62023CJ0187
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
23. ledna 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Článek 267 SFEU – Pojem ‚soud‘ – Justiční spolupráce v občanských věcech – Evropské dědické osvědčení – Nařízení (EU) č. 650/2012 – Článek 67 odst. 1 – Rozhodnutí vydaná vydávajícím orgánem – Absence výkonu soudní funkce – Nepřípustnost“
Ve věci C‑187/23 [Albausy] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Amtsgericht Lörrach (Okresní soud v Lörrach, Německo) ze dne 21. března 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 23. března 2023, v řízení, které bylo zahájeno na návrh:
E. V. G.-T.
za účasti:
P. T.,
F. T.,
G. T.,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: I. Jarukaitis (zpravodaj), předseda čtvrtého senátu, vykonávající funkci předsedy pátého senátu, D. Gratsias a Z. Csehi, soudci,
generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
za soudní kancelář: N. Mundhenke, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 31. ledna 2024,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za E. V. G.-T.: T. C. Pfeiffer, Rechtsanwalt,
–
za německou vládu: J. Möller a M. Hellmann, jakož i J. Simon, jako zmocněnci,
–
za španělskou vládu: I. Herranz Elizalde, jako zmocněnec,
–
za Evropskou komisi: J. Vondung a W. Wils, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. dubna 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 67 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107).
2
Tato žádost byla předložena v rámci řízení, které bylo zahájeno na návrh E. V. G.-T., po smrti jejího manžela za účelem vydání evropského dědického osvědčení, ve kterém by byla uvedena jako jediná dědička.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení č. 650/2012
3
Body 7, 8, 67 a 71 odůvodnění nařízení č. 650/2012 uvádí:
„(7)
Je třeba usnadnit řádné fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volného pohybu osobám, které se v současnosti potýkají s obtížemi při uplatňování svých práv v souvislosti s dědictvím, jež má přeshraniční dopady. V evropském prostoru práva musí být občanům umožněno předem uspořádat své dědictví. Práva dědiců a odkazovníků, dalších osob zůstaviteli blízkých a věřitelů zůstavitele musí být účinným způsobem zaručena.
(8)
Toto nařízení by za účelem dosažení uvedených cílů mělo shromáždit pravidla o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání — nebo případně přijímání —, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí, veřejných listin a soudních smírů a o vytvoření evropského dědického osvědčení. […]
(67)
Rychlé, usnadněné a účinné vypořádání dědictví s přeshraničními dopady v Unii vyžaduje, aby dědicové, odkazovníci, vykonavatelé dědictví či správci pozůstalosti měli možnost snadno prokázat své postavení nebo práva a pravomoci v jiném členském státě, například v členském státě, kde se nachází majetek, který je předmětem dědictví. To by jim mělo toto nařízení umožnit ustanovením o vytvoření jednotného osvědčení, evropského dědického osvědčení (dále jen ‚osvědčení‘), jež se bude vydávat pro použití v jiném členském státě. […]
[…]
(71)
Osvědčení by ve všech členských státech mělo vyvolávat stejné účinky. Osvědčení by samo o sobě nemělo být vykonatelným titulem, ale mělo by mít důkazní účinky, a mělo by se předpokládat, že pravdivě dokládá prvky, které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky, jako je věcná platnost pořízení pro případ smrti. Důkazní účinky osvědčení by se neměly vztahovat na prvky, které toto nařízení neupravuje, jako je například otázka rodičovství nebo to, zda byl určitý majetek ve vlastnictví zůstavitele. […]“
4
Článek 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„1.   Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
[…]
c)
‚společnou závětí‘ závěť ustanovená dvěma či více osobami v jediné listině;
[…]
g)
‚rozhodnutím‘ každé rozhodnutí v dědických věcech vydané soudem členského státu bez ohledu na to, jak je toto rozhodnutí označeno, včetně rozhodnutí o nákladech řízení vydaného soudním úředníkem;
[…]
2.   Pro účely tohoto nařízení se ‚soudem‘ rozumějí veškeré soudní orgány a všechny ostatní orgány a právní odborníci s pravomocí v dědických věcech, kteří vykonávají soudní funkce nebo jednají na základě zmocnění soudním orgánem nebo pod dohledem soudního orgánu, jestliže tyto ostatní orgány a právní odborníci nabízejí záruky nestrannosti a práva všech stran být vyslechnut a jestliže jejich rozhodnutí vydaná podle práva členského státu, v němž působí:
a)
mohou být napadena před soudním orgánem nebo jím přezkoumána; a
b)
mají obdobnou sílu a účinky jako rozhodnutí soudního orgánu v téže věci.
