62012CP0083
LUARE DE POZIȚIE A AVOCATULUI GENERAL
ELEANOR SHARPSTON
prezentată la 26 martie 2012 (
1
)
Cauza C-83/12 PPU
Minh Khoa Vo
[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare introdusă de Bundesgerichtshof (Germania)]
„Procedură preliminară de urgență — Articolele 21 și 34 din Codul de vize — Răspunderea penală a călăuzei care facilitează imigrația ilegală a resortisanților unor țări terțe care dețin vize obținute în mod fraudulos care însă nu au fost încă anulate”
1.
Problema care se ridică în această cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată de Bundesgerichtshof (Germania) este, în esență, dacă dreptul Uniunii (
2
), în special articolele 21 și 34 din Regulamentul (CE) nr. 810/2009 (denumit în continuare „Codul de vize”) (
3
), se opune împrejurării ca un stat membru să sancționeze penal o persoană pentru facilitarea imigrației ilegale, deși imigranții respectivi dețineau vize uniforme (
4
) aparent în curs de valabilitate care, deși fuseseră obținute în mod fraudulos, nu fuseseră încă anulate.
2.
Din ordonanța de trimitere rezultă că domnul Vo, inculpat în procedura penală principală, a făcut parte din două grupuri infracționale organizate care, în lunile iunie și iulie 2010, în schimbul unor sume importante, au facilitat intrarea și stabilirea unor resortisanți vietnamezi în Spațiul Schengen, în special în Germania. Aceste grupuri utilizau metode bazate pe obținerea în mod fraudulos de vize uniforme. Într-un caz, aceștia induceau în eroare ambasada Ungariei în Vietnam că resortisanții respectivi erau turiști care urmau să călătorească în Uniunea Europeană. În celălalt caz, resortisanții respectivi erau declarați la Ambasada Suediei în calitate de lucrători sezonieri care ar fi utilizați la culegerea de bace.
3.
Odată intrați în Spațiul Schengen, resortisanții vietnamezi respectivi îndeplineau o parte din programul turistic sau participau la activitățile de început ale recoltării înainte de a fi transportați, cu ajutorul, în anumite cazuri, al domnului Vo, care primea o remunerație pentru serviciile sale, către diferite țări de destinație, în principal Germania, unde erau găzduiți, în anumite cazuri tot cu ajutorul domnului Vo, înainte de a intra în clandestinitate.
4.
Pe baza dovezilor furnizate, domnul Vo a fost considerat vinovat de săvârșirea a patru infracțiuni de introducere de străini în mod clandestin, săvârșite în scop lucrativ și în mod organizat, chiar dacă fiecare dintre persoanele introduse deținea formal o viză care nu fusese anulată. Acesta a fost condamnat la o pedeapsă cu închisoarea de patru ani și trei luni. El este arestat preventiv de la 1 ianuarie 2011.
5.
Prin recursul formulat împotriva condamnării, domnul Vo a sesizat Camera a cincea penală a Bundesgerichtshof, care adresează Curții următoarea întrebare:
„Dispozițiile referitoare la eliberarea și la anularea unei vize uniforme, prevăzute la articolele 21 și 34 din [Codul de vize], trebuie interpretate în sensul că se opun ca dispozițiile naționale să prevadă pedepse penale pentru introducerea de străini în mod clandestin în cazurile în care persoanele respective dețin în mod cert viză, însă au obținut-o în mod fraudulos, prin inducerea în eroare a autorităților competente ale unui alt stat membru cu privire la scopul real al călătoriei lor?”
6.
În împrejurările cauzei, această întrebare trebuie înțeleasă în sensul că are în vedere posibilitatea ca, în temeiul dreptului Uniunii, o persoană aflată în situația domnului Vo să nu poată fi condamnată la o sancțiune penală atât timp cât fiecare dintre resortisanții respectivi ai unor țări terțe dețin o viză eliberată formal aflată în curs de valabilitate, chiar dacă a fost obținută în mod fraudulos. În scopul analizării acestei întrebări, trebuie să se aibă în vedere conținutul dispozițiilor relevante din dreptul național și din dreptul Uniunii.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Decizia-cadru 2002/946/JAI
7.
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Decizia-cadru 2002/946 (
5
):
„Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a se asigura că faptele ilicite prevăzute la articolele 1 și 2 din Directiva 2002/90/CE fac obiectul unor sancțiuni penale efective, proporționale și cu efect de descurajare, în măsură să conducă la extrădare.”
Directiva 2002/90
8.
Din considerentul (4) al Directivei 2002/90 reiese că aceasta are ca obiectiv definirea „noțiunii de facilitare a imigrației ilegale și eficientizarea aplicării Deciziei-cadru [2002/946], în vederea prevenirii acestei infracțiuni”.
9.
Articolul 1 din directiva menționată are următorul cuprins:
„(1)   Fiecare stat membru adoptă sancțiuni adecvate aplicabile:
(a)
oricărei persoane care ajută în mod conștient o persoană care nu este resortisant al unui stat membru să intre pe teritoriul unui stat membru sau să tranziteze pe teritoriul respectiv, încălcând legislația statului în cauză cu privire la intrarea sau tranzitul străinilor;
(b)
oricărei persoane care ajută în mod conștient, în scop lucrativ, o persoană care nu este resortisant al unui stat membru să domicilieze pe teritoriul unui stat membru, încălcând legislația statului respectiv cu privire la șederea străinilor.
(2)   Fiecare stat membru poate decide să nu impună sancțiuni în cazul conduitei definite la alineatul (1) litera (a), aplicând propria legislație și practică internă, în cazul în care comportamentul respectiv are ca scop acordarea de ajutor umanitar persoanei în cauză.”
10.
