62006CC0145_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prin intermediul acestei trimiteri preliminare, Commissione tributaria provinciale di secondo grado di Trento (Italia) solicită Curții, în esență, să stabilească dacă Directiva 2003/96(2) permite statelor membre să introducă sau să mențină un regim fiscal propriu cu privire la produsele care fac parte din categoria uleiurilor minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire. Concret, produsele a căror impozitare se află în litigiu în acțiunile principale sunt uleiurile lubrifiante.
2. Directiva 92/81/CEE(3), care a precedat Directivei 2003/96, prevedea că statele membre scutesc de acciza armonizată uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire. În cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introduse în 2001, Curtea a arătat că, prin menținerea unui impozit pe consumul de uleiuri lubrifiante, Republica Italiană a încălcat, inter alia, obligația de scutire ce rezulta din respectiva directivă(4) .
3. Legislația italiană în cauză nu a fost abrogată; cu toate acestea, Directiva 2003/96 a abrogat și a înlocuit Directiva 92/81. Noua directivă exclude în mod expres din domeniul său de aplicare produsele energetice utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire.
Dispozițiile aplicabile
Directiva 92/12
4. Începând cu prima parte a anilor ’90, armonizarea la nivel comunitar a impozitării uleiurilor minerale a făcut obiectul unei familii de directive. Directiva 92/12/CEE(5), care se află încă în vigoare, poate fi considerată drept directiva‑mamă. Aceasta stabilește regimul general aplicabil uleiurilor minerale și altor produse (alcool, băuturi alcoolice și tutun prelucrat) „supuse accizelor și altor taxe indirecte care sunt percepute direct sau indirect pentru consumul acestor produse […]”(6) .
5. Articolul 1 alineatul (2) prevede că „[d]ispozițiile speciale referitoare la structurile și ratele accizelor aplicate produselor supuse accizelor se stabilesc în directive specifice”. Aceste directive specifice (sau directive‑fiice, pentru a continua metafora) pentru uleiurile minerale au fost inițial Directiva 92/81 (privind structura accizelor) și Directiva 92/82(7) (privind ratele accizelor).
6. Articolul 3 din Directiva 92/12 prevede după cum urmează:
„(1)	Prezenta directivă se aplică la nivel comunitar următoarelor produse, conform definiției din directivele relevante:
– uleiuri minerale,
[…]
(2)	Produsele enumerate la alineatul (1) pot fi supuse altor taxe indirecte în scopuri specifice, cu condiția ca taxele în cauză să fie conforme cu normele de impozitare aplicabile accizelor și TVA‑ului în ceea ce privește calcularea bazei de impozitare, calcularea taxei, exigibilitatea și monitorizarea taxei.
(3)	Statele membre își păstrează dreptul de a introduce sau a menține taxe percepute asupra unor produse, altele decât cele enumerate la alineatul (1), cu condiția ca taxele în cauză să nu genereze formalități la trecerea frontierei în cadrul schimburilor comerciale dintre statele membre.
[...]”
Nomenclatura combinată
7. Dispozițiile directivelor‑fiice ale Directivei 92/12 se referă la numerele de cod din „Nomenclatura combinată” (denumită în continuare „NC”). NC a fost inițial stabilită prin Regulamentul nr. 2658/87(8) pentru a crea o nomenclatură a mărfurilor care să răspundă unor nevoi comunitare diverse .
Catalogul de coduri privind diferitele mărfuri figurează în anexa I la Regulamentul nr. 2658/87. De atunci, modificările aduse anexei I au actualizat periodic NC. Cu toate acestea, uleiurile lubrifiante, precum cele a căror impozitare se află în litigiu în acțiunile principale, au fost întotdeauna clasificate sub numărul de cod NC 2710.
