HOTĂRÂREA CURȚIIdin 4 decembrie 1974(1)„Ordine publică”În cauza 41/74_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de „Chancery
Division” a „High Court of Justice” din Anglia, în procedura aflată pe
rolul acestei instanțe întreYvonne van Duynși„Home Office”_cu
privire la interpretarea articolului 48 din Tratatul CEE și a
articolului 3 din Directiva 64/221/CEE a Consiliului din 25 februarie
1964 privind coordonarea măsurilor speciale referitoare la circulația și
la șederea străinilor justificate de motive de ordine publică, de
siguranță publică sau de sănătate publică (JO din 4 aprilie 1964,
p. 850)_CURTEA_compusă
din domnii R. Lecourt, președinte, C. Ó Dálaigh și A. J. Mackenzie
Stuart, președinți de cameră, A. M. Donner, R. Monaco, J. Mertens
de Wilmars, P. Pescatore, H. Kutscher și M. Sørensen (raportor),
judecãtori_avocat general: domnul H. Mayras_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre1        Având
în vedere că, prin Decizia emisă de Vice Chancellor la 1 martie 1974,
primită la Curte la 13 iunie, Chancery Division a High Court of Justice
din Anglia a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, trei
întrebări privind interpretarea anumitor prevederi de drept comunitar în
materia liberei circulații a lucrătorilor;2        că
aceste întrebări au fost adresate în cadrul unei acțiuni împotriva Home
Office introduse de reclamanta din acțiunea principală, resortisant
olandez, căreia nu i s‑a permis intrarea în Regatul Unit pentru a ocupa
un post de secretară în cadrul „Bisericii scientologice”;3        că
permisiunea de a intra i‑a fost refuzată în conformitate cu politica
față de respectiva organizație dusă de guvernul Regatului Unit, care
consideră că activitățile organizației reprezintă un pericol social; Cu privire la prima întrebare4        Având
în vedere că, prin intermediul primei întrebări, Curții i se solicită
să stabilească dacă articolul 48 din Tratatul CEE este direct aplicabil,
în sensul că acesta conferă particularilor drepturi pe care aceștia le
pot invoca în justiție într‑un stat membru;5        având
în vedere că articolul 48 alineatele (1) și (2) prevede că libera
circulație a lucrătorilor este garantată de la încheierea perioadei de
tranziție și implică „eliminarea oricărei discriminări pe motiv de
cetățenie între lucrătorii statelor membre, în ceea ce privește
încadrarea în muncă, remunerarea și celelalte condiții de muncă”;6        că
prevederile amintite impun statelor membre o obligație precisă, care nu
necesită adoptarea niciunui act, nici din partea instituțiilor
Comunității, nici din partea statelor membre, și care nu lasă acestora,
în vederea executării, nicio putere de apreciere;7        că
alineatul (3), care definește drepturile pe care le implică principiul
liberei circulații a lucrătorilor, supune aceste drepturi unor excepții
justificate de motive de ordine publică, de siguranță publică sau de
sănătate publică;că aplicarea
acestei excepții poate fi, cu toate acestea, supusă unui control
jurisdicțional, astfel încât dreptul unui stat membru de a se prevala de
această excepție să nu împiedice posibilitatea ca dispozițiile
articolului 48, ce consacră principiul liberei circulații a
lucrătorilor, să confere particularilor drepturi pe care aceștia le pot
invoca în justiție și pe care instanțele naționale trebuie să le
protejeze;8        că, prin urmare, trebuie să se răspundă afirmativ la prima întrebare adresată; Cu privire la a doua întrebare9        Având
în vedere că, prin intermediul celei de a doua întrebări, se solicită
Curții să stabilească dacă Directiva 64/221 a Consiliului din 25
februarie 1964 privind coordonarea măsurilor speciale referitoare la
circulația și la șederea străinilor justificate din motive de ordine
publică, de siguranță publică sau de sănătate publică este direct
aplicabilă, astfel încât să confere particularilor drepturi pe care
aceștia le pot invoca în justiție într‑un stat membru;10      că
