62024CC0168
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 27 март 2025 година (
1
)
Дело C‑168/24
PMJC SAS
срещу
[W] [X],
[M] [X],
[X] Créative SAS
(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation (Касационен съд, Франция)
„Преюдициално запитване — Марки — Директиви 2008/95/ЕО и 2015/2436 — Основания за отмяна на марката — Заблуждаващо използване — Марка, съответстваща на фамилното име на създателя — Прехвърляне на марката — Действия на новия притежател, имащи за цел да накарат потребителя да вярва, че създателят продължава да участва в създаването на обозначените с марката стоки“
I. Въведение
1.
Съгласно правото на ЕС марката подлежи на отмяна, ако по-специално в резултат на използването ѝ от притежателя тя може да въведе обществеността в заблуждение по-специално по отношение на естеството, качеството или географския произход на стоките или услугите, за които е регистрирана (
2
).
2.
В миналото значимостта на това правило е разглеждана в контекста на марки, съответстващи на името на първоначалния създател и производител на тези стоки, в хипотеза, в която този създател вече не участва в предприятието, което притежава тези марки. В това отношение в решение Emanuel (
3
) Съдът застъпва ясната позиция, че самото прекъсване на връзката между създателя, от една страна, и притежателя на марката, от друга страна, не прави сама по себе си тази марка заблуждаваща и следователно подлежаща на отмяна.
3.
Настоящото дело обаче проверява валидността на това заключение при малко по-сложни обстоятелства.
4.
По-конкретно настоящото дело се отнася до френското дружество [W] [X], основано от г‑н [W] [X] за търговия с дрехи и модни аксесоари. След обявяването му в несъстоятелност правата върху две френски марки — и двете съответстващи на фамилното име на г‑н [W] [X] (наричани по-нататък „спорните марки“), са прехвърлени на société par actions simplifiée (опростено акционерно дружество) PMJC (наричано по-нататък „PMJC“).
5.
Първоначално г‑н [W] [X] продължава да работи с това дружество, но впоследствие те се разделят и започват съдебни спорове, които водят по-специално до настоящото преюдициално запитване. В главното производство PMJC предявява срещу г‑н [W] [X] иск за нелоялна конкуренция и твърди, че той е нарушил правата на това дружество върху спорните марки. С насрещен иск г‑н [W] [X] иска отнемане на правата на PMJC върху тези марки на основание, че PMJC кара потребителите да вярват, че той продължава да участва в създаването на обозначените с марките стоки.
6.
В този контекст Cour de cassation (Касационен съд, Франция), пред който е отнесено делото, поставя въпроса дали съгласно правото на Съюза е възможно да се отмени марка, която съответства на фамилното име на първоначалния създател, поради това че след прехвърлянето ѝ на трето лице тя се използва по начин, който на практика кара обществеността да вярва, че първоначалният създател продължава да участва в създаването на обозначените с марките стоки, въпреки че това вече не е така.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
7.
Член 12, параграф 2 от Директива 2008/95 е предвиждал, че „[м]арката подлежи на отмяна когато след датата, на която е регистрирана:
[…]
б)
вследствие на използването ѝ от притежателя на марката или с негово съгласие за стоките или услугите за които е регистрирана, тя може да въведе обществото в заблуждение, по-специално по отношение на естеството, качеството или географския произход на тези стоки или услуги“.
8.
Тази разпоредба е била по същество идентична с член 12, параграф 2, буква б) от Директива 89/104 (
4
), която е предшественик на Директива 2008/95.
9.
Директива 2008/95 е заменена с Директива 2015/2436. Член 20, буква б) от последната директива отново е формулиран по същество идентично на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2008/95 (и на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 89/104 (
5
)).
10.
Така съгласно член 20 от Директива 2015/2436 „[м]арката подлежи на отмяна, когато след датата, на която е регистрирана:
[…]
б)
в резултат на използването ѝ от притежателя на марката или със съгласието на притежателя за стоките или услугите, за които е регистрирана, тя може да въведе обществеността в заблуждение, по-специално по отношение на естеството, качеството или географския произход на тези стоки или услуги“.
Б.
Националното право
11.
Съгласно член L. 714‑6, буква b) от Code de la proprieté intellectuelle (Кодекс на интелектуалната собственост), в приложимата към фактите по делото редакция, притежателят на марка, която в резултат на неговите действия може да въведе обществеността в заблуждение, по-специално по отношение на естеството, качеството или географския произход на стоката или услугата, се лишава от правата върху нея.
III. Фактите, националното производство и преюдициалното запитване
12.
От акта за преюдициално запитване става ясно, че дружеството [W] [X], основано през 1978 г. от г‑н [W] [X] за търговия с дрехи и модни аксесоари, е било обект на производство по несъстоятелност. В резултат на това производство през 2012 г. материалните и нематериалните активи на дружеството, включително по-специално правата върху спорните марки, а именно „[W] [X]“ № 1640795 (
6
) и „[W] [X]“ № 3201616 (
7
), са прехвърлени на PMJC.
13.
Г‑н [W] [X] продължава да работи с PMJC до края на договорно уредения краен срок, а именно до 31 декември 2015 г.
14.
На 21 юни 2018 г. PMJC предявява иск срещу г‑н [W] [X]. То твърди, че като е продължил професионалната и творческата си дейност посредством дружеството [X] Creative, société par actions simplifiée (еднолично опростено акционерно дружество), г‑н [W] [X] извършил действия на нелоялна и паразитна конкуренция и е нарушил правата на PMJC върху спорните марки. С насрещен иск г‑н [W] [X] иска да се отменят правата на PMJC върху тези марки, като се обосновава с това, че PMJC ги е използвало от края на 2017 г. до началото на 2019 г. по заблуждаващ начин, по-конкретно така, че да накара обществеността да вярва, че той е създател на стоките, върху които са поставени тези марки.
15.
Въпреки че този насрещен иск е отхвърлен на първа инстанция, Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж, Франция) го уважава и с решението си от 12 октомври 2022 г. лишава PMJC от правата му върху спорните марки.
16.
Съгласно посоченото решение правото на Съюза допуска отмяната на марка, състояща се от фамилното име на създателя, когато чрез действията си приобретателят на тази марка кара обществеността да вярва, че създателят продължава да участва в създаването на стоките или поражда достатъчно сериозна вероятност за такава заблуда.
17.
Cour d’appel de Paris (Апелативен съд, Париж) приема, че настоящият случай е точно такъв, тъй като по-специално дружеството Pmjc е било осъдено два пъти за нарушаване на авторските права на г‑н [W] [X] върху неговите скорошни произведения, които не са били прехвърлени през 2012 г. на PMJC. В своето решение той заключава, че спорните марки са станали заблуждаващи, тъй като използването им се състои в поставянето им върху декорирани стоки, които нарушават авторските права на г‑н [X] [Y].
18.
PMJC подава касационна жалба пред Cour de cassation (Касационен съд), който е запитващата юрисдикция.
19.
Пред тази юрисдикция PMJC упреква решението на Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж), като се позовава по-специално на решение Emanuel на Съда. Според PMJC това съдебно решение трябва да се тълкува в смисъл, че поведението на дружеството, дори и да е имало за цел да накара потребителя да вярва, че г‑н [W] [X] продължава да е създател на стоките, носещи спорните марки, или че е участвал в тяхното създаване, не може да засегне самите марки.
20.
