Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
A. RANTOS
представено на 5 март 2026 година(1)
Дело C‑70/25 [Tukowiecka](i)
N.O.
срещу
PKO BP S.A.
(Преюдициално запитване, отправено от
Sąd Rejonowy w Koszalinie (Районен съд Кошалин, Полша)
„ Преюдициално запитване — Платежни услуги във вътрешния пазар — Директива
(ЕС)
2015/2366 — Член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 — Неразрешени платежни операции — Право на незабавно възстановяване — Груба небрежност — Отказ на доставчика на платежни услуги да възстанови незабавно сумата по неразрешена платежна операция в случай на вреда, произтичаща от сериозно нарушение от страна на платеца на задълженията по член 69 — Обхват на изключението от правото на незабавно възстановяване “
I.      Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване, отправено от Sąd Rejonowy w Koszalinie (Районен съд Кошалин, Полша), се отнася до тълкуването на член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от Директива (ЕС) 2015/2366(2), отнасящи се до режима на отговорност, приложим при неразрешени платежни операции. То повдига по-специално въпроса при какви условия доставчик на платежни услуги може да откаже незабавното възстановяване на сумите по такива операции, като се позове на груба небрежност от страна на платеца с оглед на неговите задължения по член 69 от тази директива, в контекста на фишинг измама —
все по-често срещано явление.
2.        Това дело дава възможност на Съда да уточни очертанията
на равновесието, което следва да бъде установено между интересите на платеца и тези на доставчика на платежни услуги. То го приканва да се произнесе по въпроси, които могат да имат значително отражение както върху разпределението на риска между доставчиците на платежни услуги и платците, така и върху нивото на защита, предоставено на ползвателите на тези услуги.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
3.        Съгласно съображения 6 и 71 от Директива 2015/2366:
„(6)      С цел отстраняване на пропуските в регулаторната уредба следва да бъдат установени нови правила, като същевременно се осигури повече правна яснота и последователно прилагане на законодателната рамка в целия Съюз […] и [се осигури] високо ниво на защита на потребителите при използването на тези платежни услуги в целия Съюз. Това следва да доведе до ефикасност в платежната система като цяло и до по-голям избор и по-голяма прозрачност на платежните услуги, като същевременно се укрепи доверието на потребителите в хармонизирания пазар на плащанията.
[…]
(71)      В случай на неразрешена платежна операция доставчикът на платежни услуги следва незабавно да възстанови на платеца сумата по тази операция. Когато обаче е налице силно подозрение за неразрешена операция в резултат на измамно поведение от страна на ползвателя на платежни услуги и когато съмнението се основава на обективни причини, които се съобщават на съответния национален орган, преди да възстанови средствата на платеца, доставчикът на платежни услуги следва да може да проведе разследване в рамките на разумен срок. С цел […] платецът да бъде защитен от неизгодни последици вальорът на заверяване на сметката при възстановяването следва да е не по-късно от датата, на която сумата е била дебитирана. С оглед насърчаване на ползвателя на платежни услуги да уведомява доставчика на платежни услуги без неоснователно забавяне за кражба или загуба на платежен инструмент, намалявайки по този начин риска от неразрешени платежни операции, ползвателят следва да носи отговорност само за много ограничена сума, освен ако ползвателят на платежни услуги е действал с цел измама или при груба небрежност. В този контекст сумата от 50 EUR изглежда подходяща, за да се гарантира хармонизирано и високо ниво на защита на ползвателите в рамките на Съюза. Платецът не следва да се носи отговорност, в случай че не е бил [в] състояние да разбере за загубата, кражбата или незаконното присвояване на платежен инструмент. Освен това, след като ползвателите са уведомили доставчика на платежни услуги за възможна злоупотреба с платежния им инструмент, от ползвателите на платежни услуги не следва да се изисква да покриват допълнителни щети, произтичащи от неразрешената употреба на този инструмент. […]“.
4.        Член 69 от тази директива, озаглавен „Задължения на ползвателя на платежни услуги по отношение на платежните инструменти и персонализираните средства за сигурност“, гласи:
„1.      Ползвателят на платежни услуги, който има право да използва определен платежен инструмент:
a)      използва платежния инструмент в съответствие с условията за неговото издаване и използване, които трябва да са обективни, недискриминационни и пропорционални;
б)      уведомява без неоснователно забавяне доставчика на платежни услуги или образуванието, посочено от последния, ако научи за загуба, кражба, присвояване или неразрешена употреба на платежния инструмент.
2.      За целите на параграф 1, буква а) ползвателят на платежни услуги предприема, по-специално веднага след получаването на платежен инструмент, всички разумни действия за безопасно съхранение на персонализираните средства за сигурност“.
5.        Член 71 от посочената директива, озаглавен „Уведомяване и корекции във връзка с неразрешени или неточно изпълнени платежни операции“, предвижда в параграф 1:
„Ползвателят на платежни услуги получава корекция на неразрешена или неточно изпълнена платежна операция от доставчика на платежни услуги само ако го уведоми без неоснователно забавяне, че е узнал за такава операция, която поражда възможност за възникването на претенции, включително и по смисъла на член 89, и не по-късно от 13 месеца след датата на задължаване на сметката.
[…]“.
