima pagrįstai reikalauti grįžti į kilmės šalį? Jeigu ne, kokį kriterijų reikia taikyti?“
27.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė šią bylą nagrinėti Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnyje numatyta skubos tvarka arba pagal jo 105 straipsnio 1 dalyje numatytą pagreitintą procedūrą.
28.      Procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymu arba išimties tvarka savo iniciatyva Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, gali nuspręsti nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal pagreitintą procedūrą, jeigu dėl bylos pobūdžio reikia, kad ji būtų greitai išnagrinėta.
29.      2025 m. rugpjūčio 19 d. Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, nusprendė patenkinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymą nagrinėti šį prašymą pagal pagreitintą procedūrą, numatytą Procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalyje.
30.      Teisingumo Teismo pirmininkas savo sprendimą grindė tuo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui konkrečių, tikslių ir apčiuopiamų įrodymų, susijusių tiek su atitinkamų pareiškėjų sveikata, tiek su priežastiniu ryšiu tarp jų sveikatos ir nesaugumo, atsiradusio dėl pagrindinės bylos aplinkybių. Iš šių argumentų taip pat matyti, kad jeigu Teisingumo Teismas pateiktų atsakymą per trumpą laiką, galėtų gerokai sumažėti dviejų atitinkamų pareiškėjų sveikatos būklės pablogėjimo rizika.
31.      Pareiškėjai, Čekijos, Vokietijos ir Nyderlandų vyriausybės bei Europos Komisija pateikė Teisingumo Teismui rašytines pastabas.
32.      2025 m. spalio 27 d. įvyko bendras posėdis, kuriame buvo nagrinėjamas kitas Teisingumo Teisme gautas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑198/25(5); per jį pareiškėjai, Nyderlandų vyriausybė ir Komisija pateikė žodinių pastabų.
III. Analizė
33.      Kaip jau paaiškinau, savo išvadoje šioje byloje daugiausia analizuosiu tik penktąjį prejudicinį klausimą, kuriuo prašoma išaiškinti Priskyrimo direktyvos 2 straipsnio d punkte vartojamą sąvoką „pagrįsta baimė“.
34.      Kadangi Priskyrimo direktyva yra Sąjungos bendros prieglobsčio politikos dalis, joje teisė į tarptautinę apsaugą grindžiama pabėgėlio statuso pripažinimu.
35.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad asmens „pagrįsta baimė“ būti persekiojamam grįžus į savo kilmės šalį turi esminę reikšmę tokio statuso pripažinimui.
36.      Priskyrimo direktyvos 2 straipsnio d punkte „pabėgėlis“ apibrėžiamas kaip „trečiosios šalies pilietis, kuris dėl visiškai pagrįstos persekiojimo dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo prie tam tikros socialinės grupės baimės yra už šalies, kurios pilietis jis yra, ribų ir negali arba dėl tokios baimės nepageidauja naudotis tos šalies apsauga, arba asmuo be pilietybės, kuris, dėl minėtų priežasčių būdamas už šalies, kurioje yra jo ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, ribų negali ar dėl tokios baimės nepageidauja į ją grįžti ir kuriam netaikomas 12 straipsnis“.
37.      Ši apibrėžtis paimta iš Ženevos konvencijos(6), kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas yra pripažinęs „tarptautinio teisinio pabėgėlių apsaugos režimo [kurio Sąjunga taip pat paiso] kertiniu akmeniu“(7), 1 straipsnio A skirsnio 2 punkto.
38.      Šiuo klausimu ši konvencija(8), įskaitant joje įtvirtintos sąvokos „pabėgėlis“ skirtingą aiškinimą tarptautiniu mastu, taip pat globojant Jungtinėms Tautoms įsteigtų tarptautinių institucijų, kaip antai Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro (JTVPRK), orientaciniai dokumentai(9) yra svarbūs aiškinant sąvoką „pabėgėlis“ pagal Sąjungos teisę.
39.      Asmuo laikomas pabėgėliu nuo to momento, kai atitinka Ženevos konvencijoje pateiktos pabėgėlio sąvokos apibrėžties sąlygas(10). Kitaip tariant, pabėgėlio statuso pripažinimas yra deklaratyvus aktas(11).
40.      Kadangi ši apibrėžtis apima sąvoką „pagrįsta baimė“ būti persekiojamam, norint nustatyti, ar asmuo turi būti pripažintas pabėgėliu, būtina suprasti jos prasmę ir būdus, leidžiančius nustatyti, ar ši sąlyga įvykdyta.
41.      Spręsdamos, ar yra įvykdytos pabėgėlio statuso suteikimo sąlygos, sprendžiančiosios institucijos arba teismai, atsižvelgiant į konkretų atvejį, pirmiausia turi nustatyti svarbias faktines aplinkybes, susijusias su asmeniu, prašančiu pripažinti jį pabėgėliu, ir faktines aplinkybes, susijusias su padėtimi jo kilmės šalyje. Antra, jos turi nuspręsti, ar šios faktinės aplinkybės leidžia daryti išvadą, kad yra pagrįsta baimė būti persekiojamam(12).
