62023CJ0322
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
17 octombrie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 1999/70/CE – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Clauza 4 – Sector public – Cadre didactice – Numire ca funcționari de carieră a unor lucrători angajați pe durată determinată printr‑o procedură de recrutare pe bază de diplome – Stabilirea vechimii – Luarea în considerare parțială a perioadelor de serviciu efectuate în cadrul unor contracte de muncă pe durată determinată – Includere ulterioară a perioadei de vechime neluate în considerare – Lipsa incidenței asupra aprecierii existenței unei discriminări”
În cauza C‑322/23 [Lufoni] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale di Lecce (Tribunalul din Lecce, Italia), prin decizia din 22 mai 2023, primită de Curte la 24 mai 2023, în procedura
ED
împotriva
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
CURTEA (Camera a șaptea),
compusă din domnul F. Biltgen, președintele Camerei întâi, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a șaptea, doamna M. L. Arastey Sahún (raportoare), președinta Camerei a cincea, și domnul J. Passer, judecător,
avocată generală: doamna J. Kokott,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), de C. D’Aloisio, E. De Rose, E. Sciplino și A. Sgroi, avvocati;
–
pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. Fiandaca și F. Sclafani, avvocati dello Stato;
–
pentru Comisia Europeană, de D. Recchia și F. van Schaik, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea clauzei 4 din Acordul‑cadru privind munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare „acordul‑cadru”), care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO 1999, L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ED, pe de o parte, și Ministero dell’Istruzione e del Merito (Ministerul Educației și al Meritului, Italia) și Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) [Institutul Național de Securitate Socială (INPS), Italia], pe de altă parte, în legătură cu calcularea, la data titularizării lui ED în calitate de cadru didactic titular, a vechimii pe care acesta a dobândit‑o în cadrul unei serii de contracte pe durată determinată încheiate în calitate de cadru didactic netitular.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Clauza 3 din acordul‑cadru prevede:
„(1)
În sensul prezentului acord, «lucrător pe durată determinată» reprezintă o persoană care are un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, încheiate direct între angajator și lucrător, în care încetarea contractului sau a raportului de muncă este determinată de condiții obiective, cum ar fi împlinirea termenului, îndeplinirea unei sarcini determinate sau producerea unui eveniment determinat.
(2)
În sensul prezentului acord, termenul «lucrător pe durată nedeterminată comparabil» desemnează un lucrător care are un contract sau un raport de muncă pe durată nedeterminată, în cadrul aceleiași instituții, cu aceeași muncă sau ocupație, ținându‑se seama de calificare sau competențe. Dacă nu există un lucrător cu contract pe durată nedeterminată comparabil în aceeași instituție, comparația se face prin referire la convenția colectivă aplicabilă, sau dacă aceasta nu există, în conformitate cu legislația, convențiile colective sau practicile naționale.”
4
Clauza 4 punctele 1 și 4 din acordul‑cadru are următorul cuprins:
„(1)
În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, angajații cu contract pe durată determinată nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili, numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.
[…]
(4)
Condițiile de vechime corespunzătoare unor condiții de încadrare speciale sunt aceleași pentru lucrătorii cu contract pe durată determinată și pentru cei cu contract pe durată nedeterminată, cu excepția situației în care condițiile de vechime diferite sunt justificate de motive obiective.”
Dreptul italian
Decretul legislativ nr. 297/1994
5
Articolul 485 alineatul 1 din decreto legislativo no 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (Decretul legislativ nr. 297 privind aprobarea textului unic al dispozițiilor legislative aplicabile în domeniul educației, privind școlile de orice nivel și grad) din 16 aprilie 1994 (GURI nr. 115 din 19 mai 1994, supliment ordinar nr. 79), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 297/1994”), prevede:
„În cazul personalului didactic din instituțiile de învățământ secundar și artistic, serviciul efectuat în cadrul acestor școli de stat și asimilate, inclusiv în cele situate în străinătate, în calitate de cadru didactic netitular, este recunoscut drept serviciu efectuat în calitate de titular, în scopuri juridice și economice, în totalitate pentru primii patru ani și în proporție de două treimi din eventuala perioadă suplimentară, precum și în scopuri economice în ceea ce privește treimea rămasă. Drepturile economice derivate din recunoașterea menționată sunt păstrate și evaluate la toate nivelurile de remunerare ulterioare celui atribuit la data acestei recunoașteri.”
