62012CC0335_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. În contextul unei neîndepliniri a obligațiilor imputate de Comisie Republicii Portugheze privind transferul cotizațiilor pentru stocurile excedentare de zahăr care nu fac obiectul unui export după aderarea acestui stat membru, se pune problema naturii juridice a taxelor aferente respectivelor stocuri excedentare. Curtea are astfel ocazia să se pronunțe cu privire la calificarea acestei resurse financiare, pe care Comisia, contrar opiniei Republicii Portugheze, o consideră o „resursă proprie” a Uniunii.
2. În cazul în care Curtea va considera că, astfel cum vom susține în cadrul acestor concluzii, este vorba despre o resursă proprie, trebuie să se stabilească în continuare dacă Republica Portugheză a dat dovadă de diligența necesară în îndeplinirea obligației sale de a recupera cuantumul datorat cu acest titlu sau, dimpotrivă, trebuie să răspundă în ultimă instanță în fața Uniunii, asumându‑și plata sumei pe care trebuia să o colecteze.
I – Cadrul juridic
A – Actul privind condițiile de aderare a Regatului Spaniei și a Republicii Portugheze și adaptările tratatelor (2)
3. Articolul 254 din actul de aderare prevede următoarele:
„Orice stoc de produse care se află în liberă circulație pe teritoriul portughez la 1 martie 1986 și care depășește cantitatea care ar putea fi considerată ca reprezentând un stoc normal de report trebuie eliminat de Republica Portugheză și pe cheltuiala acesteia, potrivit procedurilor comunitare care urmează să se stabilească și în termenele care vor fi stabilite în condițiile prevăzute la articolul 258.
[…]” [traducere neoficială]
4. În temeiul articolului 371 alineatul (1) din actul de aderare, „Decizia Consiliului din 21 aprilie 1970 privind înlocuirea contribuțiilor financiare ale statelor membre cu resurse proprii ale Comunităților […] se aplică în conformitate cu dispozițiile prevăzute la articolele 372-375” [traducere neoficială].
5. Potrivit articolului 372 primul paragraf din actul de aderare, „[v]eniturile denumite «prelevări agricole» prevăzute la articolul 2 primul paragraf litera (a) din Decizia Consiliului din 21 aprilie 1970 includ de asemenea veniturile provenite din orice sumă stabilită pentru importurile provenite din schimburile comerciale dintre Portugalia și celelalte state membre și dintre Portugalia și țările terțe […]” [traducere neoficială].
B – Decizia 85/257/CEE/Euratom (3)
6. Articolul 2 primul paragraf din Decizia 85/257 prevede următoarele:
„Veniturile provenite:
(a) din prelevări, prime, sume suplimentare sau compensatorii, sume sau elemente suplimentare și alte taxe stabilite sau de stabilit de către instituțiile Comunităților privind schimburile cu țările nemembre în cadrul politicii agricole comune, precum și cotizații și alte taxe prevăzute în cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului;
(b) din taxe prevăzute de Tariful vamal comun și din alte taxe stabilite sau care vor fi stabilite de instituțiile Comunităților cu privire la schimburile cu țările nemembre vor constitui resurse proprii, care se vor înscrie în bugetul Comunităților”. [traducere neoficială]
7. Articolul 7 alineatul (1) din Decizia nr. 85/257 prevede:
„Resursele comunitare prevăzute la articolele 2 și 3 vor fi colectate de statele membre conform actelor cu putere de lege și actelor administrative naționale, care vor fi eventual modificate în acest scop. Statele membre vor pune resursele respective la dispoziția Comisiei.” [traducere neoficială]
C – Regulamentul (CEE ) nr. 1697/79 (4)
8. Potrivit articolului 1 din Regulamentul nr. 1697/79:
„(1) Prezentul regulament stabilește condițiile în care autoritățile competente pot proceda la recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export care, indiferent de motiv, nu au fost solicitate de la debitor pentru mărfurile plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe.
(2) În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
(a) taxe la import înseamnă atât taxele vamale și taxele cu efect echivalent, cât și prelevările agricole și alte impuneri la import prevăzute în cadrul politicii agricole comune sau în cadrul regimurilor specifice aplicabile, în conformitate cu articolul 235 din tratat, anumitor mărfuri rezultate din transformarea produselor agricole;
[…]
(c) înscriere în evidența contabilă înseamnă actul administrativ prin care se stabilește în mod corespunzător valoarea taxelor la import sau la export […];
(d) datorie vamală înseamnă obligația unei persoane fizice sau juridice de a achita taxele la import sau taxele la export aplicabile mărfurilor care fac obiectul unor astfel de taxe […]” [traducere neoficială]
9. Articolul 2 din Regulamentul nr. 1697/79 are următorul cuprins:
„(1) În cazul în care autoritățile competente constată că o parte sau întreaga valoare a taxelor la import sau a taxelor la export legal datorate pentru mărfuri plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe nu a fost solicitată de la debitor, acestea formulează o acțiune de recuperare a taxelor neîncasate.
Cu toate acestea, acțiunea nu poate fi formulată după expirarea unui termen de trei ani de la data la care valoarea impusă inițial a fost înscrisă în evidența contabilă sau, dacă nu a fost înscrisă, de la data nașterii datoriei vamale privind mărfurile în cauză.
(2) În sensul alineatului (1), acțiunea de recuperare se va iniția prin notificarea persoanei interesate cu privire la valoarea taxelor la import sau a taxelor la export pe care le datorează” [traducere neoficială].
D – Regulamentul (CEE) nr. 3771/85 (5)
10. Potrivit articolului 1 din Regulamentul nr. 3771/85, acest regulament „stabilește normele generale referitoare la aplicarea articolului 254 din Tratatul de aderare” [traducere neoficială].
11. În conformitate cu articolul 3 alineatul (1) litera (b) din același regulament, se consideră că „se află în liberă circulație pe teritoriul portughez […] produsele […] importate în Portugalia pentru care formalitățile de import au fost efectuate, iar taxele vamale și taxele cu efect echivalent exigibile au fost percepute în Portugalia și care nu au beneficiat de o deducere totală sau parțială a acestor taxe și impuneri”. [traducere neoficială]
12. Articolul 8 din Regulamentul nr. 3771/85 prevede următoarele:
„(1) Normele de aplicare a prezentului regulament se vor stabili în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 38 din Regulamentul nr. 136/66/CEE al Consiliului din 22 septembrie 1966 privind organizarea comună a piețelor în sectorul uleiurilor și grăsimilor [ (6) ] sau, după caz, la articolele corespunzătoare din celelalte regulamente prin care se instituie o organizare comună a piețelor agricole.
(2) Normele de aplicare prevăzute la alineatul (1) vor include, în special:
[…]
(d) modalitățile de desfacere a produselor excedentare.
(3) Normele de aplicare prevăzute la alineatul (1) vor putea include:
[…]
(c) perceperea unei taxe în cazul în care o persoană interesată nu respectă modalitățile de desfacere a produselor excedentare.” [traducere neoficială]
E – Regulamentul (CEE) nr. 579/86 (7)
13. Al doilea considerent al Regulamentului nr. 579/86 prevede că, „având în vedere riscul de speculații care există în noile state membre în ceea ce privește zahărul […], trebuie stabilite dispoziții privind stocurile existente în Spania și în Portugalia la 1 martie 1986” [traducere neoficială].
