Ideiglenes változat
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 12.(1)
C‑790/24. P. sz. ügy
International Management Group (IMG)
kontra
Európai Bizottság
„ Fellebbezés – Uniós költségvetési szabályozás – Fejlesztési együttműködés – Az Unió költségvetésének egy nemzetközi szervezet által közös vagy közvetett irányítás útján történő végrehajtása – Jogi személy nemzetközi szervezeti jogállásának visszaható hatállyal történő elismerését megtagadó határozat – A »nemzetközi szervezet« fogalma – Fogalmi elemek – A szervezetet megalapító nemzetközi megállapodás értelmezése – A szerződések jogáról szóló Bécsi Egyezmény – 31. és 32. cikk ”
Tartalomjegyzék
I.
Bevezetés
II.
Jogi háttér
A.
A Bécsi Egyezmény
B.
A cikktervezetek
III.
A jogvita előzményei
IV.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
V.
A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
VI.
A fellebbező jogállásának téves értékelésén alapuló ötödik fellebbezési jogalap célzott elemzése
A.
A „nemzetközi szervezet” fogalmának meghatározását érintő téves jogalkalmazásra alapított első részről
1.
Az első, a felek nemzetközi szervezet létrehozására irányuló szándékának megállapítására vonatkozó követelménnyel kapcsolatos téves jogalkalmazáson alapuló érvről
a)
A megtámadott ítélet
b)
A felek érvei
c)
Értékelés
2.
A második, a nemzetközi megállapodás jogilag kötelező jellegének megállapítására vonatkozó követelményt érintő téves jogalkalmazásra alapított érvről
a)
A megtámadott ítélet
b)
A felek érvei
c)
Értékelés
3.
A harmadik, a nemzetközi jogi személyiségre vonatkozó feltétel értékelésére vonatkozó téves jogalkalmazáson alapuló érvről
a)
Az első, a „jogi személyiséggel” való rendelkezésre alapított kifogásról
1)
A megtámadott ítélet
2)
A felek érvei
3)
Értékelés
b)
A második, a szervezet számára feladatainak ellátása céljából biztosított stabilitás, folytonosság és hatékonyság garanciáira vonatkozó kifogásról
1)
A megtámadott ítélet
2)
A felek érvei
3)
Értékelés
B.
A fellebbező alapító okiratának értelmezését érintő téves jogalkalmazásra alapított második részről
1.
A „nemzetközi szervezet” fogalmának értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított első érvről
a)
A megtámadott ítélet
b)
A felek érvei
c)
Értékelés
2.
A második, a nemzetközi megállapodás értelmezésére vonatkozó, a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében foglalt szabályok téves alkalmazására alapított érvről
a)
Az értelmezendő nemzetközi megállapodás téves azonosítására alapított első kifogásról
1)
A megtámadott ítélet
2)
A felek érvei
3)
Értékelés
b)
A 1994. november 25i határozat szövegének értelmezése során tanúsított túlzott formalizmusra alapított második kifogásról
1)
A megtámadott ítélet
2)
A felek érvei
3)
Értékelés
c)
A fellebbező eredeti alapszabályának a releváns „szövegösszefüggés” címén történő téves értékelésére alapított harmadik kifogásról
1)
A megtámadott ítélet
2)
A felek érvei
3)
Értékelés
d)
A fellebbező eredeti és későbbi alapszabályának „utólag kialakult gyakorlat” címén történő téves értékelésére alapított negyedik kifogásról
1)
A megtámadott ítélet
2)
A felek érvei
3)
Értékelés
i)
A Bécsi Egyezmény általános értelmezési szabályra vonatkozó 31. cikke 3. bekezdése b) pontjának alkalmazását érintő állítólagos téves jogalkalmazásról
ii)
A Bécsi Egyezmény „kiegészítő értelmezési eszközökre” vonatkozó 32. cikkének alkalmazását érintő állítólagos téves jogalkalmazásról
3.
A tagállamokkal kötött székhelymegállapodások, valamint a Bizottsággal kötött közös vagy közvetett irányítási megbízási megállapodások megkötéséből levonandó következményekre vonatkozó téves jogalkalmazásra alapított harmadik érvről
a)
A megtámadott ítélet
b)
A felek érvei
c)
Értékelés
C.
A Törvényszék részéről a Belga Királyság és az Osztrák Köztársaság által a Bizottság kérdéseire adott válaszok értékelése során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított harmadik részről
1.
Az osztrák hatóságok válaszainak téves értékelésén alapuló első kifogásról
a)
A megtámadott ítélet
b)
A felek érvei
c)
Értékelés
2.
A belga hatóságok válaszainak téves értékelésén alapuló második kifogásról
a)
A megtámadott ítélet
b)
A felek érvei
c)
Értékelés
D.
A fellebbező tagjainak azonosítását érintő téves jogalkalmazásra alapított negyedik részről
1.
A megtámadott ítélet
2.
A felek érvei
3.
Értékelés
E.
Az 1994. november 25i határozat megkötéséhez szükséges formai követelményekkel kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított ötödik részről
1.
A megtámadott ítélet
2.
A felek érvei
3.
Értékelés
F.
Az arra alapított hatodik részről, hogy nem vették figyelembe azt a tényt, hogy a fellebbezőt nem oszlatták fel
1.
A megtámadott ítélet
2.
A felek érvei
3.
Értékelés
VII.
Végkövetkeztetés
I.      Bevezetés
1.        A jelen fellebbezés, amelyet az Európai Unió Törvényszéke 2024. szeptember 4‑i IMG kontra Bizottság ítélete(2) ellen nyújtottak be, azt a kérdést veti fel, hogy mely elvek fényében ismerhető el egy szervezet nemzetközi szervezeti minősége az uniós pénzügyi szabályozás és a nemzetközi közjog ilyen szervezet alapító okiratának értelmezésére vonatkozó szabályai értelmében.
2.        E fellebbezés azon jogviták(3) hosszú sorába illeszkedik, amelyekkel az International Management Group (IMG) – egy konfliktus utáni helyzetben lévő államok újjáépítésére szakosodott szervezet – vitatja, hogy az Európai Bizottság 2021. június 8‑i határozatával jogszerűen tagadhatta meg számára a nemzetközi szervezeti jogállás 2014. december 16‑ra visszaható hatállyal történő elismerését (a továbbiakban: vitatott határozat), holott ezen intézmény e minőségében rá ruházta át az uniós költségvetésből finanszírozott programok végrehajtását. A megtámadott ítéletben a Törvényszék megerősítette e határozat jogszerűségét.
3.        A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány a jelen ügyben felmerülő fő új jogkérdés – vagyis a Törvényszék által egyrészt a „nemzetközi szervezet” fogalmi elemeinek meghatározását, másrészt az IMG‑t létrehozó nemzetközi megállapodás szövegének a szerződések jogáról szóló Bécsi Egyezmény(4) 31. és 32. cikkére tekintettel történő értelmezését illetően állítólagosan elkövetett téves jogalkalmazásra alapított ötödik fellebbezési jogalap által felvetett kérdés – elemzésére szorítkozik.
4.        A jelen indítványban azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt az ötödik jogalapnak.
5.        Bár elismerem, hogy az IMG‑t létrehozó nemzetközi megállapodás szöveg alapján nehéz lehet a nemzetközi szervezet alapító okirat elismerése, nem osztom e megállapodás Törvényszék általi rendkívül megszorító értelmezését. Mivel döntő súlyt tulajdonított az említett megállapodás szövegbeli hiányosságainak, noha azt a helyzet sürgősségéhez kapcsolódó különleges körülmények között kötötték meg, és megtagadta, hogy az IMG alapszabályának elfogadásáról szóló, 1995. március 10‑én elfogadott határozatoknak bármilyen értelmező erőt tulajdonítson,(5) jóllehet azok lényegüket tekintve és funkciójuknál fogva
létrehozási folyamatának részét képezték, végül pedig megtagadta az IMG alapszabályának 2008‑ban és 2012‑ben történő elfogadásáról szóló határozatok(6) figyelembevételét, annak ellenére, hogy azok e szervezet fejlődéséről és fokozatos átalakulásáról tanúskodtak, úgy vélem, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében foglalt értelmezési szabályokat.
6.        Egyébiránt, noha igaz, hogy a fellebbező jogállása nem tűnik ki egyértelműen az azt létrehozó nemzetközi megállapodásból, emlékeztetek arra, hogy a fellebbezőt a Bizottság és a nemzetközi színtér szereplői megalakulásától kezdve nemzetközi szervezetnek tekintették, egyes államok székhely‑megállapodásokat kötöttek vele, és a Bizottság e minőségében viszonylag hosszú ideig (1995–2014) költségvetés‑végrehajtási feladatokat bízott rá. A Bizottság ezt egyébként kifejezetten elismeri. E körülmények között meglehetősen meglep azon álláspont, amely szerint közel 20 évet követően, amelynek során e szervezetet hallgatólagosan, sőt kifejezetten nemzetközi szervezetként ismerték el, e minőségét 2014. december 16‑ra visszamenőleges hatállyal, vagyis arra az időpontra visszamenőleg tagadhatják meg, amikor a Bizottság úgy határozott, hogy a Mianmart/Burmát célzó kereskedelemfejlesztési program közvetett irányítás révén történő végrehajtását az IMG‑től eltérő szervezetre bízza.
II.    Jogi háttér
A.      A Bécsi Egyezmény
7.        A Bécsi Egyezmény 2. cikkének 1. bekezdése így rendelkezik:
„Az egyezmény alkalmazásában:
a)      a »szerződés« államok között írásban kötött és a nemzetközi jog által szabályozott megállapodást jelent, tekintet nélkül arra, hogy egyetlen, kettő vagy több, egymással kapcsolatos okmányba foglalták‑e azt és függetlenül a megállapodás sajátos rendeltetésétől;
[…]
i)      a »nemzetközi szervezet« kormányközi szervezetet jelent.”
8.        Ezen egyezmény 5. cikke kimondja, hogy az egyezmény „minden olyan szerződésre vonatkozik, amely nemzetközi szervezetet hoz létre […], anélkül, hogy ez a szervezet bármely fontos szabályát érintené”.
9.        Az említett egyezménynek „Az értelmezés általános szabályai” című 31. cikke értelmében:
„1.      A szerződést jóhiszeműen, kifejezéseinek szövegösszefüggésükben szokásos értelme szerint, valamint tárgya és célja figyelembevételével kell értelmezni.
2.      A szerződés értelmezése céljából a szerződésnek a bevezető részt és a mellékleteit is magában foglaló szövegén túl a szövegösszefüggésbe tartozónak kell tekinteni:
a)      bármely, a szerződéssel összefüggő olyan megállapodást, amely valamennyi részes fél között a szerződés megkötésével kapcsolatban jött létre;
b)      bármely okmányt, amelyet egy vagy több részes fél készített a szerződés megkötésével kapcsolatban és amelyet a többi részes fél a szerződésre vonatkozó okmánynak ismer el.
3.      A szövegösszefüggés mellett figyelembe kell venni:
a)      a részes felek között a szerződés értelmezésére vagy rendelkezéseinek alkalmazására vonatkozóan létrejött bármely utólagos megállapodást;
b)      a szerződés alkalmazása során utólag kialakult olyan gyakorlatot, amely a szerződés értelmezését illetően a részes felek megegyezését jelenti;
[…]
4.      Valamely kifejezésnek különleges értelmet kell adni, ha megállapítható, hogy a részes feleknek ez volt a szándékuk.”
10.      Ugyanezen egyezménynek „Az értelmezés kiegészítő eszközei” című 32. cikke a következőképpen szól:
„Igénybe lehet venni az értelmezés kiegészítő eszközeit – ideértve a szerződést előkészítő munkálatokat és megkötésének körülményeit is – annak érdekében, hogy a 31. cikk alkalmazása folytán kapott értelem megerősítést nyerjen, vagy hogy az értelem megállapítható legyen abban az esetben, ha a 31. cikk szerinti értelmezés:
a)      félreérthető vagy homályos értelemhez, vagy
b)      olyan eredményre vezetett, amely nyilvánvalóan képtelen vagy ésszerűtlen.”
B.      A cikktervezetek
11.      A nemzetközi szervezetek felelősségére vonatkozó cikktervezeteket (a továbbiakban: cikktervezetek) az ENSZ Nemzetközi Jogi Bizottsága (a továbbiakban: Nemzetközi Jogi Bizottság) 2011‑ben fogadta el.(7)
12.      A cikktervezetek 2. cikkének a) pontja szerint a nemzetközi szervezet bármely, nemzetközi jog által szabályozott szerződés vagy más okmány által létrehozott, önálló nemzetközi jogi személyiséggel rendelkező szervezetet jelent, és az államokon kívül valamely nemzetközi szervezet tagjai között olyan szervezetek is lehetnek, amelyek nem államok.
III. A jogvita előzményei(8)
13.      A fellebbező IMG‑t – eredetileg International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG‑IBH) – a volt Jugoszláviával foglalkozó nemzetközi konferencia (ICFY) hozta létre 1993. július 16‑án, az Egyesült Nemzetek Menekültügyi Főbiztosa Hivatalának (UNHCR) égisze alatt.(9) Az IMG–IBH létrehozására vonatkozó 1994. november 25‑i dokumentummal (a továbbiakban: 1994. november 25‑i határozat) a részes államok szervezeti struktúrával kívánták azt felruházni, annak érdekében, hogy lehetővé tegyék a Bosznia‑Hercegovina újjáépítésében részt vevő államok és nemzetközi szervezetek számára, hogy ennek érdekében külön szervezet álljon rendelkezésükre.(10) Az IMG azóta fokozatosan kiszélesítette tevékenységi körét az újjáépítés és a fejlesztés területén.
14.      Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által lefolytatott vizsgálatot követően, amelynek végén megkérdőjelezték a fellebbező uniós költségvetési szabályozás értelmében vett nemzetközi szervezeti minőségét, a Bizottság 2014. december 16‑án úgy határozott, hogy a Mianmart/Burmát célzó éves cselekvési program végrehajtását az IMG‑től eltérő szervezetre bízza, majd 2015. május 8‑án tájékoztatta a fellebbezőt azon határozatáról, hogy nem köt vele a közvetett irányítással nemzetközi szervezetet megbízó megállapodást mindaddig, amíg a minőségét illetően teljes bizonyosság nem áll fenn. A Bíróság e két határozatot jogellenesnek minősítette a 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítéletében,(11) azzal az indokkal, hogy az említett határozatok sem jogi, sem ténybeli szempontból nem igazoltak, mivel az azok alapjául szolgáló három tényező nem volt alkalmas az IMG uniós költségvetési szabályozás értelmében vett nemzetközi szervezeti minőségének a megkérdőjelezésére.(12)2020. június 9‑i International Management Group kontra Bizottság végzésében(13) a Bíróság kiemelte, hogy nem döntött arról, hogy az összes releváns körülmény elemzése alapján az IMG rendelkezik‑e a nemzetközi szervezet jogállásával vagy sem.
15.      A 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítéletben(14) foglaltak teljesítése érdekében a Bizottság elvégezte a fellebbező jogállásának végleges értékelését. E célból azt kérdezte az IMG által a tagjaiként kijelölt államoktól, hogy az IMG nemzetközi szervezet‑e, hogy annak tagjai‑e, és hogy aláírtak‑e az IMG‑t ilyen minőségében létrehozó nemzetközi vagy kormányközi megállapodást.
16.      2021. február 19‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a fellebbezőt, hogy a nemzetközi szervezeti jogállásának elismerését megtagadó határozatot kíván elfogadni, és felhívta észrevételei megtételére. 2021. június 8‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelyben megtagadta, hogy a fellebbezővel szemben 2014. december 16‑ra visszaható hatállyal elismerje az uniós források közvetett irányítás útján történő végrehajtására vonatkozó uniós pénzügyi szabályozásban előírt nemzetközi szervezet jogállást.(15)
17.      A 2022. szeptember 22‑i IMG kontra Bizottság ítéletben(16) a Bíróság végül emlékeztetett arra, hogy a Bizottság köteles meggyőződni arról, hogy azok a szervezetek, amelyekre költségvetés‑végrehajtási feladatokat bízott vagy szándékozik bízni, az uniós költségvetés nemzetközi szervezetek általi közvetett irányítására vonatkozó rendelkezések értelmében ilyen minőséggel rendelkeznek‑e. Ezenkívül rámutatott, hogy ezen intézmény az ezzel kapcsolatos kétségek esetén köteles eloszlatni e kétségeket, valamint minden olyan információt összegyűjteni, amely a döntése meghozatalához mind jogi, mind pedig ténybeli szempontból szükséges, figyelembe véve e döntésnek az érintett szervezetre gyakorolt jogi következményeit.(17)
IV.    A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
18.      A fellebbező a Törvényszék Hivatalához 2021. augusztus 18‑án benyújtott keresetlevelével előterjesztette a vitatott határozat megsemmisítésére és kártérítésre irányuló keresetet. E kereset érdemi vizsgálatát követően, a megtámadott ítélet 62–417. pontjában rögzített okokból a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a fellebbező által hivatkozott négy jogalap egyike sem megalapozott és elutasította a keresetet.(18) Ezenkívül az ezen ítélet 418–447. pontjában hivatkozott okokból a Törvényszék elutasította az IMG által előterjesztett kártérítés iránti keresetet, majd az utóbbit kötelezte a költségek viselésére.
V.      A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
19.      A Bíróság Hivatalához 2024. november 14‑én benyújtott keresetlevelével az IMG előterjesztette a jelen fellebbezést, amelyben azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, maga határozzon a keresetéről, adjon helyt annak, és a Bizottságot kötelezze mind a Törvényszék, mind pedig a Bíróság előtti eljárás költségeinek viselésére.
20.      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a jelen fellebbezést, és a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
21.      A 2025. december 11‑én tartott tárgyaláson az IMG és a Bizottság szóbeli észrevételeket terjesztett elő, és a Bíróság kérésének megfelelően az ötödik fellebbezési jogalapra összpontosított.
VI.    A fellebbező jogállásának téves értékelésén alapuló ötödik fellebbezési jogalap célzott elemzése
22.      A jelen indítvány tárgyát képező ötödik fellebbezési jogalap a Törvényszék által a megtámadott ítélet 190–370. pontjában azzal kapcsolatban elfogadott érvelés megkérdőjelezésére irányul, hogy 2014. december 16. óta a fellebbező jogosult volt‑e nemzetközi szervezetként az uniós költségvetés közös vagy közvetett irányítás útján történő végrehajtására.
23.      Az egyértelműség és a koherencia érdekében úgy döntöttem, hogy e jogalapot hat részre bontom, és azokat a fellebbező által előterjesztett sorrendtől eltérő sorrendben elemzem. Elemzésemet az első három részre összpontosítom, amelyek véleményem szerint alapos vizsgálatot érdemelnek.
A.      A „nemzetközi szervezet” fogalmának meghatározását érintő téves jogalkalmazásra alapított első részről
24.      Az első rész, amely a megtámadott ítélet 206–212. pontja ellen irányul, azon érvelés megkérdőjelezését célozza, amelyet a Törvényszék a nemzetközi szervezet létrehozásához szükséges követelmények terjedelmével kapcsolatban fogadott el, amelyek fényében a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében kodifikált értelmezési szabályoknak(19) megfelelően ezen ítélet 265. és 306–312. pontjában értékelte a fellebbező nemzetközi szervezeti minőségét.
1.      Az első, a felek nemzetközi szervezet létrehozására irányuló szándékának megállapítására vonatkozó követelménnyel kapcsolatos téves jogalkalmazáson alapuló érvről
25.      Ez az érv a nemzetközi szervezetek jogának lényeges elemére vonatkozik, és ezért véleményem szerint elsőként kell megvizsgálni.
a)      A megtámadott ítélet
26.      A megtámadott ítélet 203. pontjában a Törvényszék mindenekelőtt a cikktervezetek 2. cikkének a) pontjára hivatkozott, amely előírja, hogy a „nemzetközi szervezet” „bármely, nemzetközi jog által szabályozott szerződés vagy más okmány által létrehozott, önálló nemzetközi jogi személyiséggel rendelkező szervezetet” jelent.
27.      Ezen ítélet 204. pontjában a Törvényszék ezt követően emlékeztetett arra, hogy a Bécsi Egyezmény 2. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a „szerződés” „államok között írásban kötött és a nemzetközi jog által szabályozott megállapodást jelent, tekintet nélkül arra, hogy egyetlen, kettő vagy több, egymással kapcsolatos okmányba foglalták‑e azt és függetlenül a megállapodás sajátos rendeltetésétől”.(20)
28.      Végül a megtámadott ítélet 302. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbezőnek „ahhoz, hogy az Unió költségvetésének a nemzetközi szervezetek számára előírt közvetett irányítás útján történő végrehajtásában részt vehessen, olyan nemzetközi megállapodáson kell alapulnia, amelynek tárgya a [fellebbező] nemzetközi szervezetként történő létrehozása”, és ennélfogva ezen ítélet 304–319. pontjában megvizsgálta, hogy valóban ez a helyzet áll‑e fenn alapító okiratának értelmezésére tekintettel.
b)      A felek érvei
29.      A fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a nemzetközi jog által a nemzetközi szervezet létrehozása céljából meghatározott objektív kritériumokból indult ki, amikor a megtámadott ítélet 302. pontjában megkövetelte, hogy az érintett jogalanyt olyan nemzetközi megállapodással hozzák létre, amelynek tárgya e szervezet nemzetközi szervezetként történő létrehozása. A Törvényszék ebből következően egy harmadik – a nemzetközi megállapodásban részes feleknek a nemzetközi szervezet létrehozására irányuló szándékára vonatkozó – feltételt tett mindehhez, amely nem szerepel a „nemzetközi szervezet” fogalmának az ezen ítélet 203. pontjában szereplő meghatározásában.