42.      Penktasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas šioje byloje susijęs būtent su tuo antruoju etapu. Tas teismas visų pirma iš esmės klausia, ar vertindamos, ar tenkinama Priskyrimo direktyvos 2 straipsnio d punkte nurodyta „pagrįstos baimės“ sąlyga, nacionalinės valdžios institucijos turi atsižvelgti į tai, ar yra pagrįsta tikimybė, kad tarptautinės apsaugos prašantis asmuo bus persekiojamas, jeigu grįš į savo kilmės šalį. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kokiais kriterijais remiantis reikėtų nustatyti pagrįstą tikimybę. Visų pirma jis klausia, ar tai turėtų būti vertinama remiantis „apdairaus ir protingai mąstančio asmens“, esančio prieglobsčio prašytojo padėtyje, kriterijumi, ar taikant alternatyvius kriterijus.
43.      Šiuos klausimus suprantu taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo patvirtinti, jog reikalavimas, kad būtų „pagrįsta baimė“, reiškia objektyvų vertinimą, todėl turėtų būti nustatytas remiantis objektyviais kriterijais; tokiu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nori sužinoti, kokius kriterijus reikėtų taikyti.
44.      Šiuos klausimus analizuosiu taip, kaip nurodyta toliau. Pirmiausia nurodysiu priežastis, dėl kurių „pagrįstos baimės“ reikalavimas turi būti vertinamas remiantis tik objektyviais kriterijais (A). Tada aptarsiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aiškinimą ir siūlysiu Teisingumo Teismui jam pritarti, t. y. kad pagrįsta baimė būti persekiojamam turėtų būti suprantama taip, kad esama pagrįstos persekiojimo tikimybės (B). Galiausiai teigsiu, kad nebūtina įvedinėti „protingai mąstančio asmens“ kriterijaus, kad būtų daugiau objektyvumo vertinant, ar galimai esama pagrįstos baimės (C).
A.      Objektyvus „baimės“ vertinimas
45.      Nors sąvoka „pagrįsta baimė“ yra svarbiausia apibrėžiant pabėgėlį, Priskyrimo direktyvoje, kaip ir Ženevos konvencijoje, jos prasmė nepatikslinta.
46.      Sprendžiant, ar asmeniui pripažinti pabėgėlio statusą, baimės buvimo nustatymas neišvengiamai orientuotas į ateitį. Sprendžiančioji institucija turi kelti klausimą, ar persekiojimo baimė, su kuria asmuo susidurtų grįžęs į savo kilmės šalį, yra pagrįsta.
47.      Šiuo aspektu, ir neturint „krištolinio rutulio“, atsakant į tokį klausimą būtina įvertinti tikimybę ar galimybę, kad toks persekiojimas vyks ateityje. Taigi klausimas, prie kurio grįšiu, tampa toks: pagal kokį metodą turėtų būti vertinama tokia persekiojimo tikimybė?
48.      Vis dėlto papildomas klausimas, kuris kyla dėl sąvokos „baimė“, yra tas, ar, esant persekiojimo tikimybei, asmuo, kuris priima sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymo, taip pat turi nustatyti, ar prašytojas iš tikrųjų patiria tokią persekiojimo baimę. Priimant sprendimą dėl šio „pagrįstos baimės“ reikalavimo subjektyviojo elemento galima remtis JTVPRK vadove pateiktomis gairėmis.
49.      Remiantis tuo dokumentu, pagrįstos baimės sąvoka apima subjektyviuosius ir objektyviuosius elementus. Baimė yra emocija, taigi subjektyvi būsena. Vis dėlto JTVPRK vadove toliau paaiškinta, kad papildomas apibūdinimas „pagrįsta“ reiškia, kad „asmens statusą kaip pabėgėlio lemia ne tik jo nusiteikimas; šį nusiteikimą taip pat turi patvirtinti objektyvi situacija. Taigi sąvoka „pagrįsta baimė“ apima subjektyvųjį ir objektyvųjį elementą ir, siekiant nustatyti, ar esama pagrįstos baimės, reikia atsižvelgti į abu elementus.“(13)
50.      Tai, atrodo, leidžia manyti, kad prieš pripažįstant asmeniui pabėgėlio statusą turi būti nustatyta tiek subjektyvi baimės emocija, tiek objektyvus pripažinimas, kad ši emocija yra pagrįsta.
51.      Atsižvelgiant į tai, nemažai autorių doktrinoje teigia, jog tam, kad būtų tenkinamas „pagrįstos baimės“ kriterijus, nebūtina įrodyti prašytojo patiriamos subjektyvios baimės emocijos(14).