Articolul 2 din directiva menționată prevede:
„Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a se asigura că sancțiunile prevăzute la articolul 1 se aplică, de asemenea, oricărei persoane care:
[…]
(b)este complice […] la una dintre faptele ilicite menționate în articolul 1 alineatul (1) litera (a) sau (b).
[...]”
11.
Articolul 3 din aceeași directivă prevede:
„Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru ca faptele ilicite menționate la articolele 1 și 2 să facă obiectul unor sancțiuni efective, proporționale și cu efect de descurajare.”
Directiva 2008/115/CE
12.
Directiva 2008/115/CE (
6
) stabilește standarde și proceduri comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală.
13.
Potrivit articolului 3 punctul 2 din această directivă, „«ședere ilegală» înseamnă prezența pe teritoriul unui stat membru a unui resortisant al unei țări terțe care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare, astfel cum sunt stabilite la articolul 5 din Codul Frontierelor Schengen[ (
7
) ] sau alte condiții de intrare, ședere sau reședință în acel stat membru”.
Codul de vize
14.
Potrivit considerentului (3) al Codului de vize, „politic[a] comun[ă] în materie de vize [este] parte a unui sistem multistratificat destinat […] să combată imigrația clandestină printr-o mai mare armonizare a legislațiilor naționale și a practicilor de procesare a cererilor de viză”.
15.
Potrivit considerentului (29), Codul de vize „respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute, în special, de Convenția [europeană] pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale [semnată la Roma la 4 noiembrie 1950] a Consiliului Europei și de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene”.
16.
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Codul de vize, acesta „stabilește procedurile și condițiile de eliberare a vizelor de tranzit sau de ședere pe teritoriul statelor membre pentru o perioadă care să nu depășească trei luni în decursul unei perioade de șase luni”. În temeiul alineatului (2) al aceleiași dispoziții, Codul de vize se aplică „tuturor resortisanților țărilor terțe care trebuie să dețină o viză la trecerea frontierelor externe ale statelor membre”.
17.
O viză uniformă servește resortisanților anumitor țări terțe (
8
) pentru a intra și a rămâne pe teritoriul tuturor statelor membre ale Spațiului Schengen, în perioada valabilității sale, până la finalul șederii autorizate. În temeiul articolului 2 punctul 2 din acest cod, viza reprezintă autorizația eliberată de un stat membru în scopul îndeosebi al șederii pe teritoriul statelor membre, pentru o perioadă care să nu depășească trei luni în decursul unei perioade de șase luni cu începere de la data primei intrări pe teritoriul statelor membre. Potrivit punctului 3 al aceleiași dispoziții, „viza uniformă” este „o viză valabilă pentru întregul teritoriu al statelor membre”.
18.
Viza se obține pe baza unei cereri și a unei serii de documente suplimentare prezentate autorităților competente ale unui stat membru (
9
). După reunirea documentelor, consulatul statului membru solicitat își verifică competența pentru a decide cu privire la admisibilitatea cererii și, dacă este cazul, pentru a decide dacă cererea îndeplinește condițiile de intrare (
10
).
19.
Articolul 21 din Codul de vize, intitulat „Verificarea condițiilor de intrare și evaluarea riscului”, prevede:
„(1)   Atunci când se procedează la examinarea unei cereri de viză uniformă, se stabilește dacă solicitantul îndeplinește condițiile de intrare prevăzute la articolul 5 alineatul (1) literele (a), (c), (d) și (e) din Codul Frontierelor Schengen[ (
11
) ] și se evaluează, cu o atenție deosebită, dacă solicitantul prezintă un risc de imigrație ilegală sau un risc la adresa securității statelor membre și dacă acesta intenționează să părăsească teritoriul statelor membre înainte de expirarea vizei solicitate.
(2)   VIS [ (
12
) ] este consultat în legătură cu fiecare cerere în parte, în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) și articolul 15 din Regulamentul VIS. Statele membre garantează utilizarea integrală a tuturor criteriilor de căutare menționate la articolul 15 din Regulamentul VIS, pentru evitarea refuzurilor și a identificărilor eronate.
(3)   Atunci când analizează dacă solicitantul îndeplinește condițiile de intrare, consulatul verifică următoarele:
(a)
că documentul de călătorie prezentat nu este contrafăcut, fals sau falsificat;
(b)
justificarea oferită de solicitant cu privire la obiectul și condițiile șederii și faptul că acesta dispune de mijloace de întreținere suficiente, atât pentru durata prevăzută a șederii, cât și pentru întoarcerea în țara de origine sau de reședință, sau pentru tranzitul către o țară terță în care este sigur că urmează să fie primit sau dacă este în măsură să dobândească legal respectivele mijloace;
(c)
dacă solicitantul este o persoană care face obiectul unei alerte în Sistemul de Informații Schengen (SIS), emisă în scopul de a i se refuza intrarea;
(d)
că solicitantul nu este considerat ca reprezentând o amenințare pentru ordinea publică, siguranța internă, sănătatea publică, astfel cum este definită la articolul 2 punctul 19 din Codul Frontierelor Schengen, sau pentru relațiile internaționale ale unuia din statele membre, în special, dacă în bazele de date naționale ale statelor membre nu a fost emisă o alertă în scopul de a i se refuza intrarea pentru motivele enumerate anterior;
(e)
după caz, deținerea unei asigurări medicale de călătorie corespunzătoare și valabile.
(4)   După caz, consulatul verifică durata șederilor anterioare și pe a celor prevăzute pentru a verifica dacă solicitantul nu depășește durata maximă de ședere autorizată pe teritoriul statelor membre, indiferent de posibilele șederi autorizate în baza unei vize naționale de lungă ședere sau a unui permis de ședere emis de un alt stat membru.
[…]
(7)   Examinarea cererii se bazează în special pe autenticitatea și pe fiabilitatea documentelor înaintate și pe veridicitatea și fiabilitatea declarațiilor solicitantului.
[…]”
20.