[…]“
5
Kapitola VI nařízení č. 650/2012, nadepsaná „Evropské dědické osvědčení“, obsahuje články 62 až 73.
6
Článek 63 tohoto nařízení, nadepsaný „Účel osvědčení“, v odstavci 2 stanoví:
„Osvědčení může být zejména použito k prokázání jednoho nebo více z těchto prvků:
a)
statusu nebo práv jednotlivých dědiců, popřípadě jednotlivých odkazovníků uvedených v osvědčení a jejich příslušných podílů na pozůstalosti;
b)
přidělení konkrétní položky nebo položek, které jsou součástí pozůstalosti, dědici (či dědicům) […]
[…]“
7
Článek 66 nařízení č. 650/2012, nadepsaný „Přezkoumání žádosti“, stanoví:
„1.   Vydávající orgán po obdržení žádosti ověří informace, prohlášení, listiny a další důkazy, které žadatel poskytl. Provede z vlastního podnětu šetření nezbytná pro ověření, pokud to stanoví nebo umožňují jeho právní předpisy, nebo žadatele vyzve k poskytnutí jakéhokoli dalšího důkazu, který považuje za nezbytný.
[…]
4.   Vydávající orgán podnikne veškeré kroky nezbytné k tomu, aby všechny oprávněné osoby byly informovány o žádosti o osvědčení. Je-li to nezbytné pro zjištění prvků, jež mají být osvědčeny, vyslechne zúčastněné osoby a případné vykonavatele nebo správce a zveřejní oznámení, jejichž cílem je umožnit dalším případným oprávněným osobám uplatnit jejich práva k dědictví.
[…]“
8
Článek 67 tohoto nařízení, nadepsaný „Vydávání osvědčení“, stanoví:
„1.   Vydávající orgán vydá osvědčení neprodleně v souladu s postupem stanoveným v této kapitole, pokud prvky, které mají být osvědčeny, byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvek. Použije k tomu formulář stanovený poradním postupem podle čl. 81 odst. 2.
Vydávající orgán osvědčení nevydá, zejména pokud:
a)
prvky, jež mají být osvědčeny, byly napadeny, nebo
b)
by osvědčení nebylo v souladu s rozhodnutím, které se týká stejných prvků.
2.   Vydávající orgán přijme veškeré kroky nezbytné k tomu, aby oprávněné osoby byly informovány o vydání osvědčení.“
9
Článek 69 uvedeného nařízení, nadepsaný „Účinky osvědčení“, stanoví:
„1.   Osvědčení vyvolává účinky ve všech členských státech, aniž by se vyžadoval jakýkoli zvláštní postup.
2.   Předpokládá se, že osvědčení pravdivě dokládá prvky, které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky. Předpokládá se, že osoba uvedená v osvědčení jako dědic, […] je v postavení uvedeném v osvědčení nebo disponuje tam uvedenými právy či pravomocemi, přičemž uvedená práva nebo pravomoci nejsou předmětem jiných podmínek nebo omezení, než stanoví samotné osvědčení.
3.   U každé osoby, která na základě informací osvědčených v osvědčení vyplatí či předá majetek osobě uvedené v osvědčení jako osobě oprávněné k přijetí platby či majetku, se má za to, že uzavřela transakci s osobou oprávněnou k přijetí platby či majetku, ledaže jí bylo známo, že obsah osvědčení neodpovídá skutečnosti, nebo o tomto rozporu se skutečností nevěděla z důvodu hrubé nedbalosti.
[…]“
10
Článek 72 téhož nařízení, nadepsaný „Opravné prostředky“, stanoví:
„1.   Rozhodnutí přijatá vydávajícím orgánem podle článku 67 může napadnout každá osoba oprávněná k podání žádosti o osvědčení.
[…]
Opravný prostředek se podává u soudního orgánu v členském státě vydávajícího orgánu v souladu s právními předpisy daného státu.
[…]“
Prováděcí nařízení (EU) č. 1329/2014
11
Článek 1 odst. 5 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 1329/2014 ze dne 9. prosince 2014, kterým se stanoví formuláře uvedené v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2014, L 359, s. 30) stanoví:
„Formulář, který má být použit pro evropské dědické osvědčení podle čl. 67 odst. 1 nařízení [č. 650/2012], je formulář V stanovený v příloze 5.“
12
Tento formulář V obsahuje na své poslední straně poznámku, která uvádí „orgán potvrzuje, že učinil veškeré kroky nezbytné k tomu, aby všechny oprávněné osoby byly informovány o žádosti o osvědčení a v době vydání osvědčení nebyly oprávněnými osobami napadeny žádné prvky v něm obsažené“.
