SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 16. aprila 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Intelektualna lastnina – Avtorska in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Člen 2 – Pravica reproduciranja – Člen 3(1) – Pravica priobčitve del javnosti – Člen 5(2)(b) – Izjema, imenovana ‚privatno razmnoževanje‘ – Pravično nadomestilo – Plačljiva storitev pretočnega prenosa – Kopija, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja – Člen 5(5) “
V zadevi C‑496/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) z odločbo z dne 12. julija 2024, ki je na Sodišče prispela 17. julija 2024, v postopku
Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding,
Stichting de Thuiskopie
proti
HP Nederland BV,
Dell BV,
Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi K. Jürimäe, predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika drugega senata, F. Schalin (poročevalec), M. Gavalec in Z. Csehi, sodniki,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodna tajnica: A. Lamote, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. junija 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding S. M. Kingma in E. A. Möhring, advocaten,
–        za Stichting de Thuiskopie T. Cohen Jehoram in J. J. Valk, advocaten,
–        za HP Nederland BV, Dell BV in Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers A. P. Groen, A. M. van Aerde
in J. A. Visser, advocaten,
–        za francosko vlado B. Dourthe in B. Herbaut, agenta,
–        za Evropsko komisijo P.‑J. Loewenthal, J. Samnadda in P. Vanden, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. oktobra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230) v povezavi s členom 5(5) te direktive.
2        Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov, prvič, med Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding (v nadaljevanju: SONT), in drugič, med Stichting de Thuiskopie (v nadaljevanju: SdT), ter družbami HP Nederland BV (v nadaljevanju: HP), Dell BV in Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers. Navedena spora sta se nanašala na pristojbino, ki se je zahtevala od družb HP ter Dell in ki je namenjena financiranju pravičnega nadomestila, ki se imetnikom avtorskih pravic izplača na podlagi izjeme razmnoževanja za privatno uporabo v okviru storitve posredovanja kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja (offline streaming copies), ki se zagotavlja v povezavi s storitvijo pretočnega prenosa glasbenih ali avdiovizualnih del na zahtevo s spleta.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        V uvodnih izjavah 5, 10, od 23 do 25, 31, 32, 35, 38 in 39 Direktive 2001/29 je navedeno:
„(5)      S tehnološkim razvojem so se možnosti za ustvarjanje, izdelavo in izkoriščanje povečale in postale bolj raznolike. Čeprav novi koncepti za varstvo intelektualne lastnine niso potrebni, je treba trenutno veljavno zakonodajo o avtorski in sorodnih pravicah prilagoditi in dopolniti, da bo ustrezala ekonomskih realnostim, kot so nove oblike izkoriščanja.
[…]
(10)      Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado, prav tako pa tudi producenti, da lahko to delo financirajo. V proizvodnjo proizvodov, kot so fonogrami, filmi ali multimedijski izdelki, ter opravljanje storitev, kot so storitve ‚na zahtevo‘, je treba precej investirati. Zadostno pravno varstvo pravic intelektualne lastnine je nujno, če se želi zagotoviti takšno nagrajevanje in zagotoviti možnost za zadovoljive donose na te investicije.
[…]
(23)      S to direktivo naj se nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti. To pravico je treba razumeti v širokem pomenu, ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve. Ta pravica naj zajema vsako tovrstno oddajanje ali retransmisijo dela v javnost po žici ali na brezžični način, vključno z radiodifuznim oddajanjem. Ta pravica naj ne zajema nobenih drugih dejanj.
(24)      Pravico dajanja na voljo javnosti predmeta, na katero se nanaša člen 3(2), je treba razumeti tako, da zajema vsa dejanja dajanja takšnega predmeta na voljo pripadnikom javnosti, ki niso prisotni na kraju izvora dejanja objave, in da ne zajema nobenih drugih dejanj.
(25)      Pravno negotovost v zvezi z naravo in stopnjo varstva dejanj prenosa na zahtevo preko mreže avtorsko-pravno varovanih del in predmetov, ki jih varujejo sorodne pravice, je treba preseči tako, da se poskrbi za usklajeno varstvo na ravni Skupnosti. Treba je pojasniti, da morajo imeti imetniki pravic, kot jih določa ta direktiva, izključno pravico dajanja na voljo javnosti avtorsko-pravno varovanih del ali katerega koli predmeta sorodnih pravic preko interaktivnih prenosov na zahtevo. Takšen interaktivni prenos na zahtevo opredeljuje dejstvo, da imajo lahko pripadniki javnosti do njega dostop na kraju in v času, ki ju sami izberejo.
[…]
(31)      Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. Obstoječe izjeme in omejitve pravic, kot jih določajo države članice, je treba ponovno ovrednotiti glede na novo elektronsko okolje. Obstoječe razlike pri izjemah in omejitvah določenih omejenih dejanj imajo neposredne negativne učinke na delovanje notranjega trga avtorske in sorodnih pravic. Takšne razlike lahko kmalu postanejo bolj izrazite z nadaljnjim razvojem čezmejnega izkoriščanja del in čezmejnih dejavnosti. Da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga, je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno. Stopnja njihovega usklajevanja mora temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga.