30.      A Bizottság vitatja ezeket az érveket.
c)      Értékelés
31.      Azt javaslom a Bíróságnak, hogy ezt az első érvet mint megalapozatlant utasítsa el.
32.      Az ugyanis összekeveri a „nemzetközi szervezet” fogalmi elemeit, amelyek teljesülését a bíróságnak a cikktervezetek 2. cikkének a) pontja alapján meg kell állapítania, valamint a felek szándékának feltárását, ami a bíróság elsődleges feladata, amikor a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkének megfelelően „nemzetközi megállapodást” értelmez. Így a Bíróság a 2004. március 23‑i Franciaország kontra Bizottság ítéletében,(21) amelyben a Bizottság és az Amerikai Egyesült Államok között létrejött megállapodás jogilag kötelező jellegét kellett meghatároznia, a felek szándékának megállapítására összpontosított, mivel az „meghatározó kritériumnak” minősül.
33.      A nemzetközi közjogban nem vitatott, hogy valamely szerződés értelmezésének célja a felek közös szándékának és akaratának lehető legobjektívebb és legészszerűbb módon történő megállapítása, amely szabály az állami szuverenitás és a pacta sunt servanda elv kettős tiszteletben tartásából következik. A Bécsi Egyezmény 31. cikkének (4) bekezdése ily módon úgy rendelkezik, hogy „[v]alamely kifejezésnek különleges értelmet kell adni, ha megállapítható, hogy a részes feleknek ez volt a szándékuk”.(22) A Nemzetközi Bíróság 2025. május 19‑i Szárazföldi és tengeri határ, valamint szuverenitás a szigetek felett (Gabon kontra Egyenlítői‑Guinea) ítéletében hangsúlyozta, hogy annak értékeléséhez, hogy valamely okmány szerződésnek minősül‑e, a bíróságnak többek között az okmány szövegében, a megszövegezésének sajátos körülményei között vagy a felek későbbi magatartásában olyan elemeket kell keresnie, amelyek arra utalnak, hogy a felek jogi kötelezettséget kívántak‑e vállalni,(23) függetlenül attól, hogy ezt a szándékot kifejezték‑e vagy az levezethető.(24)
34.      Következésképpen a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot a megtámadott ítélet 302. pontjában, amikor megkövetelte annak bizonyítását, hogy az 1994. november 25‑i határozatban részes felek szándéka az volt, hogy azt nemzetközi szervezetként hozzák létre, és amikor ezen ítélet 304–319. pontjában megvizsgálta, hogy valóban ez volt‑e a helyzet alapító okiratának értelmezésére tekintettel.
2.      A második, a nemzetközi megállapodás jogilag kötelező jellegének megállapítására vonatkozó követelményt érintő téves jogalkalmazásra alapított érvről
35.      Ez az érv a megtámadott ítélet 206. és 265. pontja ellen irányul. Az érv arra a kérdésre vonatkozik, hogy a Törvényszék túlzottan korlátozta‑e a „nemzetközi megállapodás” Bécsi Egyezmény 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjában meghatározott fogalmának, és a fortiori a „nemzetközi szervezet” cikktervezetek 2. cikkének a) pontjában szereplő fogalmának hatályát azáltal, hogy megkövetelte, hogy az ilyen megállapodás a felekre nézve jogilag kötelező rendelkezéseket tartalmazzon.
a)      A megtámadott ítélet
36.      A Törvényszék, miután a megtámadott ítélet 204. pontjában emlékeztetett a „szerződés” fogalmának meghatározására, ezen ítélet 206. és 265. pontjában pontosította, hogy „egy államok által aláírt dokumentum nem minősülhet nemzetközi megállapodásnak, ha nem tartalmaz olyan jogokat vagy kötelezettségeket keletkeztető rendelkezést, amelyekhez ezek az államok hozzájárultak”, e tekintetben a Nemzetközi Bíróság 2018. október 1‑jei ítéletére,(25) valamint analógia útján a 2008. november 6‑i Görögország kontra Bizottság ítéletre(26) hivatkozva.
b)      A felek érvei
37.      A fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék eltért a „szerződés” vagy a „nemzetközi megállapodás” fogalmának klasszikus meghatározásától, olyan ítélkezési gyakorlatra hivatkozva, amely nem releváns.
38.      A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Többek között azt állítja, hogy a Törvényszék a Nemzetközi Bíróság 2018. október 1‑jei Csendes‑óceánhoz való hozzáférésről folytatott tárgyalásokra vonatkozó kötelezettség (Bolívia kontra Chile) ítéletére(27) hivatkozva hangsúlyozni kívánta a nem kötelező erejű nemzetközi okmány és a Bécsi Egyezmény értelmében vett nemzetközi megállapodás közötti különbséget, amely megköveteli a felek hozzájárulását ahhoz, hogy az rájuk nézve kötelező legyen.
c)      Értékelés
39.      Úgy vélem, hogy ez a második érv hatástalan.
40.      A Törvényszék ugyanis, miután megvizsgálta az 1994. november 25‑i határozat tartalmát és hatályát a nemzetközi megállapodás jogilag kötelező jellegére alapított kritérium alapján, a fellebbező számára kedvező következtetésre jutott, amint azt a megtámadott ítélet 274., 289. és 301. pontja is tanúsítja. Ezen ítélet 266. és 274. pontjában lényegében úgy ítélte meg, hogy e határozat legalább egy,
az aláíróira nézve jogilag kötelező erejű kötelezettségvállalást tartalmaz, következésképpen úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat téves jogalkalmazáson alapul, mivel a Bizottság tévesen állapította meg, hogy e szöveg kizárólag politikai jellegű kötelezettségvállalásnak minősül.
41.      A fellebbező fellebbezésének 89. pontjában kifejezetten elismeri, hogy a Törvényszék ezen megállapítását nem kell megváltoztatni.
42.      Mindenesetre a Nemzetközi Bíróság 2025. május 19‑i, Szárazföldi és tengeri határ, valamint szuverenitás a szigetek felett (Gabon kontra Egyenlítői‑Guinea) ítéletében emlékeztetett arra, hogy annak értékeléséhez, hogy valamely okmány szerződésnek minősül‑e, a bíróságnak olyan elemeket kell keresnie, amelyek arra utalnak, hogy az a feleket jogilag köti‑e.(28)
3.      A harmadik, a nemzetközi jogi személyiségre vonatkozó feltétel értékelésére vonatkozó téves jogalkalmazáson alapuló érvről
43.      Ez az érv arra a vizsgálatra vonatkozik, amelyet a Törvényszék a megtámadott ítélet 207–212. pontjában azon elvekkel és feltételekkel kapcsolatban végzett, amelyek alapján valamely szervezet önálló nemzetközi jogi személyiséggel rendelkező szervezetnek tekinthető. Amint az ezen ítélet 213. pontjából kitűnik, a Törvényszék ezen elvekre és feltételekre tekintettel értékelte az említett ítélet 306–319. pontjában, hogy az 1994. november 25‑i határozatnak az volt‑e a célja vagy hatása, hogy a fellebbező számára nemzetközi szervezeti jogállást biztosítson.
44.      A fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék miként határozott meg az említett feltételek közül kettőt a nemzetközi ítélkezési gyakorlatra tekintettel, majd miként alkalmazta azokat a megtámadott ítélet 307–312. pontjában.
a)      Az első, a „jogi személyiséggel” való rendelkezésre alapított kifogásról
1)      A megtámadott ítélet
45.      A megtámadott ítélet 207. és 208. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a nemzetközi ítélkezési gyakorlat értelmében valamely nemzetközi szervezet elismerésének feltétele, hogy az érintett szervezet „jogi személyiséggel” rendelkezzen. A Törvényszék hangsúlyozta, hogy ennek hiányában az államok és adott esetben egy vagy több nemzetközi szervezet által létrehozott jogalany vagy az azt létrehozó államoktól – a Törvényszék a Nemzetközi Bíróság 1992. június 26‑i Nauru egyes foszfátterületei (Nauru kontra Ausztrália) ítéletére(29) (előzetes kifogások) hivatkozik –, vagy az azon nemzetközi szervezettől függő szerv, amelynek keretében működik – a Törvényszék a Nemzetközi Bíróság 2012. február 1‑jei tanácsadó véleményére(30) hivatkozik (a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Közigazgatási Bírósága kontra Nemzetközi Mezőgazdaságfejlesztési Alap, 2867. sz. ítélet).
2)      A felek érvei
46.      A fellebbező azt állítja, hogy a jelen indítvány előző pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem kapcsolódik valamely nemzetközi szervezet „saját jogi személyiségéhez”. Ezenkívül ez az ítélkezési gyakorlat – mivel olyan helyzetekre vonatkozik, amelyekben az érintett jogalany nem rendelkezik sem jogi személyiséggel, sem pedig szerződéskötési képességgel – nem igazolja azt, hogy a Törvényszék a fenti helyzetet összehasonlítsa a fellebbező helyzetével a részes államokkal vagy a Bizottsággal fennálló kapcsolatában, mivel a saját alapszabálya elismeri mind jogi személyiségét, mind pedig szerződéskötési képességét.
47.      A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Álláspontja szerint a megtámadott ítélet 208. pontjában hivatkozott nemzetközi ítélkezési gyakorlatra való hivatkozás arra irányul, hogy kiemeljen bizonyos olyan elemeket, amelyek valamely nemzetközi szervezetet egy másik szervezettől megkülönböztetnek.
3)      Értékelés
48.      Véleményem szerint ez az első kifogás nem megalapozott.
49.      Egyrészt megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet 207. és 208. pontja kizárólag a valamely jogalany nemzetközi jogi személyiséggel való rendelkezéséhez kapcsolódó általános elvek megfogalmazására vonatkozik, amelyeket a fellebbező nem vitat.
50.      Ebben az összefüggésben mind a Nemzetközi Bíróság 1992. június 26‑i Nauru egyes foszfátterületei (Nauru kontra Ausztrália) ítéletének(31) (előzetes kifogások) 47. pontja, mind a Nemzetközi Bíróság 2012. február 1‑jei tanácsadó véleményének(32) (Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Közigazgatási Bírósága kontra Nemzetközi Mezőgazdaság‑fejlesztési Alap, 2867. sz. ítélet) 57., 58., 60. és 61. pontja bizonyítja e feltétel lényeges jellegét a nemzetközi szervezeti minőség elismerése szempontjából. A megtámadott ítélet 207. és 208. pontjában a Törvényszék semmilyen párhuzamot nem vont a fellebbező és a Nemzetközi Bíróság ezen ítélkezési gyakorlata által érintett jogalanyok helyzete között, majd ezen ítélet 307. pontjában megvizsgálta e sajátos helyzetet.
51.      Másrészt a fellebbező érve a „nemzetközi jogi személyiség” és a „belső jog szerinti jogi személyiség” fogalmának összekeverésén alapul, amelyek két különböző jogi fogalmat képeznek. Az alapszabály általa hivatkozott rendelkezései ugyanis biztosítják számára az ingatlanokkal kapcsolatos szerződéskötésre, az azok megszerzésére és az azokkal való rendelkezésre, valamint a perképességre(33) vonatkozó jogképességet, ami megfelel a belső jog szerinti jogi személyiség attribútumainak, mivel az állami jogrendben való cselekvőképességet biztosít számára. A Bizottság által a válaszbeadványának(34) 127. pontjában, valamint a Törvényszék által a megtámadott ítélet 307. pontjában megfogalmazott észrevételek ugyanezen zavarból erednek.
52.      Márpedig bár e fogalmak kiegészítő jellegűek, azokat meg kell különböztetni egymástól, mivel nem ugyanabból a jogrendből erednek és nem ugyanazokat a joghatásokat váltják ki.(35) A nemzetközi jogi személyiség lehetővé teszi az ilyennel rendelkező szervezet számára, hogy a nemzetközi színtéren önálló, tagjaitól elkülönült jogalanynak tekintsék, amelyet saját jogok illethetnek és kötelezettségek terhelhetnek a nemzetközi jogrendben, továbbá el tud járni (jogképesség és cselekvőképesség, például nemzetközi megállapodások kötése stb.).(36) Mivel a Törvényszék elemzésében arra törekedett, hogy megállapítsa, az IMG rendelkezik‑e a nemzetközi szervezeti jogállással a cikktervezetek 2. cikkének a) pontja értelmében (a megtámadott ítélet 203. pontja), valójában a fellebbező nemzetközi jogi személyiségének kérdése merült fel.
b)      A második, a szervezet számára feladatainak ellátása céljából biztosított stabilitás, folytonosság és hatékonyság garanciáira vonatkozó kifogásról
53.      E kifogás a megtámadott ítélet 212. pontjára vonatkozik.
1)      A megtámadott ítélet
54.      A Törvényszék, miután ezen ítélet 211. pontjában meghatározta az egyediség elvének definícióját, a következő pontban megállapította, hogy „egy nemzetközi szervezet nem korlátozható a felek rendelkezésére álló egyszerű fakultatív mechanizmusra, amelyet mindegyik fél tetszése szerint igénybe vehet.[(37)] Azáltal ugyanis, hogy nemzetközi szervezetet hoznak létre, és biztosítják számára a működéséhez szükséges valamennyi eszközt, a szervezet alapítói kifejezik azon szándékukat, hogy a szervezetre bízott feladatok ellátásához a stabilitás, a folytonosság és a hatékonyság legjobb garanciáit nyújtják, így ebből a keretből nem léphetnek ki egyoldalúan és az általuk célszerűnek tartott időpontban, és nem helyettesíthetik azt más kommunikációs csatornákkal sem”. A Törvényszék ebben az értelemben a Nemzetközi Bíróság 2010. április 20‑i Uruguay folyón létesített cellulózgyárak (Argentína kontra Uruguay) ítéletének(38) 90. és 91. pontjára hivatkozott.
2)      A felek érvei
55.      A fellebbező szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 212. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor a nemzetközi szervezetek jogának egyik elveként rögzítette annak szükségességét, hogy az érintett jogalany „a feladatai ellátásához a stabilitás, a folyamatosság és a hatékonyság legjobb garanciáival” rendelkezzen, holott ezt a kritériumot sem a nemzetközi szervezetek joga, sem gyakorlata nem írja elő, és az nem vezethető le a Nemzetközi Bíróság 2010. április 20‑i Uruguay folyón létesített cellulózgyárak (Argentína kontra Uruguay) ítéletéből(39) sem. A fellebbező ez alapján úgy véli, hogy téves a Törvényszék által a megtámadott ítélet 309. pontjában levont azon következtetés, amely szerint a fellebbező egy fakultatív mechanizmusnak minősül.
56.      A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Többek között azt állítja, hogy a Törvényszék megalapozottan emlékeztetett arra, hogy a nemzetközi jognak megfelelően valamely nemzetközi szervezet nem korlátozható a felek által igénybe vehető egyszerű fakultatív mechanizmusra, azzal, hogy a Nemzetközi Bíróság 2010. április 20‑i Uruguay folyón létesített cellulózgyárak (Argentína kontra Uruguay) ítéletére(40) való hivatkozás e tekintetben annál is inkább releváns, mivel az 1994. november 25‑i határozat egyértelműen ideiglenes intézményként határozta meg a fellebbezőt, anélkül hogy „tényleges kötelezettség állna fenn a részvételre az intézmény költségvetésében vagy műveleteiben”.
3)      Értékelés
57.      Úgy vélem, hogy ez a második kifogás nem megalapozott.
58.      Amint ugyanis arról a megtámadott ítélet 207–212. pontjának szövege és kapcsolata tanúskodik, a Törvényszék nem a nemzetközi szervezetek jogának általános elveként hivatkozott „a stabilitás, a folytonosság és a hatékonyság [garanciáira]”, amelyekkel az érintett jogalany feladatai ellátása céljából rendelkezik, hanem olyan kritériumként, amelynek fényében a bíróságnak értékelnie kell, hogy a felek a nemzetközi színtéren ténylegesen elkülönült és önálló jogalanyt kívántak‑e létrehozni, biztosítva számára a működéséhez szükséges valamennyi eszközt.
59.      Megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet 212. pontjában a Nemzetközi Bíróság 2010. április 20‑i Uruguay folyón létesített cellulózgyárak (Argentína kontra Uruguay) ítéletének(41) 90. és 91. pontjára való hivatkozást megelőzi a „lásd e tekintetben” kifejezés. Ez a Törvényszék azon szándékát tanúsítja, hogy a Nemzetközi Bíróság által kidolgozott elvre hivatkozzon, miközben azt sajátosan alkalmazza. Bár felróható neki, hogy azonos módon megismételte a Nemzetközi Bíróság által az Uruguay folyó igazgatási bizottságának (a továbbiakban: CARU)(42) sajátos szerepére tekintettel használt kifejezéseket, nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor e nemzetközi ítélkezési gyakorlatra hivatkozott.
60.      Míg ugyanis Uruguay és Argentína vitatta a CARU jogállását,(43) a Nemzetközi Bíróság a 2010. április 20‑i Uruguay folyón létesített cellulózgyárak (Argentína kontra Uruguay) ítélet(44) 87–91. pontjában számos szervezeti és anyagi jellegű tényezőt vizsgált annak meghatározása érdekében, hogy e jogalany teljes autonómiával rendelkezik‑e, és képes volt‑e a nemzetközi jogrendben kifejezetten vagy hallgatólagosan ráruházott hatáskörök gyakorlására. A Nemzetközi Bíróság figyelembe vette feladatainak jellegét, a Felek által rábízott forrásokat és eszközöket, az önálló és állandó létezését, az őt jogi személyiséggel felruházó rendelkezéseket, az egyediség elvével összhangban ráruházott hatáskörben őt megillető jogokat és kötelezettségeket, a titkárság meglétét, amelynek tisztviselői kiváltságokkal és mentességekkel rendelkeznek, valamint azt, hogy kisegítő szervek létrehozásával decentralizálhatja feladatait. Ebben az összefüggésben állapította meg a Nemzetközi Bíróság ezen ítélet 90. pontjában, hogy „[m]ivel a felek közötti egyeztetés keretéül a CARU szolgál […], egyik fél sem léphet ki egyoldalúan és az általa célszerűnek tartott időpontban e keretből, és nem helyettesítheti azt más kommunikációs csatornákkal. A felek azáltal, hogy létrehozták a CARU‑t, és ellátták azt a működéséhez szükséges valamennyi eszközzel, a stabilitás, a folytonosság és a hatékonyság legjobb garanciáit kívánták biztosítani ahhoz, hogy együtt tudjanak működni »a folyó észszerű és optimális hasznosításában«.”
61.      Az említett ítélet tehát arról tanúskodik, hogy a Nemzetközi Bíróság nagy jelentőséget tulajdonít azoknak az eszközöknek, amelyekkel a szervezet a működése érdekében rendelkezik, mivel ezek az eszközök a felek által a szervezet számára biztosított autonómia, valamint azon szándékuk objektív mutatói, hogy folytonosan, stabilan és hatékonyan elkötelezzék magukat azon feladat teljesítése mellett, amelyre azt létrehozták.
62.      A Törvényszék tehát jogszerűen hivatkozhatott a „stabilitás, a folytonosság és a hatékonyság garanciáira” releváns kritériumként annak meghatározása során, hogy a fellebbező a tagjaitól elkülönülő és önálló jogalany‑e.
63.      E megfontolások összességére tekintettel véleményem szerint a harmadik érv második kifogását, és általánosabban az ötödik jogalap első részét, amely a „nemzetközi szervezet” fogalmának meghatározását érintő téves jogalkalmazáson alapul, mint megalapozatlant el kell utasítani.
B.      A fellebbező alapító okiratának értelmezését érintő téves jogalkalmazásra alapított második részről
64.      E második részben a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte alapító okiratát, többek között a nemzetközi megállapodás értelmezésére vonatkozó, a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében foglalt szabályok helytelen alkalmazása miatt.
65.      E rész alátámasztására a fellebbező három érvre hivatkozik.
1.      A „nemzetközi szervezet” fogalmának értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított első érvről
a)      A megtámadott ítélet
66.      A megtámadott ítélet 197. pontjában a Törvényszék rámutatott arra, hogy a „nemzetközi szervezetnek” a releváns uniós költségvetési szabályozásban meghatározott fogalma magában foglalja „a nemzetközi megállapodásokkal létrehozott nemzetközi közjogi szervezeteket”.(45) A „nemzetközi szervezet” és a „nemzetközi megállapodás” fogalmának pontosabb meghatározása hiányában a Törvényszék az ezen ítélet 198. és 199., valamint 201. és 202. pontjában kifejtett indokok alapján úgy ítélte meg, hogy e fogalmak megfelelnek a nemzetközi közjog fogalmainak, és azokat a többek között a Bécsi Egyezményben és a cikktervezetekben szereplő, a nemzetközi közjog szokásjogi elveinek fényében kell értelmezni.
67.      Az említett ítélet 200. pontjában a Törvényszék hangsúlyozta, hogy „[u]gyanakkor, amennyiben [az említett fogalmakat] az uniós költségvetési szabályozás kifejezetten az Unió költségvetésének végrehajtása céljából használja, azokat az Unió pénzügyi érdekeinek védelme érdekében szigorúan kell értelmezni”. Ennek alátámasztása érdekében a Törvényszék analógia útján a 2015. július 2‑i Demmer ítéletre(46) és a 2017. december 20‑i Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse ítéletre(47) hivatkozott.
b)      A felek érvei
68.      A fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte az uniós költségvetési szabályozás által használt „nemzetközi szervezet” és „nemzetközi megállapodás” fogalmát, amikor eltért e fogalmaknak a nemzetközi közjogban szereplő klasszikus meghatározásától, és irreleváns ítélkezési gyakorlatra támaszkodott.
c)      Értékelés
69.      Egyetértek a fellebbező által megfogalmazott kifogásokkal.
70.      Először is, az ítélkezési gyakorlat nem támasztja alá azt az állítást, amely szerint a „nemzetközi szervezet” és a „nemzetközi megállapodás” fogalmát az Unió pénzügyi érdekeinek védelme érdekében szigorúan kell értelmezni.
