62005CC0142
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 14. prosince 2006 (
1
)
Věc C-142/05
Åklagaren
v.
Percy Mickelsson a Joakim Roos
„Směrnice 94/25/ES — Sbližování právních předpisů — Rekreační plavidla — Zákaz používání vodních skútrů mimo veřejně splavné vodní cesty — Články 28 ES a 30 ES — Opatření s rovnocenným účinkem — Přístup na trh — Překážka — Ochrana životního prostředí — Přiměřenost“
I – Úvod
1.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vznáší otázku, zda články 28 ES a 30 ES nebo směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/25/ES ze dne 16. června 1994 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se rekreačních plavidel (
2
) (dále jen „směrnice o rekreačních plavidlech“) brání švédským pravidlům o používaní vodních skútrů. Nabízí tak příležitost přezkoumat rozsah, ve kterém by vnitrostátní ustanovení, na základě kterých je používání výrobků omezeno, měla být posouzena na základě článku 28 ES.
2.
Původní řízení se týká trestní odpovědnosti dvou žalovaných, kteří jsou obviněni z porušení švédského nařízení o vodních skútrech (
3
) (dále jen „švédské nařízení“). Podle tohoto nařízení je používání vodních skútrů jinde než na obecně splavných vodních cestách a na vodách, na kterých oblastní správní rada povolila používání vodních skútrů, zakázáno a postižitelné pokutou.
3.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce dává rovněž důvod k výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů (
4
) (dále jen „směrnice o informacích“).
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
4.
Působnost směrnice o rekreačních plavidlech původně zahrnovala pouze rekreační plavidla. Směrnicí 2003/44/ES byla tato působnost rozšířena tak, aby zahrnovala vodní skútry.
5.
Článek 2 odst. 2 směrnice o rekreačních plavidlech stanoví:
„Ustanovení této směrnice nesmí bránit členským státům, v souladu se Smlouvou, v přijímání předpisů pro plavbu v určených vodách za účelem ochrany životního prostředí, struktury vodních cest a pro zajištění bezpečnosti vodních cest, za předpokladu, že tyto předpisy nevyžadují úpravu plavidla, která není v souladu s touto směrnicí.“
6.
Článek 4 odst. 1 směrnice o rekreačních plavidlech stanoví:
„Členské státy nesmějí na svém území zakazovat, omezovat nebo bránit uvádění na trh a do provozu výrobků podle čl. 1 odst. 1, které mají označení CE podle přílohy IV potvrzující jejich shodu se všemi ustanoveními této směrnice včetně shody postupů podle kapitoly II.“
7.
Článek 1 směrnice o informacích stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
4.
‚jiným požadavkem‘ požadavek jiný než technická specifikace kladený na výrobek zejména z důvodu ochrany spotřebitelů nebo životního prostředí, který má vliv na jeho spotřební cyklus po jeho uvedení na trh, jako jsou podmínky použití, recyklace, opětovného používání nebo zneškodňování, pokud tyto podmínky mohou významně ovlivnit složení nebo charakter výrobku nebo jeho uvedení na trh;
[…]
11.
‚technickým předpisem‘ technické specifikace a jiné požadavky nebo předpisy pro služby včetně příslušných správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh, při poskytování služby, při usazování poskytovatele služeb nebo při používání v členském státě nebo na jeho větší části závazné de iure nebo de facto, jakož i právní a správní předpisy členských států zakazující výrobu, dovoz, prodej nebo používání určitého výrobku nebo zakazující poskytování nebo využívání určité služby nebo usazování poskytovatele služeb s výjimkou předpisů stanovených v článku 10.
[…]“
8.
Článek 8 odst. 1 první pododstavec směrnice o informacích stanoví, že s výhradou článku 10, členské státy sdělí neprodleně Komisi každý návrh technického předpisu.
9.
Podle čl. 8 odst. 1 třetího pododstavce směrnice o informacích členské státy musí v souladu s výše uvedenými podmínkami znovu sdělit návrh technického předpisu, provedou-li v něm změny, které zásadně změní oblast jeho působnosti, zkrátí původně předpokládanou dobu jeho zavedení, doplní specifikace nebo požadavky nebo zpřísní požadavky.
10.
Podle čl. 9 odst. 2 třetího pododstavce dotyčný členský stát předloží Komisi zprávu o opatřeních, která na základě těchto podrobných stanovisek hodlá přijmout. Komise se k těmto opatřením vyjádří.
11.
Článek 10 odst. 1 upravuje různé situace, na které se nevztahuje oznamovací povinnost.
B – Vnitrostátní právo
12.
Švédské nařízení o vodních skútrech (1993:1053) vstoupilo v platnost ve znění, které se použije na projednávanou věc, dne 15. července 2004.
13.
Pro účely švédského nařízení je vodním skútrem plavidlo, jehož délka nepřesahuje čtyři metry, které má vnitřní spalovací motor s vodní tryskou jako svůj základní zdroj pohonu a je navrženo tak, aby ho mohla obsluhovat jedna nebo více osob sedících, stojících nebo klečících spíše na trupu než uvnitř něho.
14.
Podle článku 2 nařízení může být vodní skútr používán pouze na veřejně splavných vodních cestách nebo na vodních plochách, jež jsou definovány v čl. 3 odst. 1.
15.
Článek 3 nařízení stanoví:
„Länsstyrelsen (prefektura) může určit vodní plochy provincie, nacházející se mimo veřejně splavné vodní cesty, na kterých mohou být používány vodní skútry. Pro tyto účely musí přijmout předpisy týkající se:
1)
vodních ploch dotčených v tomto ohledu lidskou činností do té míry, že emise hluku a další škodlivé vlivy, vzniklé v důsledku používání vodních skútrů, nemohou být považovány za významný škodlivý zásah do života společnosti nebo životního prostředí;
2)
vodních ploch, které nejsou v blízkosti oblastí s obytnými nebo rekreačními domy, které mají malou hodnotu z hlediska ochrany přírodního a kulturního prostředí, biologické rozmanitosti, činností pod širým nebem, rekreačního nebo profesionálního rybolovu, a
3)
ostatních vodních ploch, na kterých používání vodních skútrů nezpůsobuje škodlivý zásah do života společnosti emisemi hluku nebo dalšími škodlivými vlivy a nevyvolává riziko závažného poškození nebo narušení fauny nebo flóry anebo šíření infekčních chorob.
Länsstyrelsen může rovněž omezit používání vodních skútrů v určitých částech veřejně splavných vodních cest, pokud je to nezbytné k zamezení škodlivých zásahů nebo rizik poškození, uvedených v prvním pododstavci bodu 3. Länsstyrelsen může upravit způsob vjezdu i výjezdu z veřejně splavných vodních cest.“
16.
Článek 5 nařízení stanoví, že osoba, která řídí vodní skútr v rozporu s články 2 nebo 3 nebo pravidly vydanými podle článku 3, uhradí pokutu.
17.
Podle předkládajícího soudu Sjöfartsverket (národní námořní správa) rozhoduje o tom, co má být považováno za obecně splavné vodní cesty a zveřejňuje tato rozhodnutí ve svém úředním věstníku. Obecně splavná vodní cesta může být stanovena, pokud má značnou důležitost pro obecnou dopravu, rybářský průmysl nebo dopravu rekreačních plavidel a je nezbytná pro zajištění bezpečnosti dopravy.
III – Skutkový stav a původní řízení
18.
Švédský státní zástupce zahájil řízení před Luleå Tingsrätt (oblastní soud v Luleå) (
5
) (Švédsko) proti Percymu Mickelssonovi a Joakimu Roosovi (dále jen „žalovaní v původním řízení“). Jsou obviněni z toho, že řídili vodní skútr dne 8. srpna 2004 na vodách, na kterých nemohou být podle švédského nařízení vodní skútry používány. Je nesporné, že tyto vody nejsou obecně splavnými vodními cestami ve smyslu švédského nařízení, na kterých lze vodní skútry používat, a že příslušná oblastní správní rada nedala souhlas k používání vodních skútrů na těchto vodách podle článku 3 švédského nařízení.
19.
Na svoji obranu žalovaní v původním řízení v podstatě tvrdí, že švédské nařízení je v rozporu s právem Společenství, jelikož porušuje články 28 ES a 30 ES, směrnici o rekreačních plavidlech a směrnici o informacích.
IV – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem
20.
Usnesením ze dne 21. března 2005 Luleå Tingsrätt přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
1.
a)
Brání články 28 ES až 30 ES takovým vnitrostátním ustanovením, jako jsou ustanovení ve švédském nařízení o vodních skútrech, která zakazují používání vodních skútrů jinde, než na obecně splavných vodních cestách nebo vodách, pro které místní orgány vydaly pravidla povolující jejich takové použití?
b)
Podpůrně, brání články 28 ES až 30 ES členskému státu, aby použil ustanovení tohoto druhu takovým způsobem, že používání vodních skútrů je zakázáno i na vodách, které nebyly doposud předmětem šetření místních orgánů o tom, zda by měly vydat pravidla povolující jejich používání?