din decizia de trimitere rezultă că singura prevedere din directivă
relevantă în acest caz este articolul 3 alineatul (1), care prevede că
„măsurile de ordine publică sau de siguranță publică trebuie să se
întemeieze exclusiv pe conduita personală a individului împotriva căruia
se dispun”;11      având
în vedere că Regatul Unit a susținut că articolul 189 din tratat
distinge între efectele regulamentelor, ale directivelor și ale
deciziilor și că, prin urmare, trebuie să se prezume că, adoptând o
directivă, și nu un regulament, Consiliul a intenționat ca acest act să
aibă un efect diferit de cel al unui regulament și, astfel, ca acesta să
nu fie direct aplicabil;12      având
în vedere că, deși, în temeiul dispozițiilor articolului 189,
regulamentele sunt direct aplicabile și, prin urmare, prin însăși natura
lor, pot produce efecte directe, totuși nu rezultă din aceasta că alte
categorii de acte menționate la acest articol nu pot produce niciodată
efecte similare;că ar fi
incompatibil cu efectul obligatoriu pe care articolul 189 îl atribuie
directivei să se excludă, în principiu, posibilitatea ca obligația pe
care aceasta o impune să fie invocată de persoanele interesate;că,
în special în cazurile în care autoritățile comunitare ar fi obligat
statele membre, printr‑o directivă, să adopte o anumită conduită,
efectul util al unui asemenea act ar fi prejudiciat dacă justițiabilii
ar fi împiedicați să se prevaleze de acesta în justiție, iar instanțele
naționale ar fi împiedicate să o ia în considerare, ca element al
dreptului comunitar;că articolul
177, care permite instanțelor naționale să sesizeze Curtea cu privire la
validitatea și interpretarea tuturor actelor instituțiilor, fără nicio
deosebire, implică, de altfel, faptul că aceste acte pot fi invocate de
justițiabili în fața instanțelor respective;că
trebuie să se examineze, în fiecare caz în parte, dacă dispoziția în
cauză, prin natura, structura și modul său de formulare, poate produce
efecte directe în relațiile dintre statele membre și persoanele private;13      având
în vedere că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 64/221, prevăzând
că măsurile de ordine publică trebuie să se întemeieze exclusiv pe
conduita personală, tinde să limiteze puterea discreționară pe care
legislațiile naționale o atribuie, în general, autorităților competente
în materie de intrare și expulzare a străinilor;că,
pe de o parte, dispoziția enunță o obligație care nu cunoaște nicio
excepție sau condiție și care, prin natura sa, nu necesită intervenția
niciunui act, nici din partea instituțiilor comunitare, nici din partea
statelor membre;că, pe de altă
parte, fiind vorba despre o obligație ce revine statelor membre, în
aplicarea unei clauze de derogare de la unul dintre principiile
fundamentale ale tratatului în favoarea particularilor, de a nu ține
cont de factori străini conduitei personale, securitatea juridică a
persoanelor în cauză impune ca respectiva obligație să poată fi invocată
de acestea, deși a fost prevăzută printr‑un act normativ care nu are de
plin drept un efect direct în ansamblul său;14      că,
deși înțelesul și sfera exactă de aplicare ale dispoziției pot ridica
probleme de interpretare, acestea pot fi rezolvate pe cale judiciară,
ținând cont de asemenea de procedura prevăzută la articolul 177 din
tratat;15      că
trebuie, așadar, să se răspundă la întrebarea adresată în sensul că
articolul 3 alineatul (1) din Directiva 64/221 a Consiliului din 25
februarie 1964 conferă particularilor drepturi pe care aceștia le pot
invoca în justiție într‑un stat membru și pe care instanțele naționale
trebuie să le protejeze; Cu privire la a treia întrebare16      Având
în vedere că, prin intermediul celei de a treia întrebări, se solicită
Curții să stabilească dacă articolul 48 din tratat și articolul 3 din
Directiva 64/221 trebuie să fie interpretate în sensul că„atunci
când își îndeplinește obligația de a întemeia măsura pe care o adoptă