Dacă sunt îndeplinite aceste condiții, autoritatea competentă eliberează viza.
21.
Cu toate acestea, articolul 30 din Codul de vize prevede că o asemenea viză „nu conferă în mod automat dreptul de intrare” pe întregul teritoriu al statelor membre. Unei persoane care deține o viză uniformă i se poate refuza accesul pe teritoriul unui stat membru dacă autoritățile de control la frontiere consideră că nu sunt (sau că nu mai sunt) îndeplinite condițiile de intrare (
13
).
22.
Articolul 34 din Codul de vize, intitulat „Anularea și revocarea”, prevede:
„(1)   O viză se anulează în situația în care se constată că, la momentul eliberării sale, nu au fost îndeplinite condițiile necesare pentru eliberarea acesteia, în special dacă există motive serioase pentru a considera că viza a fost obținută în mod fraudulos. În principiu, o viză este anulată de către autoritățile competente ale statului membru care a eliberat respectiva viză. Viza poate fi anulată de autoritățile competente ale altui stat membru, caz în care autoritățile statului membru care a eliberat viza sunt informate cu privire la această anulare.
(2)   O viză este revocată în situația în care se constată că nu mai sunt îndeplinite condițiile pentru eliberarea vizei. În principiu, o viză este revocată de către autoritățile competente ale statului membru care a eliberat respectiva viză. Viza poate fi revocată de autoritățile competente ale altui stat membru, caz în care autoritățile statului membru care a eliberat viza sunt informate cu privire la această revocare.
(3)   Viza poate fi revocată la cererea titularului vizei. Autoritățile competente ale statului membru care a eliberat viza sunt informate cu privire la respectiva revocare.
(4)   Incapacitatea titularului de viză de a prezenta la frontieră unul sau mai multe documente justificative enumerate la articolul 14 alineatul (3) nu conduce automat la o decizie de anulare sau de revocare a vizei.
(5)   Dacă o viză este anulată sau revocată, se aplică o ștampilă cu mențiunea «ANULAT» sau «REVOCAT», iar elementul optic variabil al autocolantului de viză, elementul de securitate «efect de imagine latentă», precum și termenul «viză» se anulează prin hașurare.
(6)   Decizia de anulare sau revocare a unei vize și motivele pe care se întemeiază se comunică solicitantului prin formularul tipizat care figurează în anexa VI.
(7)   Un titular de viză a cărui viză a fost anulată sau revocată are dreptul să exercite o cale de atac, cu excepția situației în care viza a fost revocată la cererea acestuia, în conformitate cu alineatul (3). Calea de atac este îndreptată împotriva statului membru care a luat decizia de anulare și de revocare și în conformitate cu legislația națională a respectivului stat membru. Statele membre furnizează solicitanților informații referitoare la procedura care trebuie urmată în situația exercitării unei căi de atac, astfel cum se precizează în anexa VI.
(8)   Informațiile privind vizele anulate sau revocate se introduc în VIS în conformitate cu articolul 13 din Regulamentul VIS.”
23.
Codul de vize se aplică începând cu 5 aprilie 2010 (
14
), însă alineatele (6) și (7) ale articolului 34 sunt aplicabile începând cu 5 aprilie 2011 (
15
).
24.
Înainte de intrarea în vigoare a Codului de vize, anularea era reglementată de o decizie a Comitetului executiv din 14 decembrie 1993 privind principiile comune de anulare, revocare sau scurtare a duratei de valabilitate a vizei uniforme (
16
). Această decizie definea „anularea” în sensul că avea drept „[scop…] de a interzice accesul pe teritoriul statelor semnatare ale Convenției Schengen, în special în cazul în care în mod greșit viza s-a eliberat unui străin, persoană indezirabilă” (
17
). În acest caz, se prevedea în mod expres că „viza [se considera] inexistentă” (
18
). Instrucțiunile consulare comune confirmau aceste explicații (
19
).
Dreptul german
25.
Legislația națională pertinentă este Legea privind șederea, activitatea profesională și integrarea străinilor pe teritoriul federal (denumită în continuare „Aufenthaltsgesetz”) (
20
).
26.
Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Aufenthaltsgesetz, în vederea intrării și a șederii pe teritoriul federal, străinii trebuie să dețină un permis de ședere, în special viză, cu excepția cazului în care dreptul Uniunii sau o normă administrativă prevede altfel.
27.
Articolul 95 alineatul (1) din Aufenthaltsgesetz prevede o pedeapsă privativă de libertate de până la un an sau amendă pentru, printre altele, persoana care intră pe teritoriul federal fără a deține un permis valid în mod formal. Potrivit alineatului (6) al acestui articol, „fapta de a deține un permis de ședere obținut în mod fraudulos este asimilată faptei de a nu deține un permis de ședere”. Asimilarea (sau ficțiunea juridică) prevăzută în temeiul acestei dispoziții nu aduce atingere nici poziției titularului de viză în dreptul administrativ, nici căilor de atac care îi sunt oferite pentru contestarea unei eventuale decizii de anulare. Aceasta se aplică numai în materie penală.
28.
Articolul 96 alineatul (1) din Aufenthaltsgesetz prevede o pedeapsă privativă de libertate care poate ajunge până la cinci ani sau amendă pentru, printre altele, persoana care instigă alte persoane sau le facilitează săvârșirea unei fapte care se pedepsește potrivit articolului 95 alineatul (1) din Aufenthaltsgesetz și care obține astfel un avantaj sau i se promite obținerea unui avantaj ori acționează în mod repetat sau în vederea sprijinirii mai multor străini. Potrivit alineatului (4) al articolului 96, aceleași dispoziții se aplică încălcărilor dispozițiilor legale privind intrarea și șederea străinilor pe teritoriul statelor membre ale Uniunii Europene sau al unui stat Schengen dacă acestea corespund faptelor prevăzute de dreptul național și dacă făptuitorul acordă sprijin unui străin care nu este resortisant al unui stat membru al Uniunii Europene sau al unui alt stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European.
