62004CC0217_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 460/2004 ze dne 10. března 2004 o zřízení Evropské agentury pro bezpečnost sítí a informací(2) (dále jen „nařízení ENISA“(3) ) je založeno na článku 95 ES. Spojené království je toho názoru, že toto nařízení mělo být založeno na článku 308 ES, a proto podalo žalobu na neplatnost.
2. Tento právní spor má zásadní význam pro zákonodárnou praxi, protože zákonodárce Společenství v poslední době zakládá zřízení agentur nikoli již na článku 308 ES, nýbrž čím dál tím častěji na specializovaných kompetencích pro určitou oblast(4) .
II – Právní rámec
3. Právním základem nařízení ENISA je čl. 95 odst. 1 druhá věta ES:
„Rada postupem podle článku 251 po konzultaci s Hospodářským a sociálním výborem přijímá opatření ke sbližování ustanovení právních a správních předpisů členských států, jejichž účelem je vytvoření a fungování vnitřního trhu.“
4. Body odůvodnění nařízení ENISA objasňují, proč je zřízení agentury nezbytné. Třetí bod odůvodnění popisuje problematiku:
„Technická složitost sítí a informačních systémů, různorodost produktů a služeb, které jsou vzájemně provázány, a velké množství samostatně zodpovědných soukromých a veřejných subjektů mohou narušovat řádné fungování vnitřního trhu.“
5. Následující body odůvodnění uvádějí různá relevantní harmonizační opatření(5) a odkazují na různá opatření, která mohou být přijata při použití těchto předpisů. Žádné z uvedených opatření neodkazuje na agenturu ENISA. Desátý bod odůvodnění konečně stanoví:
„Tato opatření vnitřního trhu vyžadují různé technické a organizační postupy členských států a Komise. Jedná se o technicky složité úkoly, které nemají jednoduché, samozřejmé řešení. Nestejnorodé uplatňování těchto požadavků může vést k neúčinným řešením a vytvářet překážky vnitřního trhu. Je tedy třeba vytvořit odborné středisko na evropské úrovni, které by v rámci svých cílů poskytovalo vedení, poradenství a případně podporu a které by bylo oporou Evropského parlamentu, Komise nebo příslušných subjektů určených členskými státy. […]“
6. V následujících bodech odůvodnění je tato myšlenka dále rozvedena. Je třeba zdůraznit dvanáctý bod odůvodnění. Podle tohoto bodu odůvodnění by agentura ENISA neměla omezovat pravomoci vnitrostátních regulačních orgánů, skupiny evropských regulačních orgánů, Komunikačního výboru podle směrnice 2002/21/ES(6), evropských normalizačních orgánů a úřadů na ochranu osobních údajů.
7. Cíle agentury ENISA jsou upřesněny v článcích 1 až 3 nařízení ENISA:
„ Článek 1
Oblast působnosti
1. Pro zajištění vysoké a účinné bezpečnosti sítí a informací ve Společenství a vytvoření kultury bezpečnosti sítí a informací v zájmu občanů, spotřebitelů, podniků a organizací veřejného sektoru v Evropské unii a pro zajištění řádného fungování vnitřního trhu se zřizuje Evropská agentura pro bezpečnost sítí a informací (dále jen „agentura“).
2. Agentura je nápomocna Komisi a členským státům, a proto spolupracuje s průmyslem, aby mu pomáhala splňovat požadavky bezpečnosti sítí a informací, včetně požadavků stanovených současnými a budoucími právními předpisy Společenství, například směrnicí 2002/21/ES, a zajišťovala tím řádné fungování vnitřního trhu.
3. […]
Článek 2
Cíle
1. Agentura zvyšuje schopnost Společenství, členských států, a v důsledku toho i průmyslu předcházet obtížím v oblasti bezpečnosti sítí a informací, zvládat je a reagovat na ně.
2. Agentura poskytuje podporu a poradenství Komisi a členským státům v otázkách, které souvisejí s bezpečností sítí a informací a které podle tohoto nařízení spadají do její působnosti.
3. V návaznosti na úsilí členských států a Společenství zajišťuje agentura vysokou úroveň odbornosti. Této odbornosti využívá k tomu, aby podněcovala širokou spolupráci subjektů veřejného a soukromého sektoru.
