62008CC0439_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 2 și 5, a articolului 15 alineatul (3) și a articolului 35 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat(2) .
2. Instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile citate anterior permit sau chiar obligă autoritățile naționale de concurență să prezinte observații scrise sau un memoriu în apărare în cadrul unei proceduri în anulare declanșate împotriva deciziei adoptate de una dintre aceste autorități.
II – Cadrul juridic
A – Dreptul Uniunii
3. Articolul 2 din Regulamentul nr. 1/2003, intitulat „Sarcina probei”, prevede:
„În orice procedură națională sau comunitară de aplicare a articolelor 81 și 82 din tratat, sarcina probei unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) sau a articolului 82 din tratat revine părții sau autorității care invocă încălcarea. Întreprinderii sau asociației de întreprinderi care invocă beneficiul articolului 81 alineatul (3) din tratat îi revine sarcina de a dovedi că sunt îndeplinite condițiile din respectivul alineat.”
4. Articolul 5 din Regulamentul nr. 1/2003 prevede:
„Autoritățile de concurență ale statelor membre sunt competente să aplice articolele 81 și 82 din tratat în cazuri individuale. În acest scop, acționând din oficiu sau ca urmare a unei plângeri, ele pot lua următoarele decizii:
– să solicite încetarea unei încălcări;
– să dispună măsuri provizorii,
– să accepte angajamente;
– să impună amenzi, penalități cu titlu cominatoriu sau orice alte sancțiuni prevăzute de dreptul lor național.
Atunci când, pe baza informațiilor de care dispun, condițiile de interdicție nu sunt îndeplinite, ele pot decide de asemenea că nu există motive pentru a interveni”.
5. Articolul 15 din același regulament, intitulat „Cooperarea cu instanțele naționale”, prevede:
„(1) În procedurile de aplicare a articolului 81 sau a articolului 82 din tratat, instanțele statelor membre pot solicita Comisiei să le transmită informațiile pe care le deține sau avizul său în probleme referitoare la aplicarea normelor comunitare de concurență.
(2) Statele membre transmit Comisiei o copie a oricărei hotărâri scrise a instanțelor naționale prin care se decide cu privire la aplicarea articolului 81 sau a articolului 82 din tratat. Această copie se transmite fără întârziere după ce versiunea integrală a hotărârii scrise este comunicată părților.
(3) Autoritățile de concurență ale statelor membre, acționând din oficiu, pot înainta observații scrise instanțelor naționale din statul membru respectiv, privind aspecte legate de aplicarea articolului 81 sau 82 din tratat. Cu permisiunea instanței în cauză, autoritățile respective pot de asemenea înainta observații orale instanțelor naționale din statul membru respectiv. Atunci când aplicarea coerentă a articolului 81 sau 82 din tratat impune acest lucru, Comisia, acționând din oficiu, poate înainta observații scrise instanțelor statelor membre. Cu permisiunea instanței în cauză, Comisia poate formula și observații orale.
Doar în scopul pregătirii observațiilor lor, autoritățile de concurență ale statelor membre și Comisia pot solicita instanței competente a statului membru respectiv să le transmită sau să le asigure transmiterea oricăror documente necesare pentru evaluarea cauzei.
(4) Prezentul articol nu aduce atingere competențelor mai largi pe care legislația națională le conferă autorităților de concurență ale statelor membre de a prezenta observații în fața instanțelor.”
6. În sfârșit, articolul 35 din Regulamentul nr. 1/2003 prevede:
„(1) Statele membre își desemnează autoritatea sau autoritățile de concurență responsabile cu aplicarea articolelor 81 și 82 din tratat astfel încât dispozițiile prezentului regulament să fie efectiv respectate. Măsurile necesare pentru a conferi autorităților în cauză competența de a aplica aceste articole sunt luate până la 1 mai 2004. Autoritățile desemnate pot include instanțe.
(2) Atunci când punerea în aplicare a dreptului comunitar al concurenței este încredințată autorităților administrative și judiciare naționale, statele membre pot acorda diferite competențe și funcții acestor autorități naționale, fie administrative, fie judiciare.
(3) Efectele articolului 11 alineatul (6) se aplică autorităților desemnate de statele membre, inclusiv instanțelor care exercită funcții privind pregătirea și adoptarea tipurilor de decizii prevăzute la articolul 5. Efectele articolului 11 alineatul (6) nu se aplică instanțelor în măsura în care acestea acționează ca instanțe de recurs în privința tipurilor de decizii prevăzute la articolul 5.
(4) Fără a aduce atingere alineatului (3), în statele membre în care, pentru adoptarea anumitor tipuri de decizii prevăzute la articolul 5, o autoritate introduce o acțiune la o autoritate judiciară care este separată și diferită de autoritatea responsabilă cu investigația și cu condiția respectării condițiilor prezentului alineat, efectele articolului 11 alineatul (6) se limitează la autoritatea responsabilă cu investigația, care își retrage acțiunea la autoritatea judiciară atunci când Comisia inițiază o procedură. Această retragere pune capăt efectiv procedurii naționale.”
B – Legislația națională
7. Articolul 1 din Loi sur la protection de la concurrence economique (Legea privind protecția concurenței economice)(3) (denumită în continuare „LPCE”), intrată în vigoare la 1 octombrie 2006, definește autoritatea belgiană de concurență după cum urmează:
„4º Autoritatea belgiană de concurență: Consiliul Concurenței și Serviciul Concurenței de pe lângă Serviciul Public Federal Economie, IMM, Mici Întreprinzători și Energie, fiecare acționând potrivit competențelor sale stabilite în prezenta lege.
Autoritatea belgiană de concurență este autoritatea de concurență competentă pentru aplicarea articolelor 81 și 82 din tratat, la care se referă articolul 35 din [R]egulament[ul nr. 1/2003].”
8. Articolul 2 alineatul (1) din LPCE prevede:
„Sunt interzise, fără a fi necesară în acest scop o decizie prealabilă, orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea semnificativă a concurenței de pe piața belgiană vizată sau de pe o parte importantă a acesteia și, în special, cele care constau în:
1. stabilirea directă sau indirectă a prețurilor de cumpărare sau de vânzare sau a altor condiții de tranzacționare;
[…]”
9. Articolul 11 din LPCE prevede:
„§1 Se înființează un [c]onsiliu al concurenței. Acest consiliu este o instanță administrativă care are competență de decizie, precum și alte competențe care îi sunt conferite de prezenta lege.
§2 Consiliul Concurenței este compus din:
1º Adunarea Generală a Consiliului;
2º auditorat;
3º grefă.
[…]”
10. Articolul 12 din LPCE prevede:
„§1 Adunarea Generală a Consiliului se compune din 12 consilieri. […]”
11. Articolul 20 din legea menționată precizează:
„Fiecare cameră a Consiliului și președintele sau consilierul delegat în cazul unor măsuri provizorii statuează, prin decizie motivată, cu privire la orice cauză cu care au fost sesizați, după ce au ascultat motivele invocate de persoanele interesate, precum și, la cererea lor, de eventualii contestatari sau de consilierul ales de aceștia.”
12. Articolul 25 din LPCE instituie, pe lângă Consiliul Concurenței, un auditorat, compus din cel puțin șase și maximum zece membri, între care auditorul general și auditorii sau auditorii adjuncți.
