Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ATHANASIOS RANTOS
prezentate la 15
ianuarie 2026(1)
Cauza C‑788/24
Anne Frank Fonds
împotriva
Anne Frank Stichting,
Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen,
Vereniging voor Onderzoek en Ontsluiting van Historische Teksten
[cerere de decizie preliminară formulată de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos)]
„ Trimitere preliminară – Dreptul de autor și drepturi conexe – Directiva 2001/29/CE – Articolul
3 alineatul
(1) – Noțiunea de «comunicare publică» – Publicare pe un site internet – Acces, cu ajutorul unei rețele private virtuale (VPN), la un conținut protejat într‑un singur stat membru – Criterii – Site internet destinat publicului dintr‑o anumită țară – Măsuri restrictive – Teritorializarea internetului prin intermediul unor geoblocări ale accesului – Eludare potențială a acestor măsuri prin utilizarea unei VPN”
Introducere
1.        Prezenta cerere de decizie preliminară, formulată de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos), are ca obiect în esență interpretarea articolului
3 alineatul
(1) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (denumită în continuare „Directiva privind dreptul de autor”)(2).
2.        Această cerere se înscrie în cadrul unui litigiu între Anne Frank Fonds(3) (denumit în continuare „reclamantul din litigiul principal”), pe de o parte, și Anne Frank Stichting (Fundația Anne Frank), Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen (Academia Regală Neerlandeză de Arte și Științe) și Vereniging voor Onderzoek en Ontsluiting van Historische Teksten (Asociația pentru Cercetarea și Accesul la Textele Istorice, denumită în continuare „Asociația”) (denumite în continuare, împreună, „pârâtele din litigiul principal”)(4), pe de altă parte, în legătură cu o pretinsă încălcare în Țările de Jos a dreptului de autor al cărui titular este reclamantul din litigiul principal, săvârșită prin publicarea pe site‑ul internet al Asociației a unei noi versiuni științifice a jurnalului Annei Frank.
3.        Mai precis, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească înțelesul noțiunii de „comunicare publică” în sensul articolului
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor și, în special, dacă publicarea unui conținut pe un site internet constituie o asemenea „comunicare publică” într‑un stat membru în care conținutul respectiv este protejat prin dreptul de autor și în care acest site internet face obiectul unei geoblocări („state of the art”), astfel încât nu poate fi consultat decât prin eludarea măsurii de blocare în cauză prin intermediul unui serviciu de rețea virtuală privată (VPN) sau a unui serviciu similar. Întrebarea menționată impune evaluarea comparativă a două interese protejate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), și anume, pe de o parte, dreptul de autor al reclamantului din litigiul principal, consacrat la articolul
17 alineatul
(2) din cadrul său, și, pe de altă parte, libertatea de exprimare și de informare a pârâtelor din litigiul principal, garantată de articolul
11 din aceasta din urmă.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
4.        Articolul
3 din Directiva privind dreptul de autor, intitulat „Dreptul de comunicare publică a operelor și dreptul de a pune la dispoziția publicului alte obiecte protejate”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.”
5.        Articolul
6 din directiva respectivă, intitulat „Obligații privind măsurile tehnice”, stipulează la alineatul (1):
„Statele membre prevăd o protecție juridică adecvată împotriva nerespectării oricăror măsuri tehnice eficiente, pe care persoana respectivă le efectuează cu bună știință sau având motive întemeiate să știe că urmărește acest obiectiv.”
Dreptul neerlandez
6.        Articolul 1 din Auteurswet (Legea privind dreptul de autor) din 23
septembrie 1912(5), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Dreptul de autor este dreptul exclusiv al creatorului unei opere literare, științifice sau artistice sau al succesorilor săi în drepturi de a publica și de a reproduce această operă, cu excepția limitărilor stabilite prin lege.”
7.        La articolul 12 din această lege sunt enumerate operațiunile care sunt considerate (de asemenea) publicare a unei astfel de opere.
Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
8.        Reclamantul din litigiul principal
este titularul dreptului de autor asupra anumitor versiuni ale jurnalului Annei Frank (denumite în continuare „documentele protejate”), care fac încă obiectul dreptului de autor în Țările de Jos până în anul 2037, în timp ce, în mai multe alte țări,
inclusiv în Belgia, acesta a expirat în cursul anului 2016 (denumite în continuare „țările de domeniu public”)(6).
9.        Pârâtele din litigiul principal au publicat pe site‑ul internet www.annefrankenmanuscripten.org, în limba neerlandeză, o ediție științifică a textelor integrale ale manuscriselor jurnalului Annei Frank, inclusiv îndeosebi ale versiunilor încă protejate prin dreptul de autor în Țările de Jos, și, în același timp, acestea au aplicat următoarele două măsuri: pe de o parte, utilizarea unui sistem de geoblocare („geoblocking”), care face ca site‑ul internet respectiv să fie accesibil doar în țările de domeniu public(7), și, pe de altă parte, atunci când site‑ul menționat este consultat din una dintre țările de domeniu public, solicitarea completării de către utilizatorul de internet a unei declarații în sensul că accesează site‑ul în cauză din una dintre aceste țări(8).
10.      Reclamantul din litigiul principal a formulat o acțiune, precum și o cerere de măsuri provizorii în fața instanței naționale, susținând că pârâtele din litigiul principal au adus atingere dreptului său de autor, din moment ce în Țările de Jos documentele protejate sunt accesibile online prin intermediul unui VPN. Pârâtele din litigiul principal susțin, la rândul lor, că au adoptat măsuri restrictive eficiente pentru a preveni orice încălcare a dreptului de autor.