52.      Pritariu tokiai pozicijai ir siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, jog tam, kad asmeniui būtų pripažintas pabėgėlio statusas, pakanka įrodyti, jog persekiojimo tikimybė objektyviai yra. Tam reikia padaryti išvadą, kad bet kuris asmuo, turintis prašytojų savybių, galėtų būti persekiojamas, jei būtų grąžintas į savo kilmės šalį, atsižvelgiant į šioje šalyje susiklosčiusias aplinkybes. Taigi nebūtina nustatyti, ar toks asmuo iš tikrųjų baiminasi tokio persekiojimo.
53.      Šio subjektyvaus elemento neįtraukimas į pagrįstos baimės buvimo vertinimą gali būti pateisinamas dėl kelių priežasčių.
54.      Pirma, tokią emociją kaip baimė sunku įvertinti, be to, žmonės yra skirtingi ir emocijas išreiškia skirtingai.
55.      Antra, ir tai yra dar svarbiau, jei asmuo nepakankamai įrodo savo baimę, sprendžiančioji institucija gali laikyti to asmens prieglobsčio prašymą neįtikinamu. Tai savo ruožtu galėtų lemti atsisakymą suteikti šiam asmeniui pabėgėlio statusą, šiai institucijai visiškai neįvertinus objektyviojo pagrįstos baimės elemento.
56.      Galiausiai kai kurie asmenys, pavyzdžiui, vaikai, gali nejausti baimės, nepaisant objektyvios tikimybės, kad grįžę į kilmės šalį jie bus persekiojami(15).
57.      Ar toks aiškinimas, pagal kurį sprendžiančiosios institucijos privalo atsižvelgti tik į objektyviuosius baimės elementus, prieštarauja JTVPRK vadove nustatytoms gairėms? Nebūtinai. Nustačiusi, kad yra objektyvi grėsmė, jog asmuo bus persekiojamas, jeigu būtų grąžintas į kilmės šalį, sprendžiančioji institucija taip pat gali implicitiškai nuspręsti, kad esama subjektyvios baimės. Taigi nebūtina atskirai vertinti subjektyviojo baimės aspekto, net jei pabėgėlio apibrėžtyje vartojama sąvoka „baimė“ suprantama kaip turinti subjektyviųjų ir objektyviųjų elementų.
58.      Atrodo, kad rėmimasis tik objektyviaisiais elementais siekiant nustatyti, ar esama pagrįstos baimės, pripažįstamas keliose jurisdikcijose(16).
59.      Pavyzdžiui, kai kurie Jungtinių Amerikos Valstijų teismai, regis, kelia klausimą, ar „protingai mąstantis asmuo“, atsidūręs tokioje pačioje padėtyje kaip prieglobsčio prašytojas, patirtų baimę. Jei taip, galima daryti prielaidą, kad tarptautinės apsaugos prašytojas patiria subjektyvią baimę(17).
60.      Be to, kitų šalių, pavyzdžiui, Australijos, Prancūzijos, Vokietijos ir Naujosios Zelandijos teismai ir sprendžiančiosios institucijos pritaria objektyviam požiūriui į pagrįstos persekiojimo baimės nustatymą(18).
61.      Teisingumo Teismo dar nebuvo tiesiogiai prašoma pareikšti pozicijos dėl to, ar sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymų priimančios institucijos, spręsdamos dėl pabėgėlio statuso suteikimo, turi atsižvelgti į subjektyvią prašytojo baimę.
62.      Sprendime Y ir Z Teisingumo Teismas, atsakydamas į kitą klausimą(19), konstatavo, kad „kompetentingos institucijos <...> vertindamos, ar prašytojo baimės priežastis yra persekiojimas, nori žinoti, ar nustatytos aplinkybės yra tokia grėsmė, kad atitinkamas asmuo, atsižvelgdamas į savo asmeninę situaciją, gali pagrįstai baimintis, kad jo atžvilgiu realiai bus imtasi persekiojimo veiksmų“(20).
63.      Iš to punkto galima daryti išvadą, kad Teisingumo Teismas reikalavo, jog kompetentingos valdžios institucijos nustatytų, kad prašytojas subjektyviai baiminasi, net jei šios baimės pagrindas taip pat turėjo būti objektyviai pripažintas, reikalaujant, kad prašytojas turėtų pagrįstai baimintis būti persekiojamas.
64.      Vis dėlto Sprendime Y ir Z Teisingumo Teismas toliau nurodė, kad „šis rizikos dydžio vertinimas, kuris bet kuriuo atveju turi būti atliekamas atidžiai ir atsargiai <...> grindžiamas tik konkrečiais faktais ir aplinkybėmis, pagal būtent [Priskyrimo] direktyvos 4 straipsnyje nustatytas taisykles“(21).
65.      Mano nuomone, tai leidžia manyti, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad tik objektyviai įvertinus esamas aplinkybes galima daryti išvadą, jog yra pagrįsta persekiojimo baimė, o tai yra būtina ir pakankama siekiant nustatyti, ar asmuo yra pabėgėlis, ar ne.
