62007CC0348
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
M. POIARES MADURO
prezentate la 19 noiembrie 2008 (
1
)
Cauza C-348/07
Turgay Semen
împotriva
Deutsche Tamoil GmbH
„Directiva 86/653/CEE — Articolul 17 — Agenți comerciali independenți — Încetarea contractului — Dreptul la indemnizație — Stabilirea cuantumului indemnizației”
1.
Această cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Landgericht Hamburg privește transpunerea articolului 17 din Directiva 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți (denumită în continuare „directiva”) (
2
). Landgericht solicită interpretarea articolului 17, în special pentru a se stabili dacă și în ce condiții dreptul la indemnizație al agentului comercial este limitat la comisionul pierdut. O asemenea interpretare este necesară pentru ca instanța națională să aprecieze dacă legislația națională relevantă, astfel cum a fost interpretată de instanțele germane, este contrară abordării din directivă în ceea ce privește calcularea indemnizației la care agentul comercial are dreptul după încetarea relației contractuale dintre acesta și comitent.
I — Situația de fapt, cadrul juridic, întrebările și problemele preliminare
2.
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este adresată în contextul unui litigiu declanșat de reclamant, domnul Turgay Semen, care a lucrat ca agent comercial al pârâtei, Deutsche Tamoil GmbH. Între 1 noiembrie 2001 și, domnul Semen a exploatat, în calitate de agent comercial, o stație de distribuție a carburanților aflată în proprietatea pârâtei. Societatea pârâtă face parte dintr-o societate mai mare, grupul libian Oilinvest, care, în afară de faptul că dispune de o rețea extinsă de stații de distribuție a carburanților în Germania, desfășoară și activități de prospectare și de rafinare a petrolului în mai multe țări din lume.
3.
În cursul relației contractuale cu pârâta, reclamantul a primit comisioane pentru cantitățile de carburant vândute. Cuantumul comisionului obținut de reclamant varia în funcție de modalitatea de plată utilizată de clienți, și anume dacă aceștia plăteau carburanții prin intermediul cardurilor eliberate de pârâtă, care dădeau dreptul la reduceri, sau dacă utilizau mijloace de plată standard.
4.
Articolul 17 din directivă permite statelor membre să aleagă între două sisteme de compensare a agenților comerciali la încetarea relației contractuale a acestora cu comitentul. Această compensație poate lua forma unei reparări a prejudiciului [articolul 17 alineatul (3)] sau a unei indemnizații [articolul 17 alineatul (2)].
5.
Autoritățile germane au ales sistemul de acordare a unei indemnizații prevăzut la articolul 17 alineatul (2). Acest articol și legislația germană relevantă [articolul 89b din Handelsgesetzbuch (Codul comercial german, denumit în continuare „HGB”)] stabilesc că, sub rezerva îndeplinirii anumitor condiții, agenții precum reclamantul au dreptul la o indemnizație plătită de comitent în urma încetării relației lor contractuale. Litigiul dintre părți privește cuantumul indemnizației care trebuie acordată în acest caz și, mai precis, problema dacă metoda de calcul al indemnizației prevăzută de dreptul german corespunde cerințelor directivei.
6.
Articolul 17 alineatul (2) prevede atât condițiile în care se acordă indemnizația, cât și metoda care trebuie utilizată la calcularea unei astfel de indemnizații, după cum urmează:
„(a)
Agentul comercial are dreptul la indemnizație în cazul și în măsura în care:
—
a adus comitentului noi clienți sau a contribuit substanțial la creșterea volumului de afaceri întreprinse cu clienții existenți, iar comitentul continuă să obțină beneficii substanțiale din afacerile cu acești clienți și
—
plata acestei indemnizații este echitabilă având în vedere toate împrejurările și, în special, comisionul pierdut de agentul comercial în afacerea cu clienții. Statele membre pot prevedea că astfel de împrejurări includ și aplicarea sau nu a unei clauze de interdicție comercială, în înțelesul articolului 20;
(b)
volumul compensației nu poate depăși echivalentul unei indemnizații pe un an de zile calculate din remunerația anuală medie a agentului comercial în ultimii cinci ani și, în cazul în care respectivul contract datează de mai puțin de cinci ani, indemnizația se calculează cu ajutorul mediei din perioada respectivă;
(c)
acordarea acestei indemnizații nu îl poate împiedica pe agentul comercial să obțină daune interese.”