6.        Член 72 от същата директива, озаглавен „Доказателства във връзка с установяването на идентичността и изпълнението на платежни операции“, гласи в параграф 2:
„Когато ползвателят на платежни услуги отрича да е разрешавал изпълнена платежна операция, използването на платежен инструмент, регистрирано от доставчика на платежни услуги, включително от доставчика на услуги по иницииране на плащане, когато е приложимо, само по себе си не е достатъчно за доказването, че платежната операция е била разрешена от платеца или че платецът е действал с цел измама, или че не е изпълнил умишлено или поради груба небрежност едно или повече от задълженията по член 69. Доставчикът на платежни услуги, включително, когато е приложимо, доставчикът на услуги по иницииране на плащане представя доказателства в подкрепа на доказването на измама или груба небрежност от страна на ползвателя на платежни услуги“.
7.        Член 73 от Директива 2015/2366, озаглавен „Отговорност на доставчика на платежни услуги при неразрешени платежни операции“, параграф 1 има следния текст:
„Без да се засяга член 71, държавите членки гарантират, че в случай на неразрешена платежна операция доставчикът на платежни услуги на платеца възстановява на платеца сумата по неразрешената платежна операция незабавно и във всеки случай не по-късно от края на следващия работен ден, след като е забелязал или е бил уведомен за операцията, освен когато доставчикът на платежни услуги на платеца има разумни основания за подозрение за измама и съобщи писмено тези основания на съответния национален орган. Когато е приложимо, доставчикът на платежни услуги на платеца възстановява задължената платежна сметка в състоянието, в което би се намирала, ако не беше изпълнена неразрешената платежна операция. Това също така гарантира, че вальорът за заверяване на платежната сметка на платеца е не по-късно от датата, на която сумата е била дебитирана“.
8.        Член 74 от тази директива, озаглавен „Отговорност на платеца за неразрешени платежни операции“, предвижда в параграф 1:
„Чрез дерогация от член 73, платецът може да бъде задължен да понесе щетите, свързани с неразрешени платежни операции и произтичащи от използването на изгубен или откраднат платежен инструмент или от незаконното присвояване на платежен инструмент, в максимален размер до 50 EUR.
Първа алинея не се прилага, ако
a)      загубата, кражбата или незаконното присвояване на платежен инструмент не са могли да бъдат установени от платеца преди плащането, освен когато самият платец е действал с цел измама; или
б)      щетата е била причинена от действие или бездействие на служител, на представител или клон на доставчик на платежни услуги или на подизпълнител.
Платецът понася всички вреди, свързани с неразрешени платежни операции, ако самият платец ги е причинил с цел измама или вследствие на умишлено неизпълнение или неизпълнение поради груба небрежност на едно или повече от задълженията по член 69. В такива случаи не се прилага максималният размер, посочен в първа алинея.
Когато платецът не е действал с цел измама, нито е допуснал умишлено неизпълнение на задълженията си по член 69, държавите членки могат да ограничат отговорността по настоящия параграф, като отчетат по-специално естеството на персонализираните средства за сигурност и конкретните обстоятелства, при които е бил изгубен, откраднат или незаконно присвоен платежният инструмент“.
Б.      Полското право
9.        Член 46, параграфи 1 и 3 от Ustawa o usługach płatniczych (Закон за платежните услуги) от 19 август 2011 г.(3), в редакцията му, приложима към спора по главното производство, гласи следното:
„1.      Без да се засяга член 44, параграф 2, в случай на неразрешена платежна операция доставчикът [на платежни услуги] на платеца възстановява на платеца сумата по неразрешената платежна операция незабавно и не по-късно от края на работния ден след установяването на неразрешената операция по сметката на платеца или след получаване на съответното уведомление, освен ако доставчикът [на платежни услуги] на платеца има разумни и надлежно документирани основания да подозира измама и информира писмено органите, които могат да започнат наказателно преследване. В случай, че платецът използва платежна сметка, доставчикът [на платежни услуги] на платеца възстановява задължената платежна сметка в състоянието, в което би се намирала, ако не беше изпълнена неразрешената платежна операция. Вальорът за заверяване на платежната сметка на платеца е не по-късно от датата, на която сумата е била дебитирана.
[…]
3.      Платецът отговаря за неразрешените платежни операции в пълен размер, ако ги е причинил умишлено или в резултат на умишлено неизпълнение или неизпълнение поради груба небрежност на едно или повече от задълженията по член 42“.
III. Спорът по главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
10.      N.O. (наричана по-нататък „ищцата“), физическо лице —
титуляр на банкова сметка в PKO BP S.A. (наричана по-нататък „банката“), е жертва на фишинг измама вследствие на предлагането на стока за продажба в платформа за онлайн търгове. Трето лице, което се представя за купувач, ѝ изпраща заблуждаващ линк, който възпроизвежда интерфейса на платформата, а след това и този на банката. Заблудена, ищцата въвежда данните си за вход, позволявайки по този начин на измамника да извърши неразрешена платежна операция от банковата ѝ сметка. След като установява измамата на следващия ден, тя незабавно я съобщава на банката и на полицията, без извършителят ѝ да бъде установен. Въпреки това банката отказва да възстанови сумата по спорната операция, тъй като счита, че ищцата не е изпълнила поради груба небрежност задължението си да опазва с дължимата грижа платежния инструмент и да не го предоставя на неоторизирани лица.
11.      Вследствие на този отказ ищцата предявява пред запитващата юрисдикция,
Sąd Rejonowy w Koszalinie (Районен съд Кошалин), иск срещу банката за заплащане на сумата от 3 000 полски злоти (PLN) (около 705 евро).
