62004CC0003_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Projednávaná věc, žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank Utrecht, Nizozemsko, se týká otázky, zda se směrnice o obchodních zástupcích(2) (dále jen „směrnice“) použije na zprostředkovatele, kteří sjednali pouze jednu smlouvu se zákazníkem, přičemž tato smlouva byla po několik let obnovována.
II – Právní rámec
A – Právní úprava Společenství
2. Kapitola I směrnice, která upravuje její rozsah působnosti, stanoví:
„Rozsah [působnosti]
Článek 1
1. Opatření k harmonizaci stanovená touto směrnicí se použijí na právní a správní předpisy členských států, které upravují vztahy mezi obchodními zástupci a zmocniteli.
2. Pro účely této směrnice se obchodním zástupcem rozumí osoba, která je jako nezávislý zprostředkovatel trvale pověřena sjednávat prodej a nákup zboží pro jinou osobu (dále jen „zmocnitel“) nebo sjednávat a uzavírat tyto obchody jménem a na účet zmocnitele.
3. Za obchodního zástupce se pro účely této směrnice nepovažuje zejména
– osoba, která je oprávněna jako orgán zavazovat společnost nebo sdružení,
– společník, který je právně zmocněn zavazovat ostatní společníky,
– nucený správce, likvidátor nebo správce konkursní podstaty.
Článek 2
1. Tato směrnice se nevztahuje na:
– obchodní zástupce, kteří vykonávají svou činnost bezplatně,
– obchodní zástupce působící na obchodních burzách nebo komoditních burzách,
– subjekt známý jako ‚Crown Agents for Overseas Governments and Administrations‘, který byl zřízen ve Spojeném království zákonem z roku 1979 o ‚Crown Agents‘, nebo jeho pobočky.
2. Každý členský stát má právo stanovit, že se tato směrnice nevztahuje na osoby, které vykonávají činnosti obchodního zástupce považované podle práva tohoto členského státu za vedlejší.“
3. Pro smlouvy o obchodním zastoupení, které spadají do tohoto rozsahu, kapitoly II‑IV směrnice obsahují ustanovení o právech, povinnostech a odměně těchto zástupců a o uzavírání a zániku takových smluv. Konkrétně článek 7, který upravuje provize z obchodů uzavřených během trvání smlouvy o obchodním zastoupení, stanoví, že:
„1. Obchodní zástupce má nárok na provizi z obchodů uzavřených během trvání smlouvy o obchodním zastoupení,
a) jestliže byl obchod uzavřen v důsledku jeho činnosti nebo
b) jestliže byl obchod uzavřen s třetí osobou, kterou obchodní zástupce dříve získal jako zákazníka pro obchody stejného druhu.
2. Obchodní zástupce má rovněž nárok na provizi z obchodů uzavřených během trvání smlouvy o obchodním zastoupení,
– jestliže je mu svěřena územní oblast nebo skupina určitých zákazníků, nebo
– jestliže získal výhradní právo pro územní oblast nebo skupinu určitých zákazníků,
a obchod byl uzavřen se zákazníkem patřícím do této oblasti nebo skupiny.