7.
Articolul 89b alineatul (1) din HGB, care, de fapt, stabilește modelul pentru calcularea indemnizațiilor pe care s-a întemeiat directiva (
3
), urmează în mare parte formularea de la articolul 17 alineatul (2), prevăzând că:
„(1)   După încetarea contractului de agenție, agentul comercial poate solicita operatorului economic o indemnizație adecvată, în cazul și în măsura în care
1.
operatorul economic continuă să obțină beneficii considerabile, chiar după încetarea contractului de agenție, dintr-o relație comercială cu clienți noi aduși de agentul comercial,
2.
în urma încetării contractului de agenție, agentul comercial pierde dreptul la comisionul pe care l-ar fi obținut, în cazul continuării contractului, din tranzacții încheiate sau care vor fi încheiate cu clienți pe care acesta i-a adus și
3.
plata unei indemnizații este echitabilă, având în vedere toate împrejurările.
(2)   Se asimilează cu aducerea unui nou client dezvoltarea de către agentul comercial a relației comerciale cu un client existent în asemenea mod încât aceasta echivalează, din punct de vedere economic, cu aducerea unui nou client.”
8.
În cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, instanța de trimitere precizează că, potrivit jurisprudenței instanțelor germane referitoare la articolul 89b, criteriile prevăzute la acest articol (și anume menținerea unor avantaje substanțiale pentru comitent, pierderea de către agent a comisionului și natura echitabilă a plății oricărei indemnizații) au caracter cumulativ și se limitează reciproc. Instanța din Hamburg are îndoieli cu privire la compatibilitatea limitării indemnizației care poate fi acordată, inerentă acestei abordări, cu articolul 17 alineatul (2) și adresează următoarele două întrebări:
„1)
Este conform cu articolul 17 alineatul (2) litera (a) din Directiva 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți faptul că dreptul la indemnizație al agentului comercial este limitat de pierderile de comision ce rezultă din încetarea relației contractuale, chiar și atunci când beneficiile reținute de operatorul economic trebuie considerate superioare?
2)
În cazul în care operatorul economic face parte dintr-un grup de societăți, beneficiile obținute de societățile din cadrul grupului fac parte din aceste beneficii?”
9.
Înainte de a examina aceste două întrebări, trebuie abordată o problemă prealabilă. În cursul ședinței, s-a susținut în numele reclamantului că modificările intervenite în jurisprudența germană după introducerea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare erau de așa natură încât procedura în fața Curții devenea ipotetică. S-a afirmat, în special, că modificările din jurisprudența națională referitoare la definiția noțiunii „client obișnuit” ar implica faptul că, în aproape toate cazurile, cuantumul rezultat din calculul pierderilor de comision ar depăși maximul prevăzut la articolul 17 alineatul (2) litera (b), problema dacă pot fi luate în considerare alte beneficii obținute de comitent devenind, astfel, ipotetică.
10.
Curtea a statuat deja că funcțiile care i-au fost conferite prin articolul 234 CE nu includ și formularea de opinii consultative (
4
) sau răspunsul la întrebări ipotetice (
5
). Mai mult, în cauza Zabala Erasun și alții (
6
), Curtea a refuzat să pronunțe o hotărâre preliminară în condițiile în care procedura în fața instanței naționale se încheiase prin achiesarea, de către una dintre părți, la pretențiile celeilalte părți, motivând că nu mai era necesară o decizie pentru soluționarea efectivă a litigiului (
7
).
11.
Cu toate acestea, Curtea a subliniat în mod repetat că „numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului […] are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții” (
8
) și că „respingerea unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale” (
9
).
12.
