HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri)
19 septembrie 2008
Cauza T‑253/06 P
Olivier Chassagne
împotriva
Comisiei Comunităților Europene
„Recurs – Funcție publică – Funcționari – Rambursarea cheltuielilor de călătorie anuală – Funcționar originar din departamentele franceze de peste mări (DOM) – Articolul 8 din anexa VII la statut – Act confirmativ – Buletin de remunerare – Denaturarea faptelor – Eroare de drept”
Obiectul: Recurs formulat împotriva Ordonanței Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a treia) din 29 iunie 2006,
Chassagne/Comisia (F‑11/05, RecFP, p. I‑A‑1‑65 și II‑A‑1‑241), având ca obiect anularea acestei ordonanțe
Decizia: Anulează Ordonanța Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene din 29 iunie 2006, Chassagne/Comisia (F‑11/05, RecFP,
p. I‑A‑1‑65 și II‑A‑1‑241). Trimite cauza spre rejudecare Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene. Cererile privind
cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
Sumarul hotărârii
1.      Procedură – Decizie adoptată prin ordonanță motivată – Condiții –Respectarea dreptului reclamantului de a fi ascultat – Conținut
[Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, art. 111; Decizia 2004/752 a Consiliului, art. 3 alin. (4)]
2.      Recurs – Motive – Simplă repetare a motivelor și a argumentelor prezentate în fața Tribunalului Funcției Publice – Inadmisibilitate
– Contestare a interpretării sau a aplicării dreptului comunitar realizate de acest tribunal – Admisibilitate
[art. 225 CE; Statutul Curții, anexa I, art. 11 alin. (1); Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, art.
138 alin. (1) lit. (c)]
3.      Recurs – Motive – Motiv invocat împotriva unui considerent al hotărârii care nu servește la fundamentarea dispozitivului acesteia
– Motiv inoperant – Necesitatea de a‑l examina după analiza motivelor invocate împotriva motivelor expuse cu titlu principal
[art. 225 CE; Statutul Curții, anexa I, art. 11 alin. (1)]
4.      Recurs – Motive – Apreciere greșită a faptelor – Inadmisibilitate – Controlul exercitat de Tribunal cu privire la aprecierea
elementelor de probă – Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare
[art. 225 CE; Statutul Curții, anexa I, art. 11 alin. (1)]
5.      Funcționari – Acțiune – Reclamație administrativă prealabilă – Termene – Data de la care începe să curgă termenul
(Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
6.      Funcționari – Acțiune – Reclamație administrativă prealabilă – Termene –Reclamație împotriva unei decizii de rambursare a
cheltuielilor de călătorie, întemeiată pe critici identice în esență cu cele dintr‑o reclamație anterioară formulată împotriva
stabilirii concediului aferent duratei călătoriei – Interdicție de repunere în termen – Excludere
(Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
1.      Simplul fapt că articolul 111 din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, aplicabil mutatis mutandis procedurilor desfășurate în fața Tribunalului Funcției Publice până la intrarea în vigoare a Regulamentului de procedură
al acestuia, permite instanței comunitare să se pronunțe fără deschiderea procedurii orale nu o poate autoriza să își întemeieze
decizia pe fapte și pe înscrisuri în legătură cu care recurentul nu a fost în măsură, cel puțin, să își exprime poziția. În
această privință, nu este suficient ca recurentul să fi avut posibilitatea de a lua cunoștință de faptele și de înscrisurile
menționate, întrucât respectarea dreptului de a fi ascultat impune ca acesta să fi fost în măsură să își prezinte observațiile
în mod util.
(a se vedea punctele 29 și 31)
Trimitere la: Curte 19 ianuarie 2006, AIT/Comisia, C‑547/03 P, Rec., p. I‑845, punctele 18 și 36
2.      Rezultă din articolul 225 CE, din articolul 11 alineatul (1) din anexa I la Statutul Curții și din articolul 138 alineatul
(1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de primă instanță că un recurs trebuie să indice cu precizie
elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod specific
această cerere. Nu îndeplinește această condiție recursul care, fără să cuprindă o argumentare care să identifice în mod specific
eroarea de drept care viciază hotărârea atacată, se limitează la a repeta motivele și argumentele care au fost deja invocate
în fața Tribunalului Funcției Publice. Astfel, un asemenea recurs constituie în realitate o cerere prin care se urmărește
o simplă reexaminare a cererii introductive depuse la Tribunalul Funcției Publice, ceea ce nu este de competența Tribunalului
de Primă Instanță. Cu toate acestea, dacă un recurent contestă interpretarea sau aplicarea dreptului comunitar de către Tribunalul
Funcției Publice, punctele de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul procedurii de recurs. Într‑adevăr,
dacă un recurent nu ar putea să se bazeze astfel în recurs pe motive și argumente utilizate deja în fața Tribunalului Funcției
Publice, procedura respectivă ar fi lipsită de o parte din sensul său.
