62022CJ0758
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2024. november 28. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Gazdaság‑ és monetáris politika – A nemzeti és regionális számlák európai rendszere – A nyugdíjpénztárakra vonatkozó statisztikai adatszolgáltatási követelmények – A szabadfoglalkozásúakra vonatkozó különös nyugdíjrendszerek – Kötelező tagság és kötelező járulékok”
A C‑758/22. és C‑759/22. sz. egyesített ügyekben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország) a Bírósághoz 2022. december 15‑én érkezett, 2022. szeptember 27‑i határozataival terjesztett elő
a Bayerische Ärzteversorgung,
a Bayerische Architektenversorgung,
a Bayerische Apothekerversorgung,
a Bayerische Rechtsanwalts‑ und Steuerberaterversorgung,
a Bayerische Ingenieurversorgung‑Bau m. Psychotherapeutenversorgung (C‑758/22),
a Sächsische Ärzteversorgung (C‑759/22)
és
a Deutsche Bundesbank
között folyamatban lévő eljárásokban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis, a negyedik tanács elnöke, az ötödik tanács elnökeként eljárva, E. Regan és Csehi Z. (előadó) bírák,
főtanácsnok: M. Campos Sánchez‑Bordona,
hivatalvezető: M. Siekierzyńska tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2023. december 13‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Bayerische Ärzteversorgung, a Bayerische Architektenversorgung, a Bayerische Apothekerversorgung, a Bayerische Rechtsanwalts‑ und Steuerberaterversorgung, a Bayerische Ingenieurversorgung‑Bau m. Psychotherapeutenversorgung képviseletében S. Altenschmidt és P. Müller Rechtsanwälte,
–
a Sächsische Ärzteversorgung képviseletében C. Köhler Rechtsanwalt,
–
a Deutsche Bundesbank képviseletében L. Luyken, M. Mogendorf és W. Spoerr Rechtsanwälte,
–
az Európai Bizottság képviseletében F. Blanc, S. Delaude és L. Mantl, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Központi Bank (EKB) képviseletében S. J. Hlásková Murphy, K. Kaiser és B. van der Eem, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2024. február 29‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az Európai Unió‑beli [helyesen: európai unióbeli] nemzeti és regionális számlák európai rendszeréről szóló, 2013. május 21‑i 549/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2013. L 174., 1. o.) összefüggésben értelmezett, a nyugdíjpénztárakra vonatkozó statisztikai adatszolgáltatási követelményekről szóló, 2018. január 26‑i (EU) 2018/231 európai központi banki rendelet (EKB/2018/2) (HL 2018. L 45._3. o.) értelmezésére irányulnak.
2
E kérelmeket egyfelől több önsegélyező pénztár, nevezetesen a C‑758/22. sz. ügyben a Bayerische Ärzteversorgung (bajor orvosi önsegélyező pénztár, Németország), a Bayerische Architektenversorgung (bajor építészek önsegélyező pénztára), a Bayerische Apothekerversorgung (bajor gyógyszerészek önsegélyező pénztára), a Bayerische Rechtsanwalts‑ und Steuerberaterversorgung (bajor ügyvédi és adótanácsadói önsegélyező pénztár) és a Bayerische Ingenieurversorgung‑Bau m. Psychotherapeutenversorgung (bajor építőmérnökök és pszichoterapeuták önsegélyező pénztára), a C‑759/22. sz. ügyben pedig a Sächsische Ärzteversorgung (szászországi orvosi önsegélyező pénztár, Németország), másfelől a Deutsche Bundesbank (német központi bank) között ezen önsegélyező pénztáraknak a nyugdíjpénztárakra vonatkozó statisztikai adatszolgáltatási kötelezettség alá tartozása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az 549/2013 rendelet
3
Az 549/2013 rendelet (1), (3), (12) és (14) preambulumbekezdése értelmében:
„(1)
Az uniós szakpolitikai döntéshozatal, valamint a tagállamok gazdaságának és a Gazdasági és Monetáris Uniónak (GMU) a figyelemmel kísérése összehasonlítható, naprakész és megbízható információkat kíván minden egyes tagállam vagy régió gazdasági szerkezetéről és gazdasági helyzetének fejlődéséről.
[…]
(3)
Valamely tagállam vagy régió gazdasági helyzetének elemzésére szolgáló alapvető eszközként az uniós polgároknak is szükségük van gazdasági számlákra. Az összehasonlíthatóság kedvéért az ilyen számlákat olyan egységes elvek alapján kell összeállítani, amelyek nem tesznek lehetővé különböző értelmezéseket. A megadott információknak a lehető legpontosabbnak, legteljesebbnek és legnaprakészebbnek kell lenniük ahhoz, hogy valamennyi ágazatot illetően biztosítani lehessen az elérhető legnagyobb átláthatóságot.
[…]
(12)
A számlák e rendelettel létrehozott, felülvizsgált európai rendszere (a továbbiakban: az ESA 2010) módszertanból és egy olyan továbbítási programból áll, amely meghatározza a tagállamok által adott határidőre benyújtandó számlákat és táblázatokat. A Bizottságnak, különös tekintettel a gazdasági konvergencia figyelemmel kísérésére és a tagállamok gazdaságpolitikái közötti szoros koordináció megteremtésére, meghatározott időpontokban – adott esetben előzetesen bejelentett adatszolgáltatási naptár alapján – kell ezeket a számlákat és táblákat a felhasználók rendelkezésére bocsátania.
[…]
(14)
Az ESA 2010 a tagállami számlák uniós céloknak megfelelő elkészítésére vonatkozó közös előírások, fogalommeghatározások, osztályozások és számviteli szabályok referenciakerete, mely a tagállamok között összehasonlítható eredményeket szolgáltat, és mint ilyen, minden más rendszernek fokozatosan a helyébe lép.”
4
E rendelet 1. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„Az ESA 2010 a következőket tartalmazza:
a)
azon közös előírások, fogalommeghatározások, osztályozások és számviteli szabályok módszertana (A. melléklet), amelyeket – a 3. cikkben előírt eredményekkel együtt – az Unió céljaira összehasonlítható módon összeállított számlákhoz és táblázatokhoz kell felhasználni;
[…]”
5
Az említett rendelet A. mellékletében foglalt „Általános jellemzők és alapelvek” című 1. fejezet 1.34, 1.35, 1.37 és 1.57 pontjainak szövege a következő:
„1.34
A szektorszámlák a gazdasági egységek szektorokhoz történő besorolásával jönnek létre, ami lehetővé teszi a számlák gazdasági műveleteinek és egyenlegező tételeinek szektorok szerinti bemutatását. A szektoronkénti bemutatás sok gazdaság‑ és költségvetési politikai szempontból fontos mérőszám megállapítását teszi lehetővé. A fő szektorok a háztartások, a kormányzat, a (pénzügyi és nem pénzügyi) vállalatok, a háztartásokat segítő nonprofit intézmények, valamint a külföld.
Fontos sajátosság a piaci és nem piaci tevékenységek közötti különbségtétel. Egy kormányzati irányítás alatt álló egységet, amely kimutathatóan piaci vállalat, a kormányzati szektoron kívül, a vállalati szektorba kell besorolni. Így a vállalat hiány‑ és adósságszintje nem képezi részét a költségvetési hiánynak és az államadósságnak.
1.35
Fontos jellegzetesség, hogy a gazdasági egységek szektorokba történő besorolására egyértelmű és szilárd kritériumok vonatkoznak.
A közszektor az adott gazdaságban rezidens mindazon gazdasági egységekből áll, amelyek kormányzati irányítás alatt állnak. Minden más rezidens gazdasági egység a magánszektorhoz tartozik.
Az 1.1. táblázat meghatározza a köz‑ és a magánszektor közötti különbségtételhez használt kritériumokat, továbbá a közszektoron belül a kormányzati szektor és a közszolgáltatói szektor, illetve a magánszektoron belül a háztartásokat segítő nonprofit intézményi szektor és a magánvállalati szektor közötti különbségtétel kritériumait.