С оглед на разнопосочните становища относно тълкуването на горепосоченото решение Emanuel Cour de cassation (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 12, параграф 2, буква б) от Директива [2008/95] и член 20, буква б) от Директива [2015/2436] да се тълкуват в смисъл, че не допускат отмяната на марка, състояща се от фамилното име на създател, поради използването ѝ след прехвърлянето при условия, които могат действително да накарат обществеността да повярва, че този създател продължава да участва в създаването на стоките, носещи марката, въпреки че това вече не е така?“.
21.
Писмени становища представят PJMC, френското правителство и Европейската комисия. Не е проведено съдебно заседание.
IV. Анализ
22.
Настоящото дело се отнася до правилото от правото на Съюза, съгласно което марката може да бъде отменена, ако „в резултат на използването ѝ от притежателя на марката […] за стоките или услугите, за които е регистрирана, тя може да въведе обществеността в заблуждение, по-специално по отношение на естеството, качеството или географския произход на тези стоки или услуги“ (
8
).
23.
Що се отнася до конкретните обстоятелства, с оглед на които следва да се разгледа това правило, отбелязвам, че в акта за преюдициално запитване се посочва, че PMJC е било осъдено два пъти за нарушаване на авторските права на г‑н [X] [Y]. От формулировката на преюдициалния въпрос обаче следва, че въпросът, който трябва да бъде разгледан, е по-широк и се отнася до това дали посоченото по-горе правило обхваща хипотеза, в която притежателят на марката използва състояща се от фамилно име марка по начин, който кара обществеността да вярва, че този създател продължава да участва в създаването на обозначените с въпросната марка стоки, въпреки че това не е така. Поради това изложението в настоящото заключение ще се основава на тази (по-широка) хипотеза, както е определена в поставения въпрос.
24.
Ще започна анализа си с разглеждане на решение Emanuel, което представлява основният елемент от практиката на Съда по този въпрос (А). След това ще обясня защо приложимото правило от правото на Съюза по принцип не изключва отмяната на марка, съответстваща на името на създател, когато тя се използва по описания по-горе начин, при условие обаче това използване ефективно да възпрепятства изпълнението на основната функция на тази марка (Б). Накрая ще разгледам довода на PMJC, изведен от член 17, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) (В).
А.
Решение Emanuel
25.
В настоящия подраздел ще посоча мотивите, които са необходима основа на диспозитива (ratio decidendi) на горепосоченото решение (1), и ще обясня защо, противно на твърденията на PMJC, това решение не дава отговор на поставения въпрос (2).
1. Мотивите, които са необходима основа на диспозитива на решението
26.
Делото, по което е постановено това решение, се отнася до марки за модни артикули, съдържащи името на Elizabeth Emanuel, дизайнер на сватбени рокли, станала известна със създаването на сватбената рокля на принцеса Даяна (
9
). Релевантните за настоящото дело факти се отнасят до това, че г‑жа Emanuel прехвърля предприятието си на трето лице, което, накратко, води до прехвърлянето на регистрирана марка, носеща нейното име, и впоследствие прекъсване на връзките между г‑жа Emanuel и притежателя на марката. Впоследствие новият притежател подава заявка за регистрация на преработена версия на тази марка, която продължава да съдържа името на г‑жа Emanuel. На този етап г‑жа Emanuel счита, че след като всички връзки между нея и предприятието на новия притежател са били прекъснати, марката е станала подвеждаща. Поради това тя възразява срещу регистрацията на изменената марка и иска отмяната на първоначалната марка.
27.
Въпросите, поставени на Съда, се отнасят по същество до това дали фактът, че г‑жа Emanuel вече няма връзка със създаването на стоките, които носят марките, съдържащи нейното име, означава, че тези марки са подвеждащи (и следователно не могат да бъдат регистрирани) и са станали заблуждаващи (и следователно подлежат на отмяна) (
10
).
28.
Съдът отговаря отрицателно и по двете тези точки.
29.
Първо, той се спира на въпроса за отказа на регистрация поради заблуждаващия характер на марката.
30.
Този конкретен въпрос се е уреждал и все още се урежда от правилото, че „марки, които могат да въведат в заблуждение обществото, например по отношение на естеството, качеството или географския произход на стоките или услугите“, „не се регистрират, а ако бъдат регистрирани, се обявяват за недействителни“ (
11
).
31.
В това отношение Съдът стига по същество до заключението, че прекъсването на връзката между създателя и предприятието, което притежава марката, състояща се от името на този създател, само по себе си не прави марката заблуждаваща и следователно не засяга нейната допустимост за регистрация. Макар Съдът да признава, че при покупката на определена дреха, която носи състояща се от фамилно име марка, потребителят може да бъде повлиян от (погрешното) убеждение, че тази стока е създадена от определено лице, като г‑жа Emanuel във въпросния случай, това само по себе си не прави състоящата се от фамилно име марка заблуждаваща, тъй като характеристиките и качествата на обозначените със спорната марка стоки остават гарантирани от предприятието, което е новият притежател на марката (
12
).
32.
Това заключение отразява общото разбиране, че основната функция на марката е, накратко казано, да служи като указание за произхода на обозначените с марката стоки и да гарантира, че едно-единствено предприятие носи отговорност за качеството на стоките (или услугите) (
13
). Това разбиране се основава на идеята, че марката гарантира, че стоките са произведени (или създадени) под контрола на едно определено предприятие, а именно притежателя на марката (
14
).
33.
В конкретния случай Съдът, първо, се позовава на тази логика, за да обясни защо една състояща се от фамилно име марка може да смени собственика си (и действително да напусне сферата на контрол на първоначалния създател), без този факт сам по себе си да я направи заблуждаваща (и да попречи на регистрацията на нейната променена версия).
34.
Второ, в точка 53 от решение Emanuel той прилага това заключение към подаденото от г‑жа Emanuel искане за отмяна, като се позовава на идентичността на условията на съответното основание за отмяна, от една страна, и на условията, залегнали в съответното основание за отказ на регистрация, от друга страна.
35.
Въпреки че по-късно ще се върна към тази последна част от мотивите, заключението, до което се достига в решение Emanuel, е, че не може да се твърди успешно, че марка, съответстваща на името на моден дизайнер, става заблуждаваща само защото е изгубена връзката между този дизайнер и предприятието, което доставя стоките с тази марка. Изгубването на тази връзка само по себе си не засяга нито допустимостта на марката да бъде регистрирана, нито представлява основание за нейната отмяна.
36.
Отбелязвам, че разрешение в обратния смисъл всъщност би подставило под въпрос способността на марка, съответстваща на името на физическо лице, да представлява самостоятелен обект на търговски сделки (
15
). При все това този извод не е нито неясен, нито се оспорва в главното производство.
37.
Предмет на спора са последиците от допълнителното заключение на Съда в точка 50 от това решение. По същество в тази точка Съдът отбелязва, че ако се установи, че новият притежател възнамерява да накара потребителите да повярват, че г‑жа Emanuel продължава да е създател на обозначените с марката стоки, подобно поведение би могло да се счита за измамно, но не би могло да се възприема като заблуждение и следователно не би могло да „засегне самата марка, а оттам и възможността за регистрацията ѝ“ (
16
).
38.
