62024CC0133
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 15 май 2025 година (
1
)
Дело C‑133/24
CD Tondela — Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense — Futebol, SAD,
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (CA/LPFP),
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenenses — Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã — Futebol, SDUQ, Lda,
Estoril Praia — Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube — Futebol, SDUQ, Lda,
Leixões Sport Clube — Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra — Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Oliveirense — Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda,
Futebol Clube de Penafiel, SA,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube — Futebol SDUQ, Lda,
Santa Clara Açores — Futebol, SAD,
Varzim Sport Club — Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD,
Futebol Clube de Famalicão — Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra — Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda,
Moreirense Futebol Clube — Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira — Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube — Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal — Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD
срещу
Autoridade da Concorrência
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Съд по конкурентни, регулаторни и надзорни въпроси, Португалия)
„Преюдициално запитване — Конкуренция — Член 101 ДФЕС — Професионален футбол — Национална лига — Понятия за антиконкурентна „цел“ и „резултат“ — Пандемия от COVID‑19 — Споразумение за ненаемане („no-poach agreement“) — Решение Meca-Medina (C‑519/04 P)“
I. Въведение
1.
По няколко неотдавнашни дела, а именно ISU (
2
), Superleague (
3
), Royal Antwerp (
4
) и FIFA (
5
), от Съда се искаше да се произнесе дали някои правила, приети от международни или национални спортни сдружения, са съвместими с разпоредбите на Съюза относно конкуренцията и вътрешния пазар.
2.
Настоящото дело е естествено продължение на съдебната практика по тези дела. Всъщност спорът в главното производство се отнася до споразумение, сключено по време на пандемията от COVID‑19 и със съгласието на националното футболно сдружение, с което споразумение футболните дружества от Първа и Втора португалска футболна лига се договарят да не наемат помежду си футболисти („no-poach agreement“). За да може да прецени съвместимостта на споразумението с член 101 ДФЕС, запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да даде допълнителни насоки относно понятието за ограничаване на конкуренцията „с оглед на целта“, както и относно обхвата на принципите, изведени от решение на Съда по дело Meca-Medina (
6
).
3.
До голяма степен подобни въпроси се повдигат и в други две преюдициални запитвания — тези по дела C‑209/23, RRC Sports (
7
), и C‑428/23, ROGON и др. (
8
), по които ще представя заключенията си днес. Ето защо настоящото заключение следва да се разглежда във връзка с тези други заключения. В интерес на съдебната икономия и за да улесня читателите, ще се опитам да избегна ненужни повторения в трите заключения, като за целта ще направя редица препратки между тях.
II. Фактите, главното производството и преюдициалните въпроси
4.
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (Португалска професионална футболна лига, наричана по-нататък „LPFP“) е частноправно сдружение с нестопанска цел, чиято роля е да гарантира и регулира дейностите на професионалния футбол в Португалия, като спортните клубове или дружества са негови редови членове. LPFP организира професионални футболни състезания за мъже, включително Primeira Liga (Първа лига) и Segunda Liga (Втора лига).
5.
През сезон 2019/2020 г. в Първа лига участват 18 отбора, а във Втора лига — 13 отбора. В хода на този сезон, на 30 януари 2020 г., Световната здравна организация обявява епидемията от COVID‑19 за извънредна ситуация за общественото здраве в световен мащаб, а на 11 март 2020 г. обявява COVID‑19 за пандемия.
6.
На 12 март 2020 г. португалското правителство обявява няколко мерки за ограничаване на риска от разпространение на вируса. На същата дата LPFP взема решение и обявява спиране за ограничен срок на шампионатите от Първа и Втора лига в момент, когато остават десет мача за изиграване.
7.
Поради влошаването на обстановката, на 18 март 2020 г. португалските власти обявяват извънредно положение, което е продължавано неколкократно до 2 май 2020 г.
8.
На 21 март 2020 г. LPFP и Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (Съюз на професионалните футболисти, наричан по-нататък „SJPF“) създават Комисия за мониторинг на COVID‑19 и започват преговори за гарантиране на устойчивост на футбола както в спортно, така и във финансово отношение.
9.
На 7 април 2020 г. LPFP и SJPF подготвят поотделно прессъобщения относно състоянието на преговорите помежду им. В своето прессъобщение LPFP посочва, на първо място, че е получила съгласие от SJPF относно пакет от правни мерки, предназначени да бъдат включени в приложимия за професионалните футболисти колективен трудов договор (наричан по-нататък „КТД“), сред които е удължаването на срока на трудовите договори и на договорите за наемане и за трансфер на играчи до края на спортния сезон 2019/2020 г., като се има предвид датата, на която в крайна сметка се играе последният официален мач за този сезон. По-нататък LPFP уточнява, че с SJPF не са постигнали съгласие по обсъжданите финансови въпроси, които включвали възможността за договаряне на намаление на заплатите. Несъгласието си по този въпрос SJPF изразява и в своето прессъобщение от същия ден. Накрая, LPFP припомня, че при липсата на такова споразумение клубовете свободно могат, освен всичко друго, да се възползват от опростения режим при временна безработица или да преговарят индивидуално с играчите си.
10.
На същата дата LPFP и клубовете от Първа лига, представлявани в по-голямата си част от съответните им президенти, участват в среща чрез видеоконферентна връзка, след която LPFP публикува прессъобщение, озаглавено „Президентите на клубовете от [Първа лига] въвеждат правило за едностранното прекратяване“. В това прессъобщение се обявява, че „клубовете няма да наемат играчи, които едностранно са прекратили трудовия си договор, позовавайки се на трудности, породени от пандемията от COVID‑19 или от произтичащи от нея извънредни решения, и по-специално от удължаването на спортния сезон“. На следващия ден някои от клубовете от Втора лига публикуват прессъобщения, в които обявяват намерението си да се присъединят към правилото, договорено от клубовете от Първа лига.
11.
На европейско равнище, на 7 април 2020 г. Международната футболна федерация (ФИФА) — която преди това е създала работна група, за да отговори на регулаторните въпроси, предизвикани от пандемията — публикува документ, озаглавен „COVID‑19 — Football Regulatory Issues“. В този документ ФИФА по-специално предвижда на националните футболни федерации да се разреши да променят датите на съответния им спортен сезон, както и датите на периодите на регистрация на играчите. Освен това ФИФА предлага да се насърчи сътрудничеството между клубовете и играчите за постигане на споразумения за разсрочено плащане или намаляване на заплатите, или евентуално, за спиране на действието на съществуващите споразумения между клубовете и играчите за периода на спиране на спортния сезон.
12.
Що се отнася до прилагането на правилата за конкуренция по време на здравната криза, на 23 март 2020 г. Европейската мрежа по конкуренция излиза със съвместна декларация, в която признава евентуалната необходимост от сътрудничество между предприятията.
13.
На 23 април 2020 г. португалското правителство публикува декрет-закон, с който въвежда набор от извънредни и временни мерки в областта на спорта с цел справяне с трудностите, породени от пандемията от COVID‑19, като в това число разрешава на португалските спортни федерации да внасят промени в правилниците си по време на и за срока на спортния сезон 2019/2020 г. Впоследствие, на 30 април 2020 г., посочените власти приемат решение за установяване на стратегия за отмяна на мерки на карантина, която включва възможността за възобновяване на спортния сезон 2019/2020 г. с цел успешното провеждане на състезанията.
14.