13. Articolul 29 din aceeași lege prevede:
„§1 Auditorii sunt însărcinați:
1º să primească plângerile și cererile de măsuri provizorii referitoare la practicile de restrângere a concurenței, precum și notificările privind concentrările;
2º să conducă și să organizeze investigația, precum și să supravegheze executarea deciziilor luate de Consiliul Concurenței;
3º să remită funcționarilor Serviciului Concurenței ordinele de serviciu […];
4º să redacteze și să depună raportul motivat la Consiliul Concurenței;
5º să clasifice plângerile și cererile de măsuri provizorii;
[…]
§2 […] Fără a aduce atingere articolului 27, auditorii nu pot solicita și nici nu pot accepta vreo injoncțiune referitoare la instrumentarea dosarelor introduse potrivit articolului 44 §1 sau la luarea de poziție în cadrul reuniunilor auditoratului care au ca obiect determinarea priorităților politicii de punere în aplicare a legii și stabilirea ordinii instrumentării dosarelor.
§3 Atunci când auditoratul decide să înceapă o investigație în temeiul articolului 44 §1, funcționarul care conduce Serviciul Concurenței desemnează, împreună cu auditorul general, funcționarii din cadrul acestui serviciu care alcătuiesc echipa însărcinată să efectueze investigația.
Funcționarii care fac parte dintr‑o echipă de investigație pot primi ordine numai din partea auditorului care conduce investigația.
[…]”
14. Potrivit articolului 34 din LPCE, Serviciul Concurenței este, în principal, însărcinat cu cercetarea și cu examinarea practicilor prevăzute în capitolul II, sub autoritatea auditoratului.
15. Conform articolului 45 alineatul (4) primul paragraf din LPCE, atunci când auditoratul apreciază că plângerea, cererea sau, dacă este cazul, o investigație din oficiu este întemeiată, auditorul depune, în numele auditoratului, un raport motivat la camera Consiliului Concurenței. Acest raport cuprinde raportul de investigație, obiecțiunile și o propunere de decizie. Raportul este însoțit de dosarul de investigație și de un inventar al actelor pe care le cuprinde. Inventarul determină caracterul confidențial al documentelor cu privire la fiecare dintre părțile care au acces la dosar.
16. Articolul 75 din LPCE prevede:
„Deciziile Consiliului Concurenței și ale președintelui său […] pot face obiectul unei acțiuni la Curtea de Apel din Bruxelles, cu excepția cazului în care Consiliul Concurenței se pronunță în temeiul articolului 79(4) .
Curtea de Apel se pronunță în temeiul competenței sale de fond cu privire la pretinsele practici restrictive și, dacă este cazul, cu privire la sancțiunile impuse […]. Curtea de Apel poate lua în considerare fapte survenite după adoptarea de către Consiliu a deciziei atacate.
Curtea de Apel poate impune amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu, potrivit dispozițiilor prevăzute în secțiunea 8 din capitolul IV.”
17. Articolul 76 din LPCE prevede:
„§1 Nu pot face obiectul unei acțiuni separate deciziile prin care Consiliul Concurenței retrimite cauza auditorului pentru o nouă soluționare.
§2 Acțiunile prevăzute la articolul 75 pot fi formulate de părțile în cauză la Consiliu[l Concurenței], de contestatar sau de orice persoană care justifică un interes, potrivit articolului 48 §2 sau potrivit articolului 57 §2 și care a solicitat Consiliului [Concurenței] să fie audiată. De asemenea, acțiunea poate fi introdusă de ministru, fără ca acesta să fie nevoit să justifice un interes și fără să fi fost reprezentat la Consiliul Concurenței.
[…]
Sub sancțiunea nulității acțiunii, în termen de cinci zile de la depunerea unei cereri introductive, reclamantul trebuie să trimită prin poștă o copie a cererii introductive, prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, persoanelor cărora le‑a fost notificată decizia atacată, astfel cum rezultă din scrisoarea de notificare prevăzută la articolul 67, Consiliului Concurenței, precum și ministrului, atunci când acesta nu este reclamant.
Se poate formula o acțiune incidentă. Aceasta nu este admisibilă decât dacă a fost introdusă în termen de o lună de la primirea scrisorii prevăzute la paragraful precedent.
Curtea [de Apel din Bruxelles] poate solicita auditoratului de pe lângă Consiliul Concurenței să efectueze o investigație și să îi comunice raportul său. În acest caz, auditoratul are competența de a efectua investigația prevăzută în secțiunea I din capitolul IV.
[…]
Ministrul poate să depună observații scrise la grefa Curții de Apel din Bruxelles și să consulte dosarul la grefă. Curtea de Apel din Bruxelles stabilește termenele pentru prezentarea acestor observații. Grefa le aduce la cunoștința părților.
[…]”
III – Acțiunea principală și întrebările preliminare
18. Ca urmare a liberalizării prețului pâinii în Belgia, la 1 iulie 2004, Minister van Economie (ministrul economiei) a adresat Consiliului Concurenței o scrisoare prin care i‑a solicitat să investigheze cu prioritate existența unor posibile acorduri privind prețurile între asociații ale brutarilor și brutari.
19. La 20 aprilie 2005, Serviciul Concurenței a trimis solicitări de informații, printre altele, către Vlaamse federatie van verenigingen van Brood- en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW (denumită în continuare „VEBIC”), asociație fără scop lucrativ, care a fost constituită în vederea reprezentării în special a intereselor asociațiilor provinciale de brutari și patiseri artizanali din Regiunea Flamandă. VEBIC a transmis informațiile solicitate.
20. La 8 iunie 2007, ca urmare a mai multor activități de investigație, auditorul general de pe lângă Consiliul Concurenței a transmis președintelui acestuia raportul său, care cuprindea obiecțiunile și dosarul de investigare, ce a fost trimis către VEBIC. Acest raport menționa că deciziile federațiilor de brutari nu au avut niciun posibil efect asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și, pentru acest motiv, normele comunitare de concurență nu erau aplicabile practicilor examinate. În schimb, auditoratul a constatat că VEBIC se făcea vinovată de o încălcare a articolului 2 alineatul (1) din LPCE, în esență, pentru difuzarea și publicarea unui indice al prețului pâinii, precum și a structurii costurilor, în favoarea membrilor săi.
21. De asemenea, auditorul general a propus camerei Consiliului Concurenței ca, pe de o parte, să aplice VEBIC o amendă, ținând seama de circumstanțe agravante, întrucât aceasta din urmă cunoștea caracterul ilicit al acordurilor privind prețurile și nu a recurs la posibilitatea de a prezenta autorității de concurență metoda de calcul al prețului și ca, pe de altă parte, să interzică practica incriminată, sub sancțiunea aplicării unei penalități cu titlu cominatoriu.
22. La 13 august 2007, VEBIC a depus observații scrise privind raportul auditoratului.
23. Prin decizia din 25 ianuarie 2008, Consiliul Concurenței a constatat că VEBIC a săvârșit, între 1 iulie 2004 și 8 iunie 2007, o încălcare a articolului 2 din LPCE, a interzis practica menționată și a aplicat VEBIC o amendă de 29 121 de euro.
24. La 22 februarie 2008, VEBIC a introdus o acțiune în anulare împotriva deciziei menționate la hof van beroep te Brussel (Curtea de Apel din Bruxelles) (Belgia).
25. Potrivit acestei instanțe, dispozițiile LPCE, în special articolele 75 și 76, nu ar permite nici auditoratului, nici Consiliului Concurenței să participe în cadrul procedurii desfășurate la hof van beroep. O astfel de excludere ar fi implicită în privința auditoratului, din moment ce acesta ar putea fi însărcinat de Curtea de Apel cu efectuarea unei investigații. Numai ministrul federal al economiei poate solicita reformarea deciziei Consiliului Concurenței și poate deveni parte în litigiu în fața hof van beroep.
26. Totuși, în cauza principală, instanța de trimitere arată că numai VEBIC este parte în procedura de apel, din moment ce ministrul nu a recurs la posibilitatea de a formula observații scrise care îi este acordată.