66.      Mano nuomone, naujesnė jurisprudencija patvirtina tokią išvadą. Sprendime K ir L Teisingumo Teismas du Sprendimo Y ir Z punktus sujungė į vieną: „<...> prašytojo baimės būti persekiojamam pagrįstumą kompetentingos nacionalinės institucijos turi vertinti atidžiai ir atsargiai, nagrinėdamos kiekvieną atvejį individualiai, remdamosi tik konkrečiu faktų ir aplinkybių vertinimu, kad nustatytų, ar dėl nustatytų faktų ir aplinkybių kyla tokia grėsmė, kad atitinkamas asmuo, atsižvelgdamas į savo individualią padėtį, gali pagrįstai baimintis, jog iš tiesų bus persekiojamas, jeigu turės grįžti į savo kilmės šalį <...>“.(22)
67.      Taigi, mano nuomone, Teisingumo Teismas jau yra pareiškęs poziciją, kad valdžios institucijos turi objektyviai įvertinti, ar asmuo, kurio padėtis tokia kaip prašytojo, atsižvelgiant į aplinkybes jo kilmės šalyje, pagrįstai bijotų būti persekiojamas.
B.      Pagrįstos baimės kaip pagrįstos persekiojimo tikimybės supratimas
68.      Nustatymas, ar prašytojas galėtų pagrįstai bijoti persekiojimo, priklauso nuo sprendžiančiosios institucijos atliekamo rizikos vertinimo siekiant nustatyti, ar tikėtina, kad grąžintas į kilmės šalį atitinkamas prašytojas bus persekiojamas. Toks rizikos vertinimas neišvengiamai yra subjektyvus, nebent panaudojant esamus DI modelius būtų sukurta matematinė formulė, kurią galėtų patikrinti sprendimus priimantys žmonės.
69.      Šiuo atžvilgiu yra daugybė veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti atliekant tokį vertinimą, ir jie gali įvairiais būdais sąveikauti tarpusavyje. Visai gali būti, kad DI modelis galėtų sėkmingiau prognozuoti prieglobsčio prašytojo persekiojimo tikimybę, t. y. jis būtų tikslesnis nei žmonės. Tačiau nėra pakankamai duomenų apie praeities įvykius (ypač apie tai, kiek būta atvejų, kai tarptautinės apsaugos prašytojai buvo persekiojami po to, kai jiems buvo atsisakyta suteikti tarptautinę apsaugą ir jie buvo grąžinti į kilmės šalį), kad būtų galima apmokyti tokį DI modelį ir tada palyginti jo tikslumą su sprendimus priimančių žmonių tikslumu. Net jei toks modelis galėtų būti sukurtas, jam vis vien reikėtų žmogaus priežiūros ir jį geriausiu atveju būtų galima naudoti kaip papildomą priemonę sprendžiant, ar asmuo atitinka sąlygas, būtinas tam, kad būtų pripažintas pabėgėliu.
70.      Bet kuriuo atveju, mano žiniomis, toks modelis dar nesukurtas. Taigi šiuo metu persekiojimo tikimybės vertinimą gali atlikti tik žmonės, kurių vertinimas neišvengiamai bus subjektyvus, t. y. kad dvi skirtingos sprendžiančiosios institucijos, įvertinusios tas pačias aplinkybes, gali padaryti skirtingas išvadas.
71.      Kadangi sprendžiančiosios institucijos gali priimti skirtingus sprendimus dėl dviejų prašytojų, kurių padėtis panaši, svarbu kuo labiau sumažinti šią riziką.
72.      Taigi kyla klausimas: kaip padaryti, kad subjektyvus sprendimas dėl konkretaus asmens persekiojimo tikimybės taptų objektyvus?
73.      Priskyrimo direktyvoje yra tam tikrų elementų, padedančių padaryti taip, kad sprendimų dėl persekiojimo tikimybės priėmimo procesas taptų objektyvus. Kaip jau yra išaiškinęs Teisingumo Teismas, pagrįstos baimės buvimas turi būti nustatomas „pagal būtent [Priskyrimo direktyvos] 4 straipsnio 3–5 dalyse nustatytas taisykles“(23).