Directivele 92/81 (structuri) și 92/82 (rate)
8. Potrivit articolului 2 alineatul (1) litera (d) din Directiva 92/81, noțiunea „uleiuri minerale” cuprinde produsele care se încadrează în codul NC 2710 și include, așadar, uleiurile lubrifiante. Articolul 2 alineatul (2) prevede că „[u]leiurile minerale altele decât cele pentru care ratele accizelor au fost stabilite prin Directiva 92/82/CEE sunt supuse accizării dacă acestea sunt destinate să fie folosite, puse în vânzare sau utilizate drept combustibil de încălzire sau carburant […]”. [traducere neoficială]
9. Articolul 8 alineatul (1) litera (a) din Directiva 92/81 impunea statelor membre să scutească „uleiurile minerale utilizate altfel decât drept carburant sau combustibil pentru încălzire” de acciza armonizată „în condițiile pe care le stabilesc acestea în scopul de a asigura aplicarea corectă și clară a acestor scutiri și de a preveni frauda, evaziunea sau abuzul”.
10. Directiva 92/82 stabilea o rată minimă a accizei pe care statele membre erau obligate să o aplice uleiurilor minerale. Articolul 2 alineatul (1) enumera uleiurile minerale care intrau în domeniul său de aplicare. Uleiurile lubrifiante nu figurau printre acestea.
Directiva 2003/96
11. La 1 ianuarie 2004, Directiva 2003/96 a abrogat și a înlocuit Directivele 92/81 și 92/82(9) . În același timp, aceasta a extins regimul de armonizare pentru a include, pe lângă uleiurile minerale, alte produse energetice și electricitatea în cadrul implementării obiectivelor Protocolului de la Kyoto. Noua directivă prevedea o rată minimă de impozitare globală care a permis să se lase statelor membre o anumită flexibilitate prin intermediul diferitelor impozite. Aceasta răspundea dorinței statelor membre de a introduce sau de a menține diferite tipuri de impozitare a acestor produse(10) .
12. Considerentul (22) prevede că „[p]rodusele energetice trebuie supuse în principal unui cadru comunitar atunci când sunt utilizate drept combustibil pentru încălzire sau drept carburant. În această privință, excluderea din sfera de aplicare a acestui cadru a produselor energetice […] utilizate altfel decât drept combustibil sau carburant și a proceselor mineralogice ține de natura și logica sistemului fiscal. Electricitatea utilizată în mod similar trebuie să beneficieze de un tratament analog”.
13. Articolul 1 din Directiva 2003/96 impune statelor membre obligația de a impozita produsele energetice și electricitatea în conformitate cu prevederile sale.
14. Articolul 2 alineatul (1) litera (b) prevede că, în sensul Directivei 2003/96, termenul „produse energetice” se aplică produselor incluse în codurile NC 2701, NC 2702 și NC 2704-2715. Astfel cum am indicat mai sus, uleiurile lubrifiante sunt incluse în codul NC 2710.
15. Cu toate acestea, articolul 2 alineatul (4) prevede în mod expres că Directiva 2003/96 nu se aplică, inter alia, „(b) următoarelor utilizări ale produselor energetice și ale electricității:
– produse energetice utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire,
– […]”
16. Articolul 3 din Directiva 2003/96 prevede că „[t]rimiterile din Directiva 92/12/CEE la termenii «uleiuri minerale» și «accize», în măsura în care se aplică uleiurilor minerale, se interpretează ca incluzând toate produsele energetice, electricitatea și impozitele naționale indirecte menționate în articolul 2, respectiv în articolul 4 alineatul (2) din prezenta directivă”.
17. Articolul 14 prevede scutirea obligatorie de impozitare, inter alia, a utilizărilor de produse energetice drept carburant sau combustibil de încălzire în anumite împrejurări.
18. Potrivit articolului 24, „[p]rodusele energetice puse în consum într‑un stat membru, conținute în rezervoarele standard ale autovehiculelor utilitare și destinate a fi utilizate drept carburant de aceleași vehicule, precum și conținute în containere speciale și destinate a fi utilizate pentru funcționarea, în timpul transportului, a sistemelor care echipează aceleași containere nu sunt supuse impozitării într‑un alt stat membru”.
