62024CC0182
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 10 aprilie 2025 (
1
)
Cauza C‑182/24
RB, în calitate de succesor al lui Claude Chabrol,
AD, reprezentat de curatoarea sa, NM, în calitate de succesor al lui Claude Chabrol,
DR, în calitate de succesor al lui Claude Chabrol,
ZB, în calitate de succesor al lui Claude Chabrol,
VQ, în calitate de succesor al lui Claude Chabrol,
RZ, în calitate de succesor al lui Paul Gégauff,
DQ, în calitate de succesor al lui Paul Gégauff,
FI, în calitate de succesor al lui Paul Gégauff,
LF, în calitate de succesor al lui Paul Gégauff
împotriva
Société des Auteurs et Compositeurs Dramatiques (SACD),
Radio Days SARL,
Brinter Company Ltd,
BS,
MW,
Artedis SA,
Panoceanic Films SA,
cu participarea:
Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM),
HU, în calitate de succesor al lui Pierre Jansen,
YG, în calitate de succesor al lui Ellery Queen,
VH, în calitate de succesor al lui Ellery Queen,
IA,
ID, în calitate de succesor al lui Jean Patrick Manchette,
Succession Daniel Boulanger, în calitate de succesor al lui Daniel Boulanger,
HK, în calitate de succesor al lui Claude Brulé,
QY, în calitate de succesor al lui Claude Brulé,
WY, în calitate de succesor al lui Claude Brulé,
KE, în calitate de succesor al lui Claude Brulé,
NA, în calitate de succesor al lui Claude Brulé,
IY, în calitate de succesor al lui Claude Brulé,
Succesiunea Nicholas Blake, în calitate de succesor al lui Nicholas Blake,
Succesiunea Edward Atiyah, în calitate de succesor al lui Edward Atiyah,
Succesiunea Ellery Queen, în calitate de succesor al lui Ellery Queen,
Succesiunea Richard Neely, în calitate de succesor al lui Richard Neely,
Succesiunea Patricia Highsmith,
Succesiunea Charlotte Armstrong, în calitate de succesor al lui Charlotte Armstrong,
WI, în calitate de succesor al lui Claude Rank,
QT, în calitate de succesor al lui Hubert Monteilhet
[cerere de decizie preliminară formulată de tribunal judiciaire de Paris (Tribunalul de Primă Instanță din Paris, Franța)]
„Trimitere preliminară – Dreptul de autor și drepturile conexe – Respectarea drepturilor de proprietate intelectuală – Căi de atac adecvate – Directiva 2001/29/CE – Articolul 8 – Directiva 2004/48/CE – Articolul 3 – Directiva 2006/116/CE – Articolele 1 și 2 – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Reglementare națională care condiționează admisibilitatea cererii de protecție a drepturilor de proprietate intelectuală formulată de unul dintre coautori de introducerea în cauză a celorlalți coautori – Autonomie procedurală – Principiul efectivității”
1.
În 1990, regizorul Claude Chabrol și scenaristul Paul Gégauff au cedat unei societăți de distribuție, pentru o perioadă de 30 de ani, drepturile de exploatare pentru unele dintre filmele lor.
2.
În 2019, după decesul lui Claude Chabrol și al lui Paul Gégauff, moștenitorii acestora au introdus o acțiune împotriva societății de distribuție și a altor societăți legate de aceasta, solicitând, printre altele, plata de daune‑interese pentru prejudiciile suferite ca urmare a neîndeplinirii obligațiilor contractuale și a încălcării drepturilor de autor.
3.
Pârâții au invocat drept motiv de inadmisibilitate a acțiunii neintroducerea în cauză a tuturor coautorilor care au participat la realizarea filmelor sau a avânzilor‑cauză ai acestora. Aceștia au susținut că, în conformitate cu dreptul francez, o acțiune care are ca obiect respectarea drepturilor de autor ale unei opere colective (o „operă în colaborare”) necesită introducerea în cauză a tuturor coautorilor.
4.
Instanța învestită cu soluționarea prezentului litigiu sesizează Curtea cu două întrebări preliminare, prin intermediul cărora dorește să se stabilească în esență dacă obligația de introducere în cauză a tuturor coautorilor, ca și condiție de admisibilitate a acțiunii, este compatibilă cu dreptul Uniunii Europene, în special cu Directiva 2001/29/CE (
2
), cu Directiva 2004/48/CE (
3
), cu Directiva 2006/115/CE (
4
) și cu Directiva 2006/116/CE (
5
) coroborate cu articolele 17 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene („carta”).
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Directiva 2001/29
5.
Potrivit articolului 8 („Sancțiuni și căi de atac”):
„(1)   Statele membre prevăd sancțiuni și căi de atac adecvate cu privire la nerespectarea drepturilor și obligațiilor prevăzute prin prezenta directivă și adoptă toate măsurile necesare pentru a asigura aplicarea acestora. Sancțiunile astfel stabilite sunt eficiente, proporționate și disuasive.
(2)   Fiecare stat membru adoptă măsurile necesare pentru a permite titularilor de drepturi ale căror interese sunt afectate de o activitate de contrafacere săvârșită pe teritoriul său să intenteze o acțiune prin care să solicite daune‑interese și/sau pronunțarea unei ordonanțe președințiale, precum și, dacă este cazul, confiscarea materialelor contrafăcute, precum și a dispozitivelor, produselor sau componentelor menționate la articolul 6 alineatul (2).
[…]”
2. Directiva 2004/48
6.
Articolul 3 („Obligație generală”) prevede:
„(1)   Statele membre prevăd măsuri, proceduri și mijloace de reparație necesare pentru a asigura respectarea drepturilor de proprietate intelectuală care intră sub incidența prezentei directive. Aceste măsuri, proceduri și mijloace de reparație trebuie să fie corecte și echitabile, nu trebuie să fie complicate în mod inutil sau costisitoare, ori să presupună termene nerezonabile sau să atragă întârzieri nejustificate.
(2)   Măsurile, procedurile și mijloacele de reparație trebuie să fie de asemenea eficiente, proporționale și disuasive și să fie aplicate astfel încât să se evite crearea unor obstacole în calea comerțului legal și să se ofere protecție împotriva folosirii lor abuzive.”
3. Directiva 2006/116
7.