27. Având în vedere faptul că reclamanta din acțiunea principală nu se judecă în contradictoriu cu nicio parte adversă, conform LPCE, instanța de trimitere ridică problema compatibilității unei astfel de proceduri cu dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003, în special pentru motivul că nu ar părea să fie asigurată efectivitatea normelor comunitare de concurență și că legea în discuție nu ar permite apărarea interesului economic general.
28. În ceea ce privește pertinența întrebărilor sale în raport cu dreptul Uniunii a cărui interpretare o solicită, instanța de trimitere precizează, pe de o parte, că normele de procedură în cauză trebuie să fie aplicate în mod uniform, indiferent dacă procedura instituită de Consiliul Concurenței ar fi întemeiată pe normele naționale de concurență sau pe articolele 81 CE și 82 CE. Pe de altă parte, aceasta apreciază că elementele dosarului din cauza principală îi pot permite reformarea deciziei Consiliului Concurenței astfel încât să se considere că practica examinată afectează într‑adevăr schimburile dintre statele membre și, prin urmare, că intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE.
29. În lumina acestor împrejurări, hof van beroep te Brussel a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarele patru întrebări preliminare:
„1) Dispozițiile [articolului 2, ale articolului 15 alineatul (3) și ale articolului 35 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003] trebuie să fie interpretate în sensul că autoritățile naționale de concurență deduc direct din [aceste dispoziții] dreptul de a formula observații scrise cu privire la motivele invocate în cadrul unui recurs introdus împotriva deciziei lor și chiar de a putea prezenta ele însele motive, astfel încât acest drept nu poate fi retras de către un stat membru?
2) Aceleași dispoziții trebuie să fie interpretate în sensul că aplicarea eficientă a normelor de concurență în vederea protejării interesului general presupune că autoritățile publice de supraveghere, desemnate ca autorități de concurență, [au nu] numai dreptul, ci și obligația de a participa în cadrul unei proceduri de recurs împotriva deciziilor lor prin susținerea propriului punct de vedere cu privire la motivele invocate în fapt și în drept?
3) În cazul unui răspuns afirmativ la [prima și la a doua întrebare] […], este necesar ca aceste dispoziții să fie interpretate în sensul că, în lipsa unor dispoziții interne referitoare la participarea autorității de concurență la procedura în fața instanței de recurs și în cazul în care au fost desemnate autorități diferite, autoritatea competentă pentru a lua deciziile enumerate la articolul 5 din [R]egulament[ul nr. 1/2003] este totodată cea care participă în cadrul procedurii de recurs împotriva deciziei sale?
4) Răspunsul la întrebările care precedă este diferit dacă autoritatea de concurență acționează, conform legislației interne, în calitate de instanță și/sau în cazul în care decizia finală este adoptată în urma unei cercetări efectuate de către un organ, care aparține acestei instanțe, însărcinat cu redactarea de obiecțiuni și a unui proiect de decizie?”
IV – Procedura în fața Curții
30. Prin intermediul deciziei de trimitere, hof van beroep te Brussel a solicitat Curții judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii accelerate, în temeiul articolului 104a primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții.
31. Prin Ordonanța din 3 decembrie 2008, președintele Curții a respins această cerere.
32. Au depus observații scrise VEBIC, Consiliul Concurenței, guvernele belgian și polonez, precum și Comisia. De asemenea, pledoariile acestora au fost ascultate în ședința publică din 20 ianuarie 2010.
V – Analiză juridică
A – Cu privire la admisibilitatea și pertinența interpretării solicitate a dreptului Uniunii
33. În cadrul ședinței în fața Curții, VEBIC a invocat inadmisibilitatea trimiterii preliminare pentru motivul că interpretarea solicitată a dispozițiilor Regulamentului nr. 1/2003 sau, mai general, a dreptului Uniunii nu ar fi pertinentă pentru soluționarea acțiunii principale. În esență, potrivit VEBIC, ar trebui să se constate fie că toate elementele acțiunii principale sunt limitate la interiorul unui singur stat membru, fie că întrebările la care Curtea ar trebui să răspundă sunt nepertinente sau ipotetice.
34. Această argumentare nu reușește să ne convingă.
35. Cu privire la prima obiecție, vom fi de acord cu ideea, de altfel evidențiată în expunerea acțiunii principale rezumată anterior, că instanța de trimitere este sesizată cu o acțiune în anulare împotriva unei decizii a Consiliului Concurenței belgian, întemeiată exclusiv pe dreptul național al concurenței pentru motivul neafectării schimburilor comerciale dintre statele membre.
36. Cu toate acestea, și independent de aspectul oarecum controversat privind concluziile pe care Curtea trebuie să le tragă atunci când constată că o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare se întemeiază pe elemente de fapt și de drept fără legătură cu dreptul Uniunii(5), rezultă de asemenea din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare că numeroase elemente ale dosarului depus la instanța de trimitere ar trebui să o determine pe aceasta din urmă să își exercite competența de reformare, care i‑a fost acordată potrivit articolului 75 din LPCE în ceea ce privește deciziile Consiliului Concurenței, astfel încât să se rețină aplicabilitatea articolului 81 CE în cauza principală.
37. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, astfel cum este prevăzută la articolul 234 CE, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei pendinte în fața sa, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții(6) .
38. Așadar, din moment ce întrebările adresate de instanțele naționale privesc interpretarea unei dispoziții de drept comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe, cu excepția în special a cazului în care este evident că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare urmărește, în realitate, să o pună în situația de a se pronunța asupra unui litigiu fictiv sau să formuleze opinii consultative cu privire la întrebări generale sau ipotetice ori atunci când interpretarea unei norme de drept comunitar nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale(7) .
39. În această privință, considerăm că nu trebuie admisă nici a doua obiecție a VEBIC, potrivit căreia faptul că instanța de trimitere nu s‑ar fi pronunțat definitiv cu privire la aplicabilitatea articolului 81 CE înainte de a adresa cererea sa preliminară ar determina Curtea să răspundă la întrebări nepertinente sau ipotetice.
40. Astfel, în general, apreciem că, în etapa examinării admisibilității, trebuie să se constate dacă, indiferent care ar fi răspunsul pe care l‑ar da Curtea la o întrebare preliminară, acest răspuns ar fi în mod evident fără impact asupra soluției din acțiunea principală, întrucât, în acest caz, interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu ar fi necesară în mod obiectiv pentru hotărârea pe care ar trebui să o pronunțe instanța națională(8) .
41. Cu certitudine, această situație nu se regăsește în prezenta cauză, întrucât, după cum au admis Consiliul Concurenței și guvernul belgian, interpretarea solicitată a Regulamentului nr. 1/2003 ar putea eventual să acorde autorității naționale de concurență calitatea de parte în acțiunea principală în fața instanței de trimitere, împrejurare care, până în prezent, nu ar fi permisă de LPCE. În plus, faptul că instanța de trimitere nu s‑ar fi pronunțat definitiv cu privire la aplicabilitatea articolului 81 CE, pe care intenționează să o invoce din oficiu, s‑ar putea explica în mod pertinent prin obiectul cererii sale, care se referă la drepturile procedurale ce ar trebui conferite autorității naționale de concurență în legătură cu funcția sa de asigurare a deplinei eficacități a articolelor 81 CE și 82 CE.
