Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 5 februarie 2026(1)
Cauza C‑813/24
Smartflats SA
împotriva
Région de Bruxelles‑Capitale
[cerere de decizie preliminară formulată de Cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia)]
„ Trimitere preliminară – Libertatea de a presta servicii – Directiva 2006/123/CE – Serviciile în cadrul pieței interne – Exploatarea unei unități de cazare turistică – Regim de autorizare – Condiții de acordare a autorizației – Exploatare supusă condiției unei declarații prealabile și unei înregistrări – Cerința unui atestat urbanistic de conformitate – Necesitatea unei autorizații de urbanism – Intervenția în procedură a autorităților regionale și municipale – Lipsa unor termene pentru emiterea deciziei și a unor căi de atac în procedura de obținere a atestatului urbanistic de conformitate ”
1.        Prezenta trimitere preliminară vizează compatibilitatea cu Directiva 2006/123/CE(2) a dispozițiilor care reglementează autorizarea și înregistrarea unităților de cazare turistică în Regiunea Bruxelles‑Capitale (Regiunea Bruxelles‑Capitală).
2.        Reglementarea regională complexă, a cărei aplicare de către autoritățile municipale ridică numeroase semne de întrebare, include printre cerințele necesare pentru autorizarea unei unități de cazare turistică eliberarea unui atestat urbanistic de conformitate.
3.        În Hotărârea Cali Apartments(3) Curtea a abordat probleme juridice mai mult sau mai puțin similare cu cele din prezenta trimitere preliminară, în legătură cu reglementarea franceză privind unitățile de cazare turistică supuse unui regim de autorizare prealabilă(4).
4.        În prezenta cauză, Curtea are ocazia să își precizeze jurisprudența referitoare la compatibilitatea cu Directiva 2006/123 a reglementărilor naționale care îngrădesc prestarea de servicii turistice. Un nou act normativ ulterior Hotărârii Cali Apartments, și anume Regulamentul (UE) 2024/1028(5), poate ajuta la o mai bună înțelegere a litigiului.
5.        Litigiul care se află la originea prezentei trimiteri preliminare se înscrie într‑un context în care numeroase orașe europene de interes turistic sunt afectate de multiplicarea acestui tip de locuințe. Problemele de natură diversă (economice, sociale, urbanistice) pe care le generează proliferarea acestora se află pe ordinea de zi în dezbaterea politică din statele membre(6).
I.      Cadrul juridic
A.      Dispozițiile dreptului Uniunii: Directiva 2006/123
6.        Facem trimitere la considerentele și la dispozițiile Directivei 2006/123 redate la punctele 3-11 din Hotărârea Cali Apartments.
B.      Dreptul belgian
1.      Ordonanța din 8 mai 2014(7)
7.        Articolul 2 precizează că transpune parțial Directiva 2006/123 în dreptul belgian.
8.        Articolul 3 punctul 2 definește unitatea de cazare turistică (hébergement) ca fiind „orice locuință [(logement)] pusă la dispoziția turiștilor pentru una sau mai multe nopți, cu titlu oneros, în mod regulat sau ocazional”.
9.        Articolul 3 punctul 6 include printre diferitele categorii de unități de cazare „locuințele turistice”.
10.      Conform articolului 4, exploatarea unei unități de cazare turistică este supusă unei „declarații prealabile” și unei înregistrări, precum și îndeplinirii cerințelor prevăzute, printre altele, la articolul 5 punctul 2(8).
11.      Cerințele prevăzute la articolul 5 punctul 2 constau în:
–        obținerea unui atestat de securitate la incendiu eliberat de primarul comunei pe teritoriul căreia se află unitatea de cazare turistică, cu avizul prealabil al serviciului competent(9). Pentru anumite unități de cazare, inclusiv locuințele turistice, poate fi suficient un atestat de control simplificat, cu respectarea condițiilor stabilite de guvern [litera a)];
–        obținerea unui atestat de la comuna în care este stabilită unitatea de cazare turistică în cauză, care să confirme că unitatea de cazare „a fost înființată cu respectarea reglementării privind amenajarea teritoriului și a normelor de urbanism în vigoare” [litera b)].
2.      Decretul din 24 martie 2016(10)
12.      În ceea ce privește atestatul de securitate la incendiu, articolul 27 prevede condițiile pentru obținerea unui atestat de control simplificat în sensul articolului 5 punctul 2 litera a) din Ordonanța din 8 mai 2014.
13.      Articolul 27 prevede că capacitatea maximă a unității de cazare trebuie să fie mai mică de 10 locuri și să nu existe nicio altă unitate de cazare în aceeași clădire sau ca unitatea să fie situată într‑o clădire care găzduiește mai multe unități de cazare turistică a căror capacitate cumulată este mai mică de 10 locuri, cu condiția însă, pentru locuințele turistice, ca unitatea de cazare turistică să nu fie exploatată de un operator care exploatează mai mult de 5 unități de cazare în același timp.
3.      Planul regional de utilizare a terenurilor(11)
14.      Atestatul urbanistic de conformitate presupune confirmarea de către autoritatea comunală
a faptului că destinația avută în vedere este conformă cu situația imobilului din punct de vedere urbanistic.
15.      În această privință, documentul de referință este glosarul(12) din PRAS, care face distincție între:
–        „locuință” (logement), definită ca fiind un „ansamblu de spații concepute pentru locuința sau reședința uneia sau a mai multor persoane, în măsura în care, potrivit legii, nu sunt utilizate în alt scop, precum căminele de bătrâni și locurile de cazare autorizate sau subvenționate, cu excluderea unităților hoteliere”, și
–        „unitate hotelieră”, definită ca fiind „orice unitate de primire de persoane care este în măsură să ofere clienților prestări de servicii, precum hotel, hostel, hostel pentru tineret, motel, pensiune, hotel de apartamente, flat‑hotel […]”.
4.      Codul bruxellez privind amenajarea teritoriului(13)
16.      Articolul 98 alineatul 1 punctul 5 impune obligația obținerii unei autorizații de urbanism în cazul modificării destinației (și anume a funcției bunului imobil conform autorizației de construcție sau de urbanism) sau a utilizării unui imobil (prin care se înțelege, în cadrul destinației menționate, activitatea concretă care se exercită în interiorul sau în legătură cu imobilul).
5.      Circulara ministerială explicativă din 10 mai2016(14)
17.      Potrivit alineatului 2 din aceasta:
–        „Din punct de vedere urbanistic, criteriul principal care diferențiază unitatea hotelieră de locuință este faptul că funcția de reședință/locuință trece în plan secund în raport cu noțiunea de cazare a unei clientele ocazionale”;
–        noțiunea de unitate hotelieră „trebuie interpretată în sens larg și vizează orice tip de unitate destinată cazării unei populații aflate în trecere, ceea ce o diferențiază de noțiunea de locuință”;
–        „Este necesar să se verifice in concreto dacă activitatea de cazare turistică desfășurată în imobil impune – sau nu – ca imobilul să fie utilizat ca «unitate hotelieră» în sensul PRAS”;
–        „Dacă imobilul în care este situată unitatea de cazare turistică păstrează o funcție principală de locuință rezidențială, el nu trebuie utilizat ca unitate hotelieră. De exemplu, acesta este cazul locuinței închiriate turiștilor în mod ocazional sau al locuinței în care persoana își are reședința obișnuită, exploatând în același timp o parte a locuinței ca unitate de cazare turistică”;
–        „În schimb, atunci când imobilul este complet destinat cazării turistice, astfel încât nimeni nu mai locuiește acolo în mod obișnuit, activitatea de cazare turistică nu mai este una accesorie, iar imobilul trebuie să fie considerat o unitate hotelieră în sensul PRAS”;
–        „Este evident că comunele își păstrează întreaga putere de apreciere pentru a evalua in concreto conformitatea utilizării bunului în discuție”.
II.    Situația de fapt, litigiul și întrebările preliminare
18.      Smartflats este o societate din sectorul imobiliar, care își desfășoară activitatea în Bruxelles, în special în domeniul închirierii de locuințe pe termen scurt.
19.      La 10 septembrie 2020, Smartflats a depus la Service Economie et Emploi du Service Public Régional de Bruxelles(15) o declarație prealabilă, în conformitate cu articolul 4 din Ordonanța din 8 mai 2014, în vederea înregistrării activității de cazare turistică pentru un imobil situat în Bruxelles.
20.      La 11 noiembrie 2021, Serviciul de Economie și Ocupare a Forței de Muncă din Bruxelles a constatat inadmisibilitatea cererii pentru motivul că dosarul era incomplet. Acesta a precizat că, în lipsa unui număr de înregistrare, activitatea nu era autorizată.
21.      La 24 iunie 2022, Smartflats a transmis o adresă primarului orașului Bruxelles pentru a denunța faptul că s‑ar părea că cererile de atestare a securității la incendiu nu sunt tratate atunci când comuna
consideră că atestatul urbanistic de conformitate nu poate fi emis (deși Ordonanța din 8 mai 2014 nu condiționează emiterea unuia dintre aceste documente de emiterea celuilalt)(16).
22.      La 24 septembrie 2022, la cererea Serviciului de Economie și Ocupare a Forței de Muncă din Bruxelles, Smartflats a confirmat faptul că exploata în imobil patru „unități” de cazare în regim de închiriere pe termen scurt.
23.      La 5 octombrie 2022, un inspector din cadrul Serviciului de Economie și Ocupare a Forței de Muncă din Bruxelles a constatat că în imobil își desfășura activitatea o unitate de cazare turistică fără respectarea cerințelor Ordonanței din 8 mai 2014.
