null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 21. května 2026(1)
Věc C‑242/25
S,
T,
AS SEB banka
další účastník řízení:
Latvijas Republikas Saeima
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud, Lotyšsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Hospodářská a měnová politika – Měnová politika – Oblasti spadající do působnosti Evropské centrální banky – Návrh vnitrostátního právního předpisu – Konzultace s Evropskou centrální bankou – Článek 127 odst. 4 SFEU – Rozhodnutí 98/415 – Článek
4 – Dodržování povinností vnitrostátními orgány“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud, Lotyšsko), se týká výkladu práva Evropské centrální banky (ECB) být konzultována v rámci procesu přijímání vnitrostátních právních předpisů spadajících do oblasti její působnosti a poskytuje Soudnímu dvoru příležitost rozvinout svou judikaturu ohledně nepoužitelnosti vnitrostátního právního předpisu přijatého v rozporu s procesním požadavkem stanoveným unijním právem.
II.    Právní rámec
A.      Rozhodnutí 98/415/ES
2.        Ustanoveními relevantními pro projednávanou věc jsou články 2, 3 a 4 rozhodnutí Rady 98/415/ES ze dne 29. června 1998 o konzultacích vnitrostátních orgánů s Evropskou centrální bankou k návrhům právních předpisů(2).
B.      Lotyšské právo
1.      Ústava
3.        Článek 64 Latvijas Republikas Satversme (Ústava Lotyšské republiky, dále jen „ústava“) ze dne 15. února 1992(3) stanoví, že zákonodárná moc náleží Saeima (lotyšský parlament) a lidu v souladu s postupy a v rozsahu stanoveném Ústavou.
4.        Podle článku 70 Ústavy prezident vyhlašuje zákony s následující formulací: „Saeima (tedy lid) přijal a prezident vyhlásil následující zákon: (znění zákona).“
5.        Článek 71 Ústavy stanoví, že prezident má právo požádat o druhé projednání zákona: ve lhůtě 10 dnů od přijetí zákona Parlamentem může prezident prostřednictvím písemné a odůvodněné žádosti adresované předsedovi Parlamentu požadovat, aby zákon byl opětovně projednán. Pokud Parlament zákon nezmění, prezident již nemůže vznést námitky znovu.
2.      Jednací řád Parlamentu
6.        Článek 114 odst. 1 Saeimas kārtības rullis (jednací řád Parlamentu) ze dne 28. července 1994(4) stanoví, že návrh zákona se považuje za přijatý, a stává se tak zákonem, pokud byl projednán ve třech čteních a získal absolutní většinu hlasů poslanců lotyšského parlamentu přítomných při hlasování.
3.      Zákon na ochranu práv spotřebitelů
7.        Článek 84 Patērētāju tiesību aizsardzības likums (zákon na ochranu práv spotřebitelů) ze dne 18. března 1999(5) ve znění použitelném na skutkové okolnosti sporu v původním řízení, zavedl mechanismus podpory pro spotřebitele, kteří sjednali hypoteční úvěry s pohyblivou úrokovou sazbou. Tento mechanismus spočíval v podstatě v kompenzaci vyplácené spotřebitelům, jež odpovídala části úroků, které zaplatili, a byla financována z poplatku uloženého úvěrovým institucím a některým dalším subjektům.
III. Skutkový stav, řízení a předběžné otázky
8.        Vzhledem k výraznému zatížení domácností v důsledku zvýšení splátek úvěrů a spotřebitelských cen z důvodu zvýšení sazby EURIBOR a inflace byl dne 6. října 2023 lotyšskému parlamentu předložen návrh zákona nazvaný „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“ (novela zákona na ochranu práv spotřebitelů; dále jen „návrh zákona“). Tento návrh zákona měl doplnit výše uvedený zákon článkem 84
zavedením mechanismu podpory pro hypoteční dlužníky. Parlament určil jako zodpovědný výbor Budžeta un finanšu (nodokļu) komisija [rozpočtový a finanční (daňový) výbor; dále jen „rozpočtový výbor“].
9.        Návrh zákona byl v Parlamentu projednán ve třech čteních a prodiskutován na 13 schůzích rozpočtového výboru, kterých se zúčastnili zástupci orgánů veřejné správy a institucí zastupujících tento sektor. Verze návrhu zákona přijaté v jednotlivých čteních se od sebe lišily.
10.      Dne 30. listopadu 2023 rozpočtový výbor projednal návrh zákona před jeho třetím a závěrečným čtením a obrátil se na ECB s verzí návrhu zákona navrženou před třetím čtením a vyžádal si její stanovisko.
11.      Dne 6. prosince 2023, aniž se vyčkalo na stanovisko ECB, byl likums „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“ (zákon o změně zákona na ochranu práv spotřebitelů; dále jen „sporný zákon“) přijat lotyšským parlamentem ve třetím čtení a zaslán prezidentovi k vyhlášení.
12.      Dne 11. prosince 2023 ECB přijala a zveřejnila stanovisko k dočasnému poplatku na ochranu hypotečních dlužníků, který měly platit úvěrové instituce (CON/2023/42). V uvedeném stanovisku se ECB k lotyšskému dočasnému poplatku na ochranu hypotečních dlužníků vyjádřila zdrženlivě a kriticky: varovala, že sporný zákon by mohl oslabit transmisi měnové politiky, snížit ziskovost a kapitál bank, narušit hospodářskou soutěž a vytvořit rizika pro finanční stabilitu, přičemž doporučila, aby před jeho přijetím bylo provedeno důkladnější posouzení dopadů.
13.      Dne 20. prosince 2023 bylo stanovisko ECB projednáno na zasedání rozpočtového výboru, kterého se zúčastnili také zástupci orgánů veřejné správy a institucí zastupujících dotčený sektor. Ve stejný den prezident vyhlásil sporný zákon, který vstoupil v platnost dne 1. ledna 2024. Do zákona na ochranu práv spotřebitelů byl proto doplněn článek 84.
14.      Podle tohoto článku byly úvěrové instituce a některé další instituce působící v oblasti spotřebitelských úvěrů (dále jen „subjekty podléhající poplatku“) povinny platit daň nazvanou poplatek na ochranu hypotečních dlužníků (dále jen „poplatek“). Tento článek zároveň stanovil kompenzaci, která měla být hrazena hypotečním dlužníkům, jež splňují podmínky stanovené v uvedeném článku, a která pokrývala část úroků, které platili tito dlužníci. Subjekty podléhající poplatku byly povinny vypočítat kompenzaci, která náleží každému hypotečnímu dlužníkovi, jenž na ni měl nárok, a předat tuto informaci Valsts ieņēmumu dienests (Státní daňová správa, Lotyšsko; dále jen „VID“). VID vyplácela kompenzaci čtvrtletně na účet dotčených dlužníků z příjmů pocházejících z poplatku.
15.      Režim stanovený sporným zákonem byl uplatňován do dne 31. prosince 2024.
16.      SEB banka, úvěrová instituce registrovaná v Lotyšsku, a dvě fyzické osoby (S a T) podaly návrh k Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud), který je předkládajícím soudem, v němž tvrdí, že sporný zákon je protiústavní zejména proto, že porušuje zásadu řádného vyhlášení legislativních předpisů. Tvrdí, že lotyšský parlament nesplnil svou povinnost konzultovat ECB před přijetím sporného zákona.
17.      Předkládající soud si klade zaprvé otázku, zda je povinnost včas konzultovat ECB uložená unijním právem orgánu členského státu splněna, pokud parlament členského státu přijme zákon před tím, než obdrží stanovisko ECB, pokud existuje postup, v jehož rámci může být tento zákon před svým vyhlášením a vstupem v platnost opětovně projednán v parlamentu. Zadruhé žádá předkládající soud o poskytnutí vodítek k otázce, zda je třeba případné nesplnění povinnosti včas konzultovat ECB, která je stanovena v čl. 127 odst. 4 SFEU, ve smyslu článku 4 rozhodnutí 98/415 považovat za porušení unijního práva, které vede k nepoužitelnosti právních předpisů přijatých členským státem. V této souvislosti předkládající soud uvádí, že opakovaně uznal, že pouze podstatné procesní vady mohou způsobit protiprávnost vnitrostátního ustanovení. Poznamenává, že judikatura Soudního dvora dosud nevyjasnila důsledky nesplnění povinnosti včas konzultovat ECB, pokud jde o použitelnost právních předpisů členského státu. Pro případ, že by Soudní dvůr rozhodl, že nesplnění povinnosti včas konzultovat ECB představuje podstatnou procesní vadu, předkládající soud se zatřetí táže, zda musí být zásady právní jistoty a přednosti unijního práva vykládány v tom smyslu, že Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud) může ve svém rozhodnutí nařídit, aby právní účinky sporných ustanovení byly zachovány po dobu jejich platnosti.
18.      Na základě těchto skutečností předložil Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud) Soudnímu dvoru usnesením ze dne 31. března 2025, jež mu bylo doručeno téhož dne, následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 127 odst. 4 [SFEU] a článek 4 rozhodnutí 98/415 vykládány v tom smyslu, že je splněna v nich stanovená povinnost orgánu členského státu včas konzultovat [ECB], pokud parlament členského státu přijme zákon před tím, než obdrží stanovisko Evropské centrální banky, ale existuje postup, v jehož rámci může být tento zákon před svým vyhlášením a vstupem v platnost podroben druhému projednání v parlamentu?
2)      V případě záporné odpovědi na první otázku, musí být porušení čl. 127 odst. 4 [SFEU] a článku 4 rozhodnutí 98/415 považováno za podstatnou procesní vadu, která vede k nepoužitelnosti ustanovení vnitrostátního práva přijatých v rozporu s unijním právem?
3)      V případě kladné odpovědi na druhou otázku, musí být zásady přednosti unijního práva a právní jistoty vykládány v tom smyslu, že [Latvijas Republikas] Satversmes tiesa (Ústavní soud) může ve svém rozhodnutí stanovit, že právní účinky sporných ustanovení jsou zachovány po dobu jejich platnosti?“
19.      Písemná vyjádření předložily SEB banka, lotyšská a portugalská vláda, ECB, jakož i Evropská komise. Všichni tito zúčastnění
se zúčastnili jednání, které se konalo dne 27. ledna 2026.