42. Prin urmare, contrar celor susținute de VEBIC, în opinia noastră, ar fi cel puțin ilogic ca instanța de trimitere să fie nevoită să se pronunțe definitiv cu privire la un aspect pe care intenționează să îl invoce din oficiu, în absența autorității naționale de concurență, în condițiile în care, în esență, întrebările se referă expres la dreptul acestei autorități de a obține calitatea de parte în litigiul care se desfășoară în fața instanței de trimitere și, în consecință, de a putea depune un memoriu în apărare în cadrul acestui litigiu, drept care, potrivit hof van beroep te Brussel, ar putea decurge numai din interpretarea Regulamentului nr. 1/2003.
43. Cu alte cuvinte, dacă instanța de trimitere s‑ar fi pronunțat definitiv cu privire la aplicabilitatea articolului 81 CE, pe care intenționează să o invoce din oficiu, aceasta ar fi condus la încălcarea uneia dintre posibilele consecințe ale aplicării dispozițiilor dreptului Uniunii a căror interpretare o solicită Curții, mai precis, respectarea dreptului la apărare al uneia dintre părțile din litigiu. Prin urmare, faptul că instanța de trimitere nu s‑ar fi pronunțat definitiv cu privire la aplicabilitatea articolului 81 CE nu trebuie să constituie un obstacol în calea admisibilității trimiterii sale preliminare.
44. În consecință, propunem ca cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare să fie declarată de Curte admisibilă.
B – Cu privire la fond
1. Cu privire la primele două întrebări preliminare
45. Prin intermediul primelor două întrebări preliminare, care, în opinia noastră, trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2, articolul 15 alineatul (3) și articolul 35 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 permit sau chiar obligă autoritățile naționale de concurență să prezinte observații scrise prin formularea unor motive de fapt și/sau de drept în fața instanței naționale sesizate în apel cu o acțiune împotriva deciziei adoptate de una dintre aceste autorități.
46. Răspunsul la această întrebare presupune stabilirea întinderii intervenției autorităților naționale de concurență în fața instanțelor naționale, în măsura în care acestea aplică dreptul concurenței al Uniunii.
47. Astfel cum am avut deja ocazia să indicăm la punctul 41 din Concluziile noastre prezentate în cauza X BV(9), trecerea de la o aplicare deosebit de centralizată a articolelor 81 CE și 82 CE, precum cea care exista în temeiul Regulamentului nr. 17 al Consiliului(10), la un regim de punere în aplicare descentralizată a normelor comunitare de concurență, astfel cum este stabilit de Regulamentul nr. 1/2003, necesită instituirea unor mecanisme capabile să asigure o aplicare „efectivă”, „eficace”, „uniformă” și/sau „coerentă” a dispozițiilor articolelor 81 CE și 82 CE, potrivit diferitelor expresii utilizate de regulamentul amintit(11) .
48. Astfel, în timp ce considerentul (34) al Regulamentului nr. 1/2003 prevede că scopul acestuia din urmă este acela de a „permite aplicarea eficientă a regulilor comunitare de concurență”, considerentul (6) precizează că, pentru a atinge un asemenea scop, „autoritățile de concurență din statele membre ar trebui să fie implicate în mai mare măsură” și să fie astfel împuternicite să aplice ansamblul dispozițiilor articolelor 81 CE și 82 CE „în interes public”(12) și în strânsă colaborare cu Comisia, conform articolelor 5 și 11 din acest regulament. Împreună cu aceasta din urmă, autoritățile menționate ar forma, prin urmare, o rețea de autorități publice care să aplice normele comunitare de concurență în strânsă cooperare(13) .
49. Astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea X BV, citată anterior, mecanismele de cooperare, introduse de capitolul IV din Regulamentul nr. 1/2003, dintre Comisie, autoritățile naționale de concurență și instanțele statelor membre se înscriu în cadrul aplicării principiului general al cooperării loiale, menționat la articolul 10 CE, care reglementează relațiile dintre statele membre și instituțiile Uniunii Europene(14) .
50. Articolul 15 alineatul (3) primul paragraf prima și a doua teză din Regulamentul nr. 1/2003, inclus în capitolul IV din regulamentul amintit, permite autorităților naționale de concurență ale statelor membre să prezinte din oficiu instanțelor naționale din statul membru respectiv observații scrise, precum și observații orale, cu permisiunea instanței naționale în cauză, privind aspecte legate de aplicarea articolului 81 CE și/sau a articolului 82 CE .
51. Având în vedere modul de redactare a acestei dispoziții, posibilitatea menționată pare să fie deschisă autorităților naționale de concurență în toate situațiile în care aplică articolul 81 CE și/sau articolul 82 CE. De exemplu, această situație se poate regăsi în cazul în care o instanță a unui stat membru se pronunță cu privire la un litigiu între particulari, sau în cazul în care o astfel de instanță este sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii a autorității naționale de concurență care aplică articolul 81 CE și/sau articolul 82 CE, sau în cazul în care, la fel ca în acțiunea principală, această instanță intenționează să reformeze o asemenea decizie astfel încât să se aplice unul dintre aceste articole.
52. Desigur, după cum a arătat în esență Comisia în cadrul ședinței în fața Curții, aceste ultime cazuri nu reprezintă cazuri tipice de activare a mecanismului prevăzut la articolul 15 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1/2003.
53. Astfel, precizând că, „doar în scopul pregătirii observațiilor lor, autoritățile de concurență ale statelor membre […] pot solicita instanței competente a statului membru respectiv să le transmită sau să le asigure transmiterea oricăror documente necesare pentru evaluarea cauzei”, al doilea paragraf al articolului 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 ar presupune că mecanismul prevăzut la primul paragraf în favoarea autorităților naționale de concurență se declanșează, în general, în situațiile în care aceste autorități nu beneficiază, în alt temei, de acces, chiar parțial, la dosarul cauzei aflat pe rolul instanței naționale. Această apreciere pare să fie confirmată, per a contrario, de considerentul (21) al aceluiași regulament, care precizează că observațiile menționate trebuie, printre altele, să fie comunicate în conformitate cu normele de procedură naționale destinate să garanteze drepturile părților.
54. Astfel, în cazul în care instanța națională competentă este sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii a unei autorități naționale de concurență, posibilitatea conferită de articolul 15 alineatul (3) primul paragraf prima teză din Regulamentul nr. 1/2003 ar putea fi considerată în general superfluă, întrucât această autoritate poate, în principiu, să beneficieze de calitatea de parte în litigiu în fața instanței menționate, fapt ce îi permite să cunoască toate actele dosarului (care, în fond, emană în principal de la această autoritate) și, prin urmare, să îndeplinească în mod adecvat funcția sa de autoritate publică însărcinată să asigure aplicarea eficientă a normelor de concurență ale Uniunii în interes public, astfel cum prevede Regulamentul nr. 1/2003.
55. Acest lucru ar explica motivul pentru care Regulamentul nr. 1/2003 nu reglementează explicit intervenția unei autorități naționale de concurență, întrucât, la momentul adoptării acestui regulament, legiuitorul comunitar ar fi plecat de la postulatul potrivit căruia fiecare autoritate de concurență a statelor membre ar dispune de dreptul de a‑și apăra propriile decizii în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia este înființată. Cu privire la acest aspect, trebuie amintit că, la momentul adoptării Regulamentului nr. 1/2003 și al intrării sale în vigoare, autoritatea belgiană de concurență dispunea de un asemenea drept în fața instanțelor naționale și că abia în 2006, când LPCE a conferit Consiliului Concurenței statutul de instanță în accepțiunea dreptului belgian, acest drept a fost revocat.