74.      Pagal Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 3 dalį pirmiausia reikalaujama, kad vertinimas būtų atliekamas individualiai. Tai reiškia, kad kiekvienas prašymas turi būti išnagrinėtas atskirai, ir kad tai būtų padaryta atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį. Atlikdama šią analizę sprendžiančioji institucija turi atsižvelgti į dviejų rūšių faktines aplinkybes. Pirmiausia tai yra faktinės aplinkybės, kuriomis remdamosi sprendžiančiosios institucijos gali padaryti išvadą dėl kilmės šalyje vyraujančios padėties, įskaitant tos šalies įstatymus ir kitus teisės aktus, ir dėl to, kaip šie teisės aktai taikomi praktiškai. Antrosios rūšies faktinės aplinkybės yra tos, kurios tiesiogiai susijusios su prašytoju; tai, be kita ko, yra asmens savybės, kaip antai jo biografijos faktai, lytis, religija ir tapatybė; šios aplinkybės gali būti pagrįstos prašytojo pateiktais dokumentais ar pareiškimais. Jeigu tam tikrų faktų neįmanoma įrodyti remiantis pateiktais dokumentais ar kitais įrodymais, Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje numatytos aplinkybės, kai abejonės turi būti vertinamos prašytojo naudai(24).
75.      Iš esmės visos reikšmingos faktinės aplinkybės nustatomos vertinant prašymą. Vis dėlto sprendžiančioji institucija taip pat turėtų atsižvelgti į šio konkretaus prašytojo ankstesnio persekiojimo (jeigu jo būta) įrodymus(25), taip pat į prašytojo veiklą po jo išvykimo iš šalies, galėjusią prisidėti prie persekiojimo baimės(26).
76.      Tik susiejusi prašytojo asmenines aplinkybes su faktais, nustatytais atsižvelgiant į galimas persekiojimo kilmės šalyje
priežastis, sprendžiančioji institucija turėtų nuspręsti, ar prašytojo persekiojimo baimė iš tikrųjų yra „pagrįsta“.
77.      Taigi, priešingai, nei mano Nyderlandų vyriausybė, sprendžiančiosios institucijos, priimdamos sprendimus dėl tarptautinės apsaugos prašymų, neturi plačios diskrecijos. Atvirkščiai, pagal Priskyrimo direktyvos 4 straipsnį jos, bendradarbiaudamos su prieglobsčio prašytoju, privalo rūpestingai išnagrinėti visas joms žinomas bylos aplinkybes dėl to, kad jas iškėlė
prašytojas, arba dėl to, kad jos savo iniciatyva atliko išsamų vertinimą, kad jis būtų kuo išsamesnis ir jos galėtų priimti sprendimą šiuo klausimu.
78.      Taigi sprendžiančiosios institucijos asmeninio ir subjektyvaus vertinimo diskrecija ribojama Priskyrimo direktyvos 4 straipsniu. Vis dėlto, atsižvelgdama į visas reikalingas faktines aplinkybes, ši institucija dar turi nuspręsti, kiek tikėtina, kad atitinkamas prašytojas bus persekiojamas, jei būtų grąžintas į savo kilmės šalį.
79.      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siūlo, kad įrodinėjimo kriterijus turėtų būti „pagrįsta tikimybė“ būti persekiojamam(27). Šis įrodinėjimo kriterijus, kaip sutaria visos šios bylos šalys, reiškia, kad vien persekiojimo galimybės nepakanka(28). Tačiau kartu įrodinėjimo kriterijus neturėtų būti pernelyg aukštas ir tikrai neturėtų prilygti kriterijui
„be jokių pagrįstų abejonių“, taikomam baudžiamojoje teisėje. Vis dėlto šalys nesutaria, ar pagrįstai tikimybei nustatyti būtina, kad „būtų labiau tikėtina, nei netikėtina“, kad gali būti vykdomas persekiojimas. Nors atrodo, kad EŽTT išreiškė norą sutikti su tokiu įrodinėjimo kriterijumi(29), pritariu Komisijos nuomonei, kad toks 50:50 reikalavimas atrodo pernelyg aukštas kriterijus. Pagrįstos tikimybės, kad atitinkamas asmuo būtų persekiojamas, jeigu būtų grąžintas į savo kilmės šalį, buvimo turėtų pakakti pagrįstai baimei įrodyti, iš anksto nenustatant reikalaujamos tikimybės procentinės dalies(30).
80.      Turint omenyje tai, kas išdėstyta, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo penktojo klausimo pirmą dalį būtų galima atsakyti taip: pagrįsta baimė būti persekiojamam yra tada, kai yra pagrįsta tikimybė, kad tarptautinės apsaugos prašytojas bus persekiojamas, jeigu bus grąžintas į savo kilmės šalį.
C.      „Protingai mąstančio asmens“ kriterijus kaip būdas objektyvizuoti subjektyvius sprendimus
81.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat kyla klausimas, ar pagrįsta tikimybė, kad jeigu konkretus prašytojas būtų grąžintas į savo kilmės šalį, jis galėtų būti persekiojamas, galėtų būti vertinama remiantis teisiniu „protingai mąstančio asmens“ kriterijumi. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi Vokietijos teismų praktika, pagal kurią priimant sprendimus dėl tarptautinės apsaugos prašymų taikomas „protingai mąstančio ir gerai informuoto asmens“ kriterijus(31).