На 4 май 2020 г. LPFP, SJPF и Associação Nacional de Treinadores de Futebol (Национално сдружение на треньорите по футбол) подписват Меморандум за разбирателство относно продължителността на спортните договори и задължения. В Меморандума се посочват по-специално „нетипичното и извънредно“ положение, породено от пандемията от COVID‑19, и необходимостта състезанията да продължат да се провеждат при спазване на принципите на почтеност и на спортните заслуги. Меморандумът предвижда, че: i) краят на спортния сезон 2019/2020 г. ще настъпи в деня след последния официален мач от състезанията от този сезон и ii) спортните трудови договори, сключени между клубове и играчи, изтичащи през текущия спортен сезон, се считат за автоматично продължени до приключване на сезона. По-късно условията на Меморандума са въведени в КТД.
15.
На 26 май 2020 г. Autoridade da Concorrência (португалски орган за защита на конкуренцията, наричан по-нататък „AdC“) налага като обезпечителна мярка незабавното спиране за срок от 90 дни на споразумението за ненаемане на футболисти на други клубове от Първа и Втора лига, които едностранно са прекратили трудовия си договор (наричано по-нататък „спорното споразумение“). На 2 юни 2020 г. LPFP и съответните клубове посочват, че са съгласни с обезпечителната мярка.
16.
На 28 април 2022 г. AdC постановява окончателно решение по делото, с което квалифицира спорното споразумение като антиконкурентно споразумение в нарушение на член 9 („Споразумения, съгласувани практики и решения на сдружения на предприятия“) от Lei n. 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência (Закон № 19/2012 от 8 май 2012 г. за приемане нов правен режим относно конкуренцията) и на член 101 ДФЕС и налага финансови санкции на участващите предприятия.
17.
Двадесет и осем от тези предприятия обжалват решението на AdC пред Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Съд по конкурентни, регулаторни и надзорни въпроси, Португалия). Така в рамките на това производство националната юрисдикция е длъжна да провери по-специално дали член 101, параграф 1 ДФЕС забранява спорното споразумение (
9
). Тъй като има съмнения относно правилното тълкуване на тази разпоредба, същата юрисдикция решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Представлява ли [споразумение като спорното], при описаните в настоящото запитване обстоятелства спортно правило по смисъла на съдебната практика Mecca-Medina […]?
2)
Може ли за целите на съдебната практика, изведена от решения [Wouters и др. и Meca-Medina], правило, произтичащо от [споразумение като спорното], при описаните в настоящото запитване обстоятелства да се счита за пропорционално и подходящо и следователно в светлината на разпоредбата на член 165 ДФЕС съвместимо с член 101, параграф 1 ДФЕС?
3)
Допуска ли член 101, параграф 1 от ДФЕС тълкуване, според което [споразумение като спорното] при описаните в настоящото запитване обстоятелства може да се квалифицира като ограничаване на конкуренцията с оглед на целта, тъй като показва достатъчна степен на вредност за конкуренцията?“.
18.
В настоящото производство писмени становища представят LPFP, CD Tondela — Futebol, SAD, Académico de Viseu Futebol Clube — Futebol, SAD, Os Belenenses — Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, Boavista Futebol Clube, Futebol SAD, Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD, Sporting Clube da Covilhã — Futebol, SAD, Estoril Praia, Futebol, SAD, Gil Vicente Futebol Clube — Futebol, SDUQ, Lda., Leixões Sport Clube, Futebol, SAD, Clube Desportivo de Mafra — Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Oliveirense — Futebol, SAD, Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda., Futebol Clube de Penafiel, SAD, Portimonense Futebol, SAD, Rio Ave Futebol Clube — Futebol, SDUQ, Lda., Santa Clara Azores — Futebol, SAD, Varzim Sport Club — Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Vilafranquense, Futebol, SAD, Futebol Clube de Famalicão — Futebol, SAD, Clube Desportivo Feirense — Futebol, SAD, Associação Académica de Coimbra — Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda., Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica, AdC, гръцкото, полското и португалското правителство, както и Европейската комисия. Също така, в съдебното заседание от 13 февруари 2025 г., освен горепосочените футболни клубове, устни становища излагат и Futebol Clube do Porto, португалското правителство и Комисията.
III. Анализ
19.
С трите си въпроса запитващата юрисдикция иска да се установи дали споразумение като споразумението за ненаемане, с което основните футболни клубове на португалската Първа и Втора лига се договарят да не наемат професионални футболисти от други клубове, които едностранно прекратяват трудовия си договор, позовавайки се на проблеми, възникнали в резултат на пандемията от COVID‑19, или на каквито и да било извънредни решения, произтичащи от нея, по-специално удължаването на спортния сезон, може, от една страна, да се квалифицира като споразумение за асоцииране на предприятия, ограничаващо конкуренцията „с оглед на целта“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, и от друга страна, да попада в приложното поле на съдебната практика Meca-Medina.
20.
Ще започна анализа си с третия преюдициален въпрос (А), след което ще се спра на първия и втория въпрос, които могат да бъдат разгледани заедно (Б).
А.
По третия въпрос
21.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали споразумение за ненаемане, сключено по време на пандемията от COVID‑19 от всички (или почти всички) футболни клубове от национална лига със съгласието на националното футболно сдружение и при описаните в точка 19 по-горе условия, следва да се счита за споразумение, пораждащо ограничение „с оглед на целта“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС.
22.
За да отговоря на този въпрос, най-напред ще изясня релевантната рамка на анализа (1), след което ще се спра на особеностите на формата на споразумението, което е предмет на спора в главното производство (2).
1. Доста неопределеният характер на рамката на анализа в крайна сметка е изяснен
23.
Член 101, параграф 1 ДФЕС забранява споразумения между предприятия, решенията на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които биха могли да засегнат търговията между държавите членки и които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар.
24.
Само преди няколко години генерален адвокат Bobek определя като изненадващо, че повече от 60 години след влизането в сила на Договора от Рим ключово понятие, съдържащо се в член 101, параграф 1 ДФЕС, все още не е безспорно и поради това изисква допълнителни разяснения от съдилищата на Съюза (
10
). Действително, едва ли може да се отрече, че поне до неотдавна понятието „ограничение с оглед на целта“ и разграничението между това понятие и понятието „ограничение с оглед на резултата“ бяха доста неясни (
11
).
25.
Може да се каже, че понастоящем съществува по-голяма яснота, след като Съдът, заседаващ в голям състав, дава ясни насоки по този въпрос в решение ISU, в решение Superleague и в решение Royal Antwerp. Съдът прави това, като в голяма степен консолидира (доста богатата) съдебна практика по въпроса, създадена в предходните години от неговите състави. Струва ми се, че в основата на тази съдебна практика са три главни съображения: i) избягване на формализма в определението на ограниченията „с оглед на целта“; ii) осигуряване на ограничително тълкуване на това понятие; и iii) установяване на ясно разграничение между ограниченията „с оглед на целта“ и тези „с оглед на резултата“. В следващите раздели първо ще дефинирам понятието за ограничение „с оглед на целта“ (а), след което ще обясня как следва да се установяват такива ограничения (б) и в).
а) Какво представлява ограничение „с оглед на целта“?
26.
Към настоящия момент е безспорно, че понятието за антиконкурентна „цел“ трябва да се тълкува стриктно (
12
). То се отнася само до някои видове съгласуване между предприятия, които разкриват вреда за конкуренцията в достатъчна степен, за да може да се приеме, че не е необходимо да се разглежда резултатът от тях. Всъщност определени форми на съгласуване между предприятията могат по самото си естество да се разглеждат като увреждащи доброто функциониране на нормалната конкуренция (
13
).
27.