Articolul 1 („Durata drepturilor de autor”) prevede:
„(1)   Dreptul de autor asupra unei opere literare sau artistice, în sensul articolului 2 din Convenția de la Berna, se aplică pe întreaga durată de viață a autorului și 70 de ani după decesul său, indiferent de data la care opera a fost pusă în mod legal la dispoziția publicului.
(2)   În cazul în care dreptul de autor aparține în comun colaboratorilor la o operă, durata menționată la alineatul (1) se calculează de la data decesului ultimului supraviețuitor dintre colaboratori.
[…]”
8.
Articolul 2 („Opere cinematografice sau audiovizuale”) prevede:
„(1)   Este considerat ca autor sau unul dintre autori realizatorul principal al unei opere cinematografice sau audiovizuale. Statele membre sunt libere să desemneze și alți coautori.
(2)   Durata de protecție a unei opere cinematografice sau audiovizuale încetează după 70 de ani de la decesul ultimului supraviețuitor dintre următoarele persoane, indiferent dacă acestea au fost sau nu desemnate drept coautori: realizatorul principal, autorul scenariului, autorul dialogului și compozitorul muzicii create special pentru a fi utilizată în opera cinematografică sau audiovizuală.”
9.
Articolul 9 („Drepturi morale”) prevede:
„Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor din statele membre care reglementează drepturile morale.”
B.
Dreptul francez
1. Code de la propriété intellectuelle (Codul proprietății intelectuale) (
6
)
10.
Articolul L. 113-2 prevede:
„Este considerată colectivă opera la crearea căreia au participat mai multe persoane fizice […]”
11.
Articolul L. 113-3 prevede:
„Opera colectivă este proprietatea comună a coautorilor.
Coautorii trebuie să își exercite drepturile de comun acord.
În lipsa acordului, instanța civilă este cea care decide în această privință.
În cazul în care participarea fiecărui coautor corespunde unor genuri diferite, fiecare poate, cu excepția cazului în care au convenit altfel, să își exploateze separat contribuția personală, fără a aduce atingere în niciun caz exploatării operei comune.”
12.
Articolul L. 113-7 prevede:
„Au calitatea de autor al unei opere audiovizuale persoana sau persoanele fizice care realizează creația intelectuală a acestei opere. Până la proba contrară, se prezumă că sunt coautori ai unei opere audiovizuale colective: 1.o autorul scenariului; 2.o autorul adaptării; 3.o autorul textului vorbit; 4.o autorul compozițiilor muzicale cu sau fără cuvinte realizate special pentru operă; 5.o realizatorul […]”
2. Code de procedure civil (Codul de procedură civilă) (
7
)
13.
Articolul 126 prevede că, în cazul în care cauza de inadmisibilitate poate fi remediată, inadmisibilitatea este respinsă dacă respectiva cauză de inadmisibilitate a dispărut până la momentul în care instanța trebuie să se pronunțe.
14.
Potrivit articolului 659, în cazul în care persoana căreia trebuie să i se notifice actul nu are un domiciliu, o reședință sau un loc de muncă cunoscute, huissier de justice întocmește un proces‑verbal în care expune detaliat demersurile pe care le‑a efectuat pentru a găsi destinatarul actului. În aceeași zi sau, cel târziu, în prima zi lucrătoare următoare, sub sancțiunea nulității, huissier de justice trimite destinatarului prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, la ultima adresă cunoscută, o copie a procesului‑verbal, la care se anexează o copie a actului care face obiectul notificării.
15.
În conformitate cu articolul 780, care se referă la procedura scrisă în fața instanțelor de prim grad de jurisdicție, un judecător al Camerei însărcinate cu soluționarea cauzei este responsabil de supravegherea procedurii, asigurând buna desfășurare a acesteia, în special în ceea ce privește transferul și comunicarea în timp util a documentelor.
16.
Potrivit articolului 788, judecătorul care instrumentează acțiunea civilă exercită toate competențele necesare pentru comunicarea, obținerea și prezentarea documentelor.
II. Situația de fapt, litigiul și întrebările preliminare
17.
Situația de fapt relevantă, astfel cum aceasta este expusă în decizia de trimitere (
8
), este următoarea:
–
Claude Chabrol a realizat între anii 1967 și 1974 paisprezece filme. În cinci dintre acestea, a colaborat cu Paul Gégauff, în calitate de autor al dialogurilor, al scenariului sau al adaptării.
–
Materialele filmelor aparțineau producătorului său, SA Les Films La Boétie, care, aflată în lichidare, le‑a cedat societății de drept englez denumite la acel moment Brinter Co prin contractul din 25 martie 1982.
–
Prin contractele din 8 iunie 1990, Claude Chabrol a cedat societății Brinter Company Ltd (denumită în continuare „societatea Brinter”) dreptul la „continuarea exploatării” (
9
) mai multor filme pentru o perioadă de 30 de ani. Domnul BS a semnat în calitate de director al societății Brinter.
–
Drepturile de exploatare ale lui Paul Gégauff asupra celor cinci filme în care a colaborat au făcut obiectul contractelor din 8 iunie 1990, încheiate de patru moștenitori ai acestuia cu societatea Brinter, căreia au cedat dreptul la „continuarea exploatării” filmelor pentru o perioadă de 30 de ani (
10
).
–
Printr‑un mandat de vânzare datat 1 ianuarie 1990, societatea Brinter a autorizat societatea Artedis SA, pentru o perioadă de 12 luni cu posibilitate de prelungire prin reînnoire tacită, să încheie în mod direct contracte de vânzare cu cumpărătorii și să încaseze prețul. Acest contract afecta cele paisprezece filme în litigiu, cu excepția unuia dintre acestea. Doamna MV a semnat în calitate de directoare a societății Artedis.
–
În temeiul unui contract din 18 februarie 2012, societatea Brinter a cedat societății Panoceanic Films SA dreptul de exploatare a cinci dintre filmele în litigiu.
18.
La 11 iulie 2019, moștenitorii lui Claude Chabrol și ai lui Paul Gégauff au introdus împotriva societăților Brinter, Artedis, Panoceanic Films și Radio Days SARL, precum și împotriva doamnei MW și a domnului BS (
11
) o acțiune pentru încălcarea contractului și în contrafacerea drepturilor de autor (
12
) privind paisprezece filme, dintre care cinci îl au pe Paul Gégauff drept coautor.