11.      Întrucât judecătorii delegați cu luarea măsurilor provizorii au respins, atât în primă instanță, cât și în apel, cererea de măsuri provizorii pentru motivul că toate pârâtele din litigiul principal au depus eforturi rezonabile pentru a împiedica sau pentru a descuraja accesul la site‑ul internet din Țările de Jos(9), reclamantul din litigiul principal a formulat recurs în fața instanței de trimitere.
12.      În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind drepturile de autor trebuie interpretat în sensul că publicarea unei opere pe internet poate fi considerată comunicare publică într‑o anumită țară dacă publicarea se adresează publicului din țara respectivă? În caz afirmativ, care sunt factorii care trebuie luați în considerare la evaluarea acesteia?
2)      Poate fi vorba despre o comunicare publică într‑o anumită țară dacă, prin intermediul geoblocării («state of the art»), s‑a ajuns în situația în care site‑ul internet pe care s‑a publicat opera poate fi accesat de publicul din țara respectivă numai prin eludarea măsurii de blocare cu ajutorul unui serviciu VPN sau a unui serviciu similar? Este relevant, în acest sens, în ce măsură publicul din țara blocată este dispus și capabil să obțină accesul la site‑ul internet în cauză printr‑un astfel de serviciu? Răspunsul la această întrebare depinde de aspectul dacă, pe lângă măsura de geoblocare, s‑au luat și alte măsuri pentru a împiedica sau pentru a descuraja accesul la site‑ul internet pentru publicul din țara blocată?
3)      Dacă posibilitatea de eludare a măsurii de blocare conduce la situația în care opera publicată pe internet este comunicată, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind dreptul de autor, publicului din țara blocată, această comunicare este realizată de persoana care a publicat opera pe internet, cu toate că, pentru a avea acces la această comunicare, este necesară intervenția furnizorului serviciului VPN sau al serviciului similar în cauză?”
13.      Reclamantul din litigiul principal, pârâtele din litigiul principal, guvernul portughez și Comisia Europeană au prezentat Curții observații scrise. Aceste părți au formulat și observații orale în ședința de audiere a pledoariilor care a avut loc la 6
octombrie 2025.
Analiză
Cu privire la prima întrebare preliminară
14.      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor trebuie interpretat în sensul că publicarea unei opere pe internet poate fi considerată „comunicare publică” într‑o anumită țară dacă se adresează publicului din țara respectivă și, dacă este cazul, care sunt factorii care trebuie luați în considerare în cadrul acestei evaluări. Ea ridică practic problema dacă o „comunicare publică”, în sensul dispoziției menționate, trebuie să se adreseze în mod efectiv publicului în cauză sau este suficient simplul fapt că acesta poate avea acces la site‑ul internet pe care este publicată opera, chiar și prin intermediul eludării măsurilor de blocare.
15.      Cu titlu introductiv, amintim că, potrivit articolului
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor, statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment(10).
16.      În această privință, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții reiese că noțiunea de „comunicare publică”, în sensul dispoziției respective, trebuie, după cum se subliniază în considerentul (23) al acestei directive, să fie înțeleasă în sens larg, ca acoperind orice comunicare către public care nu este prezent în locul de proveniență a comunicării și, așadar, orice transmisie sau retransmisie, de orice natură, a unei opere către public, prin cablu sau fără cablu, inclusiv radiodifuziunea. Astfel, din considerentele (4), (9) și (10) ale directivei menționate rezultă că aceasta are drept obiectiv principal să instituie un nivel ridicat de protecție în favoarea autorilor, permițându‑le să obțină o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor, în special cu ocazia unei comunicări publice(11).
17.      Conform unei jurisprudențe la fel de constante a Curții, noțiunea de „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din aceeași directivă asociază două elemente cumulative, și anume un act de comunicare a unei opere și comunicarea publică a acesteia din urmă, și presupune o apreciere individualizată(12).
18.      Curtea a mai arătat că această noțiune presupune o apreciere individualizată, care necesită să se țină seama de mai multe criterii complementare, neautonome și interdependente unele în raport cu celelalte(13). Întrucât aceste criterii pot avea, în diferite situații concrete, o intensitate foarte variabilă, este necesar să fie aplicate atât în mod individual, cât și în interacțiune unele cu celelalte(14).
19.      Printre aceste criterii, Curtea a subliniat, pe de o parte, rolul indispensabil al operatorului platformei și caracterul intenționat al intervenției sale. Astfel, acesta efectuează un „act de comunicare” atunci când intervine, pe deplin conștient de consecințele comportamentului său, pentru a oferi clienților săi accesul la o operă protejată, și aceasta în special atunci când, în lipsa acestei intervenții, clienții respectivi nu ar putea, în principiu, să beneficieze de opera difuzată(15). Trebuie, așadar, să existe o legătură directă între intervenția furnizorului și obiectul protejat care face obiectul comunicării(16). De asemenea, Curtea a decis că nu este lipsit de relevanță caracterul lucrativ al unei comunicări publice, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind dreptul de autor, chiar dacă acest caracter nu este în mod necesar o condiție indispensabilă care determină însăși existența unei asemenea comunicări(17).
