62024CJ0061_RES
Cauza C‑61/24 [Lindenbaumer] (
i
)
DL
împotriva
PQ
(cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof)
Hotărârea Curții (Camera a treia) din 20 martie 2025
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperarea judiciară în materie civilă – Cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp – Regulamentul (UE) nr. 1259/2010 – Articolul 8 literele (a) și (b) – Noțiunea de «reședință obișnuită» a soților – Statutul de agent diplomatic al unuia dintre soți – Convenția de la Viena cu privire la relațiile diplomatice”
Cooperarea judiciară în materie civilă – Legea aplicabilă divorțului și separării de corp – Regulamentul nr. 1259/2010 – Noțiunea de reședință obișnuită a soților – Calitatea de agent diplomatic a unuia dintre soți și repartizarea acestui soț pe un post în statul acreditar – Lipsa unei reședințe obișnuite a soților în statul acreditar – Excepție – Voința soților de a stabili în acest stat centrul obișnuit al intereselor lor – Criterii de apreciere
[Regulamentul nr. 1259/2010 al Consiliului, art. 8 lit. (a) și (b)]
(a se vedea punctele 35-67 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), Curtea clarifică noțiunea de „reședință obișnuită” a soților, în sensul Regulamentului nr. 1259/2010 (
1
), în cazul în care unul dintre soți are calitatea de agent diplomatic și este repartizat pe un post într‑un stat acreditar.
DL și PQ, de cetățenie germană, s‑au căsătorit în anul 1989. După ce au locuit împreună mai mult de zece ani într‑o locuință închiriată la Berlin (Germania) (denumită în continuare „locuința familială”), apoi timp de aproximativ doi ani la Stockholm (Suedia), aceștia s‑au instalat în luna septembrie 2019 la Moscova (Rusia) într‑o locuință situată în complexul imobiliar al ambasadei Germaniei, în cadrul căreia PQ exercită funcția de consilier al ambasadei.
În perspectiva unei întoarceri în Germania, soții și‑au păstrat însă locuința familială în care, din luna septembrie 2019, locuiește unul dintre copiii lor majori, iar unele dintre încăperile acestei locuințe au fost subînchiriate până în iunie 2020.
În luna ianuarie 2020, DL s‑a întors la Berlin pentru a fi supusă unei intervenții chirurgicale și a rămas în locuința familială până în luna februarie 2021. Ulterior, ea s‑a întors la Moscova în locuința din cadrul ambasadei Germaniei, pe care a părăsit‑o definitiv în luna mai 2021 pentru a se întoarce la Berlin. În prezent locuiește în locuința familială din Berlin, în timp ce PQ continuă să locuiască la Moscova.
La 8 iulie 2021, PQ a depus o cerere de divorț la Amtsgericht (Tribunalul Districtual, Germania), susținând că locuia separat de DL din luna ianuarie 2020 și că separarea rămăsese definitivă în luna martie 2021. DL s‑a opus acestei cereri pentru motivul că separarea cuplului nu avusese loc decât cel mai devreme în luna mai 2021, atunci când ea s‑a întors la Berlin. Cererea a fost respinsă întrucât perioada de un an de separare impusă de dreptul german nu expirase și nu existau motive suficient de grave pentru a se pronunța imediat divorțul.
Sesizat cu o acțiune formulată de PQ, Kammergericht (Tribunalul Regional Superior, Germania) a pronunțat, în schimb, divorțul în temeiul legii ruse pe care a considerat‑o aplicabilă având în vedere ultima reședință obișnuită a soților, în conformitate cu articolul 8 litera (b) din Regulamentul nr. 1259/2010.
DL a sesizat instanța de trimitere cu recurs împotriva hotărârii de divorț. Aceasta are îndoieli cu privire la aspectul dacă interpretarea noțiunii de „reședință obișnuită”, în lumina Regulamentului nr. 1259/2010, trebuie să corespundă celei a aceleiași noțiuni care figurează în Regulamentul nr. 2201/2003 (
2
). Instanța de trimitere ridică problema dacă repartizarea într‑un stat a unuia dintre soți în calitatea sa de agent diplomatic, durata prezenței fizice a soților în acest stat, precum și gradul de integrare socială și familială în acesta constituie elemente pertinente sau chiar determinante în vederea stabilirii „reședinței obișnuite” a soților, avută în vedere la articolul 8 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1259/2010.
Aprecierea Curții
Curtea constată mai întâi că Regulamentul nr. 1259/2010 nu cuprinde o definiție a noțiunii de „reședință obișnuită” și nu face nicio trimitere la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare al acestei noțiuni. În consecință, o interpretare autonomă și uniformă trebuie stabilită ținând seama de modul de redactare a acestei dispoziții, de contextul în care se înscrie și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte.
