62017CC0111
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NILS WAHL
prezentate la 16 mai 2017 (
1
)
Cauza C‑111/17 PPU
OL
împotriva
PQ
[cerere de decizie preliminară formulată de Monomeles Protodikeio Athinon (Tribunalul de Mare Instanță în complet de judecător unic din Atena, Grecia)]
„Trimitere preliminară — Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 — Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești — Articolele 8, 10 și 11 — Cerere de înapoiere — Noțiunea «reședința obișnuită» a unui sugar — Copil născut în alt stat membru decât cel în care părinții săi au locuit împreună și care a rămas în continuare împreună cu mama sa în statul membru în care s‑a născut — Deplasare sau reținere ilicită — Lipsă”
1.
În prezenta cauză se solicită Curții să interpreteze articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 (
2
) și în special noțiunea „reședința obișnuită” care figurează în dispoziția menționată.
2.
Această cauză își are originea într‑un litigiu între OL, resortisant italian, și PQ, resortisantă elenă, tatăl și, respectiv, mama unui sugar, născut în Grecia, în urma unui acord comun între părți. Litigiul privește, mai precis, o cerere de înapoiere, formulată de OL în fața instanței de trimitere [Monomeles Protodikeio Athinon (Tribunalul de Mare Instanță în complet de judecător unic din Atena, Grecia)], a copilului în Italia, statul membru în care părinții copilului au locuit împreună înainte de nașterea acestuia.
3.
În acest context, instanța de trimitere solicită în esență Curții să se pronunțe cu privire la chestiunea dacă stabilirea reședinței obișnuite a unui sugar într‑un anumit stat membru impune ca respectivul copil să fi fost prezent în acest stat membru și dacă, în lipsa unei asemenea prezențe, altor factori, precum reședința comună anterioară a părinților în acest stat membru, li se poate acorda o importanță determinantă în vederea stabilirii reședinței obișnuite a unui copil.
4.
În această privință, prezenta cauză invită Curtea, pe de o parte, să își precizeze jurisprudența cu privire la noțiunea „reședința obișnuită” în cadrul Regulamentului Bruxelles II bis și, pe de altă parte, să aducă precizări în ceea ce privește elementele pertinente care trebuie luate în considerare pentru a stabili reședința obișnuită a unui sugar și pentru a aprecia dacă împrejurarea potrivit căreia copilul a rămas împreună cu mama sa în statul membru în care s‑a născut, împotriva voinței tatălui său, constituie o deplasare sau o reținere ilicită, în sensul articolului 11 din regulamentul menționat.
5.
Astfel cum vom prezenta în mod detaliat în continuare, articolul 11 din Regulamentul Bruxelles II bis nu are vocația de a se aplica într‑o situație precum cea în discuție în cauza principală.
Cadrul juridic
Dreptul internațional
6.
Convenția asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, încheiată la Haga la 25 octombrie 1980 (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”), are ca obiectiv, astfel cum reiese din preambulul său, în special să protejeze copilul, pe plan internațional, împotriva efectelor dăunătoare ale unei deplasări sau neînapoieri ilicite și să întocmească proceduri în vederea garantării imediatei înapoieri a copilului în statul reședinței sale obișnuite. Această convenție a fost ratificată atât de Republica Italiană, cât și de Republica Elenă.
7.
Potrivit articolului 3 din convenția menționată:
„Deplasarea sau neînapoierea unui copil se consideră ilicită:
a)
când are loc prin violarea unui drept privind încredințarea, atribuit unei persoane, unei instituții sau oricărui alt organism acționând fie separat, fie împreună, prin legea statului în care copilul își avea reședința obișnuită, imediat înaintea deplasării sau neînapoierii sale; și
b)
dacă la vremea deplasării sau neînapoierii acest drept era exercitat în mod efectiv, acționându‑se separat sau împreună ori ar fi fost astfel exercitate, dacă asemenea împrejurări nu ar fi survenit.
Dreptul privind încredințarea, vizat la litera a), poate rezulta, între altele, dintr‑o atribuire de plin drept, dintr‑o hotărâre judecătorească sau administrativă sau dintr‑un acord în vigoare potrivit dreptului acelui stat.”
8.
Articolul 5 litera a) din aceeași convenție prevede că, în sensul acesteia, „dreptul privind încredințarea” include dreptul cu privire la îngrijirile cuvenite persoanei copilului și îndeosebi acela de a hotărî asupra locului reședinței sale.
Dreptul Uniunii
9.
Potrivit considerentului (12) al Regulamentului Bruxelles II bis:
„Temeiurile de competență stabilite prin prezentul regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității. Prin urmare, ar trebui să fie competente în primul rând instanțele statului membru în care copilul își are reședința obișnuită, cu excepția unor cazuri de schimbare a reședinței copilului sau ca urmare a unui acord încheiat între titularii răspunderii părintești.”
10.
Considerentul (17) al aceluiași regulament are următorul cuprins:
„În caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, înapoierea sa ar trebui obținută fără întârziere, iar, în acest scop, Convenția de la Haga din […] 1980 ar trebui să se aplice în continuare, astfel cum a fost completată cu dispozițiile din prezentul regulament, în special cu cele din articolul 11[…].”
11.
Articolul 1 din acest regulament, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică, oricare ar fi natura instanței, materiilor civile privind:
[…]
(b)
atribuirea, exercitarea, delegarea, retragerea totală sau parțială a răspunderii părintești.”
12.