12.      В подкрепа на искането си ищцата изтъква, че принципът на незабавно възстановяване на сумата по неразрешена операция следва да бъде изключен само в хипотезата, описана в член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366, а именно, когато доставчикът на платежни услуги има разумни основания да подозира измама от страна на платеца и съобщи тези основания на съответния национален орган. При липсата на такива основания, както е в настоящия случай, този доставчик трябва да възстанови на платеца сумата по неразрешената операция незабавно и не по-късно от края на следващия работен ден. Едва след такова възстановяване и разследване на обстоятелствата около инцидента посоченият доставчик може да иска възстановяване на загубите, причинени от грубата небрежност на платеца. Ако платецът откаже да възстанови сумата по неразрешената операция, банката следва да предприеме съдебни действия за плащане.
13.      Банката от своя страна поддържа, че полското законодателство за транспониране на член 74, параграф 1 от Директива 2015/2366 освобождава доставчика на платежни услуги от задължението за незабавно възстановяване на сумата по неразрешена операция, предвидено в член 73, параграф 1 от тази директива, ако той установи, че поведението на платеца се характеризира с груба небрежност. Банката твърди и че може самостоятелно да прецени всички предпоставки за отговорността за неразрешена операция и се освобождава от задължението за незабавно възстановяване, ако установи небрежност от страна на платеца.
14.      При тези обстоятелства, предвид установяването в хода на производството, че спорната операция е неразрешена, запитващата юрисдикция сочи, че трябва да анализира член 46 от Закона за платежните услуги, с който се транспонират членове 73 и 74 от Директива 2015/2366, за да реши висящия пред нея спор между ищцата и банката относно обхвата на задължението на доставчика на платежни услуги да възстанови незабавно сумата по неразрешена операция.
15.      В това отношение според тази юрисдикция Директива 2015/2366 и националните разпоредби, които я транспонират, установяват общия принцип, че рискът от отговорност за неразрешени платежни операции се носи изцяло от доставчиците на платежни услуги. По-нататък, посочената юрисдикция отбелязва, че разпоредбите на тази директива и на полското право предоставят на платците право на възстановяване на сумите по неразрешените операции, което означава право на незабавно възстановяване на загубените по този начин средства. Това право би било изключено само в случай на основателни причини за подозрение за измама от страна на платеца и съобщаване
за тази измама на компетентните национални органи.
16.      Впрочем същата юрисдикция отбелязва, че в полските съдилища не са предявявани искове от банки срещу потребители относно задължението за възстановяване на сумата по неразрешени операции поради груба небрежност, която може да бъде вменена на платеца. За сметка на това има множество искове на потребители срещу банки поради невъзстановяване на суми по неразрешени операции. Според запитващата юрисдикция това явление показва, че прилагането от доставчиците на платежни услуги на изключенията от правото на възстановяване се е превърнало в правило в случай на неразрешени операции. Всъщност доставчиците на платежни услуги поначало не възстановяват сумата по неразрешените операции, така че платците, и по-конкретно потребителите се оказват принудени да предприемат действия по съдебен ред.
17.      Доколкото с предложеното от банката тълкуване на Директива 2015/2366 не би се постигнала целта за защита на платеца, преследвана чрез общото правило за възстановяване на суми по неразрешени операции, тази юрисдикция прави извода, че разпоредбите на тази директива трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат възможност доставчик на платежни услуги да откаже незабавно възстановяване на сумата по неразрешена платежна операция, ако платецът е претърпял вреда във връзка с тази операция, като не е изпълнил
задълженията си вследствие на груба небрежност. Посочената юрисдикция добавя, че подобно тълкуване би довело до прехвърляне от платеца, който често е потребител, върху търговеца, а именно доставчика на платежни услуги, на тежестта за водене на процес, за предприемане на производство, за поемане на съдебни такси, за представяне на доказателства и за
подготвяне на документи.
18.      При тези обстоятелства Sąd Rejonowy w Koszalinie (Районен съд Кошалин) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 73, параграф 1 във връзка с член 74, параграф 1 от Директива [2015/2366] да се тълкува в смисъл, че доставчик на платежни услуги може да откаже да възстанови незабавно на платец сумата по неразрешена платежна операция, ако платецът е претърпял загуба във връзка с неразрешена платежна операция, като не е изпълнил
задълженията по член 69 вследствие на груба небрежност?“.
19.      Банката, полското, чешкото и италианското правителство, както и Европейската комисия представят писмени становища пред Съда.
IV.    По преюдициалния въпрос
20.      С единствения си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от Директива 2015/2366 трябва да се тълкуват в смисъл, че доставчик на платежни услуги може да откаже да възстанови незабавно на платец сумата по неразрешена платежна операция,
поради това че последният не е изпълнил
вследствие на груба небрежност едно или повече от задълженията си по
член 69 от тази директива.
21.      За да отговори на този въпрос, Съдът трябва да определи дали член 74, параграф 1, трета алинея от посочената директива представлява изключение от предвиденото в член 73, параграф 1 от същата директива задължение на доставчика на платежни услуги да възстанови незабавно сумата на платеца, което може да доведе до погасяване или спиране на изпълнението на това задължение, или по-скоро става въпрос за отделно право, което този доставчик може впоследствие да предяви срещу платеца.
22.      В това отношение съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза следва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът, в който тя се вписва, и целите на правната уредба, от която тя е част(4).
23.      Що се отнася, на първо място, до текста на разпоредбите, чието тълкуване се иска, отбелязвам, че заглавията им показват, че те уреждат отговорността съответно на доставчика на платежни услуги и на платеца в случай на неразрешени платежни операции. Всъщност заглавието на член 73 от Директива 2015/2366 е „Отговорност на доставчика на платежни услуги при неразрешени платежни операции“, а заглавието на член 74 от тази директива е „Отговорност на платеца за неразрешени платежни операции“.