2.
Brání směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/44/ES, kterou se mění směrnice 94/25/ES o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se rekreačních plavidel, takovým vnitrostátním ustanovením o zákazu používání vodních skútrů, jaké jsou uvedeny výše?
21.
V řízení před Soudním dvorem předložili žalovaní v původním řízení, švédská, norská a rakouská vláda a Komise písemná a ústní vyjádření. Německá vláda předložila písemná vyjádření.
V – Posouzení
22.
Otázky položené předkládajícím soudem by měly být odpovězeny v opačném pořadí, než v jakém byly položeny; zaprvé je třeba přezkoumat legislativní obsah směrnice o rekreačních plavidlech. Pokud vyjde najevo, že tato směrnice obsahuje vyčerpávající pravidla o používání vodních skútrů, nebude možné v jejím rámci a v kontextu přezkumu článku 28 ES odůvodnit jednostranná vnitrostátní opatření podle článku 30 ES (
6
).
A – Výklad směrnice o rekreačních plavidlech
1. Časové použití směrnice o rekreačních plavidlech
23.
Žalovaní v původním řízení ze směrnice vyvozují právo neomezeného používání vodních skútrů a tudíž mají za to, že se sporná švédská pravidla nepoužijí. Musí být však přezkoumáno, zda se směrnice vůbec použije, pokud jde o její časovou platnost.
24.
Směrnice o rekreačních plavidlech se použije na vodní skútry až od doby, kdy byla změněna směrnicí 2003/44. Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/44 musela být tato směrnice provedena do 30. června 2004, ačkoliv provádějící pravidla musely členské státy uplatňovat až ode dne (dále jen „lhůta pro uplatnění“). Trestné činy, které jsou předmětem původního řízení, se staly dne, tedy po uplynutí lhůty pro provedení, ale před koncem lhůty pro uplatnění. Pokud předpokládáme, že vnitrostátní právo bere dobu, kdy byl trestný čin spáchán, jako základ pro posouzení trestní odpovědnosti, problémem, který vyvstává je tedy skutečnost, že lhůta pro uplatnění směrnice ještě v té době neuplynula. Je třeba zvážit, zda tato skutečnost brání žalovaným dovolávat se této směrnice.
25.
Směrnice není přímo použitelná před koncem lhůty pro provedení (
7
). To samé musí platit obdobně pro běh lhůty pro uplatnění. Za účelem prokázání použitelnosti směrnice v předmětné době se žalovaní odvolávají na judikaturu Soudního dvora, podle které se v době běhu lhůty pro provedení směrnice členské státy, jimž je směrnice určena, musejí zdržet přijímání předpisů, které by mohly vážně ohrozit výsledek stanovený touto směrnicí (
8
). Nicméně z tohoto přímá použitelnost směrnice rovněž nevyplývá (
9
).
26.
Ze zásady retroaktivního použití mírnějšího trestu (
10
), jak byla uznána právem Společenství, nicméně vyplývá, že obžalovaný se může dožadovat beztrestnosti nebo snížené trestní odpovědnosti vzhledem ke svému činu na základě směrnice, i když lhůta pro její provedení nebo uplatnění uplynula v době odsouzení, ale nikoli v době, kdy byl trestný čin spáchán. Zásada retroaktivního použití mírnějšího trestu je založena na myšlence, že žalovaný by neměl být odsouzen za jednání, které již není trestné v době odsouzení z důvodu změněného názoru zákonodárce (
11
). Pokud tedy ustanovení směrnice brání trestní odpovědnosti v době odsouzení, žalovanému musí být umožněno se odvolávat na toto posouzení zákonodárce Společenství, který považuje dotčené jednání za beztrestné, i když lhůta pro uplatnění nebo provedení směrnice v době trestného činu ještě neuplynula. Nepředstavuje to rovněž odklon od zásady, že ustanovení směrnice nemůže být přímo použitelné během své lhůty pro provedení nebo uplatnění, jelikož žalovaní využívají pro ně příznivější posouzení na základě směrnice retroaktivně pouze v době odsouzení.
27.
Na základě těchto skutečností musí být tedy dále přezkoumáno, zda směrnice 94/25 brání vnitrostátním pravidlům zakazujícím v zásadě používání vodních skútrů jinde než na obecně splavných vodních cestách z důvodu ochrany životního prostředí a povolujícím takové používání pouze na vodách, které oblastní správní rady určily k používání vodními skútry.
2. Legislativní obsah směrnice o rekreačních plavidlech
28.
Podle názoru vlád, které předložily vyjádření, upravuje směrnice o rekreačních plavidlech pouze technické požadavky na vodní skútry, a nikoli jejich používání. Nelze z ní tudíž dovozovat jakýkoliv zákaz vnitrostátních omezení používání vodních skútrů. Žalovaní v původním řízení naopak chápou směrnici o rekreačních plavidlech jako předpis, který brání jakémukoliv omezení používání vodních skútrů, pokud splňují technické požadavky stanovené ve směrnici o rekreačních plavidlech. Zakládají své argumenty na čl. 4 odst. 1 směrnice. Na základě tohoto ustanovení členské státy nesmějí zakazovat, omezovat nebo bránit uvádění na trh a do provozu vodních skútrů, které splňují požadavky stanovené ve směrnici. Vyvstává tudíž otázka, zda vnitrostátní pravidla, která omezují možnosti používání vodních skútrů, představují protiprávní omezení uvádění do provozu ve smyslu čl. 4 odst. 1.
29.
Je ustálenou judikaturou, že při výkladu ustanovení práva Společenství je třeba vzít do úvahy jeho znění, kontext a cíle (
12
).
30.
Přirozený význam výrazu „uvádění do provozu“ naznačuje, že nezahrnuje žádné používání, jelikož zařízení se začne používat různými způsoby až poté, co je uvedeno do provozu a musí být od něho odlišeno. Konkrétně, v obecném jazyce jsou pravidla týkající se uvádění do provozu chápana jako ustanovení, která se týkají požadavků na zařízení, které má být uvedeno do provozu, a tudíž se zabývají jeho vlastnostmi, zatímco pravidla o používání jsou pravidla, která se týkají používání zařízení, které již bylo uvedeno do provozu, tj. způsobu, jakým je používáno. Ustanovení o uvádění do provozu a o používání mají tudíž zjevně rozdílné regulační cíle. Skutečnost, že zákonodárce Společenství používá specifický pojem „uvádění do provozu“ v čl. 4 odst. 1 směrnice, brání výkladu, podle kterého tento zákaz zahrnuje rovněž vnitrostátní omezení používání.
31.
Tento závěr je potvrzen čl. 2 odst. 2 směrnice o rekreačních plavidlech, na který vlády, které předložily vyjádření, správně odkazují. Článek 2 odst. 2 objasňuje, že směrnice nebrání členským státům „v souladu se Smlouvou, v přijímání předpisů pro plavbu v určených vodách za účelem ochrany životního prostředí, struktury vodních cest a pro zajištění bezpečnosti vodních cest, za předpokladu, že tyto předpisy nevyžadují úpravu plavidla, která není v souladu s touto směrnicí“.
32.
Kromě pravidel provozu zahrnují „předpisy pro plavbu“ nesporně také omezení používání, jelikož při plavbě – stejně jako v silničním provozu – jsou různé formy omezení vedoucí až k vyloučení individuálních dopravních prostředků běžnými prostředky kontroly. Zahrnují tudíž jak pravidla ohledně způsobu, jakým jsou plavidla používána, tak i pravidla ohledně toho, kde jsou používána. I když čl. 2 odst. 2 zmiňuje v tomto ohledu pouze předpisy pro plavbu v „určených“ vodách, ustanovení objasňuje, že pravidla o používání nejsou touto směrnicí harmonizována.
33.
Teleologický výklad rovněž potvrzuje, že předmětem regulace směrnicí o rekreačních plavidlech jsou pouze technické požadavky, a nikoli používání.
34.
Bod 12 odůvodnění směrnice tak výslovně stanoví, že tato směrnice neobsahuje žádná ustanovení nařizující omezení používání rekreačních plavidel po jejich uvedení do provozu. Z ostatních bodů odůvodnění vyplývá, že směrnice usiluje pouze o odstranění překážek obchodu vyplývajících z různých technických požadavků, a to prostřednictvím harmonizace technických požadavků pro rekreační plavidla a vodní skútry (
13
).
35.