19. Articolul 30 prevede:
„[…] Directivele 92/81/CEE și 92/82/CEE se abrogă de la 31 decembrie 2003.
Trimiterile la directivele abrogate se interpretează ca trimiteri la prezenta directivă”(11) .
Reglementarea italiană
20. Articolul 21 alineatul 2 din Decretul legislativ nr. 504(12) supune produsele care intră în codul NC 2710 (care cuprinde și uleiurile lubrifiante) utilizate drept carburant sau combustibil de încălzire la plata unei accize stabilite la același nivel ca aceea prevăzută pentru combustibilul de încălzire sau pentru carburantul echivalent.
21. Articolul 62 alineatul 1 din același decret legislativ dispune că „în plus față de impozitarea prevăzută la articolul 21 alineatul 2, uleiurile lubrifiante (codurile NC 27 10 00 87-27 10 00 98) sunt supuse unui impozit pe consum atunci când sunt destinate să fie folosite, puse în vânzare sau utilizate altfel decât drept combustibil de încălzire sau carburant”.
22. În Hotărârea Comisia/Italia(13), Curtea a declarat că, prin menținerea, în temeiul acestor dispoziții, a unui impozit pe consumul de uleiuri lubrifiante atunci când acestea sunt destinate a fi folosite, puse în vânzare sau utilizate altfel decât drept combustibil de încălzire sau carburant, Republica Italiană nu își îndeplinise obligațiile care îi reveneau în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 și al articolului 8 alineatul (1) litera (a) din Directiva 92/81, astfel cum fusese modificată. Curtea a statuat că uleiurile lubrifiante pot fi supuse unei accize numai dacă erau destinate să fie folosite, puse în vânzare sau utilizate drept carburant sau combustibil de încălzire. În celelalte cazuri, acestea trebuiau să fie scutite de la acciza armonizată(14) .
23. Din dosarul cauzei, în special din observațiile prezentate de Republica Italiană și de Comisie, rezultă că, din motive care nu ne interesează aici, măsurile naționale care urmăreau punerea în aplicare a hotărârii Curții și alinierea impozitării naționale a uleiurilor lubrifiante la cerințele directivelor aplicabile nu au intrat niciodată în vigoare. Dispozițiile Decretului legislativ nr. 504 au rămas, așadar, aplicabile în ordinea juridică națională chiar și după intrarea în vigoare a Directivei 2003/96 și se află la originea prezentelor trimiteri preliminare.
Acțiunile principale și trimiterile preliminare
24. În 2004, administrația fiscală italiană competentă, Agenzia delle Dogane – Ufficio di Trento a transmis către Fendt Italiana srl (denumită în continuare „Fendt”) două notificări prin care invoca neplata impozitului pe consumul de uleiuri lubrifiante pentru perioada decembrie 2003 – iulie 2004 și stabilea amenzile aferente.
25. Fendt a contestat aceste măsuri la instanța fiscală italiană competentă, Commissione tributaria provinciale di Trento, care a respins cererile. În opinia acestei instanțe, Directiva 2003/96 nu se aplică produselor energetice altele decât cele utilizate drept combustibil de încălzire sau carburant. Regimul de impozitare a altor produse ar fi astfel în întregime și în mod exclusiv reglementat prin dreptul intern, și anume prin articolul 62 din Decretul legislativ nr. 504.
26. Fendt a declarat apel împotriva acestor decizii la instanța de trimitere care consideră că, în lumina Hotărârii Comisia/Italia și a rațiunii și a finalității modificărilor introduse prin Directiva 2003/96 în privința regimului fiscal comunitar al uleiurilor minerale, nu este clar dacă articolul 62 din Decretul legislativ nr. 504 este compatibil cu dreptul comunitar și dacă statele membre au posibilitatea în prezent de a percepe impozite pe aceste produse în temeiul dreptului național. Prin urmare, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecata în ambele cauze și să formuleze cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare identice privind „compatibilitatea regimului fiscal prevăzut de articolul 62 din Decretul legislativ nr. 504/95 cu Directiva 2003/96/CE”.