Articolul 2 din regulamentul menționat conține următoarele definiții:
„[…]
7.   «răspundere părintească» înseamnă ansamblul drepturilor și obligațiilor conferite unei persoane fizice sau unei persoane juridice în temeiul unei hotărâri judecătorești, al unui act cu putere de lege sau al unui acord în vigoare privind persoana sau bunurile unui copil. Aceasta cuprinde în special încredințarea și dreptul de vizită;
8.   «titular al răspunderii părintești» înseamnă orice persoană care exercită răspunderea părintească față de un copil;
9.   «încredințare» înseamnă drepturile și obligațiile privind îngrijirea persoanei unui copil, în special dreptul de a decide asupra locului său de reședință;
[…]
11.   «deplasare sau reținere ilicită a unui copil» înseamnă deplasarea sau reținerea unui copil în cazul în care:
(a)
a avut loc o încălcare adusă încredințării dobândită printr‑o hotărâre judecătorească, printr‑un act cu putere de lege sau printr‑un acord în vigoare în temeiul legislației statului membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau reținerii sale
și
(b)
sub rezerva ca încredințarea să fi fost exercitată efectiv, singur sau împreună, în momentul deplasării sau reținerii, sau ar fi fost exercitată dacă nu ar fi survenit aceste evenimente. Încredințarea se consideră ca fiind exercitată împreună atunci când unul dintre titularii răspunderii părintești nu poate, în temeiul unei hotărâri judecătorești sau ca efect al legii, să decidă asupra locului de reședință a copilului fără consimțământul celuilalt titular al răspunderii părintești.”
13.
Potrivit articolului 8 din același regulament, intitulat „Competență de fond”:
„(1)   Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are reședința obișnuită în acest stat membru la momentul la care instanța este sesizată.
(2)   Alineatul (1) se aplică sub rezerva dispozițiilor articolelor 9, 10 și 12.”
14.
Articolul 10 din Regulamentul Bruxelles II bis, intitulat „Competența judecătorească în cazuri de răpire a copilului”, prevede:
„În caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, instanțele judecătorești din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite rămân competente până în momentul în care copilul dobândește o reședință obișnuită într‑un alt stat membru și până când
(a)
orice persoană, instituție sau alt organism căreia/căruia i‑a fost încredințat copilul consimte la deplasarea sau reținerea acestuia
sau
(b)
copilul a locuit în acest alt stat membru o perioadă de cel puțin un an după ce persoana, instituția sau orice alt organism căreia/căruia i s‑a încredințat copilul a avut sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de locul în care se afla copilul, până când copilul s‑a integrat în noul său mediu și până când a fost îndeplinită cel puțin una dintre următoarele condiții:
(i)
în termen de un an de când cel căruia i s‑a încredințat copilul a avut sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de locul în care se afla copilul, nu s‑a depus nicio cerere de înapoiere la autoritățile competente ale statului membru în care copilul a fost deplasat sau reținut;
(ii)
a fost retrasă o cerere de înapoiere înaintată de cel căruia i s‑a încredințat copilul și nu s‑a depus nicio nouă cerere în termenul stabilit la punctul (i);
(iii)
o cauză soluționată de o instanță judecătorească din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau reținerii sale ilicite a fost închisă în conformitate cu articolul 11 alineatul (7);
(iv)
o hotărâre de încredințare care nu implică înapoierea copilului a fost pronunțată de instanța judecătorească din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau reținerii sale ilicite.”
15.
Articolul 11 din acest regulament, intitulat „Înapoierea copilului”, prevede:
„(1)   În cazul în care o persoană, instituție sau orice alt organism căruia/căreia i s‑a încredințat copilul solicită autorităților competente dintr‑un stat membru să pronunțe o hotărâre judecătorească pe baza Convenției de la Haga [din 1980] în vederea obținerii înapoierii copilului care a fost deplasat sau reținut ilicit într‑un alt stat membru decât statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înainte de deplasarea sau de reținerea sa ilicită, se aplică alineatele (2)-(8).
[…]”
16.
Articolul 13 din Regulamentul Bruxelles II bis, intitulat „Competență bazată pe prezența copilului”, prevede:
„(1)   Atunci când reședința obișnuită a copilului nu poate fi stabilită și competența nu poate fi stabilită pe baza articolului 12, instanțele judecătorești din statul membru în care este prezent copilul sunt competente.
[…]”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
17.
Din decizia de trimitere reiese că OL și PQ s‑au căsătorit în Italia la 1 decembrie 2013 și că au locuit împreună în Italia.
18.
Pe când PQ era însărcinată în opt luni, soții s‑ar fi deplasat împreună în Grecia pentru ca PQ să poată naște acolo.
19.
La 3 februarie 2016, PQ a dat naștere în Grecia unei fetițe, care a rămas de la naștere împreună cu mama sa în acest stat membru.
20.
După nașterea copilului, OL s‑ar fi întors în Italia. Potrivit OL, el ar fi fost de acord ca PQ să locuiască în Grecia împreună cu copilul lor până în luna mai 2016, moment la care a așteptat întoarcerea soției și a copilului său în Italia. Cu toate acestea, în luna iunie 2016, PQ ar fi decis să rămână în Grecia împreună cu copilul.
21.
Potrivit PQ, soții nu ar fi stabilit cu precizie data întoarcerii în Italia. PQ afirmă printre altele că, în luna mai 2016 și, ulterior, în luna iunie 2016, OL ar fi făcut o vizită PQ și copilului lor la Atena, în Grecia. Pe de altă parte, aceștia ar fi convenit să își petreacă împreună vacanța de vară din luna august în Grecia.
22.