Historické souvislosti rovněž potvrzují, že směrnice o rekreačních plavidlech neusiluje o stanovení pravidel pro používání vodních skútrů, ale pouze o harmonizaci technických požadavků pro vodní skútry (
14
). Ve společném postoji Rady ke změně směrnice 94/25 je uvedeno, že po změně směrnice zůstaly možnosti členských států použít přísnější standardy týkající se používání určitých typů lodí zachovány (
15
). Zvláštní omezení používání podléhají vnitrostátním předpisům na základě zásady subsidiarity (
16
).
36.
Komplexní výklad směrnice o rekreačních plavidlech tudíž ukazuje, že směrnice usilovala pouze o harmonizaci technických požadavků, ale nikoli o harmonizaci používání rekreačních plavidel a vodních skútrů (
17
).
3. Prozatímní závěr
37.
Tedy shrnuto:
Směrnice o rekreačních plavidlech nebrání vnitrostátním ustanovením zakazujícím používání vodních skútrů za účelem ochrany životního prostředí za předpokladu, že neporušují ustanovení Smlouvy, zejména článek 28 ES. Musí být tudíž dále přezkoumáno, zda články 28 ES a 30 ES brání takovým vnitrostátním pravidlům, jakým je švédské nařízení.
B – Výklad článků 28 ES a 30 ES
1. Článek 28 ES – Opatření s rovnocenným účinkem
38.
Článek 28 ES zakazuje množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem mezi členskými státy.
39.
Podle názoru Komise omezení používání, která obsahuje švédské nařízení, představují opatření s rovnocenným účinkem.
a) Pravidlo Dassonville
40.
Podle definice stanovené Soudním dvorem v rozsudku Dassonville se zákaz opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením vztahuje na všechna opatření, která by mohla ať přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství (
18
).
41.
Podle informací předložených žalovanými v původním řízení – které jsou nicméně popírány švédskou vládou – vedlo omezení používání vodních skútrů zavedené novým švédským nařízením k propadu v prodeji vodních skútrů o více než 90 %. Švédské nařízení tak podle nich narušilo obchod mezi členskými státy nepřímo a skutečně. V každém případě by nicméně podle pravidla Dassonville postačovalo potenciální narušení pro klasifikaci omezení jako opatření s rovnocenným účinkem. Každopádně není nepředstavitelné, aby vnitrostátní pravidla omezující počet vod, na kterých mohou být vodní skútry používány, měla vliv na zájem kupujících o tento výrobek, a tudíž vedla k poklesu prodeje a rovněž k poklesu prodeje výrobků z jiných členských států. Taková vnitrostátní pravidla mohou tudíž přinejmenším potenciálně narušit obchod mezi členskými státy. Švédské nařízení by tak představovalo opatření s rovnocenným účinkem.
b) Použití kritérií Keck na způsoby používání
42.
Nicméně vzhledem k tomu, že pravidlo Dassonville je tak široké, jakákoliv vnitrostátní pravidla omezující použití výrobku mohou být klasifikována jako opatření s rovnocenným účinkem a musí být odůvodněna.
43.
Vzniká tudíž otázka, kterou Soudní dvůr rovněž vznesl – i když v jiné souvislosti – ve svém rozsudku Keck, zda jakékoliv opatření, které potenciálně rovněž ovlivňuje objem prodeje výrobků z jiných členských států, může být charakterizováno jako opatření s rovnocenným účinkem (
19
).
44.
Skutečnost, že tato otázka týkající se způsobů používání, tedy vnitrostátních pravidel upravujících jak a kde mohou být výrobky používány, je zvláště naléhavá, vyplývá jasně z několika příkladů.
45.
Například zákaz používání terénních vozidel v lesích nebo rychlostní omezení na dálnicích by také představovaly opatření s rovnocenným účinkem. V případě takových omezení používání by se rovněž mohlo tvrdit, že mohou odrazovat lidi od nákupu terénních vozidel nebo velmi rychlých aut, jelikož je nemohou používat tak, jak by si přáli, a omezení používání tudíž představuje potenciální narušení obchodu uvnitř Společenství.
46.
Soudní dvůr se pokoušel čas od času vyloučit vnitrostátní opatření, jejichž vliv na obchod je příliš nejistý a příliš nepřímý, z rozsahu článku 28 ES, aby omezil široký rozsah tohoto článku při použití pravidla Dassonville (
20
). Nicméně argument proti těmto kritériím je, že je obtížné je konkretizovat, a tudíž nepřispívají k právní jistotě.
47.
Místo toho navrhuji vyloučit v zásadě způsoby používání z rozsahu článku 28 ES stejně jako způsoby prodeje, pokud je splněn požadavek stanovený Soudním dvorem v rozsudku Keck a Mithouard.
48.
Ve svém rozsudku Keck a Mithouard Soudní dvůr shledal, že se zvyšuje tendence hospodářských subjektů dovolávat se článku 28 ES jako prostředku ke zpochybnění jakéhokoliv pravidla, jehož účinkem je omezení jejich obchodní svobody, i když taková pravidla nejsou zaměřena na výrobky z jiných členských států (
21
). V kontextu způsobů používání se jednotlivci mohou v konečném důsledku dovolávat článku 28 ES jako prostředku k napadení vnitrostátních pravidel, jejichž účinek pouze omezuje jejich obecnou svobodu jednat.
49.
Co se týče způsobů prodeje, Soudní dvůr v rozsudku Keck a Mithouard rozhodl, že použití takových vnitrostátních opatření na výrobky z jiných členských států není takové, aby narušilo přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně obchod mezi členskými státy ve smyslu rozsudku Dassonville, pokud se použijí na všechny dotčené hospodářské subjekty provozující činnost na vnitrostátním území a pokud postihují stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh (
22
). „Výjimka Keck“ nezahrnuje „pravidla související s výrobkem“, která se vztahují na vlastnosti výrobků (
23
). Rozsudek Keck a Mithouard se týkal zákazu prodeje zboží pod nákupní cenou. Na základě tohoto rozsudku Soudní dvůr klasifikoval například zákazy nedělního prodeje a zákaz kohokoli jiného než speciálně autorizovaného obchodníka prodávat tabák jako ustanovení o způsobech prodeje (
24
).
50.
Důsledkem této judikatury je, že vnitrostátní pravidla, která splňují kritérium způsobu prodeje, nespadají do rozsahu působnosti článku 28 ES s tím, že jsou právem Společenství povolena, aniž by je členský stát musel odůvodňovat.
51.
V tomto kontextu je třeba v projednávané věci posoudit, zda způsoby používání by neměly být, obdobně jako v rozhodnutí Soudního dvora v rozsudku Keck, vyloučeny s rozsahu působnosti článku 28 ES.
52.
Pokud zvážíme charakteristiky způsobů používání a způsobů prodeje, je zjevné, že jsou srovnatelné, pokud jde o povahu a intenzitu jejich účinků na obchod se zbožím.
53.
Způsoby prodeje se použijí v zásadě až poté, co byl výrobek dovezen. Mimoto, nepřímo ovlivňují uvádění výrobku na trh prostřednictvím spotřebitelů, jelikož si tito nemohou například výrobek zakoupit v určitých dnech v týdnu nebo jelikož inzerování výrobku podléhá omezením. Způsoby používání rovněž ovlivňují uvádění výrobku na trh, i když pouze nepřímo prostřednictvím jejich účinků na nákupní chování spotřebitelů.
54.
Vnitrostátní právní předpis, který upravuje způsoby prodeje, není obvykle určen k tomu, aby reguloval obchod se zbožím mezi členskými státy (
25
). Vnitrostátní zákonodárce se obvykle stejně tak nesnaží regulovat obchod mezi členskými státy prostřednictvím způsobů používání.
55.
V tomto kontextu se zdá tudíž logické rozšířit judikaturu Soudního dvora Keck na způsoby používání a vyloučit je tak z působnosti článku 28 ES.
56.
Vnitrostátní ustanovení, které omezuje nebo zakazuje určité způsoby používání, tudíž nespadá pod zákaz stanovený článkem 28 ES, pokud nesouvisí s výrobkem, použije se na všechny dotčené hospodářské subjekty provozující činnost na vnitrostátním území a postihuje stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh.
c) Použití kritérií Keck na projednávanou věc
57.
Švédské nařízení nesouvisí s výrobkem, jelikož nečiní používání závislým konkrétně na tom, že vodní skútry splňují jiné technické požadavky, než jsou požadavky harmonizované směrnicí o rekreačních plavidlech. Omezení používání tudíž nevyžaduje žádné změny vodních skútrů jako takových.
58.
Švédské nařízení se rovněž vztahuje na všechny dotčené hospodářské subjekty provozující činnost v tuzemsku, jelikož nerozlišuje na základě původu dotčených výrobků.