71.      Bár a Törvényszék analógiát alkalmaz a Bíróság által a 2015. július 2‑i Demmer ítéletben(48) és a 2017. december 20‑i Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse ítéletben(49) kialakított elvekkel, ez az analógia nem releváns, mivel az ezen ítéletek alapjául szolgáló ügyek és a jelen ügy között nincs semmilyen jogalapbeli és tárgyi azonosság. Az említett ítéletek közül egyik sem vonatkozik ugyanis nemzetközi közjogi fogalom értelmezésére. Az első ítéletben a Bíróság a jogosulatlan támogatások visszatérítésére vonatkozó kötelezettség alóli, a 796/2004/EK rendeletben(50) megállapított kivétel hatályát értelmezte, míg a második ítéletben az 543/2011/EU végrehajtási rendelet(51) IX. mellékletének 23. pontjában szereplő „a termelői szervezet […] üzemében és/vagy telephelyén” kifejezés terjedelmét határozta meg.
72.      Másodszor, ha a Bíróság elfogadná a Törvényszék által itt megfogalmazott elvet, az a nemzetközi közjog fogalmának olyan definícióját eredményezné, amelynek tartalma attól függően változik, hogy azt milyen kontextusban alkalmazzák, miközben azt egységesen kellene értelmezni, függetlenül attól, hogy például a humanitárius segítségnyújtással, a személyes adatok védelmével vagy a költségvetés végrehajtásával összefüggésben használják‑e. A nemzetközi szervezet jogi személyként és a nemzetközi jog alanyaként olyan sajátossággal rendelkezik, amely megkülönbözteti őt a nemzetközi együttműködés minden egyéb formájától, valamint minden más olyan szervtől, amellyel a Bizottság megbízási megállapodást köthet. Következésképpen véleményem szerint kizárólag a nemzetközi közjog által előírt feltételek alapján kell értékelni valamely jogalany nemzetközi szervezeti minőségét.
73.      Így megjegyzem, hogy a Bíróság a 2008. január 24‑i Adam kontra Bizottság ítéletében(52) kizárólag az „állam” nemzetközi közjog szerinti fogalmának koncepciójára és meghatározására hivatkozott, és elutasította az egyes tagállamok intézményi felépítését figyelembe vevő tágabb értelmezés elfogadását.(53)
74.      Hasonlóképpen, a Bíróság a 2012. október 16‑i Magyarország kontra Szlovákia ítéletben,(54) amikor azt kérték, hogy határozza meg, hogy az „államfői” minőség milyen mértékben minősülhet az EUMSZ 21. cikk által valamennyi uniós polgár számára biztosított szabad mozgáshoz való jog korlátozásának, megállapította, hogy az általános nemzetközi jog szokásjogi szabályaira és a többoldalú egyezmények szabályaira tekintettel az államfői jogállás „sajátos jellegű”, abból eredően, hogy azt a nemzetközi jog szabályozza, ami azzal a következménnyel jár, hogy az államfő nemzetközi szinten tanúsított magatartására e jog irányadó, ami az összes többi uniós polgártól megkülönbözteti, vagyis e személy valamely más tagállam területére történő belépésére nem ugyanazok a feltételek vonatkoznak, mint amelyek a többi polgár belépésére irányadók.(55) A Bíróság a nemzetközi jognak az államfők számára biztosított védelmet vagy kedvezményeket meghatározó különös szabályaira, nem pedig az uniós jog sajátosságaira tekintettel fogadta el a 2004/38/EK irányelv személyi hatályának korlátozását.(56)
75.      Végül harmadszor, bár igaz, hogy a Bíróság a 2022. szeptember 22‑i IMG kontra Bizottság ítéletében(57) megállapította, hogy a valamely nemzetközi szervezettel közös vagy közvetett irányítás keretében kötött megbízási megállapodások megkötését szabályozó pénzügyi rendelkezéseket az EUMSZ 310. cikk (5) bekezdésében és az EUMSZ 317. cikk első bekezdésében foglalt hatékony és eredményes pénzgazdálkodás elvére tekintettel kell értelmezni,(58) ez véleményem szerint nem jelenti azt, hogy a nemzetközi szervezeti minőség elismerését olyan további feltételek teljesítésére kellene korlátozni, amelyek tiszteletben tartását sem a nemzetközi szokásjog, sem a Nemzetközi Bíróság nem követeli meg, ehelyett az ilyen megállapodások megkötését az érintett költségvetési feladatok ellátásához szükséges konkrét követelményektől kell függővé tenni, beleértve az Unió pénzügyi érdekei védelmének biztosítása érdekében kifejezetten előírt ellenőrzési és kontrolleljárásokat is.
76.      Ennélfogva véleményem szerint a második rész első érvének helyt kell adni.
2.      A második, a nemzetközi megállapodás értelmezésére vonatkozó, a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében foglalt szabályok téves alkalmazására alapított érvről
77.      E második érvvel a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék azon következtetése, amely szerint a felek nem kívánták őt nemzetközi szervezeti minőséggel felruházni, az alapító okirata téves értelmezésén alapul, ami a nemzetközi megállapodás értelmezésére vonatkozó, a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében kodifikált szabályok helytelen alkalmazásából ered.
78.      Hangsúlyozom, hogy a Törvényszék következtetése nem ténybeli megállapításokon, hanem az IMG alapító okirata e rendelkezések alapján elvégzett jogi értelmezésén alapul. A 2016. december 21‑i Tanács kontra Front Polisario ítéletből(59) ugyanis kitűnik, hogy ahhoz, hogy valamely nemzetközi megállapodás rendelkezéseiből e megállapodás értelmezése keretében helyes jogi következtetéseket vonhasson le, a Törvényszéknek nem csak a jóhiszemű értelmezésnek a Bécsi Egyezmény 31. cikkének (1) bekezdésében előírt szabályait kellett tiszteletben tartania, hanem az e cikk más bekezdéseiben előírt szabályokat is.(60)
a)      Az értelmezendő nemzetközi megállapodás téves azonosítására alapított első kifogásról
79.      Ez a kifogás alapvető kérdést vet fel az IMG alapító okiratával, és következésképpen ezen okirat szövegével kapcsolatban, amelyet a Törvényszéknek a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkével összhangban kellett értelmeznie a fellebbező jogállásának meghatározása érdekében.
1)      A megtámadott ítélet
80.      A fellebbező jogállásának meghatározása érdekében a Törvényszék a megtámadott ítélet 305–312. pontjában megvizsgálta az 1994. november 25‑i határozat szövegét. Abból az előfeltevésből indult ki, hogy e határozat a fellebbező alapító okiratának minősül, amelynek szövegét a Bécsi Egyezmény 31. cikkének 1. bekezdésével összhangban kell értelmezni. Elemzése végén a Törvényszék ezen ítélet 313. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy az említett határozat szövegére és céljára tekintettel a feleknek nem állt szándékában a fellebbezőt nemzetközi szervezetként létrehozni.
2)      A felek érvei
81.      A fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítélet téves jogalkalmazáson alapul, mivel a Törvényszék nem azonosította helyesen alapító okiratát. Megszorító megközelítést fogadott el, külön vizsgálva az 1994. november 25‑i határozat szövegét és az 1995. március 10‑én elfogadott eredeti alapszabály szövegét, amely számos elemet tartalmazott a fellebbező jogi személyiségére, intézményi struktúrájára és feladataira vonatkozóan. A Nemzetközi Bíróság 1997. szeptember 25‑i ítéletére(61) hivatkozva a fellebbező azt állítja, hogy ezek az aktusok a „szervezetet létrehozó okiratot” alkotó „egyezménycsomag” részét képezik, amelyek fényében a Törvényszéknek meg kellett volna határoznia a fellebbező jogállását.
3)      Értékelés
82.      Úgy vélem, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az a nemzetközi megállapodás, amelynek szövegét értelmeznie kellett, az 1994. november 25‑i határozatból állt, kizárva a fellebbező eredeti alapszabályát.
83.      Emlékeztetek arra, hogy a Bécsi Egyezmény 2. cikke 1. bekezdésének a) pontja értelmében, amelyre a Törvényszék a megtámadott ítélet 204. pontjában hivatkozik, a szerződés meghatározása szerint „államok között írásban kötött és a nemzetközi jog által szabályozott megállapodást jelent, tekintet nélkül arra, hogy egyetlen, kettő vagy több, egymással kapcsolatos okmányba foglalták‑e azt és függetlenül a megállapodás sajátos rendeltetésétől”. Ezen egyezmény 5. cikke értelmében ezt a meghatározást minden olyan szerződésre alkalmazni kell, amely valamely nemzetközi szervezet alapító okirata. A Nemzetközi Bíróság tehát elismeri, hogy értelmezése céljából úgy kell tekinteni, hogy a szerződés megkötését követően létrejött, valamely rendelkezés értelmezésére vonatkozó megállapodás a szerződés részét képezi.(62)
84.      A Bíróság 1975. november 11‑i 1/75 (OECD‑megállapodás – A helyi kiadásokra vonatkozó előírások) véleményében(63) és 1995. március 24‑i 2/92 (A nemzeti elbánásról szóló harmadik felülvizsgált OECD‑határozat) véleményében(64) megállapította, hogy a „megállapodás” fogalma a nemzetközi jog alanyai által vállalt minden kötelező erejű kötelezettségre vonatkozik. E véleményekkel összhangban a Bíróság a 2014. október 14‑i 1/13 (Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) véleményében(65) értelmezte a „kapcsolódó okmányok” fogalmát, úgy ítélve meg, hogy két okmány kapcsolódik egymáshoz, és így nemzetközi megállapodásnak minősül, ha azokat ugyan külön okmány útján hajtják végre, de együtt a nemzetközi jog két vagy több alanya akaratának találkozását fejezik ki.(66)
85.      Márpedig a jelen ügyben az 1994. november 25‑i határozat és a fellebbező eredeti alapszabálya olyan jogi aktusok, amelyek nemcsak formájuk, hanem tárgyuk és céljuk tekintetében is különböznek egymástól. Az első a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 301. pontjában szereplő következtetésének megfelelően nemzetközi megállapodásnak minősül, amely tanúsítja a felek azon szándékát, hogy új jogalanyt hozzanak létre. Ezzel szemben az utóbbi egyoldalú aktusnak minősül, amelyet e szervezet testületi szerve a tagjai kétharmadának előírt többségével – vagyis a szerződés megkötését lehetővé tevő eljárástól jelentősen eltérő eljárást követően – fogadott el, és amelynek célja az említett szervezet jogállásának és működési szabályainak meghatározása.
86.      Ennélfogva a Törvényszék jogosan tekinthette úgy, hogy az 1994. november 25‑i határozat az IMG alapító okiratának minősül, amelynek szövegét szövegösszefüggésében, a tárgya és célja, valamint az utólag kialakult releváns gyakorlat fényében kell értelmezni.
87.      A Nemzetközi Bíróság fellebbező által hivatkozott 1997. szeptember 25‑i Gabčíkovo‑Nagymaros Projekt (Magyarország kontra Szlovákia) ítélete(67) e tekintetben nem tűnik számomra meghatározónak. Ebben az ítéletben ugyanis a Nemzetközi Bíróság csupán azt vette tudomásul, hogy a felek a kötelezettségeik jellegének és terjedelmének értékelése érdekében érveiket kiterjesztették az érintett szerződéssel kapcsolatos okmányokra, „mivel azokat egy egyezménycsomag járulékos elemeinek tekintették, amelynek sorsa főszabály szerint a szerződés által alkotott fő elemhez kapcsolódott”.(68)
88.      E körülményekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság mint megalapozatlant utasítsa el ezt az első, az értelmezendő nemzetközi megállapodás téves azonosítására alapított kifogást.
b)      A 1994. november 25‑i határozat szövegének értelmezése során tanúsított túlzott formalizmusra alapított második kifogásról
1)      A megtámadott ítélet
89.      A megtámadott ítélet 306–312. pontjában a Törvényszék e határozat szövegét az ezen ítélet 203–212. pontjában helyesen kifejtett kritériumokra és elvekre tekintettel vizsgálta. Az említett ítélet 313. pontjában ebből azt a következtetést vonta le, hogy az említett határozat szövegére és céljára tekintettel „[a fellebbező] alapításakor a határozat szerzőinek nem állt szándékában nemzetközi szervezetet létrehozni”.
2)      A felek érvei
90.      A fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék túlzott formalizmusról tett tanúbizonyságot az 1994. november 25‑i határozat szövegének értelmezését illetően, ami téves jogalkalmazást eredményezett a felek azon szándékára vonatkozó elemzése során, hogy azt nemzetközi szervezetként hozzák létre.
91.      Először is vitatja a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 306. pontjában szereplő azon értékelését, amely szerint e határozat formálisan nem minősíti őt „nemzetközi szervezetnek”, és nem határozza meg jogállását sem. Álláspontja szerint a Törvényszéknek a jogi minősítés céljából oly módon kellett volna figyelembe vennie az említett határozatot, ahogy azt az ugyanazon a napon tartott, a „szervezet” jövőbeli jogállására vonatkozó találkozó, valamint az eredeti és későbbi alapszabályának elfogadásáról szóló határozatok értelmezték.
92.      Másodszor a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék megtámadott ítélet 307. pontjában tett azon megállapítása, amely szerint az 1994. november 25‑i határozat nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely őt jogi személyiséggel ruházná fel, „a nemzetközi szervezetek jogában és gyakorlatában megalapozatlan”. E tekintetben megjegyzi, hogy a Nemzetközi Bíróság az 1949. április 11‑i tanácsadó véleményében (Az Egyesült Nemzetek szolgálatában elszenvedett károk megtérítése)(69) elismerte, hogy az ENSZ jogi személyisége „objektív személyiség”, és nem csupán az ENSZ alapító államai által elismert személyiség. E tekintetben a fellebbezőt nemzetközi szervezetként vették nyilvántartásba Bosznia‑Hercegovina, Szerbia és Észak‑Macedónia hatóságainál, és megállapodásokat írt alá a Belga Királysággal és Mianmarral/Burmával annak érdekében, hogy a területükön letelepedjen, ami megerősíti, hogy a nemzetközi jogrendben nemzetközi szervezeti jogállással rendelkezik.
93.      Harmadszor a fellebbező azt állítja, hogy pontatlan a megtámadott ítélet 308. pontjában szereplő azon állítás, amely szerint az 1994. november 25‑i határozat nem írta elő, hogy a tevékenységeinek gyakorlása tekintetében mentességeket biztosítsanak számára, mivel ilyen mentességeket az e határozat alapján elfogadott eredeti alapszabályának 19. cikke írt elő.
94.      Negyedszer, a fellebbező vitatja a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 309. pontjában szereplő azon megállapítását, amely szerint az említett határozat nem biztosítja számára „a működéséhez szükséges valamennyi [eszközt], valamint a feladatai ellátásához a stabilitás, a folyamatosság és a hatékonyság legjobb [garanciáit]”, így a felek nem nemzetközi szervezetet, hanem önkéntes közös finanszírozási mechanizmust kívántak létrehozni, amelyet tetszésük szerint vehetnek igénybe. Márpedig a fellebbező szerint az a tény, hogy a fellebbező az egyediség elvének megfelelően a konfliktus utáni helyzetben lévő államok újjáépítésére szolgáló operatív szervezet, nem korlátozza őt egy csupán fakultatív vagy ideiglenes mechanizmusra. E következtetésnek egyébként ellentmond az eredeti és későbbi alapszabályának elfogadása is.
95.      Ebben az összefüggésben a fellebbező azt állítja, hogy ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 310. pontjában megállapított, a tevékenységeinek hathavonta történő újraértékelését és adott esetben e tevékenységek átfogóbb keretbe való integrálását vagy azok befejezését előíró rendelkezések nem a rábízott feladatok stabilitásának és folytonosságának hiányáról, hanem éppen ellenkezőleg, e feladatok hatékonyságáról tanúskodnak. Az 1994. november 25‑i határozat 3. cikkében az IMG tevékenységének ellenőrzésével kapcsolatban a testületi szervekre ruházott szerep bizonyítja, hogy a felek a sürgős és háborús körülmények között létrehozott szervezet működési hatékonyságát, valamint stabilitását kívánták biztosítani.
96.      A fellebbező hozzáteszi, hogy a tagjai hozzájárulásainak jellegét illetően a Törvényszék által a megtámadott ítélet 311. pontjában elfogadott megközelítés megfelel a nagy nemzetközi szervezetek tekintetében hagyományosan alkalmazott megközelítésnek, amely nem alkalmazható azokra az operatív nemzetközi szervezetekre, amelyek pénzeszközeit kifejezetten önkéntes hozzájárulásokból finanszírozzák.
97.      Végül ötödször a fellebbező vitatja a Törvényszék megtámadott ítélet 312. pontjában szereplő azon értékelését, amely szerint az 1994. november 25‑i határozat nem írta elő a kötelező hatásköröknek a felek részéről a fellebbező javára történő átruházását.
98.      A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Többek között azt válaszolja, hogy az ENSZ jogi személyisége Alapokmányának 104. cikkéből következik, amelyet a kiváltságokról és mentességekről szóló egyezmény egészít ki, amelynek 1. cikke kifejezetten elismeri az ENSZ jogi személyiségét.(70) Semmilyen hasonló rendelkezés nem szerepel az 1994. november 25‑i határozatban. Másrészt azt állítja, hogy a fellebbező állításával ellentétben a megtámadott ítélet 212. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik az a feltétel, hogy ahhoz, hogy valamely szervezetet nemzetközi szervezetként ismerjenek el, a működéséhez szükséges valamennyi eszközt e szervezet rendelkezésére kell bocsátani, valamint biztosítani kell számára a feladatai ellátása során a stabilitás, a folytonosság és a hatékonyság legjobb garanciáit. A Bizottság hozzáteszi, hogy e határozat szövegéből, különösen annak 4. és 5. pontjából egyértelműen kitűnik, hogy a fellebbező szervezetben való részvétel fakultatív volt, és hogy a fellebbező eredetileg ideiglenes mechanizmusnak minősült, amelyet hathavonta meg kell újítani.
3)      Értékelés
99.      Úgy vélem, hogy az 1994. november 25‑i határozat szövegének a Törvényszék általi szigorú értelmezése helytelen, mivel arra irányul, hogy a fellebbező jogállásának kérdését e határozat tartalmának kérdésére korlátozza.(71)
100. Így önmagában az, hogy az említett határozat nem tartalmaz a fellebbező jogállására és a saját nemzetközi jogi személyiségének elismerésére vonatkozó kifejezett rendelkezéseket, nem minősül meghatározó és elegendő tényezőnek a felek azon szándéka hiányának megállapításához, hogy a fellebbező számára nemzetközi szervezeti jogállást biztosítsanak.
101. Először is, számos nemzetközi szervezetet létrehozó jogi aktus nem tartalmaz olyan rendelkezést, amellyel a felek kifejezetten elismernék az érintett szervezet ilyen jellegét.(72) Az ilyen követelmény figyelmen kívül hagyná a szervezet változó jellegét.
102. Másodszor, mind a gyakorlatban, mind az ítélkezési gyakorlatban elfogadott, hogy a nemzetközi szervezet nemzetközi jogi személyiséggel rendelkezik, vagy azért, mert alapító okirata azt kifejezetten elismeri, vagy azért, mert az alapító okiratot kiegészítő aktus azt kifejezetten elismeri,(73) vagy pedig azért, mert a normaszöveg hallgatása esetén elfogadják, hogy hallgatólagosan rendelkezik azzal.(74) Ily módon két megközelítés létezik egymás mellett.(75) Az első megközelítés alapján, amelyet a Nemzetközi Bíróság 1949. április 11‑i tanácsadó véleményében(76) (Az Egyesült Nemzetek szolgálatában elszenvedett károk megtérítése) fogadott el, a nemzetközi jogi személyiség objektív valószínűsítő körülmények csoportjából vezethető le: az elgondolás az, hogy meg kell vizsgálni, hogy a szervezetnek olyan feladatokat kell‑e ellátnia és olyan jogokat kell‑e gyakorolnia, amelyeket csak az ilyen jogi személyiséggel való rendelkezés igazolhat.(77) A második megközelítés e jogi személyiséget magából a nemzetközi jogrendből vezeti le, azzal, hogy az alapító okirat pusztán kifejezi a felek azon, kifejezetten vagy hallgatólagosan kinyilvánított szándékát, hogy saját maguktól elkülönülő „új jogalanyt” hozzanak létre, amint azt a Nemzetközi Bíróság 1996. július 8‑i tanácsadó véleményében(78) (A nukleáris fegyverekkel való fenyegetés jogszerűsége) hangsúlyozta.
103. Harmadszor, ugyanilyen módon az alapító okiratban a mentességek biztosítására vonatkozó kifejezett rendelkezések hiánya nem jelenti azt, hogy az érintett jogalany nem rendelkezik nemzetközi szervezeti jogállással.(79)A megtámadott ítélet 210. pontjában a Törvényszék hangsúlyozta, hogy a nemzetközi szervezetek mentességeit „főszabály szerint” az e szervezeteket létrehozó szerződések biztosítják. A legismertebb példa az Egyesült Nemzetek Alapokmányának 105. cikke. Általános jellegű rendelkezésről van szó, amelyet egy kiegészítő jegyzőkönyv egészít ki. Márpedig úgy tűnik, hogy az ENSZ‑hez képest viszonylag szerényebb szervezetek esetében az alapító okiratok semmilyen rendelkezést nem tartalmaznak e tárgyban, és a kiváltságokról és mentességekről külön többoldalú egyezmények(80) vagy kétoldalú egyezmények rendelkeznek, amelyek közé elsősorban a székhely‑megállapodások, illetve a működési tevékenységre vonatkozó megállapodások(81) tartoznak. Ily módon meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 330. pontjában a Törvényszék kiemelte, hogy „[a fellebbező] eredeti alapszabálya [19. cikkének (2) bekezdése] előírta, hogy személyzetének egy része részesül az UNHCR által élvezett mentességi rendszerben”. Hozzáteszem, hogy ezen alapokmány 19. cikkének (1) bekezdése azt is előírja, hogy a szervezetre bízott feladatok megfelelő ellátása és a rábízott célok megvalósítása „megköveteli, hogy a szervezetet minden szükséges kiváltság és mentesség illesse meg”.(82)
104. Ennélfogva önmagában az, hogy az 1994. november 25‑i határozat nem tartalmaz kifejezett rendelkezéseket, véleményem szerint nem tette lehetővé az ilyen mentességek fellebbező részére történő nyújtásának megkérdőjelezését.