27. Cele două cereri au fost ulterior reunite prin Ordonanța președintelui Curții din 10 mai 2006.
28. Republica Cipru, Republica Italiană și Comisia au prezentat observații scrise. În ședința din 15 februarie 2007, Fendt și Comisia au prezentat observații orale.
Întrebările preliminare
Consideraţii prealabile
29. Comisia a invocat în mod întemeiat necompetența Curții, în cadrul unei trimiteri preliminare, de a se pronunța asupra compatibilității reglementării naționale cu dispozițiile comunitare(15), astfel cum instanța de trimitere solicită în mod expres. În aceste împrejurări, întrebările trebuie interpretate în sensul că urmăresc să se stabilească dacă Directiva 2003/96, care exclude uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire din domeniul său de aplicare, interzice statelor membre să perceapă un impozit pe consum pentru astfel de utilizări.
30. Este posibil să se răspundă la această întrebare pe baza informațiilor cuprinse în decizia de trimitere (desigur, succinte), care sunt completate în mod util de observațiile prezentate de Republica Italiană și de Comisie.
Argumentele părților
31. Toate părțile care au prezentat observații scrise (Comisia, Republica Cipru și Republica Italiană) au susținut că, de la intrarea în vigoare a Directivei 2003/96, uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire nu mai sunt scutite de la impozitarea de către statele membre [astfel cum impunea anterior articolul 8 alineatul (1) litera (a) din Directiva 92/81]. Articolul 2 alineatul (4) litera (b) prima liniuță din Directiva 2003/96 exclude în prezent din domeniul său de aplicare „produsele energetice” utilizate „în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire” și, prin urmare, uleiurile care anterior erau scutite. În consecință, aceste uleiuri pot face obiectul unei impozitări naționale.
32. Fendt nu a depus observații scrise. Vom aborda în analiza de mai jos diferitele argumente pe care le‑a expus în cadrul ședinței.
Apreciere
33. Suntem de acord cu Comisia, cu Republica Cipru și cu Republica Italiană că Directiva 2003/96 a modificat regimul comunitar al impozitării uleiurilor minerale, inclusiv a uleiurilor lubrifiante, care era stabilit prin Directiva 92/81, având ca efect faptul că acestea nu mai trebuie să fie în mod obligatoriu scutite de impozit la nivel național.
34. Articolul 2 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2003/96 exclude în mod expres produsele energetice care nu sunt utilizate drept carburant sau combustibil de încălzire (și, prin urmare, uleiurile lubrifiante când sunt utilizate potrivit destinației lor, și anume lubrifierea) din domeniul de aplicare al directivei. Această interpretare este susținută de considerentul (22).
35. În schimb, articolul 14 prevede inter alia
că utilizările produselor energetice drept carburant sau combustibil de încălzire sunt scutite de impozitare în anumite împrejurări, prin derogare de la principiul de bază (enunțat la articolul 1), potrivit căruia o astfel de utilizare a produselor energetice trebuie să fie impozitată. Dispunând astfel, acesta admite că astfel de produse intră în domeniul de aplicare al directivei, însă prevede că nu trebuie să fie impozitate atunci când sunt utilizate într‑un mod foarte specific. Astfel, articolul 14 operează într‑un mod total diferit de articolul 2 alineatul (4), care exclude complet din domeniul de aplicare al directivei utilizările produselor energetice altele decât utilizările drept carburant sau combustibil de încălzire.
36. Astfel cum au subliniat Comisia și Republica Cipru, uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire nu figurează printre scutirile prevăzute la articolul 14, însă erau menționate printre scutirile prevăzute la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 92/81 (împreună cu uleiurile minerale utilizate drept carburant sau combustibil de încălzire în împrejurări similare cu unele dintre acelea care sunt în prezent scutite în temeiul articolului 14 din Directiva 2003/96).