(32)      Ta direktiva določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti. Nekatere izjeme ali omejitve se nanašajo le na pravico reproduciranja, kjer je to primerno. Ta seznam ustrezno upošteva različne pravne tradicije v državah članicah, hkrati pa je njegov cilj zagotoviti delujoč notranji trg. Države članice naj koherentno uporabljajo te izjeme in omejitve, kar bomo ocenjevali ob pregledu izvedbenih predpisov v prihodnosti.
[…]
(35)      V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. Pri ocenjevanju teh okoliščin bi lahko bil koristen kriterij potencialna škoda, ki jo zadevno dejanje povzroči imetnikom pravic. V primerih, ko so imetniki pravic že prejeli plačilo v kaki drugi obliki, na primer kot del licenčnine, jim ne pripada nobeno posebno ali ločeno plačilo. Stopnja pravičnega nadomestila naj polno upošteva stopnjo uporabe tehničnih zaščitnih ukrepov, ki jih predvideva ta direktiva. V določenih situacijah, ko je škoda imetnika pravic minimalna, plačilo ni potrebno.
[…]
(38)      Državam članicam je treba omogočiti, da predvidijo izjemo ali omejitev pravice reproduciranja za določene tipe reprodukcije avdio, vizualnega in avdiovizualnega gradiva za privatno uporabo, kar spremlja pravično nadomestilo. To lahko zajema uvedbo ali nadaljevanje sistemov nadomestil, ki bodo nadomestile škodo, povzročeno imetnikom pravic. Čeprav razlike med takšnimi sistemi nadomestil vplivajo na delovanje notranjega trga, te razlike glede analognega privatnega reproduciranja ne bi smele bistveno vplivati na razvoj informacijske družbe. Digitalno privatno razmnoževanje bo verjetno bolj razširjeno in bo imelo večji ekonomski učinek. Tako je treba ustrezno upoštevati razliko med digitalnim in analognim privatnim razmnoževanjem ter ju v določenih pogledih razlikovati.
(39)      Ob uporabi izjem ali omejitev privatnega razmnoževanja naj države članice ustrezno upoštevajo tehnološki in gospodarski razvoj, še posebej v zvezi z digitalnim privatnim razmnoževanjem in sistemi nadomestil, kadar so na voljo dejanski ukrepi tehnične zaščite. Takšne izjeme ali omejitve naj ne ovirajo uporabe tehničnih ukrepov ali njihovega izvrševanja proti izognitvi.“
4        Člen 2 te direktive, naslovljen „Pravica reproduciranja“, določa:
„Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:
(a)      avtorjem za njihova dela;
(b)      izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;
(c)      proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;
(d)      producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;
(e)      RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.“
5        Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Pravica priobčitve del javnosti in pravica do dajanja na voljo javnosti predmetov sorodnih pravic“, v odstavku 1 določa:
„Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.“
6        Člen 4 te direktive, naslovljen „Pravica distribuiranja“, določa:
„1.      Države članice predvidijo za avtorje v zvezi z izvirnikom ali primerki del izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo kakršno koli javno distribuiranje s prodajo ali drugače.
2.      Pravica distribuiranja se v Skupnosti ne izčrpa v zvezi z izvirnikom ali primerki dela, razen kadar se prva prodaja ali drug prenos lastništva tega predmeta v Skupnosti izvrši s strani imetnika pravic ali z njegovim privoljenjem.“
7        Člen 5 Direktive 2001/19, naslovljen „Izjeme in omejitve“, v odstavku 2(b) in odstavku 5 določa:
„2.      Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
[…]
(b)      v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu.
[…]
5.      Izjeme in omejitve iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 naj se uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.“
8        Člen 6 te direktive, naslovljen „Obveznosti glede tehničnih ukrepov“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.      Države članice predvidijo ustrezno pravno varstvo proti izognitvi katerim koli tehničnim ukrepom, ki jih zadevna oseba izvaja v vednosti, da si prizadeva za ta cilj, oziroma ob verjetnosti, da ve, da si prizadeva za ta cilj.