105. Végül, negyedrészt, nem osztom a Törvényszék megtámadott ítélet 309. pontjában szereplő azon következtetését, amely szerint e határozat szövegéből kitűnik, hogy a felek a fellebbező megalapításával nem egy olyan szervezetet kívántak létrehozni, amely rendelkezik a működéséhez szükséges valamennyi eszközzel, valamint a feladatai ellátásához a stabilitás, a folyamatosság és a hatékonyság legjobb garanciáival, hanem a felek rendelkezésére bocsátott olyan fakultatív mechanizmust, amelyet mindegyik fél tetszése szerint vehet igénybe.
106. Egyrészt a Törvényszék nem értékelte az 1994. november 25‑i határozatban szereplő szervezeti és anyagi jellegű elemeket, ellentétben azzal, amit a megtámadott ítélet 212. pontjában kifejezetten hivatkozott nemzetközi ítélkezési gyakorlat láthatóan megkövetel. Semmi nem utal arra, hogy a szervezet működéséhez szükséges valamennyi eszközt fel kellene tüntetni az alapító okiratban. Így elfogadott, hogy bár a nemzetközi szervezetekre ruházott hatáskörök az alapító okirat szövegében általában kifejezetten megjelennek, e hatáskörök mindazonáltal alapulhatnak informálisabb alapokon, vagy levezethetők a bennefoglalt hatáskörök elmélete alapján. Ez a nemzetközi szervezeteket létrehozó jogi aktusok sajátos jellegéhez kapcsolódik, amit a Nemzetközi Bíróság az ítélkezési gyakorlatában elismer és amire a Törvényszék ezen ítélet 211. pontjában kifejezetten hivatkozik, többek között ezen aktusok „egyidejűleg szerződéses és intézményi” hibrid jellege miatt.(83)
107. Másrészt a fellebbező feladatai ellátásának stabilitására, folytonosságára és hatékonyságára vonatkozó ezen garanciák értékelése során a Törvényszék nem vette figyelembe a szervezetre bízott szerepet, feladatainak jellegét, valamint tevékenységi területének terjedelmét. Márpedig a felek nem írhatnak elő ugyanolyan garanciákat attól függően, hogy az érintett szervezet általános vagy egyetemes, vagy éppen ellenkezőleg, speciális vagy regionális jellegű, és hogy a rábízott feladatok állandóak vagy ideiglenesek.(84)
108. Így egy olyan jogalany tekintetében, mint az IMG, amelyet akkor alapítottak, amikor Bosznia‑Hercegovina még háborúban állt, és amelynek az ezen állam újjáépítésében és rehabilitációjában való részvétel volt a feladata, az a tény, hogy az 1994. november 25‑i határozat előírja tevékenységeinek újraértékelését, reintegrációját vagy megszüntetését, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 310. pontjában hangsúlyozta, véleményem szerint nem jelenti szükségszerűen azt, hogy e jogalanyt megfosztják a feladatai ellátása során a stabilitás és a folytonosság legjobb garanciáitól. Ezen ítélet 367. pontjában a Törvényszék egyébiránt elismerte, hogy e határozat aláírói a későbbi alapszabályok elfogadásakor bizonyos fokú stabilitást kívántak biztosítani számára, és az említett állam területén kívül az újjáépítés és a fejlesztés terén speciális feladatokkal kívánták megbízni őt.
109. Következésképpen úgy tűnik számomra, hogy a nemzetközi szervezeti jogállás megszerzéséhez nem követelmény, hogy azok a feladatok, amelyekre a szervezetet alapították, stabilak és folyamatosak legyenek, különben figyelmen kívül hagynánk a nemzetközi szervezetek rendkívüli
sokféleségét, változó jellegét és a rájuk bízott feladatok jellegét.(85)
110. E körülményekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt e második kifogásnak, amely az 1994. november 25‑i határozat szövegének értelmezése során tanúsított túlzott formalizmuson alapul.
c)      A fellebbező eredeti alapszabályának a releváns „szövegösszefüggés” címén történő téves értékelésére alapított harmadik kifogásról
111. Abban az esetben, ha a Bíróság megerősítené a Törvényszék azon értékelését, amely szerint a releváns nemzetközi megállapodás kizárólag az 1994. november 25‑i határozatból áll, a kérdés annak meghatározása, hogy a Törvényszék úgy értelmezte‑e e megállapodás szövegét, hogy a Bécsi Egyezmény 31. cikke 1. és 2. bekezdésének megfelelően figyelembe vette azt az összefüggést, amelybe az említett megállapodás illeszkedik.
1)      A megtámadott ítélet
112. A megtámadott ítélet 313–318. pontjában a Törvényszék megvizsgálta azt az összefüggést, amelyben az 1994. november 25‑i határozatot elfogadták, és e tekintetben több dokumentumra hivatkozott, nevezetesen az 1994. november 29‑i jegyzőkönyvre (ezen ítélet 314. pontja), az IMG‑IBH feladatmeghatározására (az említett ítélet 315. és 316. pontja), az UNHCR volt Jugoszláviában folytatott különleges műveletének koordinátora által készített 1994. december 14‑i igazolásra, aki az 1994. november 25‑i találkozón – amelyen az aznapi keltezésű határozatot elfogadták – elnökölt (ugyanezen ítélet 317. pontja), végül pedig az e találkozóra szóló meghívóra (a megtámadott ítélet 318. pontja).
113. Amint az ezen ítélet 313. és 319. pontjából kitűnik, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ezen összefüggés elemei megerősítették az 1994. november 25‑i határozat szövegének és céljának értelmezését, amely szerint ezen aktusnak sem célja, sem hatása nem volt az, hogy a fellebbező számára nemzetközi szervezeti jogállást biztosítson.
2)      A felek érvei
114. A fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék helytelenül határozta meg azt a releváns összefüggést, amelyben az 1994. november 25‑i határozatot elfogadták, azáltal, hogy kizárta a fellebbező eredeti alapszabályának figyelembevételét, és inkább az e határozathoz csatolt feladatmeghatározására, valamint az 1994. november 25‑i találkozó egyes résztvevői által kifejezett fenntartásokra hivatkozott.
115. A Bizottság vitatja ezeket az érveket.
3)      Értékelés
116. Úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte a Bécsi Egyezmény 31. cikkében foglalt általános értelmezési szabály tartalmát, amikor az 1994. november 25‑i határozat szövegét elválasztotta attól a közvetlen összefüggéstől, amelybe ezen okmány illeszkedik, és különösen az eredeti alapszabálytól.
117. A Bécsi Egyezmény 31. cikkének 1. bekezdése értelmében a szerződést „jóhiszeműen, kifejezéseinek szövegösszefüggésükben szokásos értelme szerint, valamint tárgya és célja figyelembevételével kell értelmezni”. A Nemzetközi Bíróság „Az államok éghajlatváltozással kapcsolatos kötelezettségei” című, 2025. július 23‑i tanácsadó véleményében emlékeztetett arra, hogy ezen értelmezési módszerek mindegyikét „ugyanazon összetett művelet keretében” kell figyelembe venni.(86) Ezen értelmezési módszereket nem külön–külön, hanem együttesen kell mérlegelni, továbbá „alkalmazhatóságuk az adott esetben azon sajátos összefüggéstől függ, amelyben a szerződést elfogadták, illetve a változó körülmények szubjektív értékelésétől”.(87) Ezenkívül a szerződések jogáról szóló cikktervezetekhez fűzött kommentárjában(88) a Nemzetközi Jogi Bizottság már hangsúlyozta, hogy valamennyi különböző értelmezési elemet „be kell dobni a fazékba”, és kölcsönhatásuk eredménye jelenti a jogilag releváns értelmezést.(89)
118. Ezenfelül a Bécsi Egyezmény 31. cikkének 2. bekezdéséből kitűnik, hogy a szerződés szövege elválaszthatatlan a szövegösszefüggéstől, amelynek a szövegen, a bevezető részen és a szerződés mellékletein kívül része többek között „bármely, a szerződéssel összefüggő olyan [megállapodás], amely valamennyi részes fél között a szerződés megkötésével kapcsolatban jött létre”.(90) A „szerződés megkötésével kapcsolatban” kifejezést ezen egyezmény hivatalos angol szövegében az „in connection with the conclusion of the treaty” kifejezéssel fordítják, ami arra utal, hogy az inkább ok–okozati, mintsem időbeli konnotációval bír.
119. Márpedig az 1995. március 10‑én elfogadott eredeti alapszabály lényegénél fogva és funkciója szerint a fellebbező létrehozásának az 1994. november 25‑i határozattal formalizált folyamatába illeszkedett.
120. Nyilvánvaló kapcsolat áll fenn ugyanis e két okmány között. Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 266–273. pontjában hangsúlyozta, az 1994. november 25‑i határozat utal a „találkozón részt vevő kormányok és nemzetközi szervezetek képviselőinek arra vonatkozó megállapodására […], hogy ezen időpontot követően hivatalosan is létrehozzák a felperest” (ezen ítélet 266. pontja), az e határozathoz csatolt, a fellebbező működésére és műveleteire vonatkozó mellékletnek megfelelően, valamint hogy jóváhagyják az „[IMG‑IBH] szervezeti szabályait” (az említett ítélet 271. pontja). Az említett határozat az ugyanezen a napon elfogadott mellékletében ily módon kifejezetten utal „az IMG‑IBH jövőbeli alapszabályára”.
121. Ezenkívül az e két okmányban kifejezett szándékok egybevágnak az elérni kívánt célt, vagyis egy olyan önálló szerv létrehozását illetően, amely elegendő szakértelemmel rendelkezik ahhoz, hogy részt vegyen Bosznia‑Hercegovina újjáépítésében és a lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek visszatérésében.(91) Amint az a megtámadott ítélet 332. pontjából kitűnik, az eredeti alapszabály elfogadását az irányító testület 1995. február 13‑i előkészítő ülése előzte meg, amely ebben az időpontban olyan államokból állt, amelyek mindegyike aláírta az 1994. november 25‑i határozatot, és e határozat 3. pontjának megfelelően e szerv a tagjai kétharmadának előírt többségével jóváhagyta ezt az alapszabályt.
122. Az eredeti alapszabály hivatalosan intézményi struktúrával ruházta fel a fellebbezőt, létrehozva többek között a szervezet székhelyét, testületi szerveit, titkárságát. Hivatkoznak a fellebbezőre háruló, az említett határozat elfogadásakor meghatározott feladatokra, és leírják a döntéshozatali eljárást. Közelebbről, ezen alapszabály 18. cikke elismeri a fellebbező belső jogi személyiségét, amely feljogosítja az ingatlanokkal kapcsolatos szerződéskötésre, azok megszerzésére, bérbeadására és az azokkal való rendelkezésre, valamint magán‑ és állami pénzeszközök fogadására és felhasználására, végül pedig perképességet biztosít számára. Ami az említett alapszabály 19. cikkét illeti, az biztosítja számára a feladatai ellátásához szükséges kiváltságokat és mentességeket.
123. Következésképpen számomra úgy tűnik, hogy az eredeti alapszabály az 1994. november 25‑i határozat alapjául szolgáló alapvetően konszenzusos logika megvalósításának alapvető elemét képezte, és sokkal inkább a releváns összefüggésbe tartozik, mint azok az előkészítő anyagok, amelyekre a Törvényszék a megtámadott ítélet 318. pontjában támaszkodott.
124. E tekintetben jelzem, hogy az előkészítő munkálatok – bár tükrözhetik a felek szándékát – mivel a nemzetközi tárgyalási eljárások igen sajátos keretébe tartoznak, csupán kiegészítő értelmezési eszközt jelentenek a szerződés értelmezéséhez, amely nem a Bécsi Egyezmény 31. cikkének, hanem 32. cikkének hatálya alá tartozik.(92) A Törvényszék egyébként helyesen emlékeztet erre a megtámadott ítélet 325. pontjában.
125. E körülményekre tekintettel úgy vélem, hogy helyt kell adni a fellebbező azon érvének, amely szerint a Törvényszéknek az 1994. november 25‑i határozat értelmezése szempontjából releváns összefüggések alapján figyelembe kellett vennie az eredeti alapszabályát, és a Törvényszék valóban figyelmen kívül hagyta a Bécsi Egyezmény 31. cikkének 1. és 2. bekezdésében kimondott általános értelmezési szabály tartalmát.
d)      A fellebbező eredeti és későbbi alapszabályának „utólag kialakult gyakorlat” címén történő téves értékelésére alapított negyedik kifogásról
126. E kifogás a megtámadott ítélet 321–346. pontja ellen irányul.
127. E kérdés arra vonatkozik, hogy a fellebbező eredeti és későbbi alapszabálya milyen mértékben minősült „utólag kialakult gyakorlatnak”, amely vagy a Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontjában foglalt általános értelmezési szabály alá tartozik, mivel az 1994. november 25‑i határozat értelmezését illetően a részes felek megegyezéséről tanúskodik, vagy az ezen egyezmény 32. cikkében említett kiegészítő értelmezési eszközök körébe, amennyiben azok egy vagy több részes fél e határozat alkalmazása során tanúsított magatartását bizonyítják. Egyetlen fél vagy egyes részes felek gyakorlata kisebb értelmező erővel bír, mint az összes fél egyező
gyakorlata.(93)
128. A fellebbező eredeti alapszabályának utólagos megállapodás vagy gyakorlat alapján történő figyelembevételének kérdése csak abban az esetben merül fel, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy ezen alapszabály nem tartozik az 1994. november 25‑i határozat elfogadásának szövegösszefüggéseibe (az említett egyezmény 31. cikkének 1. és 2. bekezdése).
1)      A megtámadott ítélet
129. A megtámadott ítélet 323–326. pontjában a Törvényszék emlékeztetett az utólag kialakult gyakorlat figyelembevételére irányadó elvekre.
130. Ezen ítélet 323. és 324. pontjában a Törvényszék többek között hangsúlyozta, hogy a Bécsi Egyezmény 31. cikke .3. bekezdésének a) és b) pontja értelmében az okmányok nem tekinthetők utólag kialakult gyakorlatnak, ha azokat az e szerződésben részes valamennyi állam támogatása nélkül fogadták el, és e célból a Nemzetközi Bíróság 2014. március 31‑i Bálnavadászat a Déli‑sarkvidéken (Ausztrália kontra Japán; Új‑Zéland, beavatkozó) ítéletére(94) hivatkozik.
131. A megtámadott ítélet 325. és 326. pontjában a Törvényszék ezenkívül rámutatott arra, hogy ezen egyezmény 32. cikke értelmében az általános értelmezési szabály értelmének a megerősítése érdekében kiegészítő értelmezési eszközök – a szöveg, a szövegösszegfüggés, valamint a tárgy és a cél – vehetők igénybe, valamint akkor is, ha az ebből eredő jelentés félreérthető vagy homályos, vagy nyilvánvalóan képtelen vagy észszerűtlen eredményre vezet.
132. Amint az ezen ítélet 327. pontjából kitűnik, a Törvényszék az említett ítélet 328–345. pontjában e szabályokra tekintettel vizsgálta meg, hogy a fellebbező megalapozottan hivatkozott‑e a tagjai által utólag követett, az eredeti és a későbbi alapszabályából kitűnő gyakorlatra.
133. A Törvényszék első lépésben kizárta a Bécsi Egyezmény 32. cikkének alkalmazását. A megtámadott ítélet 328. pontjában ugyanis rámutatott arra, hogy a korábbi értékeléseire tekintettel az 1994. november 25‑i határozat rendelkezései egyáltalán nem voltak homályosak és félreérthetőek, és nem vezetnek az e 32. cikk értelmében vett nyilvánvalóan képtelen vagy észszerűtlen értelmezéshez. A Törvényszék következésképpen ezen ítélet 329. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy ahhoz, hogy ezen alapszabály az ezen egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontja értelmében vett utólag kialakult gyakorlat hatálya alá tartozzon, bizonyítani kell, hogy az e határozat rendelkezéseinek értelmezését érintő, az eredeti és a későbbi alapszabály által bevezetett módosításokat „[az említett] határozat valamennyi aláírója, vagy legalábbis a felperes valamennyi tagja” jóváhagyta.
134. Ezt követően a Törvényszék kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt e feltétel nem teljesült. Az említett ítélet 346. pontjában megállapította, hogy „az 1994. november 25‑i határozat elfogadását, majd az eredeti alapszabály és a 2012. évi alapszabály elfogadását követően utólag kialakult gyakorlat nem bizonyítja a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának sem e határozat aláírói, sem a felperes tagjai általi kellően széles körű és egyértelmű elismerését”.
2)      A felek érvei
135. A fellebbező vitatja a Törvényszék megtámadott ítélet 321–346. pontjában kifejtett azon érvelését, amely szerint a fellebbező eredeti és későbbi alapszabálya nem tanúskodik a felek között utólag létrejött megállapodásról vagy a felek által követett utólag kialakult olyan gyakorlatról, amely az 1994. november 25‑i határozat értelmezése szempontjából releváns lenne.
136. Elsőként azt állítja, hogy a Törvényszék megsértette a Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének a) és b) pontját.
137. Először is, a Törvényszék a megtámadott ítélet 324. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy valamely nemzetközi megállapodásban részes valamennyi félnek hozzá kell járulnia a szóban forgó gyakorlathoz ahhoz, hogy azt e megállapodás értelmezése során figyelembe lehessen venni. A Nemzetközi Bíróság Törvényszék által hivatkozott 2014. március 31‑i Bálnavadászat a Déli‑sarkvidéken (Ausztrália kontra Japán; Új‑Zéland, beavatkozó) ítélete(95) nem releváns, mivel a fellebbező szerint ez az ítélet olyan ajánlásokra vonatkozott, amelyek nem voltak kötelező erejűek, és amelyeket az érintett egyezményben részes valamennyi állam támogatása nélkül, és különösen a fő érintett állam beleegyezése nélkül fogadtak el.
138. A fellebbező azt állítja, hogy e téves jogalkalmazás a megtámadott ítélet 329., 331., 336. és 337. pontjában szereplő értékeléseket érinti. Így a Törvényszék nem köthette a fellebbező későbbi alapszabályának figyelembevételét ahhoz a feltételhez, hogy „[…] valamennyi tagja […] jóváhagyta ezt a módosítást” (ezen ítélet 329. pontja), és nem róhatta fel a Törvényszéknek sem azt, hogy nem bizonyította, hogy a fellebbező eredeti és későbbi alapszabálya tükrözte „az 1994. november 25‑i határozat valamennyi aláírójának, vagy legalábbis a tagjai azon szándékát, hogy nemzetközi szervezeti jogállást biztosítsanak számára” (az említett ítélet 331. pontja).
139. Másodszor, a fellebbező kifogásolja a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 322. és 346. pontjában szereplő azon értékelését, amely szerint az utólag kialakult gyakorlatnak a „nemzetközi szervezeti jogállásának […] kellően széles körű és egyértelmű elismerését” kell bizonyítania ahhoz, hogy azt figyelembe lehessen venni.
140. Harmadszor a fellebbező azt állítja – elismerve, hogy az 1994. november 25‑i határozat feleinek nem állt szándékában formálisan nemzetközi szervezetet létrehozni –, hogy a Törvényszéknek figyelembe kellett volna vennie a későbbi alapszabályokat, mivel azok e határozat fejlődő értelmezését bizonyítják.
141. Negyedszer a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontjában foglaltakkal ellentétben nem vizsgálta, hogy a Bizottság által az uniós költségvetés közös vagy közvetett irányítás keretében történő végrehajtása keretében elfogadott gyakorlat a Bizottság és a fellebbező közötti, a fellebbező nemzetközi szervezeti minőségére vonatkozó megállapodás fennállását tükrözi‑e.
142. Ötödször, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette az általa első fokon szolgáltatott bizonyítékokat, amikor a megtámadott ítélet 335. pontjában kijelentette, hogy a fellebbező a tárgyaláson azt állította, hogy a 2012. évi alapszabályát a Francia, az Olasz és a Finn Köztársaság, valamint a Svéd és a Norvég Királyság írta alá, noha e bizonyítékokból az következik, hogy ezen alapszabályt az irányító testület egyhangúlag fogadta el. Ezenkívül, ami a svéd hatóságok 2020. július 2‑i levelét illeti, az nem releváns, és a Törvényszék ezen ítélet 339. pontjában elferdítette annak tartalmát.
143. Hatodszor, a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék az OLAF által a vizsgálata végén készített jelentésre vonatkozó iratokra(96) hivatkozott, amelyeket a Bizottság a vitatott határozat elfogadása céljából kifejezetten figyelmen kívül hagyott.
144. Végül hetedszer a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék megsértette indokolási kötelezettségét, mivel nem fejtette ki azokat az okokat, amelyek miatt az értékeléséből kizárta az első fokon az Olasz Köztársaságra és a Norvég Királyságra vonatkozó iratokat.
145. Másodsorban a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a Bécsi Egyezmény 32. cikkét.
146. A Törvényszék ugyanis tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy e cikk alkalmazási feltételei nem teljesültek, és tévesen tagadta meg a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikke közötti kapcsolat valamennyi következményének levonását.
147. Ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 328. pontjában megállapított, az ezen egyezmény 31. cikkén alapuló értelmezés eredményét éppen ellenkezőleg „képtelennek és észszerűtlennek” kell minősíteni, mivel a Bizottság több mint 20 évig elismerte a fellebbező nemzetközi szervezeti minőségét, és hirtelen elutasíthatja e minőséget. Ebben az összefüggésben a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem tekintette úgy, hogy a Bizottság által a költségvetés végrehajtása címén aláírt megbízási megállapodások az említett egyezmény ezen ítélet 326. pontjában említett 32. cikkének értelmében vett „egy vagy több fél által a szerződés megkötését követően, a szerződés alkalmazása során tanúsított bármilyen [magatartásnak]” minősülnek.