37. Lucrările pregătitoare permit să se afirme că intenția legiuitorului, cu aproape un an înainte de adoptarea Directivei 2003/96, a fost aceea de a exclude de la armonizarea comunitară impozitarea uleiurilor minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire(16) .
38. În ședință, Fendt a admis că domeniul de aplicare al Directivei 2003/96 a fost limitat la produsele energetice utilizate drept carburant sau combustibil de încălzire. Aceasta a susținut că, tocmai pentru acest motiv, articolul 30 din această directivă trebuie să fie interpretat în sensul că abrogă numai
prevederile Directivelor 92/81 și 92/82 care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/96. În consecință, scutirile prevăzute în Directiva 92/81 pentru uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire au rămas în vigoare. În susținerea acestei interpretări a efectelor abrogării, Fendt a invocat concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Alevizos(17) .
39. Nu suntem de acord cu argumentul societății Fendt că articolul 30 din Directiva 2003/96 abrogă numai prevederile vechilor directive care intră în domeniul său de aplicare și că, prin urmare, articolul 8 alineatul (1) litera (a) din Directiva 92/81 continuă să se afle în vigoare. Modul de redactare a articolului 30 este clar și necondiționat. Singurul său înțeles natural este că Directivele 92/81 și 92/82 sunt abrogate în întregime. Dacă legiuitorul ar fi vrut să nu abroge anumite dispoziții din aceste directive, ar fi putut să o facă foarte ușor enumerând la articolul 30 din Directiva 2003/96 dispozițiile care nu erau abrogate. Singura problemă pe care articolul 30 a lăsat‑o inițial nerezolvată a fost cum să se interpreteze trimiterile făcute la directivele abrogate din alte acte legislative comunitare. Modificarea prin care s‑a adăugat un al doilea paragraf la articolul 30 a înlăturat această incertitudine(18) .
40. Prevederea în discuție(19) în cauza Alevizos arăta că „[d]ispozițiile privind accizele stabilite în următoarele directive încetează să se mai aplice de la 31 decembrie 1992 […]”. Avocatul general Kokott a constatat că modul de redactare a acestei prevederi nu indica în mod clar care dispoziții din directivele respective trebuiau să înceteze să se mai aplice, care produse trebuiau să fie afectate de această modificare și dacă directivele respective continuau să mai aibă un domeniu de aplicare independent(20) . Avocatul general a concluzionat că dispoziția de modificare era limitată la produsele care făceau obiectul directivei ce conținea acea dispoziție. Prin urmare, domeniul de aplicare al directivei de modificare a determinat întinderea modificării(21) .
41. Cu toate acestea, cauza Alevizos privea o situație cu totul diferită de aceea din prezenta cauză. În cauza Alevizos, nu era clar care dispoziții își pierdeau validitatea și în privința căror produse. O interpretare contextuală a fost, așadar, necesară, în special întrucât ultima directivă nu se referea decât la anumite produse, în timp ce directivele anterioare nu erau astfel limitate(22) . Dimpotrivă, în prezenta cauză, întinderea abrogării prevăzute la articolul 30 din Directiva 2003/96 este perfect clară: „Directivele 92/81 și 92/82 se abrogă”. Termenii expliciți ai articolului 30 se opun încercării de a se interpreta în sensul că întinderea acestei abrogări este limitată la dispozițiile care intră în domeniul de aplicare al directivei abrogate. Mai mult, directivele abrogate reglementează o gamă de produse mult mai restrânsă (uleiurile minerale) decât Directiva 2003/96 (produsele energetice și electricitatea).
42. Desigur, dacă sensul unei dispoziții nu este clar, este necesar ca aceasta să fie interpretată în contextul său legislativ(23) . Este o chestiune total diferită să se afirme că ar exista o regulă generală
de interpretare potrivit căreia, atunci când un act normativ stabilește norme noi și abrogă un act normativ anterior în termeni generali și lipsiți de ambiguitate, întinderea abrogării este totuși limitată la dispozițiile actului normativ abrogat care intră în domeniul de aplicare al noilor norme stabilite. O astfel de abordare este total nejustificată și ar aduce un grav prejudiciu securității juridice.