14. Potrivit celui de al șaselea considerent al aceluiași regulament, „cantitățile care depășesc stocul normal de report […] care nu au fost exportate înainte de data prevăzută și, prin urmare, nu au fost retrase de pe piață trebuie considerate ca fiind comercializate pe piața internă a Comunității și ca fiind importate din țări terțe; […] în aceste condiții, este justificat să se prevadă ca suma care se percepe să fie egală cu prelevarea la import pentru produsul în cauză care este în vigoare în ultima zi a termenului stabilit pentru export […]” [traducere neoficială].
15. Al optulea considerent al aceluiași regulament prevede că, „pentru a răspunde exigențelor unei bune gestionări a piețelor din sector, trebuie să se prevadă ca noile state membre să comunice nivelul înregistrat al stocurilor proprii și al cantităților considerate ca fiind comercializate pe piața internă” [traducere neoficială].
16. Articolul 3 din Regulamentul nr. 579/86 prevede următoarele:
„(1) Noile state membre vor realiza separat o evidență a stocurilor de zahăr […] care se află în liberă circulație pe teritoriile lor la 1 martie 1986 ora 00:00.
(2) Pentru punerea în aplicare a alineatului (1), oricine deține, cu orice titlu, o cantitate de zahăr […] de cel puțin 3 000 kg […] care se află în liberă circulație la 1 martie 1986 ora 00:00 trebuie să o declare autorităților competente înainte de 13 martie 1986.
[…]”. [traducere neoficială]
17. Articolul 4 din Regulamentul nr. 579/86 prevede:
„(1) În cazul în care cantitatea stocurilor existente de zahăr […] depășește într‑un stat membru cantitatea care a fost repartizată acestuia […], statul membru respectiv se asigură că, înainte de 1 ianuarie 1987 [ (8) ], a fost exportată din Comunitate o cantitate egală cu diferența dintre cantitatea înregistrată și cantitatea stabilită în cauză […] În ceea ce privește Portugalia, verificarea stocurilor existente și stabilirea cantităților de zahăr care urmează să fie exportate în conformitate cu primul paragraf se vor efectua separat pentru regiunile autonome Azore și Madeira, pe de o parte, și pentru restul regiunilor din Portugalia, pe de altă parte.
(2) Pentru cantitățile care urmează să fie exportate în conformitate cu alineatul (1):
[…]
(c) exportul produsului în cauză trebuie să se efectueze înainte de 1 ianuarie 1987, de pe teritoriul noului stat membru în care are loc confirmarea menționată la alineatul (1), iar produsul trebuie să fi părăsit teritoriul Comunității înainte de această dată.”(9) [traducere neoficială]
18. Potrivit articolului 5 din același regulament:
„(1) Dovada exportului […] trebuie să fie furnizată, cu excepția cazurilor de forță majoră, înainte de 1 martie 1987 [ (10) ], prin prezentarea:
(a) licențelor de export eliberate […] de organismul competent din noul stat membru în cauză;
(b) documentelor menționate la articolele 30 și 31 din Regulamentul (CEE) nr. 3183/80 [ (11) ] necesare pentru eliberarea garanției.
(2) În cazul în care dovada prevăzută la alineatul (1) nu este furnizată înainte de 1 martie 1987, cantitatea în cauză se consideră comercializată pe piața internă a Comunității.” [traducere neoficială]
19. Articolul 7 din regulamentul menționat stabilește următoarele:
„(1) Pentru cantitățile care sunt considerate comercializate pe piața internă, în sensul articolului 5 alineatul (2), se va percepe:
(a) în cazul zahărului, pentru fiecare 100 de kilograme, o taxă egală cu prelevarea la import în vigoare la 31 decembrie 1986 [ (12) ]
pentru zahărul alb […]”. [traducere neoficială]
20. Potrivit articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 579/86, „[n]oile state membre iau toate măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentului regulament și stabilesc, în special, toate procedurile de control care se dovedesc necesare pentru a îndeplini obligația prevăzută la articolul 3 și pentru a se conforma obligației de export prevăzute la articolul 4 alineatul (1)” [traducere neoficială].
F – Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 (13)
21. Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1552/89 prevede că, „[î]n scopul aplicării prezentului regulament, dreptul Comunității asupra resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din Decizia 88/376/CEE, Euratom se constată de îndată ce suma datorată este notificată debitorului de serviciul competent din statul membru. Această notificare se efectuează imediat ce debitorul este cunoscut și suma cuvenită poate fi calculată de autoritățile administrative competente, cu respectarea tuturor dispozițiilor comunitare aplicabile în materie” [traducere neoficială].
22. În conformitate cu articolul 11 din același regulament, „[o]rice întârziere în înregistrările în contul prevăzut la articolul 9 alineatul (1) are drept rezultat plata de către statul membru în cauză a unor dobânzi de întârziere […]” [traducere neoficială].
23. Articolul 17 din Regulamentul nr. 1552/89 prevede următoarele:
„(1) Statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru ca sumele corespunzătoare taxelor constatate […] să fie puse la dispoziția Comisiei în condițiile prevăzute de prezentul regulament.
(2) Statele membre sunt libere de obligația de a pune la dispoziția Comisiei sumele corespunzătoare taxelor constatate doar dacă a fost imposibilă colectarea acestor sume din motive de forță majoră. În plus, în cazuri specifice, statele membre pot să nu pună la dispoziția Comisiei aceste sume atunci când se constată, după examinarea aprofundată a tuturor datelor pertinente privind cazul respectiv, că este absolut imposibil să se procedeze la colectarea sumelor din motive care nu pot fi imputate statelor membre. Aceste cazuri trebuie menționate în raportul prevăzut la alineatul (3), în măsura în care sumele depășesc 10 000 ecu […]; raportul trebuie să indice motivele care au împiedicat statul membru să pună la dispoziție sumele respective. Dacă este cazul, Comisia dispune de un termen de șase luni pentru a comunica statului membru implicat observațiile sale.
[…]”. [traducere neoficială]
II – Procedura precontencioasă
24. Prin scrisoarea din 26 iunie 2003, autoritățile portugheze au solicitat Comisiei, în conformitate cu articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000(14), scutirea necesară pentru a nu pune la dispoziția acesteia suma totală de 785 078,50 euro cu titlu de taxe constatate în legătură cu cantitățile excedentare de zahăr pentru care nu s‑a furnizat dovada exportului în termenul prevăzut de Regulamentul nr. 579/86. Republica Portugheză susține că cererea de plată adresată debitorului la 25 octombrie 1990 a fost anulată prin hotărârea Supremo Tribunal Administrativo din 8 mai 2002(15), fapt care a făcut imposibilă recuperarea sumei datorate.
25. După ce a cerut informați suplimentare, Comisia a respins solicitarea ca urmare a faptului că se scurseseră mai mult de trei ani între prima dată posibilă pentru înregistrarea contabilă a datoriei și data efectivă de inițiere a procedurii de recuperare ulterioară. Pe de altă parte, întrucât nu a demonstrat că nu îi erau imputabile motivele pentru nerecuperarea cuantumului datorat, Comisia a solicitat autorităților portugheze să pună la dispoziția sa, înainte de 20 septembrie 2004, o sumă totală de 785 078,50 euro.