29.
Potrivit articolului 97 alineatul (2) din Aufenthaltsgesetz, pedeapsa privativă de libertate poate ajunge până la zece ani pentru persoana care, în schimbul primirii unor foloase, săvârșește fapta în cadrul unui grup constituit pentru săvârșirea unor asemenea fapte.
Procedura în fața Curții
30.
Întrucât domnul Vo este o persoană supusă unei măsuri privative de libertate, vizată la articolul 267 al patrulea paragraf TFUE, ca urmare a cererii formulate de Bundesgerichtshof, Curtea a hotărât să supună cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare procedurii preliminare de urgență. Au depus observații scrise reprezentantul domnului Vo, Generalbundesanwalt (Procurorul General Federal), guvernul german și Comisia Europeană. Aceste patru părți, precum și guvernul elen au fost reprezentate în ședința din 22 martie 2012.
Analiză
Observații introductive
31.
Problema care se ridică în această cauză este aceea dacă dreptul Uniunii, în special articolele 21 și 34 din Codul de vize, se opune împrejurării ca instanța națională să se pronunțe într-o procedură penală asupra vinovăției unei persoane acuzate de facilitarea imigrației ilegale, fără a fi necesară dovedirea imigrației ilegale prin intermediul anulării prealabile a vizelor uniforme obținute în mod fraudulos și acordate resortisanților unei țări terțe cărora această persoană le-ar fi facilitat intrarea și/sau șederea pe teritoriul statului membru în discuție.
32.
O asemenea chestiune se întemeiază pe raportul care ar putea exista între procedura administrativă de anulare a unei vize, care privește titularul acesteia, pe de o parte, și procedura penală care urmărește sancționarea penală a facilitării imigrației ilegale, care privește călăuza, pe de altă parte.
33.
În principiu, dreptul național trebuie să stabilească repartizarea competențelor, atât între puterea judecătorească și puterea executivă, cât și între jurisdicția instanței penale și cea a instanței administrative, precum și efectele unei decizii administrative asupra unei decizii penale și efectele unei decizii penale asupra unei proceduri administrative. Într-o Uniune puternică a 27 de membri în care fiecare își exercită propria ordine juridică, există probabilitatea ca această repartizare de competențe și efectele care decurg din ea să fie deopotrivă caracterizate de diversitate.
34.
Dreptul național reglementează, așadar, acest raport între dreptul administrativ și dreptul penal, cu excepția cazului și în măsura în care Uniunea și-a exercitat competențele într-un anumit domeniu. Într-o asemenea situație, trebuie să se examineze conținutul pertinent al dreptului Uniunii în acel domeniu. În această materie, este vorba despre a se stabili dacă dreptul Uniunii se opune împrejurării ca vinovăția unei călăuze acuzate de facilitarea imigrației ilegale să fie stabilită în lipsa dovedirii anulării prealabile a vizelor imigranților respectivi.
35.
Astfel, Uniunea și-a exercitat competențele în domeniile avute în vedere, însă într-un mod restrâns.
36.
Pe de o parte, de la constituirea Spațiului Schengen, statele participante au acceptat armonizarea condițiilor și a procedurilor de eliberare a vizelor pentru șederea pe teritoriul lor. Aceste condiții și proceduri sunt, așadar, consacrate în Codul de vize.
37.
Prin urmare, trebuie să se analizeze mai detaliat Codul de vize pentru a vedea în ce măsură Uniunea a armonizat condițiile și procedura de anulare a unei vize, în special dacă aceasta include dispoziții care reglementează valoarea probatorie a unei asemenea anulări într-o eventuală procedură penală privind un terț acuzat de facilitarea imigrației ilegale.
38.
Pe de altă parte, în temeiul Deciziei-cadru 2002/946 și al Directivei 2002/90, un stat membru are obligația să sancționeze facilitarea imigrației ilegale a resortisanților unor țări terțe care intră pe teritoriul său și îl tranzitează sau efectuează o ședere pe acest teritoriu, încălcând legislația statului în cauză cu privire la intrarea, la tranzitul sau la șederea străinilor (
21
). Întrucât întrebarea adresată de Bundesgerichtshof privește necesitatea eventuală de a stabili că o viză a fost anulată în scopul furnizării unei dovezi în cadrul unei proceduri penale împotriva unei călăuze acuzate de facilitarea imigrației ilegale, trebuie să se examineze de asemenea dacă Directiva 2002/90 și Decizia-cadru 2002/946 limitează competența statelor membre atât în privința procedurii penale, cât și în privința raportului dintre dreptul administrativ și dreptul penal cu privire la acest aspect.
Codul de vize și efectul eventual al lipsei unei decizii de anulare a unei vize deținute de un pretins imigrant ilegal asupra răspunderii penale a unui terț acuzat de facilitarea imigrației ilegale
39.
Mai întâi, menționăm că articolul 21 și articolul 34 din Codul de vize nu fac trimitere nici la răspunderea penală a unei persoane care a facilitat imigrația ilegală, nici la normele de procedură sau în materia probelor care se aplică în procedura penală.
40.
Reprezentantul domnului Vo susține însă că, în temeiul Codului de vize, vizele resortisanților vietnamezi cărora le-ar fi fost facilitată imigrarea în Spațiul Schengen ar trebui anulate, în principiu, de autoritățile maghiare și suedeze, înainte ca instanța penală să se poată pronunța în sensul că acuzația formulată împotriva domnului Vo este întemeiată. În această privință, reprezentantul domnului Vo susține că instanța penală îl poate condamna pentru facilitarea imigrației ilegale numai dacă s-a stabilit că o autoritate competentă a emis o decizie administrativă de anulare a acestor vize și a comunicat această anulare celorlalte state membre.