4. Agentura na žádost podporuje Komisi v technické přípravné práci pro aktualizaci a rozvíjení právních předpisů Společenství v oblasti bezpečnosti sítí a informací.“
8. Článek 3 nařízení ENISA popisuje úkoly agentury ENISA. Tyto úkoly spadají do oblasti shromažďování informací [písmena a), g) a i)], poradenství [písmena b), e), h) a k)] a rovněž podpory spolupráce [písmena c), d), e), f) a j)].
9. V článku 4 nařízení ENISA je definována řada pojmů. Následující články 5 až 28 upravují organizační otázky. Podle článku 18 má agentura právní subjektivitu. Podle článku 19 má agentura vlastní zaměstnance. Článek 15 upravuje vlastní rozpočet agentury na základě příspěvků Komise a třetích zemí. Článek 20 zahrnuje agenturu pod ochranu Protokolu o výsadách a imunitách Evropských společenství. Článek 21 obsahuje režim odpovědnosti, který odpovídá článku 288 ES.
10. Kontrolním a řídícím orgánem agentury je správní rada stanovená v článku 6 nařízení ENISA, která se skládá ze zástupců členských států a Komise a rovněž tří dalších osob bez hlasovacího práva. Správní rada zejména přijímá pracovní program agentury a jmenuje podle článku 7 výkonného ředitele. Konečně je agentuře podle článku 8 přidružena stálá skupina zastoupených zájmů.
III – Návrhová žádání účastníků řízení
11. Spojené království se domáhá, aby Soudní dvůr:
1. zrušil nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 460/2004 ze dne 10. března 2004 o zřízení Evropské agentury pro bezpečnost sítí a informací;
2. uložil Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení Spojeného království.
12. Parlament a Rada se domáhají, aby Soudní dvůr:
1. zamítl žalobu jako neopodstatněnou a
2. uložil Spojenému království náhradu nákladů řízení.
13. Podpůrně se Rada domáhá pro případ, že by nařízení ENISA bylo zrušeno, ponechat v platnosti jeho účinky.
14. Finsko a Komise vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci řízení na podporu návrhových žádání Parlamentu a Rady.
IV – Právní posouzení
A – K volbě právního základu
15. Spojené království zpochybňuje volbu právního základu nařízení ENISA.
16. Podle ustálené judikatury se volba právního základu právního aktu Společenství musí zakládat na objektivních prvcích, které mohou být předmětem soudní kontroly, mezi něž patří zejména cíl a obsah právního aktu(7) .
17. Zákonodárce Společenství založil nařízení ENISA na čl. 95 odst. 1 ES. Podle tohoto článku jsou přijímána opatření týkající se sbližování ustanovení právních a správních předpisů členských států, jejichž účelem je vytvoření a fungování vnitřního trhu.
18. Opatření na základě čl. 95 odst. 1 ES mají zlepšit předpoklady pro vytvoření a fungování vnitřního trhu, přesto toto ustanovení nesvěřuje zákonodárci Společenství všeobecnou pravomoc k regulaci vnitřního trhu(8) . Soudní dvůr dále upřesnil, že opatření na základě čl. 95 odst. 1 ES „musí tento cíl skutečně sledovat tím, že přispívají k odstranění překážek volného pohybu zboží nebo služeb nebo k odstranění narušení hospodářské soutěže“(9) .
19. Koherentní opatření na podporu bezpečnosti sítí a informačních systémů v rámci celého Společenství mohou bezpochyby bránit vzniku překážek volného pohybu zboží a služeb již proto, protože zamezují rozdílným vnitrostátním opatřením. Tak např. uzavírání přeshraničních obchodních smluv nebo jejich výkon za pomoci sítí nebo informačních systémů předpokládá přeshraniční řízení o zjištění totožnosti, ke kterým je zapotřebí nejméně koordinace v rámci celého Společenství.
20. Jak přednesli všichni účastníci řízení s výjimkou Spojeného království, přispívá agentura ENISA k tomuto cíli tím, že shromažďuje informace, zajišťuje diskusní fórum a v případě potřeby poskytuje poradenství orgánům Společenství nebo vnitrostátním orgánům. I vláda Spojeného království uznává, že zřízení agentury ENISA bylo žádoucí.