26. După mai multe schimburi de scrisori, autoritățile portugheze au arătat în scrisoarea din 31 ianuarie 2006 că Supremo Tribunal Administrativo și‑a întemeiat hotărârea pe ideea că prelevările în litigiu nu constituiau resurse proprii, astfel încât nu ar fi aplicabil articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000, motiv pentru care autoritățile portugheze au solicitat anularea cererii lor de scutire.
27. Cererea menționată a fost respinsă prin scrisoarea Comisiei din 28 iulie 2006, prin care s‑a solicitat din nou autorităților portugheze să pună imediat la dispoziția acesteia suma în litigiu. Nici la această solicitare, nici la solicitarea ulterioară, transmisă prin scrisoarea din 31 ianuarie 2007, nu s‑a primit răspuns.
28. La 23 octombrie 2007, Comisia a adresat autorităților portugheze o scrisoare de punere în întârziere prin care își exprima dezacordul cu teza potrivit căreia taxele în cauză nu constituiau resurse proprii și afirma că, deși era de necontestat faptul că nu se putea ignora hotărârea Supremo Tribunal Administrativo, aceasta afecta doar raporturile dintre operator și autoritățile naționale.
29. Ca urmare a ignorării acestei scrisori de punere în întârziere, Comisia a adresat autorităților naționale, prin scrisoarea din 2 februarie 2009, un raport motivat căruia i‑a urmat, prin scrisoarea din 28 octombrie 2011, un raport motivat suplimentar. Întrucât Republica Portugheză și‑a menținut poziția, Comisia a formulat împotriva sa prezenta acțiune.
III – Acțiunea Comisiei
30. Comisia reproșează Portugaliei o neîndeplinire a obligațiilor asumate de aceasta în temeiul articolului 10 CE, al articolului 254 din actul de aderare, al articolului 7 din Decizia 85/257, al articolelor 4, 7 și 8 din Regulamentul nr. 579/86, al articolului 2 din Regulamentul nr. 1697/79 și al articolelor 2, 11 și 17 din Regulamentul nr. 1552/89, pentru că nu a transferat Uniunii o sumă totală de 785 078,50 euro, care corespunde taxelor pentru stocurile excedentare de zahăr neexportate după aderarea Portugaliei la Comunități.
31. Comisia susține că, în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Decizia 85/257, cantitatea solicitată constituie o „resursă proprie” a Comunităților, întrucât este un venit provenit din „alte taxe prevăzute în cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului” care rezultă din regimul special stabilit pentru Republica Portugheză la data aderării acesteia.
32. Comisia susține că, în conformitate cu articolul 254 din actul de aderare, stocurile de produse care se află în liberă circulație pe teritoriul portughez la 1 martie 1986 și care depășesc cantitatea ce ar putea fi considerată ca reprezentând un stoc normal de report trebuiau să fie eliminate de Republica Portugheză și pe cheltuiala acesteia, potrivit procedurilor comunitare ale căror reguli și termene au fost stabilite în Regulamentele nr. 3771/85 și nr. 579/86.
33. În opinia Comisiei, nu trebuie să se confunde, din punctul de vedere al naturii lor, cuantumul cheltuielilor care au eventual legătură cu exportul stocurilor excedentare, pe de o parte, și cuantumul pe care ar fi trebuit să îl perceapă autoritățile naționale, pe de altă parte, întrucât stocurile excedentare au fost considerate „ca fiind comercializate pe piața internă a Comunității și ca fiind importate din țări terțe”, astfel cum prevede al șaselea considerent al Regulamentului nr. 579/86. Acest al doilea cuantum ar constitui o resursă proprie a Comunităților, în condițiile în care natura diferită a celor două cuantumuri a fost confirmată de Curte la punctul 57 din Hotărârea pronunțată în cauza William Hinton & Sons, citată anterior.
34. În ceea ce privește întârzierea cu care, în opinia Comisiei, s‑a notificat datoria în litigiu, se susține în cadrul acțiunii că s‑a scurs un termen mai mare de trei ani între prima dată posibilă pentru înregistrarea contabilă a datoriei vamale− 16 octombrie 1987 – și data efectivă a acțiunii de recuperare ulterioară− 29 octombrie 1990 –, ceea ce a implicat depășirea termenului de prescripție stabilit la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1697/79, astfel cum a recunoscut Supremo Tribunal Administrativo în hotărârea sa din 8 mai 2002, din care rezultă, a contrario, că datoria putea fi notificată în timp util. În plus, Comisia susține că poziția sa este confirmată de Hotărârea Curții din 15 noiembrie 2005(16) .
35. În consecință, Comisia solicită pronunțarea unei hotărâri prin care să se stabilească neîndeplinirea de către Republica Portugheză a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 10 CE, al articolului 254 din actul de aderare, al articolului 7 din Decizia 85/257, al articolelor 4, 7 și 8 din Regulamentul nr. 579/86, al articolului 2 din Regulamentul nr. 1697/79 și al articolelor 2, 11 și 17 din Regulamentul nr. 1552/89. În plus, aceasta solicită obligarea Republicii Portugheze la plata cheltuielilor de judecată.
IV – Procedura în fața Curții
36. Curtea a invitat Comisia și Republica Portugheză să își concentreze argumentele în timpul ședinței publice în jurul a patru aspecte: 1) dacă taxa prevăzută la articolul 8 alineatul (3) litera (c) din Regulamentul nr. 3771/85 constituie sau nu constituie o resursă proprie a Comunităților; 2) dacă, în cazul în care constituie o taxă prevăzută în cadrul organizării comune a piețelor din sectorul zahărului, intră în sfera de aplicare a Regulamentului nr. 1697/79; 3) care ar fi, în acest caz, datele exacte de început și de sfârșit ale perioadei de trei ani prevăzute la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1697/79 și 4) care ar fi, în opinia Comisiei, datele exacte ale perioadei în care autoritățile portugheze nu ar fi acționat cu celeritatea necesară pentru a notifica datoria în litigiu.
37. Republica Portugheză a prezentat un memoriu în apărare în care, în ceea ce privește natura cuantumului în litigiu, susține că, în ceea ce privește îndoielile Comisiei privind aplicabilitatea Regulamentului nr. 1697/79, Curtea a stabilit în Hotărârea William Hinton & Son, citată anterior, că aplicabilitatea menționată presupunea ca produsele să fie declarate în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 579/86, sarcina stabilirii acestui aspect revenind Supremo Tribunal Administrativo. În caz contrar, potrivit celor stabilite la punctul (38) din hotărârea respectivă, instanța națională ar fi trebuit să aplice legislația portugheză în materie de recuperare.
38. În opinia Republicii Portugheze, Supremo Tribunal Administrativo nu a precizat dacă respectiva condiție era îndeplinită, dar a înțeles că Regulamentul nr. 1697/79 era aplicabil prin efectul trimiterii prevăzute la articolul 98 din Reforma vamală(17), în temeiul căreia recuperarea ulterioară a taxelor care nu sunt nici resurse proprii, nici taxe reziduale este guvernată de dispozițiile reglementării comunitare în vigoare.
39. Potrivit Republicii Portugheze, Supremo Tribunal Administrativo a săvârșit o eroare. Cu toate acestea, pentru motive imperative de ordine constituțională, hotărârea din 8 mai 2002 trebuia pusă în executare.
40. Republica Portugheză susține că, întrucât articolul 17 din Regulamentul nr. 1150/2000 este aplicabil doar atunci când sunt implicate resurse proprii comunitare, trebuia să se considere că cererea sa inițială de scutire era lipsită de efecte.