59.
Je však nejisté, zda švédské nařízení postihuje stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh. Na první pohled je tento požadavek také splněn. Omezení používání činí výrobek méně přitažlivým pro spotřebitele a tudíž narušuje uvádění výrobku na trh. Avšak zpravidla jsou tuzemské i zahraniční výrobky touto okolností postiženy stejným způsobem.
60.
Z jednání nicméně vyplynulo, že Švédsko na svém území vodní skútry nevyrábí. Musí být tudíž posouzeno, jak skutečnost, že neexistuje žádná tuzemská výroba, ovlivňuje přezkum kritéria Keck, podle kterého výrobky z jiných členských států a tuzemské výrobky musí být vnitrostátními pravidly postiženy stejným způsobem.
61.
V souvislosti se způsoby prodeje Soudní dvůr rozhodl, že existence tuzemské výroby nemůže být relevantní (
26
). Jako odůvodnění Soudní dvůr uvádí, že taková zcela nahodilá faktická okolnost se může mimoto časem změnit; pokud by byla relevantním faktorem, měla by nelogický důsledek, že stejná právní úprava by spadala pod článek 28 ES v určitých členských státech, ale nikoli v jiných členských státech, v závislosti na tom, zda by zde existovala tuzemská výroba, či nikoli. Situace by byla rozdílná pouze tehdy, pokud by dotčená vnitrostátní pravidla chránila tuzemské výrobky, které by byly podobné výrobkům zahrnutým sporným pravidlem nebo by byly s těmito výrobky v soutěžním vztahu (
27
).
62.
Tyto zásady mohou být použity obdobně na způsoby používání. Musí být tudíž přezkoumáno, zda vnitrostátní opatření chrání konkurenční tuzemské výrobky, v tom smyslu, že postihuje výrobky z jiných členských států více než konkurenční tuzemské výrobky.
63.
Motorové čluny jsou jedinými výrobky, které mohou být v soutěžním vztahu s vodními skútry. V projednávané věci není možné z důvodu nedostatečných faktických informací posoudit, zda jsou motorové čluny v soutěžním vztahu s vodními skútry a zda vodní skútry jsou více postiženy švédskými pravidly než srovnatelné tuzemské výrobky; je to otázka pro vnitrostátní soud. Pokud předkládající soud odpoví na tyto otázky záporně, švédská pravidla nebudou z tohoto důvodu spadat do rozsahu působnosti článku 28 ES. Pokud ale na tyto otázky bude odpovězeno kladně, předkládající soud bude muset dále přezkoumat, zda nerovné zacházení může být odůvodněno na základě ochrany životního prostředí (
28
). Nicméně, pokud se prokáže, že švédská pravidla jsou ochranářským opatřením nebo svévolnou diskriminací, nebude je možné podle čl. 30 druhé věty ES odůvodnit (
29
).
64.
Nicméně možná nebude ve skutečnosti pro účely posouzení projednávané věci nezbytné přezkoumat, zda existují tuzemské výrobky, které jsou v soutěžním vztahu s vodními skútry, a zda tyto srovnatelné výrobky jsou méně postiženy švédskými pravidly.
65.
Ve svém rozsudku Keck Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní způsoby prodeje, které splňují kritéria Keck, nejsou svojí povahou takové, že zamezují přístupu zahraničních výrobků na trh nebo jim brání v přístupu více než tuzemským výrobkům, a tudíž spadají mimo rozsah působnosti článku 28 ES (
30
).
66.
Z tohoto závěru lze vyvodit, naopak, že vnitrostátní opatření, které omezuje nebo zakazuje způsoby používání, není vyloučeno z rozsahu působnosti článku 28 ES, pokud zamezuje přístupu na trh dotčeného výrobku (
31
).
67.
V tomto ohledu je třeba považovat za pravidla, která zamezují přístupu na trh, nejenom pravidla, která vedou k úplnému vyloučení, jako je obecný zákaz používání určitých výrobků. Situaci, ve které existuje pouze okrajová možnost používání výrobku z důvodu zvláště omezujícího pravidla o používání, je třeba považovat za situaci, která zamezuje přístupu na trh.
68.
Je věcí vnitrostátního soudu, aby rozhodl, zda vnitrostátní pravidla zamezují přístupu na trh. V projednávané věci existuje několik důvodů, proč by švédská pravidla mohla zamezovat přístupu vodních skútrů na trh. Ustanovení švédského nařízení stanoví zákaz používání vodní skútrů s jedinou výjimkou používání na obecně splavných vodních cestách – přinejmenším do doby než oblastní správní rady určí, které další vody se mohou používat vodními skútry.
69.
Při určení, zda se švédská pravidla rovnají obecnému zákazu používání během přechodného období, dokud nejsou oblastními správními radami určeny další vody, je rozhodující otázkou, zda povolení používat vodní skútry na obecně splavných vodních cestách je přikládán více než jen okrajový význam, který nemění charakter švédského nařízení jako obecného zákazu používání.
70.
Švédská vláda argumentovala, že existuje asi 300 takových obecně splavných vodních cest, i když nebyla schopna upřesnit plochu území pokrytého obecně splavnými vodními cestami. Na druhé straně tvrzení žalovaných v původním řízení na jednání vyvolávalo dojem, že i přes jejich počet nabízejí obecně splavné vodní cesty pouze okrajovou možnost používání vodních skútrů. Tvrdili, že takové vodní cesty jednoduše na většině území neexistují, nejsou propojeny, je těžké se na ně dostat a, mimoto, nejsou často vhodné pro používání vodních skútrů z bezpečnostních důvodů, jelikož jsou, například, často používány těžkými tankery nebo jsou daleko od pobřeží. Komise rovněž zastává názor, že se pravidla rovnají úplnému zákazu používání. Nezdá se tudíž, že by vynětí obecně splavných vodních cest ze zákazu používání vodních skútrů měnilo charakter švédského nařízení jako obecného zákazu používání během přechodného období, dokud nejsou oblastními správními radami určeny další vody. Je irelevantní, že zamezení přístupu na trh by bylo pouze přechodné, jelikož přístupu by nebylo zamezeno pouze po zanedbatelně krátké období.
71.
Pro účely přezkumu budeme tudíž nadále vycházet z toho, že švédská pravidla představují překážku přístupu na trh, a že by tedy neměla být vyloučena z rozsahu působnosti článku 28 ES. Taková pravidla tedy musí být odůvodněna na základě článku 30 ES nebo naléhavými důvody obecného zájmu, aby byla slučitelná s právem Společenství.
72.
Pokud předkládající soud shledá, že není namístě švédské nařízení považovat za překážku přístupu na trh, bude muset provést výše uvedený, prozatím odložený, přezkum, tedy bude muset vyšetřit, zda existují tuzemské výrobky, které jsou s vodními skútry v soutěžním vztahu a které jsou méně právně nebo fakticky postiženy (
32
).
2. Odůvodnění
73.
Vnitrostátní opatření, která mají rovnocenný účinek a která se použijí bez rozdílu, mohou být podle judikatury Cassis de Dijon odůvodněna, pokud jsou nezbytná ke splnění kategorických požadavků (
33
). Vzhledem k tomu, že švédská pravidla nediskriminují podle původu výrobku, jsou použitelná bez rozdílu na tuzemské výrobky a výrobky z jiných členských států (
34
). Švédská vláda se odvolává na ochranu životního prostředí, aby odůvodnila své nařízení o používání vodních skútrů. Ochrana životního prostředí je v judikatuře uznána jako kategorický požadavek (
35
). Soudní dvůr rovněž opakovaně zdůraznil, že ochrana životního prostředí představuje jeden ze základních cílů Společenství (
36
).
74.
Vnitrostátní pravidla musí být rovněž v souladu se zásadou proporcionality, tedy musí být přiměřená, nezbytná a vhodná pro účely dosažení sledovaného cíle (
37
). To znamená zejména, že pokud má členský stát na výběr stejně vhodná opatření, musí si vybrat opatření, které nejméně omezuje volný pohyb zboží (
38
).
75.
Vzhledem k jejich výfukovým plynům a hluku a vzhledem k tomu, že mohou být používány v oblastech, kde dochází k líhnutí a tření ryb, mohou vodní skútry způsobit životnímu prostředí újmu. Vezmeme-li v úvahu různé negativní účinky vodních skútrů na životní prostředí, na které odkazovaly všechny vlády, které v řízení předložily vyjádření, jsou vnitrostátní pravidla, která omezují používání vodních skútrů, nesporně vhodná pro účely ochrany životního prostředí.
76.
Nicméně je třeba ještě posoudit, zda vnitrostátní pravidla, jakým je švédské nařízení, jsou nezbytná, tedy zda neexistuje stejně vhodný, ale mírnější prostředek ochrany životního prostředí.