24.      La 8 noiembrie 2022, Serviciul de Economie și Ocupare a Forței de Muncă din Bruxelles a emis o somație de încetare imediată a activității de exploatare a unității de cazare turistică pentru motivul că Smartflats nu depusese o declarație prealabilă privind activitatea sa.
25.      La 10 noiembrie 2022, Smartflats a solicitat primarului orașului Bruxelles emiterea unui atestat de control simplificat privind protecția împotriva incendiilor pentru unitatea de cazare turistică în cauză.
26.      La 7 decembrie 2022, șeful guvernului Regiunii Bruxelles‑Capitală, competent în domeniul turismului, a confirmat somația de încetare din 8 noiembrie 2022 pentru motivul că Smartflats nu deținea atestatul de securitate la incendiu prevăzut la articolul 5 alineatul 2 litera a) din Ordonanța din 8 mai 2014 și nici numărul de înregistrare care să o autorizeze să exploateze unitatea în cauză conform articolului 4 din ordonanța menționată anterior.
27.      Smartflats a continuat să exploateze imobilele, ceea ce a condus la întocmirea unui proces‑verbal de constatare a încălcării somației de încetare imediată a activității.
28.      În acel moment, Smartflats a solicitat un atestat simplificat de securitate la incendiu. Acesta i‑a fost refuzat la 22 mai 2023 de orașul Bruxelles pentru motivul că nu fusese depusă nicio cerere de autorizație de urbanism pentru modificarea destinației imobilului. Certificatul în cauză i‑a fost în cele din urmă acordat, după introducerea unei căi de atac.
29.      La 15 iunie 2023, organul de inspecție al Serviciului de Economie și Ocupare a Forței de Muncă din Bruxelles a comunicat societății Smartflats intenția sa de a pune în executare somația de încetare imediată a activității. Acesta a procedat la sigilarea imobilului la 23 iunie 2023.
30.      La 3 iulie 2023, Smartflats a introdus o acțiune la Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță francofon din Bruxelles, Belgia), solicitând anularea somației de încetare imediată a activității din 8 noiembrie 2022.
31.      Regiunea Bruxelles‑Capitală a susținut că acțiunea societății Smartflats era nefondată și a introdus o cerere reconvențională, solicitând ca interdicția activității de exploatare a imobilului să fie însoțită de penalități cominatorii.
32.      Prin ordonanța din 13 noiembrie 2023, Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță francofon din Bruxelles) a declarat nefondată acțiunea societății Smartflats și a admis cererea reconvențională a Regiunii Bruxelles‑Capitală.
33.      Împotriva acestei ordonanțe, Smartflats a declarat apel la Cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia), instanța de trimitere, care sesizează Curtea cu șapte întrebări preliminare, dintre care le reproducem
pe a treia, pe a patra, pe a cincea și pe a șasea.
34.      Întrebările sunt redactate după cum urmează:
„3)      Articolul 9 din Directiva [2006/123] se opune, din perspectiva cerinței proporționalității, unui regim legal care supune unei declarații prealabile și unei înregistrări exploatarea oricărei locuințe echipate cu mobilierul necesar pentru cazare și prepararea mâncării, incluzând, dacă este cazul, servicii de tip hotelier în schimbul unui supliment de preț, oferită cu titlu oneros turiștilor, în mod regulat sau ocazional, pentru una sau mai multe nopți, în primul rând pentru motivul că este necesar ca turiștii să fie protejați și pentru motivul subsidiar (și implicit) că permite protejarea mediului urban, ceea ce ar implica protejarea locuinței?
4)      Articolul 10 din Directiva [2006/123] se opune unui regim legal care supune unei declarații prealabile și unei înregistrări exploatarea oricărei locuințe echipate cu mobilierul necesar pentru cazare și prepararea mâncării, incluzând, dacă este cazul, servicii de tip hotelier în schimbul unui supliment de preț, oferită cu titlu oneros turiștilor, în mod regulat sau ocazional, pentru una sau mai multe nopți, ceea ce implică, printre altele, obținerea unui atestat de la comuna în care este stabilită unitatea de cazare turistică vizată care să confirme că respectiva unitate de cazare este înființată cu respectarea reglementării privind amenajarea teritoriului și a normelor de urbanism în vigoare, dacă reglementarea națională referitoare la amenajarea teritoriului și urbanism impune obținerea unui permis de urbanism în cazul schimbării utilizării sau a destinației unui imobil din «locuință» în «unitate hotelieră», iar exploatarea unei locuințe în sensul menționat anterior ar fi calificată ca unitate hotelieră, având în vedere modul în care această ultimă noțiune și, respectiv, cea de unitate de cazare turistică sunt definite în reglementările în cauză?
5)      Răspunsul la întrebarea precedentă este diferit după cum calificarea a ceea ce constituie o «unitate hotelieră» este lăsată sau nu la discreția autorității comunale, astfel cum este încadrată aceasta de o circulară ministerială?
6)      Articolul 13 din Directiva [2006/123] se opune unui regim legal care supune unei declarații prealabile și unei înregistrări exploatarea oricărei locuințe echipate cu mobilierul necesar pentru cazare și prepararea mâncării, incluzând, dacă este cazul, servicii de tip hotelier în schimbul unui supliment de preț, oferită cu titlu oneros turiștilor, în mod regulat sau ocazional, pentru una sau mai multe nopți, ceea ce implică, printre altele, obținerea unui atestat de la comuna în care este stabilită unitatea de cazare turistică vizată care să confirme că respectiva unitate de cazare este înființată cu respectarea reglementării privind amenajarea teritoriului și a normelor de urbanism în vigoare, dacă nu este prevăzut niciun termen pentru emiterea acestui atestat, nu se impune nicio obligație specială de motivare și nu este prevăzută nicio cale de atac specifică?”
III. Procedura în fața Curții
35.      Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 27 noiembrie 2024.
36.      Smartflats, guvernele belgian și neerlandez și Comisia Europeană au prezentat observații scrise. Smartflats, guvernul belgian și Comisia au participat la ședința care s‑a desfășurat la 12 noiembrie 2025.
37.      În urma indicațiilor Curții, prezentele concluzii se vor axa pe a treia, pe a patra, pe a cincea și pe a șasea întrebare preliminară.
IV.    Apreciere
A.      Apreciere preliminară
38.      Premisele de la care pornește instanța de trimitere ajută la delimitarea obiectului litigiului.
39.      În esență instanța de trimitere solicită Curții să interpreteze articolele 9, 10 și 13 din Directiva 2006/123 pentru a stabili dacă regimul de autorizare a unităților de cazare turistică în vigoare în Regiunea Bruxelles‑Capitală, în special în ceea ce privește cerința depunerii obligatorii a unui atestat urbanistic(17) în vederea destinării unui imobil activității de cazare turistică(18), este conform cu acestea.
40.      Potrivit instanței de trimitere:
–        nu se contestă că Ordonanța din 8 mai 2014 intră în domeniul de aplicare al Directivei 2006/123 și că activități de tipul celor desfășurate de Smartflats (care constau în închirierea
în schimbul unei remunerații și pe termen scurt a unor spații mobilate cu destinație de locuință unei clientele ocazionale care nu își stabilește domiciliul în acestea) constituie servicii în sensul articolului 4 din directiva menționată;
–        nu se contestă nici că Ordonanța din 8 mai 2014 instituie un regim de autorizare în sensul articolului 9 din Directiva 2006/123, iar nu un regim de „cerințe” precum cel vizat de articolele 14 și 15 din directiva menționată;
–        în ceea ce privește cerințele impuse de articolul 9 din Directiva 2006/123, regimul Regiunii Bruxelles‑Capitală nu este discriminatoriu și se bazează pe motive imperative de interes general a căror proporționalitate poate fi pusă în discuție;
–        deși cerința unui atestat de securitate la incendiu pare să respecte exigențele de la articolul 10 din Directiva 2006/123, ne îndoim că acest lucru este valabil și în cazul atestatului urbanistic de conformitate.
B.      A treia întrebare preliminară
41.      Instanța de trimitere solicită interpretarea articolului 9 din Directiva 2006/123 „din perspectiva cerinței proporționalității”, pentru a stabili dacă acesta se opune unui regim juridic precum cel în litigiu, care:
–        supune unei declarații prealabile și unei înregistrări exploatarea oricărei locuințe echipate cu mobilierul necesar pentru cazare și prepararea mâncării, incluzând, dacă este cazul, servicii de tip hotelier în schimbul unui supliment de preț, oferită cu titlu oneros turiștilor, în mod regulat sau ocazional, pentru una sau mai multe nopți;
–        se întemeiază „în primul rând pe motivul că este necesar ca turiștii să fie protejați și pe motivul subsidiar (și implicit) că permite protejarea mediului urban, ceea ce ar implica protejarea locuințelor”.
42.      Conformitatea unui regim național de autorizare cu Directiva 2006/123 trebuie apreciată în lumina articolului 9 alineatul (1) din această directivă. Statele membre pot institui un astfel de regim numai în cazul în care acesta nu este discriminatoriu, se justifică printr‑un motiv imperativ de interes general și este proporțional în raport cu obiectivul pe care îl urmărește.
43.      Condițiile de acordare a autorizației trebuie să respecte dispozițiile articolului 10 din Directiva 2006/123. În conformitate cu acesta, regimurile de autorizare au la bază criterii care îngrădesc exercitarea competenței de apreciere a autorităților competente și care întrunesc caracteristicile enumerate la alineatul (2).
44.      Atât articolul 9 alineatul (1), referitor la justificare, cât și articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2006/123, referitor la criteriile de acordare a autorizațiilor, prevăd obligații clare, precise și necondiționate care le conferă un efect direct(19).