Členské státy jsou povinny zahrnout do své právní úpravy jednu z obou uvedených možností.“
4. Relevantní pro probíhající řízení je také článek 17, který upravuje odškodnění a náhradu škody obchodního zástupce po zániku smlouvy. Článek 17 odst. 2 písm. a) stanoví:
„a) Obchodní zástupce má nárok na odškodnění, jestliže
– zmocniteli přivedl nové zákazníky nebo podstatně zvýšil objem obchodu se stávajícími zákazníky a zmocnitel má i nadále podstatné výhody z obchodu s těmito zákazníky, a
– zaplacení této odměny [tohoto odškodnění] je spravedlivé s ohledem na všechny okolnosti, zejména na provize, o které obchodní zástupce přichází a které vyplývají z obchodu s těmito zákazníky. Členské státy mohou stanovit, že mezi tyto okolnosti náleží rovněž použití či vyloučení konkurenční doložky ve smyslu článku 20.“
B – Nizozemská právní úprava
5. Směrnice je provedena do nizozemského práva články 428-445 nizozemského občanského zákoníku (Burgerlijk Wetboek). Tyto články jsou v podstatě podobné s ustanoveními směrnice, s výjimkou toho, že zatímco čl. 1 odst. 2 směrnice stanoví, že se vztahuje na „prodej a nákup zboží“, ustanovení nizozemského práva se použijí také na poskytování služeb. Článek 7:428 odst. 1 nizozemského občanského zákoníku, který je ekvivalentem čl. 1 odst. 2 směrnice, tak stanoví:
„Smlouvou o obchodním zastoupení je smlouva, na základě které jedna strana, zmocnitel, uloží druhé straně, obchodnímu zástupci, povinnost jednat jako zprostředkovatel při uzavírání smluv, za úplatu a na dobu určitou nebo neurčitou, které může uzavřít jménem a na účet zmocnitele, i když obchodní zástupce nemůže být zmocniteli podřízen.“
III – Skutkový stav
6. Podle předkládacího usnesení působila v roce 1994 Poseidon Chartering BV (dále jen „Poseidon“), nizozemská společnost, jako zprostředkovatel při sjednávání smlouvy o pronájmu lodi. Tato smlouva byla, s výjimkou roku 1999, od roku 1994 do roku 2000 každý rok obnovována. Během tohoto období Poseidon zejména zaznamenávala výsledek ročních jednání o obnovování smlouvy mezi smluvními stranami v dodatku ke smlouvě. Od roku 1994 do roku 2000 byla Poseidon vyplacena provize ve výši 2,5 % z ceny pronájmu.
7. Původní řízení se týká nároků Poseidon vůči majitelům lodi na, mezi jinými, 1) náhradu škody z důvodu porušení smluvní výpovědní doby; 2) zaplacení nevyplacené provize ve výši 14 229,89 EUR; a 3) zaplacení částky 14 471,29 EUR za ztrátu zákazníků. Toto řízení bylo přerušeno Rechtbank, který položil Soudnímu dvoru následující otázky:
„1) Lze považovat nezávislého zprostředkovatele, který jednal v rámci uzavření (ne několika, ale) jedné smlouvy (o pronájmu lodi), která byla každoročně obnovována v návaznosti na vyjednávání probíhající (od roku 1994 do roku 2004, kromě roku 1999) mezi vlastníkem lodi a třetí stranou, přičemž výsledek těchto vyjednávání byl zaznamenáván zprostředkovatelem v dodatku ke smlouvě, za obchodního zástupce ve smyslu směrnice Rady 86/653/EHS […]?
2) Pokud je třeba určit, zda jde o smlouvu o zastoupení, může být odpověď na první otázku ovlivněna skutečností, že odměna (provize) ve výši 2,5 % z ceny pronájmu byla vyplácena po řadu let nebo ‚že čl. 7 odst. 1 směrnice odkazuje na ‚uzavřené […] obchody‘ a na existenci nároku na provizi, ‚jestliže byl obchod uzavřen s třetí osobou, kterou [zprostředkovatel] dříve získal jako zákazníka pro obchody stejného druhu‘?
3) Má nějaký vliv na odpověď na první otázku skutečnost, že článek 17 směrnice odkazuje na ‚zákazníky‘ místo na zákazníka?“
8. V souladu s článkem 23 Statutu Soudního dvora byla v probíhajícím řízení předložena písemná vyjádření Poseidon Chartering a Komisí.
9. Kancelář Soudního dvora požádala dopisem Rechtbank, aby potvrdil, že si přeje, aby byla jeho žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána s ohledem na usnesení Soudního dvora ze dne 6. března 2003 ve věci Abbey Life, ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že neexistuje žádná důvodná pochybnost, že se směrnice nepoužije na nezávislé zprostředkovatele pověřené sjednávat smlouvy o poskytování služeb(3) .
10. Ve své odpovědi Rechtbank potvrdil svoji žádost o výklad určitých pojmů uvedených ve směrnici, s vysvětlením, že se nizozemské právo rozhodlo, provádějíc směrnici do vnitrostátního práva, rozšířit rozsah pojmu „obchodní zástupce“ na smlouvy o poskytování služeb. Podle jeho názoru nicméně „skutečnost, že směrnice sloužila jako vzor pro nizozemskou právní úpravu, která použila širší pojem ‚smlouva o obchodním zastoupení‘, neznamená, že pro výklad určitých pojmů vycházejících ze směrnice, je nezbytné, aby se věc předložená předkládajícímu soudu týkala pouze úzkého pojmu ‚obchodní zástupce‘ nebo ‚smlouva o obchodním zastoupení‘ “.