77.
Co se týče nezbytnosti, vyvstává jako první otázka, zda by pravidla, která rozlišují podle způsobu, jakým jsou dotčené vodní skútry používány, představovala méně drastický, ale stejně vhodný prostředek. Žalovaní v původním řízení argumentovali, že vodní skútry mají rozdílné účinky na životní prostředí v závislosti na způsobu, jakým jsou používány. Pouze používání vodních skútrů jako sportovních vozidel nebo hraček s charakteristickou jízdou dokola a rychlým zrychlením je tedy škodlivé pro životní prostředí, zatímco používání vodních skútrů jako dopravních prostředků by nemělo žádné větší účinky na životní prostředí, pokud jde o hluk a výfukové plyny, než u malých motorových člunů – ve skutečnosti by mělo účinky ještě menší vzhledem k jejich nižší spotřebě pohonných hmot.
78.
I kdybychom připustili, že tato tvrzení jsou pravdivá (
39
), by švédská pravidla nemohla být nicméně z tohoto důvodu klasifikována jako nepřiměřená, jelikož pravidla, která rozlišují podle metody řízení, by bylo složitější kontrolovat a provádět než pravidla, která obecně zakazují používání na určitých vodách, a tudíž by nebyla stejně vhodná, jak švédská vláda správně poznamenala.
79.
Zásada proporcionality by nicméně mohla vyžadovat, aby vnitrostátní pravidla o používání vodních skútrů rozlišovala mezi různými druhy vodních skútrů. Žalovaní v původním řízení tvrdili, že by se mělo rozlišovat mezi různými druhy vodních skútrů. Pouze určité vodní skútry („jet-ski“) se používají na hraní a ke sportu a jsou charakterizovány metodami řízení, které jsou škodlivé pro životní prostředí. Vodní skútry označované jako „personal water crafts“, na straně druhé, se používají pouze jako dopravní prostředky a jsou dokonce méně škodlivé pro životní prostředí než motorové čluny, které je také třeba vzít do úvahy. Soudní dvůr nemá veškeré informace o vlastnostech a účincích různých druhů vodních skútrů, aby odpověděl s konečnou platností na otázku proporcionality z tohoto hlediska. Ostatně ani z tvrzení učiněných zúčastněnými, kteří předložili vyjádření Soudnímu dvoru, nebylo možné dovodit, že by bylo možné takto rozlišovat s ohledem na účinky na životní prostředí; spíše zastávali názor, že vodní skútry mají totožné vlastnosti. Nicméně, pokud předkládající soud bude schopen potvrdit, že různé druhy vodních skútrů mají rovněž různé účinky na životní prostředí, pokud jde o intenzitu, bude muset při přezkumu otázky proporcionality přihlédnout k rozsahu, ve kterém přiměřené opatření o používání vodních skútrů může zahrnovat takové rozlišování na základě ochrany životního prostředí.
80.
V situaci, o jakou se jedná v projednávané věci, zásada proporcionality nebrání ani tomu, že postih porušení zákazu je trestněprávní, což může být nezbytné k posílení zákazu, zejména vzhledem k tomu, že trestem je pouze pokuta.
81.
Ve švédském nařízení byla zvolena s výjimkou obecně splavných vodních cest forma obecného zákazu s výhradou souhlasu, a nikoli méně drastická forma souhlasu s výhradou zákazu. Obecný souhlas s výhradou zákazu představuje vždy méně drastické opatření. Nicméně zásada proporcionality automaticky nevyžaduje, aby byl přijat takový přístup. Zákaz s výhradou souhlasu by měl být pro účely ochrany životního prostředí stejně vhodný. Při posuzování této otázky je třeba věnovat zvláštní pozornost specifickým rysům krajiny každého členského státu. V tomto ohledu švédská vláda tvrdila, že Švédsko je charakterizováno velkým počtem jezer a dlouhým pobřežím s citlivou florou a faunou, které vyžadují ochranu. Vezmeme-li do úvahy tyto skutečnosti, je přesvědčivý argument Švédska, že vzhledem ke specifickým zeměpisným rysům není přístup ve formě souhlasu s výhradou zákazu proveditelný, a není tudíž stejně vhodný jako opačný model zákazu s výhradou souhlasu.
82.
Nicméně se zdá, že problémy ohledně proporcionality takových předpisů, jako je švédské nařízení, vyvstávají vzhledem ke skutečnosti, že do doby než je přijato rozhodnutí oblastních správních rad, je používání vodních skútrů jinde než na obecně splavných vodních cestách obecně zakázáno.
83.
To znamená, že do doby rozhodnutí oblastních správních rad je rovněž zakázána jízda na vodách, ohledně kterých to ochrana životního prostředí ve skutečnosti nevyžaduje. Švédská pravidla sama o sobě předpokládají, že kromě obecně splavných vodních cest existují rovněž vody, na kterých by ochrana životního prostředí dovolila používání vodních skútrů.
84.
Kdyby bylo nicméně vyžadováno, aby se do doby než budou oblastními správními radami určeny další vody mohly vodní skútry používat, znamenalo by to, že flora a fauna mnoha vod, které jsou citlivé k zásahům způsobeným vodními skútry, by byly nenahraditelně zničeny. Taková pravidla by tudíž nebyla tak vhodná pro ochranu životního prostředí jako vybraný přístup.
85.
Jak Komise správně poznamenala, aby byla splněna zásada proporcionality, musí takové předpisy, jako je napadené nařízení, nicméně obsahovat lhůtu, do které musí oblastní správní rady splnit svou povinnost určit další vody. Jak správně uvedlo Norsko, délka lhůty musí zohledňovat skutečnost, že k získání informací, které požadují oblastní správní rady k tomu, aby se mohly rozhodnout, na kterých vodách nemá používání vodních skútrů škodlivý účinek, vyžaduje určitý čas. Na druhé straně, právní jistota takových hospodářských subjektů, jakými jsou dovozci vodních skútrů, vyžaduje, aby tato lhůta, do které musí oblastní správní rady vydat svá rozhodnutí, byla stanovena, aby si tyto hospodářské subjekty mohly mimo jiné plánovat svoji činnost. Jak švédská vláda uznala na jednání, v čase jednání pouze 15 z 21 oblastí přijalo relevantní ustanovení. Vnitrostátní pravidla neupravující, do kdy rozsáhlý zákaz vodních skútrů platí, tak porušují zásadu proporcionality.
86.
Pokud bylo předtím, než bylo švédské nařízení přijato, používání určité kategorie vodních skútrů povoleno bez jiného omezení – což se zdá být, podle vyjádření žalovaných v původním řízení, případ vodních skútrů označovaných jako „personal water crafts“ – zásada proporcionality by mohla rovněž vyžadovat, aby pro ně bylo zavedeno přechodné období (
40
).
3. Prozatímní závěr
87.
Tudíž, shrnuto:
Vnitrostátní právní úprava, která stanoví pro výrobky způsoby používání, nepředstavuje opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 28 ES, pokud se použije na všechny dotčené hospodářské subjekty provozující činnost na vnitrostátním území, pokud postihuje stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh a pokud nesouvisí s výrobkem. Nicméně zákazy používání nebo vnitrostátní právní úprava, která povoluje pouze okrajové používání výrobku, představují v rozsahu, ve kterém (fakticky) zamezují přístupu výrobku na trh, opatření s rovnocenným účinkem, která jsou zakázána článkem 28 ES, pokud nejsou odůvodněna na základě článku 30 ES nebo kategorickým požadavkem.
Vnitrostátní pravidla, která stanoví zákaz používání vodních skútrů na vodách, o kterých oblastní správní rady dosud nerozhodly, zda ochrana životního prostředí vyžaduje zákaz používání, jsou nepřiměřená a nejsou tudíž odůvodněná, pokud nezahrnují přiměřenou lhůtu, do které musí oblastní správní rady přijmout relevantní rozhodnutí.
C – Výklad směrnice o informacích
88.
Konečně je třeba zvážit, jaké požadavky ukládá na přijetí švédského nařízení směrnice o informacích.
89.
Předkládající soud výslovně nepožádal Soudní dvůr o výklad směrnice o informacích, ale zdá se nicméně vhodné, zejména na základě předložených vyjádření, poskytnout předkládajícímu soudu informace nezbytné k přezkumu, zda se zde jedná o porušení oznamovací povinnosti podle směrnice o informacích.
90.
Pokud jde o předmět žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, Soudní dvůr rozhodl, že právo určit otázky, které mají být položeny Soudnímu dvoru, náleží pouze vnitrostátnímu soudu a účastníci řízení nesmí obsah otázek měnit (
41
). Na druhé straně, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že v rámci spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem podle článku 234 ES je na posledně uvedeném, aby předkládajícímu soudu poskytl odpověď, která bude pro něho užitečná a umožní mu rozhodnout věc, která mu byla předložena (
42
).