45.      Regimul de autorizare administrativă trebuie, așadar, să se conformeze celor două articole(20). Această conformitate presupune ca restricția, „mai întâi, să nu fie discriminatorie în funcție de cetățenie sau naționalitate, apoi, să fie justificată printr‑un motiv imperativ de interes general și, în sfârșit, să fie adecvată pentru a garanta îndeplinirea obiectivului urmărit, să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia și să nu poată fi înlocuită cu alte măsuri mai puțin restrictive care să permită atingerea aceluiași rezultat”(21).
46.      Instanței de trimitere îi revine sarcina de a aprecia, în ultimă instanță, dacă sunt întrunite cele trei condiții prevăzute la articolul 9 din Directiva 2006/123, întrucât aceasta cunoaște cel mai bine situația de fapt din litigiu(22).
47.      Cu toate acestea, pentru a furniza răspunsuri utile instanței naționale, Curtea poate da indicații care să îi permită acesteia să se pronunțe în cauza cu care este învestită(23).
1.      Discriminare
48.      Din informațiile din dosar nu reiese că regimul de autorizare ar fi discriminatoriu, întrucât se aplică în mod egal operatorilor economici stabiliți în Regiunea Bruxelles‑Capitală și operatorilor resortisanți ai altor state membre sau stabiliți în acestea care doresc să exercite o activitate economică independentă în regiunea menționată.
49.      Instanța de trimitere confirmă această apreciere. În opinia sa, acest regim nu instituie nicio discriminare între furnizorii de servicii de cazare turistică(24).
2.      Justificare prin motive imperative de interes general
50.      Instanța de trimitere arată că reglementarea în litigiu urmărește să protejeze turiștii și mediul urban(25).
51.      Conform articolului 4 punctul 8 din Directiva 2006/123, „motive imperative de interes general” înseamnă „motive astfel recunoscute în jurisprudența Curții de Justiție, inclusiv următoarele motive: […] protecția consumatorilor, beneficiarilor serviciilor […], protecția mediului și a mediului urban […]”.
52.      În principiu, protecția turiștilor, în calitate de utilizatori ai unităților de cazare turistică, ar putea fi inclusă în noțiunea mai generală de protecție a consumatorilor și a beneficiarilor serviciului. Iar protecția mediului urban este prevăzută în mod expres de Directiva 2006/123.
53.      Dubla justificare invocată s‑ar încadra, așadar, la unul dintre motivele admisibile în conformitate cu Directiva 2006/123 și cu jurisprudența Curții(26).
54.      În rest, astfel cum am precizat deja, Regulamentul 2024/1028 face referire la posibilul impact al unităților de cazare turistică asupra politicii în domeniul locuințelor. Curtea „a recunoscut deja că cerințe referitoare la politica în materia locuințelor sociale și care urmăresc combaterea presiunii funciare, în special atunci când o piață specifică cunoaște o penurie structurală a locuințelor și o densitate a populației deosebit de ridicată, pot constitui motive imperative de interes general(27)”.
3.      Necesitatea și proporționalitatea regimului de autorizare întemeiat pe obiectivul protecției turiștilor
55.      În conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2006/123, trebuie să se stabilească dacă regimul de autorizare în litigiu: a) este necesar pentru protecția turiștilor și b) respectă cerințele principiului proporționalității.
56.      Restricțiile impuse de statele membre prestării de servicii trebuie să respecte principiul proporționalității. Acest lucru se întâmplă în cazul în care restricțiile respective sunt de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit, nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia, iar alte măsuri mai puțin restrictive nu permit atingerea aceluiași rezultat(28).
57.      În plus, o reglementare națională nu este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit decât dacă răspunde cu adevărat preocupării de a atinge obiectivul respectiv într‑un mod coerent și sistematic(29).
58.      Statul membru care intenționează să se prevaleze de un obiectiv de natură să legitimeze obstacolul în calea liberei prestări a serviciilor are obligația de a furniza instanței sesizate pentru a se pronunța asupra acestei probleme toate elementele de natură să îi permită să se asigure că măsura respectivă îndeplinește cu adevărat cerințele care decurg din principiul proporționalității(30).
59.      Guvernul belgian:
–        susține că protecția turiștilor a fost principalul motiv imperativ de interes general pe care reglementarea în discuție a urmărit să îl asigure;
–        justifică necesitatea și proporționalitatea acestei reglementări susținând că asigură un nivel de protecție a turiștilor mai ridicat decât simpla înregistrare și controlul a posteriori, care ar fi mai puțin eficient. Autorizarea prealabilă îi garantează turistului faptul că unitatea de cazare pe care o închiriază este exploatată în mod legal și că, în consecință, sunt îndeplinite cerințele stabilite de lege (standardele minime de locuire, salubritate și siguranță, normele de urbanism și alte norme care garantează integritatea furnizorului serviciului).
60.      În schimb, Comisia și Smartflats consideră că regimul de autorizare a unităților de cazare turistică instituit în Regiunea Bruxelles‑Capitală nu este necesar și nici proporțional pentru protecția turiștilor, întrucât există alternative mai puțin restrictive(31).
61.      Cu toate că este de competența instanței de trimitere să se pronunțe în ultimă instanță cu privire la această chestiune, considerăm că argumentele societății Smartflats și ale Comisiei sunt mai convingătoare.
62.      În primul rând, astfel cum susține Comisia, asigurarea respectării standardelor minime de locuire, salubritate și siguranță nu face necesară aplicarea regimului de autorizare prealabilă care face obiectul litigiului. Respectarea acestor cerințe în cazul tuturor unităților de cazare din Regiunea Bruxelles‑Capitală este deja impusă, printre altele, de articolele 4 și 219 din Code du logement(32).
63.      Nici cerința unui atestat urbanistic de conformitate în cadrul regimului de autorizare prealabilă nu aduce nimic în plus în raport cu respectarea standardelor minime de locuire, salubritate și siguranță de către unitățile de cazare turistică. Atestatul menționat face dovada faptului că imobilul este destinat (afectat) unei anumite utilizări, rezidențială sau hotelieră.
64.      În al doilea rând, abordând problema din perspectiva informațiilor oferite persoanelor care utilizează unitățile de cazare turistică, acestea dispun – în cadrul economiei colaborative asociate celor mai utilizate platforme de intermediere (de exemplu Airbnb) – de instrumente de control și evaluare a calității unităților de cazare(33).
65.      Astfel de instrumente permit „solicitanților de locuințe să aleagă în deplină cunoștință de cauză între ofertele de locuințe propuse de locatori pe platformă”(34).
66.      În vederea protejării turiștilor care închiriază unități de cazare pe termen scurt, instrumentele (informale) asociate platformelor electronice sunt, în general, eficiente în contextul unei economii de piață precum cea care stă la baza Directivei 2006/123 și, fără îndoială, mai puțin restrictive decât un regim de autorizare prealabilă.
67.      În sfârșit, chiar în Belgia, Regiunea Flamandă și Regiunea Valonă aplică modalități de control a posteriori pentru unitățile de cazare turistică. Din informațiile disponibile rezultă că astfel de modalități de control au în practică rezultate mai bune decât regimul de autorizare prealabilă al Regiunii Bruxelles‑Capitală(35).
68.      În consecință, sub rezerva aprecierii finale a instanței de trimitere, totul pare să indice că regimul în litigiu nu
răspunde pe deplin criteriilor de necesitate și proporționalitate în realizarea obiectivului de protecție a turiștilor.
4.      Necesitatea și proporționalitatea regimului de autorizare întemeiat pe obiectivul protecției mediului urban
69.      Guvernul belgian susține că regimul în litigiu este necesar și proporțional pentru protejarea mediului urban și a locuințelor în Regiunea Bruxelles‑Capitală.
70.      În acest sens, el invocă diferite studii(36) care evidențiază faptul că, în Bruxelles, „fenomenul Airbnb” a condus la proliferarea unităților de cazare turistică datorită rentabilității lor sporite, ceea ce a afectat negativ piața locuințelor pentru rezidenți.
71.      Efectele negative ale „fenomenului Airbnb” ar fi perceptibile, potrivit guvernului belgian, în creșterea prețului chiriilor pentru locuințele rezidențiale și al imobilelor aflate în vânzare. Rezidenții întâmpină dificultăți în accesul la locuințele de închiriat sau la cumpărarea de locuințe, iar listele de așteptare pentru locuințele sociale cresc.
72.      Smartflats interpretează diferit studiile și datele privind piața locuințelor în Regiunea Bruxelles‑Capitală:
–        numărul de locuințe scoase de pe piața închirierii în scop rezidențial în această regiune ca urmare a închirierii de unități de cazare turistice este estimat la 2 400, cu alte cuvinte doar 0,7 % din fondul privat de locuințe de închiriat. Restricțiile la exploatarea unităților de cazare turistică nu reprezintă soluția la criza locuințelor, ale cărei cauze constau în lipsa construirii de locuințe accesibile și în existența unui număr mare de locuințe neocupate(37);
–        un studiu din anul 2024(38) a estimat că în Regiunea Bruxelles‑Capitală există aproximativ 11 500 de locuințe neocupate (numărul real depinde de metoda de calcul utilizată). La această cifră trebuie adăugate alte 5 000 de locuințe sociale neocupate. Potrivit societății Smartflats, numărul de locuințe neocupate este, așadar, de cinci ori mai mare decât cel al locuințelor retrase de pe piața locuințelor rezidențiale ca urmare a închirierii de unități de cazare turistică.
