Дело C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
срещу
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
(преюдициално запитване_отправено от Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Италия)
Решение на Съда (голям състав) от 12 май 2026 година
„ Преюдициално запитване — Интелектуална собственост — Авторско право и сродни права — Директива (ЕС) 2019/790 — Член 15 — Закрила на публикациите в пресата при онлайн използване — Национална правна уредба, предвиждаща правото на издателите на тези публикации на „справедливо обезщетение“ — Задължения, наложени на доставчиците на услуги на информационното общество — Правомощия, предоставени на независим административен орган — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 16 — Свобода на стопанската инициатива — Ограничаване на упражняването на тази свобода — Член 52, параграф 1 — Обосновка — Претегляне на посочената свобода спрямо други основни права — Член 11, параграф 2 — Свобода и плурализъм на медиите — Член 17, параграф 2 — Защита на интелектуалната собственост “
1.        Актове на институциите — Директиви — Изпълнение от държавите членки — Свобода на преценка на държавите членки да уреждат материалното съдържание на изключителните права на възпроизвеждане и предоставяне на публично разположение — Липса — Ред и условия за упражняване на тези права — Свобода на преценка на държавите членки — Граници — Зачитане на материалното съдържание на тези права и на целите, определени в директивата
(член 288, трета алинея ДФЕС; Директива 2001/29 на Европейския парламент и на Съвета, член 2 и член 3, параграф 2; Директива 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета, член 15, параграф 1)
(вж. т. 49—53)
2.        Сближаване на законодателствата — Авторско право и сродни права — Директива 2019/790 — Хармонизиране на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество — Права на възпроизвеждане и предоставяне на публично разположение — Национална правна уредба, която предвижда право на справедливо обезщетение за издателите на публикации в пресата — Задължения, наложени на доставчиците на услуги на информационното общество — Правомощия, предоставени на публичен орган — Допустимост — Условия — Необходимост от предварително разрешение от издателите за използване на техните публикации — Възможност за тези издатели да откажат разрешение за използване на посочените публикации или да предоставят такова разрешение безвъзмездно — Липса на задължение за доставчиците на услуги да заплащат, в случай че не използват публикациите — Спазване на принципа на пропорционалност
(Харта на основните права на Европейския съюз, членове 16 и 52; Директива 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета, член 15)
(вж. т. 60—66, 78 и 81—83 и диспозитива)
3.        Сближаване на законодателствата — Авторско право и сродни права — Директива 2019/790 — Хармонизиране на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество — Национална правна уредба, която налага на доставчиците на услуги на информационното общество задължения за съобщаване на определени данни под заплаха от административна имуществена санкция, а също така налага да не се ограничава видимостта на публикациите — Ограничаване на свободата на стопанска инициатива — Допустимост — Условия — Ограничение, предвидено от закона — Зачитане на основното съдържание на изтъкнатото право — Преследване на обща цел, призната като такава от Съюза — Спазване на принципа на пропорционалност — Изпълнени условия
(Харта на основните права на Европейския съюз, членове 16 и 52; Директива 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета, член 15)
(вж. т. 90—101)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия), Съдът, заседаващ в голям състав, се произнася за първи път относно обхвата на свободата на преценка на държавите членки при транспонирането на член 15 от Директива 2019/790(1).
Италианският законодател транспонира тази разпоредба посредством член 43-bis от Закона за авторското право(2), който предвижда в полза на издателите на публикации в пресата право на справедливо възнаграждение за онлайн използването на техните публикации, както и режим, насочен към гарантиране на това възнаграждение. Следователно италианският закон задължава доставчиците на услуги на информационното общество да договарят такова възнаграждение с издателите, без да ограничават видимостта на съдържанието в резултатите от търсенето по време на тези преговори, както и да предоставят необходимите данни за
изчисляване
на това възнаграждение. Освен това посоченият закон възлага на Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Орган за регулиране на съобщенията, Италия) (наричан по-нататък „AGCOM“) да установи критериите за определянето на посоченото възнаграждение, да определи размера му в случай на несъгласие и да гарантира спазването на задължението на доставчиците да предоставят информация, включително като им налага санкции.