În ceea ce privește noțiunea de „reședință obișnuită” în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003, aceasta se caracterizează în principiu prin două elemente, și anume, pe de o parte, voința persoanei interesate de a stabili centrul obișnuit al intereselor sale într‑un loc determinat și, pe de altă parte, o prezență care are un grad suficient de stabilitate pe teritoriul statului membru în cauză. Având în vedere coerența necesară dintre dispozițiile Regulamentelor nr. 1259/2010 și nr. 2201/2003, aceleași elemente sunt necesare pentru a caracteriza noțiunea de „reședință obișnuită” în sensul articolului 8 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1259/2010. O astfel de concepție unitară reflectă legăturile strânse care există între aceste două regulamente ce reglementează printre altele divorțul și separarea de drept.
Astfel, o definiție a noțiunii de „reședință obișnuită” a soților în sensul articolului 8 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1259/2010, care se caracterizează în principiu prin aceste două elemente, permite să se garanteze atât obiectivul securității juridice și al previzibilității, cât și flexibilitatea necesară în procedurile matrimoniale, împiedicând în același timp eventualele abuzuri în ceea ce privește alegerea legii aplicabile.
Or, în ceea ce privește, în primul rând, calitatea de agent diplomatic a unuia dintre soți, natura și specificitatea activității profesionale a unui agent diplomatic repartizat la o reprezentanță externă în statul acreditar pledează în principiu, în considerarea împrejurărilor inerente acestei funcții, pentru lipsa în acest stat a unei reședințe obișnuite, în sensul articolului 8 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1259/2010, a acestui agent, precum și a soțului său.
Totuși, deși calitatea de agent diplomatic a unuia dintre soți constituie un element pertinent în cadrul examinării caracterului obișnuit al reședinței soților pe teritoriul statului acreditar, în ceea ce privește aprecierea motivelor prezenței lor în acest stat și a condițiilor șederii lor, acest element nu este în sine determinant pentru a exclude recunoașterea unei reședințe obișnuite a persoanei interesate și a membrilor familiei sale în statul respectiv. Stabilirea „reședinței obișnuite” a soților trebuie, chiar în prezența unui astfel de element, să fie efectuată pe baza ansamblului împrejurărilor de fapt proprii fiecărei spețe.
În ceea ce privește, în al doilea rând, criteriul duratei prezenței fizice a soților pe teritoriul unui stat, trebuie luată în considerare situația specială a agenților diplomatici, având în vedere natura funcțiilor lor, și a membrilor familiilor acestora. Astfel, pe de o parte, aceste persoane păstrează adesea o legătură strânsă cu statul acreditant în care se deplasează în mod regulat. Pe de altă parte, întrucât agenții diplomatici sunt în general supuși unui principiu de rotație, durata șederii lor în statul acreditar poate fi percepută ca fiind a priori temporară, deși aceasta poate prezenta uneori, în practică, o lungime care nu este neglijabilă. În aceste împrejurări speciale, durata prezenței fizice a soților pe teritoriul statului acreditar nu este, în sine, un element determinant al caracterului obișnuit al reședinței lor în acest stat. Nu se poate exclude, în această privință, posibilitatea ca soții să fie prezenți pe acest teritoriu pentru o perioadă care nu este neglijabilă, păstrând în același timp centrul intereselor lor în statul acreditant, în care se deplasează în mod regulat.
În al treilea rând, integrarea socială într‑un stat, indiferent dacă este statul acreditar sau statul acreditant, constituie un element pertinent în vederea stabilirii reședinței obișnuite a soților. Astfel, această integrare este de natură să concretizeze elementul subiectiv legat de voința persoanelor interesate de a‑și stabili centrul obișnuit al intereselor lor într‑un loc determinat. Legăturile familiale păstrate în statul acreditant sau, dimpotrivă, cele create în statul acreditar pot fi de asemenea pertinente în cadrul analizei ansamblului împrejurărilor de fapt proprii speței.
În orice caz, conform jurisprudenței Curții cu privire la Regulamentul nr. 2201/2003, care poate fi transpusă în vederea interpretării noțiunii de „reședință obișnuită” în sensul articolului 8 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1259/2010, un soț care își împarte viața între două state nu poate avea reședința obișnuită decât în unul dintre aceste state.
Curtea concluzionează că articolul 8 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1259/2010 trebuie interpretat în sensul că calitatea de agent diplomatic a unuia dintre soți și repartizarea sa pe un post în statul acreditar se opun în principiu ca „reședința obișnuită” a soților să fie considerată ca fiind stabilită în acest stat. Situația ar fi diferită dacă, în urma unei aprecieri globale a tuturor împrejurărilor proprii speței, care includ în special durata prezenței fizice a soților, precum și integrarea lor socială și familială în statul menționat, s‑ar stabili, pe de o parte, voința soților de a stabili în același stat centrul obișnuit al intereselor lor și, pe de altă parte, o prezență care are un grad suficient de stabilitate pe teritoriul acestuia.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
1
)	Regulamentul (UE) nr. 1259/2010 al Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp (JO 2010, L 343, p. 10).
(
2
)	Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183).