62005CC0120_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Főszabály szerint az export-visszatérítésben részesült exportőr köteles kiviteli nyilatkozatának alátámasztásaként a visszatérítés megalapozottságának és összegének megállapításához szükséges valamennyi okiratot és adatot szolgáltatni.
2. A jelen jogvitában arra a kérdésre kell válaszolni, hogy amennyiben az exportőr számára lehetetlenné válik a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság felhívására az exportált árucikk gyártásának feltételeire vonatkozó okirati bizonyíték benyújtása, bizonyíthatja‑e kiviteli nyilatkozata helytállóságát más bizonyítási eszközzel.
3. Lényegében erre irányul a Finanzgericht Hamburg (Németország) által a Heinrich Schulze GmbH & Co. KG i.L. társaság (a továbbiakban: Schulze vagy felperes) által a Hauptzollamt Hamburg-Jonas (a továbbiakban: Hauptzollamt vagy alperes) ellen a több harmadik országba történt mézeskalács-szállítás címén járó export-visszatérítések tárgyában folyamatban lévő jogvita során feltett kérdés.
4. Jelen eljárásban a Bíróságnak az exportőrt az 1222/94/EK rendelet(2) 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében terhelő okirat- és adatszolgáltatási kötelezettség hatályát kell meghatároznia.
I – A közösségi jogszabályi háttér
A – Az export-visszatérítés mezőgazdasági termékekre való nyújtásáról szóló rendelkezések
1. A 3665/86/EGK rendelet(3)
5. A 3665/86/EGK rendelet meghatározza a visszatérítésekben részesült mezőgazdasági termékek kivitelére vonatkozó közös szabályokat. A rendelet 2. cikke (1) bekezdésének a) pontja nemcsak a Szerződés II. mellékletében szereplő, hanem a nevezett mellékletben nem szereplő áruk formájában exportált mezőgazdasági árucikkekre is kiterjed.
6. E rendelet „Harmadik országba történő kivitel” megnevezésű II. címének „Visszatérítéshez való jog” című 1. fejezete tartalmazza a visszatérítéshez való jog alapjául szolgáló rendelkezéseket. Az említett rendelet 3. cikke (5) bekezdése első albekezdésének c) pontja értelmében a kivitel során a visszatérítés igényléséhez használt dokumentumoknak tartalmazniuk kell valamennyi, a visszatérítés összegének kiszámításához szükséges adatot, és különösen az érintett termékek összetételét vagy ezen összetételre való utalást.
2. Az 1222/94 rendelet
7. Az 1222/94 rendelet a Szerződés II. mellékletében nem szereplő áruk formájában feldolgozott és exportált mezőgazdasági termékekre vonatkozóan – melyek alaptermékeit a tej és tejtermékek, tojás, rizs, cukor vagy gabonafélék ágazata piacainak közös szervezéséről szóló rendeletek sorolják fel – létrehozza az export-visszatérítések rendszerét.
8. E rendelet 1. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében e rendelet, különösen az A. mellékletben felsorolt alaptermékekre, valamint az ezek feldolgozásából származó, B. vagy C. mellékletben szereplő termékekre alkalmazandó(4) .
9. Az említett rendelet 3. cikke meghatározza a visszatérítés összegének számítási módjait. Ezen összeget az exportált árucikk gyártásához ténylegesen felhasznált alaptermékek mennyiségei arányában állapítja meg(5) . E mennyiségeket – valamennyi visszatérítés tárgyát képező árucikkre nézve – az e rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében foglaltaknak megfelelően kell megállapítani.
10. Azonban az említett rendelet 3. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése egyszerűsített eljárást ír elő, amiről e rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése tesz említést. E rendelkezés – többek között – előírja, hogy „feltéve, hogy valamely, adott vállalkozás által világosan meghatározott technikai feltételek szerint gyártott, állandó tulajdonságokkal és minőséggel rendelkező árucikkek rendszeres kivitelére kerül sor, a hatáskörrel rendelkező hatóságokkal kötött megállapodás alapján a mennyiségek akár a kérdéses árucikk gyártási képletéből […] kiszámíthatók. […]” [nem hivatalos fordítás]
11. Az 1222/94 rendelet 7. cikke hasonlóképp meghatározza a visszatérítés elrendelésére vonatkozó szabályokat. E rendelkezés, többek között – e rendelet tizedik preambulumbekezdéséhez hasonlóan – az exportőr általi nyilatkozat elvén alapuló ellenőrzési rendszert irányoz elő.