PMJC се позовава на това изявление, за да твърди, че дори да се установи, че се е опитало да заблуди потребителите да повярват, че г‑н [X] [W] все още участва в създаването на обозначените с марките стоки, това не може да бъде основание за отмяна на спорните марки. Най-общо от твърденията на тази страна следва, че макар изложението в точка 50 от решение Emanuel да се отнася до регистрацията на марка, то се прилага mutatis mutandis и към отмяната с оглед на съображението на Съда в точка 53 от него, че предвид идентичността на приложимите условия „свързаният с отмяната аспект“ на делото трябва да бъде решен по същия начин като „свързания с регистрацията аспект“.
39.
По-долу ще обясня защо тази позиция не е правилна.
2. Точният обхват на решение Emanuel
40.
За да се разбере точният обхват на решение Emanuel, е необходимо да се разгледат по-отблизо неговите последици за свързания с регистрацията аспект на делото, от една страна (а), и за свързания с отмяната аспект, от друга страна (б).
а) Регистрацията
41.
В началото следва да се отбележи, че разглеждането на основанието за отказ на регистрация поради заблуждаващия характер на марката (чието съдържание е дадено по-горе в т. 30 от настоящото заключение) се извършва само в светлината на заявения за регистрация знак въз основа на присъщите му характеристики (
17
) (които се разглеждат във връзка със стоките или услугите, за които се иска регистрация, и въз основа на възприемането им от потребителите) (
18
).
42.
В този контекст Съдът постановява, че „за да може да се констатира, че дадена марка е била регистрирана в нарушение на основанието за отказ, отнасящо се до риска от въвеждане в заблуждение, трябва да се установи, че знакът, за който е подадено заявление за регистрация като марка, създава сам по себе си подобен риск“ (
19
).
43.
По същия начин от практиката на Общия съд по член 7, параграф 1, буква ж) от Регламент 2017/1001 (еквивалентът в контекста на марката на ЕС) следва, че приложимостта на основанието за отказ на регистрация поради въвеждане в заблуждение предполага наличието на достатъчно конкретно посочване на потенциалните характеристики на стоките или услугите, обхванати от разглежданата марка, които ще бъдат счетени за заблуждаващи, когато съответният потребител е накаран да повярва, че стоките, върху които е поставена дадена марка, притежават определени характеристики, каквито те не притежават в действителност (
20
).
44.
За разлика от това, използването на марката от нейния притежател е без значение за целите на проверката на допустимостта за регистрация и не може да доведе до отмяна на регистрацията с обратна сила. Всъщност Съдът потвърждава по същество, че марката не може да бъде обявена за недействителна въз основа на управлението ѝ от нейния притежател (
21
). От своя страна Общият съд обяснява, че „що се отнася до недействителността, въпросът, който се поставя, е дали марката не е трябвало да бъде регистрирана ab initio поради мотиви, които вече съществуват към датата на заявката за регистрация на марката, тъй като вземането предвид на по-късни доказателства може да служи само за изясняване на обстоятелствата, които са съществували към тази дата“ (
22
).
45.
В тази светлина приетото от Съда в точка 50 от решение Emanuel (относно ирелевантността на измамното поведение за целите на регистрацията) е напълно съвместимо с логиката, на която се основава проверката на допустимостта на даден знак за регистрация като марка. Всъщност, тъй като тази проверка взема предвид само знака и неговото възприемане от обществеността по отношение на обхванатите от нея стоки или услуги, съвсем логично е, че измамното поведение на притежателя, целящо да заблуди обществеността относно това кой е истинският създател на обозначените с марката стоки, е без значение. Ето защо Съдът заключава в същата точка, че подобни действия не могат да засегнат възможността за регистрацията на знака.
46.
За разлика от това, както ще обясня сега, това решение не позволява да се заключи, че същото поведение само по себе си е без значение в контекста на разглежданото тук основание за отмяна.
б) Отмяната
47.
Основният източник на объркване по отношение на последиците от решение Emanuel за настоящото дело произтича от тълкуването на точка 50 във връзка с точка 53 от това решение. Да припомним, че в първата от тях Съдът постановява, че евентуалното измамно поведение не засяга възможността за регистрация на знак като марка. На свой ред в точка 53 се съдържа разсъждение относно отмяната на марка, към което Съдът прилага предходното си заключение относно свързания с регистрацията аспект на делото (ирелевантност на прекъсването на връзката), като се позовава на идентичността на условията, които се прилагат в двата контекста.
48.
Признавам, че на пръв поглед тези две точки могат да доведат до същото заключение като това, до което е достигнало PMJC. Всъщност може да се твърди, че тъй като Съдът е изключил значението на измамното поведение за целите на регистрацията (т. 50), същото трябва да важи и в контекста на отмяната, като се има предвид, че Съдът достига до заключението си относно свързания с отмяната аспект въз основа на обяснението, че условията, приложими в двата контекста, са еднакви (т. 53).
49.
По-внимателният поглед обаче води до различен резултат.
50.
Първо, ключовата констатация на решението относно свързания с регистрацията аспект на делото не се съдържа в точка 50, а в точка 49, която по същество постановява, че прекъсването на връзката между създателя и новия притежател на марката само по себе си не засяга регистрацията на марка, съответстваща на името на този създател. След това този извод се очертава по-ясно в точка 51 от това решение. Напротив, изложеното в точка 50 допълва този основен извод, като коментира (хипотетичен) случай на измамно поведение от страна на притежателя (и неговата ирелевантност за целите на регистрацията). Тъй като точка 53 възпроизвежда основния извод, изложен в точка 51 (за да се приеме, че прекъсването на връзката е също така ирелевантно в контекста на отмяната), е естествено да се счита, че това заключение относно отмяната се отнася по-скоро до основния извод (ирелевантност на прекъсването на връзката), отколкото до последващото изявление в точка 50 (ирелевантност на измамното поведение).
51.
Второ, що се отнася до позоваването в точка 53 на това, че приложимите условия са едни и същи, дори и при бегло сравнение на съответните разпоредби, които се прилагат съответно за отказа на регистрация и за отмяната, се открива ключово различие. Въпреки че изброените приложими критерии за проверка на подвеждащия/заблуждаващия характер на марката и в двата случая са едни и същи („естеството, качеството или географския произход“) и това изброяване е неизчерпателно („например“/„по-специално“), съответните изходни данни за проверката на тези критерии се различават съществено, както отбелязват френското правителство и Комисията. В това отношение в член 20, буква б) от Директива 2015/2436 (и нейните предшественици) ясно се посочва, че при анализа на разглежданото по настоящото дело основание за отмяна трябва да се вземе предвид използването на марката (след нейната регистрация). За разлика от това, този елемент не е релевантен на етапа на регистрацията по причините, които изложих в предходния подраздел.
52.
Ето защо, макар да не ми е ясно какво точно е имал предвид Съдът, като е отбелязал, че условията за отмяна и за отказ на регистрация съгласно съответните законодателни разпоредби са еднакви, считам, че ако Съдът е възнамерявал да изключи значението на измамното поведение, описано в точка 50 от решението, и в контекста на отмяната, той щеше да го посочи изрично. Това е така, тъй като за разлика от етапа на регистрация, който се основава единствено на характеристиките на знака per se, при анализа на етапа на отмяната не съществува очевидно основание за пренебрегване на всяко поведение след регистрацията.
53.
Трето, фактите по делото не включват никакви конкретни — и потенциално измамни — действия на новия притежател, като и двата аспекта на това дело трябва да се разглеждат само в светлината на (простото) прекъсване на връзката между създателя и новия притежател на марката. Това още веднъж потвърждава извода, че обхватът на точка 53 от решение Emanuel се отнася до ирелевантността на прекъсването на връзката в контекста на отмяната (по аналогия с това, което Съдът е посочил в основното заключение по отношение на регистрацията).