41.
Considerăm că această poziție se bazează pe o interpretare eronată a Codului de vize.
42.
Codul de vize nu pretinde că armonizează în mod exhaustiv procedura administrativă de anulare a unei vize uniforme. Acesta reglementează cu atât mai puțin procedura penală împotriva facilitării imigrației ilegale sau raportul dintre cele două proceduri în privința aspectului în discuție. Domeniul său de aplicare este, în mod clar, mai limitat.
43.
În ce constă însă această armonizare, pusă în aplicare în acest mod?
44.
În primul rând, prima teză a articolului 34 alineatul (1) din Codul de vize prevede cauzele de anulare.
45.
Anularea unei vize depinde de răspunsul la întrebarea dacă, la momentul eliberării, condițiile necesare erau îndeplinite (
22
). Dacă nu sunt îndeplinite aceste condiții, articolul 34 alineatul (1) din Codul de vize prevede că „viza se anulează”. Obținerea în mod fraudulos a unei vize determină în mod obligatoriu anularea acesteia.
46.
Deși cauza anulării privește numai faptele săvârșite la momentul eliberării, constatarea acestei cauze poate interveni în orice moment, printre altele înainte, în timpul sau ulterior utilizării vizei (
23
).
47.
În al doilea rând, a doua și a treia teză ale articolului 34 alineatul (1) din Codul de vize definesc competența, chiar obligația, statelor membre de anulare a unei vize.
48.
Autoritățile competente ale statului membru care a eliberat viza sunt în posesia dosarului și au cunoștință despre împrejurările în care a fost eliberată viza. În acest fel, ele au, în principiu, o poziție mai bună pentru a constata, eventual înaintea oricărei utilizări a vizei, că nu ar fi trebuit să o elibereze. Din această împrejurare rezultă că în primul rând acest stat membru este responsabil pentru anularea vizei. Este motivul pentru care articolul 34 alineatul (1) din Codul de vize prevede că o viză „[î]n principiu […] este anulată de către autoritățile competente ale statului membru care a eliberat respectiva viză”.
49.
Cu toate acestea, este posibil ca împrejurările pentru care viza nu ar fi trebuit să fie eliberată să fie constatate abia în cazul în care titularul și-a început deja călătoria către Spațiul Schengen, se prezintă pentru a avea acces pe teritoriul unui stat membru sau, în continuare, își efectuează șederea pe acel teritoriu. În mod logic, începând cu acest moment, statul membru la frontierele căruia sau pe teritoriul căruia se găsește titularul devine, așadar, deopotrivă calificat și responsabil pentru anularea vizei și, după caz, pentru informarea autorităților statului membru care a eliberat viza. Este motivul pentru care ultima teză a articolului 34 alineatul (1) din Codul de vize prevede că o viză „poate fi anulată de autoritățile competente ale altui stat membru, caz în care autoritățile statului membru care a eliberat viza sunt informate cu privire la această anulare” (
24
).
50.
Anularea unei vize nu este, așadar, o competență exclusivă a statului membru care a eliberat viza, ci o competență partajată. Aceasta reflectă respectul reciproc complet al statelor membre care trebuie să prevaleze în cazul eliberării, al acceptării și al utilizării vizelor uniforme, precum și spiritul de cooperare loială și de recunoaștere reciprocă care trebuie să reglementeze deciziile de anulare a unei vize în Spațiul Schengen (
25
).
51.
În al treilea rând, articolul 34 din Codul de vize prevede efectul general al anulării vizei. Dacă decizia administrativă rezultă ca urmare a constatării faptului că viza nu ar fi trebuit să fie acordată niciodată, rezultă că anularea își produce efectele în mod retroactiv.
52.
În cadrul ședinței, guvernul german a susținut că fiecare stat membru are competența de a stabili efectele anulării.
53.
Nu suntem de acord cu această poziție.
54.
În ceea ce privește efectul anulării unei vize asupra poziției administrative a titularului, articolul 34 face distincție între anulare și revocare, în funcție de momentul la care nu sunt îndeplinite condițiile de eliberare. Anularea unei vize rezultă din faptul că aceste condiții nu erau îndeplinite la momentul eliberării, în timp ce revocarea unei vize rezultă din faptul că acestea nu mai sunt îndeplinite, deși erau îndeplinite la momentul acordării vizei (
26
).
55.
Ni se pare dificil să ne imaginăm că legiuitorul a prevăzut această distincție dorind ca efectul anulării și efectul revocării să fie eventual identice. Din cuprinsul articolului 32 alineatul (1) litera (b) din Codul de vize rezultă că „cererea de viză se respinge” în cazul în care „există îndoieli întemeiate cu privire la autenticitatea documentelor justificative înaintate de către solicitant sau cu privire la veridicitatea datelor pe care le cuprind, la gradul de încredere care poate fi acordat declarațiilor […] sau cu privire la intenția [solicitantului] de a părăsi teritoriul statelor membre înainte de expirarea vizei pe care o solicită”. În cazul în care se constată, după eliberarea vizei, că aceste împrejurări existau la momentul eliberării sale (însă nu au fost observate la timp de autoritățile competente), ni se pare că se impune ca efectul să fie același ca în cazul în care autoritățile competente ar fi aplicat articolul 32 alineatul (1) litera (b). O asemenea situație implică, așadar, de la început lipsa oricărei valabilități (anulare ex tunc).
56.
Rezultă deopotrivă că, în lipsa împrejurărilor care ar fi determinat respingerea cererii de viză în temeiul articolului 32 din Codul de vize, o viză care a fost eliberată rămâne valabilă până la expirarea acesteia sau până la eventuala sa revocare și privește, așadar, șederea anterioară pe teritoriul unuia sau al mai multor state membre. În schimb, din momentul revocării sale, viza nu mai reprezintă un permis valabil care să justifice șederea (revocare ex nunc).