41. Pe de altă parte, Republica Portugheză susține că în bugetele generale ale Comunităților pentru anii 1987, 1988 și 1989 nu se regăsește la niciun articol suma prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 579/86, în condițiile în care, în temeiul articolului 4 din Regulamentul financiar din 21 decembrie 1977(18), veniturile pot fi încasate numai dacă sunt înscrise la un articol din buget. Prin urmare, chiar dacă, în speță, ar fi vorba despre resurse proprii, ar exista un obstacol juridic în calea recuperării acestora.
42. În plus, Republica Portugheză susține că în actul de aderare sunt specificate veniturile care trebuie calificate drept resurse proprii, excluzându‑se veniturile provenite din cuantumul prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 579/86.
43. Republica Portugheză susține că respectiva calificare a cuantumului în cauză drept prelevare a fost contestată de Curte în Hotărârea din 26 octombrie 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia(19), și că, în cazul în care ar fi vorba despre resurse proprii, ar fi considerate ca atare și impunerile percepute în temeiul articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 60/2004(20) și al articolului 12 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1832/2006(21), deși nu sunt calificate astfel.
44. În consecință, Republica Portugheză consideră că cuantumul în litigiu se întemeiază, pe de o parte, pe articolul 8 alineatul (3) litera (c) din Regulamentul nr. 3771/85 și, pe de altă parte, pe articolul 254 din actul de aderare, la care fac referire primul și al doilea considerent ale Regulamentului nr. 579/86.
45. În legătură cu presupusa întârziere în notificarea datoriei, Republica Portugheză susține că cererea sa inițială era în concordanță cu imposibilitatea de a recupera suma în litigiu din cauza anulării cererii de plată de către Supremo Tribunal Administrativo. În acest sens, Republica Portugheză afirmă că autoritățile naționale au luat cunoștință de datorie numai la 2 august 1990 și că nu au fost autorizate să procedeze la recuperarea ulterioară a acesteia până la 9 octombrie 1990, dată la care s‑a descoperit că datele declarate de întreprinderea în cauză au fost prezentate în mod incorect.
46. În temeiul celor de mai sus, Republica Portugheză solicită respingerea acțiunii și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
47. Părțile și‑au menținut, în esență, pozițiile în memoriile în replică și, respectiv, în duplică.
V – Apreciere
48. Punctul de interes al acestei acțiuni constă în problema naturii juridice a taxelor privind stocurile excedentare de zahăr neexportate ulterior aderării Portugaliei.
49. Pentru soluționarea acestei probleme, este necesar să ne oprim asupra cadrului normativ aplicabil unor astfel de stocuri excedentare.
A – Stocurile excedentare de zahăr la data aderării Portugaliei
50. Potrivit actului de aderare (articolul 254), Portugalia avea obligația de a elimina, pe cheltuiala sa, „[o]rice stoc de produse care se [afla] în liberă circulație pe teritoriul [său] la 1 martie 1986 și care [depășea] cantitatea care [putea] fi considerată ca reprezentând un stoc normal de report”, și anume cantitățile excedentare sau stocurile excedentare .
51. În scopul aplicării acestui mandat în privința produselor agricole, Regulamentul nr. 3771/85 a stabilit normele generale de aplicare a articolului 254 din actul de aderare. Potrivit acestor norme, se consideră că „se află în liberă circulație pe teritoriul portughez […] produsele […] importate în Portugalia pentru care formalitățile de import au fost efectuate, iar taxele vamale și taxele cu efect echivalent exigibile au fost percepute în Portugalia” (articolul 1).
52. Pentru punerea sa în aplicare, articolul 8 din Regulamentul nr. 3771/85 face trimitere la procedurile prevăzute în regulamentele prin care se stabilește o organizare comună a piețelor în sectorul uleiurilor și al grăsimilor și al mărfurilor agricole, specificând că modalitățile de aplicare pot prevedea „perceperea unei taxe în cazul în care o persoană interesată nu respectă modalitățile de desfacere a produselor excedentare”.
53. În temeiul articolului 8 din Regulamentul nr. 3771/85 a fost adoptat Regulamentul nr. 579/86 de stabilire a normelor referitoare la stocurile de produse din sectorul zahărului aflate la 1 martie 1986 în Portugalia. Prevederile care prezintă interes sunt următoarele:
(a) Portugalia trebuia să realizeze o evidență a stocurilor de zahăr care se aflau în liberă circulație pe teritoriul său la 1 martie 1986 [articolul 3 alineatul (1)]. În acest scop, oricine deținea peste 3 000 kg de zahăr trebuia să le declare autorităților competente înainte de 13 martie 1986 [articolul 3 alineatul (2)];
(b) în cazul depășirii cantităților repartizate Portugaliei la articolul 2 din același regulament, articolul 4 prevedea că Portugalia trebuia să se asigure că stocul excedentar a fost exportat în afara Comunității înainte de 1 iulie 1987;
(c) potrivit articolului 5 alineatul (1) din regulamentul menționat, dovada exportului trebuia prezentată înainte de 1 septembrie 1987;
(d) în cazul neprezentării dovezii menționate, se considera că stocul excedentar a fost comercializat pe piața internă a Comunității [articolul 5 alineatul (2)];
(e) articolul 7 prevedea că pentru stocurile excedentare care se considerau a fi comercializate pe piața internă se va percepe o taxă echivalentă cu prelevările la import care erau în vigoare la 30 iunie 1987 pentru zahărul alb, majorată sau redusă cu suma compensatorie de aderare în vigoare la aceeași dată pentru zahărul alb în Portugalia.
54. Comisia apreciază că această din urmă sumă constituie o „resursă proprie” a Comunităților. Portugalia contestă acest fapt, invocând motive care, în opinia noastră, nu sunt convingătoare.
B – Noțiunea „resursă proprie”
55. Inițial, Comunitățile au fost finanțate prin contribuții financiare ale statelor membre. Totuși, Tratatele de la Roma prevedeau deja instituirea unui sistem de resurse proprii, compus în principal din venituri provenite din Tariful vamal comun (articolul 201 TCEE).
56. Înlocuirea modelului de finanțare bazat pe contribuțiile naționale cu un sistem de resurse proprii a devenit oficială în anul 1970(22), deși cele două modele au coexistat în practică până în anul 1980. Chiar și în prezent contribuțiile financiare continuă să funcționeze ca sistem de finanțare a unor instrumente extrabugetare(23) . Cu toate acestea, finanțarea prin resurse proprii este o problemă de principiu, la fel ca bugetul, pentru afirmarea personalității separate și proprii a Uniunii.
57. Niciunul dintre tratate nu conține o definiție a resurselor proprii. Comisia, în termeni necontestați în doctrină, le‑a definit ca „venituri fiscale cedate permanent Comunității pentru finanțarea bugetului, care revin de drept acesteia, fără a fi necesar să se recurgă la o decizie ulterioară a autorităților naționale”(24) .
58. Resursele în cauză se compun din următoarele elemente(25) :
a) (a)	așa‑numitele „resurse proprii tradiționale sau prin natura lor”, și anume: taxe vamale, prelevări agricole și taxe stabilite de Comunități în cadrul politicii agricole comune (printre acestea, taxele prevăzute în cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului);
b) (b)	un procent aplicat asupra bazei uniforme a TVA‑ului;
(c) o „resursă suplimentară” stabilită în funcție de venitul național brut (VNB).