(a se vedea punctele 54 și 55)
Trimitere la: Curte 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P, Rec., p. I‑5291, punctele 34 și 35; Curte 11 noiembrie
2003, Martinez/Parlamentul European, C‑488/01 P, Rec., p. I‑13355, punctul 39
3.      Deși este adevărat că, în cadrul unui recurs, o critică îndreptată împotriva unei părți neesențiale din motivarea deciziei
atacate, a cărei parte dispozitivă este întemeiată corespunzător cerințelor legale pe o altă motivare, trebuie respinsă ca
inoperantă, o astfel de respingere nu poate fi totuși decisă de la început, această problemă depinzând de caracterul întemeiat
sau neîntemeiat al criticilor formulate cu privire la cealaltă parte a motivării. Așadar, o asemenea critică nu poate fi examinată
decât în finalul analizei validității motivării expuse cu titlu principal, pe care se întemeiază decizia atacată. În ipoteza
în care niciun aspect al motivării menționate nu permite justificarea deciziei atacate, instanța comunitară trebuie să examineze
critica îndreptată împotriva părții neesențiale din motivare.
(a se vedea punctele 95, 96 și 148)
Trimitere la: Curte 22 decembrie 1993, Pincherle/Comisia, C‑244/91 P, Rec., p. I‑6965, punctul 25; Curte 24 ianuarie 1994,
Boessen/CES, C‑275/93 P, Rec., p. I‑159, punctele 25 și 26; Curte 29 aprilie 2004, Comisia/Kvaerner Warnow Werft, C‑181/02 P,
Rec., p. I‑5703, punctul 49
4.      În stadiul recursului sunt admisibile criticile referitoare la constatarea situației de fapt și la aprecierea acesteia în
decizia atacată atunci când recurentul susține că Tribunalul Funcției Publice a efectuat constatări a căror inexactitate materială
rezultă din cuprinsul dosarului sau că a denaturat elementele de probă care au fost depuse. O astfel de denaturare există
atunci când, fără a fi recurs la elemente de probă noi, aprecierea elementelor de probă existente apare ca vădit eronată.
(a se vedea punctele 99 și 101)
Trimitere la: Curte 24 octombrie 2002, Aéroports de Paris/Comisia, C‑82/01 P, Rec., p. I‑9297, punctul 56; Curte 18 ianuarie
2007, PKK și KNK/Consiliul, C‑229/05 P, Rep., p. I‑439, punctul 35 și jurisprudența citată
5.      Comunicarea fișei lunare de remunerare are ca efect faptul că începe să curgă termenul pentru formularea unei reclamații sau
a unei acțiuni împotriva unei decizii administrative atunci când această fișă dovedește în mod clar existența și conținutul
acestei decizii. Totuși, ca interpretare a principiului cuprins în articolul 25 din statut, potrivit căruia orice decizie
individuală luată în temeiul statutului trebuie comunicată în scris funcționarului în cauză, această ipoteză nu trebuie să
primească o interpretare extensivă, astfel încât condiția ca fișa lunară de remunerare să dovedească în mod clar atât existența,
cât și conținutul deciziei trebuie verificată strict.
(a se vedea punctul 139)
Trimitere la: Curte 21 februarie 1974, Kortner și alții/Consiliul și alții, 15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73-109/73, 116/73,
117/73, 123/73, 132/73 și 135/73-137/73, Rec., p. 177, punctul 18; Tribunal 24 martie 1998, Becret-Daniau și alții/Parlamentul
European, T‑232/97, RecFP, p. I‑A‑157 și II‑495, punctele 31 și 32; Tribunal 16 februarie 2005, Reggimenti/Parlamentul European,
T‑354/03, RecFP, p. I‑A‑33 și II‑147, punctele 38 și 39
6.      O decizie referitoare la cheltuielile de călătorie ale unui funcționar, potrivit articolului 8 alineatul (4) din anexa VII
la statut, îl lezează în mod autonom și distinct în raport cu o decizie referitoare la stabilirea concediului aferent duratei
călătoriei și, prin urmare, nu poate fi considerată drept confirmativă în raport cu aceasta din urmă. Cuprinsul unei reclamații
împotriva deciziei de stabilire a concediului aferent duratei călătoriei nu poate, prin urmare, prin el însuși, să aibă vreo
incidență asupra admisibilității unei reclamații ulterioare împotriva deciziei referitoare la cheltuielile de călătorie, din
moment ce obiectul lor este diferit, simplul fapt că un funcționar a invocat mai multe motive de contestare într‑o reclamație
neputând să determine inadmisibilitatea invocării acelorași motive de contestare într‑o reclamație împotriva unei decizii
care îl lezează în mod autonom.
Rezultă că Tribunalul Funcției Publice săvârșește o eroare de drept atunci când consideră că a permite recurentului, în cadrul
unei reclamații împotriva unei decizii privind rambursarea cheltuielilor de călătorie, să formuleze critici identice în esență
cu cele formulate anterior în cadrul unei reclamații împotriva unei decizii privind stabilirea concediului aferent duratei
călătoriei ar constitui o prelungire a termenului în care poate ataca această ultimă decizie.
(a se vedea punctele 149-151, 153 și 155)