12. Az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének első albekezdése először is megállapítja, hogy a 3665/87 rendelet alkalmazható. E rendelkezés továbbá meghatározza azokat az adatokat, amelyeket az érintett félnek a kivitel során felhasznált dokumentumban igazolnia kell. Az érintett félnek nyilatkoznia kell az exportált árucikkek gyártása során ténylegesen felhasznált alaptermékek mennyiségeiről, akár az érintett árucikk összetételére történő utalással, amennyiben ezen árucikket az 1222/94 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében előírt egyszerűsített eljárásban határozták meg.
13. Ezen túl e rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése előírja, hogy „nyilatkozatának alátámasztására az érintett fél eljuttatja a hatáskörrel rendelkező hatósághoz az összes olyan okiratot és adatot, amelyet e hatóság szükségesnek ítél”. [nem hivatalos fordítás]
14. Emellett a kiviteli nyilatkozat helytállóságának ellenőrzése során a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok rendelkezésére áll az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdése értelmében „minden ellenőrzésre alkalmas eszköz”.
15. Ami az 1222/94 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének első albekezdése akként rendelkezik, hogy „amennyiben az érdekelt nem nyújtja be az (1) bekezdésben említett nyilatkozatot, illetve nem szolgáltat elégséges adatot nyilatkozatának alátámasztására, nem jogosult a visszatérítésre”. [nem hivatalos fordítás]
16. Végezetül e rendelet 3. és 7. cikkével összefüggésben pontosítani kell e rendelet tizedik és tizenegyedik preambulumbekezdésének tartalmát.
17. E rendelet tizedik preambulumbekezdése meghatározza, hogy „ellenőrzési rendszert kell létrehozni, mégpedig azon elv alapján, hogy az exportőr az árucikkek minden egyes kivitelénél közli a hatáskörrel rendelkező hatóságokkal az exportált árucikkek előállításához felhasznált termékek mennyiségét. A hatáskörrel rendelkező hatóságok felelősek az ilyen nyilatkozatok helytállóságának ellenőrzéséhez általuk szükségesnek ítélt intézkedések meghozataláért”. [nem hivatalos fordítás]
18. A rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése meghatározza az ellenőrzési rendszert illetően, hogy „a kiviteli alakiságok nehézkessé válásának elkerülése végett lehetőség van [valamely, adott vállalkozás által világosan meghatározott technikai feltételek szerint gyártott, állandó tulajdonságokkal és minőséggel rendelkező, rendszeresen exportált] árucikkek esetében egyszerűsített eljárás kérelmezésére, a gyártó által a hatáskörrel rendelkező hatóságok számára történő, az e hatóságok által az említett árucikkek gyártásának feltételeit illetően szükségesnek ítélt adatok eljuttatása alapján.” [nem hivatalos fordítás]
B – Az ellenőrzésre vonatkozó szabályok
19. A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet(6) 1. cikkének első francia bekezdésében foglaltaknak megfelelően e vámkódex alkalmazandó a Közösség és harmadik országok közötti kereskedelemre. Hatálya így kiterjed az export-visszatérítésekben részesült mezőgazdasági termékek kivitelére.
20. E vámkódex 14. cikke előírja, többek között, hogy „a vámjogszabályok alkalmazása érdekében az árukereskedelemmel kapcsolatos műveletekben közvetve vagy közvetlenül részt vevő személyek kötelesek a vámhatóságok rendelkezésére bocsátani az előírt iratokat és információkat – tekintet nélkül azok megjelenési formájára –, valamint kérésükre a megkívánt segítséget megadni az előírt határidőn belül”.
II – A tényállás és az alapeljárás
21. A Schulze 1996‑ban mézeskalácsot exportált több harmadik országba, és export-visszatérítést kért az ezen árucikkben lévő alaptermékekre. E célból a felperes – a különböző visszatérítések iránt előterjesztett kérelmeiben – az 1222/94 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti egyszerűsített eljárásban a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatósággal kötött megállapodás alapján meghatározott gyártási képletekre hivatkozott.