1.1. tábla
Kritériumok
A kormányzat irányítása alatt áll
(Közszektor)
Magánkézben van
(Magánszektor)
Nem piaci kibocsátás
Kormányzat
Háztartásokat segítő nonprofit intézmények
Piaci kibocsátás
Közszolgáltatók
Magánvállalatok
[…]
1.37
A piaci és nem piaci kibocsátás közötti különbségtétel – és így a közszektorhoz tartozó szervezeteknek a kormányzati szektorba vagy a közszolgáltatói szektorba való besorolása is – a következő szabály alapján történik:
Valamely tevékenység akkor tekintendő piaci tevékenységnek, ha a tárgyát képező javakkal és szolgáltatásokkal az alábbi feltételek mellett kereskednek:
(1)
az eladók a nyereségük hosszú távú maximalizálása érdekében járnak el oly módon, hogy a piacon szabadon árulnak javakat és szolgáltatásokat bárkinek, aki hajlandó az ajánlati árat megfizetni;
(2)
a vevők a korlátozott erőforrásaikkal elérhető hasznosság maximalizálása érdekében járnak el oly módon, hogy az ajánlott áron a szükségleteiket legjobban kielégítő termékeket veszik meg;
(3)
tényleges piacok léteznek, amelyeket az eladók és a vevők igénybe tudnak venni, illetve amelyekről információik vannak. Egy tényleges piac akkor is működhet, ha ezek a feltételek nem teljesülnek tökéletesen.
[…]
1.57
A gazdasági egységek olyan gazdasági alanyok, amelyek saját jogon képesek javak és eszközök tulajdonjogát megszerezni, kötelezettségeket vállalni, gazdasági tevékenységet végezni, valamint más egységekkel gazdasági műveleteket lebonyolítani. Az ESA 2010 rendszer alkalmazásában a gazdasági egységek öt egymást kölcsönösen kizáró belföldi gazdasági szektorba vannak sorolva:
a)
nem pénzügyi vállalatok;
b)
pénzügyi vállalatok;
c)
kormányzat;
d)
háztartások;
e)
háztartásokat segítő nonprofit intézmények.
Az öt szektor együttesen alkotja a belföldi gazdaság egészét. Az egyes szektorok alszektorokra tagolódnak. Az ESA 2010 rendszer minden szektorra, alszektorra, valamint a gazdaság egészére vonatkozóan is lehetővé teszi a teljes forgalmiszámla‑ és vagyonmérleg‑sorozatok összeállítását. A nem rezidens egységek ezzel az öt hazai szektorral lépnek kapcsolatba, és a számlák megjelenítik a hazai szektorok és egy hatodik intézményi szektor, a külföld szektor közötti interakciókat.”
6
Az 549/2013 rendelet A. mellékletének „Az egységek és az egységek csoportosítása” című 2. fejezete tartalmazza a 2.32–2.35, 2.38, 2.40, 2.43, 2.105–2.110 és 2.117 pontot, amelyek szerint:
„2.32
A szektorok és alszektorok mindegyike a hasonló típusú gazdasági magatartású gazdasági egységeket fogja össze.
2.1. ábra – A szervezeti egységek szektorokba sorolása
2.33
A gazdasági egységeket az általuk képviselt termelői típus alapján kell besorolni az egyes szektorokba. A besorolás függ az egységek fő tevékenységétől és funkciójától is, amelyek alapján feltételezhetően következtetni lehet gazdasági magatartásukra.
2.34
A 2.1. ábra azt mutatja, hogy az egységek hogyan csoportosíthatók a fő szektorokba. Egy rezidens, nem a háztartások szektorba tartozó egység szektorba sorolásához az ábra szerint meg kell határozni, hogy a kormányzat irányítja‑e vagy sem, és hogy piaci vagy nem piaci termelőnek számít‑e.
2.35
Egy pénzügyi vagy nem pénzügyi vállalat feletti irányítás a vállalat általános üzletpolitikájának a meghatározására való képességet jelenti, például szükség esetén a megfelelő igazgatók kiválasztása révén.
[…]
2.38
A kormányzat biztosíthatja egy vállalat feletti ellenőrzési jogát olyan külön törvény, rendelet vagy szabályozás által is, amely feljogosítja a vállalati politika meghatározására. Annak eldöntéséhez, hogy a vállalatot a kormányzat irányítja‑e, a következő jellemző mint legfontosabb tényező meglétét kell megvizsgálni:
[…]
b)
az igazgatóság vagy irányító testület kormányzati ellenőrzése;
c)
a kulcsszemélyzet kinevezésének és leváltásának kormányzati ellenőrzése;
[…]
f)
különleges szabályozás;
[…]
Akár egyetlen jellemző is elegendő lehet az irányítás megállapításához, de adott esetben több jellemző együttesen utalhat az irányításra.
[…]
2.40
A piaci és nem piaci egységek közötti különbségtétel, és így a közszférába tartozó egységek esetében azok kormányzati vagy vállalati szektorba sorolása az 1.37. pontban megállapított kritériumoktól függ.
[…]
2.43
A 2.2. táblázat tartalmazza a termelők típusait, továbbá azokat a főtevékenységeket és funkciókat, amelyek az egyes szektorokat meghatározzák.
2.2. táblázat – A termelő típusa, valamint a főtevékenységek és funkciók szektoronkénti osztályozása
A termelő típusa
Főtevékenység és funkció
Szektor
Piaci termelő
Piaci javak és nem pénzügyi szolgáltatások előállítása
Nem pénzügyi vállalatok (S.11)
Piaci termelő
Pénzügyi közvetítés, beleértve a biztosítási tevékenységet
Kiegészítő pénzügyi tevékenységek
Pénzügyi vállalatok (S.12)
Közösségi célú nem piaci termelő
Nem piaci kibocsátás termelése és át(el‑)adása közösségi és egyéni fogyasztásra, valamint a nemzeti jövedelem és vagyon újraelosztását célzó gazdasági műveletek lebonyolítása
Kormányzat (S.13)
Piaci termelő vagy saját végső felhasználásra termelő magántermelő
Fogyasztás
Piaci és saját végső felhasználási célú kibocsátás
Háztartások (S.14)
mint fogyasztók
mint vállalkozók
Nem piaci magántermelő
Nem piaci kibocsátás termelése és át(el‑)adása egyéni fogyasztásra
Háztartásokat segítő nonprofit intézmények (S.15)
[…]
Nyugdíjpénztárak (S.129)
2.105
Fogalommeghatározás: a nyugdíjpénztárak alszektor (S.129) magában foglalja mindazokat a pénzügyi vállalatokat és kvázivállalatokat, amelyek fő tevékenysége a biztosított személyek társadalmi kockázatainak és szükségleteinek megosztása (társadalombiztosítás) keretében megvalósuló pénzügyi közvetítés. A nyugdíjpénztárak mint társadalombiztosítási rendszerek nyugdíjjövedelmet, valamint gyakran haláleseti és fogyatékossági juttatásokat is biztosítanak.
2.106
Az S.129. alszektor csak azokat a társadalombiztosítási nyugdíjpénztárakat foglalja magában, amelyek az őket létrehozó egységektől elkülönülő gazdasági egységek. Az ilyen autonóm pénztárak döntéshozatali önállósággal rendelkeznek és a számlák teljes sorozatát vezetik. A nem autonóm nyugdíjpénztárak nem gazdasági egységek, az őket létrehozó gazdasági egység részét képezik.
2.107
A nyugdíjpénztári rendszerek résztvevői például egy vállalkozás vagy vállalkozáscsoport munkavállalói, egy szakágazat vagy egy ágazat munkavállalói, vagy azonos foglalkozású személyek. A biztosítási szerződésben foglalt juttatások lehetnek:
a)
a biztosított halála után az özvegy és a gyermekek részére kifizetett juttatások;
b)
a nyugdíjazást követően fizetett juttatások; vagy
c)
a biztosított fogyatékossá válását követően fizetett juttatások.
2.108
Néhány országban az említett kockázatokra az életbiztosítással foglalkozó biztosítók és a nyugdíjpénztárak egyaránt köthetnek biztosítást. Más országokban a felsorolt kockázati kategóriák némelyikére csak életbiztosítással foglalkozó biztosítónál lehet biztosítást kötni. Az életbiztosítókkal ellentétben a nyugdíjpénztárak működését a törvény a munkavállalók és önálló vállalkozók meghatározott csoportjaira korlátozza.
2.109
Nyugdíjpénztári rendszert szervezhetnek a munkáltatók vagy a kormányzat, de szervezhetik biztosítók is a munkavállalók nevében. Lehetőség van különálló gazdasági egységeket létrehozni a nyugdíjak fedezetére szolgáló eszközök kezelésére és a nyugdíjak folyósítására.