21. Spojené království ovšem kritizuje stejně jako ve věci C‑66/04(10) týkající se nařízení o kouřových aromatických přípravcích(11) zejména to, že zřízení agentury ENISA není opatřením „ke sbližování ustanovení právních a správních předpisů členských států“ ve smyslu čl. 95 odst. 1 ES. Spojené království je toho názoru, že taková opatření musí být zaměřena na právo členských států. Tento právní základ nemůže být použit pro opatření, kterých nemohou členské státy – jednotlivě nebo společně – dosáhnout. Agentura Společenství nemůže být ovšem vytvořena současným přijetím totožné právní úpravy v členských státech.
22. V mém stanovisku ve věci C‑66/04(12) jsem již vyložila, že znění čl. 95 odst. 1 ES požaduje pomocí formulace „sbližování“ právních a správních předpisů „členských států“ spojitost mezi opatřením Společenství a vnitrostátním právem. Taková spojitost existuje, pokud je ve všech členských státech díky ustanovením práva Společenství, která je třeba provést, přijata jednotná právní úprava. Ovšem i přímo použitelné a přednostně platné právo Společenství, jako například nařízení, které nahrazuje nebo omezuje vnitrostátní právo jiného znění, vykazuje tuto spojitost s vnitrostátním právem. Opatření přijatá výlučně Společenstvím, která platí souběžně s právem členských států, aniž by měnila jeho normativní obsah, naproti tomu ve skutečnosti nezpůsobují sbližování práva členských států. Tak rozhodl Soudní dvůr ohledně nových právních institutů v oblasti duševního vlastnictví, které platí souběžně se stávajícími vnitrostátními instituty(13) .
23. Podle názoru generální advokátky Stix-Hackl je třeba této judikatuře rozumět tak, že nestačí, pokud má opatření, jehož „podstatnou vlastností“ je „vytvoření něčeho nového“, za cíl podporu vnitřního trhu. Proto odmítla vytvoření nových forem v právu obchodních společností, jako je Evropská družstevní společnost, založit na čl. 95 odst. 1 ES(14) .
24. V konečném výsledku je třeba v případě vytvoření nových forem v právu obchodních společností souhlasit s generální advokátkou Stix-Hackl, pokud tyto nové formy existují souběžně s formami v právu obchodních společností jednotlivých právních řádů. Potom totiž chybí nutná (sbližovací) spojitost s těmito právními řády. Je ovšem třeba určit, zda i cestou sbližování práva může být vytvořeno něco nového. Tak preventivní harmonizace v předstihu před vnitrostátními právními předpisy, jejichž přijetí se očekává(15), vyžaduje v zásadě vytvoření nových ustanovení, které ještě nemají obdobu v členských státech(16) .
25. „Opatření týkající se (17) sbližování ustanovení právních a správních předpisů členských států“ ve smyslu čl. 95 odst. 1 nejsou ovšem pouze opatření, která sama přímo sbližují právo členských států. Jak uvádí orgány Společenství, přispívají ke sbližování práva i ta opatření, která v důsledku jejich použití způsobují sbližování práva členských států, např. tím, že stanoví postup, který nezpůsobuje sbližování přímo, nýbrž v rámci vícestupňového modelu s dílčími kroky(18) .
26. Nařízení ENISA obsahuje na jedné straně ustanovení, která mohou představovat takový dílčí krok, a sice ustanovení o úkolech a pravomocích agentury ENISA. Na druhé straně však nařízení také upravuje zřízení a organizaci agentury ENISA. Tato početně zcela převažující ustanovení zjevně přímo nepřispívají ke sbližování ustanovení práva členských států. Vláda Spojeného království proto zdůrazňuje, že zřízení agentury v zásadě nemůže být založeno na čl. 95 odst. 1 ES.
27. Na první pohled se skutečně jeví, že je třeba nařízení ENISA přiřadit dva různé cíle, a sice na jedné straně stanovení určitých úkolů agentury ENISA a na druhé straně zřízení agentury ENISA. Z tohoto úhlu pohledu by bylo třeba zvolit právní základ podle toho, který z obou cílů převažuje(19) . Rozdělení nařízení ENISA na dvě rozdílné části přesto vede k omylu. Zřízení agentury ENISA totiž nemůže být odděleno od jejích úkolů, nýbrž je prostředkem ke splnění jejího účelu. V souladu s tím tedy nařízení ENISA sleduje pouze jeden jediný cíl, který vyplývá zejména z ustanovení týkajících se úkolů agentury ENISA.