22. 1997 májusában a felperes termelőüzemeiben, valamint irodáiban jelentős tűzkár keletkezett. Ugyanazon év júliusában a Schulze beszüntette tevékenységét.
23. 1999 októberében a Hauptzollamt vizsgálatot indított a felperes által megküldött termelési képletek kapcsán. A vizsgálat alapján megállapították, hogy e tűz során a képlet helytállóságának ellenőrzéséhez szükséges valamennyi belső dokumentum megsemmisült.
24. Figyelemmel arra, hogy a Schulze az 1222/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése értelmében a gyártási képletek ellenőrzéséhez szükséges adatok és okiratok szolgáltatására nem volt képes, az alperes 2000. augusztus 28‑án – a 3665/87 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése(7) alapján – a felperest a számára folyósított export-visszatérítés visszafizetésére hívta fel, összesen 26 174,84 DM értékben.
25. Azt követően, hogy a Schulze e visszafizetésre vonatkozó felhívás ellen panaszt nyújtott be, a Hauptzollamt úgy ítélte meg, hogy a felperes nem tett eleget az 1222/94. rendelet 7. cikkében foglalt bizonyítási kötelezettségének, így a panaszt elutasította. A Hauptzollamt álláspontja szerint a Schulze nem hivatkozhat a vis maior
esetére, mivel sem a 3665/87 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése, sem az 1222/94 rendelet 7. cikke nem biztosít ilyen kimentési lehetőséget.
26. A felperes e határozatot a Finanzgericht Hamburg előtt keresettel támadta meg. E kereset alátámasztásaként előadta többek között, hogy a 3665/87 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése nem szolgálhat a visszafizetés iránti kérelem alapjául, mivel e rendelkezés csak az alaptalanul nyújtott export‑visszatérítésekre vonatkozik. Márpedig a Schulze úgy ítéli meg, hogy jelen esetben a visszatérítések folyósítása jogszerűen történt, figyelemmel az 1222/94 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése alapján a gyártási képletek benyújtására vonatkozóan egyszerűsített eljárásra kapott engedélyre.
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
27. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában a Finanzgericht jelzi, hogy az 1222/94 rendeletre vonatkozó árucikkekre nézve a visszatérítés elrendelése nemcsak annak bizonyításától függ, hogy a termékeket ténylegesen exportálták, hanem a ténylegesen felhasznált alaptermékek mennyiségére vonatkozó dokumentumok benyújtásától is. A kérelmet előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ennek hiányában a visszatérítés nem jár, és jelen esetben visszafizetendő a 3665/87 rendelet 11 cikkének (3) bekezdése értelmében.
28. Jelen jogvitában a kérdést előterjesztő bíróság mindenekelőtt azon kétségének ad hangot, hogy a felperes hivatkozhat‑e a vis maior esetére, illetve az 1222/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésének értelmében szolgáltathat‑e egyéb bizonyítási eszközt okirati bizonyíték helyett. A Bíróság vis maior esetére vonatkozó ítélkezési gyakorlatának(8) felhívását követően a kérdést előterjesztő bíróság mindenekelőtt megállapítja, hogy az 1222/94 rendelet egyetlen rendelkezése sem tartalmaz rendelkezést ilyen esetre. Ezt követően megállapítja, hogy többek között a fent hivatkozott First City Trading és társai ügyben hozott ítéletre figyelemmel az exportőr a vis maior esetére csak szankciót megállapító határozattal szemben hivatkozhat(9) . Ennek következtében az exportőr köteles a számára nyújtott export-visszatérítések visszafizetésére.
29. A Finanzgericht ugyanakkor azt is vizsgálja, hogy a Schulze „nem szándékosan okozott szükséghelyzetbe” került, amely e bíróság szerint indokolhatja az okirati bizonyíték feltétele alóli kivételt. Az említett bíróság e tekintetben megállapítja, hogy a 1222/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése nem követeli meg kizárólagos módon az exportőrtől, hogy a termelésre vonatkozó dokumentumok révén a gyártási folyamatra nézve okirati bizonyítékot szolgáltasson. Ezen túl a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy e rendelet tizedik preambulumbekezdése értelmében végső soron a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok jogosultak mindazon intézkedések meghozatalára, amelyeket szükségesnek ítélnek az exportőrök nyilatkozatai helytállóságának ellenőrzéséhez.