2.110
Az S.129. alszektor nem tartalmazza a következőket:
a)
azok a gazdasági egységek, amelyek megfelelnek a 2.117. pontban felsorolt mindkét kritériumnak. Ezek az S.1314. alszektorba tartoznak;
[…]
Társadalombiztosítási alapok (S.1314)
2.117
Fogalommeghatározás: a »társadalombiztosítási alapok« alszektor azokat a központi, tartományi és helyi gazdasági egységeket foglalja magában, amelyek fő tevékenysége a társadalmi juttatások biztosítása, és megfelelnek a következő két feltételnek:
a)
törvény vagy más szabályozás erejénél fogva a lakosság bizonyos csoportjai kötelesek a rendszerben részt venni, vagy abba járulékot fizetni; valamint
b)
a társadalombiztosítási járulékok és juttatások megállapítása vagy jóváhagyása a kormányzat felelősségi körébe tartozik, függetlenül felügyeleti szervként vagy munkáltatóként betöltött szerepétől.
Általában nincs közvetlen kapcsolat az egyén kockázatoknak való kitettsége és az általa fizetett társadalombiztosítási járulék összege között.”
7
Az e rendelet A. mellékletében szereplő „Termékekkel és nem termelt eszközökkel kapcsolatos gazdasági műveletek” című 3. fejezet 3.17–3.19, 3.24, 3.26–3.28 pontja a következőképpen szól:
„3.17
Fogalommeghatározás: Piaci kibocsátás az a kibocsátás, amelyet a piacon adnak el vagy kívánnak eladni.
3.18
A piaci kibocsátás a következőket foglalja magában:
a)
gazdaságilag jelentős áron értékesített termékek;
[…]
3.19
Fogalommeghatározás: Gazdaságilag jelentős ár az az ár, amely jelentős mértékben befolyásolja, hogy a termelők milyen mennyiségű terméket hajlandók szállítani, illetve a vevők milyen mennyiségű termékhez akarnak hozzájutni. Ilyen ár akkor jön létre, ha mindkét alábbi feltétel teljesül:
a)
a termelőnek érdeke, hogy kínálatát az árhoz igazítsa akár abból a célból, hogy hosszú távon nyereségre tegyen szert, akár abból a célból, hogy az árbevétel legalább a tőke‑ és egyéb termelési költségeket fedezze; valamint
b)
a fogyasztó szabadon dönthet arról, hogy vásárol‑e vagy sem, és döntését a felszámított árak alapján hozza meg.
Gazdaságilag nem jelentős árat általában annak érdekében számítanak fel, hogy sikerüljön bizonyos bevételt elérni vagy – teljes mértékben ingyen nyújtott szolgáltatások esetében – a túlzott keresletet bizonyos mértékben csökkenteni.
Egy termék gazdaságilag jelentős ára a gazdasági egység és a kibocsátást előállító szakosodott telephely összefüggésében van meghatározva. Például piaci kibocsátásnak minősül, ha a háztartások jogi személyiséggel nem rendelkező vállalkozásai valamennyi kibocsátásukat gazdaságilag jelentős árakon értékesítik más gazdasági egységeknek. Más gazdasági egységek kibocsátása esetében a piaci tevékenység gazdaságilag jelentős áron történő megvalósításának képességét mennyiségi kritérium (az ún. 50%‑os kritérium) alapján kell vizsgálni, a termelési költségek és az árbevétel arányának figyelembevételével. Eszerint piaci termelőnek az az egység tekinthető, amelynek árbevétele több éven át tartósan fedezi költségeinek legalább az 50%‑át.
[…]
3.24
Fogalommeghatározás: Piaci termelő az a szakosodott telephely vagy gazdasági egység, amely kibocsátásának nagyobb része piaci kibocsátás.
Ha egy szakosodott telephely vagy egy gazdasági egység piaci termelő, akkor fő kibocsátása definíció szerint piaci kibocsátásnak minősül, mivel a piaci kibocsátás fogalmának meghatározására csak azután kerül sor, hogy az adott szakosodott telephely vagy gazdasági egység kibocsátása »piaci«, »saját végső felhasználási célú« vagy »nem piaci« kibocsátásként meghatározásra került.
[…]
3.26
Fogalommeghatározás: Nem piaci termelő az a szakosodott telephely vagy gazdasági egység, amely kibocsátásának nagyobb részét ingyen vagy gazdaságilag nem jelentős áron nyújtja.
Gazdasági egységek: különbségtétel a »piaci«, a »saját végső felhasználási célú« és a »nem piaci« szervezeti egységek között.
3.27
A gazdasági egységek mint termelők esetében a »piaci«, »saját végső felhasználási célú« és »nem piaci« közötti különbségtételt a 3.1. tábla foglalja össze, amely a szektoronkénti osztályozást is bemutatja.
3.1. tábla – A gazdasági egységek megkülönböztetése piaci, saját végső felhasználási célú és nem piaci termelői típusok szerint
A gazdasági egység típusa
Osztályozás
Magán vagy közösségi?
Nonprofit intézmény vagy sem?
Piaci termelő?
A termelő típusa
Szektor(ok)
1. magántermelők
1.1 Háztartások tulajdonában levő, jogi személyiséggel nem rendelkező vállalatok (kivéve a háztartások tulajdonában levő kvázi‑vállalatokat)
1.1 = piaci vagy saját végső felhasználási célú
Háztartások
1.2 Egyéb magántermelők (beleértve a háztartások tulajdonában levő kvázi‑vállalatokat is)
1.2.1 Magántulajdonú nonprofit intézmény
1.2.1.1 Igen
1.2.1.1 = piaci
Vállalatok
1.2.1.2 Nem
1.2.1.2 = nem piaci
Háztartásokat segítő nonprofit intézmények
1.2.2 a nonprofit intézményeken kívüli egyéb magántermelők
1.2.2 = piaci
Vállalatok
2. közösségi termelők
2.1 Igen
2.1 = piaci
Vállalatok
2.2 Nem
2.2 = nem piaci
Kormányzat
3.28
A 3.1. tábla azt mutatja, hogy egymás után több megkülönböztetést kell alkalmazni annak meghatározása érdekében, hogy egy gazdasági egységet a piaci termelőkhöz, a saját végső felhasználásra termelőkhöz vagy a nem piaci termelőkhöz kell‑e besorolni. Először a magán‑ és a közösségi termelők között kell különbséget tenni. Közösségi célú termelő a kormányzat által ellenőrzött termelő (az ellenőrzésnek a 2.38. pontban meghatározott fogalma értelmében).”
8
Az említett rendelet A. melléklete 17. fejezetének 17.43 pontja szerint:
„Fogalommeghatározás: a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerek szerződésen alapuló biztosítási rendszerek, amelyekben a kedvezményezetteket a társadalombiztosítási rendszer tagjaiként az államháztartás kötelezi arra, hogy az idős korral összefüggő és más korspecifikus egyéb kockázatok, pl. munkaképtelenség, betegség stb. ellen biztosítsák magukat. A társadalombiztosítási nyugdíjakat a kedvezményezetteknek az államháztartás nyújtja.”
9
Ezen A. mellékletnek „A kormányzat számlái” című 20. fejezete tartalmazza a 20.05, 20.15, 20.32‑20.34, 20.38, 20.39, 20.306, 20.309 és 20.310 pontokat, amelyek a következőképpen rendelkeznek:
„AZ ÁLLAMHÁZTARTÁSI SZEKTOR MEGHATÁROZÁSA
20.05
Az államháztartási szektorhoz (S.13) tartozik az összes kormányzati egység és a kormányzati egységek által ellenőrzött összes nem piaci nonprofit intézmény (NPI). Ide tartoznak még az alábbiakban (20.18–20.39. pont) meghatározott egyéb nem piaci termelők is.
[…]
Az államháztartási szektorba sorolt nonprofit intézmények
[…]
20.15
Az NPI‑k esetében az ellenőrzés nem más, mint az NPI általános célkitűzéseinek [helyesen: politikájának] vagy programjának meghatározására vonatkozó képesség. Az azonos tevékenységi területen működő valamennyi egységre vonatkozó általános szabályozások formájában megvalósuló állami beavatkozásnak nincs jelentősége annak eldöntése szempontjából, hogy egy adott egység felett gyakorol‑e ellenőrzést a kormányzat. Az alábbi öt ellenőrzési indikátort kell megvizsgálni annak meghatározásához, hogy az érintett NPI a kormány ellenőrzése alatt áll‑e:
[…]
b)
a jogi alap egyéb rendelkezései, például az NPI alapszabályában rögzített kötelezettségek;
[…]
e)
kockázatnak való kitettség.