Изразът „достатъчна степен на вредност“ обаче не следва да се разбира като количествен праг (
14
). Както Съдът пояснява в решение Superleague, ограниченията „с оглед на целта“ включват не само „особено увреждащи доброто функциониране на нормалната конкуренция тайни действия, като хоризонталните картели, водещи до определяне на цените, до ограничаване на производствения капацитет или до подялбата на клиентелата“, но и други видове действия, които „без непременно да са вредни за конкуренцията, в някои случаи […] също могат да се разглеждат като такива с антиконкурентна цел“ (
15
). Това се отнася по-специално за някои видове хоризонтални споразумения, различни от картелите (
16
), или за някои видове вертикални споразумения (
17
).
28.
Следователно изразът „достатъчна степен на вредност“ трябва да се разбира като отнасящ се до качествена характеристика на споразумението или друг вид тайно действие. За да представлява ограничение „с оглед на целта“, споразумението трябва да има явна антиконкурентна икономическа логика. С други думи, трябва да е ясно, че от икономическа гледна точка обективната цел на споразумението противоречи на интересите, закрепени в член 101 ДФЕС (
18
). Ето защо в тези случаи органите могат да приемат, че разполагат с достатъчно информация, за да определят въпросното поведение като нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС, без да е необходимо да извършат насрещен анализ, за да установят последиците му за пазара (
19
).
29.
Икономическата логика на дадено споразумение не следва да се смесва нито със знанието на съответните предприятия, че извършват нарушение на правилата за конкуренция, нито със субективното им намерение да извършат такова нарушение (
20
). Нито един от тези елементи няма решаващо значение за установяването на нарушение на член 101 ДФЕС, въпреки че, ако бъдат доказани, безспорно могат да бъдат взети предвид при преценката на антиконкурентния характер на споразумението (
21
).
30.
Както става ясно от решение BIDS, напълно е възможно с действията си въпросните предприятия да преследват крайна цел, която считат за легитимна (в случая, намаляване на свръхкапацитета в сектора). Дори и евентуално добронамереното действие обаче е без значение, ако целта и средствата на договореното за тази цел сътрудничество по своето естество са антиконкурентни (в случая приемане на механизъм, предназначен да насърчи излизането на конкурентни предприятия) (
22
).
31.
Доколкото разбирам, това тълкуване на член 101, параграф 1 ДФЕС донякъде отразява първоначалния избор на съставителите на Договора, които са възнамерявали да забранят както споразуменията, сключени с конкретната цел за ограничаване на конкуренцията (ограничения „с оглед на целта“), така и тези, които, макар и сключени по друга причина, все пак са имали ограничаващ конкуренцията резултат (ограничения „с оглед на резултата“) (
23
). Следователно настоящото тълкуване се опира на този първоначален подход, като отчита очевидното обстоятелство, че участващите предприятия обикновено са юридически лица и поради това невинаги е реалистично и дори може да е доста трудно да се проучат техните (субективни) намерения.
32.
Освен това, макар санкциите, които органите могат да наложат, да попадат в „наказателноправната сфера“ по смисъла на Хартата на основните права на Европейския съюз и на Европейската конвенция за правата на човека, конкурентното право на Съюза се различава от твърдото ядро на наказателното право (
24
). Не е нужно органите да установят психологически елемент на антиконкурентното поведение, а само материален елемент, за да подведат предприятията под отговорност за нарушенията.
б) По въпроса как да се установи ограничение „с оглед на целта“ (I)
33.
Съдът уточнява, че за да се определи дали дадена форма на поведение представлява ограничение „с оглед на целта“, трябва да се разгледат три аспекта: i) съдържанието на споразумението, ii) икономическият и правен контекст, в който то се вписва, и iii) преследваните от него цели (
25
).
34.
Разглеждането на съдържанието на споразумението, което естествено е отправната точка за анализа, се отнася до предмета на сътрудничеството, установено от участващите предприятия, или с други думи, до създадения от тях механизъм. Както посочва Съдът, може да е необходимо „да се разгледат различните му аспекти, за да се определи дали разглежданото съгласуване има характеристики, позволяващи свързването му с форма на координация между предприятия, която поради самото си естество трябва да се счита за вредна за доброто функциониране на нормалната конкуренция“ (
26
). Казано по-просто, трябва да се отговори на въпроса как функционира споразумението. Съответства ли то на вид поведение, чийто вредоносен характер е общоизвестен и общоприет?
35.
Що се отнася до икономическия и правен контекст, в който се вписва съответното поведение, Съдът е приел, че „следва да се вземе предвид естеството на засегнатите стоки или услуги, както и реалните условия, които характеризират структурата и функционирането на съответния или съответните сектори или пазари“ (
27
). В този контекст могат да бъдат от значение както икономическите фактори (например наличието на бариери за навлизане на пазара и разрастване, концентрацията на пазара, силата на конкурентите, балансиращата сила на доставчиците и купувачите и т.н.), така и правните фактори (например приложимото законодателство, съответните правила, публикувани от саморегулиращите се органи, съществуването на подобни споразумения на пазара, които могат да имат кумулативен ефект и т.н.). Това зависи най-вече от обстоятелствата в конкретния случай.
36.
Възможно е например „да се предположи, че само когато са изпълнени определени специални условия, определени форми на координация […] са вредни за доброто функциониране на нормалната конкуренция“ (
28
). Възможно е също така, макар дадено поведение обичайно да се смята за вредно, на даден пазар да не е налице конкуренция, която може да бъде ограничена (
29
). В някои случаи може също така да се окаже необходимо да се проучи развитието на съответния пазар във времето, за да се определи дали дадена практика, която, макар първоначално, при въвеждането си, да не е имала антиконкурентен характер, впоследствие е продължила да се прилага заради преследване на антиконкурентна цел (
30
).
37.
Що се отнася до преследваните с разглежданото поведение цели — последният елемент от анализа, който по очевидни причини е от решаващо значение в този контекст, следва да се определят непосредствените и преки цели, които това поведение се стреми да постигне по отношение на конкуренцията (
31
). С други думи, органите следва да се опитат да установят основните икономически причини за сътрудничеството между въпросните предприятия (
32
).
38.
Освен това, както бе посочено в точка 29 по-горе, макар субективното намерение на страните да не представлява необходим елемент за установяване на ограничителния характер на дадено споразумение с оглед на целта, този фактор може да бъде взет предвид, ако е уместно. Например би било неразумно да не се вземат предвид вътрешни документи и други доказателства, които показват, че служителите на страните са били наясно, че законосъобразността на разглежданото поведение е много съмнителна, и са направили силно заблуждаващи изявления с цел да въведат в грешка публичните органи (
33
).
39.
След това уточнение идва ред на въпрос от по-практическо естество — как всъщност следва да се преценяват тези три групи елементи, за да се определи дали дадено поведение има, или няма за цел да ограничи конкуренцията.
40.
Това отново зависи от особеностите на всеки отделен случай. Струва ми се, че съгласно по-новата съдебна практика съществуват две основни линии на анализ, които органите могат да следват.
в) По въпроса как да се установи ограничение „с оглед на целта“ (II)
41.
Първата и „по-традиционна“ линия на анализ обикновено се възприема, когато въпросното споразумение, изглежда, попада в категорията споразумения, чийто вредоносен характер е общоизвестен и общоприет: например фиксиране на цените, ограничаване на производството и разпределяне на пазара. Действително, в тези случаи придобитият опит, т.е. икономическият анализ и предходната административна и съдебна практика, потвърждава, че споразуменията обикновено са антиконкурентни (
34
).
42.