59. La aceste venituri trebuie adăugate cele care rezultă din impozitul pe salariile, pe remunerațiile și pe indemnizațiile funcționarilor și ale agenților Uniunii sau pe veniturile provenite din funcționarea administrativă ori din activitatea economică a instituțiilor. Cu toate acestea, majoritatea resurselor proprii se compune din elementele menționate anterior.
60. „Resursele proprii tradiționale” obținute într‑un stat membru trebuie depuse într‑un cont deschis în acest sens de Comisie la Trezoreria națională(26) . În sens strict, având în vedere apartenența lor comunitară ab origine, acestea nu ar trebui să figureze în bugetele naționale, nici cu titlu de cheltuială, nici ca venit. Totuși, în practică, multe state membre le înregistrează în bugetele proprii, deși ele figurează întotdeauna ca intrări și ieșiri. Acest lucru creează totuși impresia că apartenența lor la Comunități depinde de o decizie națională, ceea ce nu este în concordanță cu natura de resurse asupra cărora numai Uniunea are un drept de proprietate.
C – Natura taxelor care fac obiectul litigiului
61. Vom distinge în continuare motivele care determină calificarea acestora drept resursă proprie a Uniunii sau drept resursă a statelor membre, exprimându‑ne poziția în acest sens.
1. Motive pentru calificarea acestora drept „resursă proprie”
62. În principiu, taxele pentru stocurile excedentare de zahăr au fost considerate taxe cu efect echivalent celui al unei taxe vamale și, prin urmare, „resurse proprii”. În aceeași hotărâre pronunțată în cauza William Hinton & Sons(27) se utilizează în mod repetat termenul „prelevare” cu referire la taxele menționate.
63. Totuși, în opinia Republicii Portugheze, această considerație a fost abandonată de Curte în Hotărârea Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia, citată anterior. Desigur, însușindu‑și opinia Tribunalului, Curtea a afirmat atunci că o sumă precum cea în discuție „nu este percepută în temeiul faptului că o cantitate de zahăr C a trecut frontierele externe ale Comunității, ci, dimpotrivă, […] pentru că exportul acesteia nu s‑a efectuat în condițiile și în termenele stabilite […]”(28) . În opinia noastră, relevanța acestui citat în speță este destul de discutabilă, întrucât din acesta rezultă numai că taxele pentru stocurile excedentare de zahăr nu sunt taxe la export sau la import, fără a se putea deduce că ele nu pot fi resurse proprii cu alt titlu.
64. În orice caz, începând din anul 2006, Comisia a considerat că taxele în litigiu trebuie calificate drept „taxe prevăzute în cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului”, în sensul articolului 2 din Decizia 2000/597.
65. În opinia noastră, este dificil să nu împărtășim teza Comisiei, fie și numai pentru că modul de redactare a articolului 2 din Decizia 2000/597 este suficient de amplu pentru a include taxa în litigiu. Aceasta fără a aduce atingere faptului că, deși este adevărat că, potrivit Hotărârii Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia, nu este vorba strict despre o taxă la export sau la import, nu este mai puțin adevărat că, potrivit reglementării Uniunii aplicabile în speță, ea îndeplinește o funcție echivalentă
cu cea a acestui tip de taxe.
66. Astfel, după cum a subliniat Comisia, în al șaselea considerent al Regulamentului nr. 579/86 se afirmă că „cantitățile care depășesc stocul normal de report […] care nu au fost exportate înainte de data prevăzută și, prin urmare, nu au fost retrase de pe piață trebuie considerate
ca fiind comercializate pe piața internă a Comunității și ca fiind importate din țări terțe ; […] în aceste condiții, este justificat să se prevadă ca suma care se percepe să fie egală cu prelevarea la import pentru produsul în cauză
care este în vigoare în ultima zi a termenului stabilit pentru export […]”(29) .
67. Suma respectivă ar fi, în mod relativ clar, o resursă proprie a Uniunii întrucât ar echivala cu o prelevare la import.
68. În cazul în care nu se admit afirmațiile de mai sus, nu ar fi ușor, în opinia noastră, să se conteste de asemenea natura de resursă proprie cu titlu de „taxă prevăzută în cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului”, în sensul Deciziei 2000/597 menționate.
69. Astfel, al optulea considerent al aceluiași Regulament nr. 579/86 prevede că, „pentru a răspunde exigențelor unei bune gestionări a piețelor din sector, trebuie să se prevadă ca noile state membre să comunice nivelul înregistrat al stocurilor proprii și al cantităților considerate ca fiind comercializate de pe piața internă”(30) . O asemenea verificare este necesară pentru a se stabili dacă Portugalia a depășit cantitatea care i‑a fost repartizată prin același Regulament nr. 579/86 și, dacă este cazul, pentru ca Republica Portugheză să se asigure, astfel cum prevede articolul 4 din regulament, că stocul excedentar a fost exportat în afara Comunității înainte de 1 ianuarie 1987.
70. Prin urmare, este vorba despre o măsură care are drept scop garantarea stabilității pieței zahărului, evitând distorsionarea care ar putea fi cauzată de prezența unor cantități excedentare cu ocazia aderării unui nou stat membru. Întrucât, dacă nu s‑ar elimina cantitățile excedentare prin exportarea acestora, s‑ar produce un dezechilibru pe piață, Regulamentul nr. 579/86 urmărește remedierea acestuia prin aplicarea unei taxe echivalente cu taxa care ar trebui plătită dacă ar fi vorba despre cantități importate.
71. În plus, Regulamentul nr. 579/86 păstrează o concordanță evidentă cu Regulamentul (CEE) nr. 2670/81(31), al cărui articol 3 alineatul (1) stabilește taxa care trebuie percepută pentru cantitățile care „au fost comercializate pe piața internă ”(32), în timp ce articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 579/86 se referă la „cantitățile care sunt considerate comercializate pe piața internă ”(33) . Totuși, nu se precizează motivul pentru care Portugalia admite în mod expres(34) că sumele percepute în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2670/81 constituie venituri provenite din „alte taxe prevăzute în cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului”, în sensul articolului 2 din Decizia 85/257, dar nu admite că se poate afirma același lucru cu privire la sumele percepute în temeiul articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 579/86(35) .
72. Prin urmare, în măsura în care este vorba, pe de o parte, despre o taxă care îndeplinește o funcție echivalentă cu cea a unei taxe la import și, pe de altă parte, despre o măsură care are drept scop o mai bună gestionare a pieței zahărului, se poate susține în mod rezonabil că, pentru oricare dintre cele două motive, taxa în discuție constituie o resursă proprie. Cu toate acestea, este necesar să se analizeze și argumentele invocate în sens contrar.
2. Motive împotriva calificării drept „resursă proprie”
73. Astfel cum susține Comisia, Regulamentul nr. 579/86 de stabilire a normelor referitoare la stocurile de produse din sectorul zahărului aflate în Portugalia la 1 martie 1986 are drept temei juridic, printre altele, pe lângă actul de aderare, Regulamentul nr. 3771/85 privind stocurile de produse agricole aflate în Portugalia. Desigur, acest lucru nu presupune că Regulamentul nr. 579/86 se referă la „taxe în cadrul organizării comune a piețelor din sectorul zahărului”, și anume la o resursă proprie în sensul Deciziei 85/257. Mai mult, Regulamentul nr. 579/86 menționat este doar un regulament de punere în aplicare a Regulamentului nr. 3771/85, al cărui unic temei juridic este actul de aderare, iar nu Regulamentul nr. 1785/81 privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului(36) .