28. I v případě jednotného cíle přesto stále vyvstává otázka, zda je nařízení ENISA dílčím krokem na cestě ke sbližování práva ve smyslu čl. 95 odst. 1 ES. Nařízení nepředvídá žádné sbližování práva. Také sama agentura ENISA nemůže ani přijímat ustanovení ke sbližování práva, ani se podílet na specifickém řízení k vydání takových ustanovení. Příspěvek nařízení ENISA ke sbližování práva není tedy beze všeho uznatelný.
29. Podle názoru orgánů Společenství a finské vlády přispívá nicméně agentura ENISA k harmonizaci tím, že sbírá a předává informace, poskytuje poradenství orgánům Společenství a národním regulačním místům a podporuje spolupráci mezi zástupci zájmů.
30. Jak zdůraznila vláda Spojeného království zejména v ústní části řízení, mohou být ovšem úkoly agentury ENISA, které se vztahují na spolupráci soukromých subjektů a informace soukromých uživatelů [čl. 3 písm. c), e) a i)], těžko považovány za dílčí krok ke sbližování práva členských států.
31. Příspěvek agentury ENISA ke sbližování práva pomocí její ostatní činnosti není nicméně možno zcela vyloučit. Poradenství poskytované agenturou ENISA orgánům Společenství by mohlo zejména podporovat zákonodárnou činnost těchto orgánů, a tím případně i sbližování ustanovení předpisů členských států. Kromě toho může agentura ENISA podle čl. 3 písm. k) předkládat vlastní závěry, doporučení a poskytovat poradenství v otázkách souvisejících s její působností a jejími cíly, a tím podnítit sbližování práva.
32. Mimo jiné je myslitelné, že agentura ENISA podporuje již jen svou existencí jakožto evropské diskusní fórum a odborné středisko sbližování ustanovení předpisů členských států pomocí dobrovolného a shodného jednání vnitrostátních orgánů. Finská vláda zde zdůrazňuje odbornost a nezávislost agentury ENISA, o které je usilováno, a rovněž odpovědnost její správní rady za koordinaci práce agentury s činnostmi, které jsou prováděny členskými státy a na úrovni Společenství. Naopak je přehnaná kritika Spojeného království, že by nezávazná poradenská činnost agentury ENISA mohla dokonce v praxi zvětšit rozdíly mezi členskými státy, pokud se některé budou řídit radou agentury ENISA a některé naopak ne.
33. Tyto potenciální příspěvky agentury ENISA ke sbližování práva přesto nestačí k tomu, aby její zřízení bylo považováno za opatření týkající se sbližování ustanovení právních a správních předpisů členských států.
34. Není totiž možné předvídat, zda a v jaké formě přispěje agentura ENISA ke sbližování práva. To závisí na mnoha různých faktorech. Kromě práce a poznatků agentury ENISA je zapotřebí zejména také spolupráce orgánů Společenství, vnitrostátních orgánů a zástupců zájmových skupin. Proto není možné vyloučit, že předpoklad ke sbližování práva, který agentura ENISA má, nebude v praxi naplněn. Dokonce i když agentura ENISA přispěje ke sbližování práva, není nutné, aby odpovídající opatření byla založena na čl. 95 odst. 1 ES. Tak by mohla činnost agentury ENISA vést k právním předpisům o výkonu povolání, které by bylo možné založit na článku 47 ES.
35. I když čl. 1 odst. 2 a body odůvodnění nařízení ENISA dávají ENISA do spojitosti se stávajícími harmonizačními opatřeními, což zdůrazňují zejména Parlament a Komise, chybí jakákoli konkrétní účast na vydávání prováděcích opatření, která jsou podle těchto právních aktů nezbytná. Jak uvádí Spojené království, úkoly agentury ENISA na jedné straně z hmotněprávního hlediska dalece přesahují provedení směrnic, a na druhé straně toto provedení samo nespadá do pravomoci agentury ENISA, nýbrž do pravomoci Komise a vnitrostátních orgánů. Pro poradenství jsou při provádění těchto opatření dokonce vytvořeny zvláštní struktury, a sice „komunikační výbor“(20) a „skupina evropských regulačních orgánů“(21) a v oblasti ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů „pracovní skupina pro ochranu fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů“(22) .