19.
La 27 ianuarie 2020, pârâții au invocat o excepție de inadmisibilitate, ca urmare a neintroducerii în cauză a 19 coautori ai filmelor în litigiu.
20.
Prin memoriile din 5 mai și 12 iunie 2020, în vederea remedierii cererilor lor, reclamanții au chemat în cauză:
–
șapte persoane fizice considerate coautori sau avânzi‑cauză ai coautorilor decedați (
13
);
–
opt „succesiuni” ale coautorilor, cu privire la care nu au putut identifica persoanele fizice moștenitoare (
14
);
–
două societăți de gestiune colectivă a drepturilor de autor, dintre care una îi reprezenta pe autorii și compozitorii dramatici (
15
), iar cealaltă pe autorii, compozitorii și editorii de muzică (
16
).
21.
Prin ordonanța din 9 februarie 2023 (
17
), judecătorul care instrumenta procesul civil le‑a cerut reclamanților să prezinte datele de identificare ale coautorilor filmelor și ale avânzilor‑cauză ai acestora.
22.
Deși au avut la dispoziție aceste informații, reclamanții nu au putut să localizeze și să introducă în cauză toți coautorii filmelor și pe avânzii‑cauză ai acestora, din cauza numărului lor (paisprezece), a vechimii (filme produse între 1967 și 1974), a complexității intervenienților (realizator, scenarist, compozitor, autor de lucrare literară preexistentă) și a decesului unora dintre coautori, ai căror moștenitori nu sunt cunoscuți sau nu locuiesc în Franța.
23.
Tribunal judiciaire de Paris (Tribunalul de Primă Instanță din Paris, Franța), învestit cu soluționarea cauzei, precizează că, „începând cu 27 ianuarie 2020 […], litigiul este paralizat de imposibilitatea de a identifica numeroșii moștenitori succesivi [ai coautorilor filmelor]” (
18
).
24.
Instanța de trimitere subliniază de asemenea că „[…] părțile au depus un efort semnificativ pentru a identifica coautorii sau succesorii acestora, fără ca aceștia să fi putut fi chemați în cauză în mod legal, astfel cum impune jurisprudența națională întemeiată pe articolul L. 113-3 din [CPI]” (
19
).
25.
Potrivit instanței a quo, în ceea ce privește dreptul la o cale de atac jurisdicțională efectivă garantat de cartă, reclamanții din prezenta cauză sunt, în fapt, împiedicați să aibă acces la instanța care trebuie să se pronunțe cu privire la fondul pretențiilor lor dacă nu pot chema în cauză toți avânzii‑cauză ai coautorilor operelor în litigiu (
20
). Beneficiul drepturilor de autor ale reclamanților va depinde, așadar, de capacitatea lor de a‑i identifica pe ceilalți cotitulari ai acestor drepturi (
21
).
26.
În acest context, instanța de trimitere sesizează Curtea cu două întrebări preliminare:
„1)
Articolele 2, 3, 4 și 8 din Directiva 2001/29 […], articolele 1-3 din Directiva 2004/48 […] și articolele 1, 2 și 9 din Directiva 2006/116 […], în măsura în care garantează autorului și coautorului unei opere cinematografice sau audiovizuale atât dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea și comunicarea publică a operelor lor, cât și un termen de protecție care încetează după 70 de ani de la decesul ultimului supraviețuitor dintre colaboratorii la operă, și în același timp obligă statele membre să prevadă sancțiuni eficiente, proporționate și disuasive și căi de atac adecvate cu privire la nerespectarea drepturilor de autor, precum și măsuri, proceduri și mijloace de reparație care să nu fie complicate în mod inutil sau costisitoare ori să presupună termene nerezonabile sau să atragă întârzieri nejustificate, pot fi interpretate în sensul că acțiunea în contrafacerea dreptului de autor asupra unei opere colective formulată de titularul său necesită, pentru a fi admisibilă, introducerea în cauză a tuturor coautorilor?
2)
Dreptul titularului unui drept de autor la o cale de atac jurisdicțională efectivă și de acces la o instanță, componentă a dreptului la un proces echitabil, astfel cum este garantat de articolele 2, 3, 4 și 8 din Directiva 2001/29 […], de articolele 1-3 din Directiva 2004/48 […], precum și de articolele 1, 2 și 9 din Directiva 2006/116 […] [coroborate cu] Directiva 2006/115 […] și cu articolele 17 și 47 din [cartă] […] trebuie interpretat în sensul că admisibilitatea acțiunii în contrafacerea dreptului de autor este sau nu este condiționată de introducerea în cauză a tuturor coautorilor operei?”
III. Procedura în fața Curții
27.
Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 5 martie 2024.
28.
Au prezentat observații scrise:
–
în comun, moștenitorii lui Claude Chabrol (doamnele DR și VQ și domnii ZB și AD, acesta din urmă reprezentat de curatoarea sa) și moștenitorii lui Paul Gégauff (domnii RZ și DQ și doamnele FI și LF);
–
de formă separată, moștenitorul lui Claude Chabrol, domnul RB;
–
în comun, domnul BS, doamna MW, societatea Artedis, societatea Brinter, societatea Panoceanic Films și societatea Radio Days (pârâți în litigiul principal);
–
guvernele austriac și francez, precum și Comisia Europeană.
29.
Curtea nu a considerat necesară organizarea unei ședințe.
IV. Apreciere
A.
Observații preliminare
1. Dispoziții aplicabile
30.
Trimiterea preliminară vizează, în mod exclusiv, o problemă procedurală care decurge din interpretarea articolului L. 113-3 din CPI. Domeniul de aplicare material al drepturilor de autor care, odată clarificată obiecția procedurală, ar putea intra în joc, nu este contestat.
31.
Articolul L. 113-3 din CPI prevede că coautorii unei opere colective trebuie să își exercite drepturile de comun acord. Jurisprudența națională a interpretat acest articol în sensul că „coautorul unei opere colective care formulează o acțiune în justiție pentru apărarea drepturilor sale patrimoniale este obligat, sub sancțiunea inadmisibilității, să îi introducă în cauză pe ceilalți autori ai operei, atunci când contribuția sa nu poate fi separată de cea a coautorilor” (
22
).