На 19 януари 2023 г. AGCOM приема Решение № 3/23/CONS на основание на посочения закон. Това решение установява критериите за определяне на справедливото обезщетение, дължимо на издателите от доставчиците на услуги на информационното общество за онлайн използване на публикации в пресата. Meta Platforms Ireland Ltd, което е такъв доставчик на услуги, подава жалба пред запитващата юрисдикция за отмяна на посоченото решение на AGCOM.
Тъй като има съмнения относно съвместимостта на националната правна уредба с правото на Съюза, тази юрисдикция решава да отправи запитване до Съда относно тълкуването на член 15 от Директива 2019/790, както и на членове 16 и 52 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Съображения на Съда
На първо място, що се отнася до член 15 от Директива 2019/790, Съдът припомня, че тази разпоредба(3) задължава държавите членки да гарантират на издателите на публикации в пресата изключителните права за възпроизвеждане и предоставяне на публично разположение на тези публикации. Макар посочените държави да не разполагат с каквато и да било свобода на преценка, за да регламентират предметното съдържание на въпросните права, при транспонирането им те все пак разполагат със свобода на преценка относно реда и условията за прилагането им.
Съдът уточнява, че при все това посоченият ред и условия за прилагането не трябва да водят до изменение на материалното съдържание на посочените права, и по-специално на тяхното естество и обхват, и трябва да бъдат напълно съвместими както с общата цел на тази директива, така и със специфичната цел на член 15 от нея.
В това отношение Съдът посочва, от една страна, че общата цел на посочената директива е хармонизиране на правото на държавите членки в областта на авторското право и сродните му права, като се запази високо равнище на защита на тези права и се допринесе за изграждането на добре функциониращ и справедлив пазар за авторското право. Що се отнася до целта на член 15 от Директива 2019/790, Съдът посочва, че въвеждането в правото на Съюза на установените с този член права има за цел по-специално да се преодолеят трудностите, с които се сблъскват издателите при лицензирането на онлайн използването на техните публикации от доставчици на услуги на информационното общество, и да се гарантира възможността за възстановяване на направените от тях инвестиции, които изисква изготвянето на посочените публикации.
От друга страна, Съдът отбелязва, че изключителните права, установени с разглеждания член 15, имат превантивен характер, в смисъл че всяко използване на публикации в пресата, попадащи в приложното поле на посочения член, изисква предварителното разрешение на издателите на такива публикации. Макар поради този характер последните да имат възможността да обвържат разрешаването на посочените използвания с предоставянето на възнаграждение, което считат за подходящо, Съдът подчертава също, че те трябва да запазят възможността да разрешават безвъзмездно онлайн използването на своите публикации в пресата, както и възможността да забраняват такова използване. Същевременно доставчиците на услуги на информационното общество трябва да запазят свободата си да вземат решение за такова използване. Така на последните не трябва да им се налага никакво задължение за плащане на основание член 15 от Директива 2019/790, когато те не използват, нито възнамеряват да използват посочените публикации в пресата.
В случая Съдът отбелязва най-напред, че запитващата юрисдикция следва да прецени дали разглежданата национална правна уредба, която предвижда правото на издателите да получат справедливо възнаграждение, отговаря на тези изисквания.
По-нататък Съдът уточнява, че задълженията, наложени на доставчиците на услуги с тази правна уредба, а именно задължението да съобщават данните, необходими за определяне на размера на възнаграждението, и задължението да не ограничават видимостта на публикациите в пресата в резултатите от търсенията по време на преговорите, допринасят за постигането на целите на Директива 2019/790 и на член 15 от нея, като повишават равнището на защита, предвидено в тази директива, и по-специално в разглеждания член 15. В това отношение Съдът обяснява, че само тези доставчици разполагат с релевантната информация, за да преценят икономическата стойност на онлайн използването на публикации в пресата, което поставя издателите на тези публикации в слаба преговорна позиция при определяне на възнаграждението им.
Следователно тези задължения позволяват да се гарантира, че преговорите между доставчиците и издателите са справедливи и че последните са в състояние да решават свободно и въз основа на цялата относима информация дали и евентуално срещу какво възнаграждение желаят да предоставят на доставчиците разрешение да възпроизвеждат или предоставят на обществеността публикации в пресата.