24.      Що се отнася до член 73, параграф 1 от посочената директива, той предвижда по принцип незабавно възстановяване на сумата на платеца в случай на неразрешени платежни операции, както и императивен срок, в който доставчикът на платежни услуги трябва да извърши това възстановяване(5), като същевременно предвижда изключение от правилото за незабавно възстановяване, а именно, когато този доставчик „има разумни основания за подозрение за измама“. Така това изключение изисква, от една страна, да са налице сериозни подозрения за евентуална измама и от друга страна, посоченият доставчик да изпълни едно формално условие, което е да съобщи писмено тези подозрения на компетентния национален орган(6).
25.      Важно е също да се констатира, че член 74, параграф 1 от същата директива е формулиран като изключение от член 73 от нея(7). Впрочем член 74, параграф 1, първа и втора алинея от Директива 2015/2366 урежда безвиновната отговорност на платеца, която е ограничена, докато от трета алинея следва, че отговорността на платеца за виновно поведение по принцип е неограничена. Тази разпоредба гласи по-точно, че платецът носи отговорност в максимален размер до 50 евро или без ограничение, ако е действал с цел измама или ако умишлено или поради груба небрежност не е изпълнил задълженията си по член 69 от тази директива по отношение на предоставените му платежни инструменти.
26.      Що се отнася по-специално до въпроса за незабавното възстановяване в случай на неразрешени платежни операции, отбелязвам, че член 73, параграф 1 от посочената директива не предвижда никакво друго изключение, на което доставчикът на платежни услуги би могъл да се позове, като например подозрение или възможност платецът, включително поради небрежност, да не е изпълнил едно или повече от задълженията по член 69 от същата директива. Освен това, що се отнася до член 74, параграф 1 от нея, тази разпоредба,
изглежда, не обхваща въпроса за незабавното възстановяване на сумата по неразрешена платежна операция, а се съсредоточава върху разпределянето на отговорността между платеца и доставчика на платежни услуги, за да се определи кой впоследствие трябва да носи отговорност в рамките на процедурата и съответно да понесе вредите, свързани с такива операции.
27.      Така на пръв поглед от буквалното тълкуване на член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366 следва, че като въвежда изрично дерогации от задължението за незабавно възстановяване на сумата по неразрешена операция, той не позволява списъкът на дерогациите да бъде разширяван и към други случаи, които не са предвидени в тази разпоредба, включително хипотезата на „неизпълнение поради груба небрежност на едно или повече от задълженията [на платеца] по член 69“, спомената в член 74, параграф 1, трета алинея от посочената директива.
28.      Трябва обаче да се констатира, че що се отнася до член 74, параграф 1 от същата директива, не може да се заключи със сигурност, по-специално само въз основа на неговия текст, че предвидената в тази разпоредба „дерогация“ се отнася единствено до същността на задължението, или обхваща и принципа, изискващ незабавно възстановяване. По този начин могат да бъдат направени две различни тълкувания, както свидетелстват противоположните позиции на страните по главното производство(8). Според първото тълкуване доставчикът на платежни услуги няма никакво задължение да възстанови сумата на платеца в случай на допуснато от последния нарушение, поради което той може да се позове на отговорността на платеца за груба небрежност, за да се приложи предвидената в член 74 от Директива 2015/2366 дерогация и да се погаси задължението му за незабавно възстановяване, произтичащо от член 73, параграф 1 от тази директива. Обратно, второто тълкуване се основава на предпоставката, че член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от посочената директива уреждат два отделни етапа от процедурата за възстановяване на суми по неразрешена платежна операция. Според този прочит „дерогацията“, предвидена в посочения член 74, параграф 1, няма действие ab initio, което означава, че доставчикът на платежни услуги първо трябва да възстанови сумата на платеца, а след това може да упражни право на обезщетение срещу платеца, отговорен за нарушението.
29.      Поради причините, които ще изложа в следващите точки от настоящото заключение, считам, че следва да се възприеме това второ тълкуване на член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от Директива 2015/2366.
30.      Всъщност това тълкуване се потвърждава, на второ място, и от контекста, в който се вписват разпоредбите, посочени в отправения от запитващата юрисдикция преюдициален въпрос.
31.      В това отношение отбелязвам, че съображение 71 от Директива 2015/2366 предвижда само един случай, в който доставчикът на платежни услуги може — след като платецът го е уведомил за неразрешената операция — да забави незабавното възстановяване на сумата на платеца, а именно хипотезата, при която „е налице силно подозрение за неразрешена операция в резултат на измамно поведение от страна на ползвателя на платежни услуги и когато съмнението се основава на обективни причини, които се съобщават на съответния национален орган“. Подобно на член 73, параграф 1 от тази директива, това съображение 71 не споменава никакво друго изключение, на което доставчикът на платежни услуги би могъл да се позове, като например подозрение или констатация, че с поведението си ползвателят на платежни услуги не е изпълнил едно или повече от задълженията по член 69 от посочената директива,
в частност поради груба небрежност.
32.      Следва впрочем да се подчертае, че анализът на подготвителните работи по приемането на член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366, изглежда, подкрепя това тълкуване. В предходната си редакция Директива 2007/64(9), отменена с Директива 2015/2366, не предвижда никакво изключение от задължението за незабавно възстановяване на суми по неразрешена платежна операция. Законодателят на Съюза обаче е счел за необходимо да измени релевантната разпоредба, а именно член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366, за да регламентира в по-голяма степен процедурата за незабавно възстановяване в случай на неразрешени операции, и то като изрично предвиди специално изключение от задължението за възстановяване, а именно, когато доставчикът на платежни услуги има основателни причини да подозира измама(10).