În luna iulie 2016, OL a inițiat o procedură de divorț în fața instanțelor italiene. Prin cererea introductivă din 18 iulie 2016, OL a sesizat tribunale di Ancona (Tribunalul din Ancona, Italia) în vederea obținerii, pe de o parte, a divorțului și, pe de altă parte, a încredințării exclusive a fiicei sale. El a solicitat de asemenea să se ia măsurile necesare pentru a se asigura înapoierea copilului în Italia.
23.
În urma unui mesaj al autorităților italiene din 12 iulie 2016, PQ a transmis, prin scrisoarea din 22 iulie 2016, o declarație către serviciile de stare civilă ale provinciei Ancona prin care a arătat că intenționa să revină în Italia și că reședința sa obișnuită era încă în această țară.
24.
Prin ordonanța din 7 noiembrie 2016, președintele tribunale di Ancona (Tribunalul din Ancona) a decis, în ceea ce privește cererea de înapoiere a copilului în Italia, că nu era necesar să se pronunțe asupra cererii respective, din moment ce copilul locuise întotdeauna și locuia încă în alt stat membru decât Republica Italiană.
25.
La 2 decembrie 2016, OL a formulat apel împotriva deciziei de nepronunțare asupra fondului la Corte d’appello d’Ancona (Curtea de Apel din Ancona, Italia). Prin decizia din 20 ianuarie 2017, rămasă definitivă, această instanță a confirmat decizia de nepronunțare asupra fondului a președintelui tribunale di Ancona (Tribunalul din Ancona).
26.
În paralel, OL a sesizat, la 20 octombrie 2016, instanța de trimitere pentru ca aceasta să dispună înapoierea fiicei sale în Italia.
27.
Conform informațiilor aflate la dispoziția Curții, s‑ar părea că OL a avut posibilitatea să își viziteze copilul în mai multe rânduri de la nașterea acestuia, inclusiv după inițierea de către OL a unei proceduri de divorț.
28.
Reiese dintr‑un schimb de mesaje electronice că, la 19 ianuarie 2017, PQ i‑a permis lui OL să își viziteze copilul când dorea la domiciliul părinților lui PQ, însă cu condiția de a nu ieși cu copilul din domiciliu. Printr‑un mesaj electronic din 20 ianuarie 2017, OL ar fi răspuns că el considera că PQ îl împiedica să își vadă copilul și că, în aceste condiții, îi încălca dreptul de încredințare.
29.
Având îndoieli cu privire la competența sa de a se pronunța asupra cererii de înapoiere formulate de OL, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare:
„Ce interpretare trebuie dată termenilor «reședința obișnuită» în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul [Bruxelles II bis] în cazul unui sugar care, din motive fortuite sau de forță majoră, s‑a născut într‑un loc diferit de cel pe care părinții săi, care exercită împreună răspunderea părintească, îl aveau în vedere ca loc al reședinței obișnuite și care de atunci a fost reținut ilicit de unul dintre părinții săi în statul în care s‑a născut sau a fost deplasat într‑un stat terț? Mai precis, prezența fizică este în toate cazurile o condiție prealabilă necesară și evidentă pentru a stabili reședința obișnuită a unei persoane și în special a unui nou‑născut?”
30.
OL, PQ, guvernul elen și Comisia Europeană au depus observații.
31.
La 4 mai 2017 s‑a desfășurat o ședință, la care au participat OL, PQ, guvernul elen, Guvernul Regatului Unit și Comisia.
Cu privire la procedura de urgență
32.
Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie supusă procedurii de urgență prevăzute la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.
33.
Aceasta a motivat respectiva cerere și a arătat că litigiul privește un copil de doar un an, care s‑a aflat departe de tatăl său timp de mai mult de nouă luni, fără ca acesta din urmă să aibă posibilitatea de a comunica cu el. Potrivit instanței de trimitere, continuarea situației existente poate aduce o atingere gravă relației viitoare a acestui copil cu tatăl său.
34.
Considerând că erau îndeplinite condițiile pentru declanșarea procedurii de urgență, Camera a cincea a Curții a decis, la 16 martie 2017, la propunerea judecătorului raportor, după ascultarea avocatului general, să admită cererea formulată de instanța de trimitere prin care s‑a solicitat ca trimiterea preliminară să fie supusă procedurii de urgență.
Analiză
Observații introductive
35.
De la bun început trebuie să se observe că prezenta cauză se individualizează prin faptul că nu a avut loc niciodată o deplasare geografică a copilului în cauză dintr‑un loc în altul. Cu toate acestea, OL a introdus în fața instanței de trimitere o cerere de înapoiere a copilului în Italia, statul membru în care OL și PQ au locuit împreună înainte de nașterea copilului lor.
36.
În acest context particular, instanța de trimitere solicită Curții să furnizeze precizări cu privire la interpretarea noțiunii „reședința obișnuită”, noțiune esențială din Regulamentul Bruxelles II bis. Astfel, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere ridică problema importanței care trebuie acordată prezenței fizice a copilului în Grecia și a posibilității de a‑și stabili reședința obișnuită în Italia, unde părinții aveau reședința obișnuită.
37.
Potrivit instanței de trimitere, criteriile stabilite în jurisprudența Curții în vederea stabilirii locului unde se află reședința obișnuită a copilului nu ar fi pertinente în cauza principală, dată fiind dependența totală a unui nou‑născut sau a unui sugar de persoanele care îi asigură îngrijirea.
38.
În această privință, instanța respectivă consideră că în cazul unui sugar ar fi mai pertinentă utilizarea în calitate de criteriu determinant a intenției exprimate de părinți înainte de nașterea copilului. O asemenea abordare ar permite, în opinia acesteia, să se extindă cadrul de protecție al Regulamentului Bruxelles II bis și al Convenției de la Haga din 1980 la situații precum cea din speță.
