Věc C‑488/24
D. V.
proti
MB „Kigas“
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)
Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. května 2026
„ Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Směrnice 2011/83/EU – Článek 5 odst. 1 písm. a) a c) – Požadavek na informace o smlouvách jiných než jsou smlouvy uzavřené na dálku či smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory – Povinnost obchodníka informovat spotřebitele o hlavních vlastnostech služby – Cla – Povinnost obchodníka informovat spotřebitele o celkové ceně služby – Další poplatky – Obsah informací, které mají být poskytnuty spotřebiteli – Úmluva o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě (CMR) – Články 6 a 11“
Ochrana spotřebitelů – Spotřebitelské smlouvy – Směrnice 2011/83 – Požadavek na informace o smlouvách jiných než jsou smlouvy uzavřené na dálku či smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory – Úmluva o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě – Povinnost obchodníka informovat spotřebitele o hlavních vlastnostech a celkové ceně zboží nebo služby – Rozsah – Povinnost informovat odesílatele-spotřebitele o možném požadavku na celní formality a cla – Zahrnutí – Povinnost poskytnout podrobné informace o dokladech, které mají být předloženy celnímu úřadu, a uvést příslušné sazby a částky cla – Vyloučení
[Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83, čl. 5 odst. 1 písm. a) a c)]
(viz body 43–50, 52, 54–58 a výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, se poprvé vyjádřil k rozsahu informačních povinností obchodníků vůči spotřebitelům ve smyslu článku 5 směrnice 2011/83(1) v rámci přepravní smlouvy v mezinárodní silniční nákladní dopravě.
Pan D. V., spotřebitel, uzavřel telefonicky se společností Kigas smlouvu o přepravě zboží, které vlastnil, z Norska do Litvy. V odpověď na dotaz této společnosti D. V. uvedl, že přepravované zboží je určeno pro jeho osobní potřebu, takže není nutné podat celní prohlášení. Celní orgány měly však při kontrole na hranici při vstupu na území Unie za to, že toto zboží musí být deklarováno a stanovily výši cla, které společnost Kigas zaplatila.
Společnost Kigas zaslala D. V. fakturu, v níž byla uvedena částka sjednaná za službu přepravy zboží, jakož i clo. Tato společnost dodala veškeré zboží, které jí bylo svěřeno, s výjimkou jednoho, které zadržela až do uhrazení faktury.
Pan D. V. podal žalobu k soudům, zatímco společnost Kigas podala vzájemnou žalobu. Jak soud prvního stupně, tak soud rozhodující o odvolání použily Úmluvu o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě(2) a uložily D. V. povinnost zaplatit společnosti Kigas požadované částky a nařídily této společnosti, aby vrátila zboží, které zadržela.
Podstatou otázky předkládajícího soudu, k němuž byl podán kasační opravný prostředek, je, zda v případě uzavření přepravní smlouvy v mezinárodní silniční nákladní dopravě zboží je obchodník povinen informovat spotřebitele o celních formalitách a o clu, které může být uloženo, v souladu s čl. 5 odst. 1 písm. a) a c) směrnice 2011/83.
Závěry Soudního dvora
Zaprvé, Soudní dvůr uvedl, že v rámci přepravní smlouvy v mezinárodní dopravě zboží musí být rozsah informací, které obchodník musí předem sdělit, posuzován zejména v závislosti na povaze služby. V tomto ohledu poznamenává, že vzhledem k přeshraniční povaze této smlouvy a ke skutečnosti, že dovoz zboží ze třetí země obvykle podléhá clu, jsou celní formality jednou z hlavních vlastností tohoto typu smlouvy, o níž musí být spotřebitel obchodníkem informován před jejím uzavřením.
Obchodník v oblasti přepravy je tudíž povinen informovat spotřebitele o tom, že dovoz přepravovaného zboží může vyžadovat splnění celních formalit. Pokud však tento obchodník zajišťuje výlučně přepravu zboží, aniž poskytuje i službu celního zastoupení, není povinen poskytnout podrobné informace o dokladech, které mají být předloženy celním orgánům, což je potvrzeno čl. 11 odst. 2 Úmluvy o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě.
Zadruhé, pokud jde o povinnost obchodníka informovat spotřebitele o celkové ceně služeb, Soudní dvůr poznamenal, že nezávisle na uvedení celkové ceny nebo způsobu výpočtu této ceny je třeba vzít v úvahu další náklady, které mohou být připočteny k celkové ceně služby, a pokud je nelze vypočítat předem, musí být spotřebiteli sděleno, že mohou být účtovány.
Soudní dvůr měl tedy za to, že v rámci přepravních smluv v mezinárodní dopravě zboží představuje clo další náklady, které se přičítají k celkové ceně služby, neboť clo je uloženo nikoli z důvodu poskytnutí přepravní služby, ale z důvodu vstupu přepravovaného zboží na celní území Unie. V tomto typu smluv není přitom vždy možné, aby obchodník před uzavřením smlouvy vypočítal celkovou cenu služby „včetně daní“, jelikož přesná výše cla může záviset na určitých skutečnostech, které nemohou být známy předem.
Obchodník není tudíž povinen informovat spotřebitele o tom, že může být uloženo clo, které představuje další náklady k tíži spotřebitele, jež nelze rozumně stanovit předem a zahrnout do ceny přepravní služby.
Vzhledem k výše uvedenému dospěl Soudní dvůr k závěru, že v rámci přepravní smlouvy v mezinárodní silniční nákladní dopravě zboží z třetí země do členského státu Unie vyžaduje informační povinnost uložená obchodníkovi na základě čl. 5 odst. 1 písm. a) a c) směrnice 2011/83 informovat odesílatele-spotřebitele o tom, že dovoz zboží na území Unie může vyžadovat splnění celních formalit a že může být tomuto spotřebiteli uloženo clo. Naproti tomu obchodník není povinen poskytnout podrobné informace o dokladech, které mají být předloženy celním orgánům, ani uvést sazbu a výši příslušného cla.
1      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64).
2      Úmluva o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě, podepsaná v Ženevě dne 19. května 1956, ve znění protokolu podepsaného v Ženevě dne 5. července 1978.