Bizonyos esetekben egyetlen indikátor is elég lehet az ellenőrzés megállapításához. Ha azonban egy NPI, amelyet főleg a kormányzat finanszíroz, az egyéb mutatóknál említett feltételek mellett is jelentős mértékben képes marad meghatározni saját célkitűzéseit [helyesen: politikáját] vagy programját, akkor nem minősül kormányzat által ellenőrzött egységnek. A legtöbb esetben több különálló indikátor együtt jelzi az ellenőrzés meglétét. Az indikátorokon alapuló döntés természeténél fogva egyfajta megítélést jelent.
[…]
A pénzügyi közvetítés és a kormányzat közötti határvonal
20.32
A pénzügyi tevékenységeket folytató egységek esete külön megfontolás tárgyát képezi. A pénzügyi közvetítés az a tevékenység, amelynek során az egységek pénzügyi eszközöket szereznek, ugyanakkor pedig saját terhükre kötelezettségeket vállalnak pénzügyi tranzakciók útján.
20.33
A pénzügyi közvetítő kockázatnak teszi ki magát azzal, hogy saját terhére kötelezettségeket vállal. Ha például egy állami pénzügyi egység eszközöket kezel, de nem teszi ki magát kockázatnak azzal, hogy saját terhére kötelezettségeket vállal, akkor nem tekinthető pénzügyi közvetítőnek, és így a »Pénzügyi vállalatok« szektor helyett az »Államháztartás« szektorba lesz besorolva.
20.34
A piaci/nem piaci teszt mennyiségi kritériumát általában nem célszerű a pénzügyi közvetítést vagy eszközök kezelését végző állami vállalatokra alkalmazni, mert bevételük tulajdonból származó jövedelemből és eszköztartási nyereségből egyaránt származik.
[…]
Nyugdíjpénztárak
20.38
A munkavállalói nyugdíjrendszerek olyan szerveződések, amelyek célja az, hogy tagjaiknak nyugdíjszerű juttatásokat biztosítsanak egy munkaadói‑munkavállalói szerződéses jogviszony alapján. Ide tartoznak a tőkefedezeti, a nem tőkefedezeti és a részlegesen tőkefedezeti rendszerek.
20.39
Egy befizetésekkel meghatározott olyan tőkefedezeti rendszer, amelyet egy kormányzati egység hozott létre, nem kezelhető társadalombiztosítási rendszerként akkor, ha nincs kormányzati garancia a fizetendő nyugdíjak szintjére, vagyis a nyugdíjak szintje bizonytalan, mert az eszközök teljesítményétől függ. Ennek következtében a rendszert irányító egység, valamint – ha az önálló gazdasági egység – maga a pénztár is a »Biztosítótársaságok és nyugdíjpénztárak« alszektorba sorolandó pénzügyi vállalatnak minősül.
[…]
A KÖZSZFÉRA
[…]
20.306
A közszféránál szereplő összes gazdasági egység olyan rezidens egységeket takar, amelyeket összességében a közszférához tartozó egységek által közvetve vagy közvetlenül a kormányzat ellenőriz. Egy gazdálkodó egység feletti ellenőrzés az egység általános politikájának meghatározására vonatkozó képesség. Ez az alábbiakban kerül részletezésre.
[…]
A közszféra ellenőrzése
20.309
Egy rezidens közszférabeli egység esetében az ellenőrzés az egység általános politikájának meghatározására vonatkozó képesség. Ez történhet egyetlen közszférabeli egység közvetlen jogain vagy sok egység kollektív jogain keresztül. Az ellenőrzést illetően a következő mutatókat kell figyelembe venni:
[…]
h)
ellenőrzés túlszabályozás útján. Ha olyan szigorú a szabályozás, hogy lényegében meghatározza az általános üzleti politikát, akkor ez az ellenőrzés egy formája. Egyes esetekben az állami hatóságok erős szabályozási környezetet teremthetnek, különösen a közösségi szolgáltatásokat érintő monopóliumok és privatizált közüzemi szolgáltatások terén. Fontos területeken – például az árképzésnél – úgy is ki lehet alakítani a szabályozási környezetet, hogy az adott gazdálkodó egységnek ne kelljen feladnia az általános politika feletti ellenőrzést. Egy erősen szabályozott környezetben való működés vállalása szintén annak a jele, hogy a gazdálkodó egység nem képezi ellenőrzés tárgyát;
i)
egyéb. Az ellenőrzés abból is származhat, hogy a gazdálkodó egység alapító okirata hatáskört vagy jogosultságot biztosít például a tevékenységek, célkitűzések és működési szempontok korlátozására, a költségvetés jóváhagyására, illetve annak megakadályozására, hogy az egység módosítsa alapító okiratát, feloszlassa magát, osztalékot hagyjon jóvá vagy megszüntesse kapcsolatát a közszférával. Egy teljesen vagy majdnem teljesen a közszféra által finanszírozott gazdálkodó egység akkor tekinthető ellenőrzöttnek, ha a finanszírozás ellenőrzése annyira korlátozó jellegű, hogy meghatározza az adott terület általános politikáját.
20.310
Minden egyes besorolási esetet külön kell megvizsgálni, mert nem biztos, hogy a fenti szempontok mind alkalmazhatók az adott esetre. Egyes fenti mutatók – például a 20.309. pont a), c) és d) alpontjában foglaltak – önmagukban is elegendők az ellenőrzés megállapításához. Egyéb esetekben több különálló mutató együtt jelezheti az ellenőrzés meglétét.”
A 2018/231 rendelet
10
A 2018/231 rendelet (2) preambulumbekezdése szerint:
„A nyugdíjpénztárakra vonatkozó statisztikai adatszolgáltatási követelmények előírásának célja, hogy az [Európai Központi Bank (EKB)] megfelelő statisztikai adatokkal rendelkezzen a nyugdíjpénztárak alszektorának pénzügyi tevékenységeiről azon – egy gazdasági területnek tekintett – tagállamokban, amelyeknek a pénzneme az euro […]. A nyugdíjpénztárakra vonatkozó statisztikai adatgyűjtés a rendszeres és eseti elemzési igények kielégítése, a monetáris és pénzügyi elemzés végzése során az EKB támogatása, valamint a KBER‑nek a pénzügyi rendszer stabilitásához való hozzájárulása érdekében szükséges.”
11
E rendelet 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
1. »nyugdíjpénztár« (az ESA 2010 S.129 alszektora): azon pénzügyi vállalatok vagy kvázivállalatok, amelyek fő tevékenysége a biztosított személyek társadalmi kockázatainak és szükségleteinek megosztása (társadalombiztosítás) keretében megvalósuló pénzügyi közvetítés. A nyugdíjpénztárak mint társadalombiztosítási rendszerek nyugdíjjövedelmet biztosítanak, továbbá biztosíthatnak haláleseti és fogyatékossági juttatásokat is.
Nem tartoznak e fogalommeghatározás körébe:
[…]
f)
az ESA 2010 2.117. pontjában meghatározott társadalombiztosítási alapok;
[…]”.
A német jog
A VersoG
12
Bajorországban az önsegélyező pénztárakra többek között a 2008. június 16‑i Gesetz über das öffentliche Versorgungswesen (az állami önsegélyező pénztárakról szóló törvény, BayGVBl. 182. o.; a továbbiakban: VersoG) „Jogi forma, székhely, hatály, szabályozási jogkör” című 1. §‑ának a C‑758/22. sz. ügy alapügy tényállására alkalmazandó változata vonatkozik.
13
A VersoG‑nak „Az üzleti tevékenység alapelvei” című 9. §‑ának (1)–(3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az önsegélyező intézmények tevékenységüket kölcsönösség alapján és kizárólag közhasznú célokból végzik. Tevékenységüket kötelesek gazdaságosan és körültekintően végezni. Az önsegélyező intézmények vagyonát elkülönítve kell tartani.
(2)   Az önsegélyező intézmények igazgatási költségeiket – beleértve a tisztviselőknek, alkalmazottaknak, munkavállalóknak és az ellátásra jogosultaknak teljesített kifizetéseket is – saját forrásból fedezik. Az egyes önsegélyező intézmények közötti felosztás a ténylegesen viselt költségek alapján történik.
(3)   Az önsegélyező intézmények forrásai és vagyona kizárólag társadalombiztosítási feladatuk ellátásához használhatók fel. Az intézmény megszűnése esetén a fennmaradó pénzeszközök az alapszabály szerint a tagokat, a biztosítottakat és a kedvezményezetteket illeti meg.”
14
A VersoG „Alapszabály” című 10. §–ának (1)–(3) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Az önsegélyező intézmények ügyeiket e törvénynek megfelelő alapszabályban szabályozzák.