73.      Smartflats invocă de asemenea aplicarea deficitară a regimului de autorizare în Regiunea Bruxelles‑Capitală în comparație cu regimurile din Regiunea Flamandă și cea Valonă(39). În cazul Regiunii Flamande, ponderea unităților de cazare turistică înregistrate se ridică la 60 %, iar în cel al Regiunii Valone la 48 %, aceste regiuni dispunând de regimuri de simplă înregistrare și control a posteriori al unităților de cazare turistică.
74.      Smartflats argumentează că, pentru aceste motive, regimul în litigiu nu este necesar și nici proporțional pentru protecția mediului urban și a locuințelor în Regiunea Bruxelles‑Capitală.
75.      În ceea ce ne privește, înțelegem preocupările legitime ale guvernului belgian, în aceeași linie pe care o exprimă considerentul (1) al Regulamentului 2024/1028 menționat anterior. Găsirea unui punct de echilibru între satisfacerea nevoilor în creștere de unități de cazare turistică și (posibilele) consecințe negative ale proliferării acestui tip de locuințe, ai căror proprietari preferă această formulă de utilizare a imobilelor lor în locul închirierii pe termen lung, nu este ușoară.
76.      Din perspectiva dreptului Uniunii (având ca principiu de bază libertatea de stabilire), precedentul stabilit în Hotărârea Cali Apartments oferă clarificări cu privire la compatibilitatea cu Directiva 2006/123 a unui regim mai mult sau mai puțin similar cu cel în litigiu.
77.      Regimul francez a trecut testul de necesitate și proporționalitate aplicat de Curte în Hotărârea Cali Apartments, întrucât prezenta trei caracteristici esențiale:
–        se baza pe un studiu privind piața locuințelor în Franța și presiunea exercitată asupra acesteia de proliferarea unităților de cazare turistică. Studiul în cauză a fost transmis Curții de guvernul francez(40);
–        nu era aplicabil locuințelor care constituie reședința principală a locatorului, închirierea acestora neavând consecințe pe piața locativă de lungă durată, în lipsa nevoii locatorului menționat de a‑și stabili reședința principală într‑un alt spațiu de locuit(41);
–        din punct de vedere geografic, regimul nu avea aplicabilitate generală, ci un domeniu de aplicare geografic restrâns, vizând un număr limitat de comune dens populate care cunosc tensiuni pe piața închirierii de spații cu destinație de locuință(42).
78.      Regimul de autorizare a unităților de cazare turistică al Regiunii Bruxelles‑Capitală nu pare să prezinte niciuna dintre aceste trei caracteristici, însă este de competența instanței de trimitere să efectueze aprecierile finale în această privință.
a)      Studii prealabile
79.      În primul rând, nu rezultă că adoptarea Ordonanței din 8 mai 2014 (și a normelor care au completat‑o) ar fi fost precedată de realizarea unui studiu aprofundat al pieței unităților de cazare turistică din Regiunea Bruxelles‑Capitală și al impactului acestora din urmă asupra imobilelor cu destinație de locuință.
80.      În ședință, părțile au fost de acord că obiectivul combaterii penuriei de locuințe de pe piața închirierii pe termen lung în Regiunea Bruxelles‑Capitală nu s‑a aflat la baza adoptării Ordonanței din 8 mai 2014, care viza doar amenajarea teritoriului.
81.      Guvernul belgian a precizat că această ordonanță urmărea prevenirea proliferării unităților de cazare turistică asociate dezvoltării platformelor de economie colaborativă, proliferare care a avut loc ulterior în alte mari orașe turistice europene. Dimpotrivă, Smartflats a susținut că obiectivul real al acesteia era protecția sectorului hotelier tradițional.
82.      Studiile privind piața locuințelor în Regiunea Bruxelles‑Capitală, menționate de Smartflats și de Comisie, evidențiază faptul că tensiunea
locuințelor în această regiune și lipsa de locuințe la prețuri accesibile se datorează mai multor factori (creșterea demografică rapidă, sărăcia unei părți semnificative din populație, creșterea prețului chiriilor și deficitul de noi locuințe, în special sociale).
83.      În aceste studii, proliferarea unităților de cazare turistică este menționată ca fiind un factor adițional care, deși generează tensiune pe piața locuințelor, o face având un impact limitat, întrucât nu reprezintă decât 0,7 % din unitățile de cazare din regiune.
b)      Unități de cazare turistică în locuința proprietarului
84.      Reglementarea în litigiu impune autorizarea prealabilă a unităților de cazare turistică inclusiv în cazul în care este vorba despre camere din locuința proprietarului în care acesta continuă să locuiască.
85.      Protecția mediului urban nu justifică această măsură restrictivă atunci când rezidenții, proprietari ai locuințelor, continuă să locuiască în ele. În acest context, mediul urban ca atare nu este afectat: locuința își păstrează utilizarea principală pe care o avea anterior.
86.      Într‑adevăr, Circulara ministerială din 2016 prevede că, în cazul în care operatorul locuiește în mod obișnuit în locuință și exploatează doar o parte din aceasta ca unitate de cazare turistică, are prioritate destinația principală (locuință), iar nu cea accesorie (cazare turistică). Această împrejurare simplifică obținerea atestatului urbanistic de conformitate, întrucât nu este necesară modificarea destinației imobilului.
87.      Totuși, din informațiile din dosar nu reiese că autoritățile din Regiunea Bruxelles‑Capitală ar face uz de această posibilitate, care este menționată doar în Circulara ministerială din 2016. Circulara conferă autorităților comunale o marjă de apreciere largă pentru a impune sau nu modificarea destinației locuinței în astfel de cazuri. Este de competența instanței de trimitere să stabilească această împrejurare.
c)      Zone geografice afectate
88.      Reglementarea în litigiu se aplică în mod nediferențiat în întreaga Regiune Bruxelles‑Capitală, fără a face distincție între zone în funcție de impactul mai mic sau mai mare al proliferării unităților de cazare turistică(43).
89.      Guvernul belgian precizează că PRAS împarte teritoriul Regiunii Bruxelles‑Capitală în zone în care favorizează deja diferite utilizări ale imobilelor. În opinia sa, realizarea unei noi divizări, pentru a prevedea diferite regimuri de exploatare a unităților de cazare turistică, nu ar utilă.
90.      Or, zonele din PRAS nu sunt stabilite în funcție de proliferarea mai mică sau mai mare a unităților de cazare turistică și, pentru acest motiv, ele sunt lipsite de relevanță în aprecierea necesității și proporționalității regimului de autorizare prealabilă aplicabil cu caracter general, cu alte cuvinte fără a se lua în considerare situația reală din fiecare zonă în parte.
91.      În cadrul dezbaterii cu privire la acest aspect, Comisia(44) a furnizat o hotărâre a aceleiași instanțe de trimitere (un alt complet) din 16 ianuarie 2023, pronunțată în legătură cu o activitate de cazare turistică în comuna Schaerbeek din Regiunea Bruxelles‑Capitală(45). La această hotărâre a făcut referire și guvernul belgian în ședință, confirmând faptul că era definitivă.
92.      Camera întâi F a Cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a declarat în această hotărâre că cerința atestatului urbanistic de conformitate, prevăzută de Ordonanța din 8 mai 2014 pentru orice exploatare în scop turistic a teritoriului Regiunii Bruxelles‑Capitală, nu este în conformitate cu Hotărârea Cali Apartments întrucât „se aplică în mod nediferențiat tuturor comunelor din regiune, în timp ce Hotărârea [Curții] impune să existe o tensiune «deosebit de ridicată» asupra chiriilor, ceea ce implică […] o abordare diferențiată și comparativă între comunele de pe teritoriul regiunii(46)”.
93.      În conformitate cu considerațiile care precedă, pot fi date două răspunsuri la cea de a treia întrebare preliminară:
–        articolul 9 din Directiva 2006/123 nu se opune, în principiu, unui regim juridic care supune unei declarații prealabile și unei înregistrări exploatarea oricărei locuințe destinate cazării turistice în mod regulat sau ocazional, cu condiția ca regimul în cauză să fie necesar și proporțional pentru protecția turiștilor și a mediului urban;
–        este de competența instanței naționale să aprecieze caracterul necesar și proporțional al regimului în cauză, ținând seama de domeniul său de aplicare geografic, de fundamentarea sa în studii și informații precise și de impactul acestuia asupra necesarului de locuințe rezidențiale în zonele urbane în care este aplicabil.
C.      A patra și a cincea întrebare preliminară
94.      Cea de a patra și cea de a cincea întrebare preliminară pot fi analizate împreună. Prin intermediul acestora, instanța de trimitere dorește să se stabilească în esență:
–        dacă articolul 10 din Directiva 2006/123 se opune unui regim juridic precum cel în litigiu care impune cerința unui atestat urbanistic de conformitate. În acest sens, instanța de trimitere precizează că „reglementarea națională referitoare la amenajarea teritoriului și urbanism impune obținerea unui permis de urbanism în cazul schimbării utilizării sau a destinației unui imobil din «locuință» în «unitate hotelieră», iar [o locuință destinată cazării turistice] ar fi calificată ca unitate hotelieră, având în vedere modul în care această ultimă noțiune și, respectiv, cea de unitate de cazare turistică sunt definite în reglementarea în cauză”;
–        dacă răspunsul la această întrebare este diferit în cazul în care calificarea a ceea ce constituie o „unitate hotelieră” este lăsată la discreția autorității municipale, astfel cum prevede o circulară ministerială.
95.      Articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2006/123 prevede că „[r]egimurile de autorizare au la bază criterii care îngrădesc exercitarea competenței de apreciere a autorităților competente, pentru ca aceasta să nu fie utilizată într‑o manieră arbitrară”.