IV – Rozbor
A – Úvodní poznámky
11. První otázkou, která musí být posouzena, je přípustnost projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce s ohledem na skutečnost, že zatímco se směrnice jako taková zjevně použije pouze na obchody týkající se nákupu nebo prodeje zboží(4), smlouva dotčená v původním řízení se týká poskytování služeb (tj. smlouvy o pronájmu lodi).
12. Jak jsem uvedl výše, není sporné, že relevantní nizozemské právní předpisy týkající se obchodního zastoupení mají širší rozsah působnosti než směrnice, jelikož se použijí na obchody týkající se jak zboží, tak i služeb.
13. Podle mého názoru by měl Soudní dvůr odpovědět na položené otázky. V tomto ohledu je zvláště relevantní judikatura Soudního dvora ve věcech jako Leur-Bloem, Giloy, Kofisa a BIAO, které se týkaly řízení o předběžných otázkách nepřímo spadajících do práva Společenství, ale ve kterých se členské státy rozhodly uvést své vnitrostátní právní předpisy do souladu s právem Společenství(5) . Ve věci Leur-Bloem Soudní dvůr rozhodl, že:
„[…] Soudní dvůr má pravomoc na základě článku 234 Smlouvy vykládat právo Společenství, v případě, že dotčená situace není upravena přímo právem Společenství, pokud se vnitrostátní zákonodárce, při provedení ustanovení směrnice do vnitrostátního práva, rozhodl použít stejné zacházení na čistě vnitřní situace a na situace, které jsou upravené směrnicí, tedy dal své vnitrostátní právní předpisy s právem Společenství do souladu“(6) .
14. Soudní dvůr byl opatrný při rozlišování takových situací, o které se jednalo ve věci Kleinwort Benson(7), ve kterých ustanovení práva Společenství nebylo jako takové závazné pro vnitrostátní soud při použití vnitrostátních právních předpisů; ve skutečnosti relevantní vnitrostátní právní předpisy obsahovaly výslovnou možnost pro orgány členského státu přijmout změny „jež mají za následek rozdíly“ mezi těmito právními předpisy a ustanoveními práva Společenství (v tomto případě Bruselské úmluvy).
15. Je zřejmé, že v těchto věcech byla rozhodujícím faktorem pro přípustnost řízení o předběžné otázce skutečnost, zda by bylo původní řízení ve skutečnosti vyřešeno použitím dotčeného ustanovení práva Společenství. Pokud by tomu tak bylo, jednotný výklad relevantních pojmů práva Společenství prostřednictvím řízení o předběžné otázce byl „zjevně v zájmu Společenství […], aby se předešlo následným rozdílům ve výkladu“(8) . Je nicméně na vnitrostátním soudu, aby posoudil skutečný rozsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce s ohledem na omezení, která může vnitrostátní zákonodárce vztáhnout na použití práva Společenství na čistě vnitřní situace(9) .
16. Tot o odůvodnění se, podle mého názoru, použije minimálně stejně tak důrazně na projednávanou věc. Jak bylo vysvětleno v předkládacím usnesení a v následné korespondenci s Rechtbank, i když nizozemské právní předpisy mají širší rozsah působnosti než směrnice v tom ohledu, že se také vztahují na obchody týkající se poskytování služeb, bylo zamýšleno provést a odrazit ustanovení směrnice, a tak bylo také učiněno. Dále se věc zjevně týká výkladu pojmu práva Společenství, konkrétně „trvalého pověření“. Zatímco podle teorie by mohly nizozemské soudy přijmout rozdílný výklad svého pojmu „smlouvy o obchodním zastoupení“ týkající se zboží a služeb, Rechtbank ve své korespondenci se Soudním dvorem uvedl, že si přeje vyhnout se rozdílům mezi těmito dvěma oblastmi a tvrdil, že „při rozšíření rozsahu svých právních předpisů týkajících se obchodního zastoupení na služby, byl nizozemský zákonodárce motivován přáním vyhnout se situaci, ve které by existovaly vedle sebe dva podobné (ale ne totožné) režimy, což by bylo matoucí“(10) .