6
Articolul 489 alineatul 1 din acest decret legislativ prevede:
„În vederea recunoașterii prevăzute la articolele precedente, serviciul didactic trebuie considerat ca efectuat pe parcursul unui an școlar complet dacă a avut durata prevăzută pentru validitatea anului în sistemul de învățământ în vigoare la momentul efectuării acestuia.”
Legea nr. 124/1999
7
Potrivit articolului 11 alineatul 14 din legge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (Legea nr. 124 privind dispoziții urgente privind personalul didactic) din 3 mai 1999 (GURI nr. 107 din 10 mai 1999), în versiunea aplicabilă în litigiul principal (denumită în continuare „Legea nr. 124/1999”):
„Alineatul 1 al articolului 489 din [Decretul legislativ nr. 297/1994] trebuie înțeles în sensul că serviciul didactic efectuat de un cadru didactic netitular începând cu anul 1974/1975 este considerat ca efectuat timp de un an școlar complet dacă a avut o durată de cel puțin 180 de zile sau dacă serviciul a fost efectuat fără întrerupere începând de la 1 februarie până la încheierea procesului de evaluare finală a elevilor.”
Decretul prezidențial nr. 399/1988
8
Articolul 4 alineatul 3 din decreto del Presidente della Repubblica n. 399 – Norme risultanti dalla disciplina prevista dall’accordo per il triennio 1988-1990 del 9 giugno 1988 relativo al personale del comparto scuola (Decretul președintelui Republicii nr. 399 referitor la reglementarea ce decurge din Acordul 1988-1990 din 9 iunie 1988 privind personalul didactic) din 23 august 1988 (GURI nr. 213 din 10 septembrie 1988, supliment ordinar nr. 85, denumit în continuare „Decretul prezidențial nr. 399/1988”), prevede:
„La împlinirea celui de al șaisprezecelea an în cazul cadrelor didactice din învățământul secundar superior, absolvente de studii universitare și al celui de al optsprezecelea an în cazul coordonatorilor administrativi, al cadrelor didactice din învățământul preșcolar, primar și gimnazial și al cadrelor didactice din învățământul secundar superior absolvente de studii superioare, al celui de al douăzecilea an în cazul personalului auxiliar și colaborator, al celui de al douăzeci și patrulea an în cazul profesorilor din cadrul conservatoarelor de muzică și academiilor, vechimea în muncă luată în considerare exclusiv în scopuri economice este valabilă integral pentru încadrarea în gradele de salarizare ulterioare.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
9
ED a lucrat în calitate de cadru didactic în învățământul secundar superior, în cadrul mai multor contracte pe durată determinată, în cursul anilor școlari 1996/1997-1998/1999, 2000/2001-2009/2010 și 2011/2012-2014/2015, înainte de a fi titularizat în calitate de cadru didactic titular, pe durată nedeterminată, începând cu 1 septembrie 2015, printr‑o procedură de concurs pe bază de diplome.
10
Cu ocazia acestei titularizări, lui ED i s‑a recunoscut, în scopuri juridice și economice, în temeiul reglementării naționale aplicabile, o vechime dobândită în temeiul acestor contracte pe durată determinată pentru o durată de 10 ani 5 luni și 10 zile de serviciu.
11
Considerând că calculul acestei vechimi încalcă clauza 4 din acordul‑cadru întrucât nu ia în considerare întreaga durată a serviciilor pe care le‑a efectuat înainte de titularizarea sa în funcție, ED a introdus, la 22 aprilie 2021, o acțiune la Tribunale di Lecce (Tribunalul din Lecce, Italia), care este instanța de trimitere, pentru a‑i fi recunoscută o vechime dobândită în temeiul contractelor pe durată determinată menționate pentru o perioadă de 10 ani 10 luni și 17 zile.