43. Fendt a amintit în plus că rațiunea Directivei 2003/96 constă în impozitarea produselor energetice pentru a contribui la realizarea obiectivelor Protocolului de la Kyoto. Prin urmare, ar fi irațional să se concluzioneze că Directiva 2003/96 ar fi reintrodus posibilitatea de impozitare a utilizărilor produselor minerale altfel decât drept carburant sau combustibil de încălzire, din moment ce această utilizare nu este poluantă. De asemenea, Fendt a subliniat că, potrivit articolului 24 din Directiva 2003/96, carburantul conținut în rezervoarele autovehiculelor utilitare, destinat a fi utilizat într‑un alt stat membru, este scutit în mod expres de impozit în statul membru în care vehiculul a fost fabricat, însă unde carburantul nu a fost utilizat și, prin urmare, nu a poluat. Dacă Directiva 2003/96 s‑ar fi aplicat uleiurilor lubrifiante utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire, în mod logic ar fi trebuit să scutească și această utilizare întrucât nici aceasta nu poluează. A contrario, absența unei scutiri echivalente ar permite să se susțină că Directiva 2003/96 ar fi lăsat intactă scutirea anterioară, stabilită prin Directiva 92/81, pentru uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire.
44. Considerăm că nici contextul, nici finalitatea Directivei 2003/96 nu susțin interpretarea societății Fendt. În particular, nu vedem nicio contradicție între scopul de a realiza obiectivele Protocolului de la Kyoto [menționate în considerentul (7)] și posibilitatea statelor membre de a impozita uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire. Dimpotrivă, astfel de uleiuri sunt utilizate pentru lubrifierea motoarelor și a altor piese de autovehicule care emit dioxid de carbon în atmosferă. Prima teză a considerentului (22) arată în mod clar că „[p]rodusele energetice trebuie supuse în principal unui cadru comunitar atunci când sunt utilizate drept combustibil pentru încălzire sau drept carburant”. În aceste condiții, „excluderea din sfera de aplicare a acestui cadru a produselor energetice […] utilizate altfel decât drept combustibil sau carburant […]” ține într‑adevăr de „natura și logica sistemului fiscal”.
45. Rezultatul abrogării Directivei 92/81 și a excluderii exprese a produselor energetice utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire din domeniul de aplicare al Directivei 2003/96 este acela că statele membre sunt libere să impoziteze uleiurile utilizate în aceste scopuri, cu condiția ca aceste impozitări să respecte dispozițiile generale ale Tratatului CE (în special articolele 25 CE și 90 CE, care interzic taxele vamale la import și la export între statele membre și, respectiv, impozitarea internă discriminatorie a mărfurilor altor state membre). În materia armonizării comunitare, există un principiu general potrivit căruia aspectele care sunt excluse din actul comunitar de armonizare rămân în competența statelor membre, care continuă, așadar, să fie libere să le reglementeze în limitele impuse de Tratatul CE(24) .
46. Având în vedere acest principiu general, nu este necesar să se identifice o dispoziție care să autorizeze în mod expres
statele membre să impoziteze uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire ca urmare a abrogării Directivei 92/81.
47. Cu toate acestea, Comisia și Republica Cipru invocă în mod expres articolul 3 alineatul (3) din Directiva 92/12 în sensul că acesta acordă statelor membre posibilitatea de a impozita produsele energetice care sunt excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2003/96. Argumentul lor este, în esență, următorul. Uleiurile lubrifiante în discuție, atunci când sunt utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire, sunt excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2003/96 (care a înlocuit Directivele 92/81 și 92/82). Prin urmare, acestea nu sunt uleiuri minerale „conform definiției din directivele relevante”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 92/12. În consecință, acestea cad sub incidența articolului 3 alineatul (3) din acea directivă și pot fi astfel impozitate de un stat membru.