96.      Articolul 10 alineatul (2) prevede că criteriile de acordare a autorizațiilor trebuie să întrunească următoarele caracteristici: să fie nediscriminatorii, justificate printr‑un motiv imperativ de interes general, proporționale cu acel obiectiv de interes general, clare și lipsite de ambiguități, obiective, făcute publice în prealabil, precum și transparente și accesibile(47).
97.      Instanța de trimitere a apreciat că în cadrul regimului de autorizare în litigiu nu există discriminare. În analiza noastră cu privire la cea de a treia întrebare preliminară am examinat justificarea acestuia pe baza protecției turiștilor și a mediului urban.
98.      Acum trebuie analizat aspectul dacă cerința privind atestatul urbanistic de conformitate, care stă la baza regimului de autorizare în litigiu, respectă celelalte cerințe de la articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2006/123.
99.      Mai precis, este necesar să se verifice dacă reglementarea care impune această cerință este clară, lipsită de ambiguități și obiectivă, dacă a fost făcută publică în prealabil și dacă este transparentă și accesibilă(48).
100. Cerința referitoare la publicarea prealabilă este îndeplinită, dat fiind că Ordonanța din 8 mai 2014 a fost publicată în mod oficial. Situația nu este aceeași în ceea ce privește Circulara ministerială din 2016, care nu a fost publicată în mod oficial și care este disponibilă doar pe o pagină web.
101. Cu privire la aceste cerințe, Curtea s‑a pronunțat după cum urmează (în rezumat):
–        cerințele privind claritatea și lipsa ambiguității autorizării sunt îndeplinite atunci când acestea sunt ușor inteligibile pentru oricine, evitând orice ambivalență;
–        cerința privind obiectivitatea urmărește ca cererile de autorizare să fie apreciate pe baza meritelor proprii, pentru a garanta părților în cauză că cererea lor va fi tratată cu obiectivitate și cu imparțialitate, astfel cum impune articolul 13 alineatul (1) din directiva menționată(49).
102. Pe baza informațiilor de care dispune Curtea, considerăm că regimul în litigiu nu poate fi calificat drept clar, lipsit de ambiguități și transparent. Este, în ultimă instanță, de competența instanței de trimitere să decidă cu privire la această chestiune, ținând seama de orientările pe care i le furnizează Curtea.
103. Dacă am înțeles corect reglementarea în litigiu, în ceea ce privește eliberarea atestatului urbanistic de conformitate există două situații distincte:
–        în cazul în care locuința este deja afectată unei utilizări în scop turistic, proprietarul acesteia are dreptul ca municipalitatea să îi emită atestatul urbanistic de conformitate fără nicio altă formalitate. Într‑o astfel de situație nu este necesară solicitarea unei autorizații de urbanism care să permită utilizarea în scop turistic a locuinței în conformitate cu dispozițiile CoBAT(50). În acest caz, atestatul urbanistic este o „simplă formalitate” și este conform cu articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2006/123;
–        situația este diferită atunci când locuința nu este destinată utilizării în scop turistic, iar exploatarea sa ca unitate de cazare turistică face necesară o modificare a afectării. În această ipoteză, eliberarea atestatului urbanistic de conformitate de către municipalitate trebuie să fie precedată de obținerea unei autorizații de urbanism, în conformitate cu articolul 98 din CoBAT.
104. În această a doua situație, care este cea din speță, precum și cea a majorității celor care aspiră să exercite activitatea de prestare de servicii de cazare turistică, atestatul urbanistic de conformitate nu este un simplu document care face dovada afectării imobilului (astfel cum a susținut guvernul belgian în ședință), întrucât eliberarea sa este supusă unei formalități administrative prealabile din partea autorităților comunale.
105. Trebuie să semnalăm faptul că, în orice caz, în speță nu este vorba despre simpla aplicare a normelor de urbanism, situație care nu intră sub incidența Directivei 2006/123(51), ci despre un criteriu aplicabil unui regim de autorizare pentru exercitarea unei activități de servicii turistice, care este supus Directivei 2006/123(52).
106. Cerința unui atestat urbanistic de conformitate implică aplicarea combinată a articolului 98 din CoBAT (necesitatea unei autorizații de urbanism pentru modificarea destinației sau a utilizării unui imobil) și a articolului 5 punctul 2 litera b) din Ordonanța din 8 mai 2014 (atestatul trebuie să confirme că unitatea de cazare turistică „a fost înființată cu respectarea reglementării privind amenajarea teritoriului și a normelor de urbanism în vigoare”).
107. Astfel, atunci când imobilul are atribuită utilizarea de locuință rezidențială, obținerea atestatului urbanistic de conformitate în scopul obținerii ulterioare a numărului de înregistrare din partea autorităților regionale se complică: este necesară intervenția comunei
care, potrivit informațiilor disponibile, este complexă, în măsura în care face necesară eliberarea unei (noi) autorizații de urbanism.
108. Articolul 5 punctul 5 litera b) din Ordonanța din 8 mai 2014 nu oferă orientări clare cu privire la cerințele tehnice pe care autoritățile comunale trebuie să le verifice pentru eliberarea atestatului urbanistic de conformitate în vederea înregistrării și autorizării unei unități de cazare turistică.
109. Nici articolul 98 din CoBAT nu furnizează clarificări suplimentare, acesta nevizând activitățile de cazare turistică.
110. Diferențierea pe care o operează PRAS între noțiunea de „locuință” și cea de „unitate hotelieră”(53) implică faptul că, în cazul în care imobilul are afectare urbanistică de locuință, este necesară o autorizație de urbanism pentru ca utilizarea sa să poată fi modificată în utilizarea ca unitate hotelieră.
111. Autoritățile municipale dispun, în plus, de o marjă largă de apreciere pentru a decide dacă autorizează sau nu modificarea afectării, iar criteriile par să varieze de la o comună la alta.
112. Nu este clar nici raportul dintre noțiunea de „unitate de cazare turistică”(54) din Ordonanța din 8 mai 2014 și cea de „unitate hotelieră” din PRAS, dispoziții pe care comunele din Regiunea Bruxelles‑Capitală le aplică în mod diferit.
113. În opinia instanței de trimitere, problema constă în stabilirea aspectului dacă este necesar ca toate unitățile de cazare turistică (în sensul articolului 3 din Ordonanța din 8 mai 2014) să fie calificate drept „unități hoteliere” (în sensul PRAS)
și, prin urmare, dacă transformarea unei locuințe în unitate hotelieră necesită sau nu o autorizație de urbanism(55).
114. Practica comunelor din Regiunea Bruxelles‑Capitală, astfel cum reiese din informațiile disponibile, se orientează majoritar către considerarea tuturor unităților de cazare turistică ca fiind unități hoteliere în sensul PRAS. Această practică implică în general o modificare (nu ușoară) a afectării imobilelor în vederea obținerii unei autorizații de urbanism.
115. Întrucât normele de urbanism limitează posibilitatea creării de unități hoteliere, este dificilă obținerea autorizației de urbanism, care, precizăm din nou, ar deschide posibilitatea obținerii atestatului urbanistic de conformitate, indispensabil pentru înregistrarea unei unități de cazare turistică.
116. În aceste condiții:
–        o persoană care ar dori să exploateze ca unitate de cazare turistică o cameră din propria sa locuință, în care ea însăși locuiește în continuare, ar trebui să obțină o autorizație de urbanism pentru
unitate hotelieră, ceea ce este în mod clar disproporționat. Astfel cum am precizat, persoana în cauză ar putea eluda această cerință numai în cazul în care autoritățile consideră că activitatea turistică a imobilului este accesorie în raport cu funcția sa principală de locuință. Totuși, această excepție, menționată doar în Circulara ministerială din 2016, nu pare a fi aplicată în mod sistematic și omogen de către autoritățile comunale în vederea eliberării atestatului urbanistic de conformitate;
–        o persoană care ar dori să exploateze ca unitate de cazare turistică un imobil care, conform reglementărilor urbanistice, nu are destinație de unitate hotelieră, se află în fața dilemei calificării urbanistice a exploatării turistice proiectate, atribuindu‑i una dintre categoriile din PRAS care nu a fost prevăzută în acest scop. Instanța de trimitere(56) menționează jurisprudența care critică lacuna conceptuală ce rezultă din această dificultate.
117. Celor de mai sus li se adaugă o cerință care a fost semnalată în ședință: modificarea totală sau parțială a destinației, din locuință în unitate hotelieră, impusă de PRAS pentru exploatarea locuinței în cauză ca unitate de cazare turistică, impune o compensare în sarcina proprietarului, constând în menținerea aceleiași suprafețe de locuințe în zonă, astfel cum prevede norma 0.12 punctul 1 din „Cerințele generale privind zonele în ansamblu” ale PRAS.
118. Spre deosebire de compensarea prevăzută de reglementarea franceză analizată în Hotărârea Cali Apartments(57), cerința de compensare în prezenta cauză nu este reglementată în mod precis, iar aplicarea sa este lăsată la latitudinea autorităților comunale. Astfel cum a argumentat Smartflats în ședință, persoanele care doresc să își utilizeze locuința în scopul cazării turistice de scurtă durată, fără să locuiască în aceasta, cu greu și‑ar putea permite cheltuielile aferente acestei compensări.
119. Obligația achiziționării unei alte locuințe în aceeași zonă rezidențială din Bruxelles pentru a compensa modificarea afectării locuinței anterioare, ca o condiție indispensabilă pentru exercitarea activității de prestare de servicii de cazare turistică (în cazul în care imobilul nu dispune în prealabil de calificarea urbanistică de unitate hotelieră), ni se pare, sub rezerva aprecierii instanței de trimitere, disproporționată.