Německé právo
FamFG
13
Ustanovení § 26 Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (zákon o řízeních v rodinných věcech a o soudní pravomoci v nesporných řízeních) ze dne 17. prosince 2008 (BGBl. 2008 I, s. 2586), ve znění použitelném v původním řízení (dále jen „FamFG“), stanoví:
„Soud musí z úřední povinnosti provést šetření, které je nezbytné ke zjištění skutečností relevantních pro rozhodnutí.“
14
Ustanovení § 352e FamFG, nadepsaného „Rozhodnutí o žádostech o dědické osvědčení“, stanoví:
„(1)   Dědické osvědčení se vydá pouze tehdy, pokud pozůstalostní soud považuje skutečnosti nezbytné k odůvodnění žádosti za zjištěné. Rozhodnutí se vydává formou usnesení. Usnesení nabývá účinnosti svým vydáním. Usnesení nemusí být oznámeno.
(2)   Pokud je usnesení v rozporu s projevenou vůlí některého účastníka, musí mu být oznámeno. Soud musí v tomto případě přerušit okamžitou účinnost usnesení a odložit vydání dědického osvědčení do nabytí účinnosti usnesení.
(3)   Pokud již bylo dědické osvědčení vydáno, je stížnost proti usnesení přípustná pouze v rozsahu, v němž je žádáno o zrušení dědického osvědčení.“
Zákon o mezinárodním dědickém právu a o změně ustanovení týkajících se dědického osvědčení, jakož i jiných ustanovení
15
Ustanovení § 35 odst. 1 Gesetz zum Internationalen Erbrecht und zur Änderung von Vorschriften zum Erbschein sowie zur Änderung sonstiger Vorschriften (zákon o mezinárodním dědickém právu a o změně ustanovení týkajících se dědického osvědčení, jakož i jiných ustanovení) ze dne 29. června 2015 (BGBl. 2015 I, s. 1042), stanoví:
„Pokud nařízení [č. 650/2012] a ustanovení tohoto oddílu nestanoví jinak, použije se [FamFG].“
16
Ustanovení § 39 tohoto zákona, nadepsaného „Povaha rozhodnutí“, stanoví:
„(1)   Jsou-li splněny podmínky pro vydání evropského dědického osvědčení, rozhodne soud vydáním originálu tohoto osvědčení. Jsou-li splněny podmínky pro vydání ověřené kopie nebo pro prodloužení platnosti ověřené kopie, rozhodne soud vydáním ověřené kopie nebo prodloužením platnosti ověřené kopie. V ostatních případech soud rozhoduje usnesením.
(2)   Pro vydání evropského dědického osvědčení a jeho ověřené kopie se použije formulář uvedený v čl. 67 odst. 1 druhé větě nařízení [č. 650/2012] ve spojení s čl. 81 odst. 2 tohoto nařízení.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
17
P. M. J. T., francouzský státní příslušník, který měl poslední bydliště v Německu, zemřel dne 15. září 2021.
18
Dne 23. listopadu 2021 podala E. V. G.-T., pozůstalá manželka, zastoupená svým zástupcem ad litem, k Amtsgericht Lörrach (Okresní soud v Lörrach, Německo), který je předkládajícím soudem, žádost o vydání evropského dědického osvědčení, ve které navrhla, aby byla v tomto osvědčení uvedena jako jediná dědička zůstavitele. Za tímto účelem předložila společnou závěť ze dne 23. července 2020, která byla napsána ručně pozůstalou manželkou, a kterou podepsala ona, jakož i zůstavitel, přičemž v této závěti manželé jeden druhého ustanovili za svého jediného dědice.
19
Kromě toho je nesporné, že existovala dřívější závěť ze dne 31. května 2001, kterou vlastnoručně napsal a podepsal P. M. J. T., ve které za své dědice ustanovil svá dvě vnoučata a svého syna pověřil zorganizovat jeho pohřeb ve Španělsku.
20
Syn a vnoučata zůstavitele mají za to, že závěť ze dne 23. července 2020 je neplatná. V této souvislosti před předkládajícím soudem tvrdí, že zůstavitel již nebyl při sepsání této závěti způsobilý nakládat s majetkem pro případ smrti, a podpis na této závěti není jeho podpisem.