91.
Odpověď, která bude v projednávané žádosti užitečná, musí rovněž zahrnovat diskusi o důsledcích směrnice o informacích na švédské nařízení, jelikož podle judikatury Soudního dvora porušení oznamovací povinnosti stanovené ve směrnici o informacích činí neoznámené ustanovení nepoužitelným, a tudíž neuplatnitelným vůči jednotlivcům (
43
).
92.
Pokud byla při přijetí švédského nařízení porušena oznamovací povinnost stanovená ve směrnici o informacích, předkládající soud by se tudíž neměl dovolávat švédského nařízení jako základu pro trestní odpovědnost žalovaných v původním řízení. V odpovědi, která bude předkládajícímu soudu užitečná, musí tedy být posouzen i tento aspekt souladu švédského nařízení s právem Společenství.
93.
Mimoto, nejenom účastníci řízení uplatnili aspekt ohledně směrnice o informacích, ale rovněž samotný předkládající soud se jím zabýval ve svém předkládacím usnesení. V tomto usnesení uvedl, že si žalovaní v původním řízení stěžovali, že švédská vláda neoznámila Komisi švédské nařízení správným způsobem, a tudíž bylo toto nařízení neplatné a nemělo se uplatňovat.
94.
Podle čl. 8 odst. 1 směrnice o informacích členské státy sdělí neprodleně Komisi každý návrh technického předpisu. Podle článku 1 „technický předpis“ pro účely směrnice o informacích zahrnuje „technické specifikace“, „jiné požadavky“ nebo právní a správní předpisy zakazující mimo jiné používání výrobku.
95.
Taková pravidla, jako je švédské nařízení, nespadají pod prvně uvedenou kategorii „technické specifikace“. Pro tento účel by musely stanovit požadované charakteristiky výrobku v souladu s čl. 1 odst. 3 směrnice o informacích (
44
). Avšak švédské nařízení žádné požadované charakteristiky vodních skútrů nestanoví.
96.
Nicméně švédské nařízení může být buď „jiným požadavkem“, nebo „technickým předpisem“ ve smyslu směrnice o informacích.
97.
Jednak může být „jiným požadavkem“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 směrnice o informacích, jelikož v tomto článku je „jiný požadavek“ definován jako požadavek kladený na výrobek zejména z důvodu ochrany životního prostředí, který má vliv na jeho spotřební cyklus po jeho uvedení na trh, jako jsou podmínky použití, pokud tyto podmínky mohou významně ovlivnit složení nebo charakter výrobku nebo jeho uvedení na trh.
98.
Nicméně zákaz používání vodních skútrů obsažený ve švédském nařízení lze rovněž klasifikovat jako „technický předpis“ ve smyslu čl. 1 odst. 11 směrnice o informacích. Podle tohoto ustanovení jsou „technickými předpisy“ mimo jiné předpisy členských států zakazující používání výrobku.
99.
Soudní dvůr uvedl, že zařazení vnitrostátního opatření do jedné z kategorií závisí na rozsahu zákazu stanoveného tímto opatřením (
45
). Zákaz používání stanovený v čl. 1 odst. 11 musí představovat opatření, jehož rozsah přesahuje zjevně omezení na určitá možná používání výrobku a neomezuje se tudíž na pouhý zákaz jeho používání; tato kategorie má tak zejména zahrnovat vnitrostátní opatření, která neumožňují žádné používání dotčeného výrobku, s výjimkou čistě okrajového, které je možno od dotčeného výrobku důvodně očekávat (
46
).
100.
Pokud by se švédské nařízení rovnalo de facto zákazu používání vodních skútrů, přinejmenším po dobu, dokud oblastní správní rady neurčí další vody pro používání vodních skútrů, a ponechávalo by pouze prostor pro okrajové používání vodních skútrů, spadalo by do rozsahu působnosti čl. 1 odst. 11 směrnice o informacích. Je na předkládajícím soudu, aby posoudil s konečnou platností, zda švédské nařízení představuje zákaz používání v tomto smyslu (
47
).
101.
Pokud by přezkum předkládajícím soudem odhalil, že vnitrostátní omezení používání není zákazem používání ve smyslu čl. 1 odst. 11, švédské nařízení by mohlo být případně považováno za požadavek ve smyslu čl. 1 odst. 4. Pro tento účel by omezení používání rovněž muselo významně ovlivňovat složení nebo charakter výrobku nebo jeho uvedení na trh. Napadené nařízení jistě neovlivňuje ani složení, ani charakter výrobku. Zdá se nicméně pravděpodobné, že napadené vnitrostátní omezení používání významně ovlivňuje uvádění vodních skútrů na trh. To musí být rovněž s konečnou platností zjištěno předkládajícím soudem.
102.
Vnitrostátní ustanovení, která spadají do věcné působnosti směrnice o informacích, musí být sdělena Komisi podle čl. 8 odst. 1 směrnice o informacích. Avšak čl. 10 odst. 1 směrnice o informacích upravuje výjimky z této obecně uplatnitelné oznamovací povinnosti.
103.
Podle čl. 10 odst. 1 první odrážky směrnice o informacích se oznamovací povinnost neuplatní, pokud členské státy přijímají předpisy, jimiž plní závazné právní předpisy Společenství, které vedou k přijetí technických specifikací. Soudní dvůr již rozhodl, že čl. 2 odst. 2 směrnice o rekreačních plavidlech, na základě kterého mají členské státy pravomoc přijímat předpisy pro plavbu, nepředstavuje závazný právní předpis Společenství v tomto smyslu (
48
).
104.
Podle čl. 10 odst. 1 třetí odrážky směrnice o informacích se oznamovací povinnost neuplatní, pokud členské státy přijímají předpisy, jimiž využívají ochranných doložek obsažených v závazných právních předpisech Společenství. V článku 7 obsahuje směrnice o rekreačních plavidlech ustanovení, které je výslovně nazváno „ochranná doložka“. Podle tohoto ustanovení členské státy přijmou například všechna vhodná dočasná opatření v situacích vážného ohrožení bezpečnosti osob nebo životního prostředí. Nicméně vzhledem k tomu, že ustanovení švédského nařízení nejsou dočasnými opatřeními, nemohou představovat uplatnění článku 7 směrnice o rekreačních plavidlech a nelze se tudíž vyhnout z tohoto důvodu oznamovací povinnosti (
49
).
105.
Oznamovací povinnost se taktéž neuplatní podle čl. 10 odst. 1 šesté odrážky směrnice o informacích, když se členské státy omezují v souladu se žádostí Komise pouze na změnu technického předpisu se záměrem odstranit překážky obchodu. Nicméně tato výjimka může být relevantní pouze tehdy, pokud byly Komisí navrženy specifické změny, které byly přesně provedeny členským státem. Pouze v takovém případě se účel předběžné kontroly sledovaný oznamovací povinností neuplatní, jelikož Komise již ví, jaké vnitrostátní ustanovení je přijímáno, a již ho nepotřebuje kontrolovat. Nicméně v řízení před Soudním dvorem neexistuje nic, co by naznačovalo, že taková situace v projednávané věci existovala.
106.
Švédské nařízení tedy mělo být sděleno Komisi podle čl. 8 odst. 1 směrnice o informacích.
107.
Jak Komise tvrdila na jednání před Soudním dvorem, první návrh švédského nařízení byl sdělen Komisi dne 1. dubna 2003 (
50
). Následně Komise zaslala dne švédské vládě podrobné stanovisko ve smyslu čl. 9 odst. 2 prvního pododstavce směrnice o informacích. Obdržením takového podrobného stanoviska počala běžet tříměsíční odkladná lhůta podle čl. 9 odst. 1, tedy členský stát musí tři měsíce čekat před přijetím plánovaných a oznámených pravidel. Švédská vláda rovněž splnila tuto odkladnou lhůtu, jelikož podle tvrzení učiněného Komisí na jednání, nepřijala konečné znění švédského nařízení do  (
51
). Na první pohled se tudíž zdá, že švédská vláda splnila požadavek oznámení a odkladnou lhůtu podle článků 8 a 9.
108.
Podle žalovaných v původním řízení se nicméně znění nařízení, které bylo nakonec přijato, odklání od návrhu oznámeného Komisi. V každém případě, jak je zjevné z tvrzení Komise na jednání, znění, které bylo nakonec přijato, nebylo Komisi znovu oznámeno před jeho přijetím. V této souvislosti tudíž vyvstává otázka, zda podle směrnice o informacích mělo být znění nařízení před svým přijetím znovu oznámeno ve verzi, ve které bylo přijato.