pentru motive de ordine publică exclusiv pe conduita personală, un stat
membru are dreptul de a considera că sunt cuprinse în această conduită
personalăa)     faptul
că persoana respectivă este sau a fost afiliată la un grup sau la o
organizație ale căror activități sunt considerate de statul membru ca
fiind contrare interesului general, dar nu sunt interzise de legislația
statului în cauză;b)     faptul
că persoana interesată intenționează să exercite o activitate în statul
membru respectiv în cadrul unui astfel de grup sau al unei astfel de
organizații, în vreme ce nu li se impune nicio restricție
resortisanților statului membru respectiv care doresc să exercite o
activitate similară pe lângă un astfel de grup sau de organizație.”17      având
în vedere că, în această privință, trebuie mai întâi să se examineze
dacă afilierea la un grup sau la o organizație poate constitui, în sine,
o conduită personală, în sensul articolului 3 din Directiva 64/221;având
în vedere că, deși este adevărat că o afiliere care a încetat în trecut
nu ar putea, în general, să justifice refuzarea exercitării dreptului
la libera circulație în cadrul Comunității de către persoana interesată,
nu este mai puțin adevărat că afilierea actuală, care reflectă
participarea la activitățile grupului sau ale organizației, precum și
identificarea cu scopurile și planurile acesteia, pot fi considerate un
act voluntar al persoanei interesate și, prin urmare, parte din conduita
sa personală, în sensul dispoziției citate;18      având
în vedere că, în continuare, întrebarea adresată ridică problema
importanței ce trebuie să se acorde faptului că activitățile
organizației în cauză, deși considerate de statul membru contrare
interesului general, nu sunt, cu toate acestea, interzise prin
legislația națională;că, în această
privință, este necesar să se sublinieze faptul că noțiunea de ordine
publică în contextul comunitar și în special ca justificare a unei
derogări de la principiul fundamental al liberei circulații a
lucrătorilor trebuie să fie înțeleasă în sens strict, astfel încât sfera
de aplicare a acesteia să nu poată fi stabilită în mod unilateral de
fiecare stat membru, fără exercitarea unui control de către instituțiile
Comunității;că nu este mai puțin
adevărat că împrejurările specifice care ar putea justifica invocarea
noțiunii de ordine publică pot varia de la o țară la alta și de la o
perioadă la alta și că, de aceea, trebuie să se recunoască autorităților
naționale competente o marjă de apreciere în această privință, în
limitele impuse prin tratat;19      că
rezultă din cele de mai sus că un stat membru ale cărui autorități
competente și‑au definit în mod clar poziția față de activitățile unei
anumite organizații, caracterizându‑le ca reprezentând un pericol
social, și care au luat măsurile administrative de combatere a acestor
activități nu ar trebui să fie obligat, pentru a putea invoca noțiunea
de ordine publică, să le interzică prin lege, în cazul în care o
asemenea măsură nu este considerată potrivită în circumstanțele
respective;20      având
în vedere că, în cele din urmă, întrebarea adresată aduce în discuție
aspectul dacă, din motive de ordine publică, un stat membru este
autorizat să se opună exercitării pe teritoriul său, de către un
resortisant al unui alt stat membru, a unei activități salarizate în
cadrul unui grup sau al unei organizații, în cazul în care
resortisanților proprii nu li se impune nicio restricție similară;21      având
în vedere că, în această privință, deși consacră principiul liberei
circulații a lucrătorilor, fără discriminare între resortisanții
statelor membre, tratatul prevede, la articolul 48 alineatul (3),
restricții justificate din motive de ordine publică, de siguranță
publică sau de sănătate publică privind drepturile ce decurg din acest
principiu;că drepturile de la care
pot fi făcute astfel de excepții includ, printre altele, în temeiul
dispoziției menționate, dreptul de a accepta oferte reale de încadrare