36. Nařízení ENISA je tedy spíše než dílčí krok na cestě ke sbližování práva členských států krokem do nejistoty. Agentura ENISA je do jisté míry zřízena „do zásoby“, v očekávání, že přinese prospěšné výsledky. Tento prospěch (pro vnitřní trh) není nepravděpodobný, ale tím se nařízení ještě nestává opatřením týkajícím se sbližování práva.
37. Orgány zúčastněné na řízení přesto uvádí řadu argumentů pro to, aby mohlo být zřízení agentury ENISA nezávisle na jejím příspěvku ke sbližování práva založeno na čl. 95 odst. 1 ES.
38. Nejprve zdůrazňují, že zřízení agentury ENISA se dotkne pravomocí členských států mnohem méně než například vydání harmonizačních opatření na podporu bezpečnosti sítí a informačních systémů, která by musela být provedena. Kromě toho je zřízení agentury ENISA smysluplnější než harmonizace, protože v současné době je potřeba harmonizačních opatření ještě nejasná. Agentura ENISA je prostředkem k získání odpovídajících poznatků.
39. To je sice správné, přesto to nemůže vést k rozšíření působnosti čl. 95 odst. 1 ES na opatření, která neslouží ke sbližování práva(23) . To zakazuje zásada omezených pravomocí (článek 5 ES). Pokud právní základ nepokrývá vydání předpisu, nesmí jej Společenství na základě tohoto ustanovení Smlouvy vydat. Přitom nehraje žádnou roli skutečnost, že má plánované opatření menší účinky na národní pravomoci než právní úprava, která by skutečně sbližovala právo členských států.
40. Můžeme mimo jiné ponechat stranou otázku, zda je správný názor Rady, že také sbližování jednání vnitrostátní správy je sbližováním ustanovení právních a správních předpisů ve smyslu čl. 95 odst. 1 ES. Ani příspěvek agentury ENISA k této formě sbližování není totiž natolik konkrétně upraven, aby mohlo být její zřízení uznáno za harmonizační opatření.
41. Zejména Komise, když se odvolává na „skutečný cíl“ článku 95 ES, rozumí formulaci „ke sbližování ustanovení právních a správních předpisů členských států, jejichž účelem je vytvoření a fungování vnitřního trhu“ celkově jako formulaci k náležitému odstranění překážek vnitřního trhu. Názor Komise ovšem směřuje k všeobecné pravomoci k upravování vnitřního trhu, kterou Soudní dvůr zamítl(24) . To by odňalo veškerou funkci kritériu sbližování práva v čl. 95 odst. 1 ES. To není slučitelné ani se zněním tohoto právního základu, ani s jeho původem. Členské státy totiž při jednáních o Jednotném evropském aktu nepřejaly návrh Komise, který stanovil právní základ pro vydání jakýchkoli právních aktů, které slouží uskutečňování vnitřního trhu(25) . Místo toho členské státy sjednaly v podstatě ještě dnes platné znění čl. 95 odst. 1 ES.
42. Pozice Komise není udržitelná ani na základě názoru v odborné literatuře, který navazuje na rozsudek IHT Internationale Heiztechnik a Danziger. V tomto rozsudku Soudní dvůr uvedl, že je „[ú]lohou zákonodárce Společenství [přijmout právní úpravu] na základě článku 100a Smlouvy o ES [nyní po změně článek 95 ES], protože odstranění překážek, které jsou způsobeny teritorialitou národních ochranných známek, je nezbytné pro vytvoření a fungování vnitřního trhu“(26) .
43. Z toho je částečně dovozováno, že čl. 95 odst. 1 ES zcela obecně povoluje překonávat překážky, které vznikají v důsledku rozdílů nebo územně omezené platnosti právních řádů členských států(27) . V souladu s tím by spojitost s právem členských států měla stále ještě určitou úlohu, a sice úlohu styčného bodu pro sbližování, což by ovšem nevylučovalo, že výsledek sbližování nemá žádnou spojitost s právem členských států(28) . Tím by byla umožněna zejména i opatření, která nevykazují žádnou spojitost s právem členských států, nýbrž platí souběžně s ním.
44. Tento názor je neslučitelný se zněním čl. 95 odst. 1 ES. Odkaz na sbližování práva by pak nebyl ničím jiným než bezvýznamnou právní poezií, protože územní omezení vnitrostátního práva je nutně vždy přítomno.