32.
Instanța de trimitere dorește să se stabilească în esență dacă norma națională astfel interpretată este conformă cu dreptul Uniunii, din care invocă dispozițiile care figurează în cele două întrebări.
33.
Printre aceste dispoziții se numără Directiva 2006/115, în legătură cu conținutul căreia instanța de trimitere nu face însă nicio mențiune cu privire la posibila sa influență asupra litigiului și nici nu precizează care sunt, în mod concret, articolele care îi suscită îndoieli. Prin urmare, în opinia noastră, răspunsul Curții poate face abstracție de analiza acestei dispoziții.
34.
Situația este diferită în ceea ce privește Directiva 2001/29, Directiva 2004/48 și Directiva 2006/116. Toate trei cuprind dispoziții care, în sine, sunt în măsură să influențeze răspunsul la trimiterea preliminară:
–
Articolul 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/29 obligă statele membre să prevadă căi de atac adecvate cu privire la nerespectarea drepturilor de autor și a drepturilor conexe, precum și să permită titularilor acestor drepturi să intenteze o acțiune prin care să solicite daune‑interese.
–
Articolul 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48 obligă statele membre să prevadă procedurile și mijloacele de reparație necesare pentru a asigura respectarea drepturilor de proprietate intelectuală. Aceste proceduri și mijloace de reparație nu trebuie să fie complicate în mod inutil sau costisitoare, ci, dimpotrivă, trebuie să fie eficiente, proporționale și disuasive.
–
Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2006/116, care reglementează durata drepturilor de autor, prevede că, în cazul unei opere care aparține în comun mai multor autori, durata protecției se calculează de la data decesului ultimului autor supraviețuitor.
35.
În ceea ce privește articolele 17 și 47 din cartă, acesta din urmă este cel care are cel mai mare impact asupra litigiului, întrucât drepturile de autor beneficiază de recunoaștere din partea dreptului Uniunii din punctul de vedere al protecției jurisdicționale, ceea ce deschide calea aplicării cartei [articolul 51 alineatul (1)]. Interpretarea articolului 17 alineatul (2) din cartă („[p]roprietatea intelectuală este protejată”) trebuie să se facă cu ocazia aplicării dispozițiilor dreptului derivat în care se înscrie această protecție.
2. Drepturile de autor care fac obiectul litigiului
36.
Decizia de trimitere menționează, la mai multe dintre punctele sale, faptul că pretențiile formulate de „consorts” (
23
) lui Chabrol și Gégauff vizează drepturi de autor de natură atât patrimonială, cât și morală (
24
).
37.
Neexistând nicio îndoială cu privire la natura patrimonială a drepturilor presupus încălcate în prezenta cauză, este discutabil dacă, într‑adevăr, drepturile morale se află, de asemenea, în litigiu. În cazul în care această ipoteză se confirmă, trebuie avut în vedere faptul că articolul 9 din Directiva 2006/116 nu admite ca dispozițiile sale să aducă atingere legislației statelor membre în materie de drepturi morale.
38.
Este de competența instanței de trimitere să stabilească ce drepturi de autor (patrimoniale sau morale) au putut fi încălcate. Pentru a răspunde întrebărilor preliminare ale acesteia, axate pe obiecția de inadmisibilitate invocată de pârâți, includerea sau excluderea drepturilor morale este lipsită de relevanță.
B.
Răspunsul la întrebările preliminare
39.
În opinia noastră, cele două întrebări pot fi abordate împreună. Analiza noastră va viza atât problemele pe care le ridică coproprietatea drepturilor de autor, cât și condițiile și limitele impuse apărării în instanță a acestor drepturi.
1. Coproprietatea drepturilor de autor
40.
Dreptul Uniunii fie prezumă posibilitatea coproprietății drepturilor de autor, fie se referă în mod expres la aceasta.
41.
Directiva 2001/29 (
25
) și Directiva 2004/48 (
26
) fac referire la „autor” sau la „titularii drepturilor de proprietate intelectuală” utilizând acești termeni în mod nediferențiat la singular sau la plural.
42.
Directiva 2006/116 recunoaște coproprietatea drepturilor de autor: considerentul (14) al acesteia face referire la „cazurile în care una sau mai multe persoane fizice sunt identificate ca autori”. Articolul 1 alineatul (2) din această directivă menționează în mod expres ipoteza în care „[dreptul de autor aparține] în comun colaboratorilor la o operă”.
43.
În ceea ce privește în mod specific operele cinematografice sau audiovizuale, articolul 2 din Directiva 2006/116 permite ca statele să desemneze și „alți coautori” în afară de realizatorul principal. Aceasta este situația în prezenta cauză.
44.
Prin urmare, se poate afirma că, atunci când mai multe persoane sunt autori sau titulari ai drepturilor de proprietate intelectuală asupra unei opere cinematografice, toate aceste persoane sunt protejate. Atât ele, cât și, după decesul lor, moștenitorii lor au dreptul la respectarea drepturilor de autor asupra operei cinematografice colective.
45.
Ca și în domeniul geamăn al proprietății industriale (
27
), problema în ceea ce privește respectarea drepturilor de autor este modul în care cotitularii își pot apăra interesele, având în vedere lipsa normelor Uniunii în ceea ce privește modalitățile procedurale adecvate pentru a garanta protecția acestor drepturi.
46.
Articolul 4 litera (a) din Directiva 2004/48 recunoaște ca fiind îndreptățiți „să solicite aplicarea măsurilor, procedurilor și mijloacelor de reparație […] titularii drepturilor de proprietatea intelectuală, în conformitate cu dispozițiile legislației aplicabile” (
28
).
47.
Curtea consideră legislația aplicabilă ca „raportându‑se atât la legislația națională relevantă, cât și la legislația Uniunii, după caz” (
29
).
48.
Or, legislația Uniunii nu prevede dispoziții specifice privind exercitarea căilor de atac jurisdicționale de către cotitularii drepturilor de autor. În această privință nu există nicio armonizare și este de competența statelor membre să adopte normele adecvate care să reglementeze introducerea unor astfel de acțiuni în fața instanțelor lor naționale. Dreptul Uniunii nu stabilește condițiile de exercitare de către cotitulari a drepturilor pe care le au în această calitate (
30
).
49.