12
În ceea ce privește sistemul de calcul al vechimii prevăzut de reglementarea națională, această instanță arată, pe de o parte, că articolul 11 alineatul 14 din Legea nr. 124/1999 prevede că, atunci când, pentru un anumit an școlar, serviciul efectuat în calitate de cadru didactic netitular a atins o durată de cel puțin 180 de zile sau a fost efectuat începând de la 1 februarie până la încheierea procesului de evaluare finală a elevilor, se consideră că acesta a fost efectuat timp de un an școlar întreg. În schimb, atunci când un astfel de serviciu nu îndeplinește niciuna dintre aceste două condiții, el nu este luat în considerare.
13
Astfel, din decizia de trimitere reiese că, în ceea ce îl privește pe ED, anii școlari 2000/2001, 2011/2012 și 2012/2013 nu au fost luați în considerare, din moment ce, pentru acești ani, durata serviciilor sale nu îndeplinea condițiile prevăzute la acest articol 11 alineatul 14 din Legea nr. 124/1999.
14
Pe de altă parte, după ce durata serviciului îndeplinit a fost calculată potrivit normelor menționate la punctul 12 din prezenta hotărâre, această durată ar fi, conform articolului 485 din Decretul legislativ nr. 297/1994, luată în considerare integral pentru primii patru ani, în timp ce, pentru anii următori, ea ar fi luată în considerare în proporție de două treimi în scopuri juridice și economice. Treimea rămasă ar fi luată în considerare, în scopuri economice, și anume în scopul clasificărilor ulterioare în grila de remunerare, la scadențele prevăzute la articolul 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988 și în special la finalul celui de al șaisprezecelea an de serviciu pentru cadrele didactice din învățământul secundar superior absolvente de studii universitare.
15
Instanța de trimitere adaugă că articolul 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988 are o relevanță deosebită pentru soluționarea litigiului principal, în măsura în care, în temeiul acestei dispoziții, ar fi posibil să se includă ulterior, în scopuri economice, și anume cele care fac obiectul acestui litigiu, partea din vechime care nu este luată în considerare la titularizarea persoanei interesate. Astfel, persoanelor care se află în aceeași situație cu cea a lui ED nu li s‑ar respinge recunoașterea întregii durate a serviciului efectuat în calitate de cadre didactice netitulare, ci doar ar fi reportată până la al șaisprezecelea an de serviciu.
16
Instanța de trimitere arată că, în Hotărârea din 20 septembrie 2018, Motter (C‑466/17, denumită în continuare Hotărârea Motter, EU:C:2018:758), care privea sistemul de calcul al vechimii în discuție în litigiul principal, Curtea nu a ținut seama printre altele de acest articol 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988, din moment ce decizia de trimitere în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre nu menționa această dispoziție. Potrivit instanței de trimitere, este necesar, așadar, în speță, să se adreseze Curții noi întrebări preliminare cu furnizarea unui cadru juridic mai complet.
17
Aceasta precizează de asemenea că elementele evocate de Curte în aceeași hotărâre în ceea ce privește caracterul comparabil al situațiilor în cauză și justificările obiective invocate de guvernul italian pot fi transpuse în prezenta cauză.
18
În plus, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), în hotărârea nr. 31149 din 28 noiembrie 2019, pronunțată în temeiul Hotărârii Motter, ar fi statuat că articolul 485 din Decretul legislativ nr. 297/1994 este contrar clauzei 4 din acordul‑cadru și că aplicarea acestui articol 485 ar trebui, în consecință, să fie înlăturată atunci când vechimea cadrelor didactice angajate pe durată determinată, care sunt ulterior titularizate, calculată conform criteriilor prevăzute la articolul 485, precum și la articolul 489 din acest decret legislativ, astfel cum a fost completat prin articolul 11 alineatul 14 din Legea nr. 124/1999, este inferioară vechimii care ar fi recunoscută unui cadru didactic aflat într‑o situație comparabilă angajat, de la recrutarea sa, pentru durată nedeterminată.
19
Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) ar fi statuat, așadar, că existența unei discriminări trebuie apreciată prin compararea, la data titularizării persoanei interesate, a vechimii rezultate din calculul prevăzut de fiecare dintre cele două sisteme de calcul menționate la punctul anterior pentru a reține sistemul cel mai avantajos.