21
Předkládající soud konstatoval, že tvrzení syna a vnoučat zůstavitele jsou neopodstatněná. Okolnost, kterou uvádějí, že zůstavitel byl někdy zmatený, nestačí pro vyvození závěru o takovéto nezpůsobilosti, nebo pro další zkoumání této námitky. Uvedený soud dále konstatoval pravost podpisu zůstavitele uvedeného na společné závěti poté, co tento podpis porovnal se dvěma dřívějšími podpisy, které měl k dispozici. V důsledku toho má uvedený soud za to, že pozůstalá manželka je jedinou dědičkou zůstavitele.
22
Pokud jde o pochybnosti předkládajícího soudu, tento soud si zaprvé klade otázku, zda mohou být námitky uvedené v bodě 20 tohoto rozsudku překážkou vydání evropského dědického osvědčení. V této souvislosti zdůrazňuje, že čl. 67 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) nařízení č. 650/2012 by mohl být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje nejen na námitky, které byly vzneseny v jiném řízení než v řízení o vydání evropského dědického osvědčení, ale i na námitky vznesené v průběhu řízení o vydání evropského dědického osvědčení. V tomto případě by námitky, které před předkládajícím soudem vznesl syn a vnoučata zůstavitele, mohly v projednávaném případě bránit vydání osvědčení, o které požádala pozůstalá manželka.
23
V této souvislosti si předkládající soud klade otázku, zda vydávající orgán může zkoumat námitky vznesené v průběhu řízení o vydání evropského dědického osvědčení, nebo zda každá námitka takovéto povahy nutně brání vydání tohoto osvědčení. Tento soud dále upřesňuje, že o této otázce se v německém právu vede diskuse.
24
Zadruhé podle vysvětlení předkládajícího soudu má zástupce pozůstalé manželky ad litem v úmyslu podat v případě přerušení řízení ve věci samé žádost o dědické osvědčení podle § 352e FamFG, přičemž v takovémto případě musí být podle vnitrostátního práva námitky vznesené synem a vnoučaty zůstavitele v rámci tohoto řízení přezkoumány. Tento soud si v této souvislosti klade otázku, zda čl. 67 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) nařízení č. 650/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že námitky, které byly zamítnuty v rámci jiného řízení, než je řízení o vydání evropského dědického osvědčení, jako je řízení o dědickém osvědčení, přesto brání vydání evropského dědického osvědčení.
25
Zatřetí vzhledem k tomu, že námitky syna a vnoučat zůstavitele jsou v rámci původního řízení neopodstatněné, předkládající soud má za to, že stav řízení dovoluje rozhodnout ve věci, a to i bez formálního zahájení důkazního řízení. Tento soud si klade otázku, zda se i na takovéto nedostatečně podložené námitky vztahuje čl. 67 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) nařízení č. 650/2012, a zda tedy mohou bránit vydání evropského dědického osvědčení. Uvedený soud v této souvislosti zmiňuje rovněž možnost zneužití podání námitek.
26
Začtvrté v případě, že by předkládající soud byl oprávněn přezkoumat námitky vznesené v průběhu řízení o vydání evropského dědického osvědčení, vyvstává otázka, zda a v jaké formě musí být uvedeny důvody zamítnutí těchto námitek. Procesní pravidla, která obsahuje nařízení č. 650/2012, nestanoví, že by k vydání evropského dědického osvědčení muselo být připojeno doprovodné rozhodnutí. Tento soud kromě toho zdůrazňuje, že formulář, který má být použit pro vydání evropského dědického osvědčení, který je zmíněn v čl. 1 odst. 5 prováděcího nařízení č. 1329/2014, a který je uveden v příloze 5 tohoto nařízení, obsahuje poznámku, která uvádí „orgán potvrzuje, že učinil veškeré kroky nezbytné k tomu, aby všechny oprávněné osoby byly informovány o žádosti o osvědčení a v době vydání osvědčení nebyly oprávněnými osobami napadeny žádné prvky v něm obsažené“.
27
Za těchto podmínek se Amtsgericht Lörrach (Okresní soud v Lörrach) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 67 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) nařízení č. 650/2012 vykládán v tom smyslu, že se vztahuje i na námitky, které byly podány v rámci samotného postupu, v němž se vydává evropské dědické osvědčení a které soud nemůže přezkoumat, a že se tedy nevztahuje pouze na námitky, které byly uplatněny v jiném řízení?