[…]
3.      Za namene te direktive izraz ‚tehnični ukrepi‘ pomeni vsakršno tehnologijo, napravo ali komponento, ki je ob običajnem obratovanju namenjena preprečevanju ali oviranju dejanj v zvezi z deli in predmeti sorodnih pravic, ki jih ni dovolil imetnik pravic avtorske ali katere koli sorodne pravice, predvidene v zakonu. Tehnični ukrepi se štejejo za ‚dejanske‘, kadar uporabo varovanega dela ali predmeta sorodnih pravic nadzorujejo imetniki pravic z uporabo nadzorovanega dostopa ali zaščitnega postopka, na primer šifriranja, kodiranja ali druge transformacije dela oziroma predmeta sorodnih pravic ali mehanizma za nadzor razmnoževanja, ki doseže cilj zaščite.“
Nizozemsko pravo
9        Člen 1 Auteurswet (zakon o avtorski pravici) z dne 23. septembra 1912 (Stb. 11912, št. 308) v različici, ki se uporablja za spora o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o avtorski pravici), določa:
„Avtorska pravica je izključna pravica avtorja knjižnega, znanstvenega ali umetnostnega dela ali njegovega pravnega naslednika, da v skladu z zakonskimi omejitvami to delo objavi ali razmnoži.“
10      Člen 16c zakona o avtorski pravici določa:
„1.      Za kršitev avtorske pravice na literarnem, znanstvenem ali umetniškem delu se ne šteje reproduciranje dela, v celoti ali delno, na nosilcu, ki je za to namenjen, če se to reproduciranje izvaja brez neposrednega ali posrednega pridobitnega namena in je namenjeno izključno lastni vaji, študiju ali uporabi fizične osebe, ki reproducira.
2.      Za reproduciranje v smislu odstavka 1 mora biti avtorju ali njegovim pravnim naslednikom izplačano pravično nadomestilo. Nadomestilo morata plačati proizvajalec ali uvoznik nosilcev v smislu odstavka 1.
[…]“
Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
11      SdT in SONT sta na podlagi člena 16c(2) zakona o avtorski pravici od družb HP in Dell, ker sta proizvajalki računalniške opreme, zahtevali plačilo pristojbine za privatno razmnoževanje na podlagi storitve posredovanja kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja (offline streaming copies), ki se zagotavlja v zvezi s storitvijo pretočnega prenosa glasbenih ali avdiovizualnih del na zahtevo s spleta. Organizacija Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers ter družbi HP in Dell so menile, da se ta pristojbina ne dolguje za kopije, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, in so pri rechtbank Den Haag (sodišče v Haagu, Nizozemska) vložile tožbo proti SdT in SONT.
12      Navedeno sodišče je to tožbo zavrnilo s sodbo z dne 18. septembra 2019, ki pa jo je Gerechtshof Den Haag (pritožbeno sodišče v Haagu, Nizozemska) razveljavilo s sodbo z dne 22. marca 2022, saj je menilo, da se za kopije, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, ne dolguje nobeno pravično nadomestilo v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 in člena 16c zakona o avtorski pravici, ker jih ni mogoče opredeliti kot „privatno razmnoževanje“ v smislu zadnjenavedene določbe.
13      SdT in SONT sta zato vložili kasacijsko pritožbo zoper to sodbo pri Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske), ki je predložitveno sodišče.
14      To sodišče je soočeno z vprašanjem, ali izdelava kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, glede na okoliščine, v katerih se izdela, lahko pomeni „reproduciranje za privatno uporabo“ v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29. Predložitveno sodišče v zvezi s tem podaja naslednja pojasnila.
15      Kopije, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, so prenosi ali kopije del (glasba, filmi), ki so uporabniku plačljive storitve pretočnega predvajanja (streaming) na voljo brez povezave. Uporabnik lahko torej te prenesene kopije bere tudi, kadar nima dostopa do spleta. Kopija, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, se ponuja kot sestavni del naročniškega razmerja, ki ga zagotavlja ponudnik, ki ima tako komercialni namen.
16      Izdelava kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, izpolnjuje naslednje pogoje za izvajanje. Uporabnik s pritiskom na ustrezni gumb v aplikaciji pretočne storitve označi, katero delo, ki ga je mogoče prenesti, želi imeti na voljo brez povezave. Ponudnik nato naloži vsebino, ki jo je določil uporabnik, na del pomnilnika naprave uporabnika, ki ga posebej izbere ponudnik, uporabnik pa je ta del dal na voljo ponudniku, ne da bi uporabnik lahko izbral mesto shranjevanja, imel v zvezi s tem kakršno koli svobodo ali bi lahko vsebino premaknil drugam. Ponudnik to vsebino shrani z metodo šifriranja, ki jo sam določi, in zgolj on jo lahko dešifrira. Vsebina zaradi tehničnih zaščitnih ukrepov ostane znotraj aplikacije pretočne storitve in uporabnik je ne more prenesti na drug nosilec podatkov. Po določenem času –
zlasti ob prekinitvi naročniškega razmerja, v drugih primerih, urejenih s pogoji uporabe, in kadar imetnik avtorskih pravic prekliče soglasje –
se vsebina, shranjena v uporabnikovi napravi, samodejno izbriše. Imetnik pravic ohrani nadzor nad zadevnimi deli. Določi lahko dela, ki so na voljo naročnikom, in onemogoči dostop do kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, ali odstrani prenos.