45. Názor odborné literatury se přitom zakládá na nesprávném pochopení uvedené pasáže rozsudku IHT. Výpověď, která se tam nachází, se vztahuje pouze na cíl vytvoření vnitřního trhu, nikoliv však na prostředek, který je třeba použít. Nezdá se, že by Soudní dvůr chtěl připustit opatření, která nesbližují právo členských států. Soudní dvůr spíše zdůraznil nutnost sbližování práva, když v jiném rozhodnutí odmítl založit nové právní formy na čl. 95 odst. 1 ES, pokud platí souběžně s právem členských států(29) .
46. Otevřená tedy může zůstat otázka, zda zřízení agentury s vlastní právní subjektivitou na základě čl. 95 odst. 1 ES – nebo za použití jiného zvláštního právního základu Smlouvy o ES bez použití článku 308 ES – brání zásadní překážky. Přestože Soudní dvůr vznesl během ústní části řízení otázky v tomto smyslu, účastníci řízení se touto otázkou v projednávaném případě podrobně nezabývali(30) . Protože nařízení ENISA nestanoví dostatečně příspěvek agentury ENISA ke sbližování práva a žádný z dalších názorů o použitelnosti čl. 95 odst. 1 ES není přesvědčivý, je třeba nařízení ENISA v každém případě zrušit.
B – K omezení časových účinků rozsudku
47. Rada se podpůrně domáhá, aby byly zachovány právní účinky nařízení ENISA v zájmu zachování právní jistoty až do doby jeho opětovného vydání na základě jiného právního základu. Spojené království výslovně uvedlo, že nemá žádné námitky proti takovému omezení účinků rozsudku.
48. Při omezení časových účinků rozsudku se Soudní dvůr opírá o zásadu právní jistoty a především dotčení práv třetích osob(31) .
49. Praktické zřízení agentury ENISA je v plném chodu(32) . Vzít zpět dotčená opatření jen proto, aby pak taková agentura mohla být znovu založena, by nebylo příliš smysluplné. Dotklo by se to zejména zaměstnanců, kteří již byli zaměstnáni.
50. Není ovšem jisté, že opětovné vydání nařízení ENISA bude možné. Spojené království bylo sice jediným členským státem, který hlasoval proti nařízení ENISA – a to pouze z důvodu volby právního základu. Přesto bylo nařízení přijato ještě před posledním rozšířením Unie, před posledními volbami do Evropského parlamentu a před počátkem funkčního období současné Komise. Také proto je třeba vyloučit jakoukoli předpověď týkající se budoucí vůle zákonodárce Společenství. Z tohoto důvodu by měly být účinky nařízení ENISA ponechány v platnosti jen tak dlouho, dokud nebude jasné, zda bude toto nařízení opětovně přijato či nikoli. Dvě rozpočtová období by k tomu měla stačit, protože od návrhu Komise nařízení ENISA ze dne 11. února 2003(33) do jeho přijetí dne 10. března 2004 uplynulo pouze něco přes rok. Tato lhůta také dovoluje zohlednit při rozhodování o opětovném přijetí nařízení ENISA zhodnocení činnosti agentury ENISA, které má Komise na základě článku 25 nařízení provést do 17. března 2007.
V – Náklady řízení
51. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Spojené království požadovalo náhradu nákladů řízení ve smyslu čl. 69 odst. 2 jednacího řádu a podle uvedených úvah mělo ve věci úspěch, je namístě uložit Parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení.
52. Podle čl. 69 odst. 4 jednacího řádu nesou orgány a členské státy, které přistoupily k řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. Komise a Finská republika tedy nesou vlastní náklady řízení.
VI – Závěry
53. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby rozhodl takto:
„1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 460/2004 ze dne 10. března 2004 o zřízení Evropské agentury pro bezpečnost sítí a informací se zrušuje.
2) Účinky zrušeného nařízení se zachovávají až do vstupu v platnost nařízení vydaného na náležitém právním základě, nejdéle však do konce druhého rozpočtového období po vydání tohoto rozsudku.
3) Parlamentu a Radě se ukládá náhrada nákladů řízení.
4) Komise a Finská republika nesou vlastní náklady řízení.“
(1) .
(2) –	Úř. věst. L 77, s. 1; Zvl. vyd. 01/05, s. 35.
(3) –	ENISA znamená zkratku anglického jména agentury: European Network and Information Security Agency.