IV.    Posouzení
A.      Úvodní poznámky
20.      V rámci úvodních poznámek stručně zasadím řízení před předkládajícím soudem do daného kontextu a vysvětlím původ otázek vznesených v průběhu řízení před tímto soudem.
21.      Předkládající soud má posoudit soulad mechanismu podpory pro hypoteční dlužníky stanoveného v článku 84 lotyšského zákona na ochranu práv spotřebitelů s článkem 1 lotyšské ústavy, se zásadou rovnosti před zákonem zakotvenou v první větě článku 91 uvedené ústavy a s právem na vlastnictví zaručeným v první až třetí větě článku 105 uvedené ústavy.
22.      V této souvislosti SEB banka společně s S a T tvrdí, že čl. 84 lotyšského zákona na ochranu práv spotřebitelů představuje omezení práva na vlastnictví a nerovné zacházení, které není stanoveno zákonem(6). Uvádí, že tento článek lotyšského zákona na ochranu práv spotřebitelů nebyl řádně přijat, jelikož lotyšský parlament údajně nekonzultoval s ECB režim obsažený v dotčeném zákoně v příslušné fázi legislativního procesu. SEB banka a S a T mají za to, že došlo k porušení příslušných ustanovení primárního a sekundárního práva EU: čl. 127 odst. 4 a čl. 282 odst. 5 SFEU, článku 4 Protokolu (č. 4) o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky (dále jen „statut ESCB a ECB“) a čl. 2 odst. 1 a článku 4 rozhodnutí 98/415.
23.      Vzhledem k tomu, že právní základ pro omezení práva na vlastnictví a nerovné zacházení nebyl údajně řádně přijat, obrací se předkládající soud na Soudní dvůr. Všechny tři otázky se týkají vnitrostátního legislativního procesu a povinnosti konzultovat ECB.
Netýkají se však věcné otázky, zda došlo k porušení práva na vlastnictví.
24.      Orgánem, který vydal zákon, jehož ústavnost je zpochybňována, je lotyšský parlament. Tento orgán má přirozeně důležitou úlohu v rámci konkrétního postupu v projednávané věci, a sice při posuzování souladu s ústavou.
25.      Předkládající soud se jakožto vnitrostátní ústavní soud provádějící ústavní kontrolu snaží zjistit nejen to, zda lotyšský parlament porušil ustanovení unijního práva (otázka 1), ale také, pokud by tomu tak bylo, jaké jsou právní důsledky takového porušení (otázka 2). Jakožto ústavní soud má předkládající soud pravomoc prohlásit ustanovení vnitrostátního zákona za protiústavní, ačkoli výkon této pravomoci závisí na případných právních důsledcích plynoucích z unijního práva. Pouze v takovém případě, že by povinnost vyplývající z unijního práva spočívala v tom, že by (obecné) vnitrostátní soudy byly povinny upustit od použití sporného zákona, by předkládající soud mohl tento zákon prohlásit za protiústavní. To je důvod, proč se předkládající soud prostřednictvím druhé otázky snaží zjistit, zda vnitrostátní soud musí odmítnout použití ustanovení vnitrostátního zákona přijatého v rozporu s ustanoveními procesního unijního práva.
B.      K první otázce
26.      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda v situaci, která spadá do „oblasti působnosti“ ECB, musí být čl. 127 odst. 4 SFEU a článek 4 rozhodnutí 98/415 vykládány v tom smyslu, že povinnost konzultovat s ECB návrh právního předpisu stanovená v uvedených ustanoveních je splněna, pokud parlament členského státu přijme zákon před tím, než obdrží stanovisko ECB, jestliže existuje vnitrostátní postup, v jehož rámci může být uvedený zákon před svým vyhlášením a vstupem v platnost podroben druhému projednání v parlamentu.
27.      Abych Soudnímu dvoru poskytl navrhovanou odpověď na tuto otázku, nejprve vysvětlím postup konzultace ECB v rámci vnitrostátních legislativních postupů a poté budu analyzovat, zda byl tento postup v projednávané věci dodržen.
1.      Povinnost konzultovat ECB podle mimo jiné čl. 127 odst. 4 SFEU
28.      ECB je jedním ze sedmi orgánů Evropské unie(7) a ustanovení, která se jí týkají, jsou primárně obsažena v SFEU a ve statutu ESCB a ECB. Za tímto účelem čl. 127 odst. 1 SFEU stanoví, že prvořadým cílem ESCB je udržovat cenovou stabilitu, a aniž je dotčen tento cíl, ESCB podporuje obecné hospodářské politiky v Unii se záměrem přispět k dosažení cílů Unie, jak jsou vymezeny v článku 3 SEU.
Článek 127 odst. 2 SFEU uvádí základní úkoly ESCB, a sice vymezování a provádění měnové politiky Unie; provádění devizových operací(8); držení a správa oficiálních devizových rezerv členských států; a podpora plynulého fungování platebních systémů.
29.      Povinnou konzultaci ECB ohledně návrhů aktů Unie a návrhů vnitrostátních aktů stanoví tři ustanovení primárního práva, jejichž znění je téměř totožné(9): článek 127 odst. 4 SFEU, článek 4 statutu ESCB a ECB a čl. 282 odst. 5 SFEU. Kromě toho obsahují další podrobnosti o uvedeném konzultačním postupu ustanovení sekundárního práva, a sice článek 4 rozhodnutí 98/415.
a)      Článek 127 odst. 4 SFEU: obecný postup a důvod
30.      Článek 127 odst. 4 SFEU stanoví povinnou(10) konzultaci ECB ke všem návrhům aktů Unie(11) a vnitrostátními orgány ke všem návrhům právních předpisů(12) z oblasti její působnosti. Pokud jde konkrétně o konzultace vnitrostátními orgány, je upřesněno, že k těmto dochází v mezích a za podmínek stanovených Radou postupem podle čl. 129 odst. 4 SFEU.
Článek 4 statutu ESCB a ECB, nadepsaný „Poradní funkce“, přebírá beze změny znění čl. 127 odst. 4 SFEU.
Podobně čl. 282 odst. 5 SFEU stanoví, že ECB je v oblastech spadajících do její působnosti konzultována ke každému návrhu aktu Unie a ke každému návrhu úpravy na vnitrostátní úrovni a může předkládat stanoviska. V této souvislosti chápu čl. 282 odst. 5 SFEU jako deklaratorní, jelikož toto ustanovení pouze opakuje, byť nedokonale(13), co je již stanoveno v čl. 127 odst. 4 SFEU(14).
Pokud jde tedy o primární právo, budu nadále odkazovat pouze na čl. 127 odst. 4 SFEU.
31.      Důvod pro povinnou konzultaci jak ze strany unijních orgánů, tak ze strany vnitrostátních orgánů je dvojí: slouží k zajištění toho i), aby byla odbornost ECB zohledněna v příslušných unijních a vnitrostátních právních předpisech, a ii), aby byla ECB v rané fázi informována o jakýchkoli změnách právního stavu, které se jí dotýkají(15). Normotvůrce má těžit z vysoké odborné úrovně ECB(16), což slouží ke zvyšování kvality právních předpisů z celkového hlediska(17).
32.      Kromě toho a v širším kontextu chápu čl. 127 odst. 4 SFEU také tak, že slouží k ochraně výsad a pravomocí ECB. Tento orgán musí mít takové postavení, které mu umožní zabezpečit, že jeho pravomoci nebudou ohroženy. Právě z tohoto důvodu náleží ECB skutečné právo být konzultována, z čehož vyplývá povinnost unijních a vnitrostátních normotvůrců požádat ji o stanovisko.
33.      Na základě čl. 127 odst. 4 druhé odrážky SFEU Rada rozhodnutím stanoví meze a podmínky práva ECB na konzultace.
b)      Rozhodnutí 98/415: podrobnosti týkající se postupu
34.      Pokud jde o postup, který je třeba dodržet, rozhodnutí 98/415 stanoví následující.
35.      Zaprvé, jelikož členské státy mají obecnou povinnost zajistit skutečné dodržování rozhodnutí 98/415, musí zabezpečit, aby ECB byla konzultována včas, aby orgán, který připravuje návrh právního předpisu, mohl přihlédnout ke stanovisku ECB dříve, než o věci sám rozhodne. Jedná-li se o jiný orgán než ten, který dané právní předpisy přijímá, musí zajistit, aby stanovisko ECB bylo tomuto orgánu dáno na vědomí(18).
36.      V této souvislosti podotýkám, že rozhodnutí 98/415 jasně rozlišuje mezi orgánem, který iniciuje návrh právního předpisu, a orgánem, který tento právní předpis přijímá. Toto rozlišení vychází z logiky každého (vnitrostátního) legislativního postupu. Ačkoli je samozřejmé, že obecná organizace legislativních postupů v rámci tohoto rozhodnutí se řídí vnitrostátním ústavním právem a vnitrostátní postupy se mohou značně lišit, lze konstatovat, že vždy existuje rozdíl mezi orgánem, který návrh právního předpisu iniciuje, a orgánem, který jej přijímá. Právní systémy totiž obvykle ať v té či oné formě rozlišují mezi orgány, které iniciují návrhy právních předpisů(19), a orgány(20), které je přijímají(21).
37.      Z článku 4 rozhodnutí 98/415 vyvozuji, že konzultace s ECB musí proběhnout v co nejranější fázi legislativního procesu, to znamená v okamžiku, kdy orgán, který iniciuje návrhy právních předpisů, vypracuje první návrh, který je poté předán orgánu přijímajícímu právní předpisy, obvykle pro účely prvního čtení. Tento postup ECB nejlépe umožňuje, aby prostřednictvím svého stanoviska smysluplně ovlivnila vnitrostátní legislativní proces.