109.
Povinnost znovu oznámit změněný návrh by mohla vyplývat ze dvou bodů.
110.
Zaprvé, podle čl. 8 odst. 1 třetího pododstavce členský stát musí znovu sdělit návrh, provede-li v něm změny, které zásadně změní oblast jeho působnosti, zkrátí původně předpokládanou dobu jeho provedení, doplní specifikace nebo požadavky nebo zpřísní požadavky. Porušení povinnosti znovu oznámit musí stejně jako porušení původní oznamovací povinnosti činit neoznámené pravidlo neuplatnitelným. Smyslem a účelem směrnice o informacích je chránit volný pohyb zboží prostřednictvím předběžné kontroly vnitrostátních opatření (
52
). Tato kontrola může být Komisí účinně prováděna pouze tehdy, pokud jsou jí oznámeny rovněž významné změny oznámeného návrhu.
111.
Podle informací, které má Soudní dvůr, existují nicméně důvody se domnívat, že přijaté nařízení neobsahuje žádné významné změny ve srovnání s oznámeným návrhem. Obsahem oznámeného původního návrhu je obecný zákaz používání vodních skútrů jinde než na obecně splavných vodních cestách. Zdá se, že posledně přijatá změna pouze začlenila do nařízení povinnost oblastních správních rad určit další vody pro používání vodních skútrů. Tato změna by nepředstavovala „významnou změnu“ ve smyslu směrnice o informacích, jelikož by nezpřísňovala, ale naopak zmírňovala požadavek, a to i pokud jde o možný účinek na obchodování se zbožím, které se snaží směrnice o informacích chránit prostřednictvím předběžné kontroly. Nicméně otázka, zda byly v návrhu oznámeného nařízení učiněny významné změny a zda tyto nebyly znovu oznámeny, musí být rovněž posouzena s konečnou platností předkládajícím soudem, který je příslušný vykládat vnitrostátní právo a který může zjistit data a obsahy relevantních sdělení, která jsou nezbytná k posouzení.
112.
Druhý aspekt, který je třeba přezkoumat, vyplývá z čl. 9 odst. 2 třetího pododstavce směrnice o informacích. Podle tohoto ustanovení členský stát předloží Komisi zprávu o opatřeních, která na základě těchto podrobných stanovisek hodlá přijmout. Komise se k těmto opatřením vyjádří. V projednávané věci nicméně podle tvrzení učiněného Komisí na jednání švédská vláda reagovala až poté, co bylo napadené vnitrostátní opatření přijato. Nicméně na jednání Komise správně poznamenala, že s touto skutečností nejsou spojeny žádné právní důsledky. Pokud mezi Komisí a členským státem neprobíhá dialog, jak je stanoveno v čl. 9 odst. 2 třetím pododstavci, nemůže to mít za následek neuplatnitelnost vnitrostátního nařízení, jelikož směrnice o informacích povoluje členskému státu v zásadě přijmout vnitrostátní opatření, i když Komise proti němu vnesla námitky, pokud bylo oznámeno a uplynula odkladná lhůta. Mimoto, členský stát je rovněž povinen znovu oznámit jakoukoliv významnou změnu v návrhu. Tyto požadavky uložené na opatření členského státu jsou dostatečné pro účely účinné předběžné kontroly Komisí, což je cílem směrnice o informacích. Navíc pro účely účinné kontroly Komisí není nezbytné penalizovat členský stát za to, že nereagoval na její podrobné stanovisko tím, že se vnitrostátní opatření neuplatní.
113.
Tedy souhrnně:
Podle směrnice o informacích je členský stát povinen znovu oznámit nařízení, které již bylo oznámeno, pouze za podmínek uvedených v čl. 8 odst. 1 třetím pododstavci uvedené směrnice.
VI – Závěry
114.
Na základě výše uvedeného navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky předkládajícího soudu následovně:
„1)
Směrnice 94/25/ES, ve znění směrnice 2003/44/ES, nebrání vnitrostátním ustanovením zakazujícím používání vodních skútrů za účelem ochrany životního prostředí za předpokladu, že neporušují ustanovení Smlouvy, zejména článek 28 ES.
2)
Vnitrostátní právní úprava, která stanoví pro výrobky způsoby používání, nepředstavuje opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 28 ES, pokud se použije na všechny dotčené hospodářské subjekty provozující činnost na vnitrostátním území, pokud postihuje stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh a pokud nesouvisí s výrobkem. Nicméně zákazy používání nebo vnitrostátní právní úprava, která povoluje pouze okrajové používání výrobku, představují v rozsahu, ve kterém (fakticky) zamezují přístupu výrobku na trh, opatření s rovnocenným účinkem, která jsou zakázána článkem 28 ES, pokud nejsou odůvodněna na základě článku 30 ES nebo kategorickým požadavkem.
3)
Vnitrostátní pravidla, která stanoví zákaz používání vodních skútrů na vodách, o kterých oblastní správní rady dosud nerozhodly, zda ochrana životního prostředí vyžaduje zákaz používání, jsou nepřiměřená, a nejsou tudíž odůvodněná, pokud nezahrnují přiměřenou lhůtu, do které musí oblastní správní rady přijmout relevantní rozhodnutí.
4)
Podle směrnice o informacích je členský stát povinen znovu oznámit nařízení, které již bylo oznámeno, pouze za podmínek uvedených v čl. 8 odst. 1 třetím pododstavci uvedené směrnice.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Úř. věst. 1994, L 164, s. 15; Zvl. vyd. 13/13, s. 196, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/44/ES ze dne 16. června 2003, kterou se mění směrnice 94/25/ES o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se rekreačních plavidel (Úř. věst. L 214, s. 18; Zvl. vyd. 13/31, s. 409).
(
3
) – Nařízení 1993:1053, které vstoupilo v platnost dne 15. července 2004.
(
4
) – Úř. věst. 1998, L 204, s. 37; Zvl. vyd. 13/20, s. 337, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998 (Úř. věst. 1998, L 217, s. 18; Zvl. vyd. 13/21, s. 8).
(
5
) – Dále jen „předkládající soud“.
(
6
) – Viz rozsudky ze dne 23. května 1996, Hedley Lomas (C-5/94, Recueil, s. I-2553, bod 19), ze dne, DaimlerChrysler (C-324/99, Recueil, s. I-9897, bod 32), a ze dne, Deutscher Apothekerverband (C-322/01, Recueil, s. I-14887, bod 64).
(
7
) – Viz rozsudky ze dne 3. března 1994, Vaneetveld (C-316/93, Recueil, s. I-763, bod 16), a ze dne, Mendes Ferreira (C-348/98, Recueil, s. I-6711, bod 33). Zdá se, že situace je podle rozsudku ze dne, Mangold (C-144/04, Sb. rozh. s. I-9981, bod 78), rozdílná v případě, ve kterém ustanovení směrnice odráží obecnou zásadu práva Společenství. Pokud jde o výklad v souladu se směrnicí, viz rozsudek ze dne, Adeneler (C-212/04, Sb. rozh. s. I-6057, body 123 a 124).
(
8
) – Viz rozsudky ze dne 18. prosince 1997, Inter-Environnement Wallonie (C-129/96, Recueil, s. I-7411, bod 45); ze dne, ATRAL (C-14/02, Recueil, s. I-4431, bod 58); a ze dne, Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (C-138/05, Sb. rozh. s. I-8339, bod 42).
(
9
) – Rozsudek ze dne 5. února 2004, Rieser Internationale Transporte (C-157/02, Recueil, s. I-1477).
(
10
) – Viz, pokud jde o existenci této zásady v právu Společenství, rozsudek ze dne 3. května 2005, Berlusconi a další (C-387/02, C-391/02 a C-403/02, Sb. rozh. s. I-3565, bod 69).
(
11
) – Viz v tomto ohledu mé stanovisko ze dne 10. června 2004 ve věci Niselli (rozsudek ze dne, C-457/02, Sb. rozh. s. I-10853, body 69 a násl.) a ze dne ve věci Berlusconi a další (výše uvedený rozsudek, body 155 a násl.).
(
12
) – Viz zejména, mezi nedávnými rozsudky, rozsudky ze dne 8. prosince 2005, Jyske Finans (C-280/04, Sb. rozh. s. I-10683, bod 34), a ze dne, Komise v. Španělsko (C-323/03, Sb. rozh. s. I-2161, bod 32).
(
13
) – Viz druhý, třetí a pátý bod odůvodnění směrnice o rekreačních plavidlech.
(
14
) – Viz rozsudek ze dne 21. ledna 1992, Egle (C-310/92, Recueil, s. I-177, bod 12), pokud jde o použití historických souvislostí k potvrzení závěru dosaženého prostřednictvím jiné výkladové metody.