17. Mimoto poznamenávám, že každý z účastníků řízení, který předložil písemná vyjádření Soudnímu dvoru, konkrétně Poseidon a Komise, žádali Soudní dvůr, aby odpověděl na otázky Rechtbank.
18. V zájmu jednotného výkladu práva Společenství by tedy měl Soudní dvůr podle mého názoru odpovědět na otázky položené vnitrostátním soudem.
B – K první otázce
19. Podstatou první otázky vnitrostátního soudu je, zda se pojem „obchodní zástupce“, jak je definován v čl. 1 odst. 2 směrnice, vztahuje na nezávislého zprostředkovatele, který sjednal uzavření jediné smlouvy o pronájmu lodi (a ne několika smluv), která byla každý rok od roku 1994 do roku 2000 (s výjimkou roku 1999) obnovována na základě jednání mezi vlastníkem lodi a třetí stanou, jejichž výsledky byly sepsány zprostředkovatelem do dodatku k této smlouvě.
20. Z předkládacího usnesení je zřejmé, že vnitrostátní soud si v podstatě přeje vědět, zda skutečnost, že zástupce sjednal uzavření pouze jediné smlouvy, je dostatečná proto, aby se tato směrnice použila.
21. Odpověď na tuto otázku zcela zřejmě záleží na výkladu čl. 1 odst. 2 směrnice, a zejména pojmu „trvalé pověření“ (nizozemsky „permanent is belast“; francouzsky „chargé de façon permanente“).
22. Při výkladu tohoto pojmu je podle mého názoru důležité rozlišit mezi situací, ve které byl nezávislý zástupce požádán svým zmocnitelem, aby sjednal pouze jedinou smlouvu; a situací, ve které byl takový zástupce požádán svým zmocnitelem, aby sjednal smlouvu a také několik obnovení této smlouvy.
23. Je zřejmé, že prvně uvedená situace nemůže být rozumně vyložena jako „trvalé pověření“. Pokud by zástupce odpovědný za sjednání jediné smlouvy spadal pod tento pojem, ztratilo by slovo „trvalé“ svůj význam.
24. Naopak, podle mého názoru situace uvedená jako druhá – tj., ve které je zástupce odpovědný za sjednání smlouvy a její obnovování – musí logicky spadat pod tento pojem. Podle mého názoru myšlenka „trvalého“ pověření pouze vyžaduje, aby byl zástupce odpovědný buď za sjednání více než jednoho typu smlouvy, nebo za znovu sjednání stejné smlouvy při více než jedné příležitosti. Vyplývá to ze samotné povahy „pověření“, jež v podstatě znamená moc změnit právní situaci zmocnitele jednáním jeho jménem. Pokud je zástupce odpovědný za obnovování a znovu sjednávání smlouvy, má moc změnit právní situaci zmocnitele při více než jedné příležitosti, zdá se mi logické, že se jedná o „trvalé pověření“.
25. Tento doslovný výklad je navíc podpořen cílem směrnice, jímž je sblížení právní úpravy členských států upravující obchodní zastoupení v rozsahu, který je nutný pro řádné fungování společného trhu zejména, aby se „zajistila minimální úroveň sociální ochrany obchodních zástupců“(11), ochrana obchodů, a aby se odstranily překážky mezistátních ujednání o obchodním zastoupení(12) . Pokud by v případě obnovování smlouvy, ve kterém by měl zmocnitel možnost si vybrat jinou smluvní stranu místo strany původní, zástupce podléhal pouze ustanovením směrnice, pokud by byla smlouva znovu sjednána s jinou stranou, ale ne, pokud by se zmocnitel rozhodl zůstat u stejné strany, znamenalo by to riziko svévolného narušení cíle sociální ochrany zástupců.
26. V tomto ohledu je třeba zmínit, že původní návrh Komise stanovil, že směrnice se nepoužije na zprostředkovatele, jejichž úkol je omezen na sjednávání nebo uzavírání jednoho nebo více určených obchodů jménem pouze jednoho zmocnitele(13) . Stojí za povšimnutí, že toto ustanovení bylo odstraněno Radou z konečné verze.