38.      Zadruhé je ECB povinna ihned po obdržení návrhu právního předpisu sdělit orgánu, který ji konzultuje, zda návrh podle jejího názoru spadá do oblasti její působnosti(22).
39.      Zatřetí orgány členských států, které připravují návrh právního předpisu, mohou, pokud to považují za nutné, stanovit ECB k vydání stanoviska lhůtu, která činí nejméně jeden měsíc a začíná běžet dnem, kdy je tato skutečnost oznámena prezidentu ECB(23). V případě výjimečné naléhavosti může být lhůta zkrácena, přičemž orgán žádající o konzultaci naléhavost věci odůvodní(24). ECB může včas požádat, aby lhůta byla prodloužena nejvýše o další čtyři týdny; orgán žádající o konzultaci to nesmí bezdůvodně odmítnout(25). Po uplynutí lhůty může vnitrostátní orgán dále jednat i přesto, že stanovisko nebylo vydáno; členské státy však musí zajistit, aby stanovisko ECB, které obdrží po uplynutí lhůty, bylo dáno na vědomí vnitrostátním orgánům(26).
c)      „Oblast působnosti“ ECB
40.      Jak již bylo uvedeno, povinnost konzultovat ECB vyplývá z předmětu záležitosti v projednávané věci. Východiskem pro vymezení „oblasti působnosti“ ECB jsou čl. 127 odst. 1 a 2 SFEU a články 3 až 12 statutu ESCB a ECB. Podle čl. 127 odst. 1 SFEU je „prvořadým cílem“ ESCB udržovat cenovou stabilitu. Aniž je dotčen tento cíl, ESCB podporuje obecné hospodářské politiky v Unii. Článek 127 odst. 2 SFEU
uvádí „základní úkoly“ ESCB jako vymezování a provádění měnové politiky Unie; provádění devizových operací; držení a správu oficiálních devizových rezerv členských států; a podporu plynulého fungování platebních systémů.
41.      Kromě toho čl. 2 odst. 1 rozhodnutí 98/415 vymezuje oblasti působnosti ECB zejména jako měnové záležitosti (první odrážka), platební prostředky (druhá odrážka), národní centrální banky (třetí odrážka), shromažďování, sestavování a šíření statistických údajů v oblastech měny, financí, bankovnictví, platebních systémů a platební bilance (čtvrtá odrážka), platební a zúčtovací systémy (pátá odrážka) a pravidla pro finanční instituce, pokud významně ovlivňují stabilitu finančních institucí a trhů (šestá odrážka).
2.      Projednávaná věc: nesplnění povinnosti konzultovat
42.      Předkládající soud bude muset ve věci, která mu byla předložena, uplatnit navrhovaný výklad dotčených právních předpisů. Na základě informací poskytnutých v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a v průběhu řízení před Soudním dvorem však mohu s jistotou uvést následující závěry, které předkládajícímu soudu poslouží jako vodítko při jeho rozhodování.
43.      Zaprvé je třeba zdůraznit, že otázka, zda článek 84 zákona na ochranu práv spotřebitelů spadá do oblasti působnosti ECB, není ve vnitrostátním řízení sporná. Lotyšský parlament nezpochybňuje, že měl povinnost konzultovat ECB(27).
44.      Zadruhé bylo během jednání mimo jiné objasněno, zejména ze strany lotyšské vlády, že podle lotyšského ústavního práva je orgánem připravujícím právní předpis podle čl. 3 odst. 1 rozhodnutí 98/415 rozpočtový výbor.
45.      Zatřetí tento rozpočtový výbor nedodržel článek 4 rozhodnutí 98/415, jenž ukládá členským státům povinnost přijmout nezbytná opatření, která zajistí skutečné dodržování tohoto rozhodnutí. Rozpočtový výbor totiž nezajistil, jak vyžaduje druhá věta článku 4 rozhodnutí 98/415, aby ECB byla konzultována „včas, aby orgán, který připravuje návrh právního předpisu, mohl přihlédnout ke stanovisku ECB dříve, než o věci sám rozhodne.“ Rovněž nestanovil lhůtu k vydání stanoviska ECB, čímž porušil smysl článku 3 rozhodnutí 98/415.
46.      V této fázi tedy mohu dospět k závěru, že rozpočtový výbor nedodržel článek 4 rozhodnutí 98/415.
47.      Předkládající soud se v podstatě snaží zjistit, zda je takové porušení bezvýznamné, nebo zda může být napraveno v takové situaci, jako je situace v projednávané věci, tedy když existuje postup, v jehož rámci může být tento zákon před svým vyhlášením a vstupem v platnost podroben druhému projednání v parlamentu. V podobném duchu lotyšská vláda tvrdí, že povinnost konzultovat ECB byla splněna, jelikož prezident mohl rozhodnout o vrácení zákona k novému projednání, ale rozhodl se tak neučinit.
48.      Rád bych připomněl, že podle lotyšského ústavního práva platí, že prezident, který formálně vyhlašuje zákony po jejich přijetí v Parlamentu, aby vstoupily v platnost, skutečně může do deseti dnů od přijetí zákona lotyšským parlamentem požádat odůvodněným dopisem adresovaným předsedovi Parlamentu o druhé projednání zákona. Pokud však lotyšský parlament zákon nezmění, nemůže prezident vznést námitky znovu(28).
49.      Domnívám se, že z abstraktního hlediska nemůže být výše popsané ústavní ustanovení takové povahy, aby napravilo porušení povinnosti konzultovat ECB v průběhu legislativního procesu. Článek 127 odst. 4 SFEU ukládá vnitrostátním orgánům povinnost konzultovat ECB ke všem návrhům právních předpisů z oblasti její působnosti. Výše jsem uvedl, že konzultace musí proběhnout v co nejranější možné fázi, tj. když je návrh poprvé předložen lotyšskému parlamentu. Avšak i v rámci méně striktního výkladu čl. 127 odst. 4 SFEU je podle mého názoru nemožné si představit, že by právní předpis stále představoval návrh, jakmile je lotyšským parlamentem s konečnou platností přijat. Jinými slovy, jakmile právní předpis, obrazně řečeno, opustil parlament, aby mohl být vyhlášen prezidentem, není již „návrhem právního předpisu“ ve smyslu čl. 127 odst. 4 druhé odrážky SFEU a článku 1 rozhodnutí 98/415. Pokud ECB nebyla konzultována do okamžiku, kdy lotyšský parlament zákon přijal, pak došlo k porušení těchto ustanovení.
50.      Podle mého názoru se již o pojem „návrh“ nejedná, jakmile byl akt formálně přijat příslušným zákonodárcem, byť ještě nebyl vyhlášen nebo nenabyl platnosti. Z článku 64 lotyšské ústavy(29) vyvozuji, že zákonodárcem je lotyšský parlament, a nikoli prezident.
51.      Z toho rovněž vyplývá, že konkrétně v projednávané věci nebyly dodrženy čl. 127 odst. 4 SFEU a rozhodnutí 98/415. Je třeba připomenout, že lotyšský parlament, který zaslal návrh zákona ECB teprve dne 30. listopadu 2023 před jeho třetím a posledním čtením, aniž vyčkal na stanovisko ECB, přijal sporný zákon ve třetím čtení. Následně zákon postoupil prezidentovi k vyhlášení. Skutečnost, že parlamentní rozpočtový výbor po obdržení stanoviska ECB dne 11. prosince 2023 toto stanovisko projednal, na tomto závěru nic nemění. Ve skutečnosti to dokazuje, že to byl právě Parlament (nebo jeho orgán) – a nikoli prezident – kdo znovu projednal již přijatý právní předpis. Navíc není třeba velké představivosti ke konstatování, že pokud jde o časový harmonogram, nacházel se lotyšský parlament ve složité situaci, neboť chtěl, aby zákon vstoupil v platnost do konce roku 2023.
3.      Navrhovaná odpověď na první otázku
52.      Procesní pravidla odvozují svou legitimitu z jejich striktního uplatňování. To v konečném důsledku slouží účelu právní jistoty a obecněji právnímu státu. Na základě těchto úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že procesní ustanovení dotčená v projednávané věci byla porušena.
53.      Mnou navrhovaná odpověď na první otázku tedy zní, že čl. 127 odst. 4 SFEU a článek 4 rozhodnutí 98/415 musí být vykládány v tom smyslu, že v situaci, která spadá do „oblasti působnosti“ ECB, není povinnost konzultovat s ECB návrh právního předpisu stanovená v uvedených ustanoveních splněna, pokud parlament členského státu přijme zákon před tím, než obdrží stanovisko ECB, jestliže existuje vnitrostátní postup, v jehož rámci může být dotčený zákon před svým vyhlášením a vstupem v platnost podroben druhému projednání v parlamentu.
C.      Ke druhé otázce
54.      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 127 odst. 4 SFEU a článek 4 rozhodnutí 98/415 vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní soud musí upustit od použití ustanovení vnitrostátního práva přijatých v rozporu s uvedenými ustanoveními.
55.      Druhá otázka se tedy týká důsledků porušení procesního požadavku konzultovat ECB před přijetím vnitrostátního právního předpisu, který je obsažen v čl. 127 odst. 4 SFEU a v článcích 3 a 4 rozhodnutí 98/415.
56.      Hlavní zvláštnost postupu stanoveného v čl. 127 odst. 4 SFEU spočívá v zapojení unijního orgánu do vnitrostátního legislativního postupu. Z tohoto důvodu, jak doložím níže, může dosavadní judikatura poskytnout vodítka pouze částečně. Domnívám se, že Soudní dvůr bude muset v dotčené věci nalézt nové řešení.