20.      Pe de altă parte, Curtea a precizat că noțiunea de „public” vizează un număr nedeterminat de potențiali destinatari și presupune de altfel existența unui număr de persoane destul de important(18). Astfel, noțiunea de „public” implică atingerea unui prag minim, ceea ce exclude din această noțiune un număr prea mic de persoane vizate sau chiar un număr nesemnificativ. Pentru a stabili acest număr, trebuie să se țină seama printre altele de numărul de persoane care pot avea acces în paralel la aceeași operă, dar și de numărul celor care pot avea acces în mod succesiv la aceasta(19), fără a avea relevanță dacă utilizează sau nu utilizează această posibilitate(20).
21.      Curtea a amintit deopotrivă că, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a fi calificată drept „comunicare publică”, o operă protejată trebuie să fie comunicată potrivit unei modalități tehnice specifice, diferită de cele utilizate până la acel moment, sau, în lipsă, unui „public nou”, altfel spus, un public care nu a fost deja luat în considerare de titularul dreptului de autor atunci când acesta a autorizat comunicarea publică inițială a operei sale(21).
22.      În speță, considerăm, pe de o parte, că publicarea online de către Asociație a unei ediții științifice a textelor integrale ale manuscriselor jurnalului Annei Frank constituie un „act de comunicare” în sensul articolului
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor. Astfel, în principiu, în lipsa unei asemenea acțiuni, opera nu ar fi accesibilă publicului.
23.      Pe de altă parte, având în vedere jurisprudența Curții amintită la punctul 20 din prezentele concluzii, apreciem că acest act de comunicare a ajuns la un „public”, în măsura în care a oferit unui număr nedeterminat de persoane posibilitatea de a accesa documentele protejate la care nu aveau acces anterior, fără a fi determinant aspectul dacă ele au exercitat efectiv această posibilitate sau dacă actul menționat s‑a adresat unui anumit public.
24.      În consecință, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor trebuie interpretat în sensul că nu impune ca un act de publicare a unei opere pe un site internet să se adreseze publicului din țara respectivă pentru a fi calificat drept „act de comunicare publică” în această țară.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
25.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă publicarea unui conținut pe un site internet constituie o „comunicare publică” în sensul articolului
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor într‑o
țară în care acest conținut este protejat prin dreptul de autor și în care site‑ul internet menționat face obiectul unei geoblocări („state of the art”), astfel încât poate fi consultat numai prin eludarea măsurii de blocare respective cu ajutorul unui serviciu VPN sau al unui serviciu similar. Ea ridică totodată problema dacă este relevant, în această privință, să se stabilească, pe de o parte, în ce măsură publicul din țara blocată este dispus și capabil să obțină accesul la site‑ul internet în cauză printr‑un astfel de serviciu și, pe de altă parte, dacă este oportun să se aplice măsuri suplimentare care urmăresc împiedicarea sau descurajarea acestui acces.
26.      Cu titlu introductiv, amintim că, după cum rezultă din considerentele (3) și (31) ale Directivei privind dreptul de autor, armonizarea efectuată prin aceasta urmărește să mențină, în special în mediul electronic, un echilibru just între, pe de o parte, interesul titularilor drepturilor de autor și ai drepturilor conexe pentru protecția dreptului lor de proprietate intelectuală, consacrată la articolul 17 alineatul (2) din cartă,
și, pe de altă parte, protecția intereselor și a drepturilor fundamentale ale utilizatorilor unor obiecte protejate, în special libertatea lor de exprimare și de informare, garantată prin articolul 11 din aceasta(22).
27.      Respectarea acestui echilibru pare cu atât mai complexă atunci când opera protejată este publicată pe internet. Într‑adevăr, în vederea interpretării și a aplicării Directivei privind dreptul de autor și în special a articolului 3 alineatul (1), acest echilibru just trebuie căutat, ținând seama și de importanța aparte a internetului pentru libertatea de exprimare și de informare, protejată
la articolul 11 din cartă(23). De altfel, chiar dacă, având în vedere caracterul teritorial al dreptului de autor, titularul dreptului menționat asupra unei opere nu poate, pe baza drepturilor de care dispune într‑un stat membru, să autorizeze sau să interzică o comunicare publică într‑un alt stat membru în care acest drept a încetat, nu este mai puțin adevărat că publicarea pe un site internet este, prin natura sa, accesibilă tuturor utilizatorilor de internet și nu se limitează la frontierele teritoriale ale dreptului de autor.
28.      În speță, pentru a nu aduce atingere drepturilor de autor ale reclamantului din litigiul principal, pârâtele din litigiul principal, care au publicat în mod legal documentele protejate pe un site internet dintr‑o
țară în care aceste documente au intrat în domeniul public, au instituit o măsură de geoblocare pentru alte țări decât cele de domeniu public. Totuși, reclamantul din litigiul principal, titularul drepturilor asupra documentelor respective în țările în cauză, le reproșează ineficiența acestei măsuri pe care utilizatorii o pot eluda prin intermediul unui serviciu VPN.
29.      În această privință, amintim că măsurile de blocare a accesului pe criterii geografice constituie instrumente de gestionare a drepturilor digitale („digital rights management”), destinate să protejeze drepturile de autor, care sunt garantate, ca atare, de dreptul Uniunii(24). Astfel, Curtea a considerat că, prin aplicarea unor măsuri tehnice de protecție împotriva framing‑ului unei opere protejate puse la dispoziție pe internet, titularul dreptului de autor limitează cercul de persoane cărora le este accesibilă opera respectivă la utilizatorii site‑ului internet pe care a avut loc comunicarea inițială a acesteia(25).