33.      Отбелязвам също, че член 107, параграф 1 от тази директива гласи, че предвидената от законодателя на Съюза хармонизация в областта, обхваната от релевантните за настоящото дело разпоредби, е пълна и не позволява приемането на национални мерки, различни от приетите от този законодател(11). По-точно, членове 73 и 74 от посочената директива не са сред разпоредбите, по отношение на които законодателят на Съюза е възнамерявал да предостави на държавите членки свобода на преценка. По-нататък, член 107, параграф 3 от същата директива споменава изрично задълженията на доставчиците на платежни услуги, като задължава държавите членки да гарантират, че доставчиците на платежни услуги не се отклоняват във вреда на ползвателите на платежни услуги от разпоредбите на националното право, с които се транспонира Директива 2015/2366 или които ѝ съответстват, освен когато такова отклонение е изрично предвидено в нея.
34.      На трето място, това тълкуване се потвърждава от преследваните с Директива 2015/2366 цели.
35.      В това отношение припомням, че както следва от съображение 6 от Директива 2015/2366, тя има за цел да хармонизира правилата относно предоставянето на платежни услуги чрез повишаване на „правната яснота“, за да се гарантира „последователно прилагане на законодателната рамка в целия Съюз“, като същевременно се гарантира високо ниво на защита на потребителите при използването на платежни услуги в целия Съюз.
36.      Въпреки че основната цел на тази директива е хармонизирането на правилата относно платежните услуги и правилното функциониране на вътрешния пазар на тези услуги(12), за което свидетелства фактът, че посочената директива се основава на член 114 ДФЕС, това не променя факта, че необходимостта да се осигури високо ниво на защита на потребителите при използването на посочените услуги също е една от целите, преследвани със същата директива(13).
37.      Според мен гореизложените обстоятелства позволяват да се приеме, че макар член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от Директива 2015/2366 да са тясно свързани, тези разпоредби все пак уреждат отделни аспекти от процедурата за възстановяване на суми по неразрешени платежни операции, тъй като първата предвижда незабавно възстановяване в случай на неразрешена операция, докато втората урежда разпределянето на отговорността между доставчика и платеца на по-късен етап.
38.      Следователно съгласно член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366 доставчикът на платежни услуги първо е длъжен да възстанови незабавно сумата по неразрешена платежна операция, освен ако е налице сериозно подозрение, че тя е резултат от измама от страна на ползвателя на платежни услуги. Това възстановяване обаче няма окончателен характер. Всъщност, ако след това предварително възстановяване доставчикът на платежни услуги установи, че платецът умишлено или поради груба небрежност не е изпълнил някое от задълженията си по член 69 от тази директива, той може да изиска платецът да понесе вредите, причинени от неговата груба небрежност. В хипотезата на отказ на платеца да възстанови сумата по неразрешената операция, този доставчик ще трябва да предяви иск срещу платеца, тъй като последният носи отговорност съгласно член 74, параграф 1, трета алинея от посочената директива.
39.      Обратното тълкуване, което би позволило на доставчика на платежни услуги да откаже или да отложи възстановяването при обикновено съмнение за неизпълнение поради груба небрежност на платеца на задълженията по член 69 от същата директива, би дало на този доставчик възможността да заобиколи задължението за незабавно възстановяване на суми по неразрешена операция, закрепено в член 73, параграф 1 от нея. Подобен прочит би довел до необосновано разширяване на
хипотезите, при които посоченият доставчик може да бъде освободен от това задължение, извън изрично предвидените в текста случаи, и би влязъл в противоречие с принципа на ограничително тълкуване на изключенията в акт от правото на Съюза. По този начин той би накърнил пряко правото на потребителя да получи това възстановяване и следователно би лишил посочената разпоредба от нейното съдържание и от полезното ѝ действие.
40.      В това отношение изборът на законодателя на Съюза да обвърже спирането на изпълнението на задължението за незабавно възстановяване със стриктни условия има за цел да гарантира, че това възстановяване остава правилото и не се превръща в изключение. Подобен механизъм обаче би бил напълно лишен от ефикасност, ако обикновеното извънсъдебно твърдение на доставчика на платежни услуги за неизпълнение на задълженията, произтичащи от член 69 от Директива 2015/2366, е достатъчно, за да спре изпълнението на задължението му за незабавно възстановяване. Впрочем би било най-малкото парадоксално да се изисква наличието на сериозни подозрения, както и започването на формално производство пред компетентния национален орган, за да се спре изпълнението на задължението за незабавно възстановяване в случай на измама, като същевременно се приеме, че що се отнася до действие или бездействие, дължащо се на груба небрежност, това задължение може да не бъде изпълнявано с идентични последици без каквото и да било друго формално изискване.