1.      Dosavadní judikatura
57.      Nejprve zcela stručně připomenu judikaturu týkající se porušení práva na konzultaci ze strany unijního orgánu v rámci unijního postupu a poté se budu věnovat klasické judikatuře Soudního dvora týkající se právních důsledků vyplývajících z porušení takových formálních požadavků stanovených unijním právem, jako je oznámení
členskými státy.
a)      Pokud unijní orgán jedná v rozporu s procesním ustanovením
58.      Hlavní právní otázkou, která vyvstává v této oblasti, jsou důsledky toho, že Evropský parlament nebyl konzultován v rámci unijního legislativního postupu. V tomto ohledu jsou nejvýznamnějšími případy ty, které jsou známy jako takzvané „rozsudky o izoglukóze“(30): a sice rozsudky Soudního dvora ve věcech Roquette Frères a Maizena(31). Byly vydány v průběhu prvního volebního období, v němž byl Parlament zvolen přímo, a tedy v době, kdy byla jeho účast na rozhodovacím procesu Unie omezena na právo konzultace(32).
59.      V uvedené věci přijala Rada nařízení, kterým byla změněna společná organizace trhu s izoglukózou, aniž vyčkala na stanovisko Parlamentu, přestože konzultace byla podle tehdejšího čl. 43 odst. 2 EHS(33) nezbytná. Tento akt napadla společnost SA Roquette Frères, francouzský výrobce izoglukózy, která byla přímo dotčena tímto nařízením, jímž jí byla stanovena výrobní kvóta.
60.      Soudní dvůr ve svém klíčovém rozsudku nařízení zrušil a rozhodl, že konzultace Parlamentu, vyžaduje-li ji Smlouva, představuje prostředek, který mu umožňuje účinně se podílet na legislativním procesu Unie(34). Tato pravomoc je stěžejním prvkem institucionální rovnováhy požadované Smlouvou(35).
61.      Konzultace Parlamentu představuje „podstatnou formální náležitost“(36) ve smyslu současného
čl. 263 odst. 2 SFEU, „jejíž nedodržení způsobuje neplatnost dotyčného aktu.“(37) Je třeba uvést, že Soudní dvůr výslovně doplnil, že „dodržení tohoto požadavku znamená, že Parlament vyjádřil svůj postoj“(38) a „nelze tedy mít za to, že Rada tento požadavek splní tím, že si pouze vyžádá stanovisko“(39), pokud Parlament následně žádné stanovisko nevydá. Tato formulace vylučuje čistě formální výklad požadavku na konzultaci a brání Radě v tom, aby považovala pouhou žádost za dostatečné splnění tohoto požadavku, pokud Parlament ve skutečnosti stanovisko nepřijal.
62.      Soudní dvůr proto dotčené nařízení zrušil.
63.      Z rozsudku lze tedy vyvodit, že Soudní dvůr odmítl provést následné posouzení otázky, zda by účast Parlamentu změnila z věcného hlediska obsah aktu přijatého Radou. Rozhodující byla skutečnost, že Parlament nebyl konzultován, a nikoli to, že jeho stanovisko by tak či tak nebylo závazné.
64.      V následné judikatuře Soudní dvůr konzistentně vycházel z rozsudku Roquette Frères. Zároveň zdůraznil, že v rámci interinstitucionálního dialogu, na kterém spočívá zejména postup konzultace, platí stejné vzájemné povinnosti loajální spolupráce, jako jsou ty, které upravují vztahy mezi členskými státy a orgány Společenství(40). V situaci, kdy Rada požádala Parlament o stanovisko, a to konkrétně v naléhavém řízení(41), a Parlament na žádost o konzultaci neodpověděl v přiměřené lhůtě, neboť se nejprve rozhodl vrátit návrh výboru a poté odročil konečné hlasování v plenárním zasedání, proto Soudní dvůr rozhodl, že Parlament porušil povinnost institucionální spolupráce, a proto nemohl namítat, že Rada přijala akt, aniž by vyčkala jeho stanoviska(42). Soudní dvůr tedy žalobu podanou Parlamentem zamítl(43).
65.      Nakonec bych rád zdůraznil, že pokud je mi známo, Soudní dvůr zrušil akty pouze v případech, kdy se jednalo o právo Parlamentu na konzultaci. Je pravda, že Smlouva o FEU rovněž obsahuje ustanovení o povinné konzultaci s jinými orgány nebo institucemi v oblastech jejich odborných znalostí a působnosti, jako je Účetní dvůr(44), Evropský hospodářský a sociální výbor(45) nebo Výbor regionů(46). Dosavadní judikatura však podle všeho obsahuje pouze obiter dictum Soudního dvora, kde je potvrzeno, že nynější článek 156 SFEU(47) ukládá Komisi povinnost konzultovat Evropský hospodářský a sociální výbor(48).
66.      Shrneme-li tuto pasáž, pokud Parlament nebyl konzultován, přestože existovala povinnost tak učinit, Soudní dvůr zrušil dotčený akt z důvodu porušení podstatné formální náležitosti podle čl. 263 odst. 2 SFEU.
b)      Pokud vnitrostátní orgán jedná v rozporu s procesním ustanovením
67.      Co se však stane, když vnitrostátní orgány jednají v rozporu s unijním procesním ustanovením? Jaké jsou důsledky? Existují nějaké prostředky nápravy?
1)      Věc C‑380/87, Enichem Base
68.      Ke sporu došlo, když starosta obce vydal rozhodnutí, jímž bylo zakázáno používání biologicky nerozložitelných plastových pytlů na území své obce. Společnost Enichem Base tento zákaz napadla s tím, že místní právní předpis je v rozporu s ustanoveními tehdejší směrnice EHS, která členským státům ukládala povinnost uvědomit Komisi o návrzích pravidel týkajících se odstraňování odpadů.
69.      Soudní dvůr rozhodl, že dotčené ustanovení směrnice ukládá členským státům povinnost uvědomit Komisi o každém návrhu právního předpisu před jeho přijetím(49). Cílem tohoto požadavku bylo zajistit, aby Komise byla informována o všech plánovaných vnitrostátních opatřeních v oblasti odstraňování odpadů, aby mohla posoudit potřebu harmonizace nebo zkoumat, zda je návrh právního předpisu slučitelný s unijním právem(50). Soudní dvůr nicméně konstatoval, že „ani znění, ani účel zkoumaného ustanovení neumožňuje domnívat se, že nedodržení povinnosti oznámit návrhy členskými státy způsobuje
samo o sobě protiprávnost takto přijatých právních předpisů.“(51)
2)      CIA Security International
70.      Věc CIA Security International(52) se týkala belgické královské vyhlášky, kterou byl zaveden systém schvalování zabezpečovacích systémů a subjektů poskytující instalační služby. Tato vyhláška byla „technickým předpisem“ ve smyslu směrnice 83/189(53) a Belgické království její návrh Komisi neoznámilo a nedodrželo odkladnou lhůtu. Články 8 a 9 směrnice 83/189 ukládaly členským státům povinnost oznámit Komisi všechny návrhy technických předpisů před jejich přijetím, s výhradou určitých výjimek, a odložit jejich přijetí o šest měsíců, pokud bylo do tří měsíců vydáno podrobné stanovisko, nebo o dvanáct měsíců, pokud Komise oznámila návrh na harmonizaci. Otázka zněla, zda se soukromá osoba mohla v soudním sporu dovolávat nesplnění dotčené povinnosti a jaké z toho plynuly důsledky pro právní předpis, který nebyl oznámen.
71.      Za účelem zodpovězení uvedené otázky Soudní dvůr provedl dvoustupňovou analýzu: zaprvé konstatoval, že články 8 a 9 směrnice 83/189 stanoví pro členské státy přesnou povinnost oznámit návrhy technických předpisů ještě před jejich přijetím. Uvedl, že „[...] vzhledem k tomu, že z hlediska svého obsahu jsou tyto články bezpodmínečné a dostatečně přesné, mohou se jich dovolávat jednotlivci před vnitrostátními soudy.“(54)
72.      Zadruhé Soudní dvůr rozhodl, že „zbývá zkoumat právní důsledky, jež je třeba vyvodit z porušení povinnosti oznamovat návrhy členskými státy, přesněji řečeno, zda směrnice 83/189 musí být vykládána v tom smyslu, že jelikož porušení povinnosti oznamovat návrhy představuje procesní vadu při přijímání dotčených technických předpisů, způsobuje nepoužitelnost těchto technických předpisů, takže nemohou být uplatňovány vůči jednotlivcům“(55).
73.      Na tomto místě podotýkám, že klíčovým slovem je zde výraz „zda“.
74.      Soudní dvůr následně odmítl argument, že se směrnice 83/189 týká výlučně vztahů mezi členskými státy a Komisí, že se omezuje na vytvoření procesních povinností, jež musí členské státy dodržovat při přijímání technických předpisů s tím však, že jejich pravomoc přijímat dotčené předpisy po době odkladu není zpochybněna, a směrnice neobsahuje žádné výslovné ustanovení týkající se případných sankčních účinků v případě nedodržení uvedených procesních povinností(56).
75.      Soudní dvůr konstatoval, že není zapotřebí žádného výslovného ustanovení ohledně takových účinků a je „nepochybné, že cílem směrnice je ochrana volného pohybu zboží prostřednictvím preventivní kontroly a povinnost oznámit návrhy představuje základní prostředek pro uskutečňování této kontroly Společenství. Účinnost této kontroly bude o to víc posílena, bude-li směrnice vykládána v tom smyslu, že porušení povinnosti oznamovat návrhy představuje podstatnou procesní vadu, která způsobuje nepoužitelnost dotčených technických předpisů vůči jednotlivcům.“(57)
76.      Soudní dvůr poté odlišil tuto věc od rozsudku ve věci Enichem Base, přičemž uvedl, že jeho výklad je „v souladu“(58) s dřívějším rozsudkem, a poté dospěl k závěru, že vnitrostátní technický předpis, který měl být oznámen, avšak nebyl, je nepoužitelný a nemůže být uplatňován vůči jednotlivcům(59).
77.      Následná judikatura důsledně přebírá právní názor, že porušení oznamovací povinnosti (nebo nedodržení povinnosti statu quo) je podstatnou procesní vadou, která způsobuje nepoužitelnost technických předpisů vůči jednotlivcům(60).