(2)   Az alapszabálynak az e törvényben kifejezetten említett elemeken kívül tartalmaznia kell az alábbiakra vonatkozó rendelkezéseket:
1.
az igazgatótanács és a bizottságok összetétele, megbízatásának időtartama, valamint összehívása;
2.
az igazgatótanács tagjainak és póttagjainak jelölése és lemondása […];
3.
a tagsági, biztosítási és nyugdíjviszonyok kezdete és megszűnése;
4.
a járulékok összege és esedékessége, illetve a hozzájárulások megosztásának elvei;
5.
a tagok, biztosítottak és kedvezményezettek jogosultságainak feltételei, jellege és összege, valamint megszűnése;
6.
a nyugdíjeljárás.
(3)   Az alapszabályt és annak módosításait a felügyeleti jóváhagyást követően az igazgatótanács elnöke adja ki és teszi közzé a Bayerischer Staatsanzeigerben (bajor állami közlöny). Ezek a kihirdetésüket követő napon lépnek hatályba, hacsak más időpontot nem állapítanak meg.”
15
A VersoG‑nak „A bajor gyógyszerészek önsegélyező pénztára, a Bajor orvosi önsegélyező pénztár, A bajor építészek önsegélyező pénztára, A bajor építőmérnökök és pszichoterapeuták önsegélyező pénztára, és a Bajor ügyvédi és adótanácsadói önsegélyező pénztár” című második részének „Közös rendelkezések” című 1. fejezetében található a „Feladatok” című 28. §. E § harmadik mondata előírja, hogy „az önsegélyező intézmények kötelesek teljesíteni a tagok kötelező nyugdíjbiztosítási kötelezettség alóli mentesüléséhez szükséges feltételeket”.
16
A VersoG „Tagság” című 30. §‑ának (1)–(3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az önsegélyező intézményekben való tagság kötelező.
(2)   Az alapszabály rendelkezhet a kötelező tagság alóli kivételekről és mentességekről, különösen ha a szakma tagja:
1.
a szakmai tevékenységet csak átmenetileg vagy korlátozottan gyakorolja;
2.
előrehaladott életkorban kezdi meg szakmai tevékenységét vagy létesít kamarai tagságot;
3.
más szakmai önsegélyező pénztárnál biztosított.
[…]
(3)   A kilépő kötelező tagok az alapszabály szerint önkéntes tagok maradhatnak.”
17
A VersoG „Járulékok, jogosultságok átvitele” című 31. §‑ának (1)–(4) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   A tagok az alapszabálynak megfelelően kötelesek járulékot fizetni. Az alapszabály a jövedelemtől független minimális járulékokat írhat elő. Kikötheti, hogy a nyugdíjbiztosítás fenntartása érdekében megfelelő járulékokat kell fizetni a szakmai vagy keresőtevékenység nélküli, illetve jövedelem nélküli időszakokra. A kötelező járulék nem haladhatja meg az önsegélyező intézmény társaságiadó‑kötelezettség alóli mentessége szempontjából meghatározó határt.
[…]
(4)   Az alapszabály lehetővé tehet további önkéntes befizetéseket a nyugdíjjogosultságok növelése érdekében. Ezek a kötelező hozzájárulással együtt nem léphetik túl az (1) bekezdés negyedik mondatában meghatározott határt.”
18
A VersoG 33–36. és 38. §‑a pontosítja az érintett önsegélyező intézményekben való kötelező tagságra vonatkozó szabályokat.
A szászországi egészségügyi szakmai kamaráról szóló törvény
19
Az 1994. május 24‑i Sächsisches Heilberufekammergesetz (szászországi egészségügyi szakmai kamaráról szóló törvény, SächsGVBl. 935. o.) C‑759/22. sz. ügy alapeljárására alkalmazandó változatának „Önsegélyező pénztár” című 6. §‑a szerint:
„(1)   A kamarák alapszabály útján önsegélyező pénztárat hozhatnak létre tagjaik és családtagjaik ellátására. […] A kamarai tagok az alapszabálynak megfelelően az önsegélyező pénztár tagjai.
[…]
(3)   Alapszabályban kell szabályozni az alábbiakat:
1.
az önsegélyező pénztár szerveinek feladatai, felépítése, összetétele, megválasztása és megbízatásának időtartama, valamint bírósági és bíróságon kívüli képviselete, amennyiben ezt jogszabályi rendelkezések még nem szabályozzák,
2.
a kötelező tagság kezdete és vége, valamint a kötelező tagság alóli kivételekre és mentességekre vonatkozó feltételek,
3.
az önkéntes tagság engedélyezésének feltételei, különösen a kamarai tagság megszűnését követően,
4.
a házasság felbontását követően a jogosultságok megemelésére vonatkozó feltételek,
5.
a visszaható hatályú tagság feltételei,
6.
a tagok együttműködési kötelezettsége, a járulékfizetési kötelezettség kezdete és vége, a járulékok megállapítására irányuló eljárás, valamint a járulékok esedékessége és részletei, amelyek
a)
önálló vállalkozóként szerzett vagy munkaviszonyból származó jövedelem,
b)
tőkevagyonból származó jövedelem, amennyiben a jövedelem olyan társaságoktól származik, amelyek célja orvosi, fogorvosi, állatorvosi vagy gyógyszerészeti szolgáltatások nyújtására is kiterjed, és
c)
üzleti tevékenységből származó jövedelem, amennyiben az orvosi, fogorvosi, állatorvosi vagy gyógyszerészeti szolgáltatások nyújtására is kiterjed, alapján számítandók és nem haladhatják meg a [vonatkozó törvény] hatályos változatából eredő összeget,
7.
a különleges élethelyzetekben adható járulékcsökkentések és járulékmentességek összege,
8.
az esedékes járulékokra vonatkozó esetleges késedelmi kötbér feltételei és összege,
9.
a járulékok vagy késedelmi kötbérek elhalasztásának, elengedésének vagy törlésének feltételei,
10.
az ellátások, az öregségi nyugdíj, a rokkantsági nyugdíj és a túlélő hozzátartozói nyugdíj nyújtásának feltételei és összege,
[…]
Az alapszabály meghatározhatja azokat a feltételeket, amelyek mellett a tag az önsegélyező pénztárba befizetett járulékokat átviheti egy másik közjogi biztosítóintézetbe vagy más, a foglalkozása szerinti önsegélyező intézménybe (szakmai önsegélyező intézmény), valamint a tagság megszűnése esetén a befizetett járulékok visszatérítésére vonatkozó igény feltételeit és összegét.
(4)   Az önsegélyező intézmény eszközei különleges vagyonnak minősülnek, amely kizárólag az önsegélyező intézmény kötelezettségeinek teljesítésére áll rendelkezésre. Azt a kamara egyéb vagyonától elkülönítve kell kezelni. Kizárólag a törvény által megengedett célokra használható fel, ideértve a szükséges igazgatási költségek megtérítését is.”
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
20
2018‑ban és 2019‑ben az alapeljárás felpereseit a német központi bank arról értesítette, hogy a 2018/231 rendelet 1. és 2. cikke értelmében vett nyugdíjpénztárként statisztikai adatszolgáltatási kötelezettség terheli őket, amelynek megfelelően 2019. szeptember 30‑tól kezdődően egyes felperesek esetében negyedévente, mások esetében pedig évente részletesen meghatározott adatokat kell benyújtaniuk e bankhoz a pénzügyi helyzetükre vonatkozóan.
21
Az alapeljárás felperesei keresetet indítottak a Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i közigazgatási bíróság, Németország) előtt elsődlegesen ezen értesítések megsemmisítése, másodlagosan pedig annak megállapítása iránt, hogy nem vonatkoznak rájuk a fent említett statisztikai adatszolgáltatási követelmények.