30.      Prin urmare, după cum a subliniat avocatul general Szpunar în concluziile în cauza Grand Production, în cazul în care titularul drepturilor de autor (sau licențiatul său) a aplicat o blocare a accesului pe criterii geografice, comunicarea sa este adresată numai cercului de persoane care accesează conținutul protejat de pe teritoriul definit de acesta (și anume teritoriul pe care accesul nu este blocat). Prin urmare, titularul menționat nu efectuează o comunicare publică pe restul teritoriului(26).
31.      Desigur, după cum se știe, nici în lumea virtuală, nici în cea reală nu există măsuri de protecție care să aibă un caracter absolut inviolabil(27). Orice asemenea măsuri pot fi eludate sau încălcate, astfel încât obiectivul poate fi doar acela de a spori nivelul de fiabilitate. Acest lucru este valabil și în cazul dispozitivelor de blocare a accesului pe criterii geografice(28).
32.      Totuși, faptul că utilizatorii reușesc să eludeze o măsură de geoblocare aplicată pentru a restricționa accesul la o operă protejată nu poate să conducă, în sine, la concluzia că entitatea care a instituit această blocare realizează o comunicare publică a operei respective pe teritoriul pe care accesul ar trebui să fie împiedicat. Adoptarea unei astfel de interpretări ar echivala cu împiedicarea oricărei gestionări teritoriale a drepturilor de autor pe internet și ar conferi oricărei comunicări publice efectuate online în mod necesar un caracter global(29). După cum a subliniat Comisia în observațiile sale scrise, titularul unui drept exclusiv asupra unei opere nu are dreptul să autorizeze sau să interzică, în temeiul dreptului care îi este recunoscut într‑un stat membru, o comunicare publică într‑un alt stat membru în care acest drept a încetat să producă efecte.
33.      Prin urmare, apreciem că, atunci când persoana responsabilă cu publicarea plasează pe un site internet o operă protejată prin drepturi de autor în anumite țări și adoptă măsuri tehnice eficiente destinate să prevină actele neautorizate de titularul drepturilor de autor, precum utilizarea unui dispozitiv de geoblocare a accesului la acest site internet în țările în care opera este încă protejată de drepturile de autor, nu se poate considera că persoana responsabilă menționată efectuează o comunicare publică a operei protejate respective în aceste din urmă țări. Situația ar fi diferită dacă s‑ar dovedi că persoana responsabilă în cauză a adoptat în mod deliberat măsuri tehnice ineficiente, care ar putea fi eludate cu ușurință(30). De altfel, revine statelor membre, în conformitate cu articolul
6 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor, obligația să adopte măsuri pozitive pentru a asigura protecția dreptului de autor, de exemplu sancțiuni eficiente împotriva celor care încalcă protecția conferită acestor drepturi.
34.      În speță, după cum reiese din decizia de trimitere, pârâtele din litigiul principal au instituit o măsură de geoblocare a site‑ului internet în discuție, calificată drept „state of the art”, și un sistem de alertă care, atunci când are loc o consultare dintr‑o
țară de domeniu public, impune completarea de către utilizator a unei declarații în sensul că accesează acest site internet dintr‑o
țară de domeniu public(31).
35.      În această privință, deși revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia, având în vedere elementele de mai sus, eficiența măsurilor tehnice aplicate de pârâtele din litigiul principal, este de competența Curții să îi furnizeze informații utile în acest scop pentru a‑i permite să soluționeze litigiul cu care este sesizată(32).
36.      În primul rând, subliniem, mai întâi, că o măsură de geoblocare, precum cea adoptată în speță, este, în principiu, singurul dispozitiv care poate în prezent să restricționeze accesul la un site internet pe criterii teritoriale și, întrucât este „state of the art”, constituie o măsură adecvată pentru a asigura, în măsura în care este posibil, protecția drepturilor de autor ale reclamantului din litigiul principal(33). Totuși, este important de amintit totodată că, după cum s‑a arătat la punctul 31 din prezentele concluzii, nicio tehnologie nu este infailibilă, ceea ce implică necesitatea – și obligația corelativă a titularului site‑ului internet – de a efectua în mod regulat o evaluare a noilor riscuri de eludare și de a adopta eventual măsuri suplimentare destinate să prevină asemenea eludări(34).
37.      De asemenea, în opinia noastră, intenția utilizatorilor de a eluda geoblocarea pentru a accesa site‑ul internet în cauză, menționată de instanța de trimitere în cadrul celei de a doua întrebări preliminare, nu constituie un criteriu decisiv pentru aprecierea eficienței măsurilor aplicate de pârâtele din litigiul principal din cauza caracterului său subiectiv. În schimb, simpla recurgere de către utilizatori la mijloace sau la comportamente ilicite pentru a eluda blocarea constituie un element relevant care trebuie luat în considerare, întrucât pârâtele din litigiul principal nu pot fi considerate răspunzătoare pentru comportamentele ilicite ale terților, atâta timp cât au instituit măsuri restrictive eficiente.