41.      Да се приеме, че доставчикът на платежни услуги може да откаже или да отложи незабавното възстановяване на сумата по неразрешена операция, като се позове на груба небрежност на платеца, би могло в същото време да застраши преследваната с Директива 2015/2366 цел за осигуряване на високо ниво на защита на потребителите. Независимо от факта, че в такъв случай платецът би бил лишен от незабавното възстановяване на разглежданата сума, той също така би бил принуден да започне съдебно производство срещу доставчика на платежни услуги, ако последният се позовава на неизпълнение на предвидените в член 69 от тази директива задължения, дължащо се на груба небрежност. Ограничавайки обаче възможността за такъв доставчик да не извърши незабавно възстановяване на суми по неразрешена платежна операция само до случая на измама, законодателят на Съюза е възнамерявал да отстрани практиката доставчиците на платежни услуги да противопоставят на платеца виновно поведение с цел да отказват възстановяване — практика, която принуждава последния да предяви иск за връщане на сумите по неразрешените операции(14). Всъщност от внесеното в член 73, параграф 1 от посочената директива изменение следва, че не платецът, а доставчикът на платежни услуги трябва да претендира поемането на вредите от неразрешена платежна операция, дължаща се на груба небрежност на платеца, и при необходимост да предяви иск за възстановяване на съответните суми. Този подход освен това е в съответствие и с член 72, параграф 2 от същата директива, съгласно който доставчикът на платежни услуги носи тежестта да докаже, че платецът е допуснал груба небрежност.
42.      В допълнение ми се струва уместно да направя няколко уточнения по някои аспекти, свързани с предходния анализ на релевантните разпоредби от Директива 2015/2366, с оглед на настоящото дело.
43.      Държа да подчертая, първо, че настоящото дело се различава от поредица отнесени до Съда дела, отнасящи се до съчетаването на
различните разпоредби, уреждащи разпределянето на отговорността между платеца и доставчика на услуги в случай на неразрешени операции, както са формулирани в предходните редакции на Директива 2015/2366(15), и по-специално делото, по което е постановено решение Veracash(16).
44.      В това отношение уточнявам, че за разлика от настоящото дело, по което е безспорно, че платецът незабавно е уведомил доставчика на платежни услуги за извършването на неразрешена платежна операция, делото, по което е постановено решение Veracash, се отнася до последиците от неизпълнението от платеца на задължението му незабавно да уведоми доставчика на платежни услуги за констатирането на такава операция.
45.      Наистина в това решение Съдът постановява, че задължението на доставчика на платежни услуги да възстанови незабавно сумата по неразрешена операция в съответствие с член 60, параграф 1 от Директива 2007/64 е обусловено от изключенията, предвидени в член 61, параграф 2 от тази директива, така че платецът по принцип трябва да носи отговорност за всички загуби, свързани с неразрешени платежни операции, когато ги е причинил чрез измама или с неизпълнението на едно или повече от задълженията си по член 56 от посочената директива умишлено или поради груба небрежност(17). Всъщност подобно тълкуване би могло да наведе на мисълта, че член 61, параграф 2 от същата директива представлява изключение от предвиденото в член 60, параграф 1 от нея задължение за доставчика на платежни услуги да възстанови незабавно сумата по неразрешената операция в полза на платеца, като по този начин позволява на този доставчик да се освободи от това задължение, като се позове на отговорността на платеца за измама или груба небрежност.
46.      Налага се обаче изводът, че такова тълкуване не може да бъде възприето по отношение на член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от Директива 2015/2366, които заменят член 60, параграф 1 и член 61, параграф 2 от Директива 2007/64. Всъщност, както беше посочено в точка 32 от настоящото заключение, макар член 60, параграф 1 от Директива 2007/64 да не предвижда никакво изключение от задължението за незабавно възстановяване на сумата по неразрешена платежна операция, законодателят на Съюза е счел за необходимо да измени тази разпоредба, като въведе в член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366 изрично изключение от задължението за незабавно възстановяване, ограничено до хипотезата, при която доставчикът на платежни услуги разполага с основателни причини да подозира измама. С това изменение обаче законодателят на Съюза е искал ясно да установи, че член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от тази директива уреждат два отделни етапа от процедурата за възстановяване на суми по неразрешена платежна операция
в смисъл, че първият установява принципа на незабавно възстановяване в случай на неразрешена операция, докато вторият урежда последващото разпределение на отговорността между доставчика и платеца(18).
47.      Второ, отбелязвам, че в писменото си становище италианското правителство поддържа тълкуване на член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366 в смисъл, че макар да налага незабавно възстановяване, тази разпоредба все пак позволява на доставчика на платежни услуги впоследствие и директно да си възстанови платената на клиента сума по неразрешена платежна операция, без непременно да се налага да предявява съдебен иск, когато анализът на всички релевантни обстоятелства му дава основателни причини да счита, че неразрешената операция е резултат от умишлени действия или тежко нарушение от страна на платеца(19).
48.      Макар предложеното от италианското правителство тълкуване да цели постигането на равновесие между интересите на засегнатите страни, то все пак би довело до обвързване на възстановяването по член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366 с ограничения и с
допълнителни условия, които не намират никакво основание в текста на тази разпоредба и следователно се отклоняват от стриктната рамка, очертана от тази директива. По-нататък, от практическа гледна точка платецът би се оказал в положение, равностойно на положението, в което би се намирал при липсата на каквото и да било възстановяване, поради което би бил принуден да предяви иск срещу доставчика на платежни услуги, за да си възстанови разглежданата сума. Както обаче беше посочено в точки 37 и 38 от настоящото заключение, подобно тълкуване би позволило заобикалянето на тази разпоредба и би могло да я лиши от нейното полезно действие, като същевременно намали обхвата на защитата, предоставена на потребителите.