S-a statuat că modificările intervenite în dreptul național după formularea unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu sunt de natură să determine respingerea cererii pentru aceste motive; în Hotărârea CIA Security International (
10
), Curtea a subliniat că nu se poate considera că o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare rămâne fără obiect în situația în care legislația națională la care s-a referit cererea a fost abrogată și înlocuită de o legislație națională diferită. Cu atât mai puțin se poate vorbi despre lipsire de obiect în împrejurări precum cele din prezenta cauză, în care pretinsele modificări au intervenit în jurisprudența instanțelor naționale al cărei impact încă nu este complet sigur. Prin urmare, în opinia noastră, Curtea nu ar trebui să refuze să pronunțe o hotărâre preliminară cu privire la întrebările care i-au fost adresate pentru motivul că ar trebui să fie de competența instanței naționale să aprecieze impactul noii jurisprudențe naționale asupra pertinenței răspunsurilor date de Curtea de Justiție pentru a soluționa definitiv litigiul cu care este sesizată.
II — Analiză
Prima întrebare
13.
Abordarea cuprinsă în legislația germană, astfel cum a fost interpretată de instanțele germane, limitează indemnizația care poate fi acordată unui agent pe baza unei interpretări definitive a ceea ce trebuie considerat echitabil și care stabilește că orice sumă ce depășește valoarea comisionului pierdut de agent nu va fi echitabilă. A aprecia compatibilitatea unei astfel de abordări cu directiva înseamnă a reconcilia două principii potențial concurente, identificate în cauze precedente referitoare la articolul 17.
14.
Pe de o parte, în Hotărârile Ingmar (
11
) și Honyvem Informazioni Commerciali (
12
), Curtea a statuat că regimul stabilit de articolul 17 era de natură imperativă. Curtea a subliniat de asemenea rolul articolului 17 ca standard minim de protecție pentru agenții comerciali și faptul că legislația națională nu poate cuprinde norme care ar prevedea, pentru acești agenți, un cuantum al indemnizației inferior celui prevăzut la articolul 17 (
13
).
15.
Pe de altă parte, atât în Hotărârea Ingmar, cât și în Hotărârea Honyvem Informazioni Commerciali, Curtea a statuat de asemenea că articolul 17 „nu furnizează informații detaliate în legătură cu metoda de calcul al indemnizației pentru încetarea unui contract” (
14
) și că, în cadrul stabilit de articolul 17, „statele membre își pot exercita marja de apreciere în ceea ce privește alegerea metodelor pentru calcularea indemnizației” (
15
). Curtea a statuat că această marjă de apreciere este aplicabilă „în special în funcție de criteriul echității” (
16
).
16.
În consecință, deși rolul articolului 17 este de a stabili o protecție de bază a agenților, s-ar părea că directiva preconizează că nivelul acestei protecții poate varia de la un stat la altul în funcție de interpretarea dată de fiecare stat membru noțiunii de echitate în acest context. Cu toate acestea, respectiva marjă de apreciere nu poate fi absolută, întrucât acest lucru ar fi contrar chiar obiectivelor directivei, și anume armonizarea practicilor statelor membre în ceea ce privește agenții comerciali și stabilirea unui nivel minim de protecție pentru acești agenți (
17
).
17.
Mai mult, în cuprinsul articolului menționat se stabilește că agentul „are dreptul la indemnizație în cazul și în măsura în care” sunt îndeplinite anumite condiții (sublinierea noastră). Atât utilizarea formulării „are dreptul la”, cât și deciziile Curții din cauzele Ingmar și Honyvem Informazioni Commerciali subliniază natura imperativă a regimului și implică faptul că statele membre nu pot adopta măsuri care ar lipsi un agent de indemnizație în cazul în care ar fi îndeplinite condițiile de la articolul menționat.
18.
Într-adevăr, după cum am arătat în cauza Honyvem Informazioni Commerciali, articolul 17 alineatul (2) „prevede nu numai condițiile pentru recunoașterea dreptului la […] indemnizație, ci și înseși elementele necesare pentru calculul acestei indemnizații” (
18
). Prin urmare, măsurile prin care statele membre își îndeplinesc obligațiile care le revin în temeiul directivei trebuie să respecte atât aceste condiții de eligibilitate, cât și lista de elemente care trebuie luate în considerare la calculul indemnizației.
19.
În consecință, este clar că marja de apreciere conferită statelor membre se aplică în limitele prevăzute de regimul stabilit la articolul 17 alineatul (2), pe care statele membre nu au posibilitatea de a-l încălca.