38.      În sfârșit, aplicarea unor măsuri suplimentare destinate să împiedice sau să descurajeze accesul publicului la site‑ul internet respectiv în țara blocată, precum cele adoptate în speță(35), constituie un element accesoriu, însă relevant pentru evaluarea efectului disuasiv al ansamblului măsurilor asupra publicului din această țară(36).
39.      În al doilea rând, considerăm că argumentele invocate de reclamantul din litigiul principal nu sunt convingătoare. Mai întâi, faptul că site‑ul este publicat în limba neerlandeză nu constituie, în sine, un indiciu al intenției pârâtelor din litigiul principal de a se adresa publicului din Țările de Jos, întrucât aceasta este, pe de o parte, limba originală a jurnalului Annei Frank (iar nu o traducere) și, pe de altă parte, una dintre limbile oficiale ale Regatului Belgiei, adică ale țării în care sunt stabilite pârâtele
din litigiul principal.
40.      Apoi, nici alegerea unui nume de domeniu generic („.org”) pentru adresa URL a site‑ului internet, iar nu a unui nume de domeniu național („.be”) nu este un criteriu decisiv. Într‑adevăr, pe de o parte, numele de domeniu „.org” este utilizat frecvent de organizații precum pârâtele din litigiul principal și, pe de altă parte, publicarea nu se limitează la un public belgian, ci se adresează tuturor țărilor de domeniu public(37).
41.      În sfârșit, considerăm că măsurile alternative avute în vedere de reclamantul din litigiul principal în observațiile sale scrise și orale nu pot să fie
impuse în împrejurările speței. Pe lângă soluția radicală de a renunța la publicarea operei (sau de a difuza doar parțial documentele protejate), care nu poate fi considerată, în mod evident, o măsură proporțională, reclamantul din litigiul principal a propus în special un acces similar celui oferit prin terminalele de biblioteci sau o eventuală limitare a accesului la un anumit public de abonați, prin intermediul unei conexiuni securizate cu nume de utilizator și parolă. Aceste măsuri ar putea constitui mijloace suplimentare și foarte eficiente de restricționare a accesului la documentele protejate. Totuși, adoptarea lor ar implica instituirea unui model de publicare „închis”, complet diferit de cel, mai deschis, ales în mod legitim de pârâtele din litigiul principal, care ar limita considerabil libertatea lor de informare în interiorul țărilor de domeniu public(38). În consecință, soluția propusă în cadrul prezentelor concluzii, deși asigură o protecție a dreptului de autor mai puțin restrictivă, pare să fie singura soluție acceptabilă și proporționată având în vedere caracterul deosebit de restrictiv al măsurilor propuse de reclamantul din litigiul principal.
42.      Având în vedere toate elementele de mai sus, propunem să se răspundă la a doua întrebare preliminară că articolul
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor trebuie interpretat în sensul că publicarea unui conținut pe un site internet nu constituie o „comunicare publică” într‑o
țară în care acest conținut este protejat prin dreptul de autor și în care site‑ul internet respectiv face obiectul unei geoblocări eficiente, eventual completată cu alte măsuri fără caracter tehnic destinate să limiteze sau să descurajeze accesul și care au un efect disuasiv în țara blocată, ținând seama de împrejurările cauzei și în special de capacitatea utilizatorilor din țara blocată de a eluda asemenea măsuri cu ajutorul unui serviciu VPN sau al unui serviciu similar și de faptul că furnizorii din țara de domeniu public nu pot fi supuși unor cerințe nerezonabile.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
43.      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, atunci când posibilitatea de eludare a măsurii de geoblocare conduce la situația în care opera publicată pe internet este comunicată, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind dreptul de autor, publicului din țara blocată, această comunicare este realizată de persoana care a publicat opera pe internet, cu toate că, pentru a avea acces la această comunicare, este necesară intervenția furnizorului serviciului VPN sau al serviciului similar în cauză.
44.      Cu titlu introductiv, apreciem că, având în vedere răspunsul propus la a doua întrebare preliminară, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare, care se întemeiază pe premisa potrivit căreia publicarea documentelor protejate în speță constituie o „comunicare publică” în sensul articolului
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor în țara blocată, ținând seama de posibilitatea de eludare a măsurii de geoblocare prin intermediul serviciilor VPN sau al serviciilor similare. Totuși, la punctele următoare vom face câteva precizări cu privire la aspectul dacă, în prezenta cauză, comunicarea publică, care nu poate fi imputată autorului publicării pe internet pe teritoriul blocat, poate fi totuși considerată ca fiind fapta furnizorului serviciilor VPN sau al unor servicii similare.
45.      În cauza principală, reclamantul invocă riscul ca utilizatorii să poată eluda măsura de geoblocare accesând site‑ul internet prin intermediul serviciilor VPN.
46.      În această privință, subliniem că, deși furnizorii de servicii VPN acționează în calitate de intermediari în speță, intervenția lor nu constă în comunicarea operelor protejate prin dreptul de autor, ci se limitează la accesul la internet(39). Într‑adevăr, după cum subliniază Comisia în observațiile sale, serviciile VPN sunt servicii tehnice accesibile în mod legal pe care utilizatorii le pot folosi însă în scopuri ilicite. Simplul fapt că aceste servicii sau servicii similare pot fi utilizate în astfel de scopuri nu este suficient pentru a stabili că furnizorii serviciilor respective comunică ei înșiși publicului opera protejată(40). Situația ar fi diferită dacă furnizorii menționați ar încuraja în mod activ o utilizare ilicită a serviciilor lor. Într‑adevăr, într‑o asemenea situație, s‑ar putea considera că acești furnizori joacă un rol indispensabil în punerea la dispoziție a operelor în discuție(41), ceea ce instanța de trimitere va trebui să aprecieze, dacă este cazul, în funcție de împrejurările speței.