30. A Finanzgericht Hamburg a fent előadott okok következtében az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének értelmezésével kapcsolatos kételyei miatt az eljárást felfüggesztette, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1. El lehet‑e tekinteni az 1222/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében előírt okirati bizonyítéktól, és megengedhető‑e az exportőrnek, hogy az exportált árucikkek előállításához ténylegesen felhasznált termékeket más bizonyítási eszközökkel igazolja, ha az exportőrnek vis maior
következtében (már) nincs lehetősége bemutatni a termelésre vonatkozó dokumentumokat?
2. A bizonyítottsági szint csökkenéséhez is vezet‑e a vis maior
esetének figyelembevétele abban az értelemben, hogy az exportőr az exportált árucikkek előállításához ténylegesen felhasznált termékeket csupán valószínűsíteni köteles?”
IV – Elemzés
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
31. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmezhető‑e akként, hogy amennyiben az exportőr számára lehetetlenné válik az exportált árucikk gyártásának feltételeire vonatkozó okirati bizonyíték benyújtása, bizonyíthatja‑e kiviteli nyilatkozata helytállóságát más bizonyítási eszközzel.
32. Az alperes szerint e kérdésre nemleges válasz adandó. Az alperes úgy véli, hogy egyrészről a Szerződés II. mellékletébe nem tartozó árucikkek tekintetében az export-viszatérítések elrendelése a felhasznált alaptermékek természetének és minőségének aprólékos meghatározását igényli. Az alperes úgy ítéli meg, hogy egyetlen egyéb bizonyítási eszköz sem válthatja ki a 7. cikk (1) bekezdés harmadik preambulumbekezdésében előírt okirati bizonyítékot.
33. Másrészről az alperes kifejti, hogy a vis maior léte semmilyen kihatással sincs az érintett felet az exportált árucikk gyártására vonatkozóan terhelő okirat- és adatszolgáltatási kötelezettségre. E tekintetben az alperes akként érvel, hogy a 3665/87 rendelet visszafizetési eljárást szabályozó 11. cikkének (3) bekezdése semmilyen rendelkezést nem tartalmaz a vis maior esetére. Egyúttal az alperes utal arra, hogy a Bíróság sohasem ismerte el a közösségi jog alapelvének a vis maior -szabályt, amelyet – mint a törvényi rendelkezések szigorú betartásának általános szabálya alóli kivételt – mindig megszorító módon kell értelmezni és alkalmazni. Végül úgy véli, hogy e kikötés ellentétes az 1222/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése által követett céllal, mégpedig a Közösség pénzügyi érdekeinek védelmével.
34. Nem osztom ezt az érvelést.
35. Ugyanis úgy gondolom, hogy amennyiben az exportőr számára kiviteli nyilatkozatának alátámasztására vonatkozóan lehetetlenné válik az okirati bizonyíték benyújtása, e rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésével nem ellentétes, hogy az exportőr a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság számára e nyilatkozata helytállóságát a nemzeti jog által előírt egyéb bizonyítási eszközökkel bizonyíthassa.
36. A 7. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdésében meghatározott bizonyítási lehetőségek vizsgálata előtt először pontosítani kell az e rendelkezésben megállapított kötelezettség hatályát, amennyiben az exportőr – mint ahogy a jelen ügyben is – az 1222/94 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében meghatározott egyszerűsített eljárás alkalmazását kérelmezte.
37. Emlékeztetni kell arra, hogy az export-visszatérítések rendszerének jellegzetessége különösen az, hogy a közösségi támogatást csak azzal a feltétellel lehet megítélni, ha az exportőr azt kérelmezi. Amennyiben az exportőr saját elhatározásából úgy dönt, hogy a visszatérítést igénybe kívánja venni, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy „köteles a szükséges tájékoztatást megadni a visszatérítésre való jogosultság és annak összege megállapításához”(10) .
38. A 3665/87 rendelet 3. cikke (5) bekezdése első albekezdésének c) pontja értelmében, amely – miként arra emlékeztetni kívánok – a szóban forgó visszatérítésekre alkalmazandó(11), a kivitel során a visszatérítés igényléséhez használt dokumentumoknak tartalmazniuk kell valamennyi, a visszatérítés összegének kiszámításához szükséges adatot, és különösen az érintett termékek összetételét vagy ezen összetételre való utalást.