22
E bíróság e kereseteket elutasította azzal az indokkal, hogy az alapeljárás felperesei a 2018/231 rendelet 1. cikkének 1. pontja értelmében vett nyugdíjpénztárnak minősülnek, következésképpen pedig az e rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerinti adatszolgáltatási kötelezettség terheli őket. E bíróság szerint az alapeljárás felpereseihez hasonló önsegélyező pénztárak piaci termelők, akik pénzügyi vállalatnak minősülnek, és az 549/2013/EU rendeletben előírt ESA 2010 nyugdíjpénztárak (S.129) alszektorába tartoznak. Fő tevékenységük keretében önsegélyező szolgáltatásokat nyújtanak. Ellenszolgáltatásként gazdasági szempontból jelentős árakat állapítanak meg. Ugyanez vonatkozik a kötelező ellátásokra is. Állami támogatás hiányában az önsegélyező pénztárak kénytelenek lennének úgy szabályozni a járulékokat és ellátásokat, hogy teljesítőképességük biztosított maradjon. Mindenesetre a kötelező ellátások piaci kibocsátásnak minősítése többek között az 549/2013 rendelet A. mellékletének 3.19 pontjából következik, mivel az alapeljárás felperesei költségeik legalább 50%‑át több éven át tartósan a termékeikből származó árbevételből fedezték. Az említett bíróság kifejti, hogy e minősítés nem ellentétes e rendelet A. mellékletének 1.37 pontjával, mivel e rendelkezés csak a közszektorhoz tartozó szervezetekre vonatkozik, amelyek közé az alapeljárás felperesei nem tartoznak, amennyiben nem állnak kormányzati irányítás alatt. Következésképpen az ESA 2010 társadalombiztosítási alapok (S.1314) alszektorba sorolás is kizárt, amelyre az adatszolgáltatási kötelezettség nem vonatkozik. Az említett rendelet A. mellékletének 20.39 pontja megerősíti az alapeljárás felperesei nyugdíjpénztárnak minősülését. E rendelkezés értelmében egy befizetésekkel meghatározott olyan tőkefedezeti rendszer, amelyet egy kormányzati egység hozott létre, nem kezelhető társadalombiztosítási rendszerként akkor, ha – mint az alapeljárás felperesei esetében – nincs kormányzati garancia a fizetendő nyugdíjak szintjére, vagyis a nyugdíjak szintje bizonytalan, mert az eszközök teljesítményétől függ.
23
Az alapeljárás felperesei felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Bundesverwaltungsgerichthez (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország). Arra hivatkoznak, hogy nem piaci termelők. A kötelező ellátásokat, amelyek kibocsátásuk nagy részét teszi ki, nem gazdaságilag jelentős áron értékesítik. A kötelező tagok e tekintetben nem dönthetnek szabadon a felszámított járulékok alapján arról, hogy megvásárolják‑e az önsegélyező szolgáltatásokat, ami sérti az ilyen ár létére jellemző feltételek egyikét, mégpedig az 549/2013/EU rendelet A. melléklete 3.19 pontja első bekezdésének b) pontja által megkövetelt azon feltételt, amely szerint „a fogyasztó szabadon dönthet arról, hogy vásárol-e vagy sem, és döntését a felszámított árak alapján hozza meg”. Az e rendelet A. melléklete 3.19 pontjának harmadik bekezdésében előírt 50%‑os feltétel, amely alapján valamely egység piaci termelőként sorolható be, ha árbevétele több éven át tartósan fedezi költségeinek legalább az 50 %-át, nem releváns, mivel csupán a kibocsátás meghatározására szolgál. Mindenesetre az önsegélyező pénztárak – a kötelező nyugdíjbiztosításhoz hasonlóan – a társadalombiztosítási rendszerbe tartoznak.
24
A német központi bank arra hivatkozik, hogy a Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i közigazgatási bíróság) ítélete nem alapul állítólagosan téves jogalkalmazáson.
25
A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak az alapeljárás felpereseinek minősítését illetően, különösen a 2018/231 rendelet 1. cikke 1. pontjának f) alpontjára, valamint az 549/2013 rendelet A. mellékletének 1.37, 2.107, 2.117, 3.17–3.19, 3.24, 3.26, 17.43, 20.10, 20.12 és 20.39 pontjára tekintettel. A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy ezeket nyugdíjpénztárnak vagy társadalombiztosítási alapnak kell‑e minősíteni, vagy pedig más minősítés hatálya alá tartoznak‑e.
26
E bíróság hangsúlyozza, hogy az alapeljárás felperesei jogi személyiséggel rendelkező közjogi intézmények. Kizárólag közhasznú tevékenységet folytathatnak, és forrásaikat és vagyonukat kizárólag közszolgáltatási feladatuk ellátására használhatják fel. Saját forrásaikból kell fedezniük igazgatási költségeiket, beleértve a munkavállalóik díjazását és a jogosultak ellátását is.
27
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a német jog szerint az alapeljárás felperesei intézményeihez tartozó tagok nagy többségére kötelező tagság vonatkozik, mivel hivatásukat Bajorországban vagy Szászországban gyakorolják. Amennyiben a kötelező tagság megszűnik, önkéntes alapon fenntartható a tagság annak érdekében, hogy továbbra is nyugdíjjogosultságot lehessen szerezni. Az alapeljárás felperesei alapszabályuk útján szabályozzák a feladataik finanszírozásához szükséges járulékok és hozzájárulások beszedését, valamint a nyugdíjjogosultság feltételeit, jellegét, összegét és megvonását. Önkéntes kiegészítő járulékfizetés is lehetséges, de azok a megengedett maximumra korlátozódnak. Az alapeljárás felperesei az ellátások több mint 50%‑át a kötelező tagsággal rendelkező tagjaik számára nyújtják.
28
Ilyen körülmények között a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő, a C‑758/22. és a C‑759/22. sz. ügyekben azonos módon megfogalmazott kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
a)
Megköveteli‑e az 549/2013 rendelet A. melléklete 3.19 pontja első bekezdésének b) pontja, hogy a termelő által szállított termék valamennyi fogyasztója szabadon dönthessen arról, hogy megvásárolja‑e, vagy sem, e terméket, és e döntését a felszámított árak alapján hozza meg?
Az e kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
b)
Olyan esetekben, amelyekben e fogyasztók túlnyomó többsége, anélkül, hogy ilyen döntési szabadsággal rendelkezne, a termelő kibocsátásának több mint felét kitevő mennyiségben kap terméket a termelőtől a benne fennálló, jogszabály által előírt kötelező tagság alapján, és a termelő által meghatározott összegű kötelező járulékot köteles fizetni, kielégíti‑e a rendelkezés követelményeit, hogy a kisebbségnek lehetősége volt a termelőhöz önként csatlakozni, és élt is ezzel a lehetőséggel, hogy a terméket a kötelező tagok által fizetettel azonos járulék mellett kapja meg?
2)
Már akkor minden esetben az 549/2013 rendelet A. mellékletének 3.17–3.19 pontja értelmében vett, gazdaságilag jelentős áron megvalósított piaci [kibocsátás] esete áll‑e fenn, ha teljesül az 549/2013 rendelet A. melléklete 3.19 pontja harmadik bekezdésének harmadik és negyedik mondatában meghatározott, a költségek legalább felének az árbevétel által több éven át történő tartós fedezésének »50%‑os kritériuma«, vagy e kritériumot nem elégséges (önmagában is elegendő), hanem olyan szükséges feltételként kell értelmezni, amely kiegészíti az 549/2013 rendelet A. melléklete 3.19 pontja első bekezdése második mondatának a) és b) pontjában szabályozott két feltételt?
3)
Annak vizsgálata során, hogy gazdasági egységek az 549/2013 rendelet A. mellékletének 3.24 pontja szerinti piaci termelőnek minősülnek‑e, az 549/2013 rendelet A. mellékletének 3.17, 3.19 és 3.26 pontja mellett figyelembe kell‑e venni az A. melléklet 1.37 pontjának második bekezdésében szabályozott további követelményeket is?
4)
a)
Az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.107 pontja alapján az‑e a szükségszerű feltétele valamely gazdasági egység S.129 alszektorba sorolásának, hogy az valamennyi juttatását valamennyi résztvevő számára biztosítási szerződés alapján nyújtsa?
Az e kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
b)
Már akkor teljesül‑e a juttatások ilyen értelemben vett szerződéses alapjának követelménye, ha a kötelező tagságot, a kötelező járulékokat és a gazdasági egység kötelező juttatásait közhatalmi jelleggel alapszabály szabályozza ugyan, önkéntes kiegészítő járulékok révén azonban a kötelező tagok is kiegészítő juttatásokra való jogosultságot alapozhatnak meg?
5)
Úgy kell‑e értelmezni az […] 2018/231 rendelet 1. cikke 1. pontja [második bekezdésének] f) pontját, hogy az csak azokat a gazdasági egységeket veszi ki az e rendelkezés első [bekezdésében] szereplő nyugdíjpénztár fogalmából, amelyek az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.117 pontjában említett mindkét feltételnek megfelelnek, vagy e kivétel olyan további gazdasági egységekre is kiterjed, amelyeket az 549/2013 rendelet A. mellékletének 17.43 pontja alapján társadalombiztosítási nyugdíjrendszereknek kell tekinteni, anélkül, hogy az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.117 pontja szerinti összes követelménynek megfelelnének?