148. A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Közelebbről előadja, hogy releváns a Nemzetközi Bíróság 2014. március 31‑i Bálnavadászat a Déli‑sarkvidéken (Ausztrália kontra Japán; Új‑Zéland, beavatkozó) ítéletére(97) való hivatkozás, amely csak átvette a Bécsi Egyezmény 31. cikkének 3. bekezdésében előírt jogi feltételt. Hozzáteszi, hogy a Törvényszék valóban figyelembe vette a nemzetközi megállapodás „fejlődő értelmezését”, és ebben az összefüggésben emlékeztetett arra, hogy a fellebbezőt nemzetközi szervezetnek tekintette mindaddig, amíg az e minőséggel kapcsolatos bizonytalansággal szembesülve nem volt köteles új megbízási megállapodásokat kötni vele.
3)      Értékelés
149. Elöljáróban hangsúlyozom, hogy ellentétben azzal, amit a fellebbező az érvelésének alátámasztása érdekében feltételezni látszik, eredeti és későbbi alapszabályát nem lehet a Bécsi Egyezmény „felek között […] létrejött bármely utólagos megállapodás[ra]” vonatkozó 31. cikke 3. bekezdésének a) pontja alapján vizsgálni. Ezen alapszabályokat ugyanis a fellebbező testületi szerve, az irányító testület által hozott határozattal fogadták el, a tagok kétharmados többségével. Ily módon a felek ezeket az alapszabályokat egy szerződéses szerv tagjaiként és nem egy nemzetközi megállapodás részes feleiként fogadták el.(98) Ezzel szemben, amint az a következtetéstervezetből kitűnik, valamely szervezet gyakorlata az „utólag kialakult gyakorlat” körébe tartozik.(99)
i)      A Bécsi Egyezmény általános értelmezési szabályra vonatkozó 31. cikke 3. bekezdése b) pontjának alkalmazását érintő állítólagos téves jogalkalmazásról
150. Az „utólag kialakult gyakorlat” jelentésével és terjedelmével kapcsolatos nemzetközi ítélkezési gyakorlatot a Nemzetközi Bíróság számos, a nemzetközi szervezetek szerveinek gyakorlatáról szóló tanácsadói véleményében dolgozta ki.(100) A fellebbező által megfogalmazott különböző kifogások vizsgálata előtt emlékeztetni kell ennek főbb elemeire. Ennek legújabb fejleménye a Nemzetközi Bíróság 2014. március 31‑i Bálnavadászat a Déli‑sarkvidéken (Ausztrália kontra Japán; Új‑Zéland, beavatkozó) ítélete,(101) amelyre a Törvényszék megalapozottan hivatkozott.
151. Először is a Bécsi Egyezmény 31. cikke (3) bekezdésének b) pontjában szereplő „utólag kialakult [gyakorlat]” különösen fontos szerepet játszik a nemzetközi szervezet alapító okiratainak értelmezésében. Amint azt a Nemzetközi Bíróság az ENSZ‑szel kapcsolatban már 1949‑ben megállapította, „az [ENSZ‑hez] hasonló szervezet jogainak és kötelezettségeinek az alapító okiratban meghatározott vagy a gyakorlatban kidolgozott céloktól és funkcióktól kell függeniük”.(102)
152. Ezt követően az utólag kialakult gyakorlat csak akkor tekinthető a felek akaratára vonatkozó autentikus értelmezés egyik elemének, és ezért csak annyiban releváns valamely nemzetközi megállapodás értelmezése szempontjából, amennyiben az e megállapodás értelmezését illetően a részes felek megegyezését jelenti. A Törvényszék ily módon helyesen emlékeztetett a Nemzetközi Bíróság által a 2014. március 31‑i Bálnavadászat a Déli‑sarkvidéken (Ausztrália kontra Japán; Új‑Zéland, beavatkozó) ítéletében(103) kifejtett elvre, amely szerint az okmányok nem tekinthetők a Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontja értelmében vett utólag kialakult gyakorlatnak, amely a szerződés értelmezését illetően a részes felek megegyezését jelenti, ha ezen okmányokat az említett szerződésben részes valamennyi állam támogatása nélkül fogadták el.
153. A szóban forgó gyakorlat értelmező ereje tehát attól függ, hogy a részes államok megfelelő időn keresztül egyértelmű és egyező
magatartást tanúsítottak‑e, amit a Nemzetközi Bíróság a 2025. május 19‑i Szárazföldi és tengeri határ, valamint szuverenitás a szigetek felett (Gabon kontra Egyenlítői‑Guinea) ítéletében(104) hangsúlyozott. A Nemzetközi Jogi Bizottság szerint az állandósághoz és a mértékhez hasonló tényezők releváns tényezők.(105)
154. A Nemzetközi Bíróság azonban nem követeli meg, hogy a szerződés valamennyi részes fele kifejezetten hozzájáruljon a szóban forgó gyakorlathoz. Elegendő, ha ezt a gyakorlatot valamennyi fél elfogadta, vagy hallgatólagosan beleegyezik, anélkül hogy valamelyik fél kifejezetten és közvetlenül tiltakozott volna. Így az 1971. június 21‑i tanácsadói véleményben(106) (a Biztonsági Tanács 276. [1970]. sz. határozata ellenére Namíbiában [Dél‑Nyugat Afrika] folyamatosan fenntartott dél‑afrikai jelenlét államokra gyakorolt jogi következményei) a Nemzetközi Bíróság feltételezte a többi részes állam hallgatólagos elfogadását, mivel a körülmények olyanok voltak, hogy a reakció vagy ellenzés hiánya észszerűen tekinthető megállapodásnak.(107) Amint azt a Nemzetközi Jogi Bizottság kifejti, ez nem követeli meg, hogy az egyes felek egyénileg kövessék ezt a gyakorlatot. Elegendő, ha elfogadják azt.(108)
155. Ugyanilyen módon 2015. május 11‑i Oberto és O’Leary ítéletében(109) a Bíróság úgy vélte, hogy „az Európai Iskolák felülbírálati bizottságának […] ítélkezési [gyakorlatát] a [Bécsi Egyezmény] 31. cikke 3. bekezdésének b) pontja értelmében vett, az Európai Iskolák alapszabályát megállapító egyezmény[(110)] alkalmazása során utólag kialakult gyakorlatnak kell tekinteni”.(111) Mivel ezt a gyakorlatot „az említett egyezmény részes felei sohasem vitatták […], azt, hogy e felek az ilyen gyakorlatot nem vitatták, úgy kell tekinteni, hogy ők abba hallgatólagosan beleegyeztek”.(112)
156. Végül, ha az eltérő véleményt egyértelműen kifejezik, mint ahogyan azt a Nemzetközi Bíróság 2014. március 31‑i ítéletét(113) kiváltó ügyben (Bálnavadászat a Déli‑sarkvidéken [Ausztrália kontra Japán; Új‑Zéland, beavatkozó] tették, vagy amikor egy jogi aktust több állam ellenkezése ellenére fogadtak el, mint például az 1996. július 8‑i tanácsadó vélemény(114) alapjául szolgáló ügyben (A nukleáris fegyverekkel való fenyegetés jogszerűsége ügy), úgy nincs megegyezés, és következésképpen nincs a Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontja értelmében vett utólag kialakult gyakorlat.(115) Mindazonáltal a Nemzetközi Bíróság figyelembe veszi azt az összefüggést, amelyben az érintett aktusokat elfogadták.(116) Ily módon az 1962. július 20‑i tanácsadó véleményben(117) (Az ENSZ egyes kiadásai [Az Alapszabály 17. cikkének (2) bekezdése]) e bíróság megállapította, hogy az ENSZ Közgyűléséhez hasonló szerv határozatai, amelyeket a tagok kétharmados többségével fogadtak el, az ellenszavazatok ellenére rendelkeznek értelmezési jelentőséggel.(118)
157. Ezen elvekre tekintettel kell megvizsgálni a fellebbezők által hivatkozott különböző kifogásokat.
158. Először is el kell utasítani a fellebbező azon érvét, amely szerint a közös vagy közvetett irányítás keretében a megbízási megállapodások megkötése a Bizottság és a fellebbező közötti, a fellebbező nemzetközi szervezeti minőségére vonatkozó megállapodást jelentett, és így a Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontja értelmében vett releváns gyakorlat fennállását tükrözte. A Bizottság ugyanis nem részes fele az 1994. november 25‑i határozatnak, és e megállapodások megkötésében
a határozat egyik részes fele sem vett részt.(119)
159. Másodszor el kell vetni a fellebbező azon érvét is, amely szerint a Nemzetközi Bíróság 2014. március 31‑i Bálnavadászat a Déli‑sarkvidéken (Ausztrália kontra Japán; Új‑Zéland, beavatkozó) ítélete,(120) amelyre a Törvényszék hivatkozott, nem releváns, mivel az alapszabály elfogadásáról szóló határozatok jogilag kötelezőek. Ez az ítélet ugyanis egyértelműen bizonyítja, hogy az utólag kialakult gyakorlat lényegi eleme a részes államoknak a megállapodás lényegét illető kölcsönös egyetértésén alapul, nem pedig azon, hogy az érintett eszközök milyen formát öltenek vagy miként jelölik meg azokat, és milyen kötelező erővel rendelkeznek.
160. Harmadszor, a fellebbező állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítélet 322. és 346. pontjában sem alkalmazta tévesen a jogot, amikor lényegében azt követelte meg, hogy a szóban forgó gyakorlat a fellebbező „nemzetközi szervezeti jogállásának […] kellően széles körű és egyértelmű elismerését” bizonyítsa.
161. Ezzel szemben úgy vélem, hogy a Törvényszék két alkalommal is tévesen alkalmazta a jogot, és ez a fellebbező eredeti és későbbi alapszabályának elfogadásáról szóló határozatok bármifajta értelmező erejének elutasításához vezetett.
162. Először is, a Törvényszék a nemzetközi ítélkezési gyakorlat által megköveteltnél szigorúbb bizonyítási kritériumot alkalmazott. Nem követelhette volna meg a fellebbezőtől, hogy bizonyítsa az 1994. november 25‑i határozat valamennyi aláírójának, vagy legalábbis a tagjainak hozzájárulását ezen alapszabály elfogadásához.
163. A Nemzetközi Bíróság ugyanis abból az elvből indul ki, hogy a nemzetközi szervezet részes államok képviselőiből álló szerve által elfogadott aktust valamennyi fél elfogadta, hacsak nem bizonyítják, hogy e szerven belül nézeteltérés, kifogás vagy nyilvánvaló véleménykülönbség áll fenn.(121)
164. A jelen ügyben az említett alapszabályt a felek által az 1994. november 25‑i határozatban meghatározott eljárási és szavazási szabályoknak megfelelően fogadták el, vagyis a részes államoknak az irányító bizottságban eljáró képviselői a tagok kétharmados többségével (a megtámadott ítélet 268. és 333. pontja). Semmi nem utal arra, hogy e képviselők egyet nem értésüket fejezték volna ki az eredeti alapszabály 18. és 19. cikkének hatályát illetően, amelyekkel a fellebbező számára jogképességet és mentességeket biztosítanak, vagy akár a 2012. évi alapszabály 1. cikkének tartalmát illetően, amely kifejezetten elismeri a fellebbező nemzetközi szervezeti minőségét. Tanácstalan vagyok a Törvényszék által a megtámadott ítélet 339. pontjában kifejtett azon érv kapcsán, amely szerint a svéd hatóságok 2014‑ben, az OLAF vizsgálatát követően, 2020‑ban pedig a Bizottság információkérését követően közölték, hogy az IMG nem nemzetközi szervezet, annak ellenére, hogy az IMG irányítóbizottságának akkori elnöki tisztségével megbízott belgrádi (Szerbia) svéd nagykövet aláírta a fellebbező e minőségét elismerő 2012. évi alapszabályt. A „nemzetközi szervezet” jogszabályban rögzített fogalom. Amennyiben egy szerződésben jogi kifejezés szerepel, vélelmezni kell, hogy a részes felek a nemzetközi jogban szokásos jelentéssel kívánták felruházni azt. Ezenkívül, bár igaz, hogy – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 333. pontjában rámutatott – a finn hatóságok nyilatkozatot tettek az eredeti alapszabály politikai jellegére vonatkozóan, megjegyzem, hogy e hatóságok aláírták ezt az alapszabályt, és kifejezték egyetértésüket a későbbi alapszabályokkal, amelyekkel a fellebbezőt „nemzetközi szervezetnek” minősítették.(122)
165. Emellett úgy vélem, hogy a felek által 2014‑ben az OLAF vizsgálatát követően, illetve 2019‑ben és 2020‑ban a Bizottság információkérését követően kifejtett álláspontjai, amelyekre a Törvényszék a megtámadott ítélet 338–341. pontjában hivatkozik, nem élvezhetnek elsőbbséget az eredeti és későbbi alapszabályok szövegéhez képest.(123) Ha a felek nem értenek egyet a fellebbező gyakorlatával, ha szándékuk nem az volt, hogy nemzetközi szervezetet hozzanak létre, illetve annak nemzetközi jogi személyiséget biztosítsanak, akkor ki kellett volna fejezniük egyet nem értésüket, annál is inkább, mivel a tervezett módosításokat láthatóan a felek tudomására hozták egy előkészítő ülésen, amint azt a fellebbező hangsúlyozza. Amint arra a Nemzetközi Bíróság 1980. december 20‑i tanácsadó véleményében(124) (WHO és Egyiptom közötti 1951. március 25‑i megállapodás értelmezése) emlékeztetett, pusztán az a tény, hogy az állam valamely szervezet tagja, „az együttműködés és a jóhiszeműség bizonyos kölcsönös kötelezettségeit vonja maga után”.(125)
166. Másodszor úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vette figyelembe a fellebbező szervezet változó jellegét, amelyről a későbbi alapszabályok elfogadása tanúskodik.
167. Ellentétben azzal, amit a Bizottság a tárgyaláson állított, számomra úgy tűnik, hogy a szervezet későbbi gyakorlata, amennyiben hatáskörének gyakorlása keretében jár el, az alapító okiratban foglaltak újraértelmezéséhez vezethet anélkül, hogy szükség lenne új nemzetközi megállapodás megfelelő formában történő megkötésére.
168. A Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében meghatározott értelmezési szabályok lehetővé teszik e körülmények és a nemzetközi szervezetek változó jellegének figyelembevételét.
169. A Nemzetközi Bíróság ily módon elismerte, hogy az Egyesült Nemzetek Alapokmánya jogszerűen értelmezhető, újraértelmezhető, sőt módosítható az ENSZ gyakorlata alapján, mivel úgy ítélte meg, hogy a szervezet alapító okiratának szövege természeténél fogva változó jellegű, és összeegyeztethetetlen a jelentését egy adott időpontban megmerevítő értelmezéssel.(126)
170. A Nemzetközi Jogi Bizottság a cikktervezetek 2. cikkéről szóló kommentárjában szintén rámutatott arra, hogy „egyensúlyt kell létrehozni egyrészt az alapító okiratban rögzített és a tagok által formálisan elfogadott szabályok, másrészt pedig a szervezet azon igénye között, hogy fejlődjön mint intézmény”.(127) 2018‑ban, az előkészítő munkálatok keretében a Nemzetközi Jogi Bizottság továbbá hangsúlyozta, hogy a felek utólag kialakult gyakorlata az esettől függően és az egyéb értelmezési módszereket is figyelembe véve a szerződésnek mind a korabeli, mind pedig az evolutív értelmezését alátámaszthatja.(128) Ezt nem zárta ki a szervezet későbbi gyakorlatával kapcsolatban sem.
171. Ezenkívül érdemes rámutatni Denys Simon gondolataira a nemzetközi szervezetek szerződéseinek bírósági értelmezésére vonatkozó álláspontjában:(129) „a bírónak nem arra kell törekednie, hogy a feleknek a szerződés megkötésekor egyszer és mindenkorra kinyilvánított eredeti akaratát érvényesítse, hanem hogy a tagállamoknak az egyezmény végrehajtása során kifejezésre jutó jelenlegi szándékát juttassa érvényre. […] Tehát más szóval az intézményi szerződések értelmezése során az időmúlás következményeinek megállapításáról van szó, amelynek a nemzetközi szervezetek alapító okiratainak meghatározásában betöltött alapvető jelentőségét […] bemutattuk: a megállapodás megkötésének alapjául szolgáló akarategység nem merült ki a szöveg megszövegezése során; az ilyen egyezmény alkalmazása szükségszerűen feltételezi a tagállamok azon jogi normák tartalmához való csatlakozásának folyamatos megújítását, amelynek az aláírt okirat csupán ünnepélyes, de lényegénél fogva rövid távú kifejezése.”(130)
172. Így például a gazdasági, társadalmi és kulturális együttműködésről, valamint a kollektív jogos védelemről szóló szerződés(131) bizonyos elveket fogalmazott meg, és egyszerű tanácsadó testületet hozott létre. Nehéz volt egy nemzetközi szervezet alapító okiratának tekinteni. Az utólag kialakult gyakorlat volt az, amely ténylegesen létrehozta a Nyugati
Unió nemzetközi szervezetét. E szerződést egy 1954. október 23‑án aláírt jegyzőkönyv módosította, illetve egészítette ki, amelynek eredményeként a szervezetet – immár Nyugat‑Európai Unió néven – újjáalakították, intézményi alapot biztosítva számára és elismerve nemzetközi jogi személyiségét.(132) Így egy nemzetközi intézmény szerződéses aktus útján történő létrehozása olyan erős valószínűsítő körülmény, amely – amennyiben azt a nemzetközi jogi személyiség elismerése és a pénzügyi önállóság is alátámasztja – arra a következtetésre vezet, hogy nemzetközi szervezet jött létre. A nemzetközi szervezetek alapító alapszabálya maga is tartalmazhat egy olyan chartát és utólagos megállapodásokat, amelyek meghatározzák a szervezet felépítését és feladatait.(133)
173. A nemzetközi együttműködés bizonyos formái idővel átalakulnak egy nemzetközi szervezetté azáltal, hogy strukturáltabbá és intézményesebbé válnak. Amint arra a fellebbező a Törvényszékhez benyújtott beadványaiban rámutatott, a nemzetközi szervezetek jogában közös dinamikáról van szó.
174. E megfontolások összességére tekintettel úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor tévesen értékelte a fellebbező eredeti és későbbi alapító okiratának a Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontja szerinti értelmezési értékét.
175. Ennélfogva véleményem szerint nem kell megvizsgálni a fellebbező utolsó három kifogását, amelyekkel azt rója fel a Törvényszéknek, hogy bizonyos bizonyítékokat elferdített, hogy olyan iratokra hivatkozott, amelyeket a Bizottság a vitatott határozat elfogadása céljából kifejezetten figyelmen kívül hagyott, és végül, hogy megsértette az indokolási kötelezettségét.
ii)    A Bécsi Egyezmény „kiegészítő értelmezési eszközökre” vonatkozó 32. cikkének alkalmazását érintő állítólagos téves jogalkalmazásról
176. A fellebbező vitatja a megtámadott ítélet 328. és 329. pontjában szereplő értékelések megalapozottságát. E pontokban a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bécsi Egyezmény 32. cikkének alkalmazási feltételei nem teljesültek, így nem kell figyelembe venni az 1994. november 25‑i határozat egyes részes feleinek későbbi magatartását, mint például a fellebbező alapszabályának elfogadását, a székhely‑megállapodások bizonyos államokkal való megkötését vagy a Bizottsággal kötött megbízási megállapodások aláírását.
177. Bár itt egyetértek a fellebbező által megfogalmazott kifogásokkal, megjegyzem, hogy a Törvényszék által ezen ítélet 328. pontjában a Bécsi Egyezmény 32. cikkének alkalmazási feltételeire vonatkozóan tett megállapítás az 1994. november 25‑i határozat szövegének és összefüggésének a megtámadott ítélet 304–319. pontjában elvégzett vizsgálatán alapul, amely a jelen indítvány 99–110. és 116–125. pontjában kifejtett okokból számomra tévesnek tűnik.
178. Következésképpen álláspontom szerint e kifogásokat nem kell megvizsgálni.
179. E megfontolások összességére tekintettel tehát azt javaslom a Bíróságnak, hogy a második rész második, a nemzetközi megállapodás értelmezésére vonatkozó, a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében foglalt szabályok téves alkalmazására alapított érvét tekintse megalapozottnak, mivel a Törvényszék véleményem szerint tévesen alkalmazta ezeket a cikkeket, amikor megtagadta, hogy a fellebbező eredeti és későbbi alapszabályának bármilyen értelmező erőt tulajdonítson, akár releváns összefüggésként (a Bécsi Egyezmény 31. cikkének 1. és 2. bekezdése értelmében), akár (az egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontja értelmében vett) releváns utólag kialakult gyakorlatként, akár (az egyezmény 32. cikke szerinti) kiegészítő értelmezési eszközként.
3.      A tagállamokkal kötött székhely‑megállapodások, valamint a Bizottsággal kötött közös vagy közvetett irányítási megbízási megállapodások megkötéséből levonandó következményekre vonatkozó téves jogalkalmazásra alapított harmadik érvről
180. Ez az érv a megtámadott ítélet 348–365. pontja ellen irányul.
a)      A megtámadott ítélet
181. A megtámadott ítélet 348–365. pontja, amely ellen az említett érv irányul, a fellebbező nemzetközi szervezeti minőségének elismerésével kapcsolatos két olyan kérdéskört érint, amelyek abból erednek, hogy a Bizottsággal közös vagy közvetett irányítás keretében megbízási megállapodásokat kötöttek, és bizonyos államokkal székhely‑megállapodásokat írtak alá.