120. Acest scenariu normativ complex conduce la o insecuritate juridică semnificativă pentru cei care doresc să se stabilească sau să presteze servicii de cazare turistică în Regiunea Bruxelles‑Capitală. Orice persoană sau întreprindere cu greu ar putea să își facă o idee prealabilă cu privire la compatibilitatea cu reglementarea în litigiu a proiectului său de exploatare a unor unități de cazare turistică în această regiune(58).
121. Lipsa clarității și insecuritatea juridică sporesc dacă se ține seama de faptul că comunele(59) nu au suficient de bine delimitată competența decizională privind procesarea autorizațiilor de urbanism (în cazul în care există o modificare a afectării imobilului) în vederea obținerii atestatului urbanistic de conformitate care permite înregistrarea unei unități de cazare turistică(60).
122. Circulara ministerială din 2016 este vădit insuficientă pentru a omogeniza practica administrativă a autorităților comunale. Este vorba despre un text fără forță juridică obligatorie, care nici măcar nu a fost publicat în mod oficial și care lasă libertate deplină comunelor pentru a stabili, în fiecare caz în parte, dacă un imobil trebuie să fie considerat locuință sau unitate hotelieră în sensul PRAS.
123. În plus, Circulara ministerială din 2016 favorizează o interpretare destul de largă a noțiunii de unitate hotelieră, ceea ce face ca modificarea afectării imobilelor să fie obligatorie, ca prim pas în vederea obținerii autorizației de urbanism și a atestatului urbanistic de conformitate posterior.
124. Modul de redactare a reglementării în litigiu, precum și lipsa de omogenitate în aplicarea sa de către comunele din Regiunea Bruxelles‑Capitală(61) generează, precizăm din nou, insecuritate juridică și lipsesc de transparență și de obiectivitate cerința privind atestatul urbanistic de conformitate. În această privință, claritatea și obiectivitatea reglementării în litigiu sunt puse sub semnul întrebării(62).
125. În concluzie, suntem de părere că articolul 10 din Directiva 2006/123 se opune unui regim juridic care supune exploatarea unei unități de cazare turistică cerinței unui atestat urbanistic de conformitate, în cazul în care acest atestat este supus obținerii în prealabil a unei autorizații de urbanism și este emis de autoritățile locale cu o marjă largă de apreciere, în aplicarea unei legislații naționale lipsite de claritate, obiectivitate și transparență.
D.      A șasea întrebare preliminară
126. Instanța de trimitere solicită interpretarea articolului 13 din Directiva 2006/123 pentru a stabili dacă este compatibil cu acesta un regim juridic care impune, în împrejurările expuse deja, cerința unui atestat urbanistic de conformitate pentru a cărui eliberare „nu se impune nicio obligație specifică de motivare și nu este prevăzută nicio cale de atac specifică”(63).
127. În conformitate cu articolul 13 alineatele (1)-(4) din Directiva 2006/123, procedurile de autorizare și formalitățile:
–        trebuie să fie clare, să fie făcute publice în avans și să ofere solicitanților garanția că cererea lor va fi tratată în mod obiectiv și imparțial;
–        nu trebuie să fie disuasive și nici să complice sau să întârzie în mod inutil prestarea serviciului;
–        trebuie să fie ușor accesibile, iar costurile aferente trebuie să fie rezonabile și proporționale;
–        trebuie să le ofere solicitanților garanția că cererea lor va fi prelucrată în cel mai scurt termen și, în orice caz, într‑un termen rezonabil fixat și făcut public în avans.
128. Guvernul belgian consideră că Decretul din 24 martie 2016 a completat Ordonanța din 8 mai 2014 și că procedura de autorizare și înregistrare a unităților de cazare turistică este conformă cu articolul 13 din Directiva 2006/123.
129. În opinia guvernului belgian, Decretul din 24 martie 2016 prevede termene concrete în sarcina autorităților regionale, pentru procesarea și soluționarea cererilor de autorizare și înregistrare a unităților de cazare turistică, precum și căile de atac posibile. Acesta adaugă că, de altfel, toate cererile prezentate în mod complet au fost tratate, iar deciziile autorităților regionale sunt, în general, motivate și supuse controlului instanțelor. În ședință, guvernul belgian a insistat asupra numărului mic de cauze contencioase generate de aplicarea cerinței referitoare la atestatul urbanistic de conformitate și asupra faptului că autoritățile regionale nu au fost nevoite să își exercite atribuțiile de supraveghere a autorităților comunale
cu privire la aplicarea Ordonanței din 8 mai 2014 ca urmare a reclamațiilor persoanelor afectate.
130. Explicația guvernului belgian este, totuși, incompletă, întrucât ține seama numai de „etapa regională” a procedurii de autorizare, fără a lua în considerare faptul că adevărata problemă constă în „etapa comunală”, și anume în eliberarea atestatului urbanistic de conformitate. Acesta din urmă este vizat de trimiterea preliminară: în special cea de a șasea întrebare preliminară se axează pe acest atestat, al cărui refuz nu impune o motivare și nici nu admite o cale de atac.
131. Astfel cum s‑a explicat, autorizarea și înregistrarea unităților de cazare turistică sunt supuse unor formalități complexe, care se înscriu în două proceduri interconectate:
–        procedura de autorizare și înregistrare a unității de cazare turistică, derulată în fața autorităților regionale; și
–        procedura în vederea obținerii atestatului urbanistic de conformitate al unităților de cazare turistică, derulată în fața autorităților comunale. Pentru obținerea acestuia este necesară, în majoritatea cazurilor, o autorizație de urbanism care, la rândul său, trebuie să țină seama de modificarea utilizării imobilului.
132. Prin urmare, nu se poate susține, așa cum face guvernul belgian, că atestatul urbanistic de conformitate este un simplu document din procedură și că termenele și celelalte cerințe de la articolul 13 din Directiva 2006/123 se aplică de la momentul în care cererea de autorizare și înregistrare este completă.
133. Respectarea cerințelor de la articolul 13 din Directiva 2006/123 trebuie verificată pentru cele două proceduri interconectate întrucât, în cazul în care nu se obține atestatul urbanistic de conformitate, obținerea numărului de înregistrare al unității de cazare turistică nu este posibilă.
134. În cazul unor cereri incomplete, articolul 13 alineatul (6) din Directiva 2006/123 obligă autoritățile să informeze solicitanții cu privire la necesitatea de a transmite documentele suplimentare, precum și cu privire la posibilele consecințe asupra termenului menționat la alineatul (3). În plus, conform articolului 13 alineatul (3) in fine din aceeași directivă, termenul de soluționare a unei cereri nu începe să curgă înainte de furnizarea tuturor documentelor.
135. Or, aceste cerințe trebuie să fie respectate în ambele proceduri interconectate. Și, așa cum afirmă Comisia, termenul (care începe să curgă din momentul în care cererile sunt complete) nu poate fi calculat atunci când solicitanții nu au fost în măsură să furnizeze documentele din motive atribuibile administrației.
136. Potrivit informațiilor furnizate de instanța de trimitere, de care Curtea trebuie să țină seama, în procedura în fața autorităților comunale în vederea obținerii atestatului urbanistic de conformitate nu este prevăzut niciun termen de soluționare, nu există o obligație de motivare și nu este prevăzută nicio cale de atac specifică. Garanțiile procedurale prevăzute de Decretul din 24 martie 2016, care a completat Ordonanța din 8 mai 2014, nu se extind la procedura în fața autorităților comunale în vederea obținerii atestatului urbanistic de conformitate.
137. Celor de mai sus li se adaugă faptul că, în lipsa unui răspuns din partea autorității regionale, autorizarea și înregistrarea unității de cazare turistică se consideră a fi respinse. Această prevedere nu este conformă cu norma de la articolul 13 alineatul (4) din Directiva 2006/123, conform căruia, în lipsa unui răspuns în termenul stabilit, autorizația se consideră acordată, cu excepția unui regim diferit, justificat printr‑un motiv imperativ de interes general, pe care, în prezenta cauză, guvernul belgian nu l‑a invocat.
138. În consecință, considerăm că articolul 13 din Directiva 2006/123 se opune unui regim juridic care supune exploatarea unei unități de cazare turistică cerinței unui atestat urbanistic de conformitate, în cazul în care nu se stabilește niciun termen pentru emiterea atestatului respectiv, nu se impune nicio obligație specifică de motivare și nu este prevăzută nicio cale de atac specifică împotriva deciziilor de refuz.
V.      Concluzie
139. În temeiul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă Cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia) după cum urmează:
„Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne
trebuie interpretată în sensul că
–        articolul 9 din Directiva 2006/123 nu se opune, în principiu, unui regim juridic care supune unei declarații prealabile și unei înregistrări exploatarea oricărei locuințe destinate cazării turistice în mod regulat sau ocazional, cu condiția ca regimul în cauză să fie necesar și proporțional pentru protecția turiștilor și a mediului urban. Este de competența instanței naționale să aprecieze caracterul necesar și proporțional al regimului în cauză, ținând seama de domeniul său de aplicare geografic, de fundamentarea sa pe
studii
și informații precise și de impactul acestuia asupra necesității de locuințe rezidențiale în zonele urbane în care este aplicabil;
–        articolul 10 din Directiva 2006/123 se opune unui regim juridic care supune exploatarea unei unități de cazare turistică cerinței unui atestat urbanistic de conformitate, în cazul în care acest atestat este supus obținerii în prealabil a unei autorizații de urbanism și este emis de autoritățile comunale cu o marjă largă de apreciere, în aplicarea unei legislații naționale lipsite de claritate, obiectivitate și transparență;
–        articolul 13 din Directiva 2006/123 se opune unui regim juridic care supune exploatarea unei unități de cazare turistică cerinței unui atestat urbanistic de conformitate, în cazul în care nu se stabilește niciun termen pentru emiterea atestatului respectiv, nu se impune nicio obligație specifică de motivare și nu este prevăzută nicio cale de atac specifică împotriva deciziilor de refuz”.