20
În speță, ED ar solicita, în temeiul principiilor stabilite de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), să i se recunoască o vechime de 10 ani 10 luni și 17 zile, și anume 5 luni și 7 de zile mai mult decât vechimea care i‑a fost recunoscută.
21
Instanța de trimitere arată că, potrivit sistemului de calcul de care se prevalează ED, acesta ar pierde în special beneficiul dreptului, prevăzut la articolul 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988, de a i se recunoaște, la finalul celui de al șaisprezecelea an de serviciu, o perioadă de vechime suplimentară de 3 ani 2 luni și 20 de zile numai în scopuri economice.
22
Astfel, faptul că, potrivit jurisprudenței Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), momentul determinant pentru a aprecia existența unei discriminări în temeiul clauzei 4 din acordul‑cadru este cel al titularizării ar avea drept consecință, în practică, o majorare a vechimii lui ED de aproximativ 5 luni, însă o privare de beneficiul recunoașterii perioadei de vechime suplimentară menționată la punctul precedent.
23
Așadar, instanța de trimitere consideră că sistemul de calcul al vechimii rezultat din jurisprudența Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) conduce la o mai mare disparitate între lucrătorii pe durată determinată și lucrătorii pe durată nedeterminată aflați în situații comparabile decât sistemul de calcul al vechimii prevăzut la articolul 485 din Decretul legislativ nr. 297/1994 și al cărui caracter discriminatoriu a fost evidențiat de această din urmă instanță, ceea ce ar putea fi contrar principiilor stabilite de Curte în Hotărârea din 18 octombrie 2012, Valenza și alții (C‑302/11-C‑305/11, EU:C:2012:646).
24
În consecință, instanța de trimitere ridică problema dacă includerea ulterioară a vechimii, astfel cum este prevăzută la articolul 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988, poate constitui o justificare obiectivă a diferenței de tratament considerate contrară clauzei 4 din acordul‑cadru.
25
Instanța menționată subliniază însă în această privință în esență că această includere ulterioară a vechimii în muncă, în temeiul acestui articol 4 alineatul 3, poate fi considerată ca fiind un element de fapt viitor și incert, legat de considerații de fapt proprii fiecărei persoane.
26
În aceste condiții, Tribunale di Lecce (Tribunalul din Lecce) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Clauza 4 din [din acordul‑cadru] se opune unei reglementări naționale precum cea constituită din articolele 485 și 489 din Decretul legislativ nr. 297/1994, din articolul 11 alineatul 14 din Legea nr. 124/1999 și din articolul 4 alineatul 3 din Decretul [prezidențial] nr. 399/1988, care prevăd o luare în considerare a vechimii în muncă dinaintea titularizării, efectuată ținând seama de articolul 11 alineatul 14 menționat anterior, integrală numai pentru primii patru ani, iar pentru anii următori, o evaluare a două treimi în scopuri juridice și economice, iar a treimii rămase numai în scopuri economice și după atingerea unei anumite vechimi în muncă prevăzută la articolul 4 alineatul 3 din Decretul [prezidențial] nr. 399/1988?
2)
În orice caz, pentru a aprecia existența unei discriminări în sensul clauzei 4 din [acordul‑cadru], instanța națională trebuie să ia în considerare numai vechimea în muncă anterioară titularizării recunoscută la momentul începerii activității sau, dimpotrivă, trebuie să se țină seama de ansamblul normelor privind tratamentul acestei vechimi și, prin urmare, inclusiv de normele care prevăd, în perioadele ulterioare începerii activității, recuperarea integrală a vechimii în muncă exclusiv în scopuri economice?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
27
Guvernul italian arată că întrebările preliminare sunt inadmisibile, întrucât răspunsul la acestea nu ridică nicio îndoială, în special având în vedere Hotărârea Motter. Pe de altă parte, prima întrebare ar fi ipotetică, în măsura în care aceasta ar reflecta un dezacord al instanței de trimitere cu jurisprudența Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), iar ordinea juridică internă ar oferi mijloace pentru depășirea unui astfel de dezacord.