47.      Astfel, în ipoteza în care posibilitatea de eludare a măsurii de geoblocare conduce la situația în care opera publicată pe internet este comunicată, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind dreptul de autor, publicului din țara blocată – ceea ce am înclina să excludem, având în vedere considerațiile prezentate referitor la a doua întrebare preliminară –, furnizorul de servicii VPN sau de servicii similare nu ar putea fi considerat ca fiind autorul acestei comunicări publice.
48.      Prin urmare, propunem să se răspundă la a treia întrebare preliminară că articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind dreptul de autor trebuie interpretat în sensul că, în eventualitatea în care, având în vedere posibilitatea de eludare a măsurilor de geoblocare, publicarea unui conținut pe un site internet
este considerată ca fiind o comunicare publică a operei
în țara în cauză, această dispoziție se opune ca un furnizor de servicii VPN sau de servicii similare să fie considerat răspunzător pentru actele unui utilizator dintr‑o
țară în care accesul la operă este blocat, atunci când acesta utilizează serviciile respective pentru a eluda măsurile de geoblocare, cu excepția cazului în care furnizorul încurajează în mod activ o asemenea utilizare ilicită în scopul obținerii accesului la opera protejată în acea țară.
Concluzie
49.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) după cum urmează:
Articolul
3 alineatul
(1) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22
mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională
trebuie interpretat în sensul că:
1)      nu impune ca un act de publicare a unei opere pe un site internet să se adreseze publicului din țara respectivă pentru a fi calificat drept „act de comunicare publică” în această țară;
2)      publicarea unui conținut pe un site internet nu constituie o „comunicare publică” în sensul dispoziției respective într‑o
țară în care acest conținut este protejat prin dreptul de autor și în care site‑ul internet respectiv
face obiectul unei geoblocări eficiente, precum și al unor eventuale alte măsuri fără caracter tehnic destinate să limiteze sau să descurajeze accesul, care completează măsura de geoblocare și au un efect disuasiv în țara blocată, ținând seama de împrejurările cauzei și în special de capacitatea utilizatorilor din țara blocată de a eluda asemenea măsuri cu ajutorul unui serviciu de rețea virtuală privată (VPN) sau al unui serviciu similar și de faptul că furnizorii din țara de domeniu public nu pot fi supuși unor cerințe nerezonabile;
3)      în eventualitatea în care, având în vedere posibilitatea de eludare a măsurilor de geoblocare, publicarea unui conținut pe un site internet este considerată ca fiind
o comunicare publică a operei în țara în cauză, această dispoziție se opune ca un furnizor de servicii VPN sau de servicii similare să fie considerat răspunzător pentru actele unui utilizator dintr‑o
țară în care accesul la operă este blocat, atunci când acesta utilizează serviciile respective pentru a eluda măsurile de geoblocare, cu excepția cazului în care furnizorul încurajează în mod activ o asemenea utilizare ilicită în scopul obținerii accesului la opera protejată în acea țară.
1      Limba originală: franceza.
2      JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230, rectificare în JO 2008, L 314, p. 16.
3      Este vorba despre un fond, cu sediul la Basel (Elveția) care are ca scop îndeplinirea unei misiuni sociale și culturale în spiritul Annei Frank.
4      Primele două pârâte au sediul la Amsterdam (Țările de Jos), iar cea de a treia are sediul la Bruxelles (Belgia).
5      Stb. 1912, nr. 308.
6      Este vorba în special despre următoarele țări: Belgia, Bulgaria, Republica Cehă, Danemarca, Germania, Estonia, Irlanda, Grecia, Italia, Lituania, Luxemburg, Ungaria, Austria, Polonia, Portugalia, România, Finlanda și Suedia. A se vedea, pentru mai multe precizări referitoare la evoluția drepturilor de autor aplicabile în cazul diferitelor versiuni ale jurnalului Annei Frank în Belgia și în Țările de Jos, Van Gompel, S., „Geo‑Blocking Measures and the Online Publication of Anne Frank’s Diaries”, în GRUR international, 2025, vol. 74, nr. 8, p. 705 și 706.
7      Atunci când site‑ul internet este consultat dintr‑o
țară în care opera este încă protejată prin dreptul de autor, precum în Țările de Jos, se afișează următorul mesaj: „Acces refuzat […] Ne pare rău să vă anunțăm că […] Acest website nu poate fi accesat din țara dumneavoastră”.
8      Într‑o asemenea ipoteză, apare următorul mesaj: „Verificare acces […] Ediția științifică online a manuscriselor Annei Frank nu a fost pusă la dispoziție în toate țările pentru motive legate de dreptul de autor. Această ediție poate fi accesată numai din următoarele țări, în care a intrat în domeniul public și unde restricționările respective nu se aplică: [lista țărilor în cauză]. Făcând clic pe «da» mai jos, declarați că consultați acest site din una dintre țările de mai sus, în care opera a intrat în domeniul public. Dacă declarația astfel făcută este falsă, eludați măsurile de protecție, riscând să săvârșiți o încălcare a dreptului de autor pentru care va trebui să răspundeți.” Sub acest mesaj, sunt oferite utilizatorului de internet două opțiuni alternative: un buton verde cu mențiunea „Da, consult website‑ul din una dintre țările de mai sus, în care opera a intrat în domeniul public” și un buton roșu cu mențiunea „Nu, accesez website‑ul din altă țară”.