57.
În al patrulea rând, articolul 34 alineatele (5)-(7) din Codul de vize stabilește anumite etape diferite care trebuie urmate pentru ca decizia de anulare să poată fi pusă în executare, iar efectele sale să fie opozabile titularului.
58.
Desigur, astfel cum a observat Generalbundesanwalt, o viză nu este anulată în mod automat.
59.
Anularea unei vize este o decizie administrativă care depinde de examinarea probelor care demonstrează că eliberarea acesteia nu era justificată. Ulterior, această decizie este comunicată titularului (
27
). Astfel, cerințele privind securitatea juridică interzic posibilitatea ca o asemenea examinare, precum și orice decizie administrativă care o cuprinde să fie opozabile titularului vizei fără ca acestuia să îi fi fost comunicate în mod formal.
60.
Decizia motivată se comunică prin formularul cuprins în anexa VI la Codul de vize (
28
). De asemenea, titularul este avizat în acest sens prin aplicarea, pe viza pe care o deține, a unei ștampile cu mențiunea „ANULAT”, precum și prin alte mențiuni care atestă că viza și-a pierdut valabilitatea (
29
).
61.
În special, notificarea urmărește să garanteze că titularul vizei are cunoștință, primo, că, pe baza acestei vize, nu mai este și nici nu a fost vreodată autorizat să aibă acces în Spațiul Schengen pentru a efectua o ședere pe teritoriul acestuia, secundo, că autoritățile au ajuns la această concluzie pe baza elementelor cu privire la care este informat și, tertio, că are dreptul să exercite o cale de atac împotriva acestei decizii, în conformitate cu articolul 34 alineatul (7) din Codul de vize. Decizia trebuie să fie explicată astfel încât să permită titularului să își exercite drepturile în temeiul acestei dispoziții și al dreptului administrativ al statului membru care adoptă decizia (
30
). Este evident că, pentru ca decizia să poată fi notificată persoanei interesate, iar mențiunea „ANULAT” să poate fi aplicată pe viză, statul membru trebuie să fie în măsură să o localizeze.
62.
În sfârșit, articolul 34 alineatul (8) din Codul de vize prevede că autoritățile competente introduc în VIS informațiile privind vizele anulate (
31
). Astfel, celelalte state membre sunt avertizate asupra faptului că titularul nu deține și nu a deținut niciodată un permis valabil pe baza vizei anulate, în scopul șederii în Spațiul Schengen.
63.
Astfel cum am arătat, articolul 34 din Codul de vize identifică anumite etape succesive în cadrul procedurii administrative care urmăresc să determine opozabilitatea efectelor anulării față de titular. În schimb, această dispoziție nu prevede modalitatea lor de aplicare.
64.
Suntem de asemenea de părere că rezultă în mod clar că articolul 34 nu conține niciun element care să permită să se considere că se raportează la situația unui terț inculpat în cadrul unei proceduri penale împotriva facilitării imigrației ilegale. De altfel, în această privință menționăm că articolul 34 nu prevede că o altă persoană decât titularul poate exercita o cale de atac administrativă împotriva unei decizii eventuale de anulare a unei vize. Această dispoziție nu prevede nici că un terț poate interveni într-o asemenea cale de atac.
65.
Prin urmare, apreciem că domeniul de aplicare al articolului 34 din Codul de vize nu poate include o procedură penală împotriva facilitării imigrației resortisanților unor țări terțe care dețineau vize uniforme aparent în curs de valabilitate și care, deși obținute în mod fraudulos, nu fuseseră încă anulate.
Dreptul Uniunii (diferit de Codul de vize) și efectul eventual al lipsei unei decizii de anulare a unei vize deținute de un pretins imigrant ilegal asupra răspunderii penale a unui terț acuzat de facilitarea imigrației ilegale
66.
Deși Codul de vize realizează doar o armonizare parțială a dreptului administrativ în ceea ce privește anularea unei vize, trebuie să se examineze dacă dreptul Uniunii, în afara Codului de vize, se opune împrejurării ca o persoană aflată în situația domnului Vo să poată fi condamnată la o sancțiune penală atât timp cât imigranții respectivi dețin vize aflate formal în curs de valabilitate, care sunt însă obținute în mod fraudulos.
67.
În această privință, amintim că un stat membru are obligația să sancționeze facilitarea imigrației ilegale a resortisanților unor țări terțe care intră pe teritoriul său și efectuează o ședere pe acest teritoriu, încălcând legislația statului în cauză cu privire la intrarea și șederea străinilor (
32
). Un element constitutiv al acestei infracțiuni este, așadar, caracterul ilegal al intrării și al șederii acestor resortisanți. Acest caracter ilegal se determină, potrivit Directivei 2002/90, în conformitate cu dreptul național. În mod evident, dreptul național trebuie să se conformeze legislației relevante a Uniunii care este aplicabilă, inclusiv condițiile și procedurile de eliberare și de anulare a unei vize, și să respecte obiectivele Directivei 2002/90 și ale Deciziei-cadru 2002/946, îndeosebi în ceea ce privește sancționarea penală a facilitării imigrației ilegale și combaterea imigrației ilegale.
68.
Directiva 200/90 și Decizia-cadru 2002/946 se opun ca acest caracter ilegal al intrării și șederii străinilor să fie stabilit în cadrul unei proceduri penale în lipsa unei decizii de anulare?
69.
Răspunsul este negativ.
70.
Nici Directiva 2002/90, nici Decizia-cadru 2002/946 nu urmăresc să apropie dreptul penal al statelor membre în materie de probe. Astfel, obiectul acestor reglementări se limitează la definirea facilitării șederii, a tranzitării și a intrării ilegale, la excepțiile de la aceste definiții și la normele fundamentale în materia sancțiunilor, a răspunderii și a competenței (
33
).