39. Az 1222/94 rendelet keretében a visszatérítés igénylése – a rendelet 7. cikke (1) bekezdése első albekezdésének megfelelően – az érintett félnek az exportált árucikkek gyártása során ténylegesen felhasznált alaptermékek mennyiségeire vonatkozó nyilatkozatától vagy az egyszerűsített eljárásban meghatározott exportált árucikk összetételére vonatkozó utalástól függ.
40. Az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a visszatérítéshez való jog az exportőr által az exportált árucikk gyártása feltételeiről szóló okiratoknak és adatoknak a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságokhoz történő eljuttatásától is függ.
41. E kötelezettség célja, hogy lehetővé tegye e nemzeti hatóságok számára a kiviteli nyilatkozat helytállóságának, valamint az exportőr visszatérítéshez való jogosultságának ellenőrzését, továbbá a visszatérítés összegének meghatározását.
42. Álláspontom szerint az említett kötelezettség hasonló módon kötelező abban az esetben, ha az érdekelt fél – mint a jelen jogvitában is – az 1222/94 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében előírt egyszerűsített eljárás alkalmazását kérelmezte(12) .
43. Egyrészről e rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése világosan meghatározza, hogy ezen – az ügyintézés egyszerűsítése érdekében alkalmazott – eljárás a hatáskörrel rendelkező hatóságok által szükségesnek ítélt adatoknak e hatóságokhoz történő eljuttatásán alapul.
44. Másrészről az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése nem tesz különbséget aszerint, hogy az exportőr a kivitel során nyilatkozott‑e a ténylegesen felhasznált alaptermékek mennyiségeiről, vagy – az egyszerűsített eljárásban meghatározottak szerint – egyszerűen az árucikk összetételére utalt.
45. Végezetül, a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok által az exportőr által szolgáltatatott okiratok és adatok alapján lefolytatott ellenőrzés célja többek között annak ellenőrzése, hogy az érintett küldeményben az exportált árucikk az ilyen eljárásokban a mezőgazdasági termékekre általánosságban meghatározott mennyiségeket tartalmazza‑e.
46. Ennélfogva jóllehet az exportőr a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságokkal kötött megállapodás alapján állapította meg az exportált árucikkek összetételét, úgy gondolom, hogy továbbra is az exportőrt terheli mindazon okiratok és adatok szolgáltatása, amelyeket a hatóságok szükségesnek ítélnek.
47. Azon okiratok és adatok formájának a meghatározásához, amelyeket az exportőr ezen hatóságok kérésére a számukra eljuttatni köteles, álláspontom szerint az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésének szövegére kell hivatkozni. E szöveget e rendelet tizedik és tizenegyedik preambulumbekezdésével együttesen kell értelmezni.
48. E rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdéséből kitűnik, hogy az exportőr köteles okirati bizonyíték szolgáltatására. Álláspontom szerint ez alatt az exportált árucikk gyártására vonatkozó mindazon dokumentumot érteni kell, amely lehetővé teszi az ezen árucikkek gyártásához ténylegesen felhasznált alaptermékek mennyiségeinek megállapítását. Ilyenek lehetnek például a számlák vagy a vállalat által elvégzett minőségellenőrzés során keletkezett vegyelemzések.
49. Ugyanezen rendelkezésből azonban az is kitűnik, hogy az nem tartalmaz semmiféle különös korlátozást az érintett fél által szolgáltatandó okiratok és adatok formáját illetően.
50. Végül e rendelkezés annak előírására korlátozódik, hogy az exportőr köteles „a [hatáskörrel rendelkező hatóságok által] szükségesnek ítélt minden okiratot és adatot” szolgáltatni. Ami az 1222/94 rendelet tizenegyedik preambulumbekezdését illeti, e rendelkezés meghatározza, hogy ezek alatt mindazokat az adatokat érteni kell, amelyeket a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok „az említett árucikkek gyártásának feltételeit illetően szükségesnek ítélnek”.
51. Igaz ugyan, amire az alperes hivatkozik, hogy az export-viszatérítések elrendelése jelen esetben a felhasznált alaptermékek természetének és minőségének az aprólékos meghatározását igényli, és hogy erre az okirati bizonyíték tűnik a legalkalmasabbnak, azonban meg kell állapítani, hogy e rendelet nem írja elő az okirati bizonyítékot mint kizárólagos bizonyítási eszközt.