78.      Nyní se v zájmu jasnosti terminologie budu věnovat problematice „přímého účinku“. Výše popsaná judikatura vychází z otázky, za jakých okolností mohou mít ustanovení směrnice, tedy aktu sekundárního práva(61), který obsahuje povinnosti pro členské státy, přímý účinek s horizontálními dopady, to znamená ve sporu mezi dvěma soukromými subjekty(62). Kromě toho Soudní dvůr výslovně objasnil, že přímý účinek je předpokladem pro povinnost vnitrostátních soudů upustit od použití ustanovení, která jsou v rozporu s unijním právem(63).
79.      Soudní dvůr také upřesnil, že v případě vertikálního
sporu mezi hospodářským subjektem a členským státem se jednotlivec může dovolávat unijního práva, aby vyloučil použití vnitrostátního opatření(64). Výše uvedené vnímám jako potvrzení skutečnosti, že nepoužitelnost vnitrostátního právního předpisu je důsledkem procesní vady (v projednávané věci neoznámení), a nikoli povahy sporu (mezi jednotlivci nebo mezi orgánem a jednotlivcem). Povaha předmětného sporu (ústavní přezkum) proto není v projednávané věci rozhodující.
80.      A konečně, i když se analýza uvedená v tomto stanovisku zaměřuje na decentralizované uplatňování a prosazování unijního práva, pro úplnost připomínám, že Komise(65) nebo členský stát(66) mají samozřejmě možnost zahájit řízení o nesplnění povinnosti proti členskému státu, jehož vnitrostátní orgán údajně porušil určité procesní ustanovení. V tomto stanovisku není prostor pro to, aby mohly být připomenuty všechny dobře známé rysy řízení o nesplnění povinnosti. Stačí uvést, že Komise má téměř neomezený prostor pro uvážení, zda řízení zahájí či v něm bude pokračovat, a to jak ve fázi před zahájením soudního řízení, tak ve fázi soudního řízení, a pokud nakonec Komise uspěje, Soudní dvůr vydá deklaratorní rozsudek, kterým dotčenému členskému státu uloží povinnost situaci napravit. Jedná se o ústavněprávní řízení týkající se veřejnoprávních entit, v němž se přímo nejedná o práva jednotlivců nebo jakýchkoli
soukromých stran.
2.      Projednávaná věc: existuje povinnost nepoužít sporný zákon?
a)      Argumenty hovořící ve prospěch
81.      ECB a SEB banka v podstatě navrhují, aby se v projednávané věci použil „rozsudek ve věci CIA Security International“.
82.      ECB tvrdí, že skutečnost, že vnitrostátní orgány s ní nekonzultovaly návrh právního předpisu spadajícího do oblasti její působnosti, jak vyžaduje čl. 127 odst. 4 SFEU a článek 4 rozhodnutí 98/415, představuje podstatnou procesní vadu, která způsobuje nepoužitelnost těchto vnitrostátních právních předpisů. Považuje toto porušení za „podstatnou procesní vadu“ ve smyslu judikatury Soudního dvora, v jejímž důsledku jsou vnitrostátní právní předpisy vůči jednotlivcům nepoužitelné(67). V této souvislosti ECB poukazuje na podobnost s rozsudkem ve věci CIA Security International, podle něhož
vede neoznámení právních předpisů Komisi(68) k jejich nepoužitelnosti. ECB tvrdí, že její konzultace jakožto povinnost vyplývající ze Smlouvy musí mít
a fortiori ještě významnější účinky než povinnost oznamovat technické předpisy. ECB má zejména za to, že povinnost konzultace splňuje kritéria „podstatné formality“, neboť poskytuje záruky obezřetnosti, umožňuje, aby její odborné znalosti ovlivňovaly obsah právních předpisů, a zvyšuje kvalitu legislativy v měnových a bankovních záležitostech. V širším smyslu poukazuje ECB na zásadu loajální spolupráce stanovenou v čl. 4 odst. 3 SEU, protože navrhovaný výklad respektuje výlučnou pravomoc Evropské unie v oblasti měnové politiky a brání právním předpisům ohrožujícím funkce ECB nebo systémovou finanční stabilitu.
83.      V podobném duchu tvrdí SEB banka, že porušení povinnosti konzultace stanovené v čl. 127 odst. 4 SFEU a článku 4 rozhodnutí Rady 98/415 představuje podstatnou procesní vadu, která vede k nepoužitelnosti lotyšských vnitrostátních právních předpisů. Odkazem na
rozsudek ve věci CIA Security International SEB banka rovněž zdůrazňuje význam zásady loajální spolupráce stanovené v čl. 4 odst. 3 SEU.
84.      Kromě toho se především v právní nauce uvádí, že jestliže může mít procesní porušení dopady i v právním sporu mezi soukromými subjekty, musí být o to závažnější, pokud se členský stát, který se dopustil porušení unijního práva, chce dovolávat sporné právní úpravy proti dotčenému jednotlivci(69).
85.      Důsledkem takových úvah je, že vnitrostátní soudy by měly upustit od použití čl. 8.4 zákona na ochranu práv spotřebitelů.
b)      Argumenty hovořící proti
86.      Je vskutku lákavé hledat paralely s judikaturou CIA Security International. Jsem však toho názoru, že věc CIA Security International by neměla být aplikována analogicky, protože výše popsaná úvaha dostatečně nezohledňuje rozsudek vydaný v této věci jako celek. Jestliže totiž v projednávané věci uplatníme výše popsanou dvoustupňovou analýzu Soudního dvora, zjistíme, že je splněn pouze první krok.
87.      Bylo by skutečně obtížné tvrdit, že povinnosti stanovené v čl. 127 odst. 4 SFEU a v článku 4 rozhodnutí 98/415 nejsou dostatečně přesné a bezpodmínečné. Jak bylo uvedeno, existuje zde jasná povinnost konzultovat ECB, která naopak odpovídá právu tohoto orgánu. Následující druhý krok, tedy právní důsledky z tohoto plynoucí, však není ani zdaleka tak jasný. Jak bylo uvedeno výše, úvahy Soudního dvora vycházely ze skutečnosti, že ustanovení dotčená ve věci CIA Security International sloužila k preventivní kontrole v oblasti volného pohybu zboží.
88.      Zajištění preventivní kontroly v oblasti, která se jakožto součást vnitřního trhu(70) týká klíčové oblasti politiky EU a závisí ze své povahy na plynulém fungování na základě činností a interakcí hospodářských subjektů, které musí být schopny k tomu, aby tento trh fungoval, uplatňovat svá práva zejména vůči členským státům vytvářejícím překážky obchodu, je podle mého názoru zcela jiná věc než procesní ustanovení, jež slouží ke zlepšení a legitimizaci vnitrostátního legislativního postupu v oblasti působnosti ECB.
89.      Jinými slovy, v situaci, která spadá do působnosti směrnice
83/189 dotčené ve věci, ve které byl vydán rozsudek CIA Security International, jsou členské státy v zásadě oprávněny přijímat právní předpisy. Musí pouze oznámit návrhy právních předpisů Komisi, aby mohla identifikovat potenciální překážky obchodu uvnitř Unie a případně požádat členské státy o změnu návrhů. Pravomoc přijímat právní předpisy však zůstává členským státům. Pravomoc Komise tím není dotčena. Jedná se pouze o to, že v oblasti sdílené pravomoci bude Komise usilovat o sladění zájmů Unie (vnitřní trh) s potenciálně protichůdnými vnitrostátními zájmy (ochrana naléhavého důvodu obecného zájmu). Naproti tomu, jak bylo uvedeno výše, povinnost konzultovat ECB podle
čl. 127 odst. 4 SFEU slouží k ochraně výsad a pravomocí ECB.
90.      Kromě toho je povaha konzultace v rámci oznámení technického předpisu a povaha konzultace v kontextu vnitrostátního právního předpisu, který spadá do působnosti čl. 127 odst. 4 SFEU, odlišná. Jestliže Komise zkoumá návrh právní normy podle směrnice o oznamování, posuzuje obsah zamýšleného opatření s cílem zjistit jeho legalitu z hlediska unijního práva(71). Komise posuzuje podstatu návrhu opatření, aby zjistila, zda je slučitelné se základní svobodou volného pohybu zboží. Proto, pokud není doporučení Komise dodrženo, návrh opatření není potenciálně v souladu s hmotněprávním ustanovením Smlouvy.
91.      Naproti tomu v rámci konzultace podle čl. 127 odst. 4 SFEU vydává ECB stanovisko k ekonomickým aspektům. Nezkoumá legalitu dotčeného vnitrostátního opatření. To znamená, že návrh vnitrostátního opatření nemůže být v důsledku konzultace s ECB potenciálně neslučitelný s hmotněprávním ustanovením Smlouvy. Nezáleží na tom, zda je doporučení ECB dodrženo. Podstatné je pouze to, že ECB byla konzultována.
92.      Domnívám se tedy, že nepostačuje, že jak „situace, která nastala ve věci CIA Security International“,
tak i projednávaná věc se týkají otázky důsledků porušení povinnosti zapojit unijní orgán do procesu přijímání vnitrostátních norem,
ke konstatování, jak to činí ECB a SEB banka, že judikatura ve věci CIA Security International by měla být uplatněna zvláště proto, že povinnost konzultovat ECB vyplývá z primárního práva, zatímco oznamovací povinnost vůči Komisi vyplývá z pramene práva nižší právní síly ve formě směrnice. Důležitý není formální zdroj povinnosti, ale účel, kterému tato povinnost slouží.
c)      Závěry
93.      Závěrem se domnívám, že argumentace ECB a SEB banky by neměla být přijata. Z důvodů, které jsem uvedl, mám za to, že podstatná procesní vada nemá za následek nepoužitelnost vnitrostátního právního předpisu.