54.
Въз основа на тези съображения и в съответствие със становищата на френското правителство и на Комисията не споделям мнението на PMJC, че заключението в решение Emanuel определя отговора, който трябва да се даде на въпроса, поставен по настоящото дело. Следователно този въпрос трябва да бъде разгледан наново.
Б.
Анализ на разглежданото основание за отмяна
55.
Преди да пристъпя към анализ на обхвата на разглежданото основание за отмяна с оглед на предлагането на отговор на поставения въпрос (2), ще започна този подраздел с предварителни коментари относно това кое точно правило се прилага ratione temporis (1).
1. Предварителни коментари
56.
С въпроса си запитващата юрисдикция иска тълкуване както на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2008/95, така и на член 20, буква б) от Директива 2015/2436.
57.
Отбелязвам, че последната директива влиза в сила на 15 януари 2019 г. От практиката на Съда следва, че по същество релевантната дата за определяне на това коя от двете директиви се прилага, е датата на подаване на искането за отмяна (
23
).
58.
В това отношение, макар от акта за преюдициално запитване да следва, че главният иск е предявен от PMJC през 2018 г., разбирам, че искането за отмяна произтича от насрещния иск, предявен от г‑н [X] [Y]. Въпреки това не е посочена датата на подаване на този насрещен иск. Посочването в акта за преюдициално запитване, че в този насрещен иск г‑н [X] [Y] твърди заблуждаващо използване на разглежданите марки „в периода от края на 2017 г. до началото на 2019 г.“, предполага, че този насрещен иск във всеки случай е подаден след „началото на 2019 г.“. Това на свой ред, изглежда, сочи, че приложимата директива може да е Директива 2015/2436, макар че това, разбира се, трябва да се провери от запитващата юрисдикция.
59.
Независимо от това въпросът коя от двете директиви се прилага в настоящия контекст е безпредметен, тъй като релевантното правило по същество е еднакво.
60.
В това отношение не намирам за убедително твърдението на Комисията, че промяната в текста на френски език на член 20, буква б) от Директива 2015/2436, а именно замяната на съществуващия преди това израз „est propre […] à induire le public en erreur (
24
)“ (който отразява израза на английски език „it is liable to mislead“ (може да въведе обществеността в заблуждение) с израза „risque […] d’induire le public en erreur“ (означаващ рискува да въведе обществеността в заблуждение), отразява намерението на законодателя да разшири обхвата на разпоредбата, така че да обхване хипотези, които преди това може да не са попадали в нейния обхват, включително хипотеза, в която просто съществува вероятност обществеността да бъде въведена в заблуждение.
61.
Противно на това мнение, считам, че от една страна, използваният преди това израз на френски език „est propre à“ съдържа понятието за риск от въвеждане на обществеността в заблуждение (за разлика от идеята за действителна заблуда).
62.
От друга страна, Съдът отдавна е пояснил, че разглежданото основание за отмяна всъщност предполага наличието на „ефективно въвеждане в заблуждение или на достатъчно сериозен риск от въвеждане в заблуждение на потребителя“ (
25
).
63.
Това означава, че макар ефективното въвеждане в заблуждение да не е единствената хипотеза, водеща до прилагане на разглежданото основание за отмяна, произтичащият от това критерий е доста висок и че не е достатъчно наличието само на възможност обществеността да бъде въведена в заблуждение относно конкретна характеристика на стоката. Напротив, според мен използваното от Съда понятие за сериозен риск означава, че трябва да е налице висока степен на вероятност, че ще настъпи ефективно въвеждане в заблуждение.
64.
И накрая, в текстовете на другите езици, изглежда, не е направена промяна, подобна на тази в текста на френски език (
26
). В тази светлина произтичащият критерий по двете директиви трябва да се счита за един и същ и да се разбира в смисъла, даден по-рано от Съда. Всъщност тази промяна (за която не можах да намеря никакво обяснение) не може да се разглежда като доказателство за намерението на законодателя да смекчи правилото, след като текстът на всички други езици в релевантната част е останал същият (
27
).
65.
Ето защо в анализа по-долу за опростяване ще се позовавам само на член 20, буква б) от Директива 2015/2436 (като отбелязвам, че заключението ми ще бъде еднакво валидно, и ако запитващата юрисдикция приеме, че приложимият акт е Директива 2008/95).
2. Обхватът на приложимото правило
66.
За да определя дали разглежданото по настоящото дело основание за отмяна може да обхване хипотеза като описаната в поставения въпрос, ще разгледам формулировката на член 20, буква б) от Директива 2015/2436 (а), както и контекста, в който тази разпоредба се вписва, и целите, които тази директива преследва (б).
а) Формулировката
67.
Разглеждайки, първо, текста на приложимата разпоредба, отбелязвам, че критерият, установен в член 20, буква б) от Директива 2015/2436 (и нейните предшественици), се определя от използването на марката от притежателя на марката или с негово съгласие, което може да въведе обществеността в заблуждение по отношение на естеството (и т.н.) на обхванатите стоки и услуги. Текстът на Директивата на френски език е също така изричен, когато заявява, че марката трябва да се счита за заблуждаваща, когато използването ѝ създава риск от въвеждане на обществеността в грешка.
68.
Отбелязвам, че формулировката на тази разпоредба е много отворена.
69.
Първо, тя се отнася до използването на марката от нейния притежател без никакви конкретни ограничения освен факта, че това използване трябва да се отнася до марката и да води до това, че марката може да въведе обществеността в заблуждение. Следователно не е дадено определение на такова използване.
70.
Второ, от тази разпоредба също следва, че заблуждаващото използване не трябва непременно да се отнася до качеството, естеството или географския произход на обхванатите стоки и услуги, както се вижда от неизчерпателния характер на изброените критерии. В този смисъл неизчерпателният характер на това изброяване според мен прави излишно обсъждането на въпроса дали „грешката в личността“, която се разглежда в настоящия случай, може да бъде свързана с един от тези изброени критерии и до кой конкретен критерий се отнася.
71.
Следователно, и подобно на изтъкнатото от френското правителство, не виждам защо предметът на грешката, който може да доведе до прилагане на разглежданото тук основание за отмяна, трябва да бъде ограничен, както твърди PMJC, до конкретни аспекти на обозначените с марките стоки, като например тези, свързани с техния състав или с конкретен начин на производство (тази страна дава пример с марка, отнасяща се до злато, която да бъде използвана за продукти, несъдържащи никакво злато, или с марка, отнасяща се до биологично производство, за продукти, които всъщност имат промишлен произход).
72.
Вярно е, че в контекста на член 58, параграф 1, буква в) от Регламент 2017/1001, който по същество е идентичен с член 20, буква б) от Директива 2015/2436, практиката на EUIPO показва, че заблуждаващото използване на марка възниква, когато характеристиките на стоките не съответстват на ясното послание, предавано от знака. Това би се отнасяло например за марка, съдържаща словните елементи „goat“ и „cheese“ и фигуративен елемент, изобразяващ коза, поставена върху сирене, което не е направено от козе мляко, или за марка „Pure New Wool“ (чиста нова вълна), регистрирана за дрехи, която да бъде използвана за дрехи, изработени от изкуствена материя (
28
). Освен това за марки, които се състоят от или съдържат географско указание, заблуждаваща употреба ще бъде установена, ако, накратко казано, продуктите не се произвеждат на мястото, съответстващо на марката (
29
).