52. Érdemes egyébként megjegyezni, hogy a közösségi vámkódex 14. cikkének értelmében(13) minden, a tagállami vámhatóságok által lefolytatott ellenőrzési vizsgálattal érintett személy köteles e vámhatóságok rendelkezésére bocsátani az e hatóságok által szükségesnek ítélt minden okiratot és adatot, továbbá mindazt, ami ezek hordozója lehet .
53. Mindezen körülményekre figyelemmel úgy ítélem meg, hogy az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése lehetővé teszi a szabad bizonyítási rendszert.
54. Egyébként e rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdéséből – összhangban ugyanezen rendelet tizedik és tizenegyedik preambulumbekezdésével – kitűnik, hogy végső soron a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok mérlegelési körébe tartozik, hogy szükséges‑e az exportőr nyilatkozatának alátámasztására okiratok vagy adatok rendelkezésre bocsátása. E hatóságokra hárul az adott eset körülményei alapján a legmegfelelőbb bizonyítási mód meghatározása is(14) .
55. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely adott területen a közösségi jogi szabályozás hiánya esetén arra kell felhívni a figyelmet, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságoknak nemzeti joguk szabályaira kell támaszkodniuk. Le kell szögezni azonban, hogy a nemzeti törvényhozás által előírt bizonyítási módok nem érinthetik sem a közösségi jog hatályát, sem annak hatékonyságát. Ezen ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy e bizonyítási módok se kedvezőtlenebbek nem lehetnek, mint a belső jellegű hasonló eljárásokra vonatkozó bizonyítási módok (egyenértékűség elve), se a közösségi szabályozás érvényesülését nem akadályozhatják, illetve nem tehetik lényegesen nehezebbé (tényleges érvényesülés elve). Az ilyen bizonyítási módok ugyanis a közösségi jog által biztosított jogok érvényesülését érinthetik(15) .
56. Ezenkívül az 1222/94 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének első albekezdéséből kitűnik, hogy a hatáskörrel rendelkező tagállami hatóságok mérlegelési körébe tartozik annak megítélése, hogy az exportőr által szolgáltatott bizonyítékok „megfelelőnek” minősülnek‑e.
57. Mindezen összetevőket áttekintve azon az állásponton vagyok, hogy az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy abban az esetben, ha az exportőr számára lehetetlenné válik kiviteli nyilatkozata alátámasztásaként az exportált árucikk gyártásnak feltételeire vonatkozó bizonyíték benyújtása, az exportőr e nyilatkozat helytállóságát más, alkalmas, a nemzeti jog szabályaiban meghatározott bizonyítási eszközzel igazolhatja a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság felé, feltéve, hogy e szabályok sem a közösségi jog hatályát, sem annak tényleges érvényesülését nem érintik.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
58. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy az exportőr érdekkörében felmerülő vis maior
esete(16), amely megakadályozza az exportőrt, hogy a kért okirati bizonyítékokat eljuttassa a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok felé, magával vonja‑e az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében előirányzott bizonyítottsági szint csökkenését?
59. Az e kérdésre adandó válasz – álláspontom szerint – a korábban kifejtett megállapításainkból következik.
60. Először is emlékeztetni kell arra, hogy az export-visszatérítés közösségi támogatásnak minősül, melynek igénybevételéhez szükséges, hogy az árucikk, amelyre nézve a visszatérítést nyújtják, megfeleljen az exportőr által a kivitel során tett nyilatkozatnak vagy az egyszerűsített eljárás során meghatározottaknak.
61. Miként láthattuk, hogy az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése nem tiltja a kiviteli nyilatkozat helytállóságának az okirati bizonyítéktól eltérő bizonyítási eszközzel történő bizonyítását. Ugyanakkor, ami az exportőr által szolgáltatott bizonyíték formáját vagy hordozóját illeti, annak alkalmasnak kell lennie arra, hogy az alapján a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság meggyőződhessen a közösségi szabályozással meghatározott követelmények tiszteletben tartásáról.
62. E feltételek alapján megítélésem szerint az a tény, hogy az exportőr számára lehetetlenné válik az exportált árucikk gyártásának feltételeire vonatkozó okirati bizonyítéknak a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok részére történő szolgáltatása, nem érinti az említett 7. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdésében megkövetelt bizonyítottsági szintet.