82.      Vokietijos vyriausybė ir Komisija savo rašytinėse pastabose palaiko tokią praktiką ir siūlo prieglobsčio prašytojų situacijai taikyti „protingai mąstančio ir gerai informuoto asmens“ kriterijų.
83.      Vis dėlto pareiškėjai mano, kad prieglobsčio prašymas turi būti vertinamas tik iš prieglobsčio prašytojo perspektyvos, pavyzdžiui, atsižvelgiant į padėtį jo kilmės šalyje. Jie paaiškina, kad tik laikantis tokio požiūrio užtikrinama, kad toks kriterijus visais atvejais apims neutralų ir objektyvų vertinimą, o taikant „protingai mąstančio ir gerai informuoto asmens“ kriterijų visapusis vertinimas
gali būti neatliktas. Taigi per teismo posėdį pareiškėjai paaiškino, kad, jei būtų remiamasi „protingai mąstančio ir gerai informuoto asmens“ kriterijumi, vertinimas galėtų būti atsietas nuo konkrečiu atveju aptariamų individualių prašytojų.
84.      Nyderlandų vyriausybė mano, kad tokio kriterijaus taikymas neužtikrintų didesnio vienodumo, nes tai, kaip išgalvotam protingai mąstančiam asmeniui kyla tam tikra (subjektyvi) baimė, taip pat priklauso nuo to, kokį išaiškinimą kiekvienu konkrečiu atveju pateikia sprendžiančioji institucija ir (arba) teismas. Todėl Nyderlandų vyriausybė, šiuo klausimu palaikoma Komisijos, mano, kad Teisingumo Teismui nėra jokio reikalo išsamiau apibrėžti pagrįstos persekiojimo tikimybės kriterijų ir kad jis turėtų palikti tokį vertinimą kiekvienu konkrečiu atveju atlikti nacionalinės valdžios institucijoms ir teismams.
85.      Mano nuomone, jeigu teisinis protingai mąstančio asmens kriterijus būtų taikomas teisingai, jis padėtų objektyvizuoti institucijos, turinčios nustatyti, ar konkrečiu atveju yra pagrįsta tikimybė būti persekiojamam, sprendimą. Taip būtų tuo atveju, jei šis kriterijus būtų suprantamas ir naudojamas siekiant paskatinti sprendimą priimantį asmenį (įskaitant teisėją) tapti „socialiniu veikėju, kuriam rūpi kiti“(32); kitaip tariant, kliautis ne vien savo asmeniniu požiūriu. Taigi, pasitelkus teisinį „protingai mąstančio asmens“ kriterijų, sprendimą priimančiam asmeniui būtų papildomai priminta neprimesti savo asmeninio požiūrio.
86.      Vis dėlto, kadangi protingai mąstančio asmens kriterijumi iš tikrųjų gali būti remiamasi tik siekiant sustiprinti tam tikrą požiūrį, pateikiant jį kaip „pagrįstą“, t. y. kai tai nebūtų kieno nors subjektyvumą ribojantis veiksnys, o turėtų priešingą poveikį, t. y. leistų pateisinti subjektyvų sprendimą(33), sutikčiau su pareiškėjais ir Nyderlandų vyriausybe, kad tokio kriterijaus nebūtina taikyti.
87.      Siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo penktojo klausimo antrą dalį, kriterijus, kuriuo reikia remtis siekiant nustatyti, ar yra pagrįsta persekiojimo baimė, yra klausimas, ar prašytojo savybių turintis asmuo tokioje situacijoje, kurioje yra prašytojas, ypač atsižvelgiant į jo asmeninių savybių ir faktinių aplinkybių, nustatytų atsižvelgiant į persekiojimo veiksmus jo kilmės šalyje, tarpusavio ryšį, galėtų pagrįstai baimintis, kad
būtų persekiojamas, jeigu būtų grąžintas į šią šalį.
88.      Toks vertinimas turi būti atliekamas kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į visus turimus ir svarbius atitinkamo prašytojo pateiktus įrodymus ir visą kitą informaciją, kurią sprendžiančioji institucija gali gauti ir panaudoti prašytojo pareiškimams pagrįsti.
89.      Toks aiškinimas atitinka ir papildomai išplėtoja poziciją, kurią, kaip nurodyta šios išvados 66 punkte, Teisingumo Teismas jau yra išreiškęs keliuose sprendimuose.
IV.    Išvada
90.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Zvolėje, Nyderlandai) pateiktą penktąjį prejudicinį klausimą:
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų 2 straipsnio d punktas
turi būti aiškinamas taip, kad pagrįsta baimė būti persekiojamam yra tada, kai yra pagrįsta tikimybė, kad
tarptautinės apsaugos prašytojas bus persekiojamas, jeigu bus grąžintas į savo kilmės šalį.