73.
В този смисъл PMJC явно твърди, че евентуално невярно представяне от негова страна на конкретния създател на обозначените с марката стоки не може да доведе до отмяна на спорните марки, тъй като такова невярно представяне не би засегнало посланието, предавано от марката, и би било външен за марката и за стоката елемент.
74.
Първо, припомням, че отчитането на външните за знака елементи е точно това, което отличава разглежданото основание за отмяна от „паралелното“ основание за отказ на регистрация поради заблуждаващия характер на знака, както вече беше обяснено.
75.
Второ, единственото възможно послание, което може да бъде предадено от марка, съответстваща на името на моден дизайнер, е фактът, че обозначените с марката стоки са били създадени от него или са имали някаква връзка с него (в определен момент), както, изглежда, е признато от Съда в решение Emanuel (
30
). Въпреки това в това решение е изключено именно значението на това възприемане за целите на отмяната (или регистрацията), при това с основание. По подобен начин Общият съд признава, че „употребата на марките, съставени от фамилно име, е практика, която се разпростира във всички търговски сектори и съответният потребител знае добре, че зад всяка марка, представляваща фамилно име, не е задължително да се крие дизайнер, който носи същото име“ (
31
).
76.
Във всеки случай, ако се приемат доводите на PMJC, това би означавало, че една състояща се от фамилно име марка, каквато е разглежданата в настоящия случай, трудно би могла да стане заблуждаваща, както по същество отбелязва френското правителство. Всъщност само фактът, че създателят, на чието име съответства марката, не е участвал в създаването на обозначените с марката стоки, не прави тази марка подлежаща на отмяна, както е посочено в решение Emanuel, и в същото време никакво действие на притежателя, създаващо невярна представа за обратното, също не може да доведе до това (тъй като такова действие би се отнасяло до външен за марката и за стоките елемент, ако се следва доводът на PMJC).
77.
Считам, че подобно заключение трябва да бъде отхвърлено. Това е така, както твърди френското правителство, не само защото няма причина състоящите се от фамилно име марки да се третират по различен начин от другите марки (като се изключи вероятността, че използването им може да стане заблуждаващо), но и защото, както вече беше отбелязано, от формулировката на член 20, буква б) от Директива 2015/2436 следва, че от значение за проверката, която трябва да се извърши съгласно тази разпоредба, е дали използването на такава марка въвежда обществеността в заблуждение относно конкретна характеристика на стоката (или създава достатъчно сериозен риск от такова заблуждение). С други думи, обстоятелството, че самата състояща се от фамилно име марка не може да предаде никакво неправомерно послание относно конкретна характеристика на обозначените с марката стоки, не дава отговор на въпроса дали конкретното използване на тази марка може да направи това.
78.
Ето защо не виждам защо въвеждащото в заблуждение използване на марката не би могло да се отнася до действителния създател на стоките или, в по-широк смисъл, до стилистичния произход на стоката, ако се стигне до заключението, че използването на марката внушава невярно, че обозначените с марката стоки са създадени в някаква връзка с даден създател, в резултат на което обществеността действително е въведена в заблуждение точно по този въпрос (или ако съществува достатъчно сериозен риск от такова заблуждение).
79.
Според мен фактът, че подобна хипотеза може да попадне в обхвата на член 20, буква б) от Директива 2015/2436, се потвърждава и от разглеждането на контекста, в която посочената разпоредба се вписва, и на целите, които тази директива преследва.
б) Контекст и цели
80.
Що се отнася до контекста, отбелязвам, че разглежданата разпоредба е част от глава 2, раздел 4 от Директива 2015/2436, която предвижда три различни хипотези на отмяна (които са подобно предвидени в член 12 от Директива 2008/95).
81.
Първата хипотеза се отнася до отмяна поради, накратко, „липсата на реално използване“ на марката. В това отношение член 19, параграф 1 от Директива 2015/2436 предвижда, че „[м]арката подлежи на отмяна, ако през непрекъснат период от пет години тя не е била реално използвана в държавата членка във връзка със стоките или услугите, за които е регистрирана, и не съществуват основателни причини за неизползването“.
82.
Отбелязвам, че макар това правило да има за цел да намали общия брой на регистрираните и защитени марки в Европейския съюз (и следователно да намали възможните конфликти между тях), то изразява и по-широкото схващане, че „[м]арките изпълняват предназначението си да отличават стоките или услугите и да дават възможност на потребителите да правят информиран избор само когато действително се използват на пазара“ (
32
). В този смисъл Съдът обяснява по-специално, че под понятието „реално използване“ трябва да се разбира „действително използване, отговарящо на основната функция на марката, която се състои в това да гарантира на потребителя или на крайния потребител какъв е произходът на дадена стока или услуга, като му позволява без вероятност от объркване да отличи тази стока или услуга от такива с друг произход“ (
33
).
83.
Що се отнася до втората хипотеза член 20, буква а) от Директива 2014/2436 предвижда отмяна, когато „в резултат на действията или бездействието на притежателя марката се е превърнала в обичайно търговско наименование на стока или услуга, за които е регистрирана“. Тази хипотеза има за цел да премахне защитата по отношение на марки, които са се превърнали в общо наименование и вследствие на това са загубили отличителната си характеристика (често дължаща се, накратко казано, на конкретен търговски успех) (
34
) и следователно способността си да изпълняват функцията си на указание за произход (
35
).
84.
Третата хипотеза за отмяна е тази, която се разглежда в настоящото дело.
85.
Макар че всяка от тези три хипотези очевидно се отнася до отделна ситуация, от практиката на Съда следва, че всички те трябва да се разбират като прилагане на логиката и целите, залегнали в основата на правилата за марките, която логика повелява, че правата, предоставени на притежателя на марката, са защитени само дотолкова, доколкото марката продължава да изпълнява основната си функция за указване на произхода (
36
), отразена в самото ѝ определение, което я описва като всеки знак, който може по-специално „да [отличава] стоките или услугите на едно предприятие от тези на други предприятия“ (
37
). Когато тази функция престане да се изпълнява, правата на притежателя на марката могат да бъдат отнети (
38
).
86.
Поради това би било непоследователно обхватът на третото основание за отмяна, което се разглежда в настоящия случай, да се тълкува като категорично изключващо при всички обстоятелства възможността за отмяна на състояща се от фамилно име марка, въпреки че използването ѝ предава невярно послание относно стилистичния произход на обхванатите стоки или услуги, което не позволява на марката да служи като гаранция, че обозначените с марката стоки са създадени под контрола на предприятието на притежателя на марката.
87.
На този етап припомням, че основното заключение, до което е стигнал Съдът в решение Emanuel, е обосновано с факта, че прекъсването на връзката между състоящата се от фамилно име марка и създателя не е засегнало основната функция на марката, тъй като именно новият притежател на тази марка е гарантирал качеството на обозначените с нея стоки. Ето защо Съдът отхвърля идеята, че погрешното убеждение у потребителя относно това кой е създал съответните дрехи (което, както признава Съдът, все пак е фактически правдоподобно) може да повлияе на регистрацията или да доведе до нейната отмяна.
88.