Следователно, когато при изследването на съдържанието на споразуменията се установи, че на пръв поглед споразумението представлява (както често бива наричано) „голо ограничение“ (
35
), правният и икономически контекст, както и целите на споразумението, невинаги се нуждаят от много подробен анализ (
36
). За да се потвърди антиконкурентният характер на споразумението, органите трябва само да проверят дали няма специфични характеристики, които биха могли да поставят под съмнение предполагаемия вредоносен характер на въпросното споразумение (
37
). С други думи, органите следва да се уверят, че данните, събрани в хода на тяхното разследване, включително тези, доведени до знанието им от съответните предприятия, потвърждават, че и въпросното споразумение, както повечето споразумения от същата категория, е антиконкурентно по своята същност (
38
). Този вид анализ предоставя на органите за защита на конкуренцията ясна, подлежаща на администриране и добре очертана процедурна рамка срещу очевидно вредоносни форми на поведение, спестявайки по този начин административни разходи на тези органи и същевременно свеждайки до минимум риска от грешки (
39
).
43.
Вторият вид анализ се отнася за споразумения, по отношение на които не може prima facie да се извърши „надеждна“ оценка на тяхната цел, например защото имат значителни оригинални характеристики или изглежда принадлежат към категория споразумения, която по принцип не е проблематична. В такива случаи органите обикновено ще се нуждаят от по-задълбочен анализ на съдържанието, контекста и целите на въпросното споразумение, за да определят дали то има антиконкурентна цел. Всъщност от по-новата съдебна практика, като например по поредицата дела, наречени „pay-for delay“ (
40
), е видно, че липсата на предходна административна или съдебна практика по отношение на подобно поведение не изключва непременно наличието на антиконкурентна цел.
44.
И по тези дела обаче опитът може да бъде от полза, за да се определи истинската цел на едно на пръв поглед безобидно споразумение. Понятието „опит“ не може да се разглежда в тесен и статичен смисъл. Важното е с помощта на утвърдените методи за правен и икономически анализ органите да стигнат до ясно разбиране на правния механизъм, създаден със споразумението, и познаване на вероятното му икономическо въздействие върху пазара. Действително е възможно, като се разкрие същността на дадено споразумение, да се окаже, че то прикрива или от икономическа гледна точка се приравнява на „голо ограничение“ или друга практика с достатъчно явен вредоносен характер (
41
).
45.
Освен това понятието „опит“„неизбежно се променя с течение на времето, като се имат предвид придобитите от компетентните административни и съдебни органи познания и опит, създаването на по-усъвършенствани инструменти за анализ и развитието на икономическото мислене“ (
42
). Тази логика очевидно действа и в двете посоки: опитът може да извади определени форми на поведение от „кутията“ на ограниченията, но може и да добави в нея някои нови форми.
46.
В контекста на тези принципи ще се спра на въпросите, които повдига разглежданото в главното производство споразумение.
2. Споразумения за ненаемане и ограничения „с оглед на целта“
47.
Най-напред припомням, че в рамките на производство по член 267 ДФЕС, основаващо се на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда, ролята на последния се свежда до тълкуването на разпоредбите от правото на Съюза, във връзка с които е отправено запитването, в случая член 101, параграф 1 ДФЕС. Затова не Съдът, а запитващата юрисдикция следва да прецени в крайна сметка дали с оглед на всички релевантни обстоятелства, характеризиращи случая, разглеждан в главното производство, както и на икономическия и правен контекст, в който той се вписва, разглежданото споразумение има за своя цел ограничаването на конкуренцията. Когато се произнася по преюдициално запитване обаче, Съдът може, въз основа на материалите по преписката, с която разполага, да даде пояснения, които да насочат запитващата юрисдикция при тълкуването и да ѝ помогнат да разреши спора (
43
).
48.
С оглед на това ще се опитам да помогна на Съда да даде насоки на запитващата юрисдикция по два основни въпроса: първо, дали споразуменията за ненаемане принципно могат да се разглеждат като антиконкурентни по своята същност, и второ, дали конкретните обстоятелства, свързани със сключването на спорното споразумение, следва да са от значение за преценката.
а) По въпроса за потенциалната категория ограничения „с оглед на целта“
49.
Най-напред мога да заявя, че споразуменията за ненаемане — споразумения, с които две или повече предприятия се договарят да не наемат или да не привличат служители помежду си — притежават, поне когато са сключени между реални и потенциални конкуренти и не съпътстват законна сделка, която сама по себе си няма антиконкурентен характер, всички характеристики, за да се смятат на пръв поглед за ограничаващи конкуренцията „с оглед на целта“.
50.
На първо място, споразумението за ненаемане очевидно може да се разглежда като форма на подялба на доставчици (в случая доставчици на работна ръка), която е изрично посочена в член 101, параграф 1, буква в) ДФЕС. Освен това по-новата административна (
44
) и съдебна (
45
) практика (както в Европейския съюз, така и другаде), както и правната и икономическата доктрина (
46
), изглежда, съдържат достатъчно и надеждни указания, за да се приеме, че споразуменията за ненаемане като цяло са вредни за нормалното функциониране на конкуренцията. Всъщност в решение FIFA Съдът посочва като възможно ограничение с оглед на целта тайни действия, изразяващи се в ограничаване или контрол на „наемането на висококвалифицирани работници“ в някои сектори или на определени пазари (
47
).
51.
Съгласен съм с това. Вместо да се конкурират за наемането на най-добрите служители — като предлагат по-високи заплати и/или по-добри условия на труд и възможности за работа — съответните предприятия „блокират“ своите служители, като „замразяват“ условията на договорите им. Най-ефективните предприятия, които имат стимул и възможност да наемат служителите, които според тях най-добре отговарят на нуждите им, са възпрепятствани да го направят, когато тези служители са наети от една от другите страни по споразумението.
52.
Това неизбежно води до неоптимално разпределение на човешките ресурси, загуба на ефективност и/или иновации и очевидно до по-ниски заплати за служителите. Пазарът на производствени ресурси (пазарът на труда) със сигурност е засегнат неблагоприятно и в резултат на това и пазарът на продукция (продукти или услуги, предлагани от въпросните предприятия) може често да бъде засегнат по подобен начин.
53.
Ето защо лесно стигам до извода — в съответствие с твърденията по-специално на AdC, португалското правителство и Комисията — че икономическата логика на повечето споразумения за ненаемане, сключени между конкуренти, има антиконкурентен характер.
54.
При все това, поради посочените по-горе причини, констатацията, че дадено споразумение принадлежи към категория споразумения, които обикновено ограничават конкуренцията, в никакъв случай не поставя край на анализа. Следва да се вземат предвид съдържанието, правният и икономическият контекст, както и целите на конкретното разглеждано споразумение, за да се провери дали са налице особени обстоятелства, които могат да поставят под съмнение вредоносния характер на въпросното споразумение.
б) По отношение на разглежданите в главното производство особени обстоятелства
55.
Според мен в настоящия случай са налице няколко елемента, които изглежда, изключват антиконкурентната същност на разглежданото споразумение.
56.
От акта за преюдициално запитване е видно, че футболните клубове са сключили спорното споразумение с подкрепата на националното футболно сдружение по време на пандемията от COVID‑19 с цел да се гарантира, че въпреки прекъсването и закъсненията, сезон 2019/2020 г. може да бъде завършен, без да се компрометират почтеността и равнопоставеността на турнира.
57.