94.      Stručně řečeno, za současného stavu unijního práva v oblasti prostředků nápravy je situace následující: pokud jde o unijního normotvůrce, opatření přijatá v rozporu s čl. 127 odst. 4 první odrážkou SFEU může Soudní dvůr případně zrušit. Naproti tomu vnitrostátní opatření přijatá v rozporu s čl. 127 odst. 4 druhou odrážkou SFEU nemohou být napadena před Soudním dvorem. Jediným dostupným přímým prostředkem nápravy je zahájení řízení o nesplnění povinnosti proti členskému státu, který se údajně dopouští porušení, ze strany Komise (nebo jiného členského státu). V případě úspěchu takového řízení bude jeho výsledkem nakonec „pouze“ deklaratorní rozsudek Soudního dvora, kterým bude dotyčnému členskému státu uložena povinnost k nápravě situace. Vzhledem k rozdělení pravomocí mezi Evropskou unií a členským státem nemá Soudní dvůr pravomoc zrušit vnitrostátní právní předpis.
95.      V této fázi mohu konstatovat, že dosud analyzovaná judikatura není z hlediska projednávané věci přiléhavá. Varianta v rozsudku
Roquette Frères se omezuje na ústřední legislativní postupy EU, zatímco varianta v rozsudku CIA Security International – jakkoli se může jevit na první pohled lákavě – je pouze zdánlivě vhodná, neboť poskytuje řešení pro zcela odlišný problém. Podle mého názoru tedy Roquette Frères ani CIA Security International nepřispívají k vyřešení projednávané věci.
96.      Navrhuji proto odpovědět na druhou otázku tak, že čl. 127 odst. 4 SFEU a článek 4 rozhodnutí 98/415 nelze vykládat v tom smyslu, že vnitrostátní soud musí upustit od použití ustanovení vnitrostátního práva přijatých v rozporu s prvně uvedenými ustanoveními.
3.      Další možné prostředky nápravy
97.      Z výše uvedeného závěru nicméně nevyplývá, že by předkládající soud nemohl sporný zákon zrušit.
98.      Je zřejmé, že Soudní dvůr nemůže zrušit opatření přijaté vnitrostátními orgány, a to jednoduše z toho důvodu, že mu taková pravomoc nebyla Smlouvami svěřena(72). Předkládající soud však musí v rámci svých pravomocí a působnosti zajistit využití práva ECB na konzultaci ve vnitrostátních řízeních.
99.      Je zřejmé, že o organizaci svých soudních systémů rozhodují členské státy. Pravomoc určit, který soud je příslušný k přezkumu vnitrostátních právních předpisů a k rozhodnutí o zákonnosti vnitrostátního právního aktu, náleží členským státům. Právo ECB na konzultaci podle čl. 127 odst. 4 SFEU a článku 4 rozhodnutí 98/415 však musí být chráněno v takových řízeních, jako je řízení v projednávané věci, v nichž vnitrostátní právo stanoví pravomoc příslušného vnitrostátního soudu přezkoumávat vnitrostátní právní předpisy. Ochrana tohoto práva musí být zajištěna na vnitrostátní úrovni, neboť se jedná o vnitrostátní legislativní postup. Z tohoto hlediska je na členských státech, v projednávané věci na Lotyšské republice, aby stanovily prostředky nápravy a postupy k ochraně takového práva. V této souvislosti si dovolím vypůjčit terminologii Waltera Van Gervena, podle něhož „pojem ‚právo‘ odkazuje [...] na právní postavení, které může mít určitá osoba [...] a které za normálních okolností může tato osoba prosazovat vůči [...] jiným subjektům před soudem prostřednictvím jednoho nebo více prostředků nápravy, a sice kategorie žalob, jejichž cílem je napravit porušení dotčených práv v souladu s postupy upravujícími podávání těchto kategorií žalob a zajistit účinnost daného prostředku nápravy.“(73)
100. Předkládající soud musí proto
prozkoumat všechny procesní možnosti, včetně přiznání (aktivní) legitimace ECB, pokud jde o provádění čl. 127 odst. 4 druhé odrážky SFEU. To by ECB umožnilo uplatnit svá práva ve vnitrostátním řízení. Podpůrně by měl předkládající soud posoudit možnost ECB vstoupit do takového vnitrostátního řízení, jako je řízení v projednávané věci, jako vedlejší účastnice, pokud se jedná o legalitu vnitrostátního aktu spadajícího do působnosti čl. 127 odst. 4 SFEU.
D.      Ke třetí otázce
101. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být zásady přednosti unijního práva a právní jistoty vykládány v tom smyslu, že Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud) může ve svém rozhodnutí stanovit, že právní účinky sporných ustanovení jsou zachovány po dobu jejich platnosti.
102. Jinými slovy, třetí otázka se týká toho, zda je Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud) oprávněn podle unijního práva umožnit, aby vnitrostátní právní předpis, který byl přijat v rozporu s unijním právem, vyvolával právní účinky po celou dobu své platnosti, i když je tento předpis s unijním právem neslučitelný.
103. S ohledem na navrhovanou odpověď na druhou otázku není třeba se třetí otázkou zabývat. Následující analýza je proto provedena pro případ, že Soudní dvůr dospěje ohledně druhé otázky k jinému závěru.
104. Podle ustálené judikatury platí, že výklad ustanovení unijního práva, který podává Soudní dvůr při výkonu pravomoci, kterou mu přiznává článek 267 SFEU, objasňuje a upřesňuje význam a dosah tohoto ustanovení tak, jak musí být nebo mělo být chápáno a používáno od okamžiku jeho vstupu v platnost(74). Z toho vyplývá, že takto vyložená norma může a musí být soudem použita i na právní vztahy vzniklé a založené před vydáním rozsudku, jímž je rozhodnuto o žádosti o výklad, pokud jsou splněny ostatní podmínky pro předložení sporu týkajícího se použití uvedené normy příslušným soudům(75). Soudní dvůr mohou jen zcela výjimečně přimět okolnosti k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty, která je vlastní unijnímu právnímu řádu, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře(76).
105. V každém případě může podmínky případného pozastavení účinků stanovit pouze Soudní dvůr(77), a je tomu tak z dobrého důvodu: v opačném případě by vnitrostátní soud mohl odložit účinky tohoto rozhodnutí, což by se dotklo jeho povahy erga omnes, přičemž jeho hlavním cílem je zajistit jednotné uplatňování unijního práva a právní jistotu ve všech členských státech a vytvořit rovné podmínky pro členské státy, občany a hospodářské subjekty. V této souvislosti nelze připustit, aby ustanovení vnitrostátního práva, i kdyby byla ústavní povahy, porušovala jednotnost a účinnost práva Unie(78).
106. Aby bylo možné o takovém omezení rozhodnout, je nezbytné, aby byla splněna dvě podstatná kritéria, a to dobrá víra zúčastněných kruhů a riziko závažných obtíží(79).
107. Je nutno dodat, že Soudní dvůr zvolil takové řešení pouze výjimečně(80), a to pouze za přesně vymezených okolností: když existovalo riziko závažných hospodářských dopadů způsobených zejména vysokým počtem právních vztahů založených v dobré víře na základě právní úpravy považované za platnou a účinnou a když podle všeho jednotlivci a vnitrostátní orgány byli vedeni k chování, které nebylo v souladu s unijním právem, z důvodu objektivní a značné nejistoty ohledně smyslu ustanovení unijního práva, ke které případně přispělo i samotné chování jiných členských států nebo Evropské unie(81).
108. Pokud jde o projednávanou věc, mám pochybnosti, že by v situaci, kdy by dotčená právní úprava měla být prohlášena za nepoužitelnou, existovaly naléhavé důvody právní jistoty nebo obecného zájmu, které by mohly odůvodnit její zachování. Rozpočtové obtíže uvedené předkládajícím soudem, které jsou spojeny s touto nepoužitelností a které by případně znamenaly, že by musela být vrácena celková částka ve výši přibližně 97 milionů eur, jež úvěrové instituce odvedly do státního rozpočtu, podle mého názoru nepostačují k tomu, aby se jednalo o takové důvody.
109. Pokud jde o kritérium dobré víry, na základě analýzy první otázky v tomto stanovisku mi není jasné, jak by mohly být čl. 127 odst. 4 SFEU a článek 4 rozhodnutí 98/415 rozumně vykládány v tom smyslu, že opravňují vnitrostátní parlament k přijetí legislativních opatření před tím, než ECB předloží své stanovisko, nebo než uplyne lhůta k tomuto předložení, a to s ohledem na jasné znění těchto ustanovení.
110. A konečně, pokud jde o kritérium rizika závažných obtíží, ačkoliv je pravda, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že na základě vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení bylo založeno velké množství právních vztahů, nemám za to, že by existence rizika vážného narušení byla prima facie prokázána, kdyby Soudní dvůr považoval tuto právní úpravu za nepoužitelnou. Hospodářské důvody, na které poukazuje předkládající soud – tedy, že rozsudek, kterým by byla sporná právní úprava prohlášena za neplatnou od okamžiku jejího přijetí, by pravděpodobně měl zásadní dopad na rozpočtové zájmy Lotyšské republiky – nestačí podle mého názoru k prokázání existence skutečného rizika závažných hospodářských důsledků pro tento členský stát.
111. Nakonec je třeba připomenout, jak přesvědčivě tvrdí ECB, že riziko finančních ztrát, které by mohli v Lotyšsku utrpět hypoteční dlužníci v důsledku takového rozhodnutí Soudního dvora, se jeví jako omezené. Kdyby úvěrové instituce a kapitálové společnosti oprávněné poskytovat úvěry svým klientům požadovaly vrácení plateb od hypotečních dlužníků v Lotyšsku, mohli by tito dlužníci případně podat žalobu na náhradu škody proti členskému státu za účelem ochrany svých práv.
112. Navrhuji proto odpovědět na třetí otázku tak, že zásady přednosti unijního práva a právní jistoty nelze vykládat v tom smyslu, že Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud) může ve svém rozhodnutí určit, že právní účinky sporných ustanovení musí zůstat zachovány po dobu jejich platnosti.