Струва ми се, че е несъвместимо с това заключение да се предположи, че тъй като прекъсването на връзката само по себе си е безпроблемно за регистрацията и е без значение за отмяната, използването на такава състояща се от фамилно име марка с прекъсната връзка никога не може да доведе до отмяна. Всъщност подобно заключение би означавало да се осигури потенциално постоянна закрила на марката, въпреки това че използването ѝ от притежателя е в разрез с горепосочената логика, възпрепятствайки възможността на потребителя лесно да различи обозначените с марката стоки от тези, произведени под контрола на друг субект (като вероятно се възползва неправомерно от работата на друго предприятие).
89.
В тази връзка отбелязвам, че в решение Fiorucci Общият съд вече е възприел същата позиция като тази, която застъпвам тук. За да поясня, когато отхвърля искането за отмяна на марката, съответстваща на името на моден дизайнер, той се позовава на факта, че ищецът не е представил достатъчно доказателства в тази насока, а не поради това че такова искане не може да бъде разгледано на основанието за отмяна поради заблуждаващо използване на марката (
39
).
90.
Подобна позиция е възприета и от генерален адвокат Ruiz-Jarabo Colomer в заключението му по дело Emanuel. Като припомня по същество, че прекъсването на връзката между марката и създателя не засяга основната функция на марката за целите на отмяната, той добавя, че „за да се произнесе по евентуално настъпило заблуждение на обществеността, националният съд е длъжен да прецени конкретните обстоятелства по делото, за да провери точните последици от използването на марката“ (
40
).
91.
Накрая припомням, че от заключението на Съда в решение Emanuel следва, че прекъсването на връзката между създателя и притежателя на марката, състояща се от фамилно име, само по себе си („единствено поради тази особена характеристика“) не прави марката годна за отмяна. При все това от този елемент на разсъждение почти логично се извежда, че подобно прекъсване, когато е съчетано с други фактори, може да доведе до обратния извод, както изтъква и френското правителство.
92.
Същевременно и както Комисията отбелязва по същество, приетото в решение Emanuel според мен трябва да продължи да се разглежда като основното правило, което се прилага в случаите, когато е прекъсната връзката между състояща се от фамилно име марка и създателя, чието име носи тази марка. В този дух, отново припомням направената впоследствие констатация, че „употребата на марките, съставени от фамилно име, е практика, която се разпростира във всички търговски сектори и съответният потребител знае добре, че зад всяка марка, представляваща фамилно име, не е задължително да се крие дизайнер, който носи същото име“ (
41
).
93.
Следователно констатацията, че използването на състояща се от фамилно име марка, чиято връзка със създателя е прекъсната, е станало заблуждаващо, трябва непременно да се основава на солидна съвкупност от доказателства, показващи, че марката е загубила способността си да изпълнява основната си функция, поради въвеждането в заблуждение, или наличието на сериозен риск от такова, от страна на притежателя на марката по отношение на стилистичния произход на стоките, което е било причинено от използването на марката.
94.
По-конкретно считам, че за да се стигне до отмяна на марка, съдържаща името на създател, доказателствата трябва да показват поведение от страна на притежателя, което има за цел да създаде в съзнанието на потребителите погрешна представа за наличието на връзка между обозначените с марката стоки и първоначалния създател, и че това поведение трябва да бъде с такава интензивност, обхват или логика, че да доведе до заключението, че от съответните потребители вече не може разумно да се очаква да не предполагат, че въпросният създател е участвал в създаването на конкретните стоки (или услуги).
95.
Дали поведение като описаното от запитващата юрисдикция в крайна сметка обосновава отмяната на основание на заблуждаващо използване на спорните марки, разбира се, е въпрос на фактическа преценка, която трябва да се извърши от националния съд. При все това в това отношение считам, че елементите, които са от значение за тази преценка, биха могли да включват например рекламна кампания на притежателя на марката, в която се представя създателят и невярно се внушава неговото действително участие в художествения надзор на съответните стоки, както по същество предлага Комисията, или съобщения от страна на притежателя, в които се посочва, че определени стоки са създадени в сътрудничество със създателя, или използването върху обозначените с марките стоки на декорации, които се отнасят до или са характерни за специфичната творческа сфера на създателя, която не е обхваната от правата, прехвърлени заедно със спорните марки, което води до погрешно възприятие от страна на потребителя относно (стилистичния) произход на обозначените с марките стоки.
96.
С оглед на горепосочените съображения и в съгласие със становищата, застъпени от френското правителство и Комисията, считам, че член 20, буква б) от Директива 2015/2436 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска отмяна на марка, състояща се от фамилното име на създател, поради това че след прехвърлянето тя се използва по начин, който кара обществеността да вярва, че този създател продължава да участва в създаването на стоките, носещи марката, въпреки че това вече не е така. Освен това, считам, че за да се реши дали такова използване на марка трябва да се счита за заблуждаващо по смисъла на горепосочената разпоредба, от представените доказателства трябва да следва, че разглежданата марка вече не може да изпълнява основната си функция на указание за произход по-специално поради това че поведението на нейния притежател действително създава погрешно впечатление в съзнанието на съответните потребители за връзка между обозначените с марката стоки и създателя, или когато използването на марката води до сериозен риск от такова заблуждение и когато не може повече разумно да се очаква съответните потребители да не предположат, че съответният създател е участвал в създаването на конкретните обозначени с марката стоки.
97.
Освен това, остава да разгледам довода на PMJC, че общото заключение, направено по-горе — че описаното в преюдициалния въпрос поведение попада в обхвата на разглежданото основание за отмяна и в зависимост от обстоятелствата може да доведе до отмяна на състояща се от фамилно име марка — представлява „непропорционална санкция“, нарушаваща правото му на собственост, гарантирано в член 17, параграф 2 от Хартата, тъй като подобно поведение би било по-подходящо да се разглежда по правилата на други области на правото.
В.
Член 17, параграф 2 от Хартата, отмяна на марка и приложимост на норми от други области на правото
98.
Ще започна този подраздел, като отбележа, че марките са обект на закрила съгласно член 17, параграф 2, съгласно който „[и]нтелектуалната собственост е защитена“ (
42
).
99.
В това отношение съм съгласен с PMJC, че отмяната на марка има сериозни последици за притежателя на марката, за когото тя може да представлява ценен търговски актив (
43
).
100.
Това право обаче не е абсолютно, а трябва да се разглежда във връзка с обществената му функция (
44
). Следователно упражняването му може да бъде ограничено при спазване на условията, предвидени в член 52, параграф 1 от Хартата.
101.
Връщайки се към доводите на PMJC, тази страна явно твърди, че ако отмяната на марка е последица от действията му, с което е въвело обществеността в заблуждение относно действителния създател на обозначените с въпросните марки стоки, това би било непропорционална последица, тъй като подобно поведение вече е определено от нормите на други области на правото като заблуждаваща реклама или нелоялна конкуренция. Според тази страна тези норми не водят до толкова драстични последици като отмяната на марка.
102.
Разбирам доводите на PMJC в смисъл, че заключението, направено в предходния раздел, дава основание за тълкуване на член 20, буква б) от Директива 2015/2436, което е в разрез с член 17, параграф 2 от Хартата, тъй като води до непропорционално ограничаване на правото му на собственост, надхвърлящо необходимото при тези обстоятелства.
103.
Първо, припомням, че разпоредбите на вторичното законодателство като член 20, буква б) от Директива 2015/2436, разбира се, трябва да се тълкуват по начин, който да не е в конфликт с основните права, защитавани от правния ред на Съюза (
45
).