182. Egyrészt ezen ítélet 349–358. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a fellebbező által e tekintetben felhozott első érvet, amelyet a következőképpen foglalt össze: „a felperes arra hivatkozik, hogy a közte és a Bizottság között, közös vagy közvetett irányításra vonatkozó megállapodások megkötése szükségszerűen azzal a kötelezettséggel járnak a Bizottság számára, hogy a Bécsi Egyezmény 27. és 46. cikke alapján elismerje a felperes nemzetközi szervezeti jogállását” (az említett ítélet 349. pontja).
183. A Törvényszék, miután a megtámadott ítélet 350. és 351. pontjában említett indokok alapján kizárta ezen egyezmény alkalmazását, megvizsgálta ezt az érvet az államok és a nemzetközi szervezetek közötti és a nemzetközi szervezetek egymás közötti szerződéseinek jogáról szóló Bécsi Egyezmény(134) 27. cikkének (2) és (3) bekezdésére, valamint 46. cikkének (2) és (3) bekezdésére tekintettel, és azt az ezen ítélet 353–358. pontjában kifejtett okokból mint megalapozatlant elutasította.
184. Másrészt az említett ítélet 360–365. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a fellebbező által felhozott második érvet, amely szerint a Bizottság a vitatott határozatban tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta a Belga Királyság és az Osztrák Köztársaság által a megkötött székhely‑megállapodások kapcsán adott válaszok figyelembevételét, mivel az ilyen megállapodások a fellebbező nemzetközi szervezeti jogállásának a fogadó államok általi elismerését fejezték ki, függetlenül attól, hogy e szervezetek tagjai‑e vagy sem.
185. A Törvényszék ezt az érvet a megtámadott ítélet 364. pontjában kifejtett okból elutasította. Álláspontja szerint az a tény, hogy azok az államok, amelyek nem csatlakoztak a szervezetet létrehozó megállapodáshoz, és annak nem, vagy már nem tagjai, a fellebbezőt nemzetközi szervezetnek tekintik, nem jelenthet semmilyen kötelezettséget a Bizottság számára arra vonatkozóan, hogy elismerje e jogalany nemzetközi szervezeti jogállását, többek között annak érdekében, hogy engedélyezze számára az uniós költségvetés közvetett irányítással történő végrehajtását. A Törvényszék ugyanis ezen ítélet 363. pontjában úgy ítélte meg, hogy a nemzetközi szervezeti jogállás elismerése az érintett szervezetet létrehozó megállapodásban részes államok és adott esetben nemzetközi szervezetek egybehangzó akaratából ered, amely szándéknak egyértelműen ki kell tűnnie e megállapodásból vagy későbbi megállapodásokból, illetve az utólag kialakult gyakorlatból, feltéve hogy utóbbiak a létrehozó megállapodásban részes valamennyi fél ilyen elismerését fejezik ki.
b)      A felek érvei
186. A fellebbező három kifogásra hivatkozik.
187. Ami azt a problematikát illeti, hogy az IMG-t a Bizottsággal a közös vagy közvetett irányítás keretében kötött megbízási megállapodások megkötése miatt nemzetközi szervezetként kell elismerni, a fellebbező először is azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 349. pontjában elferdítette az érvelését. A fellebbező ugyanis keresetében arra hivatkozott, hogy az alapján, hogy a Bizottság a nemzetközi szervezettel folytatott közös irányítás módjára vonatkozó megbízási megállapodásokat kötött, feltételezhető, hogy a Bizottság úgy tekintette, hogy e nemzetközi szervezet az uniós költségvetési szabályozás értelmében vett ilyen jogállással rendelkezik.
188. Másodszor, a fellebbező vitatja a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 351. pontjában szereplő azon értékelését, amely szerint a Bécsi Egyezmény 27. és 46. cikkére már nem lehet hivatkozni, még akkor sem, ha ezen ítéletben több alkalommal hivatkozott e megállapodásra. A fellebbező egyrészt azt állítja, hogy ez az egyezmény alkalmazandó a nemzetközi szervezeteket létrehozó szerződésekre, másrészt pedig, hogy e rendelkezések, amelyeket az államok és a nemzetközi szervezetek közötti és a nemzetközi szervezetek közötti szerződések jogáról szóló Bécsi Egyezmény átvett, a nemzetközi gyakorlatot és szokást tükrözik, tehát ekként alkalmazandók.
189. Harmadszor, ami a fellebbező nemzetközi szervezeti jogállásának a bizonyos államokkal kötött székhely‑megállapodások aláírása miatti elismerésével kapcsolatos problematikát illeti, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az „elismerés” nemzetközi jogi fogalmának értelmezése során. Különösen azt rója fel neki, hogy összekeverte egyrészt azt az aktust, amellyel valamely nemzetközi szervezetet létrehozzák, amely az államok egybehangzó akaratának minősül, másrészt pedig azt az aktust, amellyel egy állam valamely szervezetet deklaratív jelleggel nemzetközi szervezetként ismer el, amely egyoldalú jogi aktusból ered, és amely vele szemben érvényesíthető. E tekintetben a fellebbező azt állítja, hogy az, hogy a Bizottság valamely nemzetközi szervezettel közös vagy közvetett irányítás keretében megbízási megállapodásokat kötött, a fellebbező nemzetközi szervezeti jogállását elismerő aktusnak minősül. Végül a Nemzetközi Bíróság 2021. október 12‑i Tengeri határ az Indiai‑óceánon (Szomália kontra Kenya) ítéletének(135) 51. pontja alapján a fellebbező azt állítja, hogy nemzetközi szervezeti jogállása érvényesíthető a Bizottsággal, valamint minden olyan állammal vagy szervezettel szemben, amely azt kifejezetten vagy hallgatólagosan elismerte.
c)      Értékelés
190. Az első, a fellebbező által a keresetének alátámasztására előadott érvek elferdítésére alapított kifogás véleményem szerint megalapozott.
191. A fellebbező ugyanis azért hivatkozott a Bécsi Egyezmény 27., 45. és 46. cikkére, hogy vitassa a Bizottság arra alapított érvelését, hogy megsértették az EUM‑Szerződésben előírt eljárási szabályokat, miközben a fellebbező a nemzetközi szervezeti jogállásának amiatti elismerésére hivatkozott, hogy a Bizottság az uniós költségvetési szabályozásnak megfelelően megbízási megállapodásokat kötött a közös vagy közvetett irányítás módja kapcsán.
192. Ez kitűnik a kereset 189–196. pontjából, amelyekben a fellebbező ténylegesen olyan két különböző jogi problémára tért ki, amelyekkel a Bizottság a vitatott határozatban foglalkozott.
193. Az első problémakör a Bizottságnak az IMG létrehozásában való részvételére vonatkozott (a vitatott határozat A.7. pontjának a) alpontja).
194. A fellebbező keresetének 189–192. pontjában azt állította, hogy a Bizottság nem vitathatta az IMG létrehozásában való részvételét az EUMSZ 218. cikk alapján, amely az Unió és valamely nemzetközi szervezet közötti megállapodások megkötésére vonatkozó eljárás szabályait állapítja meg. Ennek kapcsán a fellebbező a Bécsi Egyezmény három rendelkezésére hivatkozott: először is a 27. cikkre, amely szerint egyetlen részes fél nem hivatkozhat belső jogának rendelkezéseire annak igazolásául, hogy elmulasztotta a szerződést teljesíteni, a 46. cikkre, amely szerint a beleegyezési hibára csak az alapvető fontosságú belső jogi szabály nyilvánvaló megsértése esetén lehet hivatkozni, végül pedig a 45. cikkre, amely többek között előírja, hogy a részes fél a továbbiakban nem hivatkozhat erre az érvénytelenségi okra, ha „magatartásából arra kell következtetni, hogy […] a szerződés érvényességébe […] belenyugodott”. A fellebbező keresetének 192. pontjában azt állította, hogy a Bizottság utólag kialakult gyakorlata és az a tény, hogy 1994 óta soha nem emelt kifogást a szóban forgó megállapodás érvényességével kapcsolatban, kizárja az EUMSZ 218. cikkre való hivatkozás lehetőségét.
195. A második problémakör a nemzetközi szervezeti jogállás Bizottság általi elismerésére vonatkozott (a vitatott határozat B.2. pontjának c) alpontja).
196. A fellebbező keresetének 193–195. pontjában azt állította, hogy a vitatott határozat nyilvánvaló értékelési hibát tartalmaz, mivel az, hogy a Bizottság megbízási megállapodásokat kötött közös vagy közvetett irányítás keretében, szükségszerűen maga után vonja a fellebbező nemzetközi szervezeti minőségének elismerését, annál is inkább, mivel azok a kétségek és bizonytalanságok, amelyekre a Bizottság a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatait alapította, megalapozatlannak bizonyultak.
197. E körülményekre tekintettel számomra úgy tűnik, hogy azok a kifejezések, amelyekkel a Törvényszék a megtámadott ítélet 349. pontjában összefoglalta ezeket az érveket, nem felelnek meg a fellebbező által a keresetében előadottaknak. A Törvényszék azáltal, hogy összekeverte a fellebbező által felvetett két kérdéskört, hibássá tette a megtámadott ítélet 351–359. pontjában elvégzett elemzést.
198. E körülmények között azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt e kifogásnak. E következtetés fényében a második kifogást nem kell megvizsgálni.
199. Ami az „elismerés” nemzetközi jogi fogalmának értelmezésére vonatkozó harmadik kifogást illeti, úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 363. pontjában úgy ítélte meg, hogy „a nemzetközi szervezeti jogállás elismerése az érintett szervezetet létrehozó megállapodásban részes államok és adott esetben nemzetközi szervezetek egybehangzó akaratából ered”.
200. A Törvényszéknek ugyanis azt kellett megvizsgálnia, hogy a székhely‑megállapodás megkötése mennyiben tanúsíthatja az érintett szervezet nemzetközi szervezeti jogállásának a fogadó állam általi elismerését.(136) Márpedig, amint az a megtámadott ítélet 363. pontjának szövegéből, és különösen az ezen ítélet 204–212. és 323–325. pontjára való hivatkozásból kitűnik, a Törvényszék a „nemzetközi szervezeti jogállás elismerésének” fogalmát a „nemzetközi szervezetet létrehozó nemzetközi megállapodás” fogalmára hivatkozva határozta meg. A nemzetközi közjogban azonban az elismerés olyan egyoldalú vagy kollektív aktusnak minősül, amellyel a nemzetközi jog egy vagy több olyan alanya, amely nem vett részt valamely helyzet létrejöttében vagy jogi aktus megalkotásában, hivatalosan elismeri, hogy egy olyan jogalany, mint egy állam vagy kormány, vagy egy helyzet, mint például a határ, megfelel az e célból előírt kritériumoknak, és elfogadja, hogy e helyzetre vagy aktusra vele szemben hivatkozni lehessen.(137) Például az Európai Unió Tanácsa 2006. június 12‑én hivatalosan elismerte Montenegrót. Következésképpen ez a folyamat különbözik a nemzetközi jog alanyának nemzetközi megállapodás útján történő megállapításától.
201. E tényezőkre tekintettel úgy vélem, hogy a második rész harmadik érve, amely a székhely‑megállapodások államokkal való megkötéséből, valamint a Bizottsággal közös vagy közvetett irányítás keretében kötött megbízási megállapodásokból levonandó következtetésekre vonatkozó téves jogalkalmazáson alapul, megalapozott.
C.      A Törvényszék részéről a Belga Királyság és az Osztrák Köztársaság által a Bizottság kérdéseire adott válaszok értékelése során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított harmadik részről
202. A fellebbező vitatja a Törvényszék megtámadott ítélet 233–248. pontjában szereplő elemzését, amelynek eredményeként lényegében megállapította, hogy a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Belga Királyságnak és az Osztrák Köztársaságnak a fellebbező jogállására és tagságára vonatkozó állásfoglalásai nem kérdőjelezik meg a vitatott határozat jogszerűségét. Amint az ezen ítélet 233. pontjából kitűnik, a fellebbező a Törvényszék előtt valójában arra hivatkozott, hogy őt nemzetközi szervezetként kell elismerni, mivel a Bizottság által megkérdezett államok közül legalább kettő, nevezetesen a Belga Királyság és az Osztrák Köztársaság egyrészt elismerte nemzetközi szervezeti minőségét, másrészt pedig alapító tagok voltak.
203. Ez a rész két kifogásból áll.
1.      Az osztrák hatóságok válaszainak téves értékelésén alapuló első kifogásról
204. E kifogás a megtámadott ítélet 235–239. pontja ellen irányul.
a)      A megtámadott ítélet
205. A megtámadott ítélet 235. és 237. pontjából kitűnik, hogy az Osztrák Köztársaság a Bizottság konzultációs kérelmére 2020. április 8‑án adott válaszában elismerte a fellebbező nemzetközi szervezeti minőségét, valamint a fellebbezőben fennálló tagi minőségét.
206. Ezen ítélet 238. és 239. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy e válasz két okból nem befolyásolja a Bizottság által a fellebbező jogállásával kapcsolatban levont következtetést: egyrészt az IMG‑t nem nemzetközi megállapodás hozta létre nemzetközi szervezetként, másrészt az utólag kialakult gyakorlat nem igazolta a nemzetközi szervezeti jogállásának széles körű és egyértelmű elismerését.
b)      A felek érvei
207. A fellebbező azt állítja, hogy ez az értékelés téves előfeltevésen alapul, először is azzal az indokkal, hogy a Törvényszék az 1994. november 25‑i határozatot „nemzetközi megállapodásnak” minősítette, másodszor, hogy nem követelhette meg a felek nemzetközi szervezet létrehozására irányuló szándékának bizonyítását, végül harmadszor, hogy nem vette figyelembe a releváns utólag kialakult gyakorlatot.
208. A Bizottság vitatja ezeket az érveket.
c)      Értékelés
209. Azt javaslom, hogy a Bíróság ne vizsgálja meg ezt a kifogást. A Törvényszék által a megtámadott ítélet 239. pontjában tett megállapítás ugyanis olyan elemzésen alapul, amely a jelen indítvány 99–110., 116–125. és 149–179. pontjában kifejtett okokból számomra tévesnek tűnik.
2.      A belga hatóságok válaszainak téves értékelésén alapuló második kifogásról
210. E kifogás a megtámadott ítélet 240–247. pontja ellen irányul.
a)      A megtámadott ítélet
211. A megtámadott ítélet 240. pontjában a Törvényszék a belga hatóságok 2020. június 30‑i válaszának tartalmát a következőképpen ismertette: „bár e hatóságok megerősítették részvételüket az 1994. november 25‑i találkozón, amelynek során a felperest létrehozták, Belgium nem tekintette magát a felperes szervezet tagjának. A belga hatóságok azt is jelezték, hogy álláspontjuk szerint a felperes nemzetközi szervezetnek tekinthető, ezért Belgium és a felperes 2012. június 13‑án székhely‑megállapodást írt alá, amely azonban nem biztosította számára a nemzetközi szervezeteknek általában nyújtott valamennyi adókedvezményt.”
212. A Törvényszék szerint a Bizottság jogszerűen tekinthette úgy, hogy e válasz nem érinti a vitatott határozatot, többek között két okból. Először is, a Belga Királyság és a fellebbező között 2012‑ben kötött székhely‑megállapodásnak nincs jelentősége, mivel ez az állam jelezte, hogy nem tagja e jogalanynak (a megtámadott ítélet 242. pontja). Másodszor, a belga hatóságoknak a fellebbező 1994. évi létrehozásában és testületi szervének 2013‑ig tartott ülésein való részvétele szintén irreleváns volt, mivel nem tette lehetővé annak bizonyítását, hogy a Belga Királyság a vitatott határozat hatálybalépésének időpontjában, azaz 2014. december 16‑án a szervezet tagja volt (ezen ítélet 246. pontja).
b)      A felek érvei
213. A fellebbező azt állítja, hogy ez az elemzés téves jogalkalmazáson alapul.
214. Először is úgy véli, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a Belga Királyság fellebbezőben fennálló tagságát kizárólag 2014. december 16‑át illetően értékelte, anélkül hogy figyelembe vette volna ezen államnak a fellebbező létrehozásában és testületi szervének ülésein való részvételét.
215. Másodszor azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor semmilyen joghatást nem tulajdonított az említett állam által a fellebbezővel kötött székhely‑megállapodásnak, mivel véleménye szerint az a tény, hogy a Belga Királyság úgy véli, hogy nem tagja e szervezetnek, e tekintetben nem releváns.
216. Végül harmadszor, a fellebbező úgy véli, hogy a Belga Királyság objektív kritériumok alapján „nemzetközi szervezetnek” minősítette, és ez az elismerés 2014. december 16. után is fennállt, így a belga hatóságok által 2019‑ben és 2020‑ban a tagsági jogállásukra vonatkozóan megfogalmazott vélemény nem volt releváns.
217. A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Álláspontja szerint az 1994. november 25‑i határozat aláírásával az államok nem váltak a fellebbező állandó tagjaivá, mivel nem voltak kötelesek sem a költségvetéshez való hozzájárulásra, sem pedig a műveletekben való részvételre. Ennélfogva a Belga Királyság jogszerűen tekinthette úgy, hogy immár nem tagja a fellebbezőnek. Ezenkívül e határozat szövege „ideiglenes létrehozásra” utal, mivel a felek hathavonta előírták a fellebbező tevékenysége fenntartása szükségességének újraértékelését, és mérlegelték a fellebbezőnek a Bosznia‑Hercegovina újjáépítése átfogó keretébe való beillesztésének lehetőségét.
c)      Értékelés
218. Először is úgy vélem, hogy a Törvényszék valóban tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a belga hatóságok által 2019‑ben és 2020‑ban a fellebbezőben 1994. december 16‑án fennálló tagsággal kapcsolatban kifejtett álláspont releváns szempont volt a felek 1994. november 25‑i határozat aláírásakor fennálló szándékának értékelése szempontjából.
219. Emlékeztetek arra, hogy a megtámadott ítélet 302. pontja értelmében azt a kérdést kell eldönteni, hogy e határozat aláírásával a felek a fellebbezőt a cikktervezet 2. cikkének a) pontja értelmében vett nemzetközi szervezetként kívánták‑e létrehozni. E feltétel vizsgálata szükségessé tette a felek azon szándékának vizsgálatát, amely az említett határozat szövegéből – annak összefüggésére, valamint tárgyára, céljára és a releváns utólag kialakult gyakorlatra tekintettel – következik, mégpedig a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében foglalt értelmezési szabályoknak megfelelően.
220. Márpedig úgy vélem, hogy a 25 évvel egy nemzetközi megállapodás aláírását követően kifejtett vélemény nem élvezhet elsőbbséget a Belga Királyság által ezen okmány alkalmazása során követett, utólag kialakult állandó gyakorlattal szemben. A megtámadott ítélet 242–244. és 246. pontjából ugyanis kitűnik, hogy ezen állam magatartása 19 éven keresztül egyértelmű és koherens volt, mivel miután részt vett azon a találkozón, amelynek során a fellebbezőt 1994. november 25‑én létrehozták, 2013‑ig részt vett testületi szerveinek ülésein (amelyek során elfogadták az IMG különböző alapszabályait), és ezzel párhuzamosan székhely‑megállapodásokat írt alá az IMG‑vel 2009‑ben és 2012‑ben (amelyek magukban foglalják nemzetközi jogi személyiségének elismerését). Így egyetértek a fellebbezővel abban, hogy a Belga Királyság részéről a fellebbező nemzetközi szervezeti jogállásának elismerése 2014. december 16. után is fennállt. Mivel a nemzetközi szervezeti minőség megköveteli a nemzetközi jog által előírt pontos feltételek teljesítését, úgy vélem, hogy e feltételek teljesülése esetén az érintett jogalany a nemzetközi jog alanyának minősül, és jogi létezését vélelmezni kell, kivéve, ha tárgyi bizonyítékokkal bizonyítják, hogy e szervezet jogilag megszűnt vagy desuetudóba esett. A Belga Királyság által megfogalmazott vélemény tehát inkább arról tanúskodik, hogy megszüntette a fellebbezőben való részvételét.(138)
221. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Nemzetközi Bíróság 1966. július 18‑i ítéletében(139) (Délnyugat‑Afrika, második szakasz) és 1971. június 21‑i tanácsadó véleményében(140) (a Biztonsági Tanács 276. [1970]. sz. határozata ellenére Namíbiában [Dél‑Nyugat Afrika] folyamatosan fenntartott dél‑afrikai jelenlét államokra gyakorolt jogi következményei) kialakította azt az elvet, amely szerint az egyezményi szövegeket „korszakukba helyezve” kell értelmezni, és emlékeztetett „annak elsődleges szükségességre, hogy egy adott jogi aktust a felek megkötésekor fennálló szándékainak megfelelően értelmezzék”, azzal, hogy „[a]zok a szándékok, amelyekkel rendelkezhettek […], miután kiderültek bizonyos, eredetileg teljesen előre nem látható körülmények, […] [nem] relevánsak”.(141)
222. Másodszor úgy vélem, hogy a székhely‑megállapodásnak a Belga Királyság és a fellebbező közötti megkötése valószínűsítő körülmény, illetve az 1994. november 25‑i határozat értelmezésének a Bécsi Egyezmény 32. cikke értelmében vett kiegészítő eszköze lehet. A székhely‑megállapodást általában úgy határozzák meg, mint a fogadó állam és egy nemzetközi szervezet közötti kétoldalú megállapodást, amelynek aláírásával a fogadó állam szükségszerűen elismeri, hogy az érintett szervezet nemzetközi jogi személyiséggel, valamint szerződéskötési, vagyonszerzési és perképességgel, továbbá a belső jogban jogi személyiséggel rendelkezik.(142)
223. E körülményekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt e második kifogásnak, és nyilvánítsa megalapozottnak a Törvényszék által az Osztrák Köztársaság és a Belga Királyság által a Bizottság kérdéseire adott válaszok értékelése keretében elkövetett téves jogalkalmazásra alapított harmadik részt.