Prin urmare, „legislația aplicabilă” protecției jurisdicționale a drepturilor de autor asupra unei opere colective este în principiu cea care emană din statele membre.
2. Norma națională, limitele autonomiei procedurale și articolul 47 din cartă
50.
Norma pe care o conține articolul L. 113-3 din CPI ne pare, în formularea sa literală, incontestabilă. Nu vedem niciun motiv pentru a respinge o dispoziție care se limitează la a dispune că coautorii unei opere colective trebuie să își exercite drepturile de comun acord și că, în lipsa acordului, instanța este cea care va decide.
51.
Această normă este în concordanță cu accepțiunea obișnuită a coproprietății asupra bunurilor și drepturilor în diferitele sisteme juridice (
31
). Aceasta cu atât mai mult cu cât exercitarea în comun a drepturilor lor de către coautori, în conformitate cu jurisprudența națională, este necesară numai atunci când contribuția unuia nu poate fi separată de cea a celorlalți coautori (
32
).
52.
Traducerea acestei norme în termeni procesuali de către jurisprudența franceză a condus la deducerea din aceasta a unui motiv de inadmisibilitate a cererilor: acestea sunt respinse a limine atunci când coautorul unei opere care intentează o acțiune pentru apărarea drepturilor sale nu i‑a chemat în cauză pe ceilalți cotitulari.
53.
Binomul norma CPI/interpretarea jurisprudenței implică, astfel cum însuși guvernul francez recunoaște (
33
), o limitare a accesului la instanță. Cu toate acestea, el nu ne pare inacceptabilă în sine, sub rezerva a ceea ce vom preciza imediat în legătură cu limitele sale.
54.
Sistemele juridice ale fiecărui stat membru pot condiționa admisibilitatea unei cereri formulate de cotitularul unei opere colective de introducerea în cauză a celorlalți coautori. O astfel de condiție procesuală este logică în cazurile în care legea prevede un „litisconsorțiu activ necesar” (
34
). Și nimic nu împiedică, cum este cazul în speță, ca legea să impună, dacă nu prezența obligatorie a celorlalți reclamanți, cel puțin citarea acestora (
35
).
55.
O astfel de normă, indiferent dacă își are sau nu originea în jurisprudență, se încadrează în autonomia procedurală a statelor membre și, prin urmare, poate fi acceptată dacă servește unor scopuri legitime și nu depășește limitele pe care le vom preciza în continuare.
56.
Această normă este inspirată de obiectivele legitime subliniate de guvernul francez și de Comisie. Ea protejează drepturile cotitularilor absenți, în termeni de egalitate, permițându‑le să dispună de informații suficiente pentru a participa sau nu la proces (
36
). În aceeași măsură, ea contribuie la securitatea juridică și la o bună administrare a justiției, anticipând problemele care ar putea să apară în ceea ce privește litispendența, conexarea ulterioară a cauzelor, posibilitatea unor decizii contradictorii în cazul în care fiecare coautor ar acționa independent sau posibilitatea de a evita acțiunile ulterioare ale coautorilor care nu au fost citați la proces (
37
).
57.
Cu toate acestea, restricția pe care această normă o impune cotitularului unui drept de autor trebuie să fie supusă unei duble examinări a alinierii sale la principiile echivalenței și efectivității, pe de o parte (
38
), și cu cerințele care decurg din articolul 47 din cartă, pe de altă parte. Acesta din urmă consacră principiul protecției jurisdicționale efective a drepturilor conferite justițiabililor de ordinea juridică a Uniunii.
58.
Această dublă abordare va conduce la același rezultat dacă, în cele din urmă, instanța de trimitere ar considera că, într‑un astfel de caz, exercitarea dreptului de a obține protecția jurisdicțională pentru apărarea drepturilor de autor este supusă unei obligații procesuale excesiv de dificil sau imposibil de îndeplinit.
59.
În speță nefiind în discuție principiul echivalenței, întreaga controversă se axează pe principiul efectivității. În această privință, guvernul francez susține că obligația în cauză nu este excesiv de dificil de îndeplinit și nici nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor urmărite (
39
), întrucât:
–
nu este obligatorie introducerea în cauză a tuturor cotitularilor atunci când litigiul vizează o parte individualizabilă a operei;
–
citarea tuturor cotitularilor nu urmărește ca aceștia să participe în mod efectiv la proces: este suficient să fie citați pentru a avea posibilitatea de a se prezenta;
–
este suficientă furnizarea numelui și domiciliului persoanei care trebuie să fie introdusă în cauză. Dacă datele sale nu sunt cunoscute, articolul 659 din Codul de procedură civilă permite ca citația să fie realizată la ultimul domiciliu cunoscut;
–
chiar dacă numele și domiciliul persoanelor care trebuie introduse în cauză nu sunt cunoscute, cauzele de inadmisibilitate a cererii pot fi remediate, iar instanța are competența de a soma terții să furnizeze aceste date ale cotitularilor necunoscuți.
60.
Aceste nuanțări ale obligației procesuale în discuție atenuează cu siguranță rigoarea sa, dar nu exclud ca, în situații precum cea din speță, aplicarea normei, chiar dacă este atenuată, să conducă la paralizarea procesului, cu consecința lipsei de protecție a drepturilor reclamanților.
61.
Or, guvernul francez recunoaște că introducerea în cauză a tuturor coautorilor poate constitui, în anumite cazuri, „[…] o cerință nerezonabilă, de natură să facă imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea de către reclamant a drepturilor conferite de dreptul Uniunii”. Adaugă că, într‑o asemenea ipoteză, instanța poate […] să adopte o interpretare mai puțin riguroasă a criteriului privind admisibilitatea” (
40
).
62.
Cu siguranță, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă, având în vedere împrejurările specifice ale litigiului, aplicarea cerințelor procesuale impuse reclamanților încalcă sau nu principiul efectivității și articolul 47 din cartă.
63.
O astfel de încălcare va avea loc în cazul în care, în pofida eforturilor și a diligenței lor, reclamanții nu reușesc, din motive care nu țin de voința lor, să introducă în cauză toți cotitularii. În această situație, cerința inexorabilă de a‑i cita pe toți la proces, sub sancțiunea inadmisibilității cererii, ar putea face imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (
41
).
64.