104.
Освен това, що се отнася до конкретното изискване за необходимост, което е част от проверката за пропорционалност, предвидена в член 52, параграф 1 от Хартата, считам, че правните последици, породени от нормите на други области на правото, като посочените от PMJC, или, в този смисъл, нормите за закрила на авторското право, посочени в акта за преюдициално запитване, не могат да се разглеждат като алтернативни мерки, които да бъдат толкова ефективни, колкото отмяната на марка, в светлината на целта, която съответните правила от правото на ЕС в областта на марките преследват, а именно да се съхрани правната защита, която се свързва с дадена марка, само доколкото е запазена основната функция на тази марка, както беше обяснено по-горе.
105.
Всъщност, макар тези специални правила да преследват цели, които са специфични за съответната област на правото, нито едно от тях не позволява да се правят изводи от поведението на притежателя, когато това поведение засяга самата основна функция на марката като указание за произход.
106.
В този смисъл Съдът е обяснил, че макар правилата на Съюза в областта на марките да предоставят определени права на притежателя на марка, те също така изискват „да се направят изводи от поведението на притежателя“ (
46
), които могат да включват премахване на защитата, свързана с марката, когато основната функция на марката е компрометирана. За разлика от това, такъв резултат не би могъл да бъде постигнат, ако правните изводи, които следва да се направят от поведението на притежателя, се ограничат до тези, предвидени в други области на правото, като посочените от PMJC.
107.
Освен това, що се отнася до пропорционалността stricto sensu, а именно въпроса дали неблагоприятните последици от тълкуването на разглежданата разпоредба са непропорционални на преследваните цели, Съдът вече е обяснил, че с приемането на съответните основания за отмяна законодателят на Съюза е постигнал баланс между защитата на интересите на предприятията като притежатели на марки, от една страна, и обществения интерес от запазване на предоставяната на марката защита само докато тя може да изпълнява основната си функция на указание за произход, от друга (
47
).
108.
Считам, че предложеното по-горе тълкуване е в съответствие с този баланс. Всъщност от предходния анализ следва, че макар нарушението от страна на притежателя на марка на други правни норми да може да представлява релевантен елемент за проверката дали тази марка следва да бъде отменена, такова едновременно нарушение не може да доведе до автоматично решение за отмяна без по-широка преценка дали марката е загубила способността си да изпълнява основната си функция.
109.
С оглед на тези съображения считам, че предложеното от мен тълкуване на член 20, буква б) от Директива 2015/2436 не противоречи на член 17, параграф 2 от Хартата.
V. Заключение
110.
С оглед на гореизложеното предлагам на Съда да отговори на Cour de Cassation (Касационен съд, Франция), както следва:
„Член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2008/95/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките и член 20, буква б) от Директива (ЕС) 2015/2436 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките
трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат отмяна на марка, състояща се от фамилното име на създател, поради това че след прехвърлянето тя се използва по начин, който кара обществеността да вярва, че този създател продължава да участва в създаването на стоките, носещи марката, въпреки че това вече не е така.
За да се реши дали такова използване на марка трябва да се счита за заблуждаващо по смисъла на тези разпоредби, от представените доказателства трябва да следва, че разглежданата марка вече не може да изпълнява основната си функция на указание за произход по-специално поради това че поведението на нейния притежател действително създава погрешно впечатление в съзнанието на съответните потребители за връзка между обозначените с марката стоки и създателя, или когато използването на марката води до достатъчно сериозен риск от такова заблуждение и когато не може повече разумно да се очаква съответните потребители да не предположат, че въпросният създател е участвал в създаването на конкретните обозначени с марката стоки“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Както е предвидено в член 20, буква б) от Директива (ЕС) 2015/2436 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 336, 2015 г., стр. 1, наричана по-нататък „Директива 2015/2436“) и в член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2008/95/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 299, 2008 г., стр. 25, наричана по-нататък „Директива 2008/95“).
(
3
)	Решение от 30 март 2006 г. (C‑259/04, наричано по-нататък решение Emanuel, EU:C:2006:215).
(
4
)	Първа директива на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 40, 1989 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92, наричана по-нататък „Директива 89/104“).
(
5
)	По-нататък ще обясня, че това не е напълно вярно за текста на френски език на член 20, буква б) от Директива 2015/2436, но това няма значение за изведеното правило.
(
6
)	За „козметика и козметични продукти“ и „дрехи“.
(
7
)	За „облекло за жени, мъже и деца“ и „проектиране на облекло; стилизиране (за облекло)“.
(
8
)	Това е съдържанието понастоящем на член 20, буква б) от Директива 2015/2436, както и по същество на двата предшественика на тази разпоредба, тоест член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2008/95 и член 12, параграф 2, буква б) от Директива 89/104.
(
9
)	Заключение на генерален адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Emanuel (C‑259/04, наричано по-нататък заключението по дело Emanuel, EU:C:2006:50, т. 3 и 4).
(
10
)	Съгласно приложимите норми на правото на Съюза в контекста на съответното основание за отказ на регистрация на марка се използва понятието „подвеждане“ [бел. пр. на английски език: „to deceit“], докато в контекста на съответното основание за отмяна на (вече регистрирана) марка се използва понятието „заблуждаване“ [бел. пр. на английски език: „to mislead“]. Без да е необходимо да изследвам по-задълбочено този избор на формулировка, отбелязвам, че Съдът е използвал понятието „въвеждане в заблуждение“ и в двете хипотези (регистрация и отмяна). Решение от 4 март 1999 г., Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola (C‑87/97, EU:C:1999:115, т. 41, наричано по-нататък „решение Gorgonzola“).
(
11
)	Курсивът е мой. Правилото днес се съдържа в член 4, параграф 1, буква ж) от Директива 2015/2436, който по същество е идентичен с член 3, параграф 1, буква ж) от Директива 89/104, разглеждан в решение Emanuel. Това основание за отказ на регистрация представлява едно от няколкото абсолютни основания за отказ или за недействителност на марки, изброени днес в член 4 от Директива 2015/2436, които не допускат регистрацията на марка, а при регистрация на марка в противоречие с тях могат да доведат до обявяване на нейната недействителност.
(
12
)	Решение Emanuel, точки 48 и 49.
(
13
)	Вж. например решения от 8 юни 2017 г., W. F. Gözze Frottierweberei и Gözze (C‑689/15, наричано по-нататък решение Gözze Frottierweberei, EU:C:2017:434, т. 41 и цитираната съдебна практика), и от 13 май 2020 г., SolNova/EUIPO — Canina Pharma (BIO-INSECT Shocker) (T‑86/19, EU:T:2020:199, т. 72 и цитираната съдебна практика).
(
14
)	Заключение на генерален адвокат Cruz Villalón по дело Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, EU:C:2013:563, т. 27, наричано по-нататък „заключението по дело Kornspitz“).