D.      A fellebbező tagjainak azonosítását érintő téves jogalkalmazásra alapított negyedik részről
224. E rész a megtámadott ítélet 218–232. pontja ellen irányul.
1.      A megtámadott ítélet
225. A megtámadott ítélet 215–232. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a fellebbező azon érvét, amely szerint a Bizottság tévesen azonosította a fellebbező tagjait azáltal, hogy mesterségesen különbséget tett az alapító államok, a hozzájáruló államok és a fellebbező testületi szerveinek tagjai között.
226. Ezen ítélet 216. és 217. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a vitatott határozat indokolásából nem tűnik ki, hogy a Bizottság formálisan ilyen különbséget tett volna, mivel annak megállapítására szorítkozott, hogy a 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítéletet(143) követően megkérdezett államok egyike sem ismerte el – az Osztrák Köztársaság kivételével –, hogy 2014. december 16. óta a fellebbező tagja lenne.
227. A megtámadott ítélet 218–231. pontjában a Törvényszék azzal a kitétellel folytatta ezen érv vizsgálatát, hogy „még ha feltételezzük is, hogy [e határozatot] úgy lehet értelmezni, mint amely [ilyen] különbséget tesz”. Az 1994. november 25‑i határozat szövegének, a fellebbező alapszabályának, valamint egyes államok állásfoglalásainak vizsgálatát követően a Törvényszék ezen ítélet 232. pontjában elutasította ezt az érvet mint megalapozatlant.
2.      A felek érvei
228. A fellebbező vitatja a Törvényszék által a megtámadott ítélet 218–232. pontjában elvégzett elemzést. Álláspontja szerint a Törvényszék túlterjeszkedett a kereseti kérelmen, és újrafogalmazta az általa első fokon felhozott, a vitatott határozatban a fellebbező alapító államai és adományozó államai közötti téves különbségtételre alapított érvet.
3.      Értékelés
229. Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy ez a rész hatástalan, mivel a megtámadott ítélet indokolásának mellékes része ellen irányul.
230. A Törvényszék ugyanis ezen ítélet 216. pontjában megállapította, hogy a Bizottság formálisan nem tett ilyen különbséget. A Törvényszék ily módon döntött a fellebbező által felhozott érvről, anélkül hogy módosította volna annak szövegét, és anélkül, hogy a fellebbező vitatta volna e megállapítást, vagy a bizonyítékok elferdítésére hivatkozott volna.
231. A Törvényszék ezt követően – a teljesség kedvéért, és azzal a kitétellel, hogy
„még ha feltételezzük is, hogy” a vitatott határozatot úgy lehet értelmezni, hogy különbséget tesz az államok között – megvizsgálta, hogy milyen mértékben róható fel a Bizottságnak, hogy bizonyos államokat vagy bizonyos nemzetközi szervezeteket nem minősített a fellebbező tagjainak, figyelembe véve a fellebbező szerveiben betöltött helyüket vagy hozzájárulásuk jellegét.
232. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a fellebbező tagjainak azonosításával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított negyedik részt mint hatástalant utasítsa el.
E.      Az 1994. november 25‑i határozat megkötéséhez szükséges formai követelményekkel kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított ötödik részről
233. E rész két érvből áll, amelyek egyrészt az 1994. november 25‑i határozat erre hatáskörrel rendelkező képviselők általi aláírására vonatkozó követelmény téves értékelésén, másrészt pedig a megerősítő okirat bemutatásának téves értékelésén alapulnak. Ezek együttes vizsgálatát javaslom, mivel úgy tűnik számomra, hogy azonos okok miatt hatástalanok.
1.      A megtámadott ítélet
234. Ami azt a kérdést illeti, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta‑e a jogot a vitatott határozatban, amikor a fellebbező jogállásával kapcsolatban megkérdezett államoktól megkövetelte, hogy nyújtsák be a tárgyaló feleket az 1994. november 25‑i határozat elfogadására feljogosító felhatalmazásokat, a Törvényszék a megtámadott ítélet 286. pontjában úgy ítélte meg, hogy az ICFY‑be akkreditált államok valamennyi képviselője általi jóváhagyás hiányában ez a munkacsoport keretében elfogadott határozat nem tekinthető a Bécsi Egyezmény 7. cikke 2. bekezdésének c) pontja értelmében e konferencia keretében elfogadott szerződésnek. Mindazonáltal ezen ítélet 288. és 289. pontjában kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt az említett határozat aláírását később legalább két állam megerősítette. E körülmények között állapította meg a Törvényszék, hogy a Bizottság e határozatban ennélfogva tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta, hogy ugyanezen határozatot „nemzetközi megállapodásnak” minősítse, mivel az ugyanazon a napon tartott találkozó résztvevői nem rendelkeztek meghatalmazással.
235. Azon kérdést illetően, hogy a Bizottság az említett határozatban tévesen alkalmazta‑e a jogot, amikor megkövetelte az államoktól az 1994. november 25‑i határozat aláírására vagy megerősítésére vonatkozó bizonyítékok benyújtását, a Törvényszék a megtámadott ítélet 295. pontjában úgy ítélte meg, hogy nem ez a helyzet. E tekintetben a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy a Bécsi Egyezmény 11. és 12. cikkében rögzített elveknek megfelelően a megállapodás aláírása az egyik módja annak, hogy valamely állam kinyilvánítsa, hogy ez utóbbit magára nézve kötelezőnek ismeri el. Ezenkívül a Törvényszék ezen ítélet 298. pontjában megállapította, hogy ezen egyezmény 14. cikke 1. bekezdése b)–d) pontjának szövegére tekintettel a megerősítésre irányuló szándék kifejezhető lett volna e határozat tárgyalása során vagy annak aláírásakor.
2.      A felek érvei
236. A fellebbező különösen a megtámadott ítélet 285. és 286. pontjában szereplő értékeléseket vitatja, mivel az a tény, hogy az 1994. november 25‑i határozatot munkacsoport keretében hagyták jóvá és írták alá, nincs hatással a „felhatalmazások” kérdésére. Ezenkívül vitatja a Törvényszék által ezen ítélet 291–300. pontjában elvégzett elemzést, amelynek végén lényegében úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megkövetelheti az alapító okirat aláírásának bizonyítását vagy a megerősítő okirat benyújtását. Álláspontja szerint a Bécsi Egyezmény 12. cikkének (1) bekezdése korlátlan szabadságot biztosít az államok számára annak kifejezési módját illetően, hogy egy megállapodást magukra nézve kötelezőnek ismernek el. A jelen ügyben e határozat a nemzetközi jogban elfogadott, sürgős körülmények között kötött egyszerűsített formájú megállapodás, amely semmilyen alaki követelményt nem fogalmazott meg. Ebben az összefüggésben az említett állásfoglalás Bijleveld elnök és Nordtsröm‑Ho általi aláírása elegendő volt e megállapodás hitelesítéséhez.
237. A Bizottság lényegében úgy véli, hogy ezek az érvek hatástalanok, mivel az ilyen hatáskörök hiánya ellenére a Törvényszék a Bécsi Egyezmény 8. cikke alapján megállapította, hogy az 1994. november 25‑i határozat nemzetközi megállapodás.(144)
3.      Értékelés
238. A Bizottság által kifejtettekkel azonos okokból úgy vélem, hogy az ötödik jogalap ötödik része hatástalan. A Törvényszék ugyanis a fellebbező számára kedvező következtetésre jutott, amint azt a megtámadott ítélet 274., 289. és 301. pontja is tanúsítja.
F.      Az arra alapított hatodik részről, hogy nem vették figyelembe azt a tényt, hogy a fellebbezőt nem oszlatták fel
239. E rész a megtámadott ítélet 366–369. pontja ellen irányul.
1.      A megtámadott ítélet
240. Az említett pontokban a Törvényszék megvizsgálta a fellebbező azon érvét, amely szerint a vitatott határozat téves jogalkalmazáson alapul, mivel a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a felek a fellebbezőt nem szüntették meg, és az megfelel az egyediség elvének. A Törvényszék, miután emlékeztetett arra, hogy a fellebbező kifogásainak vizsgálata nem tette lehetővé annak bizonyítását, hogy egyhangú vagy legalábbis többségi szándék állt fenn arra, hogy nemzetközi szervezeti jogállást biztosítsanak a fellebbező számára, elutasította ezt az érvet azzal az indokkal, hogy ezek az elemek nem elegendőek az ilyen szándék megállapításához.
2.      A felek érvei
241. A fellebbező vitatja a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 367–370. pontjában szereplő, a jogalany feloszlatásának hiányára vonatkozó elemzését. Ellentétben ugyanis azzal, amit a Törvényszék ezen ítélet 368. pontjában állít, az 1994. november 24‑i határozat, valamint az eredeti és a későbbi alapszabály bizonyítja a nemzetközi szervezet fennállását, amely az alapszabály rendelkezései alapján, vagy ennek hiányában a tagoknak a Bécsi Egyezmény 54. cikke szerinti egyhangú határozata alapján szüntethető meg.
3.      Értékelés
242. Úgy vélem, hogy e részt nem kell megvizsgálni.
243. A jelen indítvány 99–110., 116–125. és 149–179. pontjában kifejtett okokból ugyanis úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a felek nemzetközi szervezet létrehozására irányuló szándékára vonatkozó értékelése során, mivel nem vette megfelelően figyelembe a Bécsi Egyezmény 31. és 32. cikkében foglalt különböző értelmezési eszközöket. E téves jogalkalmazás következésképpen megkérdőjelezi azt a következtetést, amelyet a Törvényszék a megtámadott ítélet 369. pontjában levont.
VII. Végkövetkeztetés
244. E megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt a fellebbező jogállásának téves értékelésére alapított ötödik fellebbezési jogalapnak.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      T‑509/21, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2024:590.
3      Lásd a megtámadott ítélet 7–25. pontját.
4      Aláírás: 1969. május 23‑án (Recueil des traités des Nations unies, 1155. kötet, 331. o., 18232. sz. [1980], hatálybalépés: 1980. január 27., kihirdette: az 1987. évi 12. tvr.; a továbbiakban: Bécsi Egyezmény).
5      A továbbiakban: eredeti alapszabály.
6      A továbbiakban: későbbi alapszabály.
7      Lásd a Nemzetközi Jogi Bizottság ENSZ Közgyűléséhez intézett, a 63. ülésszak munkájáról szóló A/66/10. sz. jelentését, Annuaire de la Commission du droit international, II. kötet, második rész, 87. pont, 38. o.
8      A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 2–24. pontja mutatta be részletesen.
9      Lásd a Számvevőszéknek az Európai Unió 1992 és 1995 közötti humanitárius segítségnyújtásáról szóló 2/97. sz. különjelentését a Bizottság válaszaival együtt (az EK‑Szerződés 188c. cikke (4) bekezdésének második albekezdése alapján) (HL 1997. C 143., 1. o.): „A humanitárius segítségnyújtás Bizottság általi mozgósítása” című 3. rész, különösen a 3.6. pont b) alpontja, „A hitelek felszabadítása (globális tervek)” című rész (12. oldal) és a 33. lábjegyzet.
10      Az À la recherche de la Bosnie‑Herzégovine, La mise en œuvre de l’accord de paix de Dayton című könyvében (Presses universitaires de France, Párizs, 2003., 3. fejezet, „Les négociations et l’accord de Dayton”, 72–128. o., különösen a 76. pont) Marianne Ducasse‑Rogier kifejti, hogy az 1995. december 14‑én Párizsban aláírt daytoni békemegállapodások végrehajtására felhatalmazott nemzetközi szervezetek, különösen a regionális szervezetek megsokszorozódása abból ered, hogy az Egyesült Nemzeteket (ENSZ) e megállapodások alkalmazásából kihagyták. Az Unióra, amely megtartotta Mostar városának (Bosznia‑Hercegovina) igazgatására szóló mandátumát, ezzel párhuzamosan rábízták az ország gazdasági újjáépítésével kapcsolatos juttatásokat (lásd a béke megvalósításáról szóló, 1995. december 8–9‑én Londonban megrendezett konferencia következtetéseinek 41. pontját) és a Világbankkal együtt e gazdasági újjáépítéshez szükséges pénzeszközök gyűjtésére irányuló konferenciák szervezését. Az IMG helyét és szerepét illetően lásd a bosznia‑hercegovinai nemzetközi főképviselő bosznia‑hercegovinai békemegállapodás végrehajtásáról szóló 1., 2. és 3. jelentését az Egyesült Nemzetek főtitkára számára, amelyek a következő internetes oldalon érhetők el: https://www.ohr.int/cat/hrs‑reports/page/9/
11      C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
12      Lásd: 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:T:2022: 78, 92–97. pont, valamint 104. pont).
13      C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507, 23. pont.
14      C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
15      A 2010. november 24‑i 1081/2010/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2010. L 311., 9. o.) módosított, az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló, 2002. június 25‑i 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL 2002. L 248., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 74. o.) 53. cikkének c) pontja és 53d. cikke, valamint az Unió általános költségvetésére alkalmazandó pénzügyi szabályokról és az 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. október 25‑i 966/2012/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 298., 1. o.) 58. cikke (1) bekezdésének c) pontja a Bizottságra ruházza az uniós költségvetés végrehajtásának felelősségét, ugyanakkor e költségvetés végrehajtásának több módját írja elő, amelyek közül az elsőben „nemzetközi szervezetekkel közös igazgatásnak” nevezett, a másodikban pedig „közvetett irányításnak” nevezett módszer lehetővé teszi ezen intézmény számára, hogy „költségvetés‑végrehajtási feladatokat” bízzon az ilyen szervezetekre, amely lehetőség keretében széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
16      C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
17      Lásd: 2022. szeptember 22‑i IMG kontra Bizottság ítélet (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:T:2022: 722, 722, 111. pont).
18      E jogalapokat a megtámadott ítélet 58. és 59. pontja fejti ki.
19      A Nemzetközi Bíróság 2025. július 23‑i tanácsadó véleményében (Az államok éghajlatváltozással kapcsolatos kötelezettségei) emlékeztetett arra, hogy a szerződésekből eredő kötelezettségek meghatározásához és pontosításához a Bécsi Egyezmény 31–33. cikkében foglalt értelmezési szabályokat kell alkalmazni, amelyek a nemzetközi szokásjogot is tükrözik (176. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
20      Lásd még: a Nemzetközi Bíróság 2017. február 2‑i Tengeri határ az Indiai‑óceánon (Szomália kontra Kenya) ítélete
(előzetes kifogások)
(CIJ Recueil 2017, 3. o., 42. §).
21      C‑233/02, EU:C:2004:173, 42–44. pont.
22      Lásd a szerződések jogáról szóló cikktervezeteket, elérhető: a Nemzetközi Jogi Bizottság ENSZ Közgyűléséhez intézett, a 18. ülésszak munkájáról szóló A/66/10. sz. jelentése, Annuaire de la Commission du droit international, 1966. II. kötet, második rész, különösen a később a Bécsi Egyezmény 31. cikkévé alakuló 27. cikk tervezetéhez fűzött kommentár, 240. o., 11. bekezdés; Daillier, P., Forteau, M. és Pellet, A., Droit international public, 9. kiadás., Librairie générale de droit et de jurisprudence, Párizs, 2022, különösen 206. pont, valamint Kammerhofer, J., International Investment Law and Legal Theory, Expropriation and the Fragmentation of Sources, Cambridge University Press, Cambridge, 2021, különösen a „Treaty Interpretation” című 4. fejezet, 68–143. o., különösen 114. o.
23      Lásd: a Nemzetközi Bíróság 2025. május 19‑i Szárazföldi és tengeri határ, valamint szuverenitás a szigetek felett (Gabon kontra Egyenlítői‑Guinea) ítélete (73. §).
24      Lásd: a Nemzetközi Bíróság 2025. május 19‑i Szárazföldi és tengeri határ, valamint szuverenitás a szigetek felett (Gabon kontra Egyenlítői‑Guinea) ítélete (72. §).
25      CIJ Recueil 2018, 507. o.
26      C‑203/07 P, EU:C:2008:606.
27      CIJ Recueil 2018, 507. o.
28      Lásd: 2025. május 19‑i Szárazföldi és tengeri határ, valamint szuverenitás a szigetek felett (Gabon kontra Egyenlítői‑Guinea) ítélet (73. §). Lásd még az Átfogó Atomcsendszerződés Szervezete (CTBTO) előkészítő bizottságának létrehozásáról szóló határozat jelenlegi állásáról szóló jogi véleményt, az ENSZ 2012. évi jogi jelentése, 526–543. o., különösen az 5.1. pont.
29      CIJ Recueil 1992, 240. o., 47. §.
30      CIJ Recueil 2012, 10. o., 57. és 61. §.
31      CIJ Recueil 1992, 240. o.
32      CIJ Recueil 2012, 10. o.
33      E tekintetben lásd még a megtámadott ítélet 330. pontját.
34      A Bizottság az Egyesült Nemzetek San Franciscóban 1945. június 26‑án aláírt Alapokmányának 104. cikkére, valamint az Egyesült Nemzetek kiváltságairól és mentességeiről szóló, 1946. február 13‑án aláírt és 1946. szeptember 17‑én hatályba lépett egyezmény (kihirdette: az 1957. évi 15. tvr.; Recueil des traités des Nations unies, 1. kötet, 15. o., 4. sz. [1946–1947]) 1. cikkére hivatkozik, amelyek minden tagállamban elismerik az ENSZ belső jogi személyiségét.
35      Lásd: Martin, J.‑C., „La personnalité juridique interne de l’organisation internationale”, in Lagrange, É. és Sorel, J.‑M., Droit des organisations internationales,
Librairie générale de droit et de jurisprudence, Párizs, 2013, 465–488. o., különösen 915–917. o.; Amerasinghe, C., F., Principles of the Institutional Law of International Organizations, Cambridge University Press, 2009, különösen a „Legal Personality” című 3. fejezet, 66–104. o., különösen 79. o.
36      Az 1949. április 11‑i tanácsadó véleményében (Az Egyesült Nemzetek szolgálatában elszenvedett károk megtérítése, CIJ Recueil 1949., 174. o.) a Nemzetközi Bíróság megállapította, hogy az ENSZ a nemzetközi jog alanya, amely nemzetközi jogi személyiséggel rendelkezik, mivel „a nemzetközi jogok és kötelezettségek jogosultja, és jogait nemzetközi panasz útján érvényesítheti” (179. o.). Lásd: Schermers, H., G. és Blokker, N., M., International Institutional Law, 7. kiadás, Nijhoff, Leyde, 2025, különösen a „Legal Status” című 11. fejezet; Collins, R., „Beyond Binary Oppositions? The Elusive Identity of the International Organization in Contemporary International Law”, International Organizations Law Review,
Nijhoff, Leyde, 2023, 20. kötet, 1. szám, 28–51. o., különösen 43. o.; D’Argent, P., „La personnalité juridique internationale de l’organisation internationale”, in Lagrange, É., és Sorel, J.‑M., i.m.., 439–464. o., különösen 441. o.; Gazzini, T., „Personality of international organizations”, Research Handbook on the Law of International Organizations, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2011, 33–55. o., különösen 34. o.; Amerasinghe, C., F., i.m., 68. és 78. o.; Daillier, P., Forteau, M., és Pellet, A., i.m., 371. pont.
37      Az egyediség elve, amelyet a Nemzetközi Bíróság „általános elvként” és a nemzetközi szervezetek jogának sarokköveként ismer el, megköveteli, hogy a szervezetek „olyan átruházott hatáskörökkel rendelkezzenek, amelyek korlátai azon közös érdekektől függenek, amelyeket [az azokat létrehozó államok] az ő feladatuknak tulajdonítanak” (1996. július 8‑i tanácsadó vélemény, A nukleáris fegyverekkel való fenyegetés jogszerűsége ügy [CIJ Recueil 1996., 66. o., 25. és 26. §]). Ez az elv meghatározza a nemzetközi szervezet tevékenységének terjedelmét, valamint a nemzetközi jogrendben fennálló felelősségét, és cselekvési képességét a kifejezetten vagy hallgatólagosan ráruházott hatáskörök gyakorlására korlátozza.
38      CIJ Recueil 2010, 14. o.
39      CIJ Recueil 2010, 14. o.
40      CIJ Recueil 2010, 14. o.
41      CIJ Recueil 2010, 14. o.
42      A Törvényszék által a megtámadott ítélet 212., 312. és 343. pontjában három alkalommal használt „kommunikációs csatornák” kifejezés ugyanis a CARU különleges feladatához kapcsolódik, amely az Uruguay és Argentína közötti információcsere és kommunikáció keretét képezte.
43      A CARU‑t egy Uruguay és Argentína között kötött szerződés hozta létre, mivel az előbbi úgy ítélte meg, hogy ez a szerv, mint minden más folyami bizottság, nem önálló akarattal rendelkező szerv, hanem a felek közötti együttműködés megkönnyítése érdekében létrehozott fakultatív mechanizmus (2010. április 20‑i Uruguay folyón létesített cellulózgyárak [Argentína kontra Uruguay] ítélet [CIJ Recueil 2010., 14. o., 84. §]), az utóbb pedig azt állította, hogy az az állandó és szoros együttműködést intézményesítő kulcsfontosságú szerv, amelyhez kötelező volt fordulni (ezen ítélet 85. §‑a).
44      CIJ Recueil 2010, 14. o.
45      Lásd még: 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:T:2022: 78, 91. pont).
46      C‑684/13, EU:C:2015:439.
47      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
48      C‑684/13, EU:C:2015:439.
49      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
50      A közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási rendszerek közös szabályainak megállapításáról és a gazdálkodók részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról szóló, 2003. szeptember 29‑i 1782/2003/EK tanácsi rendelet által előírt kölcsönös megfeleltetés, moduláció, valamint integrált igazgatási és ellenőrzési rendszer végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2004. április 21‑i bizottsági rendelet (HL 2004. L 141., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 44. kötet, 243. o.).
51      Az 1234/2007/EK tanácsi rendeletnek a gyümölcs‑ és zöldség‑, valamint a feldolgozottgyümölcs‑ és feldolgozottzöldség‑ágazatra alkalmazandó részletes szabályainak a megállapításáról szóló, 2011. június 7‑i bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2011. L 157., 1. o.).