49.      Впрочем констатирам, както беше отбелязано в точка 33 от настоящото заключение, че член 73, параграф 1 от посочената директива е сред разпоредбите, които са предмет на пълна хармонизация. От това следва, че отговорността на доставчик на платежни услуги за неразрешени платежни операции не може да бъде смекчена чрез прилагането на национални разпоредби, въвеждащи по-ограничен режим на отговорност. Вследствие на това държавите членки не могат да дерогират въведения с Директива 2015/2366 режим, що се отнася до задължението на доставчиците на платежни услуги да възстановяват незабавно сумите по неразрешени операции, като въвеждат изключения, различни от изрично предвидените в член 73, параграф 1 от тази директива.
50.      Трето, отбелязвам, че обратно на поддържаното от чешкото и от италианското правителство, предложеното тълкуване не води до заобикаляне на механизма за извънсъдебно решаване на спорове, закрепен в член 102 от Директива 2015/2366(20).
51.      В това отношение припомням, че член 102 от тази директива предвижда процедура за извънсъдебно решаване на спорове, по реда на която ползвателят на платежни услуги може да сезира орган за извънсъдебно уреждане на спорове с цел разглеждане на жалби срещу доставчиците на платежни услуги. Макар така установеният механизъм всъщност да цели да улесни уреждането на споровете между ползвателите и доставчиците на платежни услуги, приложното му поле не се ограничава само до незабавното възстановяване, предвидено в член 73 от посочената директива, а обхваща всички видове спорове относно правата и задълженията, произтичащи от дялове III и IV от същата директива.
52.      Накрая, макар че възприетият подход може да породи известни резерви и че не е лишен от практически трудности(21), това не променя факта, че тълкуване в обратния смисъл води до по-големи неудобства, особено за ползвателите на платежни услуги(22). Впрочем изглежда, че последните са били в центъра на опасенията, накарали законодателя на Съюза да измени член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366. Във всички случаи, в хипотезата, при която настоящата редакция на тази разпоредба съдържа някои празноти, само законодателят на Съюза може да я измени.
53.      С оглед на всичко гореизложено предлагам на поставения въпрос да се отговори, че член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от Директива 2015/2366 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат възможността доставчик на платежни услуги да откаже да възстанови незабавно на платец сумата по неразрешена платежна операция с мотива, че платецът е претърпял загуба, свързана с тази платежна операция, поради това че вследствие на груба небрежност не е изпълнил задълженията си по член 69 от тази директива.
V.      Заключение
54.      С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Sąd Rejonowy w Koszalinie (Районен съд Кошалин, Полша) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 73, параграф 1 и член 74, параграф 1 от Директива (ЕС) 2015/2366 на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2015 година за платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 2002/65/ЕО, 2009/110/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 и за отмяна на Директива 2007/64/ЕО,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат възможността доставчик на платежни услуги да откаже да възстанови незабавно на платец сумата по неразрешена платежна операция с мотива, че платецът е претърпял загуба, свързана с тази платежна операция, поради това че вследствие на груба небрежност не е изпълнил задълженията си по член 69 от тази директива“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2015 година за платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 2002/65/ЕО, 2009/110/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 и за отмяна на Директива 2007/64/ЕО (ОВ L 337, 2015 г., стр. 35).
3      Dz. U., 2024 г., позиция 30.
4      Решение от 1 август 2025 г., Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, т. 34 и цитираната съдебна практика).
5      В това отношение член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366 уточнява, че това възстановяване трябва да се извърши „не по-късно от края на следващия работен ден“.
6      Въпреки че в случая този аспект е ирелевантен, уточнявам, че съществува втора хипотеза, която позволява на доставчика на платежни услуги да не извърши незабавно възстановяване на сумата по неразрешена операция в полза на платеца, а именно, когато платецът не го уведоми или направи това със закъснение. По-точно, член 71 от Директива 2015/2366, към който препраща член 73, параграф 1 от нея, определя срок за уведомяване за неразрешена операция, като предвижда, че ползвателят на платежни услуги получава корекция на неразрешена или неточно изпълнена платежна операция от доставчика на платежни услуги само ако ползвателят на платежни услуги уведоми за това доставчика на платежни услуги без неоснователно забавяне в момента, в който констатира такава операция, пораждаща възможност за възникването на претенции, и не по-късно от 13 месеца след датата на задължаване на сметката. Вж. в това отношение решение от 1 август 2025 г., Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, т. 48).
7      Действително член 74 от Директива 2015/2366 съдържа следния израз: „[ч]рез дерогация от член 73“.
8      Вж. точки 12 и 13 от настоящото заключение.
9      Член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366 заменя член 60, параграф 1 от Директива 2007/64/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 97/7/ЕО, 2002/65/ЕО, 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО и за отмяна на Директива 97/5/ЕО (OВ L 319, 2007 г., стр. 1). Последната разпоредба гласи следното: „Без да се засягат разпоредбите на член 58, държавите членки гарантират, че в случай на неразрешена платежна транзакция доставчикът на платежни услуги на платеца незабавно възстановява на платеца сумата на неразрешената платежна транзакция и, където е приложимо, възстановява задължената платежна сметка в положението, в което тя би била, ако не е била изпълнена неразрешената платежна транзакция“.