39.
Cu alte cuvinte, instanța de trimitere solicită Curții să declare că, în ceea ce privește stabilirea reședinței obișnuite a unui sugar în cadrul unei cereri de înapoiere în sensul articolului 11 din Regulamentul Bruxelles II bis, nu se impune ca copilul a cărui înapoiere s‑a solicitat să fi fost prezent fizic în statul membru în care se solicită înapoierea.
40.
În consecință, în opinia noastră, întrebarea preliminară ridică, pe de o parte, problema interpretării noțiunii „reședința obișnuită” în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis și, pe de altă parte, problema dacă instanța de trimitere este competentă să dispună înapoierea unui copil în statul membru de reședință comună anterioară a părinților atunci când copilul s‑a născut, în conformitate cu voința părinților, titulari ai răspunderii părintești comune, într‑un alt stat membru decât cel în care părinții au locuit împreună și care a rămas în continuare împreună cu mama sa în statul membru în care s‑a născut.
41.
Deși revine, în definitiv, instanței de trimitere sarcina de a stabili reședința obișnuită a copilului a cărui înapoiere a fost solicitată în fața sa, Curtea poate furniza totuși instanței de trimitere elemente orientative.
42.
Pentru a răspunde la întrebarea preliminară trebuie să se amintească, într‑o primă etapă, rolul pe care noțiunea „reședința obișnuită” îl are în cadrul Regulamentului Bruxelles II bis și, într‑o a doua etapă, jurisprudența Curții privind această noțiune în cadrul stabilirii instanței competente în materia răspunderii părintești.
Noțiunea „reședința obișnuită” în cadrul Regulamentului Bruxelles II bis
43.
Regulamentul Bruxelles II bis se inspiră în mare măsură din Convenția de la Haga din 1980 în ceea ce privește în special procedura care reglementează cererile de înapoiere în cazul deplasării sau reținerii ilicite a copilului. Totuși, mai degrabă decât să se substituie convenției respective, acest regulament are vocația de a completa și de a preciza normele conținute în convenția amintită privind cererile de înapoiere (
3
). Astfel cum a precizat Curtea, dispozițiile Regulamentului Bruxelles II bis constituie un ansamblu normativ indivizibil care se aplică procedurilor de înapoiere a copiilor deplasați ilicit în cadrul Uniunii (
4
).
44.
În cadrul sistemului instituit prin Regulamentul Bruxelles II bis, noțiunea „reședința obișnuită” reprezintă un criteriu de competență de fond.
45.
Conform articolului 8 din regulamentul menționat, instanțele care au competența de a se pronunța în materia răspunderii părintești privind un copil sunt cele ale statului membru în care copilul are reședința obișnuită. În caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, articolul 10 din același regulament prevede că instanțele judecătorești din statul membru în care copilul avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite rămân competente să se pronunțe cu privire la fondul cauzei.
46.
Astfel, în temeiul articolului 11 din acest regulament, care reglementează cererile de înapoiere a copilului și cu privire la care instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe, această dispoziție se aplică unui copil care a fost deplasat sau reținut ilicit într‑un alt stat membru decât statul membru în care copilul avea reședința obișnuită imediat înainte de deplasarea sau de reținerea sa ilicită.
47.
În sfârșit, articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis prevede un criteriu subsidiar (
5
) în vederea stabilirii competenței jurisdicționale. În temeiul acestei dispoziții, atunci când reședința obișnuită a copilului nu poate fi stabilită, iar competența nu poate fi stabilită pe baza articolului 12, care privește prorogarea de competență (
6
), instanțele judecătorești din statul membru în care este prezent copilul sunt competente.
48.
Cu alte cuvinte, în calitate de criteriu de atribuire a competenței jurisdicționale, noțiunea „reședința obișnuită” garantează realizarea obiectivului primordial al Regulamentului Bruxelles II bis, care este acela de a stabili competența în materia răspunderii părintești pe baza criteriului proximității (
7
).
49.
În ceea ce privește în special articolele 10 și 11 din regulamentul menționat, trebuie să se sublinieze dublul rol al noțiunii „reședința obișnuită”.
50.
În primul rând, reședința obișnuită a copilului servește la stabilirea instanței competente să se pronunțe asupra problemelor care privesc răspunderea părintească pentru copil. Astfel cum s‑a observat mai sus, în caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, instanțele judecătorești din statul membru în care copilul avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite rămân competente conform articolului 10 din Regulamentul Bruxelles II bis.
51.
În al doilea rând, noțiunea „reședința obișnuită” constituie un element esențial pentru a se stabili dacă a avut loc o deplasare sau o reținere ilicită a unui copil în sensul articolului 11 din regulamentul menționat. Așadar, o cerere de înapoiere poate fi admisă numai în cazul în care se dovedește că copilul a cărui înapoiere se solicită a fost deplasat sau reținut ilicit într‑un alt stat membru decât statul membru în care copilul avea reședința obișnuită imediat înainte de deplasarea sau de reținerea sa ilicită.
52.
În pofida importanței incontestabile pentru buna funcționare a sistemului de competență jurisdicțională instituit prin Regulamentul Bruxelles II bis, acest regulament nu cuprinde nicio definiție a noțiunii „reședința obișnuită”.
53.
Astfel, potrivit unei abordări consacrate de jurisprudența Curții (
8
), stabilirea reședinței obișnuite a unui copil constituie o examinare factuală adecvată proprie fiecărui caz în parte (
9
).