9      Potrivit acestor judecători, nu exista o „comunicare publică” în sensul articolului
3 alineatul
(1) din Directiva privind dreptul de autor. Ei au considerat totodată că o somație ar avea ca efect privarea tuturor utilizatorilor de internet aflați în țările în care opera face parte din domeniul public de orice acces legal la site, consecință considerată disproporționată. În apel, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii s‑a întemeiat pe Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Grand Production (C‑423/21, denumite în continuare „Concluzii în cauza Grand Production” EU:C:2022:818), potrivit cărora, în esență, acest articol 3 alineatul (1) trebuia interpretat în sensul că operatorul unei platforme de streaming care retransmite pe internet un program de televiziune nu încalcă dreptul exclusiv de comunicare publică a operelor prevăzut de această dispoziție în cazul în care utilizatorii eludează prin intermediul unui VPN blocarea accesului pe criterii geografice, astfel încât operele protejate sunt accesibile pe teritoriul Uniunii Europene fără autorizația titularului drepturilor de autor.
10      Așa cum Curtea a statuat în repetate rânduri, în conformitate cu această dispoziție, autorii dispun de un drept cu caracter preventiv care le permite să se interpună între eventualii utilizatori ai operei lor și comunicarea publică pe care acești utilizatori ar putea urmări să o efectueze în scopul de a o interzice (a se vedea Hotărârea din 20
iunie 2024, GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, denumită în continuare „Hotărârea GEMA”, punctul 17 și jurisprudența citată).
11      A se vedea în special Hotărârea din 22
iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, denumită în continuare „Hotărârea YouTube și Cyando”, EU:C:2021:503, punctul 63, precum
și jurisprudența citată), precum și Hotărârea GEMA (punctul 19, precum
și jurisprudența citată).
12      A se vedea Hotărârea GEMA (punctul 21 și jurisprudența citată).
13      A se vedea Hotărârea din 13
iulie 2023, Ocilion IPTV Technologies (C‑426/21, EU:C:2023:564, punctul 58
și jurisprudența citată).
14      A se vedea Hotărârea GEMA (punctul 22 și jurisprudența citată).
15      A se vedea în special Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 68, precum
și jurisprudența citată), și Hotărârea GEMA (punctul 23, precum
și jurisprudența citată).
16      A se vedea Concluziile în cauza Grand Production (punctul 48 și jurisprudența citată). În această cauză, nu a fost pronunțată nicio hotărâre, întrucât instanța de trimitere și‑a retras cererea de decizie preliminară (a se vedea Ordonanța din 13
februarie 2023, Grand Production, C‑423/21, EU:C:2023:130).
17      A se vedea Hotărârea GEMA (punctul 24 și jurisprudența citată). În acest context, Curtea a statuat că „receptivitatea” publicului poate fi relevantă în sensul că difuzarea de opere protejate are un caracter lucrativ atunci când utilizatorul poate obține din aceasta un beneficiu economic legat de atractivitatea și, prin urmare, de frecventarea sporită a instituției în care efectuează această difuzare, în timp ce un astfel de caracter lucrativ lipsește atunci când publicul vizat nu acordă nicio importanță unei astfel de difuzări (a se vedea
în acest sens punctul 25 și jurisprudența citată).
18      A se vedea în special Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 69, precum
și jurisprudența citată), și Hotărârea GEMA (punctul 38, precum
și jurisprudența citată).
19      A se vedea Hotărârea GEMA (punctul 39 și jurisprudența citată).
20      A se vedea Hotărârea din 13
februarie 2014, Svensson ș.a. (C‑466/12, EU:C:2014:76, punctul 19, precum și jurisprudența citată). În plus, deși pot exista indicii în sensul că o comunicare se adresează anumitor grupuri de persoane, indiferent de locul în care se află persoanele respective (a se vedea Hotărârea din 29 noiembrie 2017, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, punctele 46-50 și jurisprudența citată), o asemenea „orientare” specială către un anumit public nu este necesară pentru ca o publicare pe internet să constituie o comunicare publică. Astfel, din jurisprudența Curții reiese că orice act prin care un utilizator acordă, pe deplin conștient de consecințele comportamentului său, accesul la opere protejate constituie un act de punere la dispoziție și, prin urmare, o comunicare publică în sensul articolului 3 alineatele (1) și (2) din Directiva privind dreptul de autor (a se vedea Hotărârea din 17
iunie 2021, M.I.C.M., C‑597/19, EU:C:2021:492, punctul 48 și jurisprudența citată).
21      A se vedea în special Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 70, precum
și jurisprudența citată), și Hotărârea GEMA (punctul 43, precum
și jurisprudența citată).