(4) –	Viz návrh Komise interinstitucionální dohody o stanovení zásad pro evropské regulační agentury ze dne 25. února 2005, [KOM(2005)59 konečná, s. 4 a 14], a rovněž sdělení Komise ze dne 11. prosince 2002 – Zásady pro evropské regulační agentury [KOM(2002)718 konečné, s. 8].
(5) –	Jedná se o směrnici Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (autorizační směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 21; Zvl. vyd. 13/29, s. 337), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) (Úř. věst. L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 7; Zvl. vyd. 13/29, s. 323), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES ze dne 12. července 2002 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických komunikací (směrnice o soukromí a elektronických komunikacích) (Úř. věst. L 201, s. 37; Zvl. vyd. 13/29, s. 514), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu) (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399), směrnici Evropského parlamentu a Rady 1999/93/ES ze dne 13. prosince 1999 o zásadách Společenství pro elektronické podpisy (Úř. věst. L 13, s. 12; Zvl. vyd. 13/24, s. 239), a rovněž směrnici Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. L 281, s. 31).
(6) –	Uvedená výše v poznámce pod čarou 5.
(7) –	Rozsudky ze dne 11. června 1991, Komise v. Rada, „Titandioxid“ (C‑300/89, Recueil, s. I‑2867, bod 10); ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada (C‑84/94, Recueil, s. I‑5755, bod 25); ze dne 25. února 1999, Parlament v. Rada (C‑164/97 a C‑165/97, Recueil, s. I‑1139, bod 12); ze dne 4. dubna 2000, Komise v. Rada (C‑269/97, Recueil, s. I‑2257, bod 43); ze dne 19. září 2002, Huber (C‑336/00, Recueil, s. I‑7699, bod 30); ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (C‑491/01, Recueil, s. I‑11453, bod 93); ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Rada (C‑338/01, Recueil, s. I‑4829, bod 54); ze dne 14. dubna 2005, Belgie v. Komise (C‑110/03, Recueil, s. I‑2801, bod 78), a ze dne 12. května 2005, Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia a ERSA (C‑347/03, Recueil, s. I‑3785, bod 72).
(8) –	Rozsudek ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament a Rada, „Reklama na tabákové výrobky“ (C‑376/98, Recueil, s. I‑8419, bod 83).
(9) –	Viz rozsudek British American Tobacco (uvedený výše v poznámce pod čarou 7, bod 60).
(10) –	Viz moje stanovisko ze dne 8. září 2005 ve věci Spojené království v. Parlament a Rada (probíhající dosud před Soudním dvorem).
(11) –	Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2065/2003 ze dne 10. listopadu 2003 o kouřových aromatických přípravcích používaných nebo určených k použití v potravinách nebo na jejich povrchu
(Úř. věst. L 309, s. 1; Zvl. vyd. 13/32, s. 661).
(12) –	Uvedená výše v poznámce pod čarou 10, bod 31 a násl.
(13) –	Viz rozsudky ze dne 9. října 2001, Nizozemsko v. Parlament a Rada (C‑377/98, Recueil, s. I‑7079, body 24 a 25); ze dne 13. července 1995, Španělsko v. Rada (C‑350/92, Recueil, s. I‑1985, bod 23); posudek ze dne 15. listopadu 1994 v řízení 1/94 (Pravomoc Společenství uzavírat mezinárodní smlouvy v oblasti služeb a ochrany duševního vlastnictví, Recueil, s. I‑5267, bod 59). Viz k vytvoření nových forem v právu obchodních společností stanovisko generální advokátky Stix-Hackl ze dne 12. července 2005, ve věci Parlament v. Rada (C‑436/03, probíhající dosud před Soudním dvorem).
(14)
–	Stanovisko generální advokátky Stix-Hackl ve věci Parlament v. Rada (C‑436/03, uvedené výše v poznámce pod čarou 13, bod 96).
(15)
–	Viz rozsudky Nizozemsko v. Parlament a Rada (uvedený výše v poznámce pod čarou 13, bod 15), a Reklama na tabákové výrobky (uvedený v poznámce pod čarou 8, bod 86) a rovněž stanovisko generální advokátky Stix-Hackl ve věci Parlament v. Rada (uvedené v poznámce pod čarou 13, body 57 a násl.).
(16)
–	Generální advokátka Stix-Hackl vztahuje kritérium novosti v jejím stanovisku ve věci C‑436/03 (uvedené v poznámce pod čarou 13) tedy výlučně na nové právní formy, například právní instituty v oblasti duševního vlastnictví nebo forem v právu obchodních společností.