Prin urmare, instanța de trimitere va avea la dispoziție două opțiuni:
–
Ar putea, dacă consideră adecvat, să interpreteze norma națională în sensul mai puțin riguros pe care îl propune guvernul francez, pentru a o pune în consonanță cu cerințele dreptului Uniunii. Potrivit guvernului francez, reglementarea internă oferă suficientă flexibilitate în acest scop, fără a fi necesară interpretarea contra legem a dispozițiilor relevante (
42
).
–
În cazul în care instanța de trimitere consideră totuși că nu poate interpreta norma procesuală într‑un mod iuxta legem în conformitate cu dreptul Uniunii, întrucât este împiedicată de jurisprudența celei mai înalte instanțe franceze, a cărei aplicare conduce în speță în mod inevitabil la încălcarea articolului 47 din cartă, atunci aceasta ar trebui să nu o aplice (
43
).
65.
Oricare dintre aceste opțiuni trebuie să conducă la același rezultat: dreptul cotitularilor de a‑și apăra pretențiile împotriva persoanelor care le‑au încălcat (pretins) drepturile de autor nu poate fi supus unor cerințe procesuale imposibil sau excesiv de dificil de îndeplinit, ceea ce ar echivala cu neutralizarea, în practică, a acestui drept.
66.
Fără a dori a ne substitui instanței de trimitere în decizia sa, acesteia i s‑ar putea sugera unele orientări care să îi faciliteze adaptarea normei procesuale în discuție la dreptul Uniunii și, în același timp, pentru a debloca paralizarea procesului, evitând noi întârzieri.
67.
În orice caz, subliniem din nou că numai instanța de trimitere (care, în mod logic, cunoaște cel mai bine dreptul național) este în măsură să efectueze interpretarea conformă la care am făcut referire anterior.
68.
În speță, reclamanții, deși revendică pentru ei înșiși consecințele patrimoniale și morale care decurg din drepturile lor de autor, susțin că, prin cererea lor, „acționează în interesul comun al cotitularilor” (
44
) și urmăresc să „protejeze drepturile tuturor coautorilor filmelor” (
45
).
69.
În cazul în care reclamanții, astfel cum ei înșiși recunosc, acționează în apărarea proprietății intelectuale comune, succesul cererii lor va fi în beneficiul tuturor cotitularilor filmelor. Hotărârea care va pune capăt litigiului prin confirmarea existenței unei încălcări a drepturilor de autor va favoriza (cel puțin indirect) situația juridică a tuturor cotitularilor în ansamblu.
70.
Prin urmare, reclamanții nu urmăresc să limiteze drepturile de autor asupra operei colective deținute de ați cotitulari. Dimpotrivă, prin reacția lor procesuală împotriva (pretinsei) încălcări a acestor drepturi, ei urmăresc să îmbunătățească situația juridică a coautorilor în ansamblu. Nu este vorba propriu‑zis despre prevalența intereselor unor coautori asupra celor ale altor coautori, situație în care ar trebui găsit un punct de echilibru adecvat.
71.
În acest context al apărării unui drept de proprietate comună, ne punem întrebarea dacă normele care reglementează coproprietatea în dreptul francez nu ar putea justifica faptul că, în mod excepțional, unul dintre cotitulari poate exercita acțiuni în beneficiul bunului comun, chiar și fără introducerea în cauză și fără acordul explicit al tuturor cotitularilor.
72.
Observațiile scrise ale domnului RB sugerează această posibilitate. În acestea se reamintește reglementarea din Codul civil francez privind indiviziunea și modul în care articolul 815-2 din acest cod permite oricăruia dintre titularii bunului indivizibil să ia măsurile necesare pentru prezervarea acestuia, chiar dacă nu sunt urgente (
46
).
73.
Dintr‑o altă perspectivă, s‑ar putea recurge, prin analogie, la norma aplicabilă în ipoteza în care unul dintre cotitulari se află în imposibilitatea de a‑și exprima voința. Într‑o atare ipoteză, un alt cotitular al bunului comun, autorizat de instanță, poate suplini absența consimțământului.
74.
De altfel, potrivit articolului L. 113-3 a treia teză din CPI, în lipsa acordului coautorilor unei opere colective, instanța civilă este cea care decide. Este de competența instanței de trimitere să decidă dacă „lipsa acordului”, la care face referire această dispoziție, include cazul în care un astfel de acord nu a fost obținut ca urmare a imposibilității de a identifica toți coautorii operei colective.
75.
De asemenea, nu excludem posibilitatea de a utiliza unul dintre principiile care, în drepturile civile ale multor state, este aplicat gestionării afacerilor unui terț fără mandat. În temeiul acestui principiu, actele realizate de o persoană care gestionează, fără a fi obligată să facă acest lucru, afacerile unei alte persoane, în beneficiul acesteia și fără opoziția sa, pot produce efecte favorabile pentru aceasta din urmă, „administratorul neoficial” asumându‑și obligațiile unui mandatar.
76.
Dacă unui cotitular i se recunoaște capacitatea de a apăra dreptul comun în beneficiul tuturor cotitularilor, această atribuție materială ar trebui să aibă o proiecție procesuală. S‑ar depăși astfel obstacolul reprezentat de obligația de a‑i introduce în cauză pe acei titulari a căror identificare este, de facto, imposibilă în practică.
77.
Apărarea dreptului de autor asupra bunului comun ar putea, așadar, să fie realizată de unul sau mai mulți cotitulari atunci când, date fiind împrejurările, este imposibilă citarea celorlalți, odată depusă diligența necesară pentru identificarea și introducerea lor în cauză.
78.
Aceste orientări nu urmăresc, subliniem din nou, să suplinească activitatea instanței de trimitere în căutarea unor soluții acceptabile potrivit dreptului național. Dacă niciuna dintre normele, dispozițiile și principiile menționate nu îi permit să interpreteze dreptul intern în conformitate cu articolul 47 din cartă coroborat cu dispozițiile relevante ale Directivelor privind protecția drepturilor de autor, instanța de trimitere trebuie să lase neaplicată dispoziția incompatibilă cu dreptul Uniunii. În această privință, este lipsit de importanță faptul că o astfel de incompatibilitate nu decurge, în mod strict, din CPI, ci din interpretarea pe care instanțele naționale au dat‑o acestuia.
V. Concluzie
79.