48. Acest raționament confundă definiția uleiurilor minerale cu utilizarea lor specifică. La o analiză mai atentă, devine evident că uleiurile lubrifiante în chestiune intră în definiția
„uleiuri minerale” care figurează în Directiva 2003/96, chiar dacă utilizarea specifică
a acestora (utilizare altfel decât drept carburant sau combustibil de încălzire) le exclude din domeniul de aplicare al acestei directive.
49. Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 92/12 prevede că această directivă se aplică, inter alia, „uleiurilor minerale” „conform definiției din directivele relevante”. Inițial, Directiva 92/81 a fost „directiva relevantă”. Atât timp cât această directivă a fost în vigoare, a fost clar că uleiurile lubrifiante intrau în definiția „uleiuri minerale”(25) și că se aflau, așadar, sub incidența articolului 3 alineatul (1) din Directiva 92/12. Cu toate acestea, articolul 3 din Directiva 2003/96 prevede că „[t]rimiterile din Directiva 92/12/CEE la termenii «uleiuri minerale» […] se interpretează ca incluzând toate produsele energetice, electricitatea […] menționate în articolul 2 […] din prezenta directivă”.
50. În consecință, începând cu intrarea în vigoare a Directivei 2003/96, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 92/12 trebuie interpretat după cum urmează: „[p]rezenta directivă se aplică la nivel comunitar următoarelor produse, conform definiției din directivele relevante: produsele energetice și electricitatea […]”. Uleiurile lubrifiante sunt „produse energetice”, astfel cum sunt definite la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2003/96(26) . Prin urmare, acestea sunt „uleiuri minerale” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 92/12, potrivit noii redactări date de articolul 3 din Directiva 2003/96. Articolul 3 alineatul (3) din Directiva 92/12 permite statelor membre să impoziteze produsele „altele decât cele enumerate la alineatul (1) [al articolului 3]”. Cu toate acestea, având în vedere că uleiurile lubrifiante în discuție cad sub incidența articolului 3 alineatul (1), posibilitatea prevăzută la articolul 3 alineatul (3) nu poate fi aplicată în privința lor.
51. Acestea fiind spuse, absența unei prevederi exprese în Directiva 92/12 care să autorizeze statele membre să impoziteze uleiurile minerale utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire nu se opune, astfel cum am indicat deja(27), ca acestea să perceapă astfel de impozite.
Concluzie
52. În consecință, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate după cum urmează:
„Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității nu interzice statelor membre să perceapă un impozit pe consumul de uleiuri minerale, inclusiv de uleiuri lubrifiante, utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire.”
(1) .
(2)
–	Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice şi a electricităţii (JO L 283, p. 51, Ediţie specială, 09/vol. 2, p. 98), astfel cum a fost modificată, în ceea ce priveşte cauza de faţă, prin Directiva 2004/75/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 (JO L 157, p. 100, Ediţie specială, 09/vol. 2, p. 133).
(3)
–	Directiva 92/81/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, p. 12).
(4)
–	Hotărârea din 25 septembrie 2003, Comisia/Italia (C‑437/01, Rec., p. I‑9861).
(5)
–	Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor şi privind deţinerea, circulaţia şi monitorizarea acestor produse (JO L 76, p. 1, Ediţie specială, 09/vol. 1, p. 129).
(6)
–	Articolul 1 alineatul (1).
(7)
–	Directiva 92/82/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind apropierea legislativă a ratelor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, p. 19).
(8)
–	Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară şi statistică şi Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediţie specială, 02/vol. 4, p. 3).
(9)
–	Aceasta nu a abrogat, şi nici nu a înlocuit Directiva‑„mamă” 92/12, care rămâne în vigoare.
(10)
–	A se vedea considerentele (7) şi (10).
(11)
– Al doilea paragraf al articolului 30 a fost introdus ca modificare prin Directiva 2004/75 (citată la nota de subsol 2), considerentul (5) al acesteia dispunând că formularea articolului 30 ar trebui clarificată.