6)
a)
Az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.117 b) pontjában és 17.43 pontjában szereplő kormányzat, illetve államháztartás fogalma csak az adott elsődleges szervet jelenti‑e, vagy magában foglalja a jogszabály alapján létrehozott, jogi szempontból független, kötelező tagság alapján szerveződő és járulékokból finanszírozott, valamint önigazgatáshoz való joggal és saját számvitellel rendelkező szociális biztonsági intézményeket is?
Ha az előző kérdésben említett fogalmak az abban jellemzett szociális biztonsági intézményeket is magukban foglalják:
b)
Összegszerű megállapítást jelent‑e a társadalombiztosítási járulékoknak és juttatásoknak az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.117 b) pontja szerinti megállapítása, vagy elegendő, ha valamely jogszabály előírja a minimálisan fedezendő kockázatokat és a minimális fedezeti szintet, valamint szabályozza a járulékbeszedés elveit és korlátait, a járulékok és juttatások e keretek közötti összegszerű megállapítását azonban a szociális biztonsági intézményre bízza?
c)
Csak az 549/2013 rendelet A. mellékletének 20.10 és 20.12 pontja szerinti összes követelménynek megfelelő gazdasági egységeket foglalja‑e magában az 549/2013 rendelet A. mellékletének 20.39 pontja értelmében vett kormányzati egység fogalma?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
29
Kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az 549/2013 rendelet A. mellékletének rendelkezéseit úgy kell‑e értelmezni, hogy az ezen melléklet 2.105 pontja értelmében vett „nyugdíjpénztárak” fogalma alá, következésképpen a 2018/231 rendeletben előírt statisztikai adatszolgáltatási követelmények alá tartoznak azok az önsegélyező pénztárak, amelyek nyugellátást, valamint haláleseti és rokkantsági juttatásokat nyújtanak a többségükben bizonyos szakma gyakorlása okán tagsági kötelezettség alá eső tagok számára.
30
Emlékeztetni kell arra, hogy az 549/2013 rendelet (14) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az ESA 2010 az Unió céljaira, és különösen az Unió társadalom‑ és gazdaságpolitikáinak meghatározása és figyelemmel kísérése céljából a tagállami számlák kidolgozására vonatkozó referenciakeretet hoz létre. E tekintetben e rendelet (3) preambulumbekezdése szerint e számlákat olyan egységes elvek alapján kell összeállítani, amelyek nem tesznek lehetővé különböző értelmezéseket, oly módon, hogy lehetővé váljon az összehasonlítható eredmények elérése (2023. július 13‑iFerrovienord ítélet, C‑363/21 és C‑364/21, EU:C:2023:563, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31
Amint az az említett rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjából következik, az ESA 2010 az A. mellékletben szereplő, a közös előírásokra, fogalommeghatározásokra, osztályozásokra és számviteli szabályokra vonatkozó módszertant ír elő, amely az Unió céljaira összehasonlítható módon összeállított számlák és táblázatok elkészítését teszi lehetővé.
32
E melléklet 1.01 pontja értelmében az ESA 2010 „olyan, nemzetközileg összehasonlítható számviteli rendszer, amely valamely »teljes gazdaság«” (vagyis egy régió, egy ország vagy országcsoport gazdaságának), annak összetevőinek, illetve más teljes gazdaságokkal való kapcsolatának rendszerbe foglalt, részletes leírására szolgál”.
33
E kézikönyvnek szánt melléklet 24 fejezetből áll, amelyeket e melléklet 1.03 és 1.04 pontja ismertet röviden. Az 1. fejezet az ESA alapvető jellemzőivel foglalkozik, és meghatározza az ESA elveit. Ez a fejezet ismerteti az alapvető statisztikai egységeket és csoportosításaikat, illetve áttekintést ad a számlák sorozatáról. A 2. fejezet bemutatja a gazdasági mérésekhez használt gazdasági egységeket, és azt, hogy az elemzés lehetővé tétele érdekében hogyan sorolhatók ezek az egységek szektorokba és más csoportokba. A 20. fejezet a kormányzati szektor számláival foglalkozik.
34
Az 549/2013 rendelet A. mellékletének 1.34 és 1.57 pontja előírja, hogy minden gazdasági egységet – amely a meghatározás szerint olyan gazdasági alany, amely saját jogon képes javak és eszközök tulajdonjogát megszerezni, kötelezettségeket vállalni, gazdasági tevékenységet végezni, valamint más egységekkel gazdasági műveleteket lebonyolítani – be kell sorolni az ESA 2010 által meghatározott hat fő szektorba, nevezetesen: nem pénzügyi vállalatok, pénzügyi vállalatok, kormányzat, háztartások, háztartásokat segítő nonprofit intézmények és külföld (lásd ebben az értelemben: 2023. július 13‑iFerrovienord ítélet, C‑363/21 és C‑364/21, EU:C:2023:563, 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35
E rendelkezésekből, valamint e melléklet 2.41 pontjából kitűnik, hogy ezek a szektorok kölcsönösen kizárják egymást, így a gazdasági egység csak egy szektorhoz vagy alszektorhoz tartozhat. Ugyanezen melléklet 2.32 pontja szerint a szektorok és alszektorok mindegyike a hasonló típusú gazdasági magatartású gazdasági egységeket fogja össze.
36
A nyugdíjpénztárak alszektora a pénzügyi vállalatok szektorába tartozik, amint azt az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.66 pontja pontosítja. Következésképpen a nyugdíjpénztárakat – ezen szektor valamennyi gazdasági egységéhez hasonlóan – a „pénzügyi vállalatok” e melléklet 2.55 pontjában szereplő fogalommeghatározásának megfelelően „piaci termelőkként” kell besorolni.
37
A nyugdíjpénztárak „piaci termelőkként” való besorolását illetően hangsúlyozni kell, hogy e pénztárak tevékenységének van egy sajátos jellemzője, amelyet az említett melléklet 2.105–2.110 pontja részletez. Ugyanezen melléklet 2.108 pontjából ugyanis kitűnik, hogy az életbiztosító társaságokkal ellentétben „a nyugdíjpénztárak működését a törvény a munkavállalók és önálló vállalkozók meghatározott csoportjaira korlátozza”. Így a nyugdíjpénztárak alszektora olyan pénzügyi vállalatokat foglal magában, amelyek nem kínálhatják szabadon szolgáltatásaikat a nagyközönségnek.
38
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, hogy nem vitatott, hogy az alapügyben szóban forgó – Bajorországban (C‑758/22. sz. ügy) és Szászországban (C‑759/22. sz. ügy) működő – önsegélyező pénztárak nyugellátást, haláleseti és rokkantsági juttatást nyújtanak biztosítottaik számára, és ágazati alapon szervezettek abban az értelemben, hogy biztosítottaik többségét egy adott szakma, például az orvosi, gyógyszerészi, ügyvédi vagy építészi szakma gyakorlása miatt terheli tagsági kötelezettség.
39
Végeredményben az önsegélyező pénztárak ezen ágazati szervezettsége és tagjaik ehhez kapcsolódó tagsági kötelezettsége vezette a kérdést előterjesztő bíróságot azon kérdés feltevésére, hogy ezen intézmények tevékenységei az 549/2013 rendelet A. melléklete értelmében vett „piaci kibocsátás” vagy „piaci tevékenység” fogalma alá tartozhatnak‑e.
40
Meg kell azonban jegyezni, hogy az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.107 és 2.108 pontja kifejezetten említi a nyugdíjpénztárak ilyen ágazati szervezettségét, amint az a jelen ítélet 37. pontjában megállapításra került. E sajátosság ellenére az uniós jogalkotó úgy döntött, hogy a nyugdíjpénztárakat pénzügyi vállalatokként, következésképpen piaci termelőkként sorolja be. Ennélfogva a jelen ügyben nem a „piaci kibocsátás” vagy a „piaci tevékenység” fogalmát kell értelmezni, hanem azt kell meghatározni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló önsegélyező pénztárak e melléklet 2.105–2.110 pontjában meghatározott kritériumok alapján „nyugdíjpénztárnak” minősíthetők‑e.
41
E tekintetben az 549/2013 rendelet A. melléklete 2.105–2.110 pontjának szövegéből arra lehet következtetni, hogy a nyugdíjpénztárak tevékenységei megfelelnek a következő kritériumoknak.
42
Először is, e melléklet 2.105 és 2.107 pontjából kitűnik, hogy a nyugdíjpénztárak, amelyek fő tevékenysége a biztosított személyek társadalmi kockázatainak és szükségleteinek megosztása keretében megvalósuló pénzügyi közvetítés, nyugdíjazás esetén juttatásokat biztosítanak a biztosított számára. Ezek a pénztárak a biztosított számára rokkantsági juttatásokat, valamint a biztosított házastársának és gyermekeinek a biztosított halála esetén fizetett juttatásokat is biztosíthatnak.
