62021CJ0110_RES
Cauza C‑110/21 P
Universität Bremen
împotriva
Agenției Executive Europene pentru Cercetare (REA)
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 14 iulie 2022
„Recurs – Acțiune în anulare – Articolul 19 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene – Reprezentarea părților neprivilegiate în cadrul unei acțiuni directe în fața instanțelor Uniunii Europene – Cadru didactic universitar – Profesor care predă la universitatea reprezentată în cadrul acestei acțiuni, precum și care exercită funcții de coordonator și de șef de echipă al proiectului care face obiectul litigiului – Condiția de independență – Existența unui interes direct și personal în soluționarea litigiului”
Procedură jurisdicțională – Cerere de sesizare – Cerințe de formă – Condiții privind semnatarul – Calitatea de terț în raport cu părțile – Universitate reprezentată de un profesor legat de aceasta printr‑un raport de drept public – Admisibilitate în raport cu cerința de independență – Profesor care exercită funcții de coordonator și de șef de echipă a proiectului care face obiectul litigiului – Lipsa incidenței
(Statutul Curții de Justiție, art. 19)
(a se vedea punctele 55-58, 61-64, 66 și 67)
Rezumat
Universitatea din Bremen a fost desemnată coordonatoare a unui consorțiu de cercetare ce cuprinde mai multe universități europene și efectuează cercetări de drept comparat interdisciplinar în domeniul dreptului și al politicii în materie de locuințe în întreaga Uniune.
La 17 martie 2019, în urma unei cereri de propuneri, Universitatea din Bremen a prezentat Agenției Executive Europene pentru Cercetare (REA) o propunere de proiect. Această propunere a obținut o notă care o clasifica pe locul 10 din cele 14 candidaturi depuse. Prin decizia din 16 iulie 2019 (
1
), REA a respins propunerea menționată întrucât, din cauza unor limite bugetare, aceasta a selecționat doar proiectele clasificate pe primele trei locuri. La 25 septembrie 2019, Universitatea din Bremen a introdus o acțiune având ca obiect anularea acestei decizii.
Prin Ordonanța din 16 decembrie 2020 (
2
), Tribunalul a respins această acțiune ca vădit inadmisibilă (
3
) pentru motivul că profesorul care a reprezentat Universitatea din Bremen nu era un terț în raport cu aceasta din urmă și că nu îndeplinea, în consecință, condiția de independență prevăzută de Statutul Curții (
4
).
În cadrul recursului introdus de Universitatea din Bremen, Curtea anulează această ordonanță a Tribunalului, considerând că acesta a concluzionat în mod eronat în sensul inadmisibilității vădite a acțiunii. Cu această ocazie, ea face precizări cu privire la condiția de independență impusă reprezentanților părților neprivilegiate (
5
) în cadrul unei acțiuni directe în fața instanțelor Uniunii.
Aprecierea Curții
Curtea amintește mai întâi că, aplicând condiția de independență impusă de dreptul Uniunii reprezentanților părților neprivilegiate, instanța Uniunii exercită un control restrâns, întrucât se limitează la a sancționa cu inadmisibilitatea acțiunea cu care este sesizată în ipotezele în care este evident că reprezentantul în cauză nu este în măsură să își asigure misiunea de apărare servind în condiții optime interesele clientului său, astfel încât acest reprezentant trebuie să fie înlăturat în interesul acestuia din urmă
În continuare, Curtea examinează dacă condiția de independență dezvoltată în jurisprudență în privința avocaților se aplică și profesorilor universitari autorizați să reprezinte o parte în justiție.
În această privință, instanța de trimitere consideră că cele două profesii nu sunt comparabile în ceea ce privește descrierea misiunilor, avocatul fiind chemat să asigure protecția și apărarea intereselor clientului său, în timp ce profesorul universitar are vocația să predea și conduce cercetări, în deplină independență, ținând seama de libertatea academică ce reglementează această profesie. Cu toate acestea, atunci când un profesor universitar reprezintă o parte în fața instanțelor Uniunii, el nu își mai exercită profesia de cadru didactic și de cercetător, ci îndeplinește aceeași misiune precum cea care îi revine avocatului, și anume reprezentarea părților neprivilegiate. În plus, profesorii autorizați de dreptul statului lor membru să pledeze dispun de aceleași drepturi precum cele acordate avocaților prin Statutul Curții (
6
).