20.
Care sunt, așadar, aceste limitări obligatorii pe care le impune regimul stabilit la articolul 17 alineatul (2)? În Hotărârea Honyvem Informazioni Commerciali, Curtea a statuat că un regim italian care întemeia cuantumul indemnizației numai pe procente fixe din comisioanele câștigate în anii precedenți era contrar directivei, deoarece nu permitea agenților care s-ar fi aflat într-o situație mai favorabilă potrivit unei abordări bazate pe luarea în considerare a beneficiilor obținute de comitent să primească o indemnizație superioară celei corespunzătoare procentelor fixe (
19
). În lumina acestei decizii și a modului în care este formulată prima liniuță a articolului 17 alineatul (2) litera (a), este clar că o abordare meritocratică ce leagă cuantumul indemnizației care va fi acordată de beneficiile obținute de comitent din munca agentului în perioada de după încetarea contractului reprezintă unul dintre aceste elemente imperative.
21.
Formularea din directivă arată de asemenea în mod clar că trebuie avut în vedere conceptul de echitate la calcularea cuantumului indemnizației și că acest calcul trebuie să ia în considerare pierderile de comision ale agentului rezultate în urma încetării relației contractuale cu comitentul.
22.
Părțile au opinii diferite în ceea ce privește problema dacă noțiunea de echitate poate avea ca efect atât mărirea, cât și diminuarea cuantumului indemnizației acordate agentului. Reclamantul susține că principalul element determinant al cuantumului indemnizației este valoarea beneficiilor obținute de comitent și că valoarea comisionului pierdut este considerată numai ca element al aprecierii echității, care poate avea ca efect atât creșterea, cât și descreșterea cuantumului indemnizației. Guvernul italian arată de asemenea că noțiunea de echitate funcționează atât ca „podea”, susceptibilă să mărească cuantumul indemnizației, cât și ca „plafon”, susceptibil să îl reducă. Pe de altă parte, pârâta susține că elementele menționate la articolul 17 alineatul (2) litera (a) au caracter cumulativ și se limitează reciproc și că fiecare are rolul de „plafon” care limitează cuantumul care poate fi acordat la cea mai mică dintre cele trei valori.
23.
În opinia noastră, formularea „în cazul și în măsura în care” sugerează că finalitatea noțiunii de echitate este de a funcționa ca limită pentru cuantumul indemnizației mai degrabă decât ca factor care ar putea să o și crească, depășind cuantumul rezultat din calcularea beneficiilor obținute de comitent. Cu toate acestea, problema dacă noțiunea de echitate are rolul, în această privință, numai de plafon sau atât de plafon, cât și de podea nu este determinantă pentru aspectele în discuție în fața Curții în prezenta cauză. Directiva indică în mod clar că o indemnizație nu poate depăși ceea ce este considerat echitabil. Principalul aspect aflat în discuția părților se referă la problema dacă marja de apreciere pe care Curtea a recunoscut-o statelor membre în legătură cu calculul indemnizației, și în special cu noțiunea de echitate, se extinde la dreptul de a defini echitatea în sensul că aceasta include limitarea cuantumului indemnizației la cel al comisionului pierdut. Acest aspect are legătură cu problema conținutului noțiunii de echitate, metoda de calcul al „plafonului” echitabil, ca să ne exprimăm astfel. Problema dacă noțiunea de echitate poate funcționa de asemenea ca „podea” nu afectează acest aspect.
24.
Prin urmare, în ce măsură abordarea germană, care limitează în acest mod definiția echității, corespunde elementelor imperative din directivă expuse mai sus? După cum am menționat anterior, HGB, astfel cum a fost interpretat de instanțele germane, nu a considerat echitabilă o indemnizație care depășește pierderile de comision ale agentului. Astfel cum subliniază pârâta, o asemenea abordare se întemeiază pe concepția că un agent nu ar trebui să se afle într-o poziție mai favorabilă, în urma indemnizației, decât s-ar fi aflat dacă ar fi continuat contractul. Reclamantul și guvernul italian consideră că această abordare lipsește agentul de un drept care îi este conferit prin directivă, și anume acela de a obține o indemnizație echitabilă în toate împrejurările, nu numai în lumina comisionului pierdut. Mai mult, este clar că aplicarea unui criteriu al echității nu trebuie să funcționeze astfel încât să lipsească de orice efect util abordarea meritocratică urmată în directivă și reflectată, în special, de articolul 17 alineatul (2) prima liniuță.