28
În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, revine doar instanței naționale sesizate cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată competența să aprecieze, în raport cu particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea unei norme de drept al Uniunii, Curtea este în principiu obligată să se pronunțe (Hotărârea din 9 martie 2023, Vapo Atlantic, C‑604/21, EU:C:2023:175, punctul 31 și jurisprudența citată).
29
În speță, pe de o parte, trebuie amintit că unei instanțe naționale nu i se interzice nicidecum să adreseze Curții o întrebare preliminară al cărei răspuns, în opinia uneia dintre părțile interesate care au participat la procedura în fața Curții, nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile. Astfel, chiar presupunând că aceasta ar fi situația, cererea de decizie preliminară care cuprinde asemenea întrebări nu devine totuși inadmisibilă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 martie 2023, Vapo Atlantic, C‑604/21, EU:C:2023:175, punctul 33 și jurisprudența citată).
30
Pe de altă parte, instanța de trimitere indică motivele pentru care, în opinia sa, un răspuns la întrebările adresate este necesar pentru soluționarea litigiului principal. În această privință, ea afirmă că are îndoieli cu privire la conformitatea cu jurisprudența Curții a concluziilor deduse de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) din Hotărârea Motter. Aceasta adaugă că, în această hotărâre, Curtea nu a luat în considerare toate aspectele reglementării naționale în discuție în litigiul principal și că subzistă îndoieli cu privire la interpretarea care trebuie reținută a clauzei 4 din acordul‑cadru în situații precum cea a ED. Problema ridicată de prima întrebare nu este, așadar, de natură ipotetică.
31
În consecință, întrebările preliminare sunt admisibile.
Cu privire la fond
32
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă clauza 4 din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale care, pentru recunoașterea vechimii unui lucrător cu ocazia titularizării sale ca funcționar de carieră, ia în considerare în limita a două treimi perioadele de serviciu efectuate, după patru ani, în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată, inclusiv atunci când, după un anumit număr de ani de serviciu, treimea din perioadele de serviciu rămasă este inclusă numai în scopuri economice.
33
În această privință, trebuie amintit că clauza 4 din acordul‑cadru, care are un efect direct, prevede, la punctul 1, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, interdicția de a trata lucrătorii cu contract pe durată determinată într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective. Punctul 4 al clauzei 4 menționate prevede aceeași interdicție în ceea ce privește condițiile de vechime corespunzătoare unor condiții de încadrare speciale (Hotărârea din 30 noiembrie 2023, Ministero dell’Istruzione și INPS, C‑270/22, denumită în continuare Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, EU:C:2023:933, punctele 52 și 53, precum și jurisprudența citată).
34
În plus, Curtea a statuat deja că normele, precum cele în discuție în litigiul principal, referitoare la perioadele de serviciu care trebuie efectuate pentru a putea fi promovat într‑o categorie de remunerație sunt cuprinse în noțiunea de „condiții de încadrare în muncă”, în sensul clauzei 4 menționate (Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 55, precum și jurisprudența citată).
35
Prin urmare, pentru a răspunde la întrebările adresate, trebuie analizat dacă o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal instituie o diferență de tratament, în sensul clauzei 4 din acordul‑cadru, înainte de a stabili, dacă este cazul, dacă o astfel de diferență poate fi justificată de motive obiective, în sensul acestei clauze.
36
În ceea ce privește, în primul rând, aspectul dacă reglementarea națională în discuție în litigiul principal instituie o diferență de tratament, în sensul clauzei 4 din acordul‑cadru, este necesar să se arate că decizia de trimitere vizează articolul 485 alineatul (1) și articolul 489 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 297/1994, articolul 11 alineatul 14 din Legea nr. 124/1999, precum și articolul 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988.
37
Articolul 485 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 297/1994 era în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Motter.
38
Or, instanța de trimitere afirmă că, în această cauză, Curtea nu dispunea de un cadru juridic complet, motiv pentru care a decis să procedeze la prezenta trimitere preliminară. În acest context, ea menționează celelalte dispoziții citate la punctul 36 din prezenta hotărâre.