74. În opinia noastră, cele prezentate mai sus nu afectează considerarea taxelor în litigiu drept resurse proprii ale Comunităților.
75. Astfel cum s‑a arătat anterior(37), taxele în litigiu au drept scop asigurarea echilibrului pe piața zahărului și, în acest sens, sunt menite să opereze „în cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului”. Desigur, Regulamentul nr. 1785/81 este reglementarea care stabilește „organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului”, astfel cum indică titlul său, dar aceasta nu implică faptul că regulamentul menționat constituie temeiul juridic necesar al tuturor dispozițiilor care sunt aplicabile pe piețele respective.
76. În realitate, Decizia 85/257 se referă la „taxe în cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului”. Și, deși este adevărat că respectivul cadru este cel definit de Regulamentul nr. 1785/81, taxele prevăzute de acesta pot avea la origine alte norme. Acesta ar fi, de exemplu, cazul Regulamentului nr. 3771/85 privind stocurile de produse agricole aflate în Portugalia.
77. Pe de altă parte, nu se poate ignora cuprinsul actului de aderare, al cărui articol 254 prevede că stocurile excedentare trebuie eliminate „potrivit procedurilor comunitare care urmează să se stabilească”, având în vedere că Regulamentul nr. 3771/85 are ca obiect tocmai stabilirea unor astfel de proceduri. Mai mult, în conformitate cu articolul 371 alineatul (1) din actul de aderare, „Decizia Consiliului din 21 aprilie 1970 privind înlocuirea contribuțiilor financiare ale statelor membre cu resurse proprii ale Comunităților […] se aplică în conformitate cu dispozițiile prevăzute la articolele 372-375”. De asemenea, potrivit articolului 372 primul paragraf, „[v]eniturile denumite «prelevări agricole» prevăzute la articolul 2 primul paragraf litera (a) din Decizia din 21 aprilie 1970 includ de asemenea veniturile provenite din orice sumă stabilită pentru importurile provenite din schimburile comerciale dintre Portugalia și celelalte state membre și dintre Portugalia și țările terțe, în conformitate cu articolele 233-345, cu articolul 210 alineatul (3) și cu articolul 213”(38) .
78. În consecință, se poate concluziona că însuși actul de aderare constituie nu doar un temei juridic suficient pentru Regulamentul nr. 3771/85 (și, indirect, pentru Regulamentul nr. 579/86 de punere în aplicare a acestuia), ci și însuși fundamentul calificării taxelor în litigiu drept o „resursă proprie” (în măsura în care, astfel cum s‑a arătat, acestea reprezintă echivalentul unei taxe la import).
79. Republica Portugheză utilizează un alt argument împotriva calificării drept resurse proprii a taxelor în litigiu, întemeiat pe faptul că taxa în discuție nu este prevăzută în bugetele Uniunii. În acest sens, trebuie semnalat că nu pot fi confundate măsurile de drept bugetar care definesc resursele proprii, pe de o parte, cu taxele sau impunerile stabilite de legiuitor în exercitarea unei competențe normative specifice, pe de altă parte(39) . Astfel cum susține Comisia, încasarea sumei datorate nu depinde de înscrierea acesteia la o linie din bugetul Comunităților, ci este suficient să fie prevăzută într‑un act legislativ specific; în speță, actul respectiv este Regulamentul nr. 579/86. În plus, Decizia 85/257 (privind resursele proprii și, în general, reglementarea bugetului) prevede la articolul 7 că resursele respective trebuie să fie puse de statele membre la dispoziția Comisiei. Există, prin urmare, o legătură clară cu bugetul.
80. În sfârșit, Republica Portugheză susține că, dacă taxa care face obiectul litigiului ar fi o resursă proprie, ar fi de asemenea resurse proprii impunerile percepute în temeiul articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul nr. 60/2004 și al articolului 12 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1832/2006(40), care, totuși, nu sunt calificate ca atare. Ambele dispoziții prevăd, astfel, că taxele pentru stocurile excedentare se înregistrează în bugetul național al noului stat membru. Totuși, articolul 7 din Regulamentul nr. 60/2004 stabilește în continuare că, dacă nu se dovedește eliminarea stocurilor excedentare, „noul stat membru achită o sumă egală cu cantitatea neeliminată […] Această sumă, care va fi înregistrată în bugetul comunitar [ (41) ] […], se ia în considerare la calcularea taxelor pentru producție pentru anul de comercializare 2004/2005”(42) . În consecință, astfel cum susține Comisia, este vorba doar despre un sistem de recuperare în două etape care se încheie întotdeauna cu înscrierea unui venit în bugetul comunitar.
81. Pentru a încheia această parte referitoare la calificarea juridică a taxei în litigiu, există, în opinia noastră, un element suplimentar pentru a susține că, în orice caz, taxa respectivă trebuie considerată ca fiind o resursă proprie.
82. Este vorba despre cuprinsul Hotărârii pronunțate de Curte în cauza William Hinton & Sons și prin care s‑a răspuns la o întrebare preliminară adresată chiar în cursul procedurii urmate de autoritățile portugheze în vederea perceperii sumei datorate pentru stocurile excedentare neexportate. Având în vedere că în hotărârea menționată se pornea de la premisa că respectiva cantitate reclamată reprezenta o resursă proprie, respectarea corespunzătoare a securității juridice și a încrederii legitime ar impune să se evite soluționarea prezentei cauze pornind de la un principiu care nu este numai diferit, ci este contradictoriu cu cel reținut inițial de Curte. Toate acestea independent de faptul că, astfel cum s‑a precizat, schimbarea jurisprudenței operate ulterior, în Hotărârea Koninklije Coöperatie Cosun/Comisia, ar putea suscita rezerve.
83. Prin urmare, în opinia noastră și ca o primă concluzie intermediară, suma care face obiectul litigiului corespunde unei taxe care ar trebui considerată ca fiind o resursă proprie a Uniunii.
D – Aplicabilitatea Regulamentului nr. 1697/79
84. Odată stabilit că taxa în litigiu constituie o resursă proprie, este necesar să se determine dacă este aplicabil în speță Regulamentul nr. 1697/79 care reglementează recuperarea de taxe la import sau la export și potrivit căruia recuperarea menționată trebuie să se realizeze într‑un termen de trei ani.
85. Chiar în cazul în care ar apărea unele îndoieli privind aplicabilitatea Regulamentului nr. 1697/79 – având în vedere că, după cum s‑a precizat, taxa în litigiu nu poate fi considerată o impunere la import – în opinia noastră, nu este discutabil faptul că acesta este pe deplin aplicabil în speță. Pe de o parte, întrucât în Hotărârea William Hinton & Sons, după cum am arătat, se pornea de la faptul că taxa respectivă era o prelevare și, prin urmare, o resursă proprie, Curtea a conferit Supremo Tribunal Administrativo sarcina de a stabili dacă marfa supusă taxei a fost sau nu a fost declarată, potrivit Regulamentului nr. 579/86 și a afirmat că, în cazul în care aceasta nu a fost declarată, trebuia să se aplice legislația națională, iar nu Regulamentul nr. 1697/79(43) . Aceasta deoarece, pe de altă parte și mai ales, însuși Supremo Tribunal Administrativo a concluzionat în hotărârea sa din 8 mai 2002(44) că regulamentul respectiv era aplicabil în cauză ca urmare a unei trimiteri efectuate din dreptul național(45) .