Струва ми се съвсем очевидно, че при десет все още неизиграни срещи и липса на каквото и да било споразумение, подобно на разглежданото, за някои отбори би било доста лесно да нарушат правилното протичане на турнира. По-специално, като наемат най-добрите играчи на най-преките си конкуренти измежду тези, чийто договор е трябвало да изтече или е бил едностранно прекратен, най-богатите клубове биха могли да подсилят собствените си състави и същевременно да отслабят конкурентите (
48
). Вероятността за това е още по-голяма, тъй като пандемията доста тежко засегна финансово футболните клубове (
49
) и следователно не е изключено това да е задълбочило разликата във финансовото състояние на различните клубове, което пък би се отразило на привличането на нови играчи.
58.
Считам, че подобно действие би могло да разклати доверието в турнира като цяло, и по-специално сред спонсорите и поддръжниците. При това положение желанието на клубовете да запазят съставите за последните десет мача възможно най-сходни с тези през първата част на сезона е мярка, която съответства на целта да се гарантират почтеността и равнопоставеността на спортното състезание, в което резултатите се основават на заслуги, а не на опортюнизъм. В решение FIFA Съдът вече е приел, че „може да е оправдано [футболните сдружения] да се стремят до известна степен да гарантират стабилността на състава на списъците с играчи, които служат като резерв за отборите, сформирани от тези клубове през даден сезон (например чрез забрана за […] едностранно прекратяване на трудовите договори през сезона) или през дадена година“ (
50
). Струва ми се, че тази констатация важи mutatis mutandis и в настоящия случай. На практика въпросното споразумение е имало за цел да забави за някои играчи отварянето на трансферния прозорец — който по очевидни причини обикновено не е отворен през толкова близки до края на турнира периоди (
51
), за да го адаптира към новия график на турнира.
59.
В това отношение ще добавя, че не намирам за убедително твърдението на AdC и на Комисията за относително сходство между правилата, разглеждани в решение FIFA (
52
), за които Съдът всъщност е приел, че имат антиконкурентна цел, и споразумението, което е предмет на настоящото производство. В случая, по който е постановено решение FIFA, правилата, на първо място, са били формулирани „изключително общо и неточно, което създава условия за дискреционното им прилагане, свързано с непредвидимост и затруднен контрол“ (
53
), а също така става въпрос за злоупотреба с тях (
54
). Всъщност всяко нарушение на тези правила би могло почти автоматично и въз основа само на предположения да доведе до налагането на драстични и/или трайни санкции (
55
), лишавайки играча от „всякаква възможност да участва в организирания футбол“ (
56
) и „[излагайки] новия клуб на риска да бъде солидарно отговорен за плащането на обезщетение в потенциално много голям размер“ (
57
). Сами по себе си тези правила водят до „общо и драстично ограничение на трансграничната конкуренция между клубовете, което географски обхваща цялата територия на Съюза, а във времево отношение е постоянно“ (
58
).
60.
Не виждам общи характеристики между двата набора от мерки.
61.
Освен това ефектът на спорното споразумение не е съпоставим с този на разглежданата мярка по дело Royal Antwerp. По това дело Съдът отново потвърждава, че споразумения или решения на сдружения на предприятия, целящи „да разделят пазарите по национални граници, насочени към възстановяване на разделянето на националните пазари или да направят по-трудна взаимната свързаност на националните пазари, могат по естеството си да създадат пречки пред целта на Договора за ЕС и Договора за функционирането на ЕС за осъществяване на интеграция на тези пазари чрез създаването на общ пазар и че по тази причина трябва да се считат поначало за споразумения, които имат „за цел“ да ограничат конкуренцията“ (
59
). В настоящия случай обаче такъв ефект не може да бъде установен, тъй като спорното споразумение не засяга трансграничните трансфери и в двете посоки.
62.
Следователно, въпреки че спорното споразумение въвежда някои ограничения за възможността на клубовете да се конкурират по отношение на един от основните за тяхната дейност ресурси (наемането на играчи) (
60
), според мен при извънредните обстоятелства по случая и предвид ограничения му обхват, това споразумение едва ли може да се смята за антиконкурентно по своята същност.
63.
Всъщност би могло дори да се твърди, че по естеството си въпросното споразумение благоприятства конкуренцията. Спортните лиги не функционират като обикновени пазари на стоки или услуги. „Най-смелата мечта“ на всеки клуб от лигата не е да отстрани всички свои конкуренти от пазара и да се превърне във фактически монополист. Това е на практика невъзможно и икономически безсмислено. Броят на клубовете е стабилен и тяхното представяне на пазара (с поддръжници, спонсори, радио- и телевизионни оператори и др.) изисква да поддържат определено равнище на конкурентоспособност в лигата (
61
). Ето защо от тази гледна точка не е било неразумно да се приеме, че доколкото спорното споразумение е спомогнало за осигуряване на подходяща конкурентна структура в лигата до края на сезона, икономическата му логика е била да се запази и засили здравословната конкуренция.
64.
Разбирам, че за спорното споразумение съответният пазар е този на трансферите на играчи (самата лига не функционира като пазар). Все пак взаимообвързаността между двете е очевидна: ако лигата изгуби своята почтеност и конкурентоспособност, интересът от страна на поддръжниците, спонсорите и радио- и телевизионните оператори вероятно ще намалее, от което ще пострада и пазарът на трансферите на играчи поради свиване на инвестициите, като в крайна сметка и клубовете, и играчите ще се окажат в положение на губещи.
65.
В това отношение, след като е приканена в съдебното заседание да изложи становище по въпроса дали поради причините, които изложих по-горе, може да се приеме, че спорното споразумение има благоприятен за конкуренцията характер, Комисията само изтъква ограничителните последици, които обикновено произтичат от споразуменията за ненаемане, без да коментира логиката на конкретното споразумение и неговия реален контекст. В окончателния си отговор в съдебното заседание Комисията дори посочва по същество, че не е необходимо да се разглежда контекстът, тъй като спорното споразумение представлява ограничение „с оглед на целта“.
66.
Не съм съгласен с това. Освен че съгласно постоянната практика на Съда контекстът винаги е от значение (
62
), в няколко решения от последните години ясно се посочва, както обясних в точка 40 от настоящото заключение, че по сложни дела може да има необходимост от „подробен анализ“ на контекста (както и на съдържанието и целите) (
63
). Точно както едно споразумение, което не попада в категорията споразумения, обикновено смятани за ограничителни, поради контекста си понякога може да се приеме за антиконкурентно „с оглед на целта“, така и разглеждането на контекста може да доведе до обратния резултат.
67.
Това обяснява и защо съм донякъде озадачен от многократните позовавания в устните становища на AdC, португалското правителство и Комисията на пасажа от решение Toshiba, съгласно който „анализът на икономическия и правния контекст [може] да бъде сведен до строго необходимото, за да се установи наличието на ограничение на конкуренцията с оглед на целта“ (
64
). Изглежда те тълкуват този пасаж в смисъл, че при всички обстоятелства се позволява на органите да извършат кратък (дори повърхностен) анализ на контекста. Това е очевидно неправилно тълкуване на решение Toshiba. Тези страни поставят ударението върху думите „сведен“ и „строго“, като същевременно пропускат думата „необходимото“, пренебрегвайки посочената в предходната точка съдебна практика.
68.
Струва ми се, че антиконкурентният характер на разглежданото в случая споразумение изобщо не е очевиден. Действително, съдържанието на споразумението (ограниченият му обхват), неговият контекст (пандемията от COVID‑19) и неговата цел (да се гарантира нормалното приключване на спортния сезон) сочат ясно, че е необходима по-подробна и задълбочена преценка на антиконкурентната цел (и евентуално на резултата).
69.