54.
În pofida caracterului în esență factual al acestei aprecieri pe care instanța de trimitere are competența să o efectueze, Curtea a furnizat unele clarificări importante cu privire la criteriile în lumina cărora trebuie să se stabilească reședința obișnuită a copilului.
Criteriile jurisprudențiale care permit să se stabilească reședința obișnuită a copilului
55.
Potrivit unei jurisprudențe deja consacrate, sensul și sfera de aplicare a noțiunii „reședința obișnuită” a copilului trebuie determinate în funcție de interesul superior al acestuia și mai ales de criteriul proximității. Această noțiune corespunde locului care exprimă o anumită integrare a copilului într‑un mediu social și familial și care trebuie stabilit de instanța națională ținând seama de ansamblul împrejurărilor specifice fiecărui caz în parte. Sunt pertinente în special condițiile și motivele șederii copilului pe teritoriul unui stat membru, precum și cetățenia acestuia (
10
).
56.
Printre criteriile care permit să se stabilească reședința obișnuită a copilului, prezența fizică a acestuia în statul membru în cauză prezintă o importanță deosebită (
11
).
57.
În opinia Curții, determinarea reședinței obișnuite a unui copil într‑un anumit stat membru impune cel puțin ca respectivul copil să fi fost prezent fizic în acel stat membru. În consecință, simplul fapt că respectivul copil are cetățenia unui stat membru nu este suficient pentru a considera că respectivul copil are reședința obișnuită pe teritoriul acestuia (
12
).
58.
În ceea ce privește transferul reședinței obișnuite dintr‑o țară în alta, s‑a precizat de asemenea că, pe lângă prezența fizică a copilului într‑un stat membru, alți factori suplimentari trebuie să demonstreze că această prezență nu are deloc un caracter temporar sau ocazional (
13
).
59.
În această privință, tot în cadrul transferului reședinței obișnuite, durata șederii nu este în sine un criteriu determinant. Desigur, trebuie să se distingă reședința obișnuită de o simplă prezență temporară sau fortuită. În principiu, șederea trebuie să fie de o anumită durată pentru a exprima o stabilitate suficientă. În acest sens, pentru transferul reședinței obișnuite în statul gazdă prezintă importanță în special voința persoanei respective de a stabili acolo centrul permanent sau obișnuit al intereselor sale, cu intenția de a‑i conferi un caracter stabil. Pe de altă parte, Curtea a precizat că durata unei șederi nu poate constitui decât un indiciu în cadrul evaluării stabilității reședinței, această evaluare trebuind să fie efectuată în lumina ansamblului împrejurărilor de fapt specifice fiecărui caz în parte. În opinia Curții, poate constitui un indiciu pertinent intenția părinților sau, după caz, doar a titularului răspunderii părintești de a se stabili împreună cu copilul în alt stat membru sau luarea anumitor măsuri tangibile, cum ar fi achiziționarea sau închirierea unei locuințe în statul membru gazdă (
14
).
60.
În ceea ce privește cu predilecție cazul un sugar, Curtea a menționat în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Mercredi că mediul social și familial al copilului, esențial în determinarea locului reședinței sale obișnuite, este compus din diferiți factori, care variază în funcție de vârsta copilului. Întrucât un sugar depinde în întregime de persoanele care îl înconjoară, mediul unui copil de vârstă mică este în mod esențial un mediu familial, determinat de persoana sau de persoanele de referință cu care copilul locuiește, care îl au în fapt în îngrijire și se ocupă de el (
15
).
61.
În consecință, reiese cu claritate din jurisprudență că reședința obișnuită într‑un anumit stat membru impune cel puțin ca respectivul copil să fi fost prezent în statul membru amintit (
16
), celelalte elemente care trebuie să fie luate în considerare putând fluctua în funcție de particularitățile fiecărui caz în parte.
62.
În consecință, trebuie să se stabilească dacă această jurisprudență are vocația să se aplice în împrejurări precum cele în discuție în prezenta cauză, și anume în cazul lipsei deplasării fizice a copilului dintr‑un stat membru în altul. În special, trebuie să se stabilească dacă, în temeiul articolului 11 din Regulamentul Bruxelles II bis, criteriul prezenței fizice poate fi înlăturat atunci când copilul a rămas cu mama sa în statul membru în care s‑a născut.
63.
Vom examina această problematică în considerațiile care urmează.
Stabilirea reședinței obișnuite a unui sugar, în sensul articolului 11 din Regulamentul Bruxelles II bis, în împrejurări precum cele din prezenta cauză
64.
Mai întâi trebuie arătat că considerațiile jurisprudențiale prezentate mai sus privesc articolele 8 și 10 din Regulamentul Bruxelles II bis. Astfel, s‑ar putea susține că consecințele jurisprudenței amintite nu sunt determinante în vederea soluționării prezentei cauze, cauză care privește articolul 11 din același regulament. Totuși, în această privință este necesar să se sublinieze că Curtea a statuat în mod expres că noțiunea „reședința obișnuită” a copilului, care figurează la articolul 11 din Regulamentul Bruxelles II bis, nu poate avea un conținut diferit de cel al articolelor 8 și 10 din acest regulament (
17
).
65.
Prin urmare, ni se pare exclus să ne îndepărtăm de la jurisprudența respectivă pentru simplul fapt că cererea de decizie preliminară are în vedere articolul 11 din regulamentul menționat, iar nu articolul 10 din acesta. În orice caz, astfel cum se va arăta mai în detaliu în continuare, o interpretare „diferențiată” a noțiunii „reședința obișnuită”, sugerată de instanța de trimitere, ar fi contrară obiectivului prevăzut la articolul 11 din Regulamentul Bruxelles II bis, care vizează restabilirea statu quo ante care exista înaintea deplasării sau a reținerii ilicite a copilului.