52      C‑211/06 P, EU:C:2008:34. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a Bíróságnak külföldi munkavégzési támogatás uniós tisztviselő részére történő kifizetéséről kellett határoznia.
53      Lásd: 2008. január 24‑i Adam kontra Bizottság ítélet (C‑211/06 P, EU:C:2016:34, 28. és 44. pont).
54      C‑364/10, EU:C:2012:630.
55      Lásd: 2012. október 16‑i Magyarország kontra Szlovákia ítélet (C‑364/10, EU:C:2012:630, 49–51. pont).
56      Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.).
57      C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
58      Lásd: 2022. szeptember 22‑i IMG kontra Bizottság ítélet (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:T:2022:722, 150. pont).
59      C‑104/16 P, EU:C:2016:973.
60      Lásd: 2016. december 21‑i Tanács kontra Front Polisario ítélet (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 81. és azt követő pontok).
61      CIJ Recueil 1997, 7. o., 26. §.
62      Lásd: Nemzetközi Bíróság, 1999. december 13., Ile de Kasikili kontra Sedu (Botswana kontra Namibia) ítélet (CIJ Recueil 1999., 1045. o., 49. §, amely az Annuaire de la Commission du droit international, II. kötet, második rész, 241. o, 14. oldalra hivatkozik).
63      EU:C:1975:145.
64      EU:C:1995:83.
65      EU:C:2014:2303.
66      Lásd: 2014. október 14‑i 1/13 (Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2303, 38. és 41. pont). Ebben a véleményben a Bíróság megállapította, hogy a gyermekek jogellenes külföldre vitelének polgári jogi vonatkozásairól szóló, 1980. október 25‑én Hágában kötött egyezményhez való csatlakozásról szóló okmányban és az e csatlakozás elfogadásáról szóló nyilatkozatban egymást követően kifejezett szándékok egybeesnek az érintett államok által elérni kívánt célt illetően (azaz, hogy a nemzetközi jog szerint kölcsönösen kötelezettséget vállaljanak arra, hogy kétoldalú kapcsolataikban ugyanezen egyezményt alkalmazzák), és megállapította, hogy e jogi aktusok, noha azokat külön jogi okmány útján hajtják végre, együtt az érintett államok akaratának találkozását fejezték ki, és így nemzetközi megállapodásnak minősülnek (az említett vélemény 39. és 41. pontja). Lásd a jogirodalomban: Mehdi, R. és Nourrissat, C., „L’Avis 1/13, ou comment la Cour de justice confirme une conception traditionnellement extensive de sa compétence et privilégie l’efficacité des règlements de l’Union sur l’unité des conventions internationales”, amely a „Réseau Universitaire européen dédié à l’étude du droit de l’Espace de liberté, sécurité et justice” elnevezésű kutatási csoport honlapján érhető el, 2014. december 7.
67      CIJ Recueil 1997, 7. o.
68      Lásd: a Nemzetközi Bíróság 1997. szeptember 25‑i
Gabčíkovo‑Nagymaros Projekt (Magyarország kontra Szlovákia) ítélete (CIJ Recueil 1997, 7. o., 26. §).
69      CIJ Recueil 1949, 174. o., különösen 185. o.
70      Lásd a jelen indítvány 34. lábjegyzetét.
71      Lásd: D’Argent, P., i.m., 441. o.
72      Lásd: Schermers, H., G. és Blokker, N., M., i.m., 1564. és 1565. pont.
73      A felek dönthetnek úgy, hogy az alapító okiratban kifejezetten elismerik a nemzetközi jogi személyiséget, és hasonlóképpen dönthetnek úgy, hogy azt kizárják (lásd szemléltetésképpen a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Belga Királyság, a Francia Köztársaság, a Luxemburgi Nagyhercegség, a Holland Királyság és a Svájci Államszövetség közötti, az Európai Központi Funkcionális Légtérblokk létrehozásáról szóló, 2010. december 2‑án Brüsszelben aláírt és 2013. június 1‑jén hatályba lépett szerződés 2. cikkének (2) bekezdését).
74      Lásd: Daillier, P., Forteau, M. és Pellet, A., i.m., 535. pont; Amerasinghe, C., F., i.m., 81. pont; Schermers, H., G. és Blokker, N., M., i.m., 1564–1566. pont, valamint Schmalenbach, K., „International Organizations or Institutions, General Aspects”, Max Planck Encyclopedia of Public International Law (online), 2020, amely szerint „[a] jogirodalomban és a gyakorlatban zajló vita abból ered, hogy a nemzetközi szervezeteket létrehozó jogi aktusok többsége nem tartalmaz kifejezett rendelkezéseket a nemzetközi jog szerinti jogi személyiségre vonatkozóan” (szabad fordítás) (20. pont).
75      Lásd: Amerasinghe, C., F., i.m., 79. o.
76      Lásd: Nemzetközi Bíróság, 1949. április 11., az Egyesült Nemzetek szolgálatában elszenvedett károk megtérítése tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1949, 174. o.).
77      Ebben a véleményben a Nemzetközi Bíróság elismerte, hogy az Egyesült Nemzetek Alapokmányának hallgatása ellenére az ENSZ nemzetközi jogi személyisége hallgatólagosan, de szükségszerűen következik az alapítók szándékából, az alapítók által az alapító okiratban és a nemzetközi közösség utólag kialakult gyakorlatában kifejezett igényekből (178. és 179. o.). Lásd még: Aspremont, J., „La composition des organes et le procédure décisions”, in Lagrange, É. és Sorel, J.‑M., i.m., 403–433. o., különösen 431. o.
78      CIJ Recueil 1996, 66. o., különösen 75. o. Lásd: Argent, P., i.m., 878. és 879. pont, valamint Schmalenbach, K., i.m., 20. és azt követő pontok.
79      Lásd: El Sawah, S., Les immunités des États et desorganisation internationale, Larcier, Brüsszel, 2012, különösen a „Les immunités des organisations internationales” című 3. fejezet, 203–229. o., különösen 210. és 211. o. Lásd többek között: Fox, H., Webb, P., The Law of State immunity, 3. kiadás, Oxford University Press, Oxford, 2015., 571. és azt követő oldalak; Blokker, N., M., „International Organizations: the Untouchables?” International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2013, 10. kötet, 2. sz., 259–275. o., különösen 260. o., valamint Dominicé, C., „L’immunité de juridiction et d’exécution des organisations internationales”, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1984, 187. kötet, 145–238. o., különösen 163. o.
80      Lásd többek között az Észak‑atlanti Szerződés Szervezete, a nemzeti képviselők és a nemzetközi titkárság jogállásáról szóló, Ottawában, 1951. szeptember 20‑án kelt Megállapodást (kihirdette: 2000. évi XII. törvény), amely az Észak‑atlanti Szerződés – amelyet 1949. április 4‑én Washingtonban írtak alá – helyett meghatározza e szervezet kiváltságait és mentességeit.
81      Lásd e tekintetben: Dominicé, C. teljes tanulmányát, i.m., 168. és 169. o. Lásd még: Schermers, H., G. és Blokker, N., i.m., 325. és 1606. pont; Pingel, I., „Les privilèges et immunités de l’organisation internationale”, in Lagrange, É. és Sorel, J.‑M., i.m., 626–656. o., különösen 1247. pont, valamint Daillier, P., Forteau, M., és Pellet, A., i.m., 538. pont.
82      Szabad fordítás.
83      Lásd: 1996. július 8., A nukleáris fegyverekkel való fenyegetés jogszerűsége tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1996, 66. o., 19. §), valamint Monaco, R., Le caractère constitutionnel des actes institutifs d’organisation internationale, A. Pedone, Párizs, 1974., 153–172. o.
84      Például az Átfogó Atomcsendszerződés előkészítő bizottságát 1996. november 19‑én ideiglenes nemzetközi szervezetként hozták létre (lásd a jelen indítvány 28. lábjegyzetében hivatkozott jogi véleményt).
85      A nemzetközi szervezetek sokféleségéről lásd: Klabbers, J., „Unity, Diversity, Accountability: The ambivalent Concept of International Organisation”, Melbourne Journal of International Law, University of Melbourne, Melbourne, 2013, 14. kötet, 1. szám, 149–170. o.
86      Lásd: Nemzetközi Bíróság, 2025. július 23., Az államok éghajlatváltozással kapcsolatos kötelezettségei tanácsadó vélemény (177. §).
87      Lásd: Annuaire de la Commission du droit international, 1966, II. kötet, második rész, 238. o., 5. pont. Lásd még: Daillier, P., Forteau, M. és Pellet, A., i.m., 206. pont.
88      Lásd a jelen indítvány 22. lábjegyzetét.
89      Lásd: Annuaire de la Commission du droit international, 1966, II. kötet, második rész, 239. o., 8. pont.
90      Kiemelés tőlem.
91      A jelen indítvány 28. lábjegyzetében hivatkozott jogi véleményében a CTBTO titkársága megállapította, hogy a releváns összefüggésben elválaszthatatlan kapcsolat áll fenn két okmány, nevezetesen a CTBTO előkészítő bizottságának felállításáról szóló 1996. november 19‑i határozat és e határozat ezen Bizottság alapszabályáról szóló melléklete, azaz az említett Bizottság alapító dokumentuma és létesítő okirata között (527., 534. és 542. o.).
92      Ezeket az előkészítő munkálatokat gyakran kaotikusnak, bizalmasnak vagy nem bizonyító erejűnek tekintik, és csak a más módon elfogadott értelmezés megerősítése érdekében hivatkoznak rájuk, vagy ha ezek az értelmezési módok nem teszik lehetővé a hatékony érvényesülést. A gyakorlatban úgy tűnik, hogy az alapító okirat értelmezése kapcsán kizárt az előkészítő munkálatok figyelembevétele, mivel egyes tagok elképzeléseit helyezik előtérbe másokkal szemben, ami nem egyeztethető össze az államok egyenlőségének elvével (lásd: Peters, A., „L’acte constitutif de l’organisation internationale”, in Lagrange, É. és Sorel, J.‑M., i.m., 201–245. o., különösen 408. és 409. pont).
93      Lásd a szerződések értelmezésével kapcsolatos utólagos megállapodásokról és gyakorlatról szóló következtetéstervezet és az ahhoz fűzött megjegyzéseknek (a Nemzetközi Jogi Bizottság által az ENSZ Közgyűléséhez intézett, a 66. ülésszak munkájáról szóló A/73/10. sz. jelentés, Annuaire de la Commission du droit international, 2018, II. kötet, második rész) (a továbbiakban: következtetéstervezet) „Az utólagos megállapodás és az utólag kialakult gyakorlat meghatározása” című 4. következtetését, valamint a 33. megjegyzést (39. o.).
94      CIJ Recueil 2014, 226. o.
95      CIJ Recueil 2014, 226. o.
96      Lásd a jelen indítvány 14. pontját.
97      CIJ Recueil 2014, 226. o.
98      A Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének a) pontja értelmében vett „utólagos megállapodás” fogalmának meghatározásáról lásd a következtetéstervezet 4. következtetését, valamint az e következtetés 1. pontjához fűzött megjegyzéseket, 34. és azt követő oldalak.
99      A Bécsi Egyezmény 31. cikke 3. bekezdésének b) pontja „gyakorlatra” utal, anélkül hogy azt kifejezetten a felek gyakorlatára korlátozná, és így eltér ezen egyezmény 31. cikke 3. bekezdése a) pontjának szövegétől, amely „bármely, […] olyan megállapodás[ra]” utal, amely „valamennyi részes fél között […] jött létre”
, mivel e rendelkezés azon két‑ vagy többoldalú egyezményben részes államok gyakorlatára vonatkozik, amelyben az államok szerződő félként, nem pedig szerződéses szervek tagjaként ülnek össze. Lásd a következtetéstervezet „Nemzetközi szervezetek alapító okiratai” című 12. következtetését, 77. és azt követő oldalak.
100      A jogirodalom tekintetében lásd: Kadelbach, S., „International Law Commission and role of subsequent practice as a means of interpretation under Articles 31 and 32 VCLT?”, Questions of International law (online), 2018; Arato, J., „Treaty Interpretation and Constitutional Transformation:
Informal Change in International Organizations”, Yale Journal of International Law, 2013, 38. kötet, 2. sz., 289–357. o.; Raffeiner, S., „Organ Practice in the Whaling Case:
Consensus and Dissent between Subsequent Practice, Other Practice and a Duty to Give Due Regard”, European Journal of International Law, European University Institute, Firenze, 2016, 27. kötet, 4. sz., 1043–1059. o.; Peters, C., „Subsequent Practice and Established Practice of International Organizations:
Two Sides of the Same Coin?”, Göttingen Journal of International Law, Universitätsverlag Göttingen, Göttingen, 2011, 3. kötet, 2. sz., 617–642. o.
101      CIJ Recueil 2014, 226. o.
102      Lásd: Nemzetközi Bíróság, 1949. április 11., Az Egyesült Nemzetek szolgálatában elszenvedett károk megtérítése tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1949, 174. o., különösen 180. o.).
103      CIJ Recueil 2014, 226. o.
104      Lásd: 2025. május 19., Szárazföldi és tengeri határ, valamint szuverenitás a szigetek felett (Gabon kontra Egyenlítői‑Guinea) ítélet (83–91. §). Ebben az ítéletben a Nemzetközi Bíróság jelentős súlyt tulajdonított az Egyenlítői‑Guinea és Gabon szárazföldi és tengeri határainak körülhatárolásáról szóló egyezményt (Batai egyezmény) teljes mértékben figyelmen kívül hagyó tárgyalások során mindkét fél által tanúsított egyértelmű és egyező magatartásnak (91. §).
105      Lásd a következtetéstervezet „Az utólagos megállapodások és az utólag kialakult
gyakorlat mint értelmezési eszközök” című 9. következtetését és a 12. megjegyzést (64. o.).
106      CIJ Recueil 1971, 16. o.
107      Lásd: 1971. június 21., A Biztonsági Tanács 276. (1970). sz. határozata ellenére Namíbiában (Dél‑Nyugat Afrika) folyamatosan fenntartott dél‑afrikai jelenlét államokra gyakorolt jogi következményei tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1971, 16. o., 22. §).
108      Lásd: Annuaire de la Commission du droit international, 1966, II. kötet, második rész, 242. pont, 15. o. A Bécsi Egyezmény 31. cikke (3) bekezdése b) pontjának szövegezésekor e bizottság a „valamennyi fél megegyezése” kifejezést a „felek megegyezése” kifejezéssel váltotta fel annak hangsúlyozása érdekében, hogy nem feltétlenül minden félnek kell aktívan részt vennie egy utólag kialakult gyakorlatban. Lásd a következtetéstervezet 12. következtetését és a 22. megjegyzést, 81. és 82. o.
109      C‑464/13 és C‑465/13, EU:C:2015:163.
110      A tagállamok és az Európai Közösségek között 1994. június 21‑én Luxembourgban kötött egyezmény (HL 1994. L 212., 3. o.).
111      Lásd: 2015. március 11‑i Oberto és O’Leary ítélet (C‑464/13 és C‑465/13, EU:C:2015:163, 65. pont).
112      Lásd: 2015. március 11‑i Oberto és O’Leary ítélet (C‑464/13 és C‑465/13, EU:C:2015:163, 66. pont).
113      CIJ Recueil 2014, 226. o. Ebben az ítéletben a Nemzetközi Bíróság ily módon elismerte azon határozatok relevanciáját, amelyeket – bár nem kötelező erejűek – a szerződéses testület konszenzussal vagy egyhangúlag fogadott el, és elutasította azokat, amelyeket az egyezmény valamennyi részes államának támogatása nélkül fogadtak el, eltérő álláspontok fennállása mellett (46. és 83. §).
114      CIJ Recueil 1996, 66. o.
115      Lásd: 1996. július 8., A nukleáris fegyverekkel való fenyegetés jogszerűsége tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1996, 66. o., 27. §).
116      Lásd a jelen indítvány 154. pontját.
117      CIJ Recueil 1962, 151. o.
118      Lásd: Nemzetközi Bíróság, 1962. július 20., Az ENSZ egyes kiadásai (Az Alapszabály 17. cikkének (2) bekezdése) tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1962, 151. o., 151–174. o.).
119      Ezek az egyezmények nem minősülhetnek a szerződés alkalmazása során a Bécsi Egyezmény 32. cikke értelmében vett későbbi „magatartásnak”. Lásd a következtetéstervezet 4. következtetését (33. o.).
120      CIJ Recueil 2014, 226. o.
121      Lásd a jelen indítvány 113. lábjegyzetét.
122      Nem volt akadálya annak, hogy a felek olyan rendelkezést illesszenek be, amely kimondja, hogy az 1994. november 25‑i határozat nem hoz létre nemzetközi jogi személyiséggel rendelkező nemzetközi szervezetet (lásd többek között a jelen indítvány 73. lábjegyzetében hivatkozott szerződés 2. cikkének (2) bekezdését).
123      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Nemzetközi Bíróság a 1994. július 1‑jei ítéletében (Tengeri határ és területei kérdések Katar és Bahrein között, hatáskör és elfogadhatóság) (ICJ Recueil 1994, 112. o., 29. §) elutasította azt az érvet, amely szerint figyelembe kell venni egyrészt a felek szándékát (politikai jellegű nyilatkozat) – mivel ez utóbbiak a kormányaik által elfogadott kötelezettségvállalásokat tartalmazó szöveget írtak alá, és e szándék nem élvezhet elsőbbséget magának az érintett jogi aktusnak a szövegével szemben –, másrészt pedig a felek későbbi magatartását (amely azt bizonyítja, hogy ezt a szöveget soha nem tekintették nemzetközi megállapodásnak).
124      CIJ Recueil 1980, 73. o.
125      1980. december 20., WHO és Egyiptom közötti 1951. március 25‑i megállapodás értelmezése tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1980, 73. o., 43. §).
126      Lásd: Simon, D., L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales;
Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle A. Pedone, Párizs, 1981., 384. o., valamint Schermers, H., G. és Blokker, N., M., i.m., 30. pont. Az ítélkezési gyakorlatot illetően lásd: 1962. július 20., Az ENSZ egyes kiadásai (Az Alapszabály 17. cikkének (2) bekezdése) tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1962., 151. o., különösen 160. o.) és 2004. július 9., A fal építésének jogi következményei a megszállt palesztin területeken tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 2004., 136. o., 88. §).
127      Lásd ugyanebben az értelemben: Lauterpacht bíró 1955. június 7‑i tanácsadói véleményhez (Délnyugat‑Afrikai Területre vonatkozó jelentésekkel és petíciókkal kapcsolatos kérdésekre alkalmazandó szavazási eljárás) csatolt egyéni véleménye (CIJ Recueil 1955., 57. o.), különösen 106. o.
128      Lásd a következtetéstervezet „L’interprétation des termes d’un traité comme susceptibles d’évolution dans le temps” című 8. következtetését, valamint a 4. és 5. megjegyzést (58. o.), valamint Daillier, P., Forteau, M. és Pellet, A., i.m., 213. pont.
129      Simon, D., i.m.
130      Simon, D., i.m., 378. o.
131      Aláírva Brüsszelben, 1948. március 17‑én.
132      Lásd: Coulée, F., „La fondation de l’organisation internationale”, in Lagrange, É., és Sorel, J.‑M., i.m., 147–167. o., különösen a 304. pont.
133      Lásd: Blokker, N., M., „Constituent Instruments”, in Cogan, J., K., Hurd, I. és Johnstone, I., The Oxford Handbook of International Organizations, Oxford University Press, Oxford, 2016, 943–961. o.
134      Aláírva: Bécs, 1986. március 21.
135      CIJ Recueil 2021, 206. o.
136      Lásd: Bonucci, N., Cosnard, M., és Nganga Malonga, A., „Les rapports entre l’organisation internationale et l’État hôte”, in Lagrange, É., és Sorel, J.‑M., i.m., 601–625. o., különösen a 1204. pont.
137      Lásd e tekintetben: Nemzetközi Bíróság, 1994. február 3., Területi vita (Líbiai Arab Dzsamahírija kontra Csád) ítélet (CIJ Recueil 1994, 6. o.), amelyben a Bíróság hangsúlyozta, hogy „az »elismeri« ige […] jelzi, hogy jogi kötelezettség áll fenn. A határ elismerése mindenekelőtt e határ »elfogadása«, azaz a létezéséből eredő valamennyi jogi következmény levonása, tiszteletben tartása és a jövőre nézve történő vitatásáról való lemondás” (42. §). Lásd még: Daillier, P., Forteau, M. és Pellet, A., i.m., 510. pont.
138      Lásd: Burriez, D., Cahin, G. és Lagrange, É., „Le retrait des États des organisations internationales: actualité récente (UNESCO, OEA, CPI…)” Annuaire Français de droit international, CNRS, Párizs, 2018, 373–382. o. Ez az eljárás az alapító okirat egyoldalú és diszkrecionális állami aktuson alapuló egyszerű felmondásának minősül.
139      CIJ Recueil 1966, 6. o.
140      CIJ Recueil 1971, 16. o.
141      Lásd: Nemzetközi Bíróság, 1966. július 18., Délnyugat‑Afrika, második szakasz ítélet (CIJ Recueil 1966, 6. o., 16 és 17. §); 1971. június 21., Biztonsági Tanács 276. (1970). sz. határozata ellenére Namíbiában (Dél‑Nyugat Afrika) folyamatosan fenntartott dél‑afrikai jelenlét államokra gyakorolt jogi következményei tanácsadó vélemény (CIJ Recueil 1971, 16. o., 53. §).
142      Lásd: Dominicé, C, P., i.m., 162. o.
143      C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
144      A Bizottság járulékosan hozzáteszi, hogy nem kívánta „a fellebbezés elbírálását egy nemzetközi megállapodás fennállására vonatkozó csatlakozó fellebbezés hozzáadásával terhelni”, ugyanakkor a megtámadott ítélet 276–289. pontjában kifejtett indokokat illetően „szkeptikus” marad.