Siekdama įvertinti, ar tokia pagrįsta tikimybė yra, sprendžiančioji institucija turi išsiaiškinti, ar prašytojo savybių turintis asmuo tokioje situacijoje, kurioje yra prašytojas, atsižvelgiant į jo asmeninių savybių ir faktinių aplinkybių, nustatytų atsižvelgiant į persekiojimo veiksmus jo kilmės šalyje, tarpusavio ryšį, galėtų pagrįstai baimintis, kad būtų persekiojamas, jeigu būtų grąžintas į šią šalį.
Toks vertinimas turi būti atliekamas kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į visus turimus ir svarbius atitinkamo prašytojo pateiktus įrodymus ir visą kitą informaciją, kurią sprendžiančioji institucija gali gauti ir panaudoti prašytojo pareiškimams pagrįsti.
1      Originalo kalba: anglų.
i Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60; toliau – Prieglobsčio procedūrų direktyva)
3      2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9; toliau – Priskyrimo direktyva).
4      2024 m. birželio 11 d. Sprendimas Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Moterys, kurių tapatybė susiformavo atsižvelgiant į lyčių lygybės vertybę) (C‑646/21, EU:C:2024:487; toliau – Sprendimas K ir L).
5      Žr. bylą Quotal, C‑198/25, kurioje nagrinėjamas 2025 m. kovo 11 d.
rechtbank Den Haag, zittingsplaats Zwolle (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Zvolėje) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą – S / Minister van Asiel en Migratie (OL C C/2025/3395), skelbiama adresu http://data.europa.eu/eli/C/2025/3395/oj.
6      1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašyta Konvencija dėl pabėgėlių statuso, įsigaliojusi 1954 m. balandžio 22 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 137), papildyta 1967 m. sausio 31 d. Niujorke priimtu Protokolu dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 606 t., p. 267), įsigaliojusiu 1967 m. spalio 4 d. (toliau kartu – Ženevos konvencija).
7      Žr. Priskyrimo direktyvos 3 ir 4 konstatuojamąsias dalis.
8      Pavyzdžiui, žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl ir kt. (Afganistanietės moterys) (C‑608/22 ir C‑609/22, EU:C:2024:828, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
9      Todėl, siekiant suprasti sąvoką „pabėgėlis“, reikėtų atsižvelgti į 2019 m. JTVPRK vadovą dėl pabėgėlio statuso nustatymo procedūrų ir kriterijų ir tarptautinės apsaugos gairių pagal 1951 m. Konvenciją ir 1967 m. Protokolą dėl pabėgėlių statuso (toliau – JTVPRK vadovas).
10      Žr. JTVPRK vadovo 28 punktą.
11      Žr. Priskyrimo direktyvos 21 konstatuojamąją dalį.
12      Išsamų priemonių, kurių reikia imtis siekiant nuspręsti, ar tarptautinės apsaugos prašytojas yra pabėgėlis, aprašymą žr. Europos Sąjungos prieglobsčio agentūros (EUAA) interneto svetainėje;  „Well-founded fear“, EASO Practical Guide: Qualification for international protection, 2022 m. sausio mėn., p. 20–21; skelbiama adresu https://euaa.europa.eu/easo-practical-guide-qualification-international-protection/well-founded-fear-0.
13      Žr. JTVPRK vadovo 38 punktą (kursyvu išskirta mano).
14      Pavyzdžiui, Hathaway, C. J., ir Foster, M., „The Law of Refugee Status“, Cambridge University Press, Cambridge, 2014, p. 92. Taip pat žr. Storey, H., „The Refugee Definition in International Law“, Oxford University Press, Oxford, 2023, ir toje knygoje pateiktą literatūros apžvalgą.
15      Pavyzdžiui, žr. Hathaway, J. C., ir Hicks, W. S., „Is there a subjective element in the refugee convention’s requirement of “well-founded fear“?“, Michigan Journal of International Law, 2005, p. 505–562, visų pirma p. 512; ir Zimmermann, A. ir Herrmann, F. M., „Article 1 A, para. 2 1951 Convention – (Definition of the term “refugee”/définition du terme “réfugié”)“, Zimmermann, A. et al. (red.), „The 1951 Convention Relating to the Status of Refugees and its 1967 Protocol, Oxford University Press, Oxford, 2024, p. 359–555, visų pirma p. 484–489.
16      Pavyzdžiui, žr. Hathaway, J. C. ir Foster, M., 14 išnaša, op. cit., p. 104; Anderson, A. et al., „A well-founded fear of being persecuted … But when?“, Sydney Law Review, 2020, p. 155–181, visų pirma p. 161–162; ir Zimmermann, A. ir Herrmann, F.M., 15 išnaša, op. cit., visų pirma p. 413–414.
17      Pavyzdžiui, United States Court of Appeals for the Fifth Circuit (JAV penktosios apygardos apeliacinis teismas) yra nusprendęs, kad „užsienietis patiria pagrįstą baimę būti persekiojamas, jeigu jo padėtyje atsidūręs protingai mąstantis žmogus baimintųsi persekiojimo, jei būtų grąžintas į savo gimtąją šalį“. Guevara Flores, Petitioner, v. Immigration and Naturalization Service, Respondent (1986) 786 F.2d 1242 (USCA, 5th Cir., 1986), p. 1249).