63. Álláspontunk szerint nincs kihatással e következtetésre az feltevés, miszerint az okirati bizonyíték eljuttatása vis maior esete következtében vált lehetetlenné(17) .
64. Ugyanis a jelen esetre(18) irányadó 3665/87 rendelet az export-visszatérítés körében csak meghatározott esetekben ismeri el a vis maior következményeit(19) . Továbbá a Bíróság a fent hivatkozott First City Trading és társai ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy az e rendeletben meghatározott a vis maior -szabály kizárólag valamely közösségi támogatás kedvezményezettjének a bírság kiszabása alóli mentesítése alapjául szolgálhat. Nem teszi azonban lehetővé az exportőr számára az alaptalanul kapott összegek visszafizetése alóli mentesülést(20) .
65. A fent kifejtettek alapján úgy gondolom, hogy az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében az exportőrnek biztosított azon lehetőség, hogy kiviteli nyilatkozata helytállóságát okirati bizonyítékoktól eltérő bizonyítási eszközzel bizonyítsa, e rendelkezés értelmében a megkövetelt bizonyítottsági szintet nem érinti, még abban az esetben sem, ha vis maior esete áll fenn.
V – Végkövetkeztetések
66. A fenti megállapítások alapján javaslom, hogy a Bíróság a következőképp válaszolja meg a Finanzgericht Hamburg által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket:
„1. A Szerződés II. Mellékletében (módosítást követően jelenleg: a Szerződés I. Melléklete) nem szereplő áruk formájában exportált egyes mezőgazdasági termékekre vonatkozó export-visszatérítési rendszer alkalmazásának közös részletes szabályairól, valamint az e visszatérítések összegének megállapítására szolgáló szempontokról szóló, 1994. május 30‑i 1222/94/EK bizottsági rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy abban az esetben, ha az exportőr számára lehetetlenné válik kiviteli nyilatkozata alátámasztásaként az exportált árucikk gyártásnak feltételeire vonatkozó bizonyíték benyújtása, az exportőr e nyilatkozat helytállóságát más, alkalmas, a nemzeti jog szabályaiban meghatározott bizonyítási eszközzel igazolhatja a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság felé, feltéve, hogy e szabályok sem a közösségi jog hatályát, sem annak tényleges érvényesülését nem érintik.
2. Az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében az exportőrnek biztosított azon lehetőség, hogy kiviteli nyilatkozata helytállóságát okirati bizonyítékoktól eltérő bizonyítási eszközzel bizonyítsa, e rendelkezés értelmében a megkövetelt bizonyítottsági szintet nem érinti, még abban az esetben sem, ha vis maior esete áll fenn.”
(1) .
(2)  –	A Szerződés II. Mellékletében (módosítást követően jelenleg: a Szerződés I. Melléklete) nem szereplő áruk formájában exportált egyes mezőgazdasági termékekre vonatkozó export-visszatérítési rendszer alkalmazásának közös részletes szabályairól, valamint az e visszatérítések összegének megállapítására szolgáló szempontokról szóló, 1994. május 30‑i bizottsági rendelet (HL L 136., 5. o.).
(3)  –	Az 1994. december 2‑i 2945/94/EK bizottsági rendelettel (HL L 310., 57. o), az alaptalanul nyújtott összegek visszakövetelését és a szankciókat érintően módosított, a mezőgazdasági termékekre vonatkozó export-visszatérítési rendszer alkalmazásának közös részletes szabályai megállapításáról szóló, 1987. november 27‑i 3665/87 bizottsági rendelet (HL L 351., 1. o., a továbbiakban: 3665/87 rendelet). E rendeletet a vitatott tényállás időpontja után hatályon kívül helyezte a jelen alapügyben már nem alkalmazható, a mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1999. április 15‑i 800/1999/EK bizottsági rendelet (HL L 102., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 129. o.).
(4)  –	A 1905 20 KN-kód szerinti mézeskalács az 1222/94 rendelet B. mellékletébe tartozik.
(5)  –	Az 1222/94 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének első albekezdése értelmében „azon terméket kell ténylegesen felhasználtnak tekinteni, amelyet az exportált árucikk gyártásához feldolgozatlanul felhasználtak”.