86. În această ultimă privință, trebuie să se observe că este irelevant faptul că, astfel cum afirmă Republica Portugheză, Supremo Tribunal Administrativo ar fi putut săvârși o eroare considerând că taxa în litigiu nu era o resursă proprie. În primul rând, pentru că este evident că numai calificarea juridică efectuată de Curte este, în definitiv, cea care contează. În al doilea rând și în mod decisiv, pentru că, în orice caz, Supremo Tribunal Administrativo a stabilit în mod clar că norma aplicabilă în cazul hotărârilor era tocmai Regulamentul nr. 1697/79.
87. În consecință, aplicarea în speță a Regulamentului nr. 1697/79 menționat nu ar trebui să constituie o problemă majoră, întrucât reprezintă o chestiune cu privire la care s‑a pronunțat deja Supremo Tribunal Administrativo și, în mod indirect, Curtea. În acest sens se definește a doua concluzie intermediară.
E – Conduita autorităților portugheze
88. În sfârșit, având în vedere că este vorba despre o resursă proprie și că Regulamentul nr. 1697/79 este aplicabil, ultima problemă care trebuie soluționată este dacă termenul de prescripție a datoriei constatate de Supremo Tribunal Administrativo – și, prin urmare, imposibilitatea de a pune suma respectivă la dispoziția Comisiei – își au originea într‑o conduită neglijentă din partea Republicii Portugheze.
89. Comisia susține că datoria în litigiu putea fi recuperată începând cu 16 octombrie 1987, data înregistrării contabile a acesteia. Prin urmare, potrivit articolului 2 din Regulamentul nr. 1697/79, termenul de prescripție pentru recuperarea datoriei se încheia la trei ani de la data respectivă, și anume la 16 octombrie 1990. Totuși, autoritățile portugheze nu au acționat până la 29 octombrie 1990, manifestând astfel, în opinia Comisiei, o lipsă de diligență din care rezultă o neîndeplinire de către Republica Portugheză a obligațiilor sale asumate față de Uniune.
90. La rândul său, Republica Portugheză a susținut în memoriul său în duplică(46) faptul că datoria în litigiu s‑a stins la 1 septembrie 1987, deși în ședință a invocat data de 17 septembrie 1987. În orice caz, aceasta a pretins pe întreg parcursul procedurii că a luat cunoștință despre datorie numai la 2 august 1990 și că nu a putut proceda la recuperarea acesteia până la 9 octombrie 1990.
91. În ipoteza cea mai favorabilă pentru Republica Portugheză și potrivit aprecierilor efectuate de Supremo Tribunal Administrativo, termenul de recuperare a datoriei în litigiu nu putea fi ulterior datei de 16 octombrie 1987, dată la care, de acord cu instanța națională, s‑a înregistrat lichidarea cuantumului taxelor imputate întreprinderii debitoare. Astfel, în conformitate cu articolul 2 din Regulamentul nr. 1697/79, datoria s‑a prescris la 16 octombrie 1990, în timp ce acțiunea pentru recuperarea taxelor nepercepute de autoritățile portugheze nu a avut loc până la 29 octombrie 1990.
92. Astfel cum a susținut Comisia, referindu‑se, printre altele, la Hotărârea Comisia/Danemarca, citată anterior, statele membre sunt obligate să plătească taxa comunitară pentru resursele proprii imediat ce autoritățile lor sunt în măsură să calculeze valoarea acesteia. Presupunând că, astfel cum susține Republica Portugheză, în speță acest lucru ar fi fost posibil numai la 2 august 1990, se pune problema dacă autoritățile naționale au făcut tot ce se putea face în mod rezonabil pentru ca suma datorată să fi fost cunoscută la o dată anterioară, astfel încât, respectând toate formalitățile necesare pentru încasarea acesteia, să poată fi recuperată înainte de expirarea termenului de prescripție de trei ani stabilit la articolul 2 din Regulamentul nr. 1697/79, astfel cum s‑a întâmplat.
93. Potrivit expunerii faptelor de către autoritățile portugheze în memoriul în replică(47), societatea debitoare a plătit la 30 octombrie 1987 un total de 552 511,20 euro, solicitați de vama Funchal prin scrisoarea din 16 octombrie 1987. La 26 iunie 1990, vama Funchal a solicitat societății o sumă suplimentară de 23 419,63 euro pentru o deducere aplicată în mod necorespunzător. Suma respectivă a fost plătită la 20 februarie 1991. La 26 septembrie 1990, s‑a solicitat o altă plată suplimentară cu titlu de TVA și, în sfârșit, la 25 octombrie 1990, s‑a solicitat suma care constituie obiectul prezentului proces, care va face obiectul unei rectificări la 26 noiembrie 1990.
94. Este relevant în special faptul că datoria solicitată inițial de la societatea menționată a fost notificată la 16 octombrie 1987 și că rectificarea acesteia, cu majorarea care constituie în prezent obiectul litigiului, nu s‑a produs până la 25 octombrie 1990 și a fost motivată, astfel cum se explică în memoriul în apărare(48) prin rezultatul unei inspecții ordonate de Secretarul de stat pentru alimentație ca urmare a unor presupuse incoerențe în repartizarea sumelor de plată pentru deținătorii de zahăr din Regiunea autonomă Madeira și pentru Instituto do Vinho da Madeira. Cu toate acestea, Republica Portugheză nu a specificat data la care s‑a încheiat inspecția respectivă, nici nu a furnizat vreun motiv pentru momentul în care s‑au evaluat neconcordanțele care au favorizat‑o. Cert este că rezultatele acestei inspecții s‑au materializat numai după trei ani de când i s‑a cerut întreprinderii debitoare să plătească taxele solicitate de vama Funchal.
95. Astfel cum s‑a putut constata în cadrul ședinței, numărul deținătorilor de stocuri excedentare de zahăr din Regiunea autonomă Madeira nu era atât de ridicat încât să facă imposibilă sau foarte complicată o minimă activitate de verificare a situației reale a cantităților excedentare declarate de aceștia. În orice caz, Republica Portugheză nu a dovedit că situația nu se prezenta astfel, întrucât, în opinia noastră, perioada de trei ani care s‑a scurs între lichidarea taxelor și acțiunea autorităților naționale prin intermediul unei inspecții nu este justificată și, astfel, dovedește o lipsă de diligență care se traduce prin neîndeplinirea obligațiilor denunțată de Comisie cu care, ca o ultimă concluzie provizorie, nu putem decât să fim de acord.
VI – Cheltuieli de judecată
96. În conformitate cu articolul 184 alineatul (1) și cu articolul 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, propunem Curții să dispună obligarea Republicii Portugheze la plata cheltuielilor de judecată.
VII – Concluzie
97. În temeiul considerațiilor prezentate, propunem Curții:
– să declare și să hotărască că, prin nepunerea la dispoziția Comisiei a sumei de 785 078,50 euro cu titlu de taxe aferente stocurilor excedentare de zahăr care nu au fost exportate ulterior aderării la Comunități, Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 10 CE, al articolului 254 din actul de aderare, al articolului 7 din Decizia 85/257, al articolelor 4, 7 și 8 din Regulamentul nr. 579/86, al articolului 2 din Regulamentul nr. 1697/79 și al articolelor 2, 11 și 17 din Regulamentul nr. 1552/89;
– să oblige Republica Portugheză la plata cheltuielilor de judecată.