56. Totuși, în primul rând, apreciem că, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, în care o autoritate națională de concurență nu beneficiază de posibilitatea de a fi parte într‑un litigiu în apel introdus împotriva uneia dintre deciziile sale și în condițiile în care instanța națională sesizată intenționează să aplice articolul 81 CE, autoritatea menționată trebuie în mod evident să dispună de dreptul de a prezenta observații în fața acestei instanțe, în conformitate cu mecanismul prevăzut la articolul 15 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1/2003.
57. În conformitate cu principiul cooperării loiale amintit de Curte în Hotărârea X BV, citată anterior, și cu obiectivul care vizează aplicarea efectivă a normelor de concurență ale Uniunii, această posibilitate de a prezenta observații scrise trebuie să poată fi exercitată în mod efectiv, având în vedere particularitățile procedurale ale statelor membre.
58. Or, în această privință, ne întrebăm dacă, într‑o acțiune precum acțiunea principală, autoritatea națională de concurență dispune de toate mijloacele efective pentru a fi în mod real în măsură să își exercite dreptul de a prezenta din oficiu observații scrise privind aspecte legate de aplicarea articolului 81 CE și/sau a articolului 82 CE, conform articolul 15 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, din moment ce, astfel cum Consiliul Concurenței și guvernul belgian au confirmat în ședință, nicio dispoziție de drept național nu obligă hof van beroep te Brussel, atunci când intenționează să invoce din oficiu aplicarea normelor de concurență ale Uniunii într‑un caz specific, să informeze autoritatea națională de concurență în legătură cu intenția sa.
59. Astfel, în lipsa unei asemenea informări prealabile și în măsura în care autoritatea națională de concurență nu mai poate, potrivit LPCE și informațiilor furnizate în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, să fie parte în litigiul care se desfășoară în fața instanței de trimitere, această autoritate ar fi, în opinia noastră, privată în mod concret de dreptul de a exercita posibilitatea prevăzută la articolul 15 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1/2003(15) .
60. O atare carență ar putea fi atenuată dacă, în al doilea rând și astfel cum a solicitat în esență instanța de trimitere, dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003 ar impune ca autoritatea națională de concurență să beneficieze de calitatea de parte în litigiu în fața instanței de apel competente să judece acțiunile formulate împotriva deciziilor unei astfel de autorități sau ale uneia dintre componentele sale.
61. Persoanele interesate care au prezentat observații în fața Curții au opinii diferite cu privire la acest aspect. În esență, pentru guvernul polonez și pentru Comisie, aplicarea efectivă a articolelor 81 CE și 82 CE, prevăzută de dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003, ar impune ca autoritățile naționale de concurență să poată să dispună pe deplin de dreptul de a deveni pârâte în cadrul unei proceduri îndreptate împotriva uneia dintre deciziile lor atunci când instanța națională aplică articolele menționate, fără ca acest fapt să fie totuși obligatoriu. Dimpotrivă, guvernul belgian, Consiliul Concurenței, precum și VEBIC consideră în esență că, din moment ce nicio dispoziție a Regulamentului nr. 1/2003 nu tratează acest aspect, statele membre ar avea libertatea să o reglementeze, în temeiul autonomiei procedurale și al principiului subsidiarității. În această privință, persoanele interesate apreciază că împrejurarea că autoritatea națională de concurență nu dispune de dreptul de a‑și apăra decizia atacată în acțiunea principală în fața instanței de trimitere se explică prin aceea că LPCE a conferit Consiliului Concurenței statutul de instanță. În aceste condiții, VEBIC adaugă că acordarea unei instanțe de prim grad de jurisdicție, precum Consiliul Concurenței, a posibilității de a obține calitatea de parte în litigiul în fața instanței de apel i‑ar încălca dreptul la apărare.
62. În ceea ce ne privește și pentru motivele care vor fi expuse în cele ce urmează, tindem să considerăm că, pentru asigurarea deplinei efectivități a articolelor 81 CE și 82 CE, trebuie să se acorde unei autorități naționale de concurență a unui stat membru, în temeiul responsabilității care îi revine acesteia conform Regulamentului nr. 1/2003, calitatea de parte într‑un litigiu care se referă la legalitatea deciziei adoptate de una dintre componentele autorității menționate și care privește aplicarea normelor de concurență ale Uniunii.
63. Trebuie reamintit mai întâi că, potrivit jurisprudenței Curții, chiar în lipsa unei reglementări comunitare, autonomia procedurală de care beneficiază statele membre pentru a desemna instanțele competente și pentru a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii este limitată de respectarea principiilor echivalenței și efectivității(16) .
64. Tot potrivit jurisprudenței, respectarea principiului efectivității, singurul pertinent în prezenta cauză, impusă statelor membre, semnifică faptul că modalitățile procedurale pe care acestea din urmă le stabilesc nu trebuie să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară(17) .
65. În plus, Curtea s‑a pronunțat în sensul că fiecare caz în care se pune problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite particularilor de ordinea juridică comunitară trebuie analizat ținând seama de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale. Din această perspectivă, Curtea consideră că trebuie să se țină cont, eventual, de principiile care stau la baza sistemului jurisdicțional național, precum protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii(18) .
66. Prima obiecție, invocată de Consiliul Concurenței, față de aplicabilitatea acestei jurisprudențe într‑o cauză precum cea din acțiunea principală, care trebuie, în opinia noastră, respinsă, este cea potrivit căreia principiul efectivității protejează numai drepturile conferite particularilor de dreptul Uniunii.
67. Desigur, este adevărat că nu există un precedent jurisprudențial în cadrul căruia Curtea să fi verificat aplicabilitatea principiului efectivității în favoarea autorităților naționale din perspectiva neaplicării normelor procedurale naționale.
68. Totuși, în realitate, nu aceasta este problema care se ridică în prezenta cauză. Astfel, este vorba mai mult de a se stabili dacă principiul efectivității dreptului Uniunii se opune aplicării normelor de procedură naționale care fac practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea obligațiilor specifice
care le revin autorităților naționale de concurență în temeiul dispozițiilor dreptului Uniunii, în speță ale celor din Regulamentul nr. 1/2003.
69. Astfel cum s‑a menționat, în cadrul descentralizării aplicării normelor de concurență ale Uniunii, Regulamentul nr. 1/2003 acordă autorităților naționale de concurență, desemnate de fiecare stat membru, sarcina de a asigura aplicarea efectivă, în interes general, a articolelor 81 CE și 82 CE. Aceste autorități sunt, prin urmare, învestite, alături de Comisie, să asigure aplicarea efectivă a dispozițiilor fundamentale indispensabile pentru funcționarea pieței interne(19) .
70. Această obligație include în special, într‑o manieră explicită, un drept de prezentare din oficiu a observațiilor scrise în fața instanțelor statului membru în cauză, conform articolul 15 alineatul (3) din regulamentul menționat, privind aspecte legate de aplicarea articolului 81 CE și/sau a articolului 82 CE, precum și a observațiilor orale, cu permisiunea instanțelor menționate.
71. De asemenea, aceasta impune, în opinia noastră, ca autoritățile menționate să poată fi ascultate în cadrul oricărei proceduri jurisdicționale privitoare la legalitatea propriilor decizii și în care acestea din urmă și/sau instanța națională consideră că articolul 81 CE și/sau articolul 82 CE trebuie să își găsească aplicarea.
72. Astfel, în caz contrar, efectul util al articolelor menționate ar fi redus semnificativ, din moment ce o autoritate națională de concurență nu ar putea în niciun fel să apere poziția pe care a adoptat‑o, în interes general, în fața instanței naționale sesizate cu acțiunea sau să fie ascultată de aceasta din urmă cu privire la orice aspect pe care această instanță apreciază că trebuie să îl invoce din oficiu.