66.
În speță, copilul a cărui înapoiere a fost solicitată în fața instanței de trimitere a avut reședința în Grecia de la naștere, fără a părăsi vreodată această țară.
67.
Astfel cum a arătat guvernul elen, în timpul șederii sale în Grecia, copilul a creat în mod necesar legături nu numai cu mama sa, PQ, care îl are în îngrijire și se ocupă de el zilnic, ci și, pe un plan mai general, cu unicul mediu familial pe care l‑a cunoscut de la naștere, respectiv cel al părinților lui PQ. Potrivit jurisprudenței rezultate în special din Hotărârea Mercredi (
18
), un copil de vârstă mică se integrează în mod necesar și de la bun început în mediul social și familial al anturajului de care depinde.
68.
Ca și Comisia, trebuie să precizăm că, în cazul în care copilul a cărui înapoiere în Italia a fost solicitată în fața instanței de trimitere nu a fost niciodată prezent fizic în această țară, pare puțin probabil ca centrul intereselor sale să se poată afla în țara respectivă.
69.
În consecință, la prima vedere, pare dificil de conceput ca, în temeiul criteriilor schițate în jurisprudența Curții, copilul a cărui înapoiere a fost solicitată în speță să poată avea o asemenea reședință într‑o altă țară decât Grecia. Aceasta în special ca urmare a faptului că prezența fizică constituie, conform abordării reținute în jurisprudență, o condiție prealabilă pentru aprecierea altor elemente pertinente în vederea stabilirii reședinței obișnuite a unui copil.
70.
Instanța de trimitere pare să fie conștientă de acest impas, în ceea ce privește lipsa elementelor care ar permite să se stabilească o legătură cu Italia care ar putea fi prioritară în raport cu legătura existentă între copil și Grecia. În consecință, confruntată cu această dificultate, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în ceea ce privește determinarea reședinței obișnuite a unui sugar, ce importanță trebuie acordată reședinței comune anterioare a părinților în Italia și în special faptului că, înainte de a se despărți, părinții ar fi avut în vedere statul membru respectiv drept loc al reședinței obișnuite a copilului și, în sfârșit, faptului că PQ a rămas în această țară până în luna a opta de sarcină.
71.
Desigur, pentru a stabili reședința obișnuită a copilului, trebuie să se țină seama de ansamblul împrejurărilor de fapt specifice fiecărui caz în parte. Astfel, revine instanței de trimitere sarcina de a examina ansamblul acestor împrejurări pentru a stabili unde se află centrul intereselor copilului. În această privință, în conformitate cu abordarea globală consacrată de Curte, pe lângă prezența fizică a copilului, unul dintre factorii care trebuie luați în considerare este, fără îndoială, intenția părinților care au în îngrijire copilul și reședința obișnuită a acestora (
19
).
72.
Or, în opinia noastră, în cazul în care copilul nu a fost prezent fizic în Italia anterior, nu se poate acorda împrejurărilor evocate de instanța de trimitere o importanță determinantă în vederea stabilirii reședinței obișnuite a copilului a cărui înapoiere a fost solicitată în fața instanței de trimitere.
73.
Această concluzie se bazează pe mai multe considerații.
74.
În primul rând, trebuie subliniat că este cert că intenția părinților era ca respectivul copil să se nască în Grecia și să rămână în acea țară o anumită perioadă împreună cu mama sa (
20
).
75.
În consecință, contrar celor sugerate prin întrebarea preliminară, astfel cum a fost adresată de instanța de trimitere, nu există nimic fortuit în prezența copilului în Grecia.
76.
În al doilea rând, trebuie precizat că reședința obișnuită, ca noțiune autonomă a dreptului Uniunii (
21
), este o noțiune de fapt. Astfel cum a reamintit avocatul general Szpunar, noțiunea „reședința obișnuită” este independentă de orice problemă referitoare la aspectul dacă reședința a fost sau nu a fost legal stabilită. Astfel, în caz contrar, articolul 10 din Regulamentul Bruxelles II bis ar fi golit de orice semnificație, întrucât această dispoziție permite dobândirea unei reședințe obișnuite chiar dacă deplasarea sau reținerea este ilicită (
22
).
77.
În speță, chiar dacă s‑ar considera că faptul că PQ a rămas în Grecia împreună cu copilul în lipsa acordului din partea OL l‑a lipsit pe OL de exercitarea dreptului său privind încredințarea, nu este mai puțin adevărat că acest fapt nu ar trebui să aibă incidență asupra problemei locului în care copilul are de facto reședința obișnuită.
78.
În plus, contrar celor reținute de anumite instanțe naționale (
23
) – care par să adere la o abordare legală a noțiunii „reședința obișnuită” care pune accentul pe reședința obișnuită a persoanelor care au în îngrijire copilul sau, într‑un mod mai general, pe cea a unității familiei (
24
) –, reședința obișnuită a părinților într‑un anumit stat membru nu poate fi determinantă în cazul în care copilul nu a fost prezent fizic anterior în acest stat membru.
79.