43
Másodszor, ugyanezen melléklet 2.106 pontja kimondja, hogy a nyugdíjpénztárak, amelyek elkülönülnek az őket létrehozó gazdasági egységektől, döntéshozatali önállósággal és teljes körű számvitellel rendelkeznek.
44
Harmadszor, amint az a jelen ítélet 37. pontjában megállapításra került, az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.107 és 2.108 pontja pontosítja, hogy az életbiztosítókkal ellentétben a nyugdíjpénztárak jogilag kötelesek szolgáltatásaikat a munkavállalók és önálló vállalkozók meghatározott csoportjai, így például különösen az azonos foglalkozású személyek számára fenntartani.
45
Negyedszer, e melléklet 2.110 pontja kizárja a „nyugdíjpénztárak” fogalmából az említett melléklet 2.117 pontjában említett társadalombiztosítási alapokat. Ez utóbbi pont értelmében a társadalombiztosítási alapokat, amelyek fő tevékenysége a társadalmi juttatások biztosítása, az jellemzi, hogy egyrészt törvény vagy más szabályozás erejénél fogva a lakosság bizonyos csoportjai kötelesek a rendszerben részt venni, vagy abba járulékot fizetni, másrészt a társadalombiztosítási járulékok és juttatások megállapítása vagy jóváhagyása a kormányzat felelősségi körébe tartozik, és általában nincs közvetlen kapcsolat az egyén kockázatoknak való kitettsége és az általa fizetett társadalombiztosítási járulék összege között.
46
Ez utóbbi tekintetben az 549/2013 rendelet A. mellékletének „A kormányzat számlái” című 20. fejezetében található 20.39 pontjából kitűnik, hogy valamely nyugdíjrendszer, még ha kormányzati egység hozta is létre, nem tekinthető társadalombiztosítási rendszernek, és az a nyugdíjpénztárak alszektorba sorolandó, ha nincs kormányzati garancia a fizetendő juttatások szintjére, vagyis a juttatások szintje bizonytalan, mert az eszközök teljesítményétől függ.
47
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikkben meghatározott eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul, a Bíróságnak nincs hatásköre a nemzeti jog értelmezésére, és kizárólag a nemzeti bíróság feladata az alapügy tényállásának megállapítása és megítélése, valamint a nemzeti törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések konkrét hatályának meghatározása (2022. április 28‑iSeGEC és társai ítélet, C‑277/21, EU:C:2022:318, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48
Mindazonáltal a Bíróság, amelynek az a feladata, hogy hasznos választ adjon a kérdést előterjesztő bíróságnak, hatáskörrel rendelkezik arra, hogy az alapeljárás iratai, valamint az elé terjesztett írásbeli észrevételek alapján útmutatást adjon e bíróságnak a döntéshez (2022. április 28‑iSeGEC és társai ítélet, C‑277/21, EU:C:2022:318, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott magyarázatokból kitűnik, hogy az alapeljárásokban érintett önsegélyező pénztárak tevékenységei a következő jellemzőkkel bírnak.
50
Először is nem vitatott, hogy ezek az önsegélyező pénztárak nyugellátást, haláleseti és rokkantsági juttatásokat biztosítanak biztosítottaik számára.
51
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott magyarázatokból kitűnik, hogy a C‑758/22. sz. ügyben szóban forgó, jogi személyiséggel rendelkező önsegélyező pénztárak önigazgatási joggal és saját számvitellel rendelkeznek. Ugyanezen magyarázatok szerint a C‑759/22. sz. ügyben szóban forgó önsegélyező pénztár, jóllehet az orvosi kamara részleges jogi személyiséggel rendelkező szerve, szervezetileg és gazdaságilag független, széleskörű autonómiával, illetve saját vagyonnal, valamint teljes körű számvitellel rendelkezik. Az ilyen önsegélyező pénztárak, amelyek igazgatási autonómiával és saját számvitellel rendelkeznek, megfelelnek a jelen ítélet 43. pontjában említett kritériumnak.
52
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott, a jelen ítélet 38. pontjában említett információkból az is kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó önsegélyező pénztárak tagjainak túlnyomó többségére a meghatározott szakmai tevékenység gyakorlása okán jogszabályban előírt tagsági kötelezettség vonatkozik, és így ezek az önsegélyező pénztárak főszabály szerint nem jogosultak szolgáltatásaikat más személyeknek nyújtani. Következésképpen úgy tűnik, hogy az ilyen intézmények megfelelnek a jelen ítélet 44. pontjában említett kritériumnak.
53
Negyedszer, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, hogy a biztosítottaknak nyújtott ellátások szintje, amelyre nincs kormányzati garancia, a befizetett járulékok összegétől, valamint az érintett önsegélyező pénztárnak a vagyonkezelés terén elért teljesítményétől függ. Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság jelezte, hogy az alapügyben szóban forgó önsegélyező pénztárak jogszabályi rendelkezések által rögzített keretek között meghatározzák a fizetendő járulékok összegét és az általuk biztosított juttatások összegét. Ennélfogva az ilyen önsegélyező pénztárak megfelelnek a jelen ítélet 45. és 46. pontjában említett azon kritériumoknak, amelyek kizárják a nyugdíjpénztárak társadalombiztosítási alapként történő besorolását.
54
Ebből következik, hogy amennyiben az alapeljárásokban szóban forgó önsegélyező pénztárak tevékenységei ténylegesen a jelen ítélet 50–53. pontjában felsorolt jellemzőkkel bírnak, aminek megállapítása a kérdést előterjesztő bíróság feladata, ezen intézmények az 549/2013 rendelet A. mellékletének 2.105 pontja értelmében vett „nyugdíjpénztárak” alszektorába sorolandók.
55
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az 549/2013 rendelet A. mellékletének rendelkezéseit úgy kell értelmezni, hogy az e melléklet 2.105 pontja értelmében vett „nyugdíjpénztárak” fogalma alá, következésképpen főszabály szerint a 2018/231 rendeletben előírt statisztikai adatszolgáltatási követelmények alá tartoznak azok az önsegélyező pénztárak, amelyek tevékenysége a következő jellemzők mindegyikével rendelkezik:
–
ezek az önsegélyező pénztárak nyugellátást, haláleseti és rokkantsági juttatásokat nyújtanak;
–
igazgatási autonómiával és teljes körű számvitellel rendelkeznek;
–
tagjaik túlnyomó többségére egy meghatározott szakma gyakorlása okán jogszabályban előírt tagsági kötelezettség vonatkozik, és így az említett önsegélyező pénztárak főszabály szerint nem jogosultak szolgáltatásaikat más személyeknek nyújtani;
–
a biztosítottaknak nyújtott ellátások szintje, amelyre nincs kormányzati garancia, a befizetett járulékok összegétől, valamint az érintett önsegélyező pénztárnak a vagyonkezelés terén elért teljesítményétől függ.
A költségekről
56
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
Az Európai Unió‑beli [helyesen: európai unióbeli] nemzeti és regionális számlák európai rendszeréről szóló, 2013. május 21‑i 549/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet A. mellékletének rendelkezéseit
a következőképpen kell értelmezni:
az e melléklet 2.105 pontja értelmében vett „nyugdíjpénztárak” fogalma alá, következésképpen főszabály szerint a nyugdíjpénztárakra vonatkozó statisztikai adatszolgáltatási követelményekről szóló, 2018. január 26‑i (EU) 2018/231 európai központi banki rendeletben előírt statisztikai adatszolgáltatási követelmények alá tartoznak azok az önsegélyező pénztárak, amelyek tevékenysége a következő jellemzők mindegyikével rendelkezik:
–
ezek az önsegélyező pénztárak nyugellátást, haláleseti és rokkantsági juttatásokat nyújtanak;
–
igazgatási autonómiával és teljes körű számvitellel rendelkeznek;
–
tagjaik túlnyomó többségére egy meghatározott szakma gyakorlása okán jogszabályban előírt tagsági kötelezettség vonatkozik, és így az említett önsegélyező pénztárak főszabály szerint nem jogosultak szolgáltatásaikat más személyeknek nyújtani;
–
a biztosítottaknak nyújtott ellátások szintje, amelyre nincs kormányzati garancia, a befizetett járulékok összegétől, valamint az érintett önsegélyező pénztárnak a vagyonkezelés terén elért teljesítményétől függ.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német