17      V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali se lahko [kopija, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja (offline streaming copy)] tudi ob upoštevanju tristopenjskega preizkusa iz člena 5(5) Direktive [2001/29]) šteje za ‚reprodukcijo, ki [jo] izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni‘, v smislu člena 5(2)(b) [te direktive]?
2.      Ali cilji Direktive [2001/29], vključno z visoko ravnjo varstva avtorskih pravic, pravičnim ravnotežjem interesov imetnika pravic in interesov uporabnika ter dosledno in tehnološko nevtralno uporabo izjem in omejitev s strani držav članic, nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero izjema za privatno razmnoževanje ne vključuje kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja?
3.      Ali je za odgovor na eno ali več prejšnjih vprašanj pomembno, ali imetniki pravic prejmejo nadomestilo za vsako izdelano kopijo, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, ali pa prejmejo nadomestilo, ki [se izračuna glede na število predvajanj take kopije s strani uporabnika pretočne storitve]?“
Uvodne ugotovitve
18      Uvodoma je treba opozoriti, da mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu bila predložena. V zvezi s tem mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe razbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej v tem smislu sodbe z dne 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, točka 26; z dne 28. novembra 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, točka 18, in z dne 2. decembra 2025, Russmedia Digital in Inform Media Press, C‑492/23, EU:C:2025:935, točka 44 in navedena sodna praksa).
19      V zvezi s tem je treba poudariti, da se s prvim in drugim vprašanjem predložitvenega sodišča želi ugotoviti, ali lahko izdelava kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, v okoliščinah, kakršne so opisane v točkah 15 in 16 te sodbe, spada v izjemo v zvezi z razmnoževanjem za privatno uporabo v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 v povezavi s členom 5(5) te direktive.
20      Ta člen 5(5) zahteva, da se izjeme in omejitve pravice reproduciranja uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.
21      Toda ta določba, kot je razvidno iz njenega besedila, zgolj podrobneje opredeljuje pogoje uporabe izjem in omejitev pravice reproduciranja, ki so dovoljene s členom 5(2) Direktive 2001/29, in sicer, da se navedene izjeme in omejitve uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic. Člen 5(5) te direktive zato ne opredeljuje materialne vsebine različnih izjem in omejitev iz odstavka 2 tega člena, temveč ga države članice uporabljajo zgolj v primeru uporabe teh izjem in omejitev (sodba z dne 10. aprila 2014, ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:253, točka 25).
22      Sodišče je iz tega sklepalo, da namen člena 5(5) Direktive 2001/29 ni niti vplivati na materialno vsebino določb iz člena 5(2) te direktive niti med drugim razširiti obseg različnih izjem in omejitev, ki so v njem določene (glej v tem smislu sodbo z dne 10. aprila 2014, ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 26).
23      Iz tega sledi, da je treba prvo in drugo vprašanje preoblikovati tako, da se nanašata izključno na razlago člena 5(2)(b) Direktive 2001/29.
Prvo in drugo vprašanje
24      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da dajanje varovanega dela na voljo prek kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja in ki jo ponudnik pretočne storitve izdela na napravi končnega uporabnika na njegovo zahtevo, ne da bi ta uporabnik lahko tehnično razpolagal z njo zunaj te storitve, pri čemer je zagotovljeno, da imetnik avtorske pravice na tem delu ohrani nadzor nad navedenim delom, ki mu omogoča, da morebiti blokira dostop do te kopije, spada v izjemo privatnega razmnoževanja iz te določbe.
25      Najprej je treba ugotoviti, da člen 5(2) Direktive 2001/29 določa izjeme ali omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 te direktive. Tako je področje uporabe izjeme privatnega razmnoževanja iz člena 5(2)(b) navedene direktive omejeno le na dejanja reproduciranja, pri čemer so med drugim izključena tista dejanja, ki spadajo pod priobčitev javnosti v smislu člena 3 te direktive.
26      Preučiti je torej treba, ali dajanje kopije varovanega dela, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja in ki jo izdela ponudnik pretočne storitve pod pogoji, opisanimi v točkah 15 in 16 te sodbe, na voljo pomeni reproduciranje v smislu tega člena 2 ali pa, nasprotno, spada v pravice iz člena 3 navedene direktive in zlasti v pravico do priobčitve del javnosti.
27      Države članice v skladu s členom 3(1) Direktive 2001/29 za avtorje določijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčitve njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.
28      Iz te določbe izhaja, da pojem „priobčitev javnosti“ združuje dva kumulativna elementa, in sicer dejanje priobčitve dela in posredovanje tega dela javnosti (sodba z dne 19. decembra 2019, Nederlands Uitgeversverbond in Groep Algemene Uitgevers, C‑263/18, EU:C:2019:1111, točka 61 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba Tom Kabinet).