39
În această privință, trebuie arătat că motivele evocate de instanța de trimitere pentru a justifica prezenta trimitere preliminară sunt în esență aceleași cu cele care au determinat Tribunale ordinario di Ravenna (Tribunalul din Ravenna, Italia) să formuleze cererea de decizie preliminară care a condus la pronunțarea Hotărârii Ministero dell’Istruzione și INPS, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 41 din aceasta din urmă. Această hotărâre a fost pronunțată la 30 noiembrie 2023, și anume ulterior formulării cererii de decizie preliminară în prezenta cauză.
40
În hotărârea menționată, Curtea a arătat că, în conformitate cu reglementarea națională în discuție în litigiul principal, pentru încadrarea lor într‑o categorie de remunerare, cadrelor didactice pe durată nedeterminată recrutate prin concurs li se poate lua în considerare integral vechimea (a se vedea în acest sens Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 57).
41
În schimb, în ceea ce privește cadrele didactice angajate pe durată determinată care devin funcționari de carieră prin concursuri pe bază de diplome, perioadele de serviciu pe durată determinată efectuate în cursul unui an școlar care nu ating pragurile stabilite la articolul 489 din Decretul legislativ nr. 297/1994, astfel cum a fost completat prin articolul 11 alineatul 14 din Legea nr. 124/1999, nu sunt luate în considerare în vederea recunoașterii vechimii lor. În plus, cele care ating aceste praguri nu sunt luate în considerare integral, ci numai pentru patru ani, pentru anii următori această luare în considerare fiind limitată la două treimi, conform articolului 485 din Decretul legislativ nr. 297/1994 (a se vedea în acest sens Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 58). Astfel cum se menționează la punctul 13 din prezenta hotărâre, lui ED i s‑au aplicat toate aceste dispoziții.
42
În plus, la punctul 59 din Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, Curtea a ținut seama în mod expres de mecanismul de includere prevăzut la articolul 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988, în temeiul căruia o treime din vechimea neluată în considerare cu ocazia titularizării poate, dacă este cazul, după o anumită perioadă, să fie inclusă în vederea încadrării ulterioare în grila de salarizare a cadrelor didactice în cauză. În această privință, Curtea a subliniat că o asemenea includere ulterioară nu poate interveni decât după o perioadă deosebit de lungă, și anume între al șaisprezecelea și al douăzeci și patrulea an de serviciu. Curtea a observat de asemenea în esență că această includere ulterioară nu este valabilă decât în măsura în care cadrul didactic interesat face încă parte, la expirarea acestei perioade, din efectivele Ministerului Educației și al Meritului.
43
Ținând seama de ansamblul dispozițiilor vizate la cele două puncte precedente, Curtea a statuat că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal instituie o diferență de tratament în detrimentul cadrelor didactice angajate pe durată determinată în raport cu cadrele didactice angajate pe durată nedeterminată prin concursuri generale, cărora nu li se aplică limitările menționate la punctul precedent (Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 60).
44
Rezultă astfel din Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS că o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal instituie o diferență de tratament, în sensul clauzei 4 din acordul‑cadru, și că mecanismul de includere ulterioară prevăzut la articolul 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988, căruia instanța de trimitere îi acordă o importanță deosebită, face parte dintre normele care instituie o astfel de diferență de tratament.
45
Trebuie adăugat că, astfel cum subliniază însăși instanța de trimitere, în timp ce două treimi din vechimea luată în considerare la titularizarea unui cadru didactic sunt luate în considerare în scopuri juridice și economice, eventuala includere ulterioară, în temeiul articolului 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988, a treimii din vechime rămasă intervine numai în scopuri economice.
46
Rezultă că mecanismul de includere ulterioară menționat se caracterizează nu numai prin faptul, evocat la punctul 42 din prezenta hotărâre, că eventuala sa aplicare – supusă condiției ca persoana în cauză să exercite în continuare funcția de cadru didactic titular – este amânată cu mai mulți ani – în cazul lui ED, la finalul celui de al șaisprezecelea an de serviciu – și este, prin urmare, viitoare și incertă, ci și prin faptul că, chiar și atunci când acest mecanism este aplicat, efectele sale au un domeniu de aplicare limitat.