2)
V případě kladné odpovědi na [první otázku]: Musí být čl. 67 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) nařízení č. 650/2012 vykládán v tom smyslu, že evropské dědické osvědčení nemůže být vydáno ani tehdy, když byly v rámci postupu, v němž se vydává evropské dědické osvědčení, uplatněny námitky, které ale již byly posouzeny v rámci řízení o vydání dědického osvědčení podle německého práva?
3)
V případě kladné odpovědi na [první otázku]: Musí být čl. 67 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) nařízení č. 650/2012 vykládán v tom smyslu, že jsou jím myšleny jakékoliv námitky, i když nebyly opodstatněné a o této skutečnosti nemusí být provedeno formální dokazování?
4)
V případě záporné odpovědi na [první otázku]: Jakou formou musí soud uvést důvody, které jej vedly k zamítnutí námitek a vydání evropského dědického osvědčení?“
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
28
Španělská vláda zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Tato vláda sice připouští, že předkládající soud má postavení „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU, má nicméně za to, že činnost spočívající ve vydávání evropského dědického osvědčení, kterou upravuje nařízení č. 650/2012, nespadá do výkonu soudní funkce.
29
Tato vláda nejprve tvrdí, že skutečnost, že vydání evropského dědického osvědčení může být svěřeno soudu nebo jinému příslušnému orgánu, svědčí o jeho administrativní povaze. Zadruhé postup vydání tohoto osvědčení není určen k tomu, aby přezkoumal a vyřešil sporné otázky mezi potenciálně oprávněnými osobami z pozůstalosti. Konečně, evropské dědické osvědčení nevyvolává závazné účinky vlastní soudnímu rozhodnutí a má pouze informativní povahu.
30
Z ustálené judikatury vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou oprávněny obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, pokud před nimi probíhá spor a rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím soudní povahy (rozsudky ze dne 28. února 2019, Gradbeništvo Korana, C‑579/17, EU:C:2019:162, bod 34, a ze dne 3. května 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, bod 42).
31
Oprávnění orgánu obrátit se na Soudní dvůr je tudíž třeba posuzovat na základě strukturálních a funkčních kritérií. V tomto ohledu může být vnitrostátní orgán považován za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, jestliže vykonává soudní funkci, zatímco při výkonu jiných funkcí, zejména administrativní povahy, mu tuto povahu přiznat nelze (rozsudek ze dne 3. května 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, bod 43).
32
Z toho vyplývá, že k prokázání, zda vnitrostátní orgán, kterému zákon svěřuje funkce různé povahy, musí být považován za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, je nutno ověřit, jaká je konkrétní povaha funkcí, které vykonává v postavení, v jehož rámci jedná, když žádá o rozhodnutí Soudního dvora (rozsudek ze dne 3. května 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, bod 44).
33
V projednávané věci z vysvětlení předkládajícího soudu vyplývá, že si klade otázky ohledně pravomocí, které jsou mu svěřeny v rámci zvláštního řízení o vydání evropského dědického osvědčení, které je upraveno v kapitole VI nařízení č. 650/2012.
34
Z těchto vysvětlení rovněž vyplývá, že v průběhu původního řízení vznesl syn a vnoučata zůstavitele několik námitek s cílem zabránit vydání evropského dědického osvědčení, o které požádala pozůstalá manželka zůstavitele. Předkládající soud si klade otázky ohledně důsledků, které je třeba vyvodit z existence těchto námitek.
35
Předkládající soud v této souvislosti uvádí, že podle svého vnitrostátního práva má pravomoc rozhodovat o takovýchto námitkách, zejména pokud byly vzneseny v souvislosti s vydáním dědického osvědčení. Klade si proto otázku, zda může rozhodnout o uvedených námitkách i tehdy, pokud byly podány v rámci řízení o vydání evropského dědického osvědčení, na které se vztahuje postup upravený v kapitole VI nařízení č. 650/2012.
36
Prvními třemi otázkami, které položil Soudnímu dvoru, se předkládající soud zejména táže, zda toto nařízení jako takové přiznává orgánu, jemuž byla předložena žádost o vydání evropského dědického osvědčení, pravomoc rozhodovat spory vyplývající z námitek vznesených v průběhu řízení o vydání tohoto osvědčení. Pro případ potřeby se tento soud svou čtvrtou otázkou táže, v jaké formě by měl tento orgán uvést důvody, které jej vedly k zamítnutí námitek a k vydání evropského dědického osvědčení.