1      Limba originală: spaniola.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO 2006, L 376, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50).
3      Hotărârea din 22 septembrie 2020, Cali Apartments (C‑724/18 și C‑727/18, EU:C:2020:743, denumită în continuare „Hotărârea Cali Apartments”). În mod inevitabil, în prezenta expunere vom face trimitere, în mod repetat, la această hotărâre.
4      În cauza respectivă era vorba despre o „reglement[are] național[ă] care impune o autorizare prealabilă pentru exercitarea unor activități de închiriere în schimbul unei remunerații a unor spații mobilate cu destinație de locuință unei clientele ocazionale care nu își stabilește domiciliul în spațiul respectiv, efectuate în mod repetat și pentru perioade scurte” (Hotărârea Cali Apartments, punctul 2).
5      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 11 aprilie 2024 privind colectarea și schimbul de date referitoare la serviciile de închiriere de locuințe pe termen scurt și de modificare a Regulamentului (UE) 2018/1724 (JO L 2024/1028).
6      Considerentul (1) al Regulamentului 2024/1028 face referire la impactul locuințelor turistice în următorii termeni: „[…] Volumul serviciilor de închiriere de locuințe pe termen scurt este într‑o creștere semnificativă în întreaga Uniune ca urmare a dezvoltării economiei platformelor. Deși serviciile de închiriere de locuințe pe termen scurt creează numeroase oportunități pentru oaspeți, gazde și întregul ecosistem turistic, dezvoltarea lor rapidă a generat, de asemenea, preocupări și provocări, în special pentru comunitățile locale și autoritățile publice, printre altele prin contribuția acestora la scăderea disponibilității locuințelor destinate închirierii pe termen lung și la creșterea chiriilor și a prețurilor la locuințe. […]”.
7      Ordonnance relative à l’hébergement touristique (Ordonanța privind unitățile de cazare turistică) din 8 mai 2014 (Moniteur belge din 17 iunie 2014, ediția a 2-a, p. 45695) (denumită în continuare „Ordonanța din 8 mai 2014”).
8      Mecanismul combinat al declarației prealabile și al acordării unui număr de înregistrare supus anumitor condiții conduce, în realitate, la necesitatea obținerii „autorizației” autorităților regionale pentru a putea destina o locuință cazării turistice.
9      Este vorba despre Service d’Incendie et d’Aide Médicale Urgente de la Région de Bruxelles‑Capitale (Serviciul pentru Incendii și Asistență Medicală de Urgență al Regiunii Bruxelles‑Capitală).
10      Arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles‑Capitale portant exécution de l’ordonnance du 8 mai 2014 relative à l’hébergement touristique (Decretul Guvernului Regiunii Bruxelles‑Capitală pentru punerea în aplicare a Ordonanței din 8 mai 2014 privind unitățile de cazare turistică) din 24 martie 2016 (Moniteur belge din 14 aprilie 2016, ediția a 2-a, p. 24452) (denumit în continuare „Decretul din 24 martie 2016”).
11      Plan Régional d’Affectation du Sol (Planul regional de utilizare a terenurilor, denumit în continuare „PRAS”).
12      Acest glosar este disponibil la adresa: https://perspective.brussels/fr/outils‑de‑planification/pras/les‑prescriptions‑litterales‑legales‑du‑pras/l‑glossaire‑des‑principaux‑termes‑utilises‑dans‑les‑prescriptions‑urbanistiques.
13      Code bruxellois de l’aménagement du territoire (Codul bruxellez privind amenajarea teritoriului) (Moniteur belge din 26 mai 2004, p. 40738, denumit în continuare „CoBAT”) în versiunea aplicabilă, ratione temporis, faptelor în litigiu. Această reglementare a suferit modificări în urma unei reforme din anul 2017: https://urbanisme.irisnet.be/lesreglesdujeu/le‑code‑bruxellois‑de‑lamenagement‑du‑territoire‑cobat.
14      Circulaire ministérielle explicative du 10 mai 2016 relative aux missions de la Commune et du Bourgmestre dans le cadre de l’exécution de l’ordonnance du 8 mai 2014 (Circulara ministerială explicativă privind misiunile comunei și ale primarului în cadrul punerii în aplicare a Ordonanței din 8 mai 2014, denumită în continuare
„Circulara ministerială din 2016”), disponibilă la adresa: https://pouvoirs‑locaux.brussels/10-mai-2016-circulaire‑explicative‑relative‑aux‑missions‑de‑la‑commune‑et‑du‑bourgmestre‑dans‑le.
15      Serviciul de Economie și Ocupare a Forței de Muncă al Serviciului Public Regional din Bruxelles (denumit în continuare „Serviciul de Economie și Ocupare a Forței de Muncă din Bruxelles”).
16      Ulterior, Smartflats a transmis alte șapte adrese, ultima la data de 12 ianuarie 2023.
17      Vom utiliza sintagma „atestat urbanistic de conformitate” pentru a ne referi la certificatul prevăzut la articolul 5 punctul 2 litera b) din Ordonanța din 8 mai 2014. În acesta trebuie să se menționeze faptul că unitatea de cazare turistică „a fost înființată cu respectarea reglementării privind amenajarea teritoriului și a normelor de urbanism în vigoare”.
18      Instanța de trimitere a exclus să ridice problema cerinței referitoare la atestatul de securitate la incendiu, normal sau simplificat, pentru autorizarea unităților de cazare turistică. Prin urmare, nu ne vom referi la această cerință care, în plus, nu pare să ridice probleme de compatibilitate cu articolul 10 din Directiva 2006/123.
19      Hotărârea Cali Apartments, punctul 58.
20      Conformitatea cu cele două articole a reglementării unui stat membru prin care se instituie un regim de autorizare presupune aprecierea separată și succesivă, mai întâi, a caracterului justificat al însuși principiului instituirii acestui regim și, ulterior, a criteriilor de acordare a autorizațiilor prevăzute de acesta. Hotărârea Cali Apartments, punctul 58.
21      Hotărârea din 23 decembrie 2015, Hiebler (C‑293/14, EU:C:2015:843), punctul 55.
22      În unele cazuri, în răspunsul la cereri de decizie preliminară referitoare la Directiva 2006/123, Curtea a apreciat ea însăși justificarea și proporționalitatea măsurilor naționale. Aceasta este situația în Hotărârea Cali Apartments (punctele 3 și 4 din dispozitiv). În schimb, în majoritatea cazurilor, Curtea fie lasă această apreciere în sarcina instanței de trimitere (Hotărârea din 10 iulie 2025, INTERZERO ș.a., C‑254/23, EU:C:2025:569, punctul 103), fie se pronunță „sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere” (Hotărârea din 23 decembrie 2015, Hiebler, C‑293/14, EU:C:2015:843, punctul 70).
23      Hotărârea din 13 februarie 2014, Sokoll‑Seebacher (C‑367/12, EU:C:2014:68), punctul 40, și Hotărârea din 1 octombrie 2015, Trijber și Harmsen (C‑340/14 și C‑341/14, EU:C:2015:641), punctul 55.
24      Hotărârea atașată la decizia de trimitere, punctele 43 și 44.
25      Hotărârea atașată la decizia de trimitere, punctul 45.
26      Hotărârea din 15 octombrie 2015, Grupo Itevelesa ș.a. (C‑168/14, EU:C:2015:685), punctul 74, Hotărârea din 4 iulie 2019, Comisia/Germania (C‑377/17, EU:C:2019:562), punctul 70, și Hotărârea din 27 februarie 2025, AEON NEPREMIČNINE ș.a. (C‑674/23, EU:C:2025:113), punctul 54. Considerând protecția consumatorilor drept o cerință imperativă, Directiva 2006/123 se conformează cerințelor de la articolul 38 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, aspect confirmat de considerentul (40) al acestei directive.
27      Hotărârea Cali Apartments, punctul 68, Hotărârea din 8 mai 2013, Libert ș.a., (C‑197/11 și C‑203/11, EU:C:2013:288), punctele 50-52, și Hotărârea din 1 octombrie 2009, Woningstichting Sint Servatius (C‑567/07, EU:C:2009:593), punctul 30.
28      Hotărârea din 19 decembrie 2024, Halmer Rechtsanwaltsgesellschaft (C‑295/23, EU:C:2024:1037), punctul 67.
29      Hotărârea din 21 martie 2024, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254), punctul 85, și Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary ș.a. (C‑98/14, EU:C:2015:386), punctul 64.
30      Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary ș.a. (C‑98/14, EU:C:2015:386), punctul 65, și Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger ș.a. (C‑390/12, EU:C:2014:281), punctul 50.
31      Cu privire la caracterul proporțional al acestui regim, a se vedea îndoielile exprimate de Bernard, N., Debroux, L., Von Kuegelgen, M., și Servais, D., „La réglementation bruxelloise en matière d’hébergement touristique”, Jurim Pratique: revue pratique de l’immobilier, 2020, nr. 3, p. 54-59, disponibil la adresa: https://hdl.handle.net/2078.3/251968.