25.
Cu toate acestea, pentru ca marja de apreciere a statelor membre în ceea ce privește calcul echității să aibă sens, statele membre trebuie să fie în măsură să utilizeze noțiunea de echitate pentru a limita cuantumurile indemnizației în raport cu propriile concepții naționale cu privire la ceea ce este echitabil, cu condiția ca, procedând astfel, să nu încalce elementele imperative ale regimului stabilit la articolul 17 alineatul (2), descris mai sus.
26.
Este destul de clar că interpretarea noțiunii de echitate în sensul că împiedică acordarea de indemnizații superioare cuantumului comisionului pierdut nu este, în orice caz, contrară obligației de a ține seama de cuantumul comisionului pierdut de agent. Directiva indică de asemenea în mod clar că toate împrejurările trebuie luate în considerare la aprecierea echității. Cu toate acestea, limitarea indemnizației la cuantumul comisionului pierdut nu face decât să reflecte un raționament întemeiat pe importanța relativă a unor împrejurări diferite mai degrabă decât o decizie de a ignora împrejurări care ar trebui avute în vedere și nu ar trebui considerate, în principiu, o încălcare a directivei.
27.
Această abordare nu reprezintă, ca atare, nici o încălcare a cerinței meritocratice, potrivit căreia indemnizația trebuie să aibă legătură cu câștigurile viitoare ale comitentului, cu condiția ca noțiunea de comision pierdut să fie interpretată într-un sens care să permită ca astfel de câștiguri să fie luate în considerare. În multe cazuri, cuantumul comisionului pierdut de agent în cursul relației contractuale va reflecta câștigurile comitentului. Este posibil însă ca acest lucru să nu fie întotdeauna valabil. Potrivit raportului Comisiei referitor la punerea în aplicare a articolului 17, și astfel cum a fost confirmat de avocatul pârâtei în cursul ședinței, regimul german calculează, pentru determinarea indemnizației, comisioanele pierdute de agent pe baza comisioanelor câștigate de acesta în ultimele 12 luni ale perioadei de relații contractuale. Comisioanele câștigate în perioada finală a relațiilor contractuale vor fi, în mod normal, un bun reper pentru câștigurile obținute de comitent și pentru comisioanele pierdute de agent în perioada de după încetarea contractului. Cu toate acestea, potrivit regimului stabilit la articolul 17 alineatul (2), indemnizația trebuie calculată în raport cu câștigurile viitoare ale comitentului și cu pierderile agentului. Din formularea de la articolul 17 alineatul (2) rezultă în mod clar că această orientare prospectivă este imperativă. Comisioanele primite în trecut pot fi luate în considerare numai ca probe ale acestor câștiguri și pierderi viitoare.
28.
Pot exista împrejurări în care calculul întemeiat pe comisioanele primite în trecut nu reflectă realitatea câștigurilor și a pierderilor viitoare, de exemplu, în cazul în care agentul realizează cu succes o importantă campanie cu puțin timp înainte de încetarea contractului sau în cazul în care prețul produsului vândut în numele comitentului crește brusc cu puțin timp înainte sau la puțin timp după încetarea contractului (
20
). În asemenea împrejurări, calculul indemnizației pe baza perioadei finale a contractului trebuie ajustat pentru a reflecta realitatea câștigurilor și a pierderilor viitoare. Prin urmare, definiția „comision[ului] pierdut” trebuie să fie suficient de flexibilă pentru a permite să se garanteze că indemnizația acordată reflectă într-adevăr schimbările intervenite înainte și după încetarea contractului în ceea ce privește împrejurările. Este de competența instanței naționale să decidă dacă, având în vedere natura imperativă a orientării prospective a procedurii de calcul al indemnizației, abordarea germană pentru calculul indemnizației, în special modalitatea în care este definită noțiunea „comision pierdut”, este suficient de flexibilă în această privință.
A doua întrebare
29.