27. Také je třeba poznamenat, že Soudní dvůr ve svých rozsudcích, ve kterých rozhodl, že zápis do rejstříku nemůže být podmínkou pro smlouvu o obchodním zastoupení, aby spadala do rozsahu působnosti směrnice, zdůraznil, že pouze požadavky výslovně uvedené v čl. 1 odst. 2 jsou podmínkami pro použití a ochranu podle směrnice(14) .
28. Dodal bych, že zatímco se užití slov „zákazník“ a „smlouva“ (a obdobné pojmy) pohybuje ve směrnici mezi jednotným a množným číslem, žádný z těchto odkazů není podle mého názoru rozhodným pro výklad pojmu „trvalé pověření“. Tyto odkazy se neobjevují v kapitole směrnice, jež má za cíl definovat její rozsah působnosti, ale v ustanoveních směrnice, které upravují, například, práva a povinnosti obchodních zástupců a provize náležící těmto zástupcům. Neexistuje žádný náznak toho, že mají za cíl ovlivnit rozsah působnosti směrnice. V každém případě, pouhá skutečnost, že se takové odkazy používají v jednotném nebo množném čísle, naznačuje, že neznamenají jednu definitivní odpověď na projednávanou otázku(15) .
29. Z těchto důvodů by měla být, podle mého názoru, odpověď na první otázku vnitrostátního soudu taková, že pojem „obchodní zástupce“ zahrnuje zprostředkovatele, kteří mají trvalé pověření sjednávat smlouvu a její obnovování.
C – K druhé otázce
30. Podstatou druhé otázky vnitrostátního soudu je, zda odpověď na otázku 1 je ovlivněna skutečností, že byla vyplacena odměna (provize) ve výši 2,5 % z hodnoty pronájmu, nebo skutečností, že čl. 7 odst. 1 směrnice mluví o tom, že byl „obchod uzavřen“, a o existenci nároku na provizi, „jestliže byl obchod uzavřen s třetí osobou, kterou obchodní zástupce dříve získal jako zákazníka pro obchody stejného druhu“.
31. Zaprvé, co se týče relevance vyplacení provize, čl. 2 odst. 1 směrnice uvádí, že obchodní zástupci, kteří vykonávají svou činnost bezplatně, nespadají do jejího rozsahu působnosti. Vyplacení v nějaké formě je tudíž podmínkou předcházející použití směrnice. Ze znění článků 1 a 2 je nicméně zjevné, že požadavek trvalého pověření, ve smyslu popsaném v mé odpovědi na první otázku, je nezávislou a oddělenou podmínkou nezbytnou pro zástupce, aby spadal do rozsahu působnosti směrnice.
32. Z toho vyplývá, že mě nepřesvědčil argument Poseidon, který naznačuje, že pouhá skutečnost, že byla provize vyplacena, potvrzuje existenci smlouvy o obchodním zastoupení. Skutečnost, že byla provize vyplacena, sama o osobě neovlivňuje oddělenou otázku, zda existuje trvalé pověření.
33. Zadruhé, co se týče relevance odkazů v čl. 7 odst. 1 směrnice na to, že byl „obchod uzavřen“, a na existenci nároku na provizi, „jestliže byl obchod uzavřen s třetí osobou, kterou obchodní zástupce dříve získal jako zákazníka pro obchody stejného druhu“, z důvodů, které jsem již vysvětlil v bodě 27, neshledávám tyto odkazy určujícími při odpovědi na první otázku. Konkrétně použití jednotného čísla v tomto bodě přirozeně vyplývá z významu celého odstavce, kterým je v podstatě to, že obchodní zástupce má mít nárok na provizi z obchodů uzavřených během trvání smlouvy o obchodním zastoupení buď 1) jestliže byl obchod uzavřen v důsledku jeho činnosti nebo 2) jestliže byl obchod uzavřen s třetí osobou, kterou obchodní zástupce dříve získal jako zákazníka pro obchody stejného druhu. To podle mého názoru nenaznačuje žádný názor zákonodárce Společenství s ohledem na problematiku vznesenou v první otázce.