47
Prin urmare, împrejurarea că, în anumite cazuri, aplicarea acestui mecanism poate fi eventual favorabilă cadrelor didactice în cauză este, dacă este cazul, de natură să compenseze numai parțial diferența de tratament suferită, la momentul titularizării lor, prin aplicarea unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal.
48
În orice caz, existența unui tratament mai puțin favorabil, în sensul clauzei 4 punctul 1 din acordul‑cadru, se apreciază în mod obiectiv [Hotărârea din 20 februarie 2024, X (Lipsa motivelor de reziliere), C‑715/20, EU:C:2024:139, punctul 51]. Prin urmare, existența unei diferențe de tratament trebuie apreciată în raport cu elementele de fapt și de drept care pot fi constatate la momentul la care aceasta este invocată de persoana care consideră că face obiectul ei, fără să poată fi luate în considerare eventuale elemente viitoare, a căror existență însăși și întindere exactă rămân incerte la acel moment.
49
Cu toate acestea, pentru ca o diferență de tratament să constituie o discriminare interzisă de clauza 4 din acordul‑cadru, trebuie de asemenea ca aceasta să privească situații comparabile și să nu fie justificată de motive obiective (Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 61, precum și jurisprudența citată).
50
Astfel, în ceea ce privește, în al doilea rând, caracterul comparabil al situațiilor vizate, pentru a aprecia dacă lucrătorii efectuează aceeași muncă în sensul acordului‑cadru, este necesar ca, în conformitate cu clauza 3 punctul 2 și cu clauza 4 punctul 1 din acesta, să se examineze dacă, ținând seama de un ansamblu de factori precum natura muncii, condițiile de formare și condițiile de muncă, se poate considera că aceste persoane se află într‑o situație comparabilă. Dacă se stabilește că, atunci când sunt angajați, lucrătorii pe durată determinată exercită aceleași funcții precum lucrătorii angajați de același angajator pe durată nedeterminată sau ocupă același post ca aceștia, situațiile acestor două categorii de lucrători trebuie în principiu să fie considerate comparabile (Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctele 62 și 63, precum și jurisprudența citată).
51
În această privință, din decizia de trimitere reiese că, în cauza principală, este cert că situațiile în cauză sunt comparabile, în special în ceea ce privește funcțiile exercitate de cadrele didactice angajate pe durată determinată și de cele angajate pe durată nedeterminată.
52
De altfel, Curtea a statuat deja că funcțiile exercitate de cadre didactice netitulare, precum ED, trebuie, în principiu să fie considerate comparabile cu cele ale cadrelor didactice angajate pe durată nedeterminată (a se vedea în acest sens Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 67, precum și jurisprudența citată).
53
În al treilea și ultimul rând, în ceea ce privește aspectul dacă o diferență de tratament precum cea în discuție în litigiul principal poate fi justificată de „motive obiective” în sensul clauzei 4 din acordul‑cadru, trebuie amintit că această noțiune trebuie înțeleasă în sensul că nu permite justificarea unei diferențe de tratament între lucrătorii pe durată determinată și lucrătorii pe durată nedeterminată prin simplul fapt că această diferență este prevăzută printr‑o normă națională generală și abstractă. Noțiunea respectivă impune ca inegalitatea de tratament constatată să fie justificată de existența unor elemente precise și concrete ce caracterizează condiția de încadrare în muncă în cauză, în contextul specific în care se situează aceasta (Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 69, precum și jurisprudența citată).
54
În temeiul unor criterii obiective și transparente, trebuie să se poată verifica dacă această inegalitate răspunde unei necesități reale, dacă este susceptibilă să asigure îndeplinirea obiectivului urmărit și dacă este necesară în acest scop. Aceste elemente pot rezulta cu precădere din natura specifică a atribuțiilor pentru îndeplinirea cărora au fost încheiate contracte pe durată determinată și din caracteristicile inerente ale acestor atribuții sau, eventual, din urmărirea unui obiectiv legitim de politică socială de către un stat membru (Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 70, precum și jurisprudența citată).