În temeiul considerațiilor prezentate, propunem să se răspundă tribunal judiciaire de Paris (Tribunalul de Primă Instanță din Paris, Franța) după cum urmează:
„Articolul 8 din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională și articolul 3 din Directiva 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală coroborate cu articolele 1 și 2 din Directiva 2006/116/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe și cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
trebuie interpretate în sensul că,
în principiu, nu se opun ca admisibilitatea unei acțiuni în contrafacerea drepturilor de proprietate intelectuală asupra unei opere colective a mai multor autori să fie condiționată de introducerea în cauză a tuturor coautorilor.
Cu toate acestea, aplicarea acestei cerințe nu poate face imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea unei acțiuni de către unul sau mai mulți dintre coautori, situație în care instanța națională trebuie să acorde prioritate dreptului la protecția jurisdicțională efectivă, consacrat de articolul 47 din cartă.”
(
1
)	Limba originală: spaniola.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).
(
3
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală (JO 2004, L 157, p. 45, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56).
(
4
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO 2006, L 376, p. 28, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 14).
(
5
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe (JO 2006, L 372, p. 12, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 7).
(
6
)	Loi n.o 92-597 du 1 juillet 1992, relative au code de la propriété intellectuelle (Legea nr. 92-597 din 1 iulie 1992 privind Codul proprietății intelectuale) (JORF nr. 0153 din 3 iulie 1992), denumită în continuare „CPI”.
(
7
)	Décret n.o 75-1123 du 5 décembre 1975 instituant un nouveau code de procédure civile (Decretul nr. 75-1123 din 5 decembrie 1975 privind adoptarea noului Cod de procedură civilă) (JORF nr. 0285 din 9 decembrie 1975).
(
8
)	Punctele 1-12 și 42-60 din decizia de trimitere.
(
9
)	Transferul acestui drept includea reprezentarea cinematografică comercială și necomercială, difuzarea prin televiziune, videogramele realizate prin orice procedeu tehnic necunoscut la acea dată, precum și dreptul de remake.
(
10
)	Clauzele acestor contracte par să fie similare cu cele ale contractelor încheiate de Claude Chabrol cu societatea Brinter.
(
11
)	În observațiile sale scrise (punctul 1), unul dintre moștenitorii lui Claude Chabrol (domnul RB) precizează că domnul BS este cel care a achiziționat drepturile de autor asupra celor paisprezece filme, prin intermediul societăților sale, Brinter și Artedis. Domnul RB adaugă că doamna MW este soția domnului BS și că aceasta conduce societățile Artedis, Panoceanic Films și Radio Days.
(
12
)	Potrivit deciziei de trimitere (punctul 54), „având în vedere pretențiile părților, cererea se prezintă drept o acțiune în contrafacerea drepturilor patrimoniale și morale de autor, de natură delictuală, în temeiul căreia se formulează principalele cereri de despăgubire. Unele dintre pretenții susțin, de asemenea, o acțiune în răspundere contractuală și de încetare a contractelor ca urmare a expirării termenului, prin efectul clauzei rezolutorii sau prin rezoluțiune judiciară ca urmare a neîndeplinirii obligațiilor contractuale”.
(
13
)	Punctul 57 din decizia de trimitere.
(
14
)	Punctul 57 din decizia de trimitere. „Succesiunile” chemate în cauză au fost: „succesiunea Charlotte Armstrong”, „succesiunea Daniel Boulanger”, „succesiunea Nicholas Blake”, „succesiunea Claude Brulé”, „succesiunea Edward Atiyah”, „succesiunea Ellery Queen”, „succesiunea Richard Neely” și „succesiunea Patricia Highsmith”.
(
15
)	Société des auteurs et compositeurs dramatiques (SACD). Potrivit deciziei de trimitere (punctul 59), reclamanții au considerat‑o inițial ca fiind reprezentata „succesiunilor” și, ulterior, ca fiind obligată să comunice numele avânzilor‑cauză ai coautorilor sau ale persoanelor îndreptățite.
(
16
)	Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM).
(
17
)	Cu toate că aceasta este data consemnată în decizia de trimitere, se pare că este vorba despre o eroare de redactare, fiind vorba, în realitate, despre 16 februarie 2023. Este ceea ce subliniază domnul RB în observațiile sale scrise.
(
18
)	Punctul 55 din decizia de trimitere.
(
19
)	Punctul 116 din decizia de trimitere.
(
20
)	Punctul 120 din decizia de trimitere.
(
21
)	Punctul 132 primul paragraf din decizia de trimitere.
(
22
)	Hotărârea din 10 mai 1995, pronunțată de Camera întâi civilă a Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) în recursul nr. 93-10.945, citată la punctul 77 primul paragraf din decizia de trimitere. La punctele 78 și 79 din decizia de trimitere se citează de asemenea hotărârile pronunțate de aceeași instanță la 12 mai 2011 în recursul nr. 10-14.646 („admisibilitatea acțiunii în contrafacerea [drepturilor de autor] introduse de unul dintre coautori sau de avânzii‑cauză ai acestuia […] este condiționată de introducerea în cauză [a coautorilor]”) și la 21 martie 2018 în recursul nr. 17-14.728 („pentru ca un coautor […] să poată acționa doar în apărarea drepturilor sale morale este necesar ca contribuția sa să poată fi individualizată; […] în caz contrar, acesta trebuie […] să îi cheme în cauză pe ceilalți autori”).
(
23
)	Folosirea noțiunii „consorts” de către instanța de trimitere pentru a‑i desemna pe moștenitorii lui Claude Chabrol și, respectiv, ai lui Paul Gégauff poate fi înțeleasă în termeni procesuali, și anume, că acești moștenitori sunt litis consortes. Vom face referire mai târziu la „litisconsorțiu” ca instituție procesuală.
(
24
)	La punctele 24, 25 și 27, decizia de trimitere transcrie pretențiile unora dintre reclamanți, care invocă în mod explicit încălcarea drepturilor morale. La punctul 54 din decizia de trimitere, instanța a quo precizează că „cererea este prezentată drept o acțiune în contrafacerea drepturilor patrimoniale și morale de autor, de natură delictuală, pe care se întemeiază principalele cereri de despăgubire în cauză […]”.