18      Dėl tokių sprendimų pavyzdžių tose šalyse žr.: Australija: High Court of Australia (Australijos aukštasis teismas) sprendimą Chan v. Minister for Immigration and Ethnic Affairs (1989 m. gruodžio 9 d.); Prancūzija: Cour nationale du droit d’asile (Nacionalinis prieglobsčio bylų teismas), byla Nr.°24009761 (2024 m. liepos 17 d.); Vokietija: Oberverwaltungsgericht, Niedersachsen (Žemutinės Saksonijos aukštesnysis administracinis teismas, Vokietija), byla Nr. 2 LA 1584/17 (2018 m. rugpjūčio 17 d.); Naujoji Zelandija: Refugee Status Appeals Authority, Refugee Appeal No. 72635/01 (2002 m. rugsėjo 6 d.).
19      Toje byloje buvo keliamas klausimas, ar prašytojo persekiojimo baimė yra pagrįsta, kai toks asmuo gali išvengti persekiojimo savo kilmės šalyje, susilaikydamas nuo tam tikrų religinių veiksmų. Šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą Y ir Z (C‑71/11 ir C‑99/11, EU:C:2012:518, 73 punktas) (toliau – Sprendimas Y ir Z).
20      Sprendimo Y ir Z 76 punktas (kursyvu išskirta mano).
21      Žr. Sprendimo Y ir Z 77 punktą (praleistos nuorodos į jurisprudenciją ir kursyvu išskirta mano).
22      Žr. Sprendimo K ir L 59 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
23      2023 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Politinės pažiūros priimančiojoje valstybėje narėje) (C‑151/22, EU:C:2023:688, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
24      Panašią poziciją išreiškia Europos Žmogaus Teisių Teismas (EŽTT). Šiuo klausimu žr. 2016 m. kovo 23 d. EŽTT sprendimą
F. G. prieš Švediją (CE:ECHR:2016:0323JUD004361111, 113 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), kuriame nurodyta: „<...> dėl ypatingos padėties, kurioje dažnai atsiduria prieglobsčio prašytojai, neretai vertinant jų pareiškimų ir juos pagrindžiančių dokumentų patikimumą abejones reikia vertinti jų naudai. Vis dėlto, kai pateikiama informacija, dėl kurios kyla svarių priežasčių abejoti prieglobsčio prašytojo teiginių tikrumu, atitinkamas asmuo turi pateikti pakankamą galimų neatitikimų paaiškinimą <...>“.
25      Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 4 dalis.
26      Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 3 dalies d punktas.
27      Tokį įrodinėjimo kriterijų siūlo ir EUAA; žr. jos „Practical Guide on Evidence and Risk Assessment“, 2024, p. 8.
28      Tokios pozicijos laikosi ir EŽTT; žr. jo 1991 m. spalio 30 d. Sprendimą
Vilvarajah ir kt. prieš Jungtinę Karalystę
(CE:ECHR:1991:1030JUD001316387, 111 punktas).
29      Žr. 2008 m. vasario 28 d. EŽTT sprendimą
Saadi prieš Italiją
(CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, 140 punktas).
30      Šiuo klausimu žr.
U. S. Supreme Court (JAV Aukščiausiasis Teismas) sprendimą Immigration and Naturalisation Service v. Cardoza-Fonseca (480 U.S. 421 (1987), Nr. 85-782). Tas teismas 440 punkte nurodė: „Pagal Jungtinių Tautų pateiktą apibrėžti tiesiog nėra jokių galimybių daryti išvadą, kad vien dėl to, jog yra tik 10 % tikimybė, kad prašytojas bus nušautas, kankinamas ar kaip nors kitaip persekiojamas, jis neturi „pagrįstos baimės“, kad taip ir įvyks. <...> aiškinant „pagrįstos baimės“ kriterijų
nuosaikiai, būtų galima teigti, kad „jeigu objektyvią situaciją patvirtina įrodymai, nebūtina įrodyti, kad tokia situacija tikriausiai lems persekiojimą; pakanka, kad persekiojimas būtų pagrįstai įmanomas.““
31      Visų pirma joje nurodomas 2018 m. rugpjūčio 17 d.
Oberverwaltungsgericht Niedersachsen (Žemutinės Saksonijos aukštesnysis administracinis teismas) sprendimas, bylos Nr. 2 LA 1584/17. Žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą (originalo ir prancūzų kalbomis) 26 išnašą.
32      Šiuo klausimu žr. Jeutner, V., „The Reasonable Person“, Cambridge University Press, Cambridge, 2024, p. 173.
33      Šiuo klausimu žr. V. Jeutner paskelbtą tyrimą, šios išvados 32 išnaša, op. cit.