29      Prvič, glede pojma „dejanje priobčitve“ je treba poudariti, da ta zajema vsak prenos varovanega dela javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora posredovanja, ne glede na uporabljeno sredstvo ali tehnični postopek (glej v tem smislu sodbo z dne 29. novembra 2017, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, točka 42 in navedena sodna praksa, ter sodbo Tom Kabinet, točka 62).
30      Dalje je treba poudariti, da mora vsako oddajanje ali retransmisijo dela s posebnim tehničnim sredstvom načeloma posebej dovoliti avtor zadevnega dela (sodba z dne 29. novembra 2017, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, točka 43 in navedena sodna praksa).
31      Poleg tega je Sodišče v zvezi s pojmom „dajanje na voljo javnosti“ v smislu iste določbe, ki je del širšega pojma „priobčitev javnosti“, razsodilo, da mora dejanje, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot dejanje dajanja na voljo javnosti, kumulativno izpolnjevati oba pogoja iz člena 3(1) Direktive 2001/29, in sicer omogočiti zadevni javnosti dostop do zadevnega varovanega dela ali predmeta tako s kraja kot v času, ki si ju izbere vsak posebej, ne da bi bilo odločilno, ali osebe, ki sestavljajo to javnost, to možnost uporabljajo ali ne (glej v tem smislu sodbo Tom Kabinet, točka 63 in navedena sodna praksa).
32      Kar zadeva, specifično, dajanje varovanega dela ali predmeta sorodnih pravic na voljo javnosti na način, da ima lahko vsak dostop do njega s kraja in v času, ki si ju sam izbere, iz obrazložitvenega memoranduma k predlogu direktive izhaja, da je „odločilno dejanje tisto, s katerim se da delo na voljo javnosti, to je, da se to delo ponudi na strani, ki je dostopna javnosti, kar je dejanje pred fazo dejanskega prenosa na zahtevo“, in da „ni pomembno, ali je oseba dejansko prenesla delo“ (sodba Tom Kabinet, točka 64). To načeloma velja tudi, kadar je delo dano na voljo prek pretočne platforme, na kateri lahko uporabnik zahteva, da se na njegovi napravi izdela kopija, da bi lahko imel dostop do njega s kraja in v času, ki si ju izbere sam.
33      Drugič, za to, da je podana „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, morajo biti varovana dela dejansko priobčena „javnosti“, saj se navedena priobčitev nanaša na nedoločeno število potencialnih naslovnikov (glej v tem smislu sodbo Tom Kabinet, točka 66 in navedena sodna praksa).
34      Iz obrazložitvenega memoranduma k predlogu direktive pa je razvidno tudi, prvič, da je pravica do priobčitve javnosti upoštevna tudi, kadar je verjetno, da bo imelo več nepovezanih oseb, ki sestavljajo javnost, na različnih krajih in ob različnem času posamično dostop do dela, ki je dostopno javnosti na neki spletni strani, in drugič, da je javnost sestavljena iz samih posameznikov (sodba Tom Kabinet, točka 67).
35      V zvezi s tem je Sodišče že imelo priložnost pojasniti, prvič, da pojem „javnost“ vsebuje neki minimalni prag, kar iz tega pojma izključuje premajhno število zadevnih oseb, in drugič, da je treba upoštevati kumulativni učinek, ki izhaja iz dajanja varovanih del – s prenosom – na voljo potencialnim naslovnikom. Upoštevati je torej treba zlasti število oseb, ki imajo hkrati dostop do istega dela, pa tudi koliko izmed teh oseb je imelo dostop do tega dela zaporedoma (sodba Tom Kabinet, točka 68).
36      V obravnavanem primeru pa je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je funkcija izdelave kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, iz postopka v glavni stvari, ki vključuje lokalno kopijo varovanih del na napravi uporabnika pretočne platforme, na voljo vsem naročnikom tako, da imajo vsi do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami. Takšno storitev je torej načeloma treba šteti za priobčitev dela javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29. Prav tako se zdi, da se lahko na takšne platforme za pretočno predvajanje naroči katera koli zainteresirana oseba in da lahko več naročnikov hkrati zahteva dostop do istega dela prek kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja. Šteti je torej treba, da je število oseb, ki imajo lahko vzporedno ali zaporedno dostop do istega dela prek navedene funkcije, veliko.
37      Zato je treba s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh upoštevnih elementov, dajanje varovanega dela na voljo prek kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja in
ki jo ponudnik pretočne storitve izdela na napravi končnega uporabnika na zahtevo tega uporabnika, šteti za dajanje dela na voljo javnosti tako, da ima vsak do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izbere sam, v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.
38      V takem primeru pa zadevnega dejanja ni mogoče opredeliti kot „reproduciranje“ v smislu člena 2 te direktive, tako da v skladu s tem, kar je bilo navedeno v točki 25 te sodbe, to dejanje ne more spadati na področje uporabe člena 5(2)(b) navedene direktive.