Всъщност, след като е приканен в съдебното заседание да обясни каква е на практика вредата за потребителите от спорното споразумение, AdC се затруднява да даде смислен отговор. Този орган се позовава на евентуални проблеми, свързани с равнопоставеното и справедливо третиране на играчите. Както е видно от точки 49—53 по-горе, по принцип не считам, че в рамките на анализа на конкуренцията не трябва да се вземат под внимание въпроси, свързани с трудовия пазар и начина, по който практиката на предприятията може да го засегне. Конкурентното и трудовото право обаче имат различни цели и се ръководят от различни принципи. Всъщност трудовите договори на играчите с техните клубове обикновено се уреждат от националното право (
65
). В някои държави за определени спортове съществуват и единни колективни трудови договори. Правото на Съюза, включително в областта на конкуренцията, е по-скоро подчинено на тези национални закони и колективни трудови договори (
66
). Затова, когато е образувано дело по член 101 ДФЕС за евентуално причинена вреда на работници, следва внимателно да се обясни взаимодействието на трудовоправните въпроси с въпросите на конкуренцията. В настоящия случай трябва да посоча, че последиците от това взаимодействие все още са неясни, както не е ясна и конкретната теория за вредите, на която се основава решението на AdC.
70.
Все пак националната юрисдикция трябва в крайна сметка да се произнесе по всички разгледани по-горе въпроси след задълбочена проверка на съдържанието, контекста и целите на спорното споразумение.
71.
Въз основа на гореизложеното предлагам на Съда да отговори на третия преюдициален въпрос, че член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че споразумение за ненаемане, сключено по време на пандемията от COVID‑19 от професионални спортни клубове със съгласието на тяхното национално спортно сдружение, не трябва да се квалифицира като ограничаване на конкуренцията с оглед на целта, ако същинският му замисъл е бил да се запазят равнопоставеността и почтеността на спортното състезание, засегнато от пандемията.
IV. По първия и втория преюдициален въпрос
72.
С първия и втория си въпрос, които могат да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали споразумение като спорното може да попада в обхвата на съдебната практика Meca-Medina и поради това да се счита за съвместимо с член 101 ДФЕС.
73.
Припомням, че това е направление от съдебната практика, водещо началото си от решение Wouters (
67
), което впоследствие се прилага към спортните дейности, за първи път — по дело Meca-Medina, а по-късно на него се позовават решения ISU, Superleague и Royal Antwerp, както и някои последващи решения (
68
). По същество съдебната практика, произтичаща от решение Meca-Medina, уточнява, че споразумения, които ограничават свободата на действие на участващите предприятия, не попадат в обхвата на забраната по член 101, параграф 1 ДФЕС, ако: i) те са обосновани от преследването на една или повече легитимни цели от общ интерес, които сами по себе си нямат антиконкурентен характер; ii) конкретните средства, които се използват за постигането на тези цели, са действително необходими за постигането им; и iii) дори да се окаже, че тези средства имат за присъщ резултат ограничаването или нарушаването, поне потенциално, на конкуренцията, този присъщ резултат не надхвърля необходимото, по-специално като премахва всякаква конкуренция.
74.
В точки 21—53 от заключението си по дело Rogon подробно разглеждам корена, логиката и обхвата на тази съдебна практика. В интерес на съдебната икономия препращам читателите към тези пасажи. В светлината на изложените там съображения сега ще разгледам приложимостта на съдебната практика Meca-Medina към споразумение като разглежданото понастоящем. И все пак окончателното решение в това отношение ще постанови националната юрисдикция.
75.
Най-напред следва да отбележа, че ако запитващата юрисдикция стигне до извода, че въпросното споразумение — противно на предварителната ми преценка — ограничава конкуренцията с оглед на целта, тази съдебна практика няма да бъде приложима. Ето защо моят анализ се основава на предположението, че окончателната проверка на запитващата юрисдикция по отношение на спорното споразумение ще потвърди, че то не преследва антиконкурентна цел.
76.
Както следва от точка 70 по-горе, критерият, изведен от Съда в решение Meca-Medina, по същество включва три последователни етапа на анализа, който, повтарям, не може да бъде абстрактен, а трябва винаги да разглежда въпросното поведение с оглед на неговия икономически и правен контекст (
69
).
77.
На първо място, запитващата юрисдикция трябва да определи дали спорното споразумение е обосновано от преследването на една или повече легитимни цели от общ интерес, които сами по себе си не са антиконкурентни. След като беше установено, че споразумение като спорното не преследва антиконкурентна цел, остава да се проверят следните обстоятелства: дали преследваната цел заслужава защита съгласно правото на Съюза и дали субектите, сключили спорното споразумение, са действали легитимно. Предварителното ми мнение е, че и на двата въпроса следва да се даде положителен отговор.
78.
Най-напред, съгласно член 165, параграф 2 ДФЕС Съюзът признава и насърчава „равнопоставеността и принципа на откритост в спортните състезания“ (
70
). Всъщност още преди въвеждането на тази разпоредба с Договора от Лисабон Съдът изрично признава общия интерес, свързан с тези ценности (
71
). Най-новата съдебна практика недвусмислено потвърждава, че „е законосъобразно организирането и провеждането на международните състезания по професионален футбол да се подчинят на общи правила, предназначени […] да се насърчи по подходящ и ефективен начин провеждането на спортни състезания, основани на равенство на възможностите и на заслугите“ (
72
).
79.
По-конкретно в решение FIFA Съдът постановява, че: i) „целта да се гарантира редовността на спортните състезания е легитимна цел от общ интерес, която може да бъде преследвана от спортно сдружение, например като се приемат правила, определящи срокове за трансфер на играчи, за да се избегнат късни трансфери, които могат съществено да променят спортната мощ на единия или другия отбор по време на състезание и по този начин да се постави под въпрос съпоставимостта на резултатите между участващите в това състезание отбори и следователно правилното провеждане на състезанието като цяло“, и ii) „поддържането на определена степен на стабилност в [списъците на играчите] и съответно известна приемственост в свързаните с тях договори трябва [да се] разглежда като едно от средствата, които могат да допринесат за преследването на легитимната цел от общ интерес, състояща се в осигуряване на редовността на междуклубните футболни състезания“ (
73
).
80.
Освен това постоянно се изтъква, че националните спортни сдружения като LPFP, което подпомага и сътрудничи на клубовете, сключили спорното споразумение, „имат първостепенна отговорност за провеждането на спортните дейности“, разполагайки за тази цел с известна свобода „за организиране и насърчаване на съответните спортове“ (
74
) и със статута на посредници между националните органи и органите на Съюза по спортни въпроси (
75
). Това се признава изрично в практиката на Съда (
76
).
81.
На второ място, запитващата юрисдикция трябва да провери дали конкретните средства, които се използват за постигането на въпросната цел, са действително необходими за постигането ѝ. Според мен този критерий за „необходимост“ изисква от запитващата юрисдикция да провери най-вече три тясно свързани аспекта, а именно дали спорното споразумение i) е сключено в отговор на обективна необходимост да се преследва въпросната цел; ii) действително отразява загриженост да се осигури последователното осъществяване на тази цел; и (iii) е било годно да постигне тази цел, тоест изглежда подходящо да допринесе съществено за нейното постигане.
82.
Тук отново трябва да отбележа, че въз основа на материалите по делото вероятно и на тези три въпроса следва да се даде положителен отговор. Извънредният характер на пандемията от COVID‑19 създаде сериозен риск клубовете да не могат да завършат футболния сезон 2019/2020 г. или най-малкото да не могат да гарантират провеждането на последната му част в условията на почтеност и равнопоставеност. Едва ли може да се отрече, че футболните отбори и футболните сдружения „е трябвало да направят нещо“, за да се „спаси това, което е могло да бъде спасено“ при тези несигурни и безпрецедентни обстоятелства.