(1) .
(2)
–	JO L 302, p. 23. Denumit în continuare „actul de aderare”.
(3)
–	Decizia Consiliului din 7 mai 1985 privind sistemul de resurse proprii ale Comunităților (JO L 128, p. 15).
(4)
–	Regulamentul Consiliului din 24 iulie 1979 privind recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export care nu au fost solicitate de la debitor pentru mărfurile plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe (JO L 197, p. 1).
(5)
–	Regulamentul Consiliului din 20 decembrie 1985 privind stocurile de produse agricole aflate în Portugalia (JO L 362, p. 21).
(6)
– JO L 172, p. 3025.
(7)
–	Regulamentul Comisiei din 28 februarie 1986 de stabilire a normelor referitoare la stocurile de produse din sectorul zahărului aflate la 1 martie 1986 în Spania și în Portugalia (JO L 57, p. 21).
(8)
– Regulamentul (CEE) nr. 3332/86 al Comisiei din 31 octombrie 1986 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 579/86 de stabilire a normelor referitoare la stocurile de produse din sectorul zahărului aflate la 1 martie 1986 în Spania și în Portugalia (JO L 306, p. 37) a modificat data respectivă în cazul Portugaliei, stabilind data de 1 iulie 1987.
(9)
– Regulamentul 3332/86 a stabilit de asemenea pentru Portugalia data de 1 iulie 1987.
(10)
– Regulamentul 3332/86 a stabilit pentru Portugalia data de 1 septembrie 1987.
(11)
– Regulamentul Comisiei din 3 decembrie 1980 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului licențelor de import și export și certificatelor de fixare în avans pentru produsele agricole (JO L 338, p. 1).
(12)
– Regulamentul nr. 3332/86 a stabilit pentru Portugalia data de 30 iunie 1987.
(13)
–	Regulamentul Consiliului din 29 mai 1989 de aplicare a Deciziei 88/376/CEE, Euratom privind sistemul resurselor proprii ale Comunităților (JO L 155, p. 1).
(14)
–	Regulamentul Consiliului din 22 mai 2000 de aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom privind sistemul resurselor proprii ale Comunităților (JO L 130, p. 1).
(15)
–	În cursul procedurii care a condus la pronunțarea acestei hotărâri, s‑a adresat întrebarea preliminară în cauza C‑30/00, William Hinton & Sons, în care Curtea s‑a pronunțat la 11 octombrie 2001 (Rec., p. I‑7511).
(16)
–	Hotărârea Comisia/Danemarca (C‑392/02, Rec., p. I‑9811), punctele 60, 63, 67 și 68.
(17)
– Aprobată prin Decretul‑lege nr. 46311 din 27 aprilie 1965.
(18)
–	JO L 356, p. 1.
(19)
–	Hotărârea în cauza C‑68/05 P (Rec., p. I‑10367).
(20)
–	Regulamentul Comisiei din 14 ianuarie 2004 de instituire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului în vederea aderării Republicii Cehe, Estoniei, Ciprului, Letoniei, Lituaniei, Ungariei, Maltei, Poloniei, Sloveniei și Slovaciei la Uniunea Europeană (JO L 9, p. 8, Ediție specială, 03/vol. 52, p. 202).
(21)
–	Regulamentul Comisiei din 13 decembrie 2006 de stabilire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului ca urmare a aderării Bulgariei și a României (JO L 354, p. 8, Ediție specială, 03/vol. 78, p. 134).
(22)
–	Decizia 70/243/CECO, CEE, Euratom a Consiliului din 21 aprilie 1970 (JO L 94, p. 12).
(23)
–	De exemplu, Fondul european de dezvoltare (FED), care este rezultatul unui Acord de parteneriat între Comunitate și statele membre, pe de o parte, și membrii grupului statelor din Africa, zona Caraibelor și Pacific, pe de altă parte, semnat la 23 iunie 2000. Este de asemenea posibilă finanțarea prin contribuții financiare a anumitor programe de cercetare [articolul 18 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002, JO L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198)].
(24)
–	Comisia Europeană, Las finanzas públicas de la Unión Europea, Oficiul pentru Publicații al Comunităților Europene, Luxemburg, 2002, p. 108.
(25)
–	Această compunere s‑a menținut din anul 1970 în deciziile ulterioare privind resursele proprii. Ultima dintre acestea este Decizia 2007/436/CE, Euratom a Consiliului din 7 iunie 2007 (JO L 163, p. 17). Cu privire la evoluția sistemului de resurse proprii, pentru toate, Waldhoff, Ch., „Art. 311 (3)”, în Calliess, Ch., și Ruffert, M. (editori), EUV/AEUV Kommentar, ediția a4-a, Verlag C. H. Beck, München, 2011.
(26)
–	Venitul trebuie realizat în luna următoare „constatării dreptului”. Dreptul este „constatat” din momentul în care datoria respectivă a fost stabilită de serviciul competent din statul membru. Prin urmare, Uniunea depinde de serviciile de colectare naționale.
(27)
–	Astfel cum a menționat Supremo Tribunal Administrativo în cursul procesului în care s‑a stabilit că datoria exigibilă era prescrisă în privința titularului stocurilor excedentare de zahăr.
(28)
–	Hotărârea Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia, punctul 41.
(29)
–	Sublinierea noastră.
(30)
–	Sublinierea noastră.
(31)
–	Regulamentul Comisiei din 14 septembrie 1981 de stabilire a normelor de aplicare pentru producția peste cotă în sectorul zahărului (JO L 262, p. 14).
(32)
–	Sublinierea noastră.
(33)
–	Sublinierea noastră.
(34)
–	Paragraful 2 din memoriul în duplică.
(35)
–	În susținerea opiniei sale diferite, Portugalia face trimitere, în paragraful 3 din memoriul său în duplică, la contestarea raportului motivat al Comisiei. Totuși, în respectiva contestație, nu se face nicio referire la Regulamentul nr. 2670/81.
(36)
–	JO L 177, p. 4.
(37)
–	Punctele 69 și 70.
(38)
–	Sublinierea noastră.
(39)
– Prin urmare, Hotărârea din 21 februarie 2013, Isera & Scaldi Sugar și alții (C‑154/12), punctul 31 și jurisprudența citată. Inghelram, J., comentariu privind articolul 310 TFUE, în Lenz, C.-O., și Borchardt, K.-D., EU‑Verträge Kommentar, Bundesanzeiger Verlag, ediția a 6-a, Köln, 2013.
(40)
–	Ambele deja menționate și pentru care se stabilesc măsuri tranzitorii în sectorul zahărului ca urmare a aderărilor din anii 2004 și 2007.
(41)
–	Sublinierea noastră.
(42)
–	În aceiași termeni este formulat articolul 13 din Regulamentul nr. 1832/2006.
(43)
–	Hotărârea William Hinton & Sons, punctul 38.
(44)
–	Pagina 15 din copia anexată la acțiunea Comisiei.
(45)
–	În mod concret, articolul 98 din Reforma vamală.
(46)
–	Punctele 34 și 35.
(47)
–	Punctele 6-12.
(48)
–	Punctele 9 și 10.