10      Така от тези подготвителни работи е видно, че макар първоначалното предложение на Комисията да не съдържа изключение от задължението за незабавно възстановяване, когато доставчикът има основателни причини да подозира измама, това изменение е въведено в хода на междуинституционалните преговори, преди да бъде включено в окончателния текст на Директива 2015/2366. Вж. в това отношение Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 2002/65/ЕО, 2013/36/ЕС и 2009/110/ЕО и за отмяна на Директива 2007/64/ЕО (COM/2013/0547 final), по-специално стр. 13; Европейски парламент, текст, договорен по време на междуинституционалните преговори, PE 604.827 (досие по обикновената законодателна процедура 2013/0264 (COD), одобрено на 16 юни 2015 г.), по-конкретно член 65; както и допълнителен доклад по предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 2002/65/ЕО, 2013/36/ЕС и 2009/110/ЕО и за отмяна на Директива 2007/64/ЕО, A8—0266/2015 (приет на 28 септември 2015 г.), в частност член 73. Комисията възприема същия подход в предложението си за регламент относно платежните услуги във вътрешния пазар. В разпоредбата, отнасяща се до отговорността на доставчика в случай на неразрешени платежни операции, се уточнява, че само основателни причини за подозрение за измама от страна на платеца могат да обосноват отказ за възстановяване на сума от страна на доставчика. В този случай доставчикът трябва да мотивира отказа си да възстанови сумата и да посочи органите, към които платецът може да се обърне. Вж. в това отношение Предложение за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно платежните услуги във вътрешния пазар и за изменение на Регламент (ЕС) № 1093/2010, COM(2023) 367 final — 2023/0210 (COD) от 28 юни 2023 г., по-специално стр. 11, член 56, параграфи 1 и 2.
11      Вж. относно Директива 2007/64 решение от 2 септември 2021 г., CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, т. 44).
12      Вж. относно Директива 2007/64 решение от 2 септември 2021 г., CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, т. 44).
13      Вж. в този смисъл решение от 11 ноември 2020 г., DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, т. 56 и 102). Вж. също, що се отнася до Директива 2007/64, решение от 11 юли 2024 г., Юробанк България (C‑409/22, EU:C:2024:600, т. 79 и цитираната съдебна практика).
14      Вж. в това отношение Guimarães, R., R. Steennot. Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2. —
European review of private law, Kluwer Law International, vol. 30, № 1, 2022, р. 29—72, по-специално стр. 47.
15      Вж. например решение от 2 септември 2021 г., CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671).
16      Решение от 1 август 2025 г., Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598).
17      Решение от 1 август 2025 г., Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, т. 63).
18      Вж. точки 37 и 38 от настоящото заключение.
19      Според това правителство тълкуване, което не позволява на доставчика на платежни услуги да извърши директен дебит, като по този начин го задължава да предяви иск за възстановяване на платените суми в случай на груба небрежност на клиента, не намира основание в текста на Директива 2015/2366 и би довело до неразумна неравнопоставеност в системата на плащанията. То поддържа по-конкретно, че доколкото нито една разпоредба от тази директива не забранява на доставчиците на платежни услуги да си възстановят пряко от платежната сметка на клиента възстановената по неразрешена платежна операция сума, произтичаща от умишлени действия или тежко нарушение от негова страна, въпросът дали следва да се разреши такъв директен дебит, следва да бъде оставен на преценката на националните законодатели.
20      Според тези правителства подобна процедура би позволила на ползвателите на платежни услуги да получат възстановяване на сумата по неразрешена платежна операция по по-ефикасен, по-бърз и по-евтин начин, отколкото ако използват традиционната съдебна система. В този смисъл те поддържат, че този механизъм би загубил цялата си релевантност, ако доставчикът на платежни услуги е длъжен да възстанови сумата по неразрешена платежна операция дори в случай на груба небрежност на ползвателя на платежни услуги.
21      Като се има предвид задължението на доставчика на платежни услуги да извърши възстановяването „не по-късно от края на следващия работен ден“, след като бъде уведомен от платеца за неразрешена платежна операция, легитимно възниква въпросът дали доставчикът може да събере в толкова кратък срок всички елементи, които биха могли да представляват сериозно подозрение за измама. Важно е също да се констатира, че макар от теоретична гледна точка разграничението между измамно и небрежно поведение да не създава затруднения, на практика това разграничение се оказва не толкова очевидно, още повече когато доставчикът е длъжен да идентифицира измамно действие (или най-малкото подозрения за такова действие) в изключително ограничен период от време, за да може да бъде освободен от задължението за незабавно възстановяване. Може да се постави и въпросът дали доставчиците на платежни услуги, изправени пред риска да се наложи да извършват такива възстановявания, не биха били склонни да ограничат предоставянето на определени платежни средства или да обвържат използването им с по-строги и обременителни условия за ползвателите, което би било в разрез с общата цел за развитие на интегрирания пазар на електронни плащания, преследвана с Директива 2015/2366. Както подчертава италианското правителство, такава система би могла да обезсърчи и изпълнението от страна на платеца на задълженията за полагане на дължима грижа, наложени с член 69 от тази директива.
22      Всъщност изглежда, че в определен брой държави членки доставчиците на платежни услуги по подразбиране са възприели практиката да отказват на платците незабавно възстановяване на суми с мотива, че с виновното си поведение те са допринесли за извършването на неразрешени платежни операции. Именно за да предотврати подобни практики обаче, с изменението на член 73, параграф 1 от Директива 2015/2366 законодателят на Съюза е възнамерявал да подсили защитата на потребителите, като гарантира, че задължението на доставчиците на платежни услуги за незабавно възстановяване на суми в случай на неразрешени операции може да бъде ограничено само при изрични и строго определени изключения. Вж. в това отношение констатацията на запитващата юрисдикция, изложена в точка 16 от настоящото заключение. Вж. също в доктрината Guimarães, M. R., R. Steennot. „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2. — European review of private law, Kluwer Law International, vol. 30, № 1, 2022, р. 29—72, по-конкретно стр. 47.