37
Z výše uvedeného vyplývá, že cílem výkladu nařízení č. 650/2012, o který žádá předkládající soud, je posoudit, zda tento soud ve zvláštním rámci řízení o vydání evropského dědického osvědčení vykonává soudní funkce ve smyslu judikatury uvedené v bodě 31 tohoto rozsudku. Vzhledem k tomu, že postavení „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU je podmínkou přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2020, Land Hessen, C‑272/19, EU:C:2020:535, bod 42), je pro účely rozhodnutí o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nutno provést tento výklad.
38
Podle čl. 67 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 650/2012 vydávající orgán vydá evropské dědické osvědčení, pokud prvky, které mají být osvědčeny, byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvek. Podle čl. 67 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) tohoto nařízení vydávající orgán toto osvědčení nevydá, zejména „pokud prvky, jež mají být osvědčeny, byly napadeny“.
39
Pro účely výkladu ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudek ze dne 12. října 2023, KBC Verzekeringen, C‑286/22, EU:C:2023:767, bod 32).
40
Pokud jde na prvním místě o znění čl. 67 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) nařízení č. 650/2012, je třeba uvést, že toto ustanovení se vztahuje bez rozdílu na každou situaci, kdy prvky, jež mají být osvědčeny, byly „napadeny“. Zdá se tedy, že se uvedené ustanovení vztahuje na každé napadení, aniž by rozlišovalo, zda toto napadení bylo učiněno v průběhu řízení o vydání evropského dědického osvědčení, nebo v průběhu jiného řízení.
41
V této souvislosti je třeba rovněž uvést, že žádná z jazykových verzí čl. 67 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) nařízení č. 650/2012, zejména německá („wenn Einwände gegen den zu bescheinigenden Sachverhalt anhängig sind“), španělská („si los extremos que se han de certificar son objeto de oposición“), anglická („if the elements to be certified are being challenged“), francouzská („si les éléments à certifier sont contestés“), italská („gli elementi da certificare sono oggetto di contestazione“), litevská („jei ginčijami patvirtintini faktai“) a švédská („om ett klagomål har riktats mot de uppgifter som ska styrkas“), formálně nevyžaduje, aby prvky, jež mají být osvědčeny, byly napadeny již v rámci jiného řízení, než je řízení, jehož předmětem je vydání evropského dědického osvědčení.
42
Z toho vyplývá, že námitka týkající se prvků, jež mají být osvědčeny, vznesená v průběhu řízení o vydání evropského dědického osvědčení, musí v zásadě bránit vydání tohoto osvědčení.
43
Pokud jde na druhém místě o kontext čl. 67 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) nařízení č. 650/2012, je třeba zaprvé připomenout, že podle čl. 67 odst. 1 prvního pododstavce vydávající orgán vydá osvědčení neprodleně, „pokud prvky, které mají být osvědčeny, byly stanoveny“.
44
Z tohoto požadavku lze a contrario vyvodit, že vydávající orgán musí odmítnout vydat toto osvědčení, pokud prvky, které mají být osvědčeny, nemohou být považovány za „stanovené“, zejména v důsledku námitek vznesených v rámci řízení o vydání uvedeného osvědčení.
45
Zadruhé článek 66 nařízení č. 650/2012 v odstavci 1 stanoví povinnost vydávajícího orgánu ověřit informace, prohlášení, listiny a další důkazy, které žadatel poskytl.
46
Kromě toho čl. 66 odst. 4 tohoto nařízení ukládá vydávajícímu orgánu povinnost podniknout veškeré kroky nezbytné k tomu, aby všechny oprávněné osoby byly informovány o žádosti o osvědčení. Je-li to nezbytné pro zjištění prvků, jež mají být osvědčeny, vyslechne tento orgán zúčastněné osoby a případné vykonavatele nebo správce a zveřejní oznámení, jejichž cílem je umožnit dalším případným oprávněným osobám uplatnit jejich práva k dědictví.
47
Unijní normotvůrce přitom tím, že stanovil tyto povinnosti týkající se vyslechnutí a poskytnutí informací, nutně počítal s možností, že v průběhu přezkumu žádosti o evropské dědické osvědčení budou vzneseny námitky, a tyto námitky budou případně bránit vydání tohoto osvědčení.
48
Obsah povinnosti přezkumu stanovené v článku 66 nařízení č. 650/2012, zejména v odstavci 4 tohoto článku 66, tedy rovněž potvrzuje výklad uvedený v bodě 42 tohoto rozsudku.