A doua întrebare se concentrează asupra problemei dacă, în cazul în care comitentul face parte dintr-un grup de societăți, avantajele obținute de întreprinderile din cadrul grupului trebuie considerate parte din avantajele avute în vedere pentru calcularea indemnizației potrivit articolului 17 din directivă.
30.
Reclamantul susține că avantajele obținute de comitent constau și în faptul că societatea-mamă libiană obține profit de la filiala sa, comitentul, pe care o utilizează pentru a-și mări cifra de afaceri, pentru a scădea impozitul datorat și pentru a-și crește profitul.
31.
Guvernul german subliniază că nici articolul 89b din HGB și nici articolul 17 din directivă nu urmăresc să reglementeze problema raportului dintre filiale și societățile-mamă. Astfel de aspecte pot fi relevante pentru problema echității, însă este de competența autorităților naționale, în exercitarea marjei lor de apreciere, să decidă dacă și în ce mod trebuie luate în considerare câștigurile altor societăți dintr-un grup deținut de proprietarii comitentului.
32.
În opinia Comisiei, pentru calcularea avantajelor obținute de comitent în sensul articolului 17, nu este, în principiu, necesar să se țină seama de alte societăți care au același proprietar, cu excepția cazului în care obligațiile contractuale ale agentului constau și într-o obligație de a crea sau de a dezvolta relațiile comerciale dintre terți și alte societăți din același grup. Aceasta indică faptul că avantajele relevante pentru calculul indemnizației potrivit articolului 17 alineatul (2) litera (a) sunt cele care au legătură cu tranzacțiile cu clienți câștigați de agent sau care au rezultat din dezvoltarea afacerilor cu clienții existenți. Acest lucru ilustrează elementul contractual central al articolului 17 alineatul (2) litera (a). Întrucât indemnizația are legătură cu acest proces de câștigare a unor noi clienți pentru comitent sau cu creșterea volumului de afaceri cu clienții preexistenți ai comitentului, nu există niciun motiv pentru ca alte avantaje decât cele obținute chiar de comitent să fie luate în considerare, cu excepția cazului în care obligațiile agentului se extindeau la desfășurarea unei activități similare pentru alte societăți aparținând societății-mamă a comitentului.
33.
Pârâta susține în continuare că, dacă s-ar permite agentului să formuleze pretenții în raport cu profitul societăților cu care nu are nicio legătură contractuală, ar exista riscul producerii unor efecte incontrolabile și aberante și apreciază că nu există niciun motiv pentru ca locatarul unui stații de distribuție a carburanților din Germania să aibă acces la profiturile unei societăți-mamă care desfășoară activități de exploatare a zăcămintelor de petrol în Libia.
34.
Guvernul italian sugerează că, deși în general calculul avantajelor în sensul articolului 17 ar trebui să fie restrâns la cele obținute de comitent, necesitatea de a respecta principiul loialității și al bunei-credințe, impuse la articolul 4 din directivă, implică faptul că există motive pentru a sugera că, atunci când comitentul încearcă să restrângă indemnizația ce urmează a fi plătită agentului atribuind profituri rezultate din activitatea agentului altor societăți din grup, trebuie să existe mijloace pentru a combate astfel de încălcări ale loialității și ale bunei-credințe. Cu toate acestea, după cum menționează chiar guvernul italian, acest lucru poate fi realizat prin introducerea unei cereri de despăgubiri.
35.
Este clar că punctul central al articolului 17 alineatul (2) litera (a) este reprezentat de activitățile din care rezultă profit pentru comitent în urma activităților agentului în temeiul unui contract dinte aceștia. Formularea din directivă se referă în mod explicit la clienții comitentului și la avantajele rezultate pentru comitent. Nu se referă la niciun alt avantaj care poate fi luat în considerare. Legiuitorul comunitar ar fi putut opta pentru a include avantaje obținute de alte societăți cu care comitentul avea legătură, însă pare că a ales să nu procedeze astfel. Mai mult, originea contractuală a dreptului la indemnizație constituie un argument împotriva recunoașterii unor drepturi la indemnizație în legătură cu persoane cu care agentul nu a avut nicio relație contractuală.
36.