73. În speță, trebuie arătat că articolul 75 din LPCE atribuie hof van beroep te Brussel o competență de fond, care poate fi exercitată atât cu privire la aprecierea existenței unei încălcări a articolelor 81 CE și 82 CE, cât și cu privire la nivelul eventualei amenzi aplicate întreprinderilor investigate și care cuprinde posibilitatea, amintită, la urma urmei, în mod explicit de același articol din LPCE, de a lua în considerare fapte survenite după adoptarea de către Consiliul Concurenței a deciziei atacate în fața hof van beroep te Brussel.
74. În aceste împrejurări, faptul de a nu acorda autorității naționale de concurență statutul de parte în litigiu și, prin urmare, de a împiedica apărarea deciziei pe care aceasta a adoptat‑o în interes general prezintă riscul ca instanța de apel să fie total „captivă” motivelor și argumentelor invocate de întreprinderile reclamante în recursul împotriva deciziei Consiliului Concurenței.
75. Or, într‑un domeniu precum cel al constatării încălcărilor normelor de concurență, ce presupune aprecieri juridice și economice complexe, precum și aplicarea de amenzi, care constituie adesea obiect de controverse în fața instanțelor naționale sau ale Uniunii, însăși existența unui astfel de risc poate compromite executarea obligației specifice de a garanta aplicarea efectivă a articolelor 81 CE și 82 CE, ce revine autorităților naționale de concurență în temeiul Regulamentului nr. 1/2003.
76. În plus, negarea calității de parte într‑un litigiu a unei autorități naționale de concurență într‑o situație precum cea din acțiunea principală implică de asemenea ca această autoritate să nu poată exercita alte căi de atac, între care formularea unui recurs împotriva deciziei pronunțate de instanța de apel de anulare și/sau de reformare a deciziei adoptate de Consiliul Concurenței, astfel cum au admis de altfel guvernul belgian și Consiliul Concurenței în cadrul ședinței în fața Curții.
77. Prin urmare, în asemenea împrejurări, nicio autoritate publică ce are obligația de a asigura deplina eficacitate a normelor de concurență ale Uniunii, în temeiul Regulamentului nr. 1/2003, nu va putea să conteste posibila interpretare greșită dată de hof van beroep te Brussel normelor menționate.
78. Desigur, putem presupune că autoritatea națională de concurență se poate prevala de dreptul de a depune observații, conform articolului 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, în fața Hof van Cassatie (Curtea de Casație). Totuși, existența acestei posibilități nu ar acoperi carențele evocate la punctele precedente din prezentele concluzii, întrucât activarea mecanismului prevăzut la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 ar fi, în orice caz, condiționată de formularea prealabilă a unui recurs de către una dintre părțile din litigiu în fața hof van beroep te Brussel. Or, este evident că părțile pot să aprecieze, pentru diferite motive subiective, că nu este în interesul lor să formuleze un astfel de recurs.
79. Prin urmare, autoritatea națională de concurență se va găsi, în opinia noastră, într‑o situație în care executarea obligațiilor sale în temeiul Regulamentului nr. 1/2003 va fi excesiv de dificilă din cauza normelor procedurale naționale, ce nu îi permit să intervină în calitate de parte într‑o procedură jurisdicțională care implică una dintre deciziile sale și în care se pune problema aplicării articolului 81 CE și/sau a articolului 82 CE.
80. De altfel, contrar celor susținute de guvernul belgian și de Consiliul Concurenței, imposibilitatea autorității naționale de concurență de a fi parte în litigiu în fața hof van beroep te Brussel nu ar putea fi compensată, în prezenta cauză, prin posibilitatea acordată ministrului federal al economiei de a deveni parte în litigiu. Astfel, este cert că acesta din urmă nu a fost desemnat de Regatul Belgiei ca „autoritate națională de concurență”, în sensul Regulamentului nr. 1/2003, și, prin urmare, în temeiul acestui regulament, nu are misiunea de a asigura aplicarea efectivă, în interes general, a articolelor 81 CE și 82 CE.
81. În plus, aceasta nu ar putea fi acoperită nici de posibilitatea ca hof van beroep te Brussel să solicite auditoratului o investigație suplimentară, din moment ce o astfel de măsură are, prin natura sa, o aplicabilitate limitată, iar exercitarea sa depinde atât de stadiul dosarului în fața acestei instanțe, cât și de voința acesteia din urmă.
82. În sfârșit, nu este convingător nici argumentul invocat de VEBIC și de guvernul belgian, potrivit căruia statutul jurisdicțional atribuit Consiliului Concurenței de LPCE s‑ar opune ca autoritatea națională de concurență să poată fi parte în litigiu în fața hof van beroep te Brussel. Astfel, după cum rezultă din articolul 1 din LPCE, Consiliul Concurenței nu reprezintă decât o componentă a autorității naționale de concurență desemnate de Regatul Belgiei conform Regulamentului nr. 1/2003, aceasta din urmă având, după cum a admis și guvernul belgian în ședința în fața Curții, un caracter mixt, mai precis semijurisdicțional și semiadministrativ. Pentru același motiv este necesar să se înlăture teza VEBIC, susținută în ședința în fața Curții, potrivit căreia acordarea statutului de parte în acțiunea principală unei instanțe naționale de prim grad de jurisdicție ar reprezenta o încălcare a dreptului său la apărare. Astfel, nu aceasta este cerința ce rezultă din Regulamentul nr. 1/2003.
83. Prin urmare, deși aplicarea efectivă a articolelor 81 CE și 82 CE impune, în opinia noastră, ca autoritatea națională responsabilă cu aplicarea lor în interes general pe teritoriul național să fie parte în litigiu în fața instanței de trimitere chemate să se pronunțe asupra acestor dispoziții, dreptul Uniunii impune de asemenea ca această autoritate să poată beneficia de drepturile care îi sunt conferite pe baza acestui statut, în primul rând de cel referitor la respectarea principiului contradictorialității.
84. Amintim că, în această privință, Curtea a statuat că întemeierea unei decizii judecătorești pe fapte și pe documente de care părțile sau una dintre acestea
nu au putut lua cunoștință și cu privire la care nu au fost, așadar, în măsură să își precizeze poziția ar constitui o încălcare a unui principiu elementar de drept (20) și că principiul contradictorialității implică în general și dreptul părților de a lua cunoștință și de a discuta motivele de drept invocate din oficiu de instanță pe care aceasta intenționează să își întemeieze decizia(21), considerații care decurg de asemenea din respectarea articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950(22) .
85. Tot din această perspectivă putem înțelege cu ușurință motivele care au determinat instanța de trimitere, care intenționează să își întemeieze decizia pe care urmează să o pronunțe pe articolul 81 CE, fără ca aceasta să fi fost în prealabil solicitată de reclamant, să suspende judecarea cauzei și să solicite opinia Curții cu privire la necesitatea de a garanta, în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 1/2003, reprezentarea autorității naționale de concurență și deplina exercitare a drepturilor la apărare ale acesteia în fața instanței menționate.
86. Considerăm că preocuparea exprimată de instanța de trimitere este cu atât mai ușor de înțeles cu cât aceasta din urmă dispune, în temeiul LPCE, de o competență de fond și, în consecință, este în măsură să ia în considerare elemente ulterioare deciziei adoptate de Consiliul Concurenței, precum și să substituie decizia adoptată de acesta din urmă cu propria sa decizie. Or, nu există niciun dubiu că instanța de trimitere pare în mod întemeiat să considere că exercitarea unei astfel de competențe nu poate să o absolve de respectarea normelor procedurale care decurg din principiul contradictorialității(23) .