32      Ordonnance modifiant l’ordonnance du 17 juillet 2003 portant le Code bruxellois du Logement (Ordonanța de modificare a Ordonanței din 17 iulie 2003 privind Codul bruxellez al locuințelor), din 11 iulie 2013 (Moniteur belge din 26 iulie 2013), disponibil la adresa: https://www.ejustice.just.fgov.be/eli/ordonnance/2003/07/17/2013A31614/justel.
33      Hotărârea din 19 decembrie 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112), punctul 59: „[…] în afara activității sale de punere în legătură a locatorilor și a locatarilor prin intermediul platformei electronice eponime, Airbnb Ireland furnizează locatorilor un cadru care definește conținutul ofertei acestora, un serviciu opțional de fotografie a bunului oferit spre închiriere, precum și un sistem de evaluare a locatorilor și a locatarilor, accesibil viitorilor locatori și locatari”.
34      Hotărârea din 19 decembrie 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112), punctul 60. Criticile sau aprecierile primite de aceste unități de cazare din partea utilizatorilor au probabil asupra reputației lor un impact de o intensitate mai mare decât simpla constatare pe care o oferă un certificat oficial.
35      Astfel cum vom explica ulterior, gradul de nerespectare a regimului în vigoare în Regiunea Bruxelles‑Capitală și proliferarea unităților de cazare turistică nelegale pot fi un indiciu privind lipsa de proporționalitate a acestui regim, cu toate că este posibilă, în orice caz, o aplicare administrativă mai adecvată pentru a evita această critică.
36      În special, May, X., Pongi Nyuba, R., și Decroly, J.-M., La situation du logement à Bruxelles au regard de l’hébergement touristique, Focus nr. 62, februarie 2024, disponibil la adresa: https://ibsa.brussels/sites/default/files/publication/documents/Focus-62_FRv4.pdf.
37      May, X., Pongi Nyuba, R., și Decroly, J.-M., La situation du logement à Bruxelles au regard de l’hébergement touristique, Focus nr. 62, februarie 2024, p. 5.
38      Rembert De Blander, R., Vandenbroucke, A., Marissal, P., și Wayens, B., Analyse de la faisabilité et l’opérationnalité d’un recensement des logements inoccupés en Région Bruxelles‑Capitale, Brussels Studies Institute, 29 februarie 2024, disponibil la adresa: https://bsi.brussels/wp‑content/uploads/sites/2/2021/10/LI_SyntheseGlobale_final.pdf.
39      Din cele 6 092 de locuințe disponibile, în medie, pe platformele de economie colaborativă online, doar 292 (27 flat‑hotel, 93 de locuințe turistice și 172 de unități de cazare în locuința proprietarului) erau înregistrate, și anume 4,7 % din acestea. Observatoire du tourisme à Bruxelles, Rapport annuel 2023, p. 12-14, https://www.visit.brussels/content/dam/visitbrussels/pdf‑brochures/presse/studies/annual‑reports/Rapport %20annuel %202023 %20 %20FR.pdf.
40      Hotărârea Cali Apartments, punctul 69.
41      Hotărârea Cali Apartments, punctul 72.
42      Hotărârea Cali Apartments, punctul 73. Reglementarea franceză viza închirierea de spații mobilate cu destinație de locuință unei clientele ocazionale care nu își stabilește domiciliul în spațiul respectiv, efectuate în mod repetat și pentru perioade scurte.
43      Presiunea care există în anumite zone din Regiunea Bruxelles‑Capitală (de exemplu în „Pentagone” și în cartierul european al orașului Bruxelles) contrastează cu cea din alte comune ale regiunii, care au puține unități de cazare turistică.
44      Observațiile scrise ale Comisiei, nota de subsol nr. 22.
45      Hotărârea din 16 ianuarie 2023, documentul 2023/390, 2022/KR/31, nepublicată.
46      Punctul 25 din hotărârea din 16 ianuarie 2023. În aceasta, Cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a apreciat că obligația de a obține un atestat urbanistic de conformitate era justificată de obiectivul protecției destinatarilor serviciilor.
47      Hotărârea Cali Apartments, punctul 57, și Hotărârea din 3 decembrie 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980), punctul 86.
48      A se vedea procedura de constatare a încălcării obligațiilor INFR (2018)4142, Comunicat de presă
IP/19/467 din 24 ianuarie 2019, disponibil la adresa: https://ec.europa.eu/commission/presscorner/detail/ro/ip_19_467. Comisia a transmis Belgiei o scrisoare de punere în întârziere cu privire la posibila incompatibilitate cu Directiva 2006/123 a procedurii de autorizare și la cerințele generale pe care Regiunea Bruxelles‑Capitală le aplică prestatorilor de servicii de cazare turistică. Astfel cum a confirmat Comisia în ședință, această procedură este pendinte.
49      Hotărârea Cali Apartments, punctul 96, Hotărârea din 26 septembrie 2018, Van Gennip ș.a., (C‑137/17, EU:C:2018:771), punctul 85, și Hotărârea din 1 iunie 1999, Konle (C‑302/97, EU:C:1999:271), punctul 44.
50      Decizia de trimitere, la punctul 8 in fine, citează jurisprudența belgiană care confirmă această explicație. În hotărârea Conseil d’État (Consiliul de Stat, în calitate de Curte Administrativă Supremă, Belgia) din 30 septembrie 2021 (BE:RVSCE:2021:ARR.251.700) se afirmă că atestatul urbanistic de conformitate are „ca unic scop să certifice faptul că unitatea de cazare turistică este înființată cu respectarea reglementării privind amenajarea teritoriului și a normelor de urbanism în vigoare” și că „se bazează în întregime pe o operație de constatare factuală și de calificare juridică și de aceea diferă de certificatul de urbanism care implică o putere discreționară în cadrul unei analize de oportunitate în ceea ce privește, printre altele, buna amenajare a teritoriului”. Hotărârea menționată adaugă că, în cazul în care „unitatea de cazare turistică respectă reglementarea privind amenajarea teritoriului și normele de urbanism în vigoare, interpretate în conformitate cu dreptul Uniunii Europene și în special cu Directiva «privind serviciile», comuna este obligată să emită un atestat urbanistic de conformitate cu privire la imobilul în cauză”. Ordonanța din 8 mai 2014 consacră, în realitate, un drept subiectiv de a obține atestatul.
51      Hotărârea Cali Apartments, punctele
41 și 42, și Hotărârea din 30 ianuarie 2018, X și Visser (C‑360/15 și C‑31/16, EU:C:2018:44), punctul 123.
52      Considerentul (9) al Directivei 2006/123.
53      A se vedea punctul 15 din prezentele concluzii.
54      Articolul 3 alineatul 2 din Ordonanța din 8 mai 2014 definește unitatea de cazare turistică ca fiind „orice locuință pusă la dispoziția turiștilor pentru una sau mai multe nopți, cu titlu oneros, în mod regulat sau ocazional”. Același articol 3 punctele 4-9 diferențiază între următoarele tipuri de unități de cazare turistică: hoteluri, flat‑hotel, reședințe turistice, unități de cazare în locuințe private, centre de cazare de turism social și campinguri. Prezentul litigiu vizează „locuințele turistice”, definite la punctul 6 ca fiind „orice vilă, casă sau apartament, garsonieră sau cameră rezervate în scopul utilizării exclusive a locatarului, echipate cu mobilierul necesar cazării și cu bucătărie, incluzând, dacă este cazul, servicii de tip hotelier în schimbul unui supliment de preț”, și „unitățile de cazare în locuințe private”, definite la punctul 7 ca fiind „orice unitate care dispune de una sau mai multe camere sau spații independente amenajate în acest scop, care fac parte din locuința privată și obișnuită a proprietarului sau din anexele adiacente”.
55      Hotărârea atașată la decizia de trimitere, punctul 35.
56      Hotărârea atașată la decizia de trimitere, punctul 65.
57      Hotărârea Cali Apartments, punctele 81-94.
58      Bernard, N., și Debroux, L., „Mise à disposition de logements à une «clientèle de passage»: les mesures nationales «anti‑Airbnb» ne sont pas (nécessairement) contraires au droit européen”, Revue de jurisprudence de Liège, Mons et Bruxelles, 2021, nr. 18, p. 814 și 815.
59      Directiva 2006/123, în special articolul 10 din aceasta, nu aduce atingere repartizării competențelor la nivel local sau regional ale autorităților din statele membre care acordă autorizații. Acesta permite un regim de autorizare a unităților de cazare turistică în care autoritățile municipale intervin cu o anumită marjă de apreciere, însă cu condiția ca activitatea acestora să fie delimitată printr‑o reglementare națională cu parametri de acțiune clari pentru autoritățile în cauză (Hotărârea Cali Apartments, punctele 97 și 98).
60      Hotărârea Cali Apartments, punctul 99.
61      Acest aspect este evidențiat de studiul cu privire la regimul de autorizare, solicitat de Regiunea Bruxelles‑Capitală institutului Brussels Studies Institute, Mission d’évaluation de l’ordonnance du 8 mai 2014 relative à l’hébergement touristique, Cahier spécial des charges, nr. 2018/ServECO/024, 21/05/2019, secțiunea 4.4, inedit.
62      A se vedea Bernard, N., Debroux, L., Von Kuegelgen, M., și Servais, D., „La réglementation bruxelloise en matière d’hébergement touristique”, Jurim Pratique: revue pratique de l’immobilier, 2020, nr. 3, p. 59-64.
63      Deficiențele procedurii de autorizare sunt expuse pe larg de Bernard, N., Debroux, L., Von Kuegelgen, M., și Servais, D., „La réglementation bruxelloise en matière d’hébergement touristique”, Jurim Pratique: revue pratique de l’immobilier, 2020, nr. 3, p. 71-78.