În sfârșit, în acest context, abordarea propusă de instanța de trimitere de a se îndepărta de criteriul prezenței fizice ar permite, desigur, extinderea domeniului de aplicare al articolului 11 din Regulamentul Bruxelles II bis și al Convenției de la Haga din 1980 la situații precum cea din speță. Trebuie subliniat însă că Regulamentul Bruxelles II bis reglementează mai ales atribuirea competenței jurisdicționale. Deși articolul 11 din regulamentul menționat nu are vocația de a se aplica într‑o situație precum cea din prezenta cauză, aceasta nu îl împiedică cu nimic pe OL să își valorifice drepturile în fața instanțelor competente în sensul articolului 8 din acest regulament în ceea ce privește problemele de fond legate de răspunderea părintească față de copilul său.
80.
În al treilea rând, în prelungirea acestor considerații, subliniem că articolul 11 din Regulamentul Bruxelles II bis face referire la „înapoierea” copilului, iar nu la deplasarea acestuia pentru prima dată către un loc în care nu a locuit niciodată. În această privință, dispoziția menționată, precum și articolul 3 din Convenția de la Haga din 1980 au în mod clar drept obiectiv restabilirea statu quo ante. În schimb, aceste instrumente nu au nicidecum drept obiectiv crearea unei situații care, precum în speță, nu a existat niciodată, și anume o viață de familie în Italia, avută în vedere înainte de despărțirea părinților (
25
).
81.
În aceste condiții, nu se poate exclude existența unor împrejurări cu totul excepționale în care s‑ar putea preconiza îndepărtarea de la criteriul prezenței fizice, însă prezenta cauză, examinată în cadrul procedurii de urgență, nu se pretează la o examinare aprofundată a acestei chestiuni de principiu. Astfel, având în vedere împrejurările cauzei, răspunsul la o asemenea întrebare nu este necesar pentru a se răspunde în mod util la întrebarea adresată de instanța de trimitere.
82.
Cu toate acestea, pare oportun să se arate că, într‑o asemenea situație, și ținând seama în special de caracterul factual al reședinței obișnuite, ar fi necesar ca o legătură tangibilă să fie stabilită cu o altă țară decât cea în care copilul are reședința efectiv.
83.
O asemenea legătură ar trebui întemeiată, în interesul superior al copilului, pe indicii puternice și reale care ar putea predomina astfel asupra prezenței fizice a copilului. În mod evident, nu poate fi suficientă ca legătură perspectiva ca un anumit stat membru să devină, într‑un viitor nedefinit, locul reședinței obișnuite a copilului, fără ca această perspectivă să fie susținută de alte legături tangibile de o asemenea natură încât să se poată face abstracție de condiția necesară a prezenței fizice a copilului.
84.
În plus, în acest context, nu se poate pierde din vedere că, în ceea ce privește problemele în materia răspunderii părintești, economia generală a Regulamentului Bruxelles II bis se întemeiază pe criteriul proximității, care se exprimă în principal prin prezența fizică a copilului. Astfel, atunci când reședința obișnuită a unui copil nu poate fi stabilită, norma de competență subsidiară vizată la articolul 13 din Regulamentul Bruxelles II bis prevede că sunt competente instanțele statului membru în care se află copilul.
85.
În al patrulea rând, trebuie să subliniem că, în cazul în care s‑ar urma raționamentul prezentat de instanța de trimitere cu privire la prezența PQ, pe perioada sarcinii sale, în Italia, aceasta ar echivala cu a accepta ideea ca un copil nenăscut încă să poată intra în domeniul de aplicare al Regulamentului Bruxelles II bis.
86.
Cu siguranță, acest regulament păstrează tăcerea cu privire la acest aspect. Or, în opinia noastră, ar fi inoportună interpretarea regulamentului menționat în sensul că este aplicabil chiar înainte de nașterea copilului.
87.
Astfel, o asemenea interpretare a domeniului de aplicare al articolului 11 din Regulamentul Bruxelles II bis ar avea consecințe deloc neglijabile și, fără îndoială, nedorite de legiuitor. Mai concret, o asemenea interpretare ar permite să se considere ca fiind o deplasare sau o reținere ilicită, în sensul articolului 11 din Regulamentul Bruxelles II bis, faptul că o femeie însărcinată alege să se stabilească într‑o altă țară decât cea a tatălui viitorului copil.
88.
În al cincilea și ultimul rând, reamintim că, așa cum s‑a arătat în considerațiile de mai sus, reședința obișnuită a copilului trebuie să fie stabilită în funcție de interesul superior al copilului.
89.
Astfel cum a observat Comisia, utilizarea unui criteriu precum intenția părinților de a stabili locul reședinței obișnuite a copilului într‑un anumit stat membru sau precum reședința anterioară comună a părinților într‑un stat membru, chiar dacă copilul nu a fost niciodată prezent fizic în acest stat, ar putea pune în pericol interesul superior al copilului, întrucât, în cauze cu privire la acesta, competența ar fi conferită unei instanțe dintr‑un stat membru care nu prezintă proximitate geografică cu copilul. Aceasta ni se pare a fi în contradicție evidentă cu obiectivul primordial al Regulamentului Bruxelles II bis, care este de a stabili competența în materia răspunderii părintești pe baza proximității (
26
).
90.
În speță este posibil să se ridice problema împrejurărilor care pot permite să se stabilească reședința obișnuită a copilului în Italia, luându‑se în același timp drept bază interesul superior al copilului. Astfel, reamintim că singurul mediu familial pe care copilul l‑a cunoscut și în care este integrat de la nașterea sa se află în Grecia.
91.
În consecință, considerăm că reședința obișnuită a copilului în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles II bis presupune că copilul a fost prezent fizic în statul membru în care se solicită înapoierea. Prin urmare, în împrejurări precum cele în discuție în cauza principală, nu poate constitui o deplasare sau o reținere ilicită în sensul acestei dispoziții faptul că un copil născut într‑un alt stat membru decât cel în care părinții săi au locuit împreună a rămas împreună cu mama sa în statul membru în care s‑a născut.