71.
Prin urmare, dreptul Uniunii nu împiedică posibilitatea ca dreptul penal al unui stat membru să permită calificării juridice a obținerii în mod fraudulos a unei vize să se întemeieze pe reunirea unor elemente de probă care nu includ o decizie administrativă prealabilă de anulare a acelei vize.
72.
În mod evident, astfel cum a subliniat în mod întemeiat guvernul german în cadrul ședinței, instanța penală nu poate aplica dreptul național nici într-un mod în care să compromită obiectivele Uniunii, nici într-un mod în care ar aduce atingere drepturilor fundamentale pe care dreptul Uniunii le acordă unui inculpat într-o procedură penală (
34
).
73.
Considerăm, așadar, că, având în vedere dreptul Uniunii, lipsa unei decizii administrative prealabile referitoare la anularea unei vize nu se opune condamnării la o sancțiune penală a unei persoane care se află în situația domnului Vo.
Dreptul Uniunii și efectul eventual al lipsei unei comunicări către titular a unei decizii de anulare a unei vize deținute de un pretins imigrant ilegal asupra răspunderii penale a unui terț acuzat de facilitarea imigrației ilegale
74.
Cu toate acestea, în cazul în care Curtea s-ar pronunța în sensul că, în temeiul dreptului Uniunii, este necesară o decizie prealabilă de anulare, ar rămâne de examinat dacă dreptul Uniunii nu se opune împrejurării ca o persoană aflată în situația domnului Vo să poată fi condamnată la o sancțiune penală atât timp cât imigranților respectivi nu li s-a comunicat această decizie, iar anularea nu a fost comunicată celorlalte state membre.
75.
Considerăm că răspunsul este negativ. Această poziție se întemeiază pe un raționament identic celui care ne-a determinat să concluzionăm că dreptul Uniunii nu se opune împrejurării ca un stat membru să sancționeze penal o persoană pentru facilitarea imigrației ilegale, deși imigranții respectivi dețineau vize uniforme aparent în curs de valabilitate care, chiar dacă fuseseră obținute în mod fraudulos, nu fuseseră încă anulate (
35
).
76.
De altfel, o interpretare diferită ar aduce atingere obiectivului combaterii imigrației ilegale. O persoană care este implicată în organizarea imigrației ilegale ar fi recompensată pentru facilitarea șederii clandestine și în lipsa unui permis valid a imigranților în Spațiul Schengen. Astfel, după cum susțin majoritatea părților care au prezentat observații, obligația autorităților de a comunica în mod formal o decizie de anulare persoanelor intrate ilegal pe teritoriul național ar fi și mai complexă dacă o călăuză ar avea un interes și în a le facilita ascunderea. Ar rezulta că această călăuză ar avea mai multe posibilități de a se sustrage de la răspunderea penală pentru facilitarea imigrației ilegale.
Concluzie
77.
În lumina tuturor considerațiilor de mai sus, apreciem că răspunsul Curții la întrebarea adresată de Bundesgerichtshof ar trebui să fie următorul:
„Articolele 21 și 34 din Regulamentul (CE) nr. 810/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind instituirea unui Cod comunitar de vize (Codul de vize), cu modificările ulterioare, trebuie interpretate în sensul că nu se opun împrejurării ca un stat membru să sancționeze penal facilitarea imigrației ilegale a persoanelor străine care dețin o viză uniformă obținută în mod fraudulos care nu a fost încă anulată.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Trebuie să se remarce că legislația Uniunii prezentată mai jos se aplică doar parțial în Danemarca, în Irlanda și în Regatul Unit.
(
3
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind instituirea unui Cod comunitar de vize (JO L 243, p. 1), cu modificările ulterioare.
(
4
)	Pentru definiția vizei uniforme, a se vedea punctul 17 din prezenta luare de poziție.
(
5
)	Decizia-cadru a Consiliului din 28 noiembrie 2002 privind consolidarea cadrului penal pentru a preveni facilitarea intrării, tranzitului și șederii neautorizate (JO L 328, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 30). Decizia-cadru a fost adoptată în aceeași zi cu Directiva 2002/90/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2002 de definire a facilitării intrării, tranzitului și șederii neautorizate (JO L 328, p. 17, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 33), ceea ce explică trimiterile încrucișate între cele două măsuri legislative.
(
6
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO L 348, p. 98). În conformitate cu articolul 22, această directivă a intrat în vigoare la 13 ianuarie 2009.
(
7
)	Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen) (JO L 105, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 8, p. 5), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „Codul Frontierelor Schengen”). Codul Frontierelor Schengen prevede măsuri comune privind trecerea frontierelor interne de către persoane, precum și controlul la frontierele externe și dezvoltă „acquis-ul Schengen”, cu alte cuvinte, ansamblul de măsuri concepute pentru eliminarea controalelor la frontierele interne și întărirea controalelor la frontierele externe. Acesta se aplică împreună cu Codul de vize, care îl completează prin stabilirea mai detaliată a procedurilor și a condițiilor de eliberare a vizelor.
(
8
)	Lista țărilor vizate este cuprinsă în anexa I la Regulamentul (CE) nr. 539/2001 al Consiliului din 15 martie 2001 de stabilire a listei țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe și a listei țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație (JO L 81, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 97), cu modificările ulterioare.
(
9
)	Articolul 5 din Codul de vize definește statul membru competent pentru soluționarea unei asemenea cereri.
(
10
)	Articolele 18-21 din Codul de vize.
(
11
)	A se vedea de asemenea nota de subsol 6 din prezenta luare de poziție. Aceste condiții corespund, în esență, celor cuprinse la articolul 21 alineatul (3) literele (a)-(d) din Codul de vize.