(17)
–	Zvýraznění provedeno autorkou tohoto stanoviska.
(18)
–	Viz mé stanovisko ve věci C‑66/04 (uvedené v poznámce pod čarou 10, body 32 a násl.).
(19) –	Rozsudky ze dne 17. března 1993, Komise v. Rada, „Směrnice o odpadech“ (C‑155/91, Recueil, s. I‑939, body 19 a 21); ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Rada (uvedený výše v poznámce pod čarou 7, bod 55), a ze dne 14. dubna 2005, Belgie v. Komise (uvedený výše v poznámce pod čarou 7, bod 79), viz také rozsudek ze dne 25. února 1999, Parlament v. Rada (uvedený výše v poznámce pod čarou 7, bod 14), rovněž rozsudky Huber (bod 31) a British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco (bod 94), uvedené výše v poznámce pod čarou 7.
(20) –	Článek 22 směrnice 2002/21, uvedené v poznámce pod čarou 5.
(21) –	Rozhodnutí Komise 2002/627/ES ze dne 29. července 2002 o zřízení skupiny evropských regulačních orgánů pro sítě a služby elektronických komunikací (Úř. věst. L 200, s. 38; Zvl. vyd. 13/29, s. 511).
(22)
–	Článek 29 směrnice 95/46.
(23) –	Již Ehlermann, „The Internal Market Following the Single European Act“, Common Market Law Review, 1987, s. 361 (385), označil znění článku 100a Smlouvy EHS jako „unfortunate“ (nešťastné).
(24) –	Viz rozsudek Reklama na tabákové výrobky (uvedený výše v poznámce pod čarou 8, bod 83).
(25) –	Viz článek 2 dokumentu Komise o vnitřním trhu ze dne 16. září 1985 a čl. 2 odst. 3 pozměněného znění ze dne 5. října 1985, oba publikovány Ehlermannem (uvedeno v poznámce pod čarou 28, s. 405 a násl.).
(26) –	Rozsudek ze dne 22. června 1994 (C‑9/93, Recueil, s. I‑2789, bod 58).
(27) –	Pipkorn, Bardenhewer- Rating a Tachner, v: von der Groeben a Schwarze (vyd.): EU‑/EG‑Vertrag Kommentar, 6. vydání 2003, článek 95 ES, body 25, 36 a 41, a rovněž Leible, v: Streinz (vyd.), EUV/EGV: Vertrag über die Europäische Union und Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 2003, článek 95 EHS, bod 29.
(28) –	Pipkorn, Bardenhewer-Rating a Taschner (uvedeno výše v poznámce pod čarou 27, bod 41) se spokojují s „odstraněním právních rozdílů a protikladů“.
(29) –	Viz odkazy v poznámce pod čarou 13.
(30) –	Orgány Společenství vychází nicméně z toho, že založení agentury je v zásadě přípustnou formou jednání při použití čl. 95 odst. 1 ES. Přitom se mimo jiné odvolávají na implied powers podle rozsudku ze dne 9. července 1987, Německo v. Komise (281/85, 283/85 až 285/85 a 287/85, Recueil, s. 3203, bod 8) a zdůrazňují, že nejméně dvě nařízení o zřízení agentur byla již založena na čl. 95 odst. 1 ES: nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin (Úř. věst. L 31, s. 1) a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 ze dne 31. března 2004, kterým se stanoví postupy Společenství pro registraci humánních a veterinárních léčivých přípravků a dozor nad nimi a kterým se zřizuje Evropská agentura pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 136, s. 1). Obě nařízení byla ovšem kromě článku 95 ES založena také na jiných právních základech.
(31) –	Rozsudky ze dne 31. března 1992, Rada v. Parlament (C‑284/90, Recueil, s. I‑2277, bod 37); ze dne 7. července 1992, Parlament v. Rada (C‑295/90, Recueil, s. I‑4193, bod 26); ze dne 5. července 1995, Parlament v. Rada (C‑21/94, Recueil, s. I‑1827, bod 31), a ze dne 30. září 2003, Německo v. Komise (C‑239/01, Recueil, s. I‑10333, bod 78).
(32) –	Viz internetová stránka agentury ENISA: www.enisa.eu.int.
(33)
–	KOM(2003) 63 konečné.