(
25
)	Articolul 2 litera (a) din Directiva 2001/29, în ceea ce privește dreptul exclusiv „de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte” a operelor lor. Dreptul este conferit „autori[lor]”.
(
26
)	Articolul 4 litera (a) din Directiva 2004/48 impune statelor membre să recunoască „ca fiind îndreptăți[ți] să solicite aplicarea măsurilor, procedurilor și mijloacelor de reparație menționate în prezentul capitol: (a) titularii drepturilor de proprietate intelectuală, în conformitate cu dispozițiile legislației aplicabile; […]”. Sublinierea noastră.
(
27
)	Articolul 1 din Directiva 2004/48 prevede că, în înțelesul acesteia, expresia „drepturi de proprietate intelectuală” include drepturile de proprietate industrială.
(
28
)	Sublinierea ne aparține. Capacitatea procesuală activă recunoscută titularilor acestor drepturi se extinde, în mod logic, la coautorii unei opere colective și, precum în cazul de față, la moștenitorii acestora.
(
29
)	Hotărârea din 7 august 2018, SNB‑REACT (C‑521/17, EU:C:2018:639, punctul 31).
(
30
)	În ceea ce privește protecția cotitularilor drepturilor conferite de mărcile Uniunii, a se vedea prin analogie Hotărârea din 27 aprilie 2023, Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357, punctul 36): „În ceea ce privește Regulamentul nr. 40/94 [al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), în versiunea modificată prin Regulamentul (CE) nr. 422/2004 al Consiliului din 19 februarie 2004 (JO 2004, L 70, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 27)], […] acesta, deși recunoaște coproprietatea asupra unei mărci a Uniunii Europene, nu conține nicio dispoziție care să reglementeze condițiile de exercitare de către cotitularii unei astfel de mărci a drepturilor conferite de aceasta, inclusiv cel de a decide cu privire la acordarea sau la rezilierea unei licențe de utilizare […]”. În concluziile noastre în cauza respectivă (C‑686/21, EU:C:2022:977) am menționat problemele generale pe care le ridică coproprietatea mărcilor.
(
31
)	La punctul 67 din observațiile sale scrise, Comisia susține că norma în discuție este „inerentă sistemului de coproprietate”.
(
32
)	Hotărârea din 10 mai 1995, pronunțată de Camera întâi civilă a Cour de cassation (Curtea de Casație) în recursul nr. 93-10.945.
(
33
)	Punctul 50 din observațiile scrise ale guvernului francez.
(
34
)	„Litisconsorțiul activ necesar” presupune, ca și premisă obligatorie, prezența unei pluralități de reclamanți a căror participare comună la proces constituie o obligație stabilită fie prin lege, fie prin natura raportului juridic în cauză.
(
35
)	Noțiunea de „citație” este echivalentă, în accepțiunea sa procesuală, introducerii în cauză a unei persoane.
(
36
)	Punctele 53-56 din observațiile scrise ale guvernului francez și punctele 69 și 70 din observațiile scrise ale Comisiei.
(
37
)	Punctele 58-62 din observațiile scrise ale guvernului francez și punctul 72 din observațiile scrise ale Comisiei.
(
38
)	„[…] în lipsa unor norme ale Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru, în temeiul principiului autonomiei procedurale, atribuția de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și de a nu face imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității)”. Hotărârea din 30 aprilie 2024, M. N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, punctul 129).
(
39
)	Punctele 71-78 din observațiile scrise ale guvernului francez.
(
40
)	Punctele 85 și 86 din observațiile scrise ale guvernului francez.
(
41
)	Cu toate că litigiul respectiv nu viza o excepție de inadmisibilitate a cererii, Curtea a statuat că interpretarea unei reglementări naționale privind prezentarea și obținerea de dovezi care, în practică, făcea imposibilă „identificarea autorului respectivei încălcări” poate constitui „o atingere gravă [a] drepturilor fundamentale la o cale de atac efectivă și de proprietate intelectuală, de care beneficiază titularul dreptului de autor”. Hotărârea din 18 octombrie 2018, Bastei Lübbe (C‑149/17, EU:C:2018:841, punctul 51).
(
42
)	Hotărârea din 11 iulie 2024, Skarb Państwa (Întârziere nesemnificativă la plată sau creanță cu valoare redusă) (C‑279/23, EU:C:2024:605, punctul 29): „principiul interpretării conforme a dreptului Uniunii impune ca instanțele naționale, cu respectarea, printre altele, a interdicției de interpretare contra legem a dreptului național, să facă tot ce ține de competența lor, luând în considerare dreptul intern în ansamblul său și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, în vederea garantării efectivității depline a directivei în discuție și în vederea identificării unei soluții conforme cu finalitatea urmărită de aceasta.”
(
43
)	Idem, punctul 30: „Cerința unei interpretări conforme include, printre altele, obligația instanțelor naționale de a modifica, dacă este cazul, o jurisprudență consacrată dacă aceasta se întemeiază pe o interpretare a dreptului național incompatibilă cu obiectivele unei directive. Prin urmare, o instanță națională nu poate considera în mod valabil că se găsește în imposibilitatea de a interpreta o dispoziție națională în conformitate cu dreptul Uniunii pentru simplul motiv că această dispoziție a fost interpretată în mod constant într‑un sens care nu este compatibil cu dreptul menționat.”
(
44
)	Observațiile scrise ale domnului RB, punctul 17.
(
45
)	Observațiile scrise ale celorlalți moștenitori ai lui Claude Chabrol și ai lui Paul Gégauff, punctele 21 și 22.
(
46
)	Punctul 12 și următoarele din observațiile scrise ale domnului RB, în care acesta susține că acțiunea în contrafacerea drepturilor de autor urmărește „prezervarea” acestor drepturi și că, prin natura sa, această acțiune este introdusă în apărarea interesului comun al cotitularilor. În același sens, observațiile scrise (punctele 27 și 28) ale celorlalți moștenitori ai lui Claude Chabrol și ai lui Paul Gégauff precizează că acțiunea introdusă de reclamanți este de natură defensivă, scopul acesteia fiind prezervarea interesului comun al tuturor coautorilor și avânzilor‑cauză ai acestora. Decizia de trimitere (punctul 86) face referire, în termeni generali, la posibilitatea ca acțiunea să se limiteze la solicitarea unei măsuri de prezervare.