(
15
) – Společný postoj (ES) č. 40/2002 ze dne 22. dubna 2002 přijatý Radou v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy o založení Evropského společenství, s ohledem na přijetí směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice 94/25/ES o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se rekreačních plavidel (Úř. věst. 2002 C 170 E, s. 1, zejména s. 16).
(
16
) – Společný postoj (uvedený v poznámce pod čarou 15, s. 19).
(
17
) – V tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 13. července 2006, Voigt (C-83/05, Sb. rozh. s. I-6799, body 17 a násl.).
(
18
) – Viz, kromě jiných, rozsudky ze dne 11. července 1974, Dassonville (8/74, Recueil, s. 837), ze dne, Keck a Mithouard (C-267/91 a C-268/91, Recueil, s. I-6097, bod 11); a ze dne, Alfa Vita Vassilopoulos (C-158/04 a C-159/04, Sb. rozh. s. I-8135, bod 15).
(
19
) – Viz rozsudek Keck a Mithouard (uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 13).
(
20
) – Viz rozsudky ze dne 13. října 1993 CMC Motorradcenter (C-93/92, Recueil, s. I-5009, bod 12); ze dne Ditlev Bluhme (C-67/97, Recueil, s. I-8033, bod 22), a ze dne, Burmanjer a další (C-20/03, Sb. rozh. s. I-4133, bod 31), ve kterém je použito kritérium „příliš bezvýznamný a nahodilý“. Pokud jde o volný pohyb služeb, viz rozsudek ze dne Viacom Outdoor (C-134/03, Sb. rozh. s. I-1167, bod 38).
(
21
) – Rozsudek Keck a Mithouard (uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 14).
(
22
) – Rozsudek Keck a Mithouard (uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 16).
(
23
) – Viz, kromě jiných, rozsudky ze dne 6. července 1995, Mars (C-470/93, Recueil, s. I-1923, bod 13); a ze dne, Familiapress (C-368/95, Recueil, s. I-3689, bod 11). Pokud jde o návrh na změnu kritérií zejména za účelem odstranění obtíží při rozlišování mezi předpisy týkajícími se výrobků a předpisy týkajícími se jejich uvádění na trh, viz stanovisko přednesené dne generálním advokátem Madurem ve věci Alfa Vita Vassilopoulos (rozsudek ze dne, C-158/04 a C-159/04, Sb. rozh. s. I-8135, body 42 a násl.).
(
24
) – Viz rozsudky ze dne 2. června 1994, Punto Casa a PPV (C-69/93 a C-258/93, Recueil, s. I-2355), a ze dne, Banchero (C-387/93, Recueil, s. I-4663).
(
25
) – Viz například rozsudek Keck a Mithouard (uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 12), pokud jde o vnitrostátní zákaz prodeje pod nákupní cenou. Je třeba objasnit, že kritérium záměru nemůže samo o sobě být vhodným rozlišovacím kritériem.
(
26
) – Rozsudek ze dne 29. června 1995, Komise v. Řecko (C-391/92, Recueil, s. I-1621, bod 17).
(
27
) – Rozsudek Řecko v. Komise (uvedený v poznámce pod čarou 26, bod 18).
(
28
) – Viz například pokud jde o odůvodnění rozdílného zacházení, rozsudek Deutscher Apothekerverband (uvedený v poznámce pod čarou 6, body 75 a násl.).
(
29
) – Viz rozsudek ze dne 14. prosince 1979, Henn a Darby (34/79, Recueil, s. 3795, bod 21).
(
30
) – Rozsudek Keck a Mithouard (uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 17).
(
31
) – Skutečnost, že opatření zamezuje přístupu na trh nebo významně brání přístupu na trh, je často také považována za rozhodující kritérium pro určení rozsahu působnosti článku 28 ES; viz zejména stanoviska přednesená dne 24. listopadu 1994 generálním advokátem Jacobsem ve věci Leclerc-Siplec (rozsudek ze dne, C-412/93, Recueil, s. I-179), a dne generální advokátkou Stix-Hackl ve věci Deutscher Apothekerverband (rozsudek ze dne, C-322/01, Recueil, s. I-14887, bod 78).
(
32
) – Viz bod 63 tohoto stanoviska.
(
33
) – Rozsudky ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral, zvaný „Cassis de Dijon“ (120/78, Recueil, s. 649, bod 8), a ze dne, Komise v. Irsko (113/80, Recueil, s. 1625, body 10 a 11).
(
34
) – Je proto zbytečné si klást otázku, zda se v judikatuře Soudního dvora upustilo od požadavku použitelnosti bez rozdílu, zejména ohledně naléhavého požadavku ochrany životního prostředí, viz v tomto ohledu rozsudek ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C-379/98, Recueil, s. I-99, bod 75).
(
35
) – Viz zejména rozsudky ze dne 20. září 1988 (Komise v. Dánsko, 302/86, Recueil, s. 4607, bod 8), a ze dne, Komise v. Belgie (C-2/90, Recueil, s. I-4431, bod 22).
(
36
) – Viz rozsudky ze dne 2. dubna 1998, Outokumpu (C-213/96, Recueil, s. I-1777, bod 32), a ze dne, Komise v. Rakousko (C-320/03, Sb. rozh. s. I-9871, bod 72).
(
37
) – Viz rozsudky ze dne 14. prosince 2004, Komise v. Německo (C-463/01, Sb. rozh. s. I-1705, bod 78), a ze dne, Radlberger Getränkegesellschaft (C-309/02, Sb. rozh. s. I-11763, bod 79).
(
38
) – Viz zejména rozsudky ze dne 10. listopadu 1982, Rau (261/81, Recueil, s. 3961, bod 12), a ze dne, Komise v. Itálie (C-270/02, Recueil, s. I-1559, bod 25).
(
39
) – Bude příslušet předkládajícímu soudu, aby tyto skutečnosti posoudil.
(
40
) – Rozsudky ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Rakousko (C-320/03, Sb. rozh. s. I-9871, bod 90), Komise v. Německo (uvedený v poznámce pod čarou 37, body 79 a 80), a Radlberger Getränkegesellschaft a S. Spitz (uvedený v poznámce pod čarou 37, body 80 a 81).
(
41
) – Rozsudky ze dne 6. července 2000, ATB a další (C-402/98, Recueil, s. I-5501, bod 29), a ze dne, Group Josi (C-412/98, Recueil, s. I-5925, bod 23).
(
42
) – Viz rozsudky ze dne 17. července 1997, Krüger (C-334/95, Recueil, s. I-4517, bod 22), ze dne, Roquette Frères (C-88/99, Recueil, s. I-10465, bod 18), a ze dne, Marks & Spencer (C-62/00, Recueil, s. I-6325, bod 32).
(
43
) – Viz rozsudky ze dne 8. září 2005, Lidl Italia (C-303/04, Sb. rozh. s. I-7865, bod 23), a ze dne, CIA Security International (C-194/94, Recueil, s. I-2201, bod 54), vydaný ve vztahu ke směrnici 83/189/EHS, která byla předchůdcem nyní platné směrnice.
(
44
) – Viz, s ohledem na v zásadě totožná ustanovení směrnice 83/189/EHS, která předcházela nyní platné směrnici, rozsudky Soudního dvora ze dne 21. dubna 2005, Lindberg (C-267/03, Sb. rozh. s. I-3247, bod 57), a ze dne, Sapod Audic (C-159/00, Recueil, s. I-5031, bod 30).
(
45
) – Viz rozsudek Lindberg (uvedený v poznámce pod čarou 44, bod 74).
(
46
) – Rozsudek Lindberg (uvedený v poznámce pod čarou 44, body 75 a 76).
(
47
) – Rozsudek Lindberg (uvedený v poznámce pod čarou 44, bod 77).
(
48
) – Rozsudek ze dne 8. září 2005, Komise v. Portugalsko (C-500/03, který si lze prohlédnout na stránce www.curia.europa.eu, bod 34).
(
49
) – Viz rozsudek Komise v. Portugalsko (uvedený v poznámce pod čarou 48, bod 37).
(
50
) – Viz rovněž databáze TRIS Komise (viz http://ec.europa.eu/enterprise/tris/pisa/app/search/index.cfm?fuseaction=pisa_notif_overview&iYear=2003&inum=119&lang=EN&sNLang=EN).
(
51
) – Nařízení o vodních skútrech („jet-ski“) vstoupilo v platnost dne 15. července 2004.
(
52
) – Viz rozsudky Lidl Italia (uvedený v poznámce pod čarou 43, bod 22), CIA Security International (uvedený v poznámce pod čarou 43, bod 40), a ze dne 16. června 1998, Lemmens (C-226/97, Recueil, s. I-3711, bod 32).