(12)
–	Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (Text unic de dispoziţii legislative privind impozitele pe producţie şi pe consum şi sancţiunile penale şi administrative în materie); Decretul legislativ nr. 504 din 26 octombrie 1995 (supliment ordinar la GURI nr. 279, din 29 noiembrie 1995).
(13)
–	A se vedea nota de subsol 4.
(14)
–	Punctul 30.
(15)
–	A se vedea Hotărârea din 15 iulie 1964, Costa (6/64, Rec., p. 1141, 1158), şi, mai recent, Hotărârea din 10 iunie 1999, Braathens (C‑346/97, Rec., I‑3419, punctul 14) .
(16)
–	Lucrările pregătitoare cuprind propunerea Comisiei pentru o nouă directivă privind impozitarea produselor energetice [COM(97) 30 final din 12 martie 1997] şi documentele Consiliului nr. 13062/02 din 17 octombrie 2002, nr. 13422/02 din 29 octombrie 2002, nr. 14200/02 din 13 noiembrie 2002, nr. 14862/02 ADD 1 din 27 noiembrie 2002 şi nr. 15354/02 din 9 decembrie 2002. Documentul nr. 14200/02 pare a fi în mod special relevant. Acesta a introdus propuneri referitoare, între altele, la ceea ce mai târziu au devenit considerentul (22), articolul 2 alineatul (4) litera (b) şi articolul 14 din Directiva 2003/96. De asemenea, acesta a stabilit textul unei declaraţii comune a Comisiei şi Consiliului, anexat la procesul‑verbal al Consiliului, care a confirmat în mod explicit că statele membre urmau să aibă posibilitatea de a impozita produsele energetice utilizate altfel decât drept carburant sau combustibil pentru încălzire. Cu toate acestea, în privinţa valorii unor astfel de declaraţii, a se vedea Hotărârea din 26 februarie 1991, Antonissen (C‑292/89, Rec., p. I-745, punctual 18). Documentele Consiliului sunt accesibile la adresa http://register.consilium.europa.eu
(17)
–	Concluziile prezentate la 25 ianuarie 2007 (C‑392/05, cauză pendinte la Curte), punctele 29-32.
(18)
–	A se vedea nota de subsol 11.
(19)
–	Articolul 23 alineatul (3) din Directiva 92/12, care nu este în discuţie în prezenta cauză.
(20)
–	Punctul 29 din concluzii.
(21)
–	Ibidem, punctul 32.
(22)
–	Ibidem, punctele 31 şi 32.
(23)
–	A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 1982, CILFIT şi alţii (283/81, Rec., p. 3415, punctul 20).
(24)
–	Jurisprudenţa Curţii a enunţat acest principiu într‑un număr important de contexte diferite. A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 20 februarie 1979, Rewe‑Zentral (120/78, Rec., p. 649, punctul 8), Hotărârea din 26 ianuarie 1984, Clin‑Midy şi alţii (301/82, Rec., p. 251, punctul 6), Hotărârea din 26 septembrie 1985, Caldana (187/84, Rec., p. 3013, punctul 19), şi Hotărârea din 1 octombrie 1998, Burstein (C‑127/97, Rec., p. I‑6005, punctul 31). Obligaţia statelor membre de a respecta principiile generale ale tratatului în domeniile care nu fac obiectul unei armonizări comunitare este menţionată expres în Hotărârea din 28 ianuarie 1986, Comisia/Franţa (270/83, Rec., p. 273, punctul 24), şi în Hotărârea din 11 iulie 2002, Gräbner (C‑294/00, Rec., p. I‑6515, punctul 26) .
(25)
–	A se vedea punctul 8 de mai sus.
(26)
–	A se vedea punctul 14 de mai sus. Faptul că utilizările
în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire a uleiurilor lubrifiante se află în afara domeniului de aplicare al Directivei 2003/96 în temeiul articolului 2 alineatul (4) nu are nicio incidenţă în privinţa includerii lor în definiţia „produse energetice” de la articolul 2 din aceeaşi directivă.
(27)
–	A se vedea punctele 45 şi 46 de mai sus.