87. Ținând seama de toate aceste considerații, apreciem că, având în vedere obligația de a asigura aplicarea efectivă a articolelor 81 CE și 82 CE, ce revine autorităților naționale de concurență în temeiul Regulamentului nr. 1/2003, acesta trebuie interpretat în sensul că autoritățile naționale de concurență trebuie să poată obține statutul de parte în procedura jurisdicțională referitoare la legalitatea uneia dintre deciziile lor, precum și la aplicarea articolului 81 CE și/sau a articolului 82 CE.
88. În schimb, ca răspuns la a doua întrebare preliminară adresată de instanța de trimitere și astfel cum au susținut toate părțile interesate, aplicarea efectivă a articolelor 81 CE și 82 CE nu poate merge până la a constrânge o autoritate națională de concurență să apere legalitatea deciziilor sale în toate cazurile, fără excepție.
89. Totuși, trebuie să se adauge că, astfel cum a arătat în mod întemeiat Comisia, neprezentarea în mod aproape sistematic a unei autorități naționale de concurență ar compromite respectarea principiului general al cooperării loiale și efectul util al articolelor 81 CE și 82 CE.
2. Cu privire la a treia și la a patra întrebare preliminară
90. Prin intermediul celei de a treia întrebări, adresată doar în ipoteza unui răspuns afirmativ la primele două întrebări, instanța de trimitere solicită Curții, în esență, să precizeze dacă autoritatea națională de concurență competentă pentru adoptarea deciziilor enumerate la articolul 5 din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie să participe la procedura de recurs. Prin intermediul celei de a patra întrebări, această instanță solicită să se stabilească dacă răspunsurile date la primele trei întrebări ar fi diferite din cauza statutului jurisdicțional al uneia dintre componentele autorității naționale de concurență ori din cauză că unul dintre organele aparținând acestei autorități efectuează investigația care conduce, dacă este cazul, la decizia finală a componentei jurisdicționale a acestei autorități.
91. Deși sugerăm să se răspundă afirmativ numai la prima întrebare, a treia și a patra întrebare rămân, chiar și în acest caz, pe deplin pertinente. Este necesar, prin urmare, să se răspundă la aceste întrebări.
92. În ceea ce privește modul de redactare a întrebărilor, amintim că, potrivit LPCE, Regatul Belgiei a desemnat o singură autoritate de concurență în înțelesul Regulamentului nr. 1/2003, constituită din două organe distincte, conform articolului 1 din LPCE. A treia și a patra întrebare nu pot privi, prin urmare, decât repartizarea competențelor între diferitele componente ale autorității menționate.
93. Acestea fiind precizate, considerăm că răspunsul la întrebările amintite pare că reiese din autonomia procedurală a statelor membre.
94. Astfel, după cum am arătat în considerațiile precedente, deși statele membre trebuie să acorde autorității naționale de concurență care are misiunea de a garanta aplicarea efectivă a articolelor 81 CE și 82 CE în interes general dreptul de a fi parte într‑un litigiu referitor la una dintre deciziile sale, în schimb, aceste state membre rămân competente, în absența reglementării Uniunii, să desemneze organul sau organele acestei autorități care dispun de prerogativa de a exercita un astfel de drept. Aplicarea eficientă a articolelor 81 CE și 82 CE nu implică, în opinia noastră, o limitare a aprecierii statelor membre în această privință.
95. În opinia noastră, nici acest răspuns și nici răspunsurile la primele două întrebări preliminare adresate Curții nu diferă dacă una dintre componentele autorității naționale de concurență deține statutul de instanță în înțelesul dreptului intern(24) .
96. În cazul în care Curtea ar fi de acord cu propunerile noastre de răspuns la cele patru întrebări preliminare, este posibil ca legiuitorul național să fie nevoit să modifice LPCE astfel încât să acorde uneia dintre componentele autorității de concurență statutul de parte în litigiu în fața hof van beroep te Brussel.
97. Totuși, în acțiunea principală, este foarte posibil ca instanța de trimitere să nu poată aștepta intervenția legiuitorului național pentru rezolvarea acestor probleme.
98. Cu excepția situației în care instanța de trimitere consideră că trebuie să suspende procedura până la intrarea în vigoare a modificării LPCE, în temeiul obligației de a adopta orice măsuri generale sau speciale care să poată asigura executarea obligațiilor ce decurg din dreptul comunitar, impusă autorităților statelor membre pe baza articolului 10 CE, aceasta va avea obligația ca, în cea mai mare măsură posibilă, să interpreteze legea internă pe care trebuie să o aplice în conformitate cu cerințele dreptului comunitar(25) .
99. Obligația ce revine astfel instanței naționale este circumscrisă „măsurii [care este] posibilă”, mai precis, aceasta operează numai în cazul în care modul de redactare a legislației naționale în discuție lasă o marjă pentru interpretări diferite. Prin urmare, întinderea unei astfel de obligații nu merge până acolo încât să impună o interpretare contra legem
a legislației interne(26) .
100. Deși o astfel de apreciere revine instanței de trimitere, nu considerăm că interpretarea LPCE în conformitate cu cerința care decurge din respectarea deplinei efectivități a articolelor 81 CE și 82 CE ar fi imposibilă, având în vedere, pe de o parte, faptul că autoritatea națională de concurență, desemnată de Regatul Belgiei conform Regulamentului nr. 1/2003, are o structură duală, semiadministrativă și semijurisdicțională, și, pe de altă parte, faptul, menționat în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, că singura intenție clară a legiuitorului național ar fi să excludă posibilitatea acordată componentei jurisdicționale a autorității menționate de a beneficia de statutul de parte în litigiu în fața hof van beroep te Brussel, în contextul unei acțiuni formulate împotriva unei decizii adoptate de Consiliul Concurenței.
101. În consecință, sugerăm să se răspundă la a treia și la a patra întrebare adresate de instanța de trimitere în sensul că, în lipsa reglementării Uniunii, statele membre rămân competente să stabilească organul din cadrul autorității naționale de concurență, desemnată în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 1/2003, care va dispune de prerogativa de a exercita dreptul de a fi parte într‑un litigiu referitor la una dintre deciziile autorității menționate și care privește aplicarea articolului 81 CE și/sau a articolului 82 CE, indiferent dacă una dintre componentele acestei autorități are statutul de instanță în înțelesul dreptului intern.
VI – Concluzie
102. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, propunem să se răspundă la întrebările preliminare adresate de hof van beroep te Brussel după cum urmează:
„1) Având în vedere obligația de a asigura aplicarea efectivă a articolelor 81 CE și 82 CE, ce revine autorităților naționale de concurență în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat, acest regulament trebuie interpretat în sensul că autoritățile naționale de concurență trebuie să poată obține statutul de parte în procedura jurisdicțională referitoare la legalitatea uneia dintre deciziile lor, precum și la aplicarea articolului 81 CE și/sau a articolului 82 CE. În schimb, aplicarea efectivă a articolelor 81 CE și 82 CE nu poate merge până la a constrânge o autoritate națională de concurență să apere legalitatea deciziilor sale în toate cazurile, fără excepție.
2) În lipsa reglementării Uniunii, statele membre rămân competente să stabilească organul din cadrul autorității naționale de concurență, desemnată în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 1/2003, care va dispune de prerogativa de a exercita dreptul de a fi parte într‑un litigiu referitor la una dintre deciziile autorității menționate și care privește aplicarea articolului 81 CE și/sau a articolului 82 CE, indiferent dacă una dintre componentele acestei autorități are statutul de instanță în înțelesul dreptului intern.”
(1) .
(2)
–	JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269.
(3)
–	Moniteur belge
din 29 septembrie 2006, p. 50613.