55
În speță, instanța de trimitere afirmă că motivele obiective invocate de guvernul italian în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Motter pot fi transpuse în prezenta cauză. Din cuprinsul punctului 42 din această din urmă hotărâre reiese că guvernul menționat invoca obiective care constau în esență, pe de o parte, în reflectarea diferențelor de exercitare a profesiei între cadrele didactice titulare recrutate de la început prin concursuri generale și cadrele didactice titularizate după dobândirea unei experiențe profesionale în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată și, pe de altă parte, în evitarea apariției unor discriminări inverse în detrimentul celor dintâi. Trebuie precizat de asemenea că guvernul menționat, în observațiile sale scrise, face trimitere de asemenea la obiectivele examinate de Curte în Hotărârea Motter.
56
Potrivit jurisprudenței Curții, fiecare dintre aceste obiective poate constitui un „motiv obiectiv” în sensul clauzei 4 punctul 1 sau punctul 4 din acordul‑cadru (Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 73, precum și jurisprudența citată).
57
Curtea a admis de asemenea că se poate considera în principiu și sub rezerva verificării de către instanța de trimitere că obiectivele menționate urmăresc să răspundă unei necesități reale și că reglementarea națională în discuție în litigiul principal poate în principiu să fie considerată aptă să atingă aceleași obiective (a se vedea în acest sens Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctele 75 și 76, precum și jurisprudența citată).
58
Cu toate acestea, Curtea a statuat că o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal depășește ceea ce este necesar pentru atingerea celor două obiective menționate la punctul 55 din prezenta hotărâre, în măsura în care prevede că serviciul didactic care nu a atins 180 de zile pe an sau care nu a fost îndeplinit fără întrerupere între 1 februarie și încheierea procesului de evaluare finală a elevilor, nu este luat în considerare, nici măcar limitat, și în măsura în care această excludere este combinată cu luarea în considerare a vechimii de peste patru ani dobândite în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată limitată la proporția de două treimi (a se vedea în acest sens Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, punctul 81).
59
Astfel, Curtea a declarat, la punctul 84 din Hotărârea Ministero dell’Istruzione și INPS, că clauza 4 din acordul‑cadru se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, luând totuși în considerare, în scopul acestei interpretări, faptul că această reglementare permite, după un anumit număr de ani de serviciu, includerea, în scopuri economice, a treimii din vechime neluate în considerare cu ocazia titularizării persoanei interesate.
60
În sfârșit, instanța de trimitere evocă posibilitatea ca justificarea obiectivă a diferenței de tratament în discuție în litigiul principal să constea în acest mecanism de includere, prevăzut la articolul 4 alineatul 3 din Decretul prezidențial nr. 399/1988.
61
În această privință, pe lângă faptul că aplicarea acestui mecanism este viitoare și incertă și că, chiar și atunci când este aplicabil, el nu are decât un domeniu de aplicare limitat, este necesar să se constate că, în măsura în care, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 44 din prezenta hotărâre, mecanismul menționat face parte din normele care operează o astfel de diferență de tratament, acesta nu poate fi invocat ca fiind un „motiv obiectiv”, în sensul clauzei 4 din acordul‑cadru, pentru a justifica această diferență de tratament.
62
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că clauza 4 din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale care, în vederea recunoașterii vechimii în muncă a unui lucrător la titularizarea sa ca funcționar de carieră, limitează la două treimi luarea în considerare a perioadelor de serviciu efectuate, după primii patru ani, în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată, inclusiv atunci când, după un anumit număr de ani de serviciu, treimea din perioadele de serviciu rămasă este inclusă numai în scopuri economice.
Cu privire la cheltuielile de judecată
63
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP,
trebuie interpretată în sensul că
se opune unei reglementări naționale care, în vederea recunoașterii vechimii în muncă a unui lucrător la titularizarea sa ca funcționar de carieră, limitează la două treimi luarea în considerare a perioadelor de serviciu efectuate, după primii patru ani, în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată, inclusiv atunci când, după un anumit număr de ani de serviciu, treimea din perioadele de serviciu rămasă este inclusă numai în scopuri economice.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.