49
Zatřetí je tento výklad podpořen obsahem formuláře V uvedeného v příloze 5 prováděcího nařízení č. 1329/2014. Podle čl. 67 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 650/2012 musí vydávající orgán k vydání evropského dědického osvědčení povinně použít tento formulář (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. března 2023, Registrų centras, C‑354/21, EU:C:2023:184, bod 46). Uvedený formulář přitom na své poslední straně obsahuje poznámku, kterou vydávající orgán potvrzuje, že „v době vydání osvědčení nebyly oprávněnými osobami napadeny žádné prvky v něm obsažené“.
50
Tento výklad je dále podpořen cíli nařízení č. 650/2012, které má, jak vyplývá z bodů 7 a 8 jeho odůvodnění, pomoci dědicům, odkazovníkům a dalším osobám zůstaviteli blízkým, jakož i věřitelům, při uplatňování svých nároků v kontextu dědictví s přeshraničním dopadem, jakož i umožnit občanům Unie připravit své dědictví (rozsudek ze dne 9. března 2023, Registrų centras, C‑354/21, EU:C:2023:184, bod 41 a citovaná judikatura).
51
Z bodu 67 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že evropské dědické osvědčení bylo vytvořeno s cílem umožnit dědicům, odkazovníkům, vykonavatelům dědictví či správcům pozůstalosti snadno prokázat své postavení nebo práva a pravomoci v jiném členském státě, například v členském státě, kde se nachází majetek, který je předmětem dědictví, za účelem rychlého, snadného a účinného vypořádání dědictví s přeshraničními dopady v Unii.
52
Je třeba rovněž připomenout, jak potvrzuje bod 71 odůvodnění uvedeného nařízení, že evropské dědické osvědčení vyvolává účinky ve všech členských státech, aniž by bylo vyžadováno jakékoli řízení, a předpokládá se, že pravdivě dokládá prvky, které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky, jakož i postavení a práva osob označených v souladu s čl. 69 odst. 1 a 2 téhož nařízení za dědice, odkazovníky, vykonavatele dědictví či správce pozůstalosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2021, Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank, C‑301/20, EU:C:2021:528, bod 23).
53
V tomto kontextu by výklad čl. 67 odst. 1 nařízení č. 650/2012, který by umožňoval vydání a použití evropského dědického osvědčení, přestože prvky, které mají být osvědčeny, byly napadeny, mohl vést ke sporům týkajícím se právních úkonů, pro které bylo osvědčení použito jako důkazní prostředek, což by bylo v rozporu s cílem usnadnit vypořádání dědictví s přeshraničními dopady.
54
Z toho vyplývá, že cíl, kterým bylo odůvodněno vytvoření evropského dědického osvědčení, totiž usnadnit vypořádání dědictví s přeshraničními dopady, podporuje rovněž výklad čl. 67 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) nařízení č. 650/2012 v tom smyslu, že toto osvědčení nelze vydat v případě námitek vznesených v průběhu řízení o vydání, z nichž vyplývá, že prvky, které mají být osvědčeny, nelze považovat za stanovené.
55
Neexistence pravomoci vydávajícího orgánu rozhodovat o námitkách v rámci řízení o vydání evropského dědického osvědčení však tomuto orgánu nebrání konstatovat, že o námitce, která mu byla předložena, již bylo rozhodnuto pravomocným soudním rozhodnutím zakládajícím překážku res iudicata. V této souvislosti z vysvětlení poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že si tento soud klade otázku, zda toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že jakákoli námitka nutně brání vydání evropského dědického osvědčení, nebo zda nařízení č. 650/2012 přiznává vydávajícímu orgánu pravomoc přezkoumat a zamítnout neopodstatněné nebo nepodložené námitky, jakož i případně vydat osvědčení bez ohledu na existenci takovéto námitky.
56
Pokud jde o námitky, které již byly posouzeny v rámci jiného řízení, a které jsou předmětem druhé otázky, z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud se konkrétně zaměřuje na případ, kdy byly námitky vznesené v průběhu řízení o vydání evropského dědického osvědčení již zamítnuty v rámci jiného řízení. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda má v takovémto případě vydávající orgán pravomoc vydat toto osvědčení bez ohledu na formální existenci námitek.
57
Nejprve je třeba uvést, že tento případ není v čl. 67 odst. 1 nařízení č. 650/2012 výslovně upraven. Článek 67 odst. 1 druhý pododstavec písm. b) tohoto nařízení se vztahuje zejména na případ, kdy rozhodnutí vydané v rámci jiného řízení, které se týká prvků, jež mají být osvědčeny, brání vydání požadovaného osvědčení.