22      A se vedea Hotărârea din YouTube și
Cyando (punctul 64, precum și jurisprudența citată). În mod similar, în ceea ce privește, mai general, drepturile de proprietate intelectuală, considerentul (2) al Directivei 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29
aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală (JO 2004, L 157, p. 45, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56) precizează că „[p]rotecția proprietății intelectuale ar trebui să permită inventatorului sau creatorului să obțină un profit legitim din invenția sau creația sa. Aceasta ar trebui de asemenea să permită difuzarea cât mai largă a operelor, a ideilor și a competențelor noi. În același timp, protecția proprietății intelectuale nu ar trebui să fie un obstacol în calea libertății de exprimare și nici a circulației informațiilor și a protecției datelor personale, inclusiv pe internet”.
23      A se vedea Hotărârea YouTube și
Cyando (punctul 65, precum și jurisprudența citată).
24      Articolul
6 din Directiva privind dreptul de autor impune statelor membre să extindă protecția juridică asupra „oricăror măsuri tehnice eficiente”.
A se vedea de asemenea în acest sens în special Concluziile în cauza Grand Production (punctele 28-30). În opinia avocatului general, aceste instrumente de gestionare a drepturilor digitale sunt utilizate nu numai pentru a proteja drepturile de autor, ci și ca modalități de gestionare a acestor drepturi, în măsura în care permit colectarea unei redevențe distincte pentru diferite forme de distribuire a aceleiași opere, împărțirea pieței și exercitarea unei
„discriminare prin preț” pentru diferite părți ale pieței sau, în sfârșit, perceperea de redevențe pentru conținutul pus la dispoziție pe site‑uri web.
25      A se vedea Hotărârea din 9
martie 2021, VG Bild‑Kunst (C‑392/19, EU:C:2021:181, punctele 42 și 43), precum și Concluziile în cauza Grand Production (punctul 35).
26      A se vedea Concluziile în cauza Grand Production (punctul 36).
27      Într‑adevăr, posibilitatea eludării măsurilor de protecție de către utilizatori constituie un risc intrinsec în distribuirea de opere supuse drepturilor de autor în format digital și, mai precis, pe internet (a se vedea Concluziile în cauza Grand Productionpunctul 42).
28      A se vedea Concluziile în cauza Grand Production (punctul 38). Într‑adevăr, după cum precizează avocatul general, diferite mijloace tehnice, inclusiv serviciile VPN, fac posibilă eludarea acestor instrumente de blocare, în special prin schimbarea virtuală a locației utilizatorului. Deși există mijloace tehnice pentru a contracara astfel de practici, ele nu sunt și, probabil, nu vor fi niciodată pe deplin eficiente – progresele în domeniul tehnicilor de încălcare sunt întotdeauna cu un pas înaintea progreselor în domeniul tehnicilor de protecție.
29      A se vedea Concluziile în cauza Grand Production (punctul 39). În opinia avocatului genral, situația ar fi diferită dacă un distribuitor de programe audiovizuale protejate prin dreptul de autor ar aplica în mod deliberat o blocare ineficientă a accesului pe criterii geografice pentru a permite, în realitate, persoanelor din afara teritoriului pe care are dreptul de a pune la dispoziția publicului programele să acceseze aceste programe mai ușor în raport cu posibilitățile existente în mod obiectiv pe internet, în special în ceea ce privește serviciile VPN disponibile publicului (punctul 44 și jurisprudența citată).
30      A se vedea nota de subsol 29 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea, în ceea ce privește normele care permit asigurarea unei geoblocări eficiente, Trimble, M., The EU Geo‑Blocking Regulation: A Commentary, Edward Elgar Publishing, 2024, p. 26-30.
31      A se vedea punctul 9 din prezentele concluzii.
32      A se vedea în special Hotărârea GEMA (punctul 32 și jurisprudența citată).
33      Potrivit observațiilor formulate de pârâtele din litigiul principal în cursul ședinței și sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, măsura de geoblocare adoptată în speță ar putea, de asemenea, să restrângă accesul la o mare parte din serviciile VPN disponibile pe piață.
34      În orice caz și în conformitate cu vechiul adagiu ad impossibilia nemo tenetur („nimeni nu este obligat să facă imposibilul”), persoanei responsabile de publicarea operei pe internet nu i se poate impune o obligație imposibilă sau disproporționată, având în vedere exercitarea dreptului său la libertatea de informare.
35      A se vedea punctul 9 din prezentele concluzii.
36      În această privință, ar putea fi de asemenea util, după cum a sugerat Comisia în observațiile sale scrise, ca titularul dreptului de autor în țara în care opera rămâne protejată să fie informat în prealabil despre publicare și măsurile restrictive instituite, astfel încât să se poată pronunța în această privință.
37      De asemenea, utilizarea unui domeniu „.org” sau „.be” nu are nicio influență asupra accesului la conținut dintr‑o altă țară decât cea în care a fost publicat conținutul în litigiu.
38      În opinia noastră, soluții atât de radicale ar putea fi luate în considerare numai dacă măsurile restrictive adoptate de pârâtele din litigiul principal se dovedesc total ineficiente, ceea ce nu este însă stabilit în speță și, în orice caz, ține exclusiv de aprecierea instanței de trimitere.
39      A se vedea în acest sens Concluziile în cauza Grand Production (punctul 41).
40      De altfel, în conformitate cu considerentul (27) al Directivei privind dreptul de autor, simpla furnizare a instalațiilor care permit sau care realizează comunicarea nu reprezintă „comunicare” în înțelesul acestei directive.
41      A se vedea în acest sens Hotărârea din 14
iunie 2017, Stichting Brein (C‑610/15, EU:C:2017:456, punctul 37).