39      Če pa bi predložitveno sodišče menilo, da je treba dejanja iz postopka v glavni stvari opredeliti kot dejanja „reproduciranja“ v smislu tega člena 2, bi moralo preveriti, ali so izpolnjeni pogoji iz tega člena 5(2)(b) za ugotovitev, ali morajo tožene stranke iz postopka v glavni stvari dejansko plačati zahtevano pravično nadomestilo.
40      Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 določa, da lahko države članice predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo.
41      V zvezi s tem je treba pojasniti, da je Sodišče razsodilo, da je treba izdelavo kopije, ki jo opravi fizična oseba v zasebne namene, šteti za dejanje, ki lahko povzroči škodo zadevnemu imetniku pravice, ker je bilo to dejanje opravljeno, ne da bi bil pred tem ta imetnik zaprošen za dovoljenje (sodba z dne 29. novembra 2017, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, točka 33 in navedena sodna praksa).
42      V zvezi s tem je iz tega člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 v povezavi s členom 6 te direktive razvidno, da mora fizična oseba razpolagati in imeti nadzor nad kopijo zadevnega dela za reproduciranje za privatno uporabo. Dejanje reproduciranja je namreč zajeto z izjemo iz člena 5(2)(b) navedene direktive le, če ga opravi fizična oseba ali se izvede na njeno pobudo. To pa ne more biti tako v primeru, v katerem imetnik avtorske pravice nad zadevnim delom s tehničnimi ukrepi iz tega člena 6 tehnično prepreči tako dejanje. Poleg tega, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 14 sklepnih predlogov, iz sodne prakse izhaja, da je fizična oseba lahko
upravičena do izjeme za privatno razmnoževanje le, če je predhodno imela dostop do zadevnega dela v obliki, ki je vir reprodukcije. Poleg tega mora biti tak dostop zakonit, to je pridobljen z dovoljenjem imetnika
avtorske pravice. Izjema privatnega razmnoževanja temu imetniku ne sme odvzeti pravice, da prepove ali dovoli dostop do del ali predmetov, katerih privatno razmnoževanje želijo fizične osebe (glej v tem smislu sodbo z dne 29. novembra 2017, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, točka 39).
43      V obravnavanem primeru pa uporabniki pretočne
storitve nimajo vira kopije in do zadevnih del v obliki kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, dostopajo šele po kopiranju teh del. Delo, ki ga izbere uporabnik, namreč daje na voljo ponudnik pretočne storitve, ki ga namesti na del pomnilnika naprave pod pogoji, navedenimi v točki 16 te sodbe. V tem okviru storitev ponudnika pretočne storitve tudi ni omejena na to, da se uporabniku zagotavlja preprosta storitev reproduciranja, ampak daje uporabniku na voljo to delo v obliki kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, pri tem pa ohranja nadzor nad njo. Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 15 sklepnih predlogov, v zvezi s tem ni pomembno, da lahko uporabnik do istih del dostopa tudi s pretočnim predvajanjem. Pretočno predvajanje namreč ni vir kopije in dejanska uporaba pretočnega predvajanja za dostop do konkretnih del ni pogoj za pridobitev take kopije.
44      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da kadar fizična oseba do zadevnega dela dostopa šele na podlagi njegove kopije, ki jo je izdelal ponudnik pretočne storitve, ni mogoče šteti, da je to kopijo izdelala ta oseba v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29. S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, je namreč vir kopije v lasti ponudnika pretočne storitve in ne zadevne fizične osebe.
45      Opozoriti je še treba, da ko ponudnik pretočne storitve na zahtevo uporabnika izdela kopijo, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, ta s to kopijo ne razpolaga prosto. Kot je bilo namreč pojasnjeno v točki 16 te sodbe, je namreč ta ponudnik storitve uvedel ukrepe, kot so zlasti metoda šifriranja navedene kopije, ki je uporabnik ne more premakniti, prenesti ali reproducirati. Poleg tega se ob koncu naročnine uporabnika ali v drugih primerih, določenih s pogoji uporabe, samodejno izbriše, prav tako pa se lahko izbriše v primeru preklica soglasja imetnika avtorskih pravic. Ker pa ta imetnik tak nadzor ohrani, je treba s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, domnevati, da je kopija, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, izdelana z dovoljenjem navedenega imetnika, tako da ni mogoče ugotoviti nobene škode v smislu sodne prakse, navedene v točki 41 te sodbe.
46      Poleg tega je treba poudariti, da v takih okoliščinah ukrepi, navedeni v prejšnji točki te sodbe, spadajo pod pojem „tehnični ukrepi“, ki je v členu 6(3) Direktive 2001/29 opredeljen kot vsaka tehnologija, naprava ali komponenta, ki je v običajnem okviru svojega delovanja namenjena zlasti preprečevanju ali omejevanju dejanj, ki jih imetnik avtorske pravice ni dovolil, pri čemer navedena dejanja, kot je razvidno iz členov od 2 do 4 te direktive, pomenijo reproduciranje, priobčitev del javnosti in njihovo dajanje na voljo javnosti ter distribuiranje izvirnika ali primerkov del. Ta pojem je opredeljen široko in vključuje uporabo nadzorovanega dostopa ali zaščitnega postopka, na primer šifriranja, kodiranja ali druge transformacije dela oziroma predmeta sorodnih pravic ali mehanizma za nadzor razmnoževanja (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2014, Nintendo in drugi, C‑355/12, EU:C:2014:25, točke 24, 25 in 27).