(4)
– Potrivit articolului 79 din LPCE (fără relevanță în cauza principală), Consiliul Concurenței judecă acțiunile formulate împotriva deciziilor pronunțate de autoritățile sectoriale de reglementare. Conform articolului 81 din LPCE, deciziile pronunțate de Consiliul Concurenței în temeiul articolului 79 din LPCE pot face obiectul unui recurs la Curtea de Casație.
(5)
–	În această privință, se pot enumera cel puțin patru curente jurisprudențiale care coexistă. Potrivit primului și celui mai vechi dintre acestea, Curtea arată că normele Tratatului CE nu sunt aplicabile unei situații ale cărei elemente se limitează la un singur stat membru (a se vedea în special Hotărârea din 21 octombrie 1999, Jägerskiöld, C‑97/98, Rec., p. I‑7319, punctul 45, precum și Ordonanța din 19 iunie 2008, Kurt, C‑104/08, punctul 20). În cadrul celui de al doilea curent, Curtea a răspuns că dreptul pertinent al Uniunii nu se opune reglementării naționale în cauză (a se vedea în special dispozitivul Ordonanței din 5 aprilie 2004, Mosconi Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia, C‑3/02, Ordonanța din 21 ianuarie 2008, Mayeur, C‑229/07, punctul 20, precum și Ordonanța din 17 martie 2009, Mariano, C‑217/08, punctele 30 și 31). Potrivit celui de al treilea curent jurisprudențial, Curtea consideră că nu este competentă să răspundă la întrebările adresate (a se vedea în special Hotărârea din 29 mai 1997, Kremzow, C‑299/05, Rec., p. I‑2629, punctul 15, precum și Ordonanța din 6 octombrie 2005, Vajnai, C‑328/04, Rec., p. I‑8577, punctul 13, Ordonanța din 25 ianuarie 2007, Koval’ský, C‑302/06, punctele 20 și 23, și Ordonanța din 16 ianuarie 2008, Polier, C‑361/07, punctele 11 și 16). În temeiul celui de al patrulea curent jurisprudențial, Curtea recunoaște admisibilitatea întrebărilor preliminare privitoare la elementele de fapt limitate la teritoriul unui singur stat membru, în special în ipoteza în care dreptul național impune instanței naționale să permită resortisantului statului membru căruia îi aparține să beneficieze de aceleași drepturi pe care dreptul Uniunii le conferă unui resortisant al altui stat membru în aceeași situație (a se vedea printre altele Hotărârea din 5 decembrie 2000, Guimont, C‑448/98, Rec., p. I‑10663, punctul 23, Hotărârea din 15 mai 2003, Salzmann, C‑300/01, Rec., p. I‑4899, punctele 33-35, precum și Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C‑380/05, Rep., p. I‑349, punctul 69).
(6)
–	A se vedea în special Hotărârea din 14 decembrie 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (C 217/05, Rec., p. I‑11987, punctul 16), și Hotărârea din 2 aprilie 2009, Pedro IV Servicios (C‑260/07, Rep., p. I‑2437, punctul 28).
(7)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, citată anterior (punctul 17 și jurisprudența citată).
(8)
–	A se vedea Hotărârea din 21 iunie 2001, SONAE, (C‑206/99, Rec., p. I‑4679, punctele 45 și 46), precum și punctul 40 din Concluziile noastre prezentate în cauza Pedro IV Servicios, citată anterior.
(9)
–	Hotărârea din 11 iunie 2009, X BV (C‑429/07, Rep., p. I‑4833).
(10)
–	Regulamentul din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1216/1999 al Consiliului din 10 iunie 1999 (JO L 148, p. 5).
(11)
–	În versiunea în limba franceză a Regulamentului nr. 1/2003, termenul „effectif[ve]” este utilizat în considerentele (5) și (8) și, ca adverb, la articolul 35 alineatul (1) din regulamentul menționat; termenul „efficace” este utilizat în considerentele (6) și (34); termenul „uniforme” este utilizat în considerentul (22), precum și în titlul articolului 16 din Regulamentul nr. 1/2003; termenul „cohérent(e)” este utilizat în considerentele (14), (17), (19) și (21), precum și la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003. Astfel cum am subliniat la punctul 33 din Concluziile prezentate în cauza X BV, citată anterior, aceste diferențieri nu sunt în mod necesar relevante în toate versiunile lingvistice ale Regulamentului nr. 1/2003.
(12)
–	A se vedea în special considerentul (35) al Regulamentul nr. 1/2003.
(13)
–	Considerentul (15) al Regulamentul nr. 1/2003.
(14)
–	Punctele 20 și 21.
(15)
–	În măsura în care este relevant, adăugăm că faptul că autoritatea națională de concurență trebuie să fie informată cu privire la acțiunea introdusă împotriva deciziei sale, conform considerentului (21) al Regulamentului nr. 1/2003 și a articolului 76 din LPCE, nu schimbă cu nimic această situație, din moment ce, în speță, VEBIC nu critică sub nicio formă Consiliul Concurenței că nu ar fi aplicat articolul 81 CE.
(16)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 1995, Van Schijndel și van Veen (C‑430/93 și C‑431/93, Rec., p. I‑4705, punctul 17), Hotărârea din 9 decembrie 2003, Comisia/Italia (C‑129/00, Rec., p. I‑14637, punctul 25), Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi și alții (C‑295/04-C‑298/04, Rec., p. I‑6619, punctele 62 și 71), Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții (C‑222/05-C‑225/05, Rep., p. I‑4233, punctul 28), precum și Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact (C‑268/06, Rep., p. I‑2483, punctele 44-46).
(17)
–	A se vedea în acest sens în special Hotărârile citate anterior Van Schijndel și van Veen (punctul 17), van der Weerd și alții (punctul 28) și Impact (punctul 46).
(18)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea van der Weerd și alții, citată anterior (punctul 33 și jurisprudența citată).
(19)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iunie 1999, Eco Swiss (C‑126/97, Rec., p. I‑3055, punctul 36).
(20)
–	Hotărârea din 22 martie 1961, Snupat/Înalta Autoritate (42/59 și 49/59, Rec., p. 101, 156), Hotărârea din 10 ianuarie 2002, Plant și alții/Comisia și South Wales Small Mines, (C 480/99 P, Rec., p. I‑265, punctul 24), Hotărârea din 2 octombrie 2003, Corus UK/Comisia, (C‑199/99 P, Rec., p. I‑11177, punctul 19), precum și Hotărârea din 2 decembrie 2009, Comisia/Irlanda și alții (C‑89/08 P, Rep., p. I‑11245, punctul 52).
(21)
–	Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, citată anterior (punctul 55). A se vedea de asemenea Hotărârea din 17 decembrie 2009, Reexaminare M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 57).
(22)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 februarie 2008, Varec (C‑450/06, Rep., p. I‑581, punctele 46 și 47), precum și Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, citată anterior (punctele 54-58).
(23)
–	A se vedea în această privință, în legătură cu respectarea de către instanțele Uniunii a unui astfel de principiu, Hotărârea Reexaminare M/EMEA, citată anterior (punctul 58).
(24)
–	În această privință, trebuie amintit că un astfel de statut nu aduce atingere noțiunii de instanță națională, în înțelesul articolului 234 CE. A se vedea astfel, în legătură cu caracterul nejurisdicțional în înțelesul articolului 234 CE al autorității naționale de concurență elene, Hotărârea din 31 mai 2005, Syfait și alții (C‑53/03, Rec., p. I‑4609, punctele 30-37).
(25)
–	A se vedea în special în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2009, ČEZ (C‑115/08, Rep., p. I‑10265, punctul 138).
(26)
–	A se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 17 septembrie 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, Rec., p. I‑4961, punctul 45).