Pe de altă parte, statele membre trebuie să aibă în vedere „toate împrejurările” la aprecierea echității indemnizației care va fi acordată. Cu toate acestea, „împrejurările” nu se pot referi, în acest caz, la toate faptele care pot fi imaginate, ci trebuie să se limiteze la acei factori relevanți pentru relația contractuală dintre agent și comitent. Gradul de la care se poate considera că un agent al unei filiale a unei societăți-mamă are o relație cu această societate-mamă în temeiul contractului pe care îl are cu comitentul este o problemă care trebuie soluționată potrivit dreptului național, luându-se în considerare, de la caz la caz, relația contractuală specifică a agentului cu comitentul și posibilele legături ale acestuia cu societatea-mamă. Dacă în dreptul național nu este stabilită o astfel de relație între agent și societatea-mamă a comitentului acestuia, profiturile obținute de o astfel de societate-mamă nu pot fi considerate o împrejurare în sensul articolului 17 alineatul (2) litera (a).
37.
Acești factori reprezintă argumente împotriva unei concluzii că directiva impune ca avantajele obținute de alte societăți din același grup cu comitentul să fie luate în considerare la calculul indemnizației în sensul articolului 17 alineatul (2) litera (a).
III — Concluzie
38.
În lumina considerațiilor de mai sus, sugerăm Curții să dea următoarele răspunsuri la întrebările adresate de instanța națională:
„1)
O legislație națională care limitează indemnizația ce poate fi acordată agenților comerciali la valoarea comisionului pierdut de acești agenți în urma încetării relației contractuale cu comitentul nu este ca atare incompatibilă cu abordarea meritocratică și prospectivă impusă de regimul stabilit la articolul 17 alineatul (2) litera (a) din Directiva 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți, cu condiția ca metoda de calcul al comisionului pierdut să reflecte adevăratul cuantum al comisionului pierdut în perioada de după încetarea relației contractuale, astfel încât să ia în considerare beneficiile obținute de comitent din activitatea agentului.
2)
Articolul 17 alineatul (2) litera (a) din Directiva 86/653 nu impune ca la calcularea indemnizației să se ia în considerare avantajele obținute de alte societăți decât cele cu care agentul a avut o relație contractuală, care sunt membre ale unui grup mai mare de societăți.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	JO L 382, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 176.
(
3
)	A se vedea Comisia Comunităților Europene, Raport privind aplicarea articolului 17 din Directiva 86/653/CEE a Consiliului privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți, Bruxelles, 23.7.1996, COM (96) 364 final, p. 1-3.
(
4
)	Hotărârea din 16 decembrie 1981, Foglia (244/80, Rec.. p. 3045, punctul 18).
(
5
)	Hotărârea din 28 septembrie 2006, Gasparini și alții (C-467/04, Rec., p. I-9199).
(
6
)	Hotărârea din 15 iunie 1995 (C-422/93-C-424/93, Rec., p. I-1567).
(
7
)	Ibidem, punctele 28 și 29.
(
8
)	Hotărârea din 16 iulie 1998, ICI (C-264/96, Rec., p. I-4695, punctul 15).
(
9
)	Ibidem.
(
10
)	Hotărârea din 30 aprilie 1996 (C-194/94, Rec., p. I-2201).
(
11
)	Hotărârea din 9 noiembrie 2000 (C-381/98, Rec., p. I-9305, punctele 21 și 22).
(
12
)	Hotărârea din 23 martie 2006 (C-465/04, Rec., p. I-2879).
(
13
)	Ibidem, punctul 28.
(
14
)	Ibidem, punctul 34.
(
15
)	Hotărârea Ingmar, punctul 21.
(
16
)	Hotărârea Honyvem Informazioni Commerciali, punctul 36.
(
17
)	Aceste obiective sunt menționate în considerentele directivei.
(
18
)	A se vedea concluziile noastre în cauza Honyvem Informazioni Commerciali, punctul 41.
(
19
)	A se vedea Hotărârea Honyvem Informazioni Commerciali, punctul 29.
(
20
)	Dacă nu s-ar ține seama de aceste aspecte, s-ar putea chiar încuraja un comportament oportunist din partea comitentului în ceea ce privește încetarea contractului.