(
12
)	VIS este un sistem de schimb de date privind vizele între statele membre pus în aplicare prin Regulamentul (CE) nr. 767/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 iulie 2008 privind Sistemul de informații privind vizele (VIS) și schimbul de date între statele membre cu privire la vizele de scurtă ședere (Regulamentul VIS) (JO L 218, p. 60), având drept obiectiv, printre altele, să faciliteze identificarea tuturor persoanelor care nu îndeplinesc sau nu mai îndeplinesc condițiile de intrare, de ședere sau de rezidență pe teritoriul statelor membre.
(
13
)	A se vedea de asemenea articolul 13 alineatul (1) din Codul Frontierelor Schengen.
(
14
)	Articolul 58 alineatul (2) din Codul de vize.
(
15
)	Articolul 58 alineatul (5) din Codul de vize.
(
16
)	SCH/Com-ex(93) 24 [JO L 239, p. 154, Ediție specială, 19/vol. 2, p. 17, denumită în continuare „Decizia SCH/Com-ex(93) 24”]. Această decizie a fost abrogată prin Codul de vize. A se vedea articolul 56 alineatul (2) litera (b) din Codul de vize. Pentru o explicație a interacțiunii dintre Acordul Schengen, Convenția de aplicare a Acordului Schengen, Manualul comun, Instrucțiunile consulare comune și deciziile Comitetului executiv instituit prin Convenția de aplicare a Acordului Schengen, a se vedea Hotărârea din 18 ianuarie 2005, Comisia/Consiliul (C-257/01, Rec., p. I-345, punctele 7-14).
(
17
)	Articolul 1 primul paragraf din Decizia SCH/Com-ex(93) 24.
(
18
)	Articolul 1 primul paragraf din Decizia SCH/Com-ex(93) 24. În schimb, prin „revocare”, „măsură fără efect retroactiv, se [putea] anula perioada de valabilitate rămasă a vizei uniforme după ce deținătorul acesteia a intrat pe teritoriu” [articolul 2 al doilea paragraf din Decizia SCH/Com-ex(93) 24].
(
19
)	Instrucțiunile consulare comune adresate misiunilor diplomatice și oficiilor consulare (JO 2005, C 325, p. 1), cu modificările ulterioare, anexa 14.
(
20
)	Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet.
(
21
)	Articolul 1 alineatul (1) din Decizia-cadru 2002/946 și articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2002/90, sub rezerva posibilității prevăzute la alineatul (2) al acestei din urmă dispoziții în cazul unei acțiuni în scop umanitar (a se vedea punctul 9 din prezenta luare de poziție).
(
22
)	Articolul 34 alineatul (1) din Codul de vize. Așadar, rezultă de asemenea că un stat membru nu are dreptul să anuleze o viză în împrejurări în care condițiile necesare îndeplinirii acesteia erau îndeplinite pe deplin la acel moment.
(
23
)	În această privință, nu excludem situația în care anularea unei vize, deja expirată, poate avea în continuare un efect util. Apreciem că, în asemenea împrejurări, anularea unei vize și notificarea acesteia titularului ar permite să i se facă opozabile, cu efect retroactiv, efectele lipsei de valabilitate în ceea ce privește durata de valabilitate a vizei.
(
24
)	Trebuie să se remarce că alte versiuni lingvistice ale acestei dispoziții utilizează de asemenea verbe diferite, astfel încât să se facă distincția între obligația unui stat membru care a eliberat viza și competența celorlalte state membre.
(
25
)	În acest context, amintim de asemenea observația Curții în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii din 16 iunie 2005, Pupino (C-105/03, Rec., p. I-5285, punctul 42), și anume că „ar fi dificil ca Uniunea să își îndeplinească în mod eficient misiunea dacă principiul cooperării loiale, care presupune în special ca statele membre să ia toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura îndeplinirea obligațiilor care decurg din dreptul Uniunii Europene, nu s-ar impune și în cadrul cooperării polițienești și judiciare în materie penală, care, de altfel, este întemeiată pe cooperarea dintre statele membre și instituții”.
(
26
)	Articolul 34 alineatul (2) din Codul de vize.
(
27
)	Obligația de a comunica titularului anularea prin intermediul formularului-tip cuprins în anexa VI se aplică începând cu 5 aprilie 2011 (a se vedea punctul 23 din prezenta luare de poziție). Până la acea dată, pentru motivarea și comunicarea unei decizii de acest tip se aplica dreptul național.
(
28
)	Articolul 34 alineatele (1) și (6) din Codul de vize.
(
29
)	Articolul 34 alineatul (5) din Codul de vize.
(
30
)	Articolul 34 alineatul (7) din Codul de vize, referitor la dreptul de a exercita o cale de atac împotriva unei decizii de anulare, se aplică începând cu 5 aprilie 2011 (a se vedea punctul 23 din prezenta luare de poziție). Până la acea dată, pentru posibilitatea de a exercita o cale de atac se aplica dreptul național.
(
31
)	Articolul 34 alineatul (8) din Codul de vize.
(
32
)	Articolul 1 alineatul (1) din Decizia-cadru 2002/946 și articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2002/90, sub rezerva posibilității prevăzute la alineatul (2) al acestei din urmă dispoziții în cazul unei acțiuni în scop umanitar (a se vedea punctul 9 din prezenta luare de poziție).
(
33
)	A se vedea considerentul (3) al Directivei 2002/90 și considerentul (3) al Deciziei-cadru 2002/946.
(
34
)	În această privință, avem în vedere articolul 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii, precum și articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale.
(
35
)	Trebuie să adăugăm totuși că, având în vedere rolul acestora, nu ni se pare evident ca o comunicare adresată titularului și o comunicare adresată celorlalte state membre să poată avea o valoare probatorie, în plus față de cea a deciziei de anulare, în cadrul unei proceduri penale inițiate nu împotriva titularului vizei, ci împotriva unui terț.