Rezultă de aici, potrivit Curții, că, în conformitate cu obiectivul misiunii de reprezentare exercitate, care constă, înainte de toate, în protejarea și în apărarea în condiții optime a intereselor mandantului, profesorii universitari trebuie să îndeplinească aceleași criterii de independență precum cele aplicate avocaților. Aceste criterii se definesc, în mod negativ, prin lipsa unui raport de muncă între reprezentant și clientul său și, în mod pozitiv, prin referire la deontologie, care implică în special lipsa unei legături ce aduce în mod vădit atingere capacității avocatului de a și asigura misiunea de apărare servind în condiții optime interesele clientului său, cu respectarea legii și a normelor profesionale.
În ceea ce privește problema lipsei unui raport de muncă între reprezentant și clientul său, Curtea constată că, în speță, profesorul universitar în discuție este legat de universitatea pe care o reprezintă printr‑un raport juridic de drept public. Acest statut îi conferă, potrivit condițiilor și normelor dreptului național, independență nu numai în calitatea sa de cadru didactic și de cercetător, ci și de reprezentant al unor părți neprivilegiate în fața instanțelor Uniunii. În măsura în care reprezentarea în justiție nu face parte dintre misiunile pe care acest profesor este chemat să le exercite în cadrul universității în calitate de cadru didactic sau de cercetător, reprezentarea menționată nu este nicidecum legată de funcțiile sale academice și este asigurată, prin urmare, în afara oricărei legături de subordonare cu aceasta, chiar dacă ar fi chemat să reprezinte universitatea respectivă.
În plus, Curtea apreciază că, în lumina jurisprudenței sale (
7
), existența unui raport juridic de drept public între un profesor și universitatea pe care o reprezintă este de asemenea insuficientă pentru a considera că acest profesor se află într‑o situație care îl împiedică să apere interesele respectivei universități.
În sfârșit, Curtea adaugă că, dat fiind că Statutul Curții conferă profesorilor aceleași drepturi precum cele acordate avocaților (
8
), se prezumă că un profesor autorizat de dreptul național să pledeze îndeplinește, în principiu, condiția de independență, chiar dacă acest profesor reprezintă universitatea în cadrul căreia își exercită activitățile academice.
În ceea ce privește lipsa unei legături care aduce atingere capacității reprezentantului de a‑și asigura misiunea de apărare servind în condiții optime interesele clientului său, Curtea statuează că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a considerat că, în măsura în care reprezentantul universității în cauză era coordonator, precum și șef de echipă al unui proiect, asumându‑și în același timp sarcini și funcții esențiale în cadrul acestui proiect, legătura personală a acestuia cu obiectul litigiului compromitea capacitatea sa de a furniza asistența juridică de care avea nevoie universitatea respectivă.
Astfel, potrivit Curții, funcțiile exercitate de reprezentantul în discuție în cadrul proiectului care face obiectul litigiului implicau, desigur, faptul că acesta avea interese comune cu Universitatea din Bremen. Astfel de interese nu pot fi suficiente însă pentru a stabili o incapacitate a acestui reprezentant de a asigura în mod corespunzător reprezentarea care îi era încredințată.
Pe de altă parte, în măsura în care nu a fost invocat niciun element care să permită să se indice că aceste interese împiedicau reprezentarea în justiție a Universității din Bremen de către reprezentantul respectiv, Tribunalul a depășit limitele controlului său stabilite în jurisprudența Curții.
În aceste condiții, Curtea consideră că Tribunalul a concluzionat în mod eronat în sensul inadmisibilității vădite a acțiunii pentru motivul că Universitatea din Bremen nu ar fi reprezentată în mod corespunzător de profesorul universitar în cauză.
(
1
)	Decizia Ares (2019) 4590599 a REA din 16 iulie 2019.
(
2
)	Ordonanța din 16 decembrie 2020, Universität Bremen/REA (T‑660/19, nepublicată, EU:T:2020:633).
(
3
)	În sensul articolului 126 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
(
4
)	A se vedea articolul 19 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene (denumit în continuare „Statutul Curții”).
(
5
)	Părțile privilegiate sunt părțile vizate la articolul 19 primul și al doilea paragraf din Statutul Curții, și anume statele membre, instituțiile Uniunii, statele părți la Acordul privind Spațiul Economic European, altele decât statele membre, precum și Autoritatea AELS de Supraveghere menționată de acordul respectiv.
(
6
)	Articolul 19 al treilea paragraf din Statutul Curții.
(
7
)	Hotărârea din 4 februarie 2020, Uniwersytet Wrocławski și Polonia/REA (C‑515/17 P și C‑561/17 P, EU:C:2020:73, punctele 66 și 67).
(
8
)	În sensul articolului 19 al treilea și al șaptelea paragraf din Statutul Curții.