V.      Závěry
113. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud, Lotyšsko) odpověděl následovně:
„1)      Článek 127 odst. 4 SFEU a článek 4 rozhodnutí Rady 98/415 ze dne 29. června 1998 o konzultacích vnitrostátních orgánů s Evropskou centrální bankou k návrhům právních předpisů
musí být vykládány v tom smyslu, že
v situaci, která spadá do ‚oblasti působnosti‘ Evropské centrální banky, není splněna povinnost konzultovat s Evropskou centrální bankou návrh právního předpisu, která je stanovena v uvedených ustanoveních, pokud parlament členského státu přijme zákon před tím, než obdrží stanovisko Evropské centrální banky, jestliže existuje vnitrostátní postup, v jehož rámci může být uvedený zákon před svým vyhlášením a vstupem v platnost podroben druhému projednání v parlamentu.
2)      Článek 127 odst. 4 SFEU a článek 4 rozhodnutí 98/415
nelze vykládat v tom smyslu, že
vnitrostátní soud musí upustit od použití ustanovení vnitrostátního práva přijatých v rozporu s prvně uvedenými ustanoveními.
3)      Zásady přednosti unijního práva a právní jistoty
nelze vykládat v tom smyslu, že Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud) může ve svém rozhodnutí určit, že právní účinky sporných ustanovení musí zůstat zachovány po dobu jejich platnosti.“
1      Původní jazyk: angličtina.
2      Úř. věst. 1998, L 189, s. 42; Zvl. vyd. 01/01, s. 446.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993, č. 43; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, č. 6; Valdības Vēstnesis, 1922, č. 141; a Diena, 1993, č. 81.
4      Latvijas Vēstnesis, 1994, č. 96; a Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, č. 17.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999, č. 104/105; a Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999, č. 9.
6      Viz bod 10 žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
7      Viz čl. 13 odst. 1 SEU.
8      Podobné znění je v článku 219 SFEU.
9      Přinejmenším pokud se jedná o anglické, francouzské a německé znění.
10      Jak lze vyvodit z použití výrazu „je“.
11      Článek 127 odst. 4 první odrážka SFEU.
12      Článek 127 odst. 4 druhá odrážka SFEU.
13      Nedokonale z toho důvodu, protože pojem „působnost“ [pozn. překladatele – v anglickém znění výraz „responsibilities“] je právně méně přesný než pojem „oblast působnosti“ [pozn. překladatele – v anglickém znění výraz „fields of competence“]. Podle opačného názoru pojem „působnost“ [pozn. překladatele – v anglickém znění výraz „responsibilities“] (čl. 282 odst. 5 SFEU) obvykle konkretizuje pojem „oblasti působnosti“ [pozn. překladatele – v anglickém znění výraz „fields of competence“] (čl. 127 odst. 4 SFEU), a proto je první pojem údajně přesnější než druhý pojem [pozn. překladatele – pro českou verzi je tato poznámka pod čarou irelevantní]. Avšak ani zastánci tohoto názoru nevyvozují z tohoto sémantického zjištění žádné právní závěry ohledně vztahu mezi uvedenými dvěma ustanoveními. Viz Manger-Nestler, C., v Pechstein, M., Nowak, C., Häde, U. (vyd.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. vydání, sv. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, článek 282 SFEU, bod 17. Rozdíl v terminologii se v lotyšském jazykovém znění těchto ustanovení nevyskytuje.
14      V tomto smyslu viz také Häde, U., v Calliess, Chr., Ruffert, M. (vyd.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, Mnichov, 6. vydání, 2022, článek 282 SFEU, bod 49.
15      V tomto smyslu viz také Kempen, B., in Streinz, R. (vyd.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, Mnichov, 3. vydání, 2018, článek 127 SFEU, bod 24.
16      Viz rozsudek ze dne 10. července 2003, Komise v. ECB (C‑11/00, EU:C:2003:395, bod 110). Při jiné příležitosti, byť ne v souvislosti s povinností konzultovat podle čl. 127 odst. 4 SFEU, Soudní dvůr odkázal na ekonomické znalosti ECB, viz rozsudek ze dne 16. června
2015, Gauweiler a další (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 75).
17      V tomto smyslu, pokud jde o unijního normotvůrce, viz stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci Komise v. ECB (C‑11/00, EU:C:2002:556, bod 140), který rovněž poukazuje na zvláštní znalosti nebo odbornost ECB, zejména v oblasti měnové politiky, a zdůrazňuje, že zapojení ECB podle čl. 127 odst. 4 SFEU má za cíl zvýšit kvalitu unijních právních předpisů ve prospěch evropského společenství jako celku.
18      Viz článek 4 rozhodnutí 98/415.
19      V několika vybraných zemích je situace například následující. Polsko: podle článku 118 polské ústavy náleží právo navrhovat právní předpisy poslancům, Senátu, prezidentovi republiky a Radě ministrů (odstavec 1), jakož i skupině nejméně 100 000 občanů s volebním právem; postup pro takovou občanskou iniciativu je stanoven zákonem (odstavec 2); Francie: podle článku 39 francouzské ústavy přísluší zákonodárná iniciativa společně předsedovi vlády a poslancům. Německo: podle Základního zákona jsou návrhy zákonů podávány v případě spolkových zákonů Spolkovou vládou (Bundesregierung), Spolkovou radou (Bundesrat) a „ze středu“ Spolkového sněmu (Bundestag), tj. prostřednictvím parlamentní skupiny nebo alespoň 5 % jeho poslanců. Portugalsko: podle článku 167 odst. 1 portugalské ústavy náleží zákonodárná iniciativa a iniciativa týkající se vyhlašování referend poslancům, parlamentním skupinám a vládě a za podmínek stanovených zákonem také skupinám oprávněných voličů.
20      Vezmeme-li tytéž vybrané země z předchozí poznámky pod čarou – Polsko: Parlament (Sejm) přijímá zákony (článek 120 Ústavy) a Senát je schvaluje, pozměňuje nebo zamítá (článek 121 odst. 2 Ústavy); Francie: obě komory Parlamentu, tj. Národní shromáždění a Senát (článek 45 Ústavy), přičemž zákony vyhlašuje prezident republiky (článek 10 Ústavy); Německo: podle článků 76 a 77 Základního zákona především Spolkový sněm, přičemž Spolková rada musí nicméně v určitých případech, které jsou výslovně uvedeny v Základním zákoně, vyjádřit souhlas. Kromě toho se podle článku 82 Základního zákona ve všech případech účastní Spolkový prezident (Bundespräsident), neboť zákon může vstoupit v platnost až poté, co jej Spolkový prezident podepíše a vyhlásí; Portugalsko: v závislosti na druhu přijatého zákona buď Parlament (článek 168 portugalské ústavy), nebo Rada ministrů (čl. 198 odst. 1 a čl. 200 odst. 1 písm. d) Ústavy). V obou případech zákony vyhlašuje prezident republiky (čl. 136 odst. 1 a 4 Ústavy).
21      Samozřejmě totéž platí pro Evropskou unii, kde obvykle Komise navrhuje sekundární právní předpisy a Evropský parlament a Rada Evropské unie je přijímají na základě řádného legislativního postupu podle článku 294 SFEU.
22      Viz čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 98/415.
23      Viz čl. 3 odst. 1 rozhodnutí 98/415.
24      Viz čl. 3 odst. 2 rozhodnutí 98/415.
25      Viz čl. 3 odst. 3 rozhodnutí 98/415.
26      Viz čl. 3 odst. 4 rozhodnutí 98/415.
27      Viz bod 5 žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
28      Viz článek 71 ústavy.
29      Podle tohoto ustanovení náleží právo vydávat zákony lotyšskému parlamentu a lidu v souladu s postupy a v rozsahu stanoveném uvedenou ústavou.
30      V minulosti Soudní dvůr takto někdy na oba rozsudky odkazoval. Viz například rozsudek ze dne 30. března 1995, Parlament v. Rada (C‑65/93, EU:C:1995:91, bod 21 a násl.).
31      Viz rozsudky ze dne 29. října 1980, Roquette Frères v. Rada (138/79, EU:C:1980:249) („rozsudek ve věci Roquette Frères“) a Maizena v. Rada (139/79, EU:C:1980:250). Vzhledem k tomu, že tyto rozsudky obsahují totožné závěry pro účely analýzy v tomto stanovisku, budu pro zjednodušení odkazovat pouze na rozsudek Roquette Frères.
32      Jak je dobře známo, teprve na základě Jednotného evropského aktu (vstup v platnost: dne 1. července 1987) se Parlament zapojil do legislativního procesu v rámci postupu spolupráce a teprve Maastrichtskou smlouvou (vstup v platnost: dne 1. listopadu 1993) byly zavedeny mechanismy spolurozhodování, a to zpočátku pouze v rozsahu, který by bylo možné popsat jako „homeopatická dávka“. Tento mechanismus byl postupně rozšířen Amsterodamskou smlouvou (vstup v platnost: dne 1. května 1999) a Niceskou smlouvou (vstup v platnost: dne 1. února 2003) až vyústil v současnou právní úpravu v Lisabonské smlouvě (vstup v platnost: dne 1. prosince 2009) do podoby řádného legislativního postupu stanoveného v článku 294 SFEU.
33      Nyní čl. 43 odst. 2 SFEU.
34      Viz rozsudek ze dne 29. října 1980, Roquette Frères v. Rada (138/79, EU:C:1980:249, bod 33).
35      Tamtéž.
36      Viz rozsudek ze dne 29. října 1980, Roquette Frères v. Rada (138/79, EU:C:1980:249, bod 35). Anglické znění rozsudku v bodě 33 odkazuje na pojem „essential formality“, což podle mého názoru znamená totéž jako „essential procedural requirement“ [pozn. překl. – v českém znění jsou oba dotčené pojmy předkládány totožně, tj. „podstatná formální náležitost“].
37      Viz rozsudek ze dne 29. října 1980, Roquette Frères v. Rada (138/79, EU:C:1980:249, bod 33). Viz také stanovisko generálního advokáta G. Reischla ve věci Roquette Frères v. Rada (138/79, EU:C:1980:213, s. 3375), podle něhož konzultativní pravomoc Parlamentu „nesmí být zbavena užitečného účinku tím, že by byla zcela vyloučena bez jakýchkoli právních důsledků“.