47      V obravnavanem primeru je namen tehničnih ukrepov, ki jih je ponudnik pretoćne storitve
vzpostavil za kopije, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, preprečiti, da uporabniki teh kopij ne morejo prenašati, prenesti ali reproducirati zunaj zadevne storitve, in zagotoviti, da imetnik avtorske pravice ohrani nadzor nad temi kopijami, ki mu morebiti omogoča, da onemogoči dostop do njih, tako da uporabniki ne morejo razpolagati s kopijo za branje zunaj spleta, če ta imetnik tega ne dovoli. Zato kopije, za katero veljajo taki tehnični ukrepi, ki navedenega imetnika varujejo pred dejanji, za katera se zahteva njegovo dovoljenje, načeloma ni mogoče opredeliti kot „privatno razmnoževanje“ v smislu člena 5(2)(b) navedene direktive.
48      Glede na vse navedene preudarke je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da dajanje varovanega dela na voljo prek kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja in ki jo ponudnik pretočne storitve izdela na napravi končnega uporabnika na njegovo zahtevo, ne da bi ta uporabnik lahko tehnično razpolagal z njo zunaj te storitve, pri čemer je zagotovljeno, da imetnik avtorske pravice na tem delu ohrani nadzor nad navedenim delom, ki mu omogoča, da morebiti blokira dostop do te kopije, ne spada v izjemo privatnega razmnoževanja iz te določbe.
Tretje vprašanje
49      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da na uporabo izjeme iz te določbe vpliva dejstvo, da je bilo za izdelavo kopije zadevnega dela, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, ali za uporabo te kopije imetniku avtorske pravice na tem delu plačano nadomestilo na podlagi licence, ki dovoljuje to kopijo.
50      Opozoriti je treba, da v skladu s členom 2 Direktive 2001/29 države članice avtorjem za njihova dela priznavajo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma, in to na način, da lahko v skladu s členom 5(2) te direktive te države članice določijo izjeme in omejitve navedene pravice (sodba z dne 10. aprila 2014, ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 21).
51      Sodišče je v zvezi s tem že presodilo, da morajo države članice, če se odločijo, da bodo v nacionalno pravo uvedle izjemo privatnega razmnoževanja, na podlagi navedenega člena 5(2)(b) zlasti določiti plačilo „pravičnega nadomestila“ imetnikom izključne pravice reproduciranja (glej v tem smislu sodbi z dne 21. oktobra 2010, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točka 30, in z dne 16. junija 2011, Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, točka 22).
52      Res je, da je Sodišče že razsodilo, da če se je država članica na podlagi člena 5(2) Direktive 2001/29 odločila, da bo v okviru materialnega področja uporabe te določbe izključila vsakršno pravico imetnikov pravic, da dovolijo reproduciranje svojih del, je morebitno dovoljenje teh imetnikov pravic po pravu navedene države brez pravnih učinkov. Sodišče je iz tega sklepalo, da tako dejanje nikakor ne vpliva na škodo, ki nastane imetnikom pravic zaradi uvedbe ukrepa, s katerim se posega v zadevno pravico, in torej nikakor ne more vplivati na pravično nadomestilo, ne glede na to, ali je to nadomestilo v skladu z določbo te direktive, ki se uporabi, obvezno ali fakultativno (sodba z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, točka 65 in navedena sodna praksa).
53      Vendar pa takšen zaključek velja le v primeru, ki je naveden v točki 42 te sodbe, v katerem lahko fizične osebe razpolagajo in imajo nadzor nad kopijo zadevnega dela. Imetnik avtorske pravice na tem delu ima namreč vedno možnost uvesti tehnične ukrepe iz člena 6 Direktive 2001/29 in s tem preprečiti ali omejiti nedovoljena dejanja reproduciranja, tudi če so del privatne uporabe. V tem smislu je treba ugotoviti, da člen 6(1) te direktive določa, da morajo države članice zagotoviti ustrezno pravno varstvo pred izogibanjem vsem učinkovitim tehničnim ukrepom. Tako sodne prakse, navedene v prejšnji točki te sodbe, ni mogoče razumeti tako, da ta izjema pomeni pravico fizičnih oseb, da izdelajo kopijo dela za privatno uporabo, in da vsako dovoljenje imetnika avtorske pravice nima pravnega učinka, tudi če ta imetnik ohrani nadzor nad svojim delom s tehničnimi ukrepi.