(6)  –	HL L 302. 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: közösségi vámkódex.
(7)  –	A 3665/87 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[…] valamely visszatérítés alaptalan kifizetése esetén a jogosult köteles visszafizetni az alaptalanul kapott összeget […]”. [nem hivatalos fordítás]
(8)  –	A Finanzgericht az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában hivatkozik a C‑124/92. sz., An Bord Bainne Co-operative Ltd et Compagnie Inter Agra ügyben 1993. október 13‑án hozott ítéletre (EBHT 1993., I‑5061. o.); a C‑12/92. sz., Huygen és társai ügyben 1993. december 7‑én hozott ítéletre (EBHT 1993., I‑6381. o.); a C‑263/97. sz., First City Trading és társai ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott ítéletre (EBHT 1998., I‑5537. o.) és a C‑210/00. sz., Käserei Champignon Hofmeister ügyben 2002. július 11‑én hozott ítéletre (EBHT 2002., I‑6453. o.).
(9)  –	46. pont.
(10)  –	A C‑309/04. sz. Fleisch‑Winter-ügyben 2005. december 1‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑10349. o.).
(11)  –	Lásd az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első mondatát.
(12)  –	Emlékeztetek rá, hogy ez az eljárás a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságokkal kötött megállapodás alapján lehetővé teszi az exportőr számára az exportált árucikk összetételének megállapítását. Az említett árucikkek különösen azok, amelyeket rendszeresen exportálnak, valamint amelyek állandó tulajdonságokkal és minőséggel rendelkeznek.
(13)  –	Miként azt jeleztem, a közösségi vámkódex alkalmazandó a szóban forgó visszatérítésekre.
(14)  –	Mivel a mezőgazdasági termékek export‑visszatérítéseinek közös végrehajtási rendelkezéseit a Bizottság fogadja el, ténylegesen a tagállamokra hárul – az EK 10. cikkének megfelelően – a közös agrárpolitikára vonatkozó közösségi szabályozásnak a területükön való végrehajtása. Lásd különösen a 205/82–215/82. sz., Deutsche Milchkontor és társai egyesített ügyekben 1983. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 2633. o.) 17. pontját.
(15)  –	Lásd különösen a C‑212/94 sz., FMC és társai ügyben 1996. február 8‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑389. o.) 49‑52. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(16)  –	Emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a vis maior fogalma a mezőgazdasági rendeletek értelmében nem szűkíthető le az „abszolút lehetetlenség” fogalmára, hanem az importőr vagy az exportőr ellenőrzésén kívül eső olyan szokatlan körülményeket kell alatta érteni, melyek következményei a kifejtett gondosság ellenére csak aránytalan erőfeszítések árán lettek volna elháríthatóak (lásd különösen a 4/68 sz. Schwarzwaldmilch ügyben 1968. július 11‑én hozott ítéletet [EBHT 1968., 549., 562. és 563 o.]; a 11/70 sz. Internationale Handelsgesellschaft ügyben 1970. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1970., 1125. o.] 23. pontját, és a 25/70 sz. Köster ügyben 1970. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1970., 1161. o.] 38. pontját; a C‑347/93 sz. Boterlux ügyben 1994. augusztus 9‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑3933. o.] 34. pontját, és a C-208/01 sz. Parras Medina ügyben 2002. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8955. o.] 18. és 19. pontját, valamint a fent hivatkozott An Bord Bainne Co-operative et Compagnie Inter-Agra‑ügyben hozott ítélet 11. pontját, és a fent hivatkozott Huygen és társai‑ügyben hozott ítélet 31. pontját). Lásd szintén az európai agrárpolitikában a vis maior fogalmára vonatkozó 1988/C 1696 bizottsági közleményt (HL 1988, C 259, 10 o.).
(17)  –	Emlékeztetni kell arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság mérlegelési körébe tartozik annak megítélése, hogy jelen esetben a felperes helyiségeit elpusztító tűzvész, mint kivételes körülmény, a vi s maior körébe tartozik‑e (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Parras Medina‑ügyben hozott ítélet 22. pontját).
(18)  –	Lásd az 1222/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének első albekezdését.
(19)  –	A fent hivatkozott First City Trading és társai ügyben hozott ítélet 33. pontja.
(20)  –	Ugyanott, 46. pont.