(
15
)	Вж. заключението по дело Emanuel, точки 35—40. В контекста на марките на ЕС член 20, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1) (наричан по-нататък „Регламент 2017/1001“) предвижда, че „[м]арка на ЕС може да бъде прехвърляна отделно от прехвърлянето на предприятието за всички или част от стоките или услугите, за които тя е била регистрирана“. По подобен начин в член 21 от Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост, представляващо Приложение 1В към Споразумението за създаване на Световната търговска организация, подписано в Маракеш на 15 април 1994 г. и одобрено с Решение на Съвета от 22 декември 1994 година относно сключването от името на Европейската общност, що се отнася до въпроси от нейната компетентност, на споразуменията, постигнати на Уругвайския кръг на многостранните преговори (1986—1994 г.) (ОВ L 336, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 3), се посочва, че „[с]траните членки могат да определят условия за лицензиране и прехвърляне на права върху търговски марки, като се подразбира, че […] притежателят на регистрирана търговска марка има право да прехвърли правото върху нея заедно със или без прехвърлянето на деловата дейност, към която принадлежи търговската марка“.
(
16
)	Курсивът е мой.
(
17
)	Заключение по дело Emanuel, точка 57. Вж. също например решение от 29 юни 2022 г., Hijos de Moisés Rodríguez González/EUIPO — Ирландия и Ornua (La Irlandesa 1943), T‑306/20, EU:T:2022:404, т. 27, наричано по-нататък „решение La Irlandesa“).
(
18
)	Вж. например решение от 22 март 2018 г., Safe Skies/EUIPO-Travel Sentry (TSA LOCK) (T‑60/17, EU:T:2018:164, т. 63 и цитираната съдебна практика), и решение La Irlandesa, точка 71.
(
19
)	Решение Gözze Frottierweberei, точка 55 и цитираната съдебна практика. Курсивът е мой.
(
20
)	Решения от 14 декември 2022 г., Девин/EUIPO — Хасковска търговско-промишлена палата (DEVIN) (T‑526/20, EU:T:2022:816, т. 119 и цитираната съдебна практика), или от 29 ноември 2023 г., Myforest Foods/EUIPO (MYBACON) (T‑107/23, EU:T:2023:769, т. 30 и цитираната съдебна практика). За пример наличието на заблуждение е потвърдено в случая, отнасящ се до знака „WINE OH!“, използван по отношение на „минерални и газирани води и други безалкохолни напитки“, поради противоречието между знака и естеството на стоките, за които се предполага, че са обозначени с него, като това схващане е допълнително подсилено от използването на възклицателен знак. Въпреки това тази марка е счетена за допустима за регистрация за други стоки и услуги, решение на пети апелативен състав от 7 март 2006 г., R 1074/2005‑4-WINE OH!, точки 20—24.
(
21
)	Решение Frottierweberei и Gözze, точки 56 и 57.
(
22
)	Решение La Irlandesa, точка 68.
(
23
)	Вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Maxxus Group (C‑183/21, EU:C:2022:174, т. 30).
(
24
)	Съдържащ се в приложимия преди това член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2008/95.
(
25
)	Решения по дела Gorgonzola, точка 41, и Emanuel, точка 47. Тази забележка е направена в контекста на Директива 89/104, чийто член 12, параграф 2, буква б) е еквивалентна разпоредба на член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2008/95. В контекста на марката на ЕС вж. решение La Irlandesa, точка 55 и цитираната съдебна практика или решение от 22 юни 2022 г., Unite the Union/EUIPO — WWRD Ireland (WATERFORD) (T‑739/20, EU:T:2022:381, т. 46—49).
(
26
)	Отбелязвам също, че само с две изключения — що се отнася до текстовете на фински и на унгарски — явно текстът на Директива 2008/95 на всички останали езици се основава на идеята за (нормален) риск (или дори възможност) за въвеждане на обществеността в заблуждение.
(
27
)	Вж. по аналогия решение от 29 април 2004 г., Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, EU:C:2004:275, т. 16, наричано по-нататък „решението Björnekulla“).
(
28
)	Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), Насоки за разглеждане, в „Марки на ЕС“, част Г, „Отмяна“, раздел 2 „Материално правни разпоредби“, от 31 март 2024 г., достъпни на https://guidelines.euipo.europa.eu/, стр. 1465, точка 2.4.4.
(
29
)	Марката „Mövenpick of Switzerland“ е отменена, тъй като въпросните стоки са произвеждани в Германия. Решение на първи апелативен състав от 12 февруари 2009 г., R 697/2008‑1, Biscosuisse — Chocosuisse/Mövenpick Holding, точки 17—19.
(
30
)	Решение Emanuel, точка 48, и точка 31 от настоящото заключение.
(
31
)	Решение от 14 май 2009 г., Fiorucci/СХВП — Edwin (ELIO FIORUCCI) (T‑165/06, EU:T:2009:157, т. 30 и 31, наричано по-нататък „решение Fiorucci“). Вж. и заключението по дело Emanuel, точка 63.
(
32
)	Съображение 31 от Директива 2015/2436. Вж. и решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari (C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 32 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Решение от 15 януари 2009 г., Silberquelle (C‑495/07, EU:C:2009:10, т. 17 и цитираната съдебна практика).
(
34
)	Вж. заключението по дело Kornspitz, точка 30. В заключението на генерален адвокат Léger по дело Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, EU:C:2003:615, т. 50) за примери се посочват марките „walkman“, „cellophane“ или „aspirin“.
(
35
)	Решение от 6 март 2014 г., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, наричано по-нататък решението Kornspitz, EU:C:2014:130, т. 22 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	Вж. решение Kornspitz, точка 22, и решение Björnekulla точка 22.
(
37
)	Член 3 от Директива 2015/2436. Вж. и съображение 13 от Директива 2015/2436 със същия ефект и съображение 16 от нея, в което се посочва, че „функцията [на марката] именно е да гарантира марката като обозначение за произход“. Вж. решение Kornspitz, точка 21 и цитираната съдебна практика.
(
38
)	Решение Kornspitz, точка 22 и цитираната съдебна практика.
(
39
)	Решение Fiorucci, точки 36 и 37, в контекста на марката на ЕС.
(
40
)	Заключение по дело Emanuel, точка 70.
(
41
)	Решение Fiorucci, точки 30 и 31.
(
42
)	Що се отнася до марките вж. решение от 30 януари 2019 г., Planta Tabak (C‑220/17, EU:C:2019:76, т. 91—100, наричано по-нататък „решение Planta Tabak“), или решение на ЕСПЧ от 11 януари 2007 г., Anheuser-Busch Inc./Португалия (CE:ECHR:2007:0111JUD007304901, § 72), в контекста на член 1 от Първи допълнителен протокол към Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, който гарантира правото на защита на собствеността.
(
43
)	Както също е признато в заключението на генерален адвокат Jacobs по дело Parfums Christian Dior (C‑337/95, EU:C:1997:222, т. 39). За признаването на сериозните последици от отмяната вж. заключението по дело Kornspitz, точка 30.
(
44
)	Решение Planta Tabak, точка 94 и цитираната съдебна практика.
(
45
)	Вж. например решение от 30 януари 2024 г., Landeshauptmann von Wien (Събиране на семейството с малолетен или непълнолетен бежанец) (C‑560/20, EU:C:2024:96, т. 48).
(
46
)	Решение от 27 април 2006 г., Levi Strauss (C‑145/05, EU:C:2006:264, т. 27).
(
47
)	Вж. в тази връзка решение Levi Strauss, точка 29 и решение Kornspitz, точка 32 и цитираната съдебна практика. Вж. също заключението по дело Kornspitz, точка 31. Отбелязвам, че този баланс се засилва допълнително от правилото, произтичащо от член 21 от Директива 2014/2436, съгласно което, когато основанията за отмяна съществуват само по отношение на конкретните стоки или услуги, отмяната трябва да се отнася само до тях.