54      Prav s tega vidika je treba razumeti tudi sodno prakso Sodišča, v kateri je poudarjeno, da je zakonodajalec Unije to izjemo želel pridržati le za primere, v katerih je privatno razmnoževanje zadevnega dela imetniku avtorske pravice na tem delu povzročilo škodo, ker je ta imetnik izgubil priložnost za izvrševanje svoje izključne pravice. V tem smislu izraza „nadomestiti“ in „nadomestiti škodo“ iz uvodnih izjav 35 in 38 Direktive 2001/29 izražata voljo tega zakonodajalca, da se oblikuje poseben sistem nadomestila, ki se uporabi, ko imetnikom pravic nastane škoda, ki načeloma povzroči nastanek obveznosti, da se jim „nadomesti“ uporaba oziroma „nadomesti škoda“ (glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2010, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točka 41).
55      Nasprotno pa to pomeni, da takega pravičnega nadomestila ni mogoče pridobiti, kadar je imetnik avtorske pravice na delu, ki je bilo predmet reprodukcije, s tehničnimi ukrepi ohranil nadzor nad tem delom in dal soglasje za to reprodukcijo, zlasti z licenco.
56      V obravnavanem primeru predložitveno sodišče nakazuje, da je mogoče, da imetnik pravic na delu z licenčnino – o kateri se dogovori s ponudnikom pretočne storitve –
prejme nadomestilo, ki se delno izračuna glede na število predvajanj kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, s strani uporabnika te storitve. Na podlagi teh okoliščin in morebitnih uvedenih tehničnih ukrepov bi bilo mogoče šteti, da lahko imetnik pravic nadzoruje, kako njegova varovana dela uporabljajo osebe, ki imajo zakonit dostop do njih, in da dovoljenje za kopije, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, spada v normalno izkoriščanje s strani imetnika pravic, v zvezi s katerim se lahko pogaja o nadomestilu z uveljavljanjem svoje avtorske pravice.
57      V zvezi s tem je treba pojasniti, da podrobna pravila o nadomestilu, določena z licenčno pogodbo, ki ponudniku pretočne
storitve dovoljuje, da kopije, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, izdela na napravah končnih uporabnikov, ne vplivajo na vprašanje, ali za te kopije lahko velja izjema privatnega razmnoževanja iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29. Pomembno je le dejstvo, da je imetnik pravic, ki varujejo zadevno delo, nadzor nad tem delom ohranil s tehničnimi ukrepi in da je lahko dal soglasje za navedene kopije, ker ta okoliščina pomeni, da je ta imetnik s tem izvrševal svojo pravico, da prepove ali dovoli dostop do tega dela, in da zato istih kopij ni mogoče šteti za vzrok škode, ki jo je utrpel navedeni imetnik.
58      Nasprotno pa v primeru, navedenem v točki 42 te sodbe, v katerem lahko fizične osebe razpolagajo s kopijo zadevnega dela in imajo nadzor nad njo, dovoljenje imetnika avtorske pravice na tem delu nima pravnih učinkov. V tem primeru morebitna nadomestila, izplačana v zameno za to dovoljenje, niso utemeljena, ker dejanja reproduciranja, ki so zajeta z izjemo privatnega razmnoževanja v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, dajejo le pravico do pravičnega nadomestila v smislu te določbe.
59      Glede na navedene preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da na uporabo izjeme iz te določbe ne vpliva dejstvo, da je bilo za dejanje izdelave kopije zadevnega dela, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, ali za uporabo te kopije imetniku avtorske pravice na tem delu plačano nadomestilo na podlagi licence, ki dovoljuje to kopijo, če imetnik avtorske pravice na zadevnem delu ni uvedel tehničnih ukrepov in če zato ta imetnik ni mogel dati dovoljenja za tako dejanje.
Stroški
60      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.      Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi
je treba razlagati tako, da
dajanje varovanega dela na voljo prek kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja in ki jo ponudnik pretočne storitve izdela na napravi končnega uporabnika na njegovo zahtevo, ne da bi ta uporabnik lahko tehnično razpolagal z njo zunaj te storitve, pri čemer je zagotovljeno, da imetnik avtorske pravice na tem delu ohrani nadzor nad navedenim delom, ki mu omogoča, da morebiti blokira dostop do te kopije, ne spada v izjemo privatnega razmnoževanja iz te določbe.
2.      Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29
je treba razlagati tako, da
na uporabo izjeme iz te določbe ne vpliva dejstvo, da je bilo za dejanje izdelave kopije zadevnega dela, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, ali za uporabo te kopije imetniku avtorske pravice na tem delu plačano nadomestilo na podlagi licence, ki dovoljuje to kopijo, če imetnik avtorske pravice na zadevnem delu ni uvedel tehničnih ukrepov in če zato ta imetnik ni mogel dati dovoljenja za tako dejanje.
Podpisi
*      Jezik postopka: nizozemščina.