38      Viz rozsudek ze dne 29. října 1980, Roquette Frères v. Rada (138/79, EU:C:1980:249, bod 34). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
39      Tamtéž.
40      Viz rozsudky ze dne 10. února
1983, Lucembursko v. Parlament (230/81, EU:C:1983:32, bod 38); ze dne 27. září 1988, Řecko v. Rada (204/86, EU:C:1988:450, bod 16); a ze dne 30. března 1995, Parlament v. Rada (C‑65/93, EU:C:1995:91, bod 23).
41      V souladu s tehdejším článkem 75 jednacího řádu Parlamentu.
42      Viz rozsudek ze dne 30. března
1995, Parlament v. Rada (C‑65/93, EU:C:1995:91, body 27 a 28).
43      Soudní dvůr zejména konstatoval, že Parlament tím, že postupoval uvedeným způsobem, nesplnil svou povinnost loajálně spolupracovat s Radou. Podstatná formální náležitost spočívající v konzultaci Parlamentu nebyla splněna, neboť Parlament nesplnil svou povinnost loajálně spolupracovat s Radou. Viz rozsudek ze dne 30. března
1995, Parlament v. Rada (C‑65/93, EU:C:1995:91, bod 28 a násl.).
44      Viz čl. 322 odst. 1 a 2 SFEU.
45      Viz čl. 304 odst. 1 SFEU ve spojení s dalšími ustanoveními SFEU, například jejím čl. 43 odst. 2. Pro souhrnný přehled viz Breuer, M., v Pechstein, M., Nowak, C., Häde, U. (vyd.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV,
2. vydání, sv. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, článek 304 SFEU, bod 4.
46      Viz čl. 307 odst. 1 SFEU ve spojení s dalšími ustanoveními SFEU, například jejím čl. 91 odst. 1. Pro souhrnný orientační přehled viz Breuer, M., v Pechstein, M., Nowak and C., Häde, U. (vyd.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV,
2. vydání, sv. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, článek 307 SFEU, bod 4.
47      Dříve článek 118 EHS.
48      Viz rozsudek ze dne 9. července
1987, Německo a další v. Komise (281/85, 283/85 až 285/85 a 287/85, EU:C:1987:351, bod 38 a násl.).
49      Viz rozsudek ze dne 13. července
1989, Enichem Base a další (380/87, „rozsudek ve věci Enichem Base“, EU:C:1989:318, bod 14).
50      Viz rozsudek ve věci Enichem Base (bod 21).
51      Viz rozsudek ve věci Enichem Base (bod 22).
52      Rozsudek ze dne 30. dubna 1996 (C‑194/94, „rozsudek ve věci CIA Security International“, EU:C:1996:172).
53      Směrnice Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů (Úř. věst. 1983, L 109, s. 8). Tato směrnice byla nahrazena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů (Úř. věst. 1998, L 204, s. 37), která byla nahrazena směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (kodifikované znění) (Úř. věst. 2015, L 241, s. 1).
54      Viz rozsudek ve věci
CIA Security International (bod 44).
55      Viz rozsudek ve věci
CIA Security International (bod 45). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
56      Tento argument přednesly Spolková republika Německo, Nizozemské království a Spojené království Velké Británie a Severního Irska. Viz rozsudek ve věci
CIA Security International (bod 46).
57      Viz rozsudek ve věci
CIA Security International (bod 48).
58      Viz rozsudek ve věci
CIA Security International bod 49).
59      Viz rozsudek ve věci
CIA Security International bod 54).
60      Viz například rozsudky ze dne 26. září 2000, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, bod 49); ze dne 6. června 2002, Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343, bod 51); ze dne 4. února 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, bod 67); ze dne 27. října 2016, James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, bod 64); ze dne 1. února 2017, Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, bod 36); ze dne 12. září 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, bod 39), a ze dne 13. března 2025, Unigames (C‑120/24, EU:C:2025:174, bod 62).
61      Viz čl. 288 odst. 3 SFEU.
62      Právě z tohoto úhlu pohledu se této judikatuře dostává tradičně největší (akademické) pozornosti. Mimo jiné viz například Dougan, M., „When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy“, v Common Market Law Review, č. 44, 4. vydání, 2007, s. 931 až 963, zejména s. 957 až 963. Viz také Gallo, D., Direct Effect in EU
Law, Oxford University Press, Oxford, 2025, s. 107 a násl.
63      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. června
2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 60 a násl.): „[z]ásada přednosti unijního práva [...] nemůže vést ke zpochybnění základního rozlišování mezi ustanoveními unijního práva s přímým účinkem a těmi, která tento účinek nemají, a tudíž ani k zavedení jednotného režimu uplatňování všech ustanovení unijního práva vnitrostátními soudy [...] každému vnitrostátnímu soudu přísluší, aby jakožto orgán členského státu v rámci svých pravomocí upustil v rámci sporu, který mu byl předložen, od použití jakéhokoliv vnitrostátního ustanovení odporujícího ustanovení unijního práva, které má přímý účinek.“ Viz také rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 37).
64      Viz například rozsudek ze dne 9. března 2023, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, bod 44), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že portugalská právní úprava, která stanovila cíl spočívající v přimíchání 10 % biopaliv do pohonných hmot propuštěných ke spotřebě, byla technickým předpisem ve smyslu směrnice 98/34, a jelikož jeho návrh nebyl oznámen, nemohl jej stát vůči jednotlivcům uplatňovat.
65      Viz článek 258 SFEU.
66      Viz článek 259 SFEU.
67      Na rozdíl od unijních aktů, které mohou být zrušeny podle čl. 263 odst. 1 SFEU.
68      Podle směrnic 98/34 a 2015/1535.
69      K tomuto účinku viz, Häde,
U., „Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art.
105 Abs. 4 EGV“, in Gornig, G. H., Schöbener,
B., Bausback,
W. and Irmscher, T. H. (eds), Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz, Duncker & Humblot, Berlin, 2008, s. 1027 až 1046, na s. 1041. Viz také Hahn, H. J. a Häde, U., Währungsrecht, 2. vydání, C. H. Beck, Munich, 2010, § 17, bod 92. Na podporu tohoto řešení viz také Zilioli, C. a Selmayr, M., La Banca centrale europea, Giuffrè Editore, Milan, 2007, s. 194; Manger-Nestler, C., in Pechstein, M., Nowak, C. a Häde, U. (eds), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. vydání, svazek III, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 127 AEUV, bod 49; Griller, S., in Grabitz, E., Hilf, M. and Nettesheim, M. (eds), Das Recht der Europäischen Union, 82. EL., updated May 2024, C. H. Beck, Munich, Art.
127 AEUV, bod
99; Waldhoff,
C., in Siekmann,
H. (ed.), TheEuropean Monetary Union
– A Commentary on the Legal Foundations, Hart Publishing, Oxford, 2021, Article 127 TFEU, bod
209; and Arda,
A., „Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC“, Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004, s. 111 až 152, na s. 151.
70      Který jsem popsal na jiném místě jako historický právní základ Smluv a jejich hlavní organizační zásadu; viz mé stanovisko ve spojených věcech X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2017:397, bod 1).
71      Viz rozsudek ve věci
CIA Security International (bod 40), a rozsudek ze dne 9. března 2023, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, bod 42).
72      Viz
a contrario
čl. 5 odst. 2 SEU ve spojení s články 258 a násl. SFEU. Jedinou výjimkou z této zásady je patrně čl. 14.2 statutu ESCB a ECB. Viz k tomuto velmi zvláštnímu řízení rozsudek ze dne 26. února 2019, Rimšēvičs a ECB v. Lotyšsko (C‑202/18 a C‑238/18, EU:C:2019:139, body 65 až 77).
73      Viz Van Gerven, W., „Of rights, remedies and procedures“, v Common Market Law Review, svazek 3, 3. vydání, s. 501 až 536, na s. 502.
74      To se běžně označuje za ex tunc účinky rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 267 SFEU.
75      Tato judikatura sahá mnoho desetiletí zpět [viz rozsudky ze dne 27. března 1980, Denkavit italiana (61/79, EU:C:1980:100; bod 16), a ze dne 27. března 1980, Meridionale Industria Salumi a další (66/79, 127/79 a 128/79, EU:C:1980:101, bod 9)] a je pravidelně přebírána [viz například rozsudky ze dne 5. dubna 2022, Commissioner of An Garda Síochána a další (C‑140/20, EU:C:2022:258, bod 125); ze dne 29. září 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, bod 44), a ze dne 28. října 2020, Bundesrepublik Deutschland (Stanovení sazeb mýtného za užívání dálnic) (C‑321/19, EU:C:2020:866, bod 54)].
76      Viz například rozsudky ze dne 29. září
2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, bod 45), a ze dne 28. října 2020, Bundesrepublik Deutschland (Stanovení sazeb mýtného za užívání dálnic) (C‑321/19, EU:C:2020:866, bod 55).
77      Viz rozsudky ze dne 8. září
2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, bod 67), a ze dne 19. listopadu 2009, Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, bod 84). Viz také rozsudek ze dne 6. března 2007, Meilicke a další (C‑292/04, EU:C:2007:132, bod 36 a citovaná judikatura).
78      Viz rozsudky ze dne 17. prosince 1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, bod 3), a ze dne 8. září 2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, bod 61).
79      Viz například rozsudky ze dne 29. září 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, bod 45), a ze dne 28. října 2020, Bundesrepublik Deutschland (Stanovení sazeb mýtného za užívání dálnic) (C‑321/19, EU:C:2020:866, bod 55).
80      Viz Düsterhaus, D., „Eppur Si Muove!
The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure“, Yearbook of European Law,  2016, s. 237-274.
81      Viz například rozsudek ze dne 16. září 2020, Romenergo a Aris Capital (C‑339/19, EU:C:2020:709, bod 49 a citovaná judikatura).