Concluzie
92.
Având în vedere considerațiile ce precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Monomeles Protodikeio Athinon (Tribunalul de Mare Instanță în complet de judecător unic din Atena, Grecia) după cum urmează:
„Articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești trebuie interpretat în sensul că reședința obișnuită a copilului în sensul acestei dispoziții presupune că copilul a fost prezent fizic în statul membru în care se solicită înapoierea. În consecință, în împrejurări precum cele în discuție în cauza principală, nu poate constitui o deplasare sau o reținere ilicită în sensul dispoziției menționate faptul că un copil născut într‑un alt stat membru decât cel în care părinții săi au locuit împreună a rămas împreună cu mama sa în statul membru în care s‑a născut.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183, denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles II bis”).
(
3
)	Avizul 1/13 (Aderarea unor state terțe la Convenția de la Haga) din 14 octombrie 2014 (EU:C:2014:2303, punctul 77) și considerentul (17) al Regulamentului Bruxelles II bis.
(
4
)	Avizul 1/13 (Aderarea unor state terțe la Convenția de la Haga) din 14 octombrie 2014 (EU:C:2014:2303, punctul 78).
(
5
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 octombrie 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punctul 51).
(
6
)	Această dispoziție prevede în special că instanțele judecătorești din statul membru care exercită competența în temeiul articolului 3 din Regulamentul Bruxelles II bis cu privire la o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei sunt competente în orice chestiune privind răspunderea părintească în legătură cu această cerere atunci când cel puțin unul dintre soți exercită răspunderea părintească față de copil și competența instanțelor a fost acceptată expres sau în orice alt mod neechivoc de către soți și de către titularii răspunderii părintești, la data sesizării instanței judecătorești, iar aceasta este în interesul superior al copilului.
(
7
)	Considerentul (12) al Regulamentului Bruxelles II bis.
(
8
)	A se vedea, mai jos, punctul 55 și următoarele.
(
9
)	A se vedea Raportul explicativ elaborat de Elisa Pérez‑Vera, Madrid, aprilie 1981, punctul 66 (disponibil la adresa http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf). A se vedea de asemenea Guide pratique pour l’application du nouveau règlement Bruxelles II, p. 12 (disponibil la adresa http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_fr.pdf).
(
10
)	Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctele 35, 37 și 39), Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctele 46 și 47), Hotărârea din 9 octombrie 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punctele 51 și 52), și Hotărârea din 15 februarie 2017, W și V (C‑499/15, EU:C:2017:118, punctul 60).
(
11
)	Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 38), Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctul 49), și Hotărârea din 15 februarie 2017, W și V (C‑499/15, EU:C:2017:118, punctul 61).
(
12
)	Hotărârea din 15 februarie 2017, W și V (C‑499/15, EU:C:2017:118, punctele 61 și 62).
(
13
)	Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 38).
(
14
)	Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 40), și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctul 50).
(
15
)	Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctele 53 și 54).
(
16
)	Cu privire la prezența fizică drept condiție sine qua non a reședinței obișnuite, a se vedea de asemenea hotărârea Supreme Court of the United Kingdom (Curtea Supremă a Regatului Unit) din 9 septembrie 2013 în cauza A(Children) ([2013] UKSC 60) și hotărârea High Court of Justice (England and Wales) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Regatul Unit] din 25 august 2006 în cauza F (Abduction: Unborn Child) [2006] EWHC 2199 (Fam), precum și hotărârile Corte di Cassazione (Curtea de Casație, Italia) din 17 ianuarie-13 februarie 2012, nr. 1984, și, respectiv, din 18 martie 2016, nr. 5418.
(
17
)	Hotărârea din 9 octombrie 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punctul 54).
(
18
)	Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctul 54).
(
19
)	Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctele 39 și 40), precum și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctele 50 și 51).
(
20
)	În ceea ce privește intenția PQ de a se întoarce în Italia și chestiunea dacă aceasta continuă sau nu continuă să aibă reședința obișnuită în această țară, s‑ar părea că, deși intenția respectivă a existat poate înainte de inițierea procedurii de divorț, în prezent aceasta nu subzistă.
(
21
)	A se vedea în special Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctele 45 și 46).
(
22
)	A se vedea Luarea de poziție a avocatului general Szpunar în cauza C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2275, punctul 80).
(
23
)	A se vedea în special Hotărârea pronunțată de Cour de Cassation (Curtea de Casație, Franța) la 26 octombrie 2011 (Cass. civ. 1re, nr. 10‑19.905).
(
24
)	A se vedea, în ceea ce privește diferitele abordări posibile, P. Beaumont și J. Holliday, „Recent developments on the meaning of «habitual residence» in alleged child abduction cases”, p. 3 (accesibil la adresa https://www.abdn.ac.uk/law/documents/Recent_Developments_on_the_Meaning_of_Habitual_Residence_in_Alleged_Child_Abduction_Cases_.pdf).
(
25
)	A se vedea Raportul explicativ elaborat de Elisa Pérez‑Vera, Madrid, aprilie 1981, punctul 16 (disponibil la adresa http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf).
(
26
)	Instanța judecătorească apropiată geografic de reședința obișnuită a copilului este considerată de legiuitorul Uniunii ca fiind în situația cea mai adecvată pentru a aprecia măsurile care trebuie adoptate în interesul copilului (a se vedea Hotărârea din 15 iulie 2010, Purrucker, C‑256/09, EU:C:2010:437, punctul 91).