Накрая, що се отнася до правомощията, предоставени на AGCOM с разглежданата национална правна уредба, Съдът констатира, че независимо от ролята на разглеждания орган при определянето на размера на възнаграждението, доставчиците и издателите остават свободни да не сключват договори. Към това Съдът добавя, че правомощието на този орган да контролира спазването на задължението за предоставяне на информация, което е наложено на доставчиците, и да санкционира евентуални нарушения, не може да се счита за противоречащо на посочения член 15, при условие че се спазва принципът на пропорционалност.
На второ място, що се отнася до членове 16 и 52 от Хартата, Съдът счита, че национална правна уредба, която предвижда „справедливо обезщетение“, представляващо икономическа насрещна престация, свободно договорена между страните, не може да се счита за ограничение на упражняването на свободата на стопанска инициатива на доставчиците. За сметка на това задълженията, наложени на последните, да предоставят определени данни и да не ограничават видимостта на публикациите, както и правомощията, предоставени в това отношение на AGCOM, са от естество да ограничат упражняването на тази свобода.
След като констатира, че разглежданата национална правна уредба, която се свежда до това да ограничи възможността на доставчиците на услуги да отстояват интересите си в рамките на договорно правоотношение, не може да засегне основното съдържание на свободата на стопанска инициатива, Съдът разглежда спазването на принципа на пропорционалност.
В това отношение Съдът отбелязва, най-напред, че тази правна уредба е годна да постигне преследваната с нея цел. По-нататък, не е очевидно, че съществуват по-малко ограничителни мерки, позволяващи също толкова ефикасно да се постигне тази цел. Накрая, що се отнася по-специално до наложеното на доставчиците на услуги задължение за предоставяне на определени данни, Съдът отбелязва, от една страна, че данните, които трябва да бъдат предоставени, изглежда, се ограничават до необходимите данни за определяне на евентуалното възнаграждение, което те биха дължали на издателите, като последните са длъжни да спазват поверителността на информацията от търговски, промишлен и финансов характер. От друга страна, санкцията, която може да бъде наложена за неизпълнение на това задължение, отчита финансовите възможности на доставчика, като по този начин не му налага явно неприемлива тежест. Следователно налагането на такова задължение изглежда пропорционално с оглед на преследваната цел, тъй като може да създаде справедливо равновесие между разглежданите основни права и свободи: свободата на стопанска инициатива, гарантирана в член 16 от Хартата, от една страна, и правото на интелектуална собственост, установено в член 17, параграф 2 от Хартата, както и правото на свобода и плурализъм на медиите, гарантирано в член 11, параграф 2 от Хартата, от друга страна.
Ето защо Съдът постановява, че член 15 от Директива 2019/790, както и членове 16 и 52 от Хартата допускат национална правна уредба, която предвижда за издателите право на справедливо възнаграждение в замяна на разрешението за използване на техните публикации, дадено на доставчиците на услуги на информационното общество, и която налага определени задължения на тези доставчици и оправомощава публичен орган да определи референтните критерии за определяне на това възнаграждение, както и да контролира спазването на едно от задълженията и да налага санкции за неговото неспазване, при условие, от една страна, че въпросната правна уредба не лишава издателите от възможността да откажат да дадат подобно разрешение, нито от възможността да го предоставят безплатно, и че не налага на доставчиците никакво задължение за плащане, което няма връзка с използването на такива публикации, и от друга страна, че наложените им задължения и евентуални санкции зачитат принципа на пропорционалност.
1      Директива (ЕС) 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар и за изменение на директиви 96/9/ЕО и 2001/29/ЕО (ОВ L 130, 2019 г., стр. 92).
2      Член 43-bis от Legge n. 633 — Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Закон № 633 за защита на авторското право и на другите права, свързани с упражняването му) от 22 април 1941 г. (GURI, бр. 166 от 16 юли 1941 г.), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „член 43-bis“).
3      Разглеждана във връзка с членове 2 и 3 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (ОВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).