83.
Както посочих в точки 57, 58, 63 и 64 по-горе, въпросното споразумение изглежда е мотивирано от искреното желание на футболните клубове и на националното сдружение да се осигури честно и нормално приключване на сезона, като се гарантира, че конкурентната структура на турнира ще остане непокътната.
84.
В този контекст държа да подчертая, че изразът „реална необходимост“, съдържащ се в критерия Meca-Medina, не може да се тълкува като conditio sine qua non („необходимо условие“) за постигането на въпросната цел. Както поясних в точки 41—45 от заключението си по дело ROGON, съответните регулаторни органи по необходимост се нуждаят от известна свобода на действие при избора на мерките, които според тях са подходящи да защитят по най-добрия начин засегнатите интереси. За да дам само един пример, забраната за адвокатите да упражняват професията си изцяло в партньорство с експерт-счетоводителите, във връзка с която е постановено решението по дело Wouters, не може да се счита за абсолютно необходима и неизбежна, за да се гарантира, че „крайните потребители на правни услуги и доброто правораздаване са обезпечени с необходимите гаранции по отношение на почтеността и опита“ (
77
). Ключовата дума в този контекст е„разумност“: могат ли засегнатите страни разумно да приемат, че въпросната мярка би допринесла значително за постигането на поставената цел, като всяка друга мярка, която в по-малка степен ограничава конкуренцията, не би била също толкова ефективна?
85.
Както обясних по-подробно в точки 35—37 от заключението си по дело ROGON, наясно съм, че понятието „разумен“, съдържащо се в решение Wouters, не се среща в решения ISU, Superleague и Royal Antwerp. Съдът обаче просто е формулирал това понятие по различен начин в точка 197 от решение Superleague. В този пасаж той посочва, че при проверката на условието за необходимост на мярката съдилищата на Съюза и националните юрисдикции трябва да проверят дали „очакваното повишаване на ефективността[…] може да бъде постигнато с мерки, които в по-малка степен ограничават конкуренцията“, но не могат да преценяват различните налични мерки „по целесъобразност“.
86.
Накрая, запитващата юрисдикция трябва да провери дали резултатът от спорното споразумение не надхвърля необходимото за постигане на неговата цел, по-специално като премахва всякаква конкуренция. Както поясних, спорното споразумение засяга само един параметър, по който клубовете се конкурират (наемането на нови играчи) — като във всяко друго отношение конкуренцията между клубовете се запазва — и само по отношение на някои играчи за кратък период от време. Според мен това означава, че споразумението не премахва всякаква конкуренция на съответния пазар или пазари.
87.
Следователно, изглежда, има един основен въпрос, върху който запитващата юрисдикция трябва да се съсредоточи в този контекст: съществували ли са други мерки, които са еднакво годни да постигнат преследваната цел и същевременно в по-малка степен ограничават конкуренцията? Всъщност това е въпрос, по който запитващата юрисдикция очевидно най-добре може да се произнесе, тъй като изисква да се вземат предвид различни правни и фактически обстоятелства. Струва ми се обаче, че някои особености на разглежданото споразумение или на контекста, в който то е прието, имат особено значение.
88.
Първо, спорното споразумение има ограничен географски и персонален обхват: футболистите, наети от португалските футболни клубове от Първа и Втора лига, които са страни по споразумението, чиито договори са изтекли или са били едностранно прекратени по време на пандемията от COVID‑19. Клубовете запазват правото си да наемат например играчи от клубове извън Португалия или от по-долна португалска дивизия. Освен това споразумението има доста ограничено приложно поле във времето: то се прилага само за периода, необходим за приключването на сезон 2019/2020 г., и спира да действа, считано от деня, следващ последния ден от този сезон.
89.
Второ, с оглед на неотложността на въпроса, както и на несигурността и сложността на положението, при проверката за наличие на алтернативни мерки — каквито AdC трябва да посочи — запитващата юрисдикция следва да вземе предвид само тези мерки, които са били разумно достъпни и относително лесни за изготвяне и прилагане. Разбираемо е, че през периода не е било възможно да се представят подробни изследвания и доклади или да се провеждат експерименти. В крайна сметка дори не е било възможно провеждането на срещи на живо, а онлайн платформите със сигурност не са били най-ефективният начин за провеждане на продължителни и сложни обсъждания.
90.
В този контекст не бих пренебрегнал и факта, че няколко седмици преди сключването на спорното споразумение Европейската мрежа по конкуренция излиза със съвместна декларация, в което признава евентуалната необходимост от сътрудничество между предприятията (
78
). Това може да подкрепи тезата, че футболните клубове и националното сдружение са могли разумно да приемат, че през този период по изключение е било необходимо известно сътрудничество по въпроси, по които иначе активно биха се конкурирали.
91.
Трето, отражението на спорното споразумение върху икономическата дейност на участващите футболисти изглежда сравнително маловажно. Те са били свободни да подпишат по всяко време договор с отбори извън Португалия, както и с всеки отбор в Португалия, считано от датата, следваща последния мач за сезона. Като се има предвид препоръката на ФИФА към националните футболни сдружения да променят датите за периодите на картотекиране на играчите (
79
), струва ми се, че последните трудно биха могли да претендират, че заради спорното споразумение са загубили значителни възможности за сключване на нови договори. Това споразумение също така не е засегнало и очевидно не може да засегне едностранно законния срок на съществуващия договор на играчите; всяко негово удължаване (и евентуално всяко допълнително възнаграждение) е трябвало да бъде договорено между клуба и съответния играч. Следователно футболистите са били свободни да преговарят и да отхвърлят оферти, които считат за непривлекателни, като същевременно разглеждат възможностите, предлагани от други футболни лиги.
92.
Въпреки че споразумението е могло да подтикне играчите да приемат по-ниски от желаните от тях оферти, алтернативата, с която са разполагали тези играчи (временната схема за безработица, приета от португалското правителство по време на пандемията), според мен е била много по-неблагоприятна за тях от финансова гледна точка.
93.
Ето защо според предварителното ми мнение, от една страна, въпросното споразумение е замислено по такъв начин, че да се ограничи, доколкото е възможно, въздействието му върху конкуренцията между засегнатите клубове, а от друга страна, трудно могат да се установят алтернативни мерки, които да са също толкова ефективни и в по-малка степен ограничителни. Като се има предвид и позицията, изразена от Европейската мрежа по конкуренция, би могло да се твърди, че към съответния момент футболните клубове и националното сдружение са могли разумно да приемат, че произтичащото от спорното споразумение ограничение на конкуренцията е било необходимо за преследването на легитимна цел от общ интерес и е било пропорционално на тази цел.
94.
С оглед на гореизложеното предлагам на Съда да отговори на първия и втория преюдициален въпрос, че член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че споразумение за ненаемане като разглежданото в главното производство попада в приложното поле на съдебната практика Meca-Medina, по-специално при условие че действително е имало за цел да гарантира почтеността и равнопоставеността на спортното състезание и е било необходимо и пропорционално на тази цел.
V. Заключение
95.