58
Pojem napadení ve smyslu čl. 67 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) uvedeného nařízení musí být nicméně nutně vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na námitky, které již byly zamítnuty pravomocným rozhodnutím vydaným soudním orgánem rozhodujícím v rámci soudního řízení. V opačném případě by totiž každé napadení mohlo donekonečna bránit vydání evropského dědického osvědčení, i když toto napadení již bylo přezkoumáno v rámci soudního řízení a pravomocně zamítnuto, bez ohledu na to, zda se jedná o řízení podle článku 72 tohoto nařízení týkající se opravných prostředků proti rozhodnutí o vydání evropského dědického osvědčení, nebo o řízení upravené výlučně vnitrostátním právem.
59
Požadavek pravomocného rozhodnutí v této souvislosti vyplývá, jak správně uvedla Evropská komise, z nutnosti zachovat spolehlivost evropského dědického osvědčení v souladu s cíli připomenutými v bodech 50 a 51 tohoto rozsudku. Vydání tohoto osvědčení, zatímco námitky týkající se prvků, jež mají být osvědčeny, jsou předmětem řízení, které stále ještě probíhá, by totiž bylo nutně spojeno s rizikem, že obsah uvedeného osvědčení bude v rozporu s pozdějším rozhodnutím vydaným v rámci tohoto řízení.
60
Proto námitka přestává bránit vydání evropského dědického osvědčení podle čl. 67 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) nařízení č. 650/2012 až v okamžiku, kdy se v rámci jiného řízení, než je řízení, jehož předmětem je vydání tohoto evropského dědického osvědčení, stane rozhodnutí o zamítnutí této námitky pravomocným.
61
Kromě toho je třeba uvést, že článek 72 nařízení č. 650/2012 stanoví opravný prostředek, který je možné podat k soudnímu orgánu členského státu vydávajícího orgánu v souladu s právem tohoto státu proti jakémukoli rozhodnutí vydanému tímto vydávajícím orgánem podle článku 67 tohoto nařízení.
62
Z toho vyplývá, že rozhodnutí, která vydávající orgán vydá na konci řízení o vydání evropského dědického osvědčení podle čl. 67 odst. 1 uvedeného nařízení, nejsou z povahy věci pravomocná. Vydání takovéhoto osvědčení navzdory existenci námitek, které vydávající orgán zamítl jako neopodstatněné nebo nepodložené, tedy nutně zahrnuje riziko obdobné tomu, které bylo uvedeno v bodě 59 tohoto rozsudku, a sice riziko, že obsah tohoto osvědčení bude zpochybněn pozdějším rozhodnutím vydaným v rámci postupu uvedeného v článku 72 tohoto nařízení.
63
Proto potřeba zachovat spolehlivost evropského dědického osvědčení v souladu s cíli připomenutými v bodech 53 a 54 tohoto rozsudku vyžaduje, aby čl. 67 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) nařízení č. 650/2012 byl vykládán v tom smyslu, že jakékoli námitky, i když se jeví jako neopodstatněné nebo nepodložené, vznesené v průběhu řízení o vydání evropského dědického osvědčení, brání vydání tohoto osvědčení, s výjimkou námitek, které byly s konečnou platností zamítnuty v jiném řízení, jak je uvedeno v bodě 61 tohoto rozsudku.
64
Za účelem zachování důvěry občanů Unie v evropské dědické osvědčení je totiž nezbytné, aby tento nástroj, který má důkazní sílu stanovenou v čl. 63 odst. 2 nařízení č. 650/2012 a vyvolává účinky uvedené zejména v čl. 69 odst. 2 a 3 tohoto nařízení, byl vydán pouze v případě neexistence jakékoli námitky týkající se prvků, jež mají být osvědčeny.
65
V případě takovéto námitky je vydávající orgán, který nemá pravomoc o ní rozhodnout, povinen odmítnout vydat požadované evropské dědické osvědčení, přičemž toto odmítnutí může být předmětem opravného prostředku podle článku 72 nařízení č. 650/2012. Soudní orgán rozhodující o takovémto opravném prostředku může případně přezkoumat opodstatněnost námitek, které bránily vydání osvědčení.
66
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že předkládající soud tím, že jako orgán vydávající evropské dědické osvědčení, vydává rozhodnutí podle čl. 67 odst. 1 nařízení č. 650/2012, nevykonává soudní funkci a není proto oprávněn obrátit se na Soudní dvůr na základě článku 267 SFEU.
67
Z toho vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná.
K nákladům řízení
68
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rozhodnutím Amtsgericht Lörrach (Okresní soud v Lörrach, Německo) ze dne 21. března 2023 je nepřípustná.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádného z účastníků řízení.