34. Odpověď na druhou otázku by tudíž měla být, že odpověď na první otázku není ovlivněna skutečností, že byla vyplacena odměna (provize) ve výši 2,5 % z hodnoty pronájmu nebo skutečností, že čl. 7 odst. 1 směrnice mluví o tom, že byl „obchod uzavřen“, a o existenci nároku na provizi, „jestliže byl obchod uzavřen s třetí osobou, kterou obchodní zástupce dříve získal jako zákazníka pro obchody stejného druhu“.
D – K třetí otázce
35. Podstatou třetí otázky vnitrostátního soudu je, zda je odpověď na první otázku ovlivněna skutečností, že článek 17 – a konkrétně čl. 17 odst. 2 písm. a) – směrnice mluví o „zákaznících“ v množném čísle, a ne v čísle jednotném.
36. Z důvodů, které jsem vysvětlil v bodě 27 výše, bych na tuto otázku odpověděl záporně. Dodal bych, že odkazy v čl. 17 odst. 2 písm. a) na „zákazníky“ jsou v každém případě zcela hypotetické, popisující okolnosti, za kterých má obchodní zástupce spadající do rozsahu působnosti směrnice nárok na odškodnění. Tudíž tyto odkazy neovlivňují odpověď první otázku.
V – Závěry
37. Jsem tudíž toho názoru, že Soudní dvůr by měl odpovědět na otázky položené Rechtbank Utrecht následovně:
„Pojem ‚obchodní zástupce‘, ve smyslu směrnice 86/653/EHS ze dne 18. prosince 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců, zahrnuje zprostředkovatele, kteří mají trvalé pověření sjednávat smlouvu a její obnovování, bez ohledu na skutečnost, že čl. 7 odst. 1 této směrnice odkazuje na to, že byl ‚obchod uzavřen‘, a že čl. 17 odst. 2 písm. a) této směrnice odkazuje na ‚zákazníky‘ v množném čísle. Posouzení existence trvalého pověření je nezávislé na otázce, zda byla vyplacena provize.“
(1) .
(2)  –	Směrnice 86/653/EHS ze dne 18.listopadu 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců (Úř. věst. L 382, s. 17; Zvl. vyd. 06/01, s. 177).
(3)  –	C‑449/01, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí.
(4)  –	Viz čl. 1 odst. 2 směrnice a usnesení Soudního dvora ve věci C‑449/01, uvedené v poznámce pod čarou 3.
(5)  –	Rozsudky ze dne 17. července 1997, C‑28/95, Recueil, s. I‑4161; ze dne 17. července 1997, C‑130/95, Recueil, s. I‑4291; ze dne 11. ledna 2001, C‑1/99, Recueil, s. I‑207; ze dne 7. ledna 2003, C‑306/99, Recueil, s. I‑1.
(6)  –	Rozsudek Leur-Bloem, uvedený v poznámce pod čarou 5, bod 34.
(7)  –	Rozsudek ze dne 28. března 1995, C‑346/93, Recueil, s. I‑615.
(8)  –	Rozsudek Leur-Bloem, uvedený v poznámce pod čarou 5, bod 32.
(9)  –	Rozsudek Leur-Bloem, uvedený v poznámce pod čarou 5, bod 33.
(10)  –	Viz F. M. Smit, De Agentuurovereenkomst tussen handelsagent en principaal, s. 26, bod 31.
(11)  –	Viz stanovisko generálního advokáta P. Légera ve věci Ingmar GB, C‑381/98, Recueil, s. I‑9305, bod 50, a rozsudek ze dne 30. dubna 1998, Bellone v. Yokohama, C‑215/97, Recueil, s. I‑2191, bod 13.
(12)  –	Třetí bod odůvodnění směrnice.
(13)  –	Návrh směrnice Rady o koordinaci právní úpravy členských států týkající se (nezávislých) obchodních zástupců, COM/76/670 konečný, Úř. věst. 1977, C 13, s. 2, čl. 3 odst. 3.
(14)  –	Viz například rozsudek Bellone, C‑215/97, uvedený v poznámce pod čarou 11, bod 13, a obdobně usnesení ze dne 10. února 2004, Mavrona, C‑85/03, Sb. rozh. s. I-1573, bod 15.
(15)  –	Viz například čl. 3 odst. 2 („obchodů“); čl. 7 odst. 1 („obchod uzavřen“); čl. 7 odst. 2 („obchodů uzavřených“); čl. 17 odst. 2 („zákazníky“).