în muncă, dreptul de a circula liber în acest scop pe teritoriul
statelor membre, precum și dreptul de ședere în unul dintre statele
membre pentru a desfășura o activitate salarizată;că
restricția menționată are, prin urmare, ca efect faptul că accesul pe
teritoriul unui stat membru, precum și șederea pe acest teritoriu pot fi
refuzate unui resortisant al unui alt stat membru în toate cazurile în
care este aplicabilă restricția respectivă;22      că,
pe de altă parte, un principiu de drept internațional, despre care nu
s‑ar putea afirma că este ignorat de Tratatul CEE cât privește
raporturile dintre statele membre, se opune ideii ca un stat să refuze
propriilor resortisanți dreptul de acces pe teritoriul său și dreptul de
ședere pe acesta;23      că
rezultă că un stat membru poate, dacă este necesar, pentru motive de
ordine publică, să refuze unui resortisant al unui alt stat membru
beneficiul principiului liberei circulații a lucrătorilor în vederea
desfășurării unei activități salarizate specifice, chiar și atunci când
nu impune nicio restricție similară propriilor resortisanți;24      că
trebuie, prin urmare, să se răspundă la a treia întrebare că articolul
48 din Tratatul CEE și articolul 3 alineatul (1) din Directiva 64/221
trebuie să fie interpretate în sensul că, impunând restricții
justificate de ordinea publică, un stat membru poate lua în considerare,
ca făcând parte din conduita personală, faptul că persoana interesată
este afiliată la un grup sau la o organizație ale căror activități sunt
considerate de statul membru ca reprezentând un pericol social, fără a
fi totuși interzise și chiar dacă nu se impune nicio restricție
resortisanților statului respectiv care doresc să desfășoare o
activitate similară celei pe care intenționează să o desfășoare
resortisantul unui alt stat membru, în cadrul acelorași grupuri sau al
acelorași organizații; Cu privire la cheltuielile de judecată25      Având
în vedere că, în privința cheltuielilor efectuate de Regatul Unit și de
Comisia Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții,
acestea nu pot face obiectul unei rambursări;că,
în privința părților în acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit la instanța națională, este de competența
acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se asupra întrebărilor adresate de High Court of Justice prin Decizia din 1 martie 1974, hotărăște:1)      Articolul
48 din Tratatul CEE are efect direct în ordinea juridică a statelor
membre și conferă particularilor drepturi pe care instanțele naționale
trebuie să le protejeze.2)      Articolul
3 alineatul (1) din Directiva 64/221 a Consiliului din 25 februarie
1964 privind coordonarea măsurilor speciale referitoare la circulația și
la șederea străinilor justificate de motive de ordine publică, de
siguranță publică sau de sănătate publică conferă particularilor
drepturi pe care aceștia le pot invoca în justiție într‑un stat membru
și pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze.3)      Articolul
48 din Tratatul CEE și articolul 3 alineatul (1) din Directiva 64/221
trebuie să fie interpretate în sensul că, impunând restricții
justificate de ordinea publică, un stat membru poate lua în considerare,
ca făcând parte din conduita personală, faptul că persoana interesată
este afiliată la un grup sau la o organizație ale căror activități sunt
considerate de statul membru ca reprezentând un pericol social, fără a
fi totuși interzise și chiar dacă nu se impune nicio restricție
resortisanților statului respectiv care doresc să desfășoare o
activitate similară celei pe care intenționează să o desfășoare
resortisantul unui alt stat membru, în cadrul acelorași grupuri sau al
acelorași organizații.LecourtÓ Dálaigh      Mackenzie Stuart      DonnerMonacoMertens de WilmarsPescatore      KutscherSørensenPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 4 decembrie 1974.Grefier       PreședinteA. Van Houtte R. Lecourt1 Limba de procedură: engleza.