В заключение предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Съд по конкурентни, регулаторни и надзорни въпроси, Португалия), че
член 101, параграф 1 ДФЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че споразумение за ненаемане, сключено по време на пандемията от COVID‑19 между професионални спортни клубове със съгласието на тяхното национално спортно сдружение;
–
не следва да се квалифицира като ограничение с оглед на целта, ако същинският му замисъл е бил да се запазят равнопоставеността и почтеността на спортното състезание, засегнато от пандемията, и
–
попада в приложното поле на съдебната практика, произтичаща от решение Meca-Medina, по-специално при условие че действително е имало за цел да гарантира почтеността и равнопоставеността на спортното състезание и е било необходимо и пропорционално на тази цел.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Решение от 21 декември 2023 г., International Skating Union/Комисия (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (наричано по-нататък „решение ISU“).
(
3
)	Решение от 21 декември 2023 г., European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011) (наричано по-нататък „решение Superleague“).
(
4
)	Решение от 21 декември 2023 г., Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010) (наричано по-нататък „решение Royal Antwerp“).
(
5
)	Решение от 4 октомври 2024 г., FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824) (наричано по-нататък „решение FIFA“).
(
6
)	Като се позовава на решение от 18 юли 2006 г., Meca-Medina и Majcen/Комисия (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) (наричано по-нататък „решение Meca-Medina“).
(
7
)	C‑209/23 (наричано по-нататък „заключението по дело RRC Sports“).
(
8
)	C‑428/23 (наричано по-нататък „заключението по дело ROGON“).
(
9
)	Във формулировката на преюдициалните въпроси това споразумение се нарича „споразумение, сключено по електронен път чрез платформите Zoom или Microsoft Teams на 7 април 2020 г. между всички спортни дружества на професионалния футбол от Първа лига, към което на следващия ден също по електронен път се присъединяват по-голямата част от спортните дружества на професионалния футбол от Втора лига на държава членка, отново със съгласието на сдружението, чиято цел в тази държава членка е да гарантира и регулира дейностите на професионалния футбол и в рамките на което клубовете се съгласяват да не наемат помежду си професионални футболисти от тези лиги, които са прекратили едностранно трудовия си договор, позовавайки се на проблеми, възникнали в резултат на пандемията от COVID‑19“.
(
10
)	Заключение по дело Budapest Bank и др. (C‑228/18, EU:C:2019:678, т. 1) (наричано по-нататък „заключение по дело Budapest Bank“).
(
11
)	Вж. например Kovar, J-P. и R. Kovar, L’objet anticoncurrentiel au sens de l’article 101, paragraphe 1, du TFUE: Un objet difficile à identifier“, Concurrences № 1‑2016, Art. № 77266, p. 48; и Idot, L. La distinction restriction de concurrence par objet/restriction de concurrence par effet et l’article 101 TFUE: Un sujet de disputatio. — Concurrences №°3‑2017, Art. №°93464, p. 1.
(
12
)	Вж. например решения от 11 септември 2014 г., CB/Комисия (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, т. 58) (наричано по-нататък „решение CB“), от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др. (C‑228/18, EU:C:2020:265, т. 54) (наричано по-нататък „решение Budapest Bank“), и от 30 януари 2020 г., Generics (UK) и др. (C‑307/18, EU:C:2020:52, т. 67) (наричано по-нататък „решение Generics“).
(
13
)	Вж. решение Superleague, точки 161 и 162.
(
14
)	Вж. в този смисъл Ibáñez Colomo, P. Restrictions by object under Article 101(1) TFEU: From dark art to administrable framework — Yearbook of European Law, 2024, 00, 1—37.
(
15
)	Вж. решение Superleague, точки 163 и 164.
(
16
)	Пак там.
(
17
)	Вж. по-специално решение от 29 юни 2023 г., Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
(
18
)	Вж. с други думи заключението на генерален адвокат Kokott по дело Generics (UK) и др. (C‑307/18, EU:C:2020:28, т. 163) (наричано по-нататък „заключението по дело Generics“).
(
19
)	Вж. в този смисъл решение от 25 март 2021 г., Lundbeck/Комисия (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, т. 139—143) (наричано по-нататък „решение Lundbeck“).
(
20
)	Вж. заключението ми по дело HSBC Holdings и др./Комисия (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, т. 85).
(
21
)	Вж. решение Superleague и др., точка 167. Бих добавил също така, че самото намерение за ограничаване на конкуренцията само по себе си не е достатъчно, за да се установи наличието на ограничение. Да си представим например споразумение, което очевидно не е в състояние да ограничи конкуренцията. Вж. по този въпрос решение CB, точка 54 и заключението на генерален адвокат Wahl по дело CB/Комисия (C‑67/13 P, EU:C:2014:1958, т. 107) (наричано по-нататък „заключението по дело CB“).
(
22
)	Решение от 20 ноември 2008 г., Beef Industry Development Society и Barry Brothers (C‑209/07, EU:C:2008:643) (наричано по-нататък „решение BIDS“).
(
23
)	Вж. по-специално Frumento, A. „Le regole di concorrenza fra imprese industriali nella Comunità economica europea“, Rivista Internazionale di Scienze Economiche e Commerciali, 1958, № 1, p. 10; Joliet, R. La légalité des clauses de fidélité d'approvisionnement au regard de l'article 85 du Traité de Rome. — Revue Critique de Jurisprudence Belge, 1968, p. 157; както и в по-ново време с допълнителни препратки Petit, N. La rationalisation au long cours de la restriction de concurrence par „objet“ dans la jurisprudence de la Cour de Justice de l’Union européenne“, AJCA, 2015, p. 422, 423.
(
24
)	Вж. заключението на генерален адвокат Sharpston по дело KME Germany и др./Комисия (C‑272/09 P, EU:C:2011:63, т. 67), което се позовава на основополагащото решение Jussila на Европейския съд по правата на човека (решение от 23 ноември 2006 г., Jussila с/у Финландия, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, § 43).
(
25
)	Вж. решение Superleague, точка 165.
(
26
)	Вж. например решение от 29 юли 2024 г., Banco BPN/BIC Português и др. (C‑298/22, EU:C:2024:638, т. 45 и цитираната съдебна практика) (наричано по-нататък „решение BPN“).
(
27
)	Вж. по-специално решение Superleague, точка 166.
(
28
)	Вж. решение BPN, точка 48.
(
29
)	Вж. например заключението по дело Generics (т. 57 и цитираната съдебна практика). Вж. също в доктрината Odudu, O. The object/effect distinction“ — In: Charbit, N., S. Ahmad, (Eds.), Richard Whish QC (Hon) Liber Amicorum: Taking Competition Law Outside The Box — Concurrences, 2020, p. 112 et sq.
(
30
)	Вж. заключението по дело Budapest Bank, точка 61. Вж. също в доктрината Dekeyser, K. et al. (Eds.) — In: Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement — A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2023, p. 85.
(
31
)	Вж. решение Superleague, точка 167.
(
32
)	Вж. решение BPN, точка 56.
(
33
)	Вж. в този смисъл решение от 6 декември 2012 г., AstraZeneca/Комисия (C‑457/10 P, EU:C:2012:770, т. 79—99).
(
34
)	Вж. по-специално решение Budapest Bank, точки 76 и 79. Вж. също заключенията по дело CB, точка 79 и по дело Budapest Bank, точки 65–72. Относно значението на опита вж. в доктрината Bailey, D. Restrictions of competition by object under Article 101 TFEU — Common Market Law Review, vol. 49, № 2, 2012, 562—566.
(
35
)	С това понятие назовавам форми на поведение, които за разглежданите предприятия нямат друг икономически интерес, освен да ограничат конкуренцията.
(
36
)	Вж. в този смисъл решение от 20 януари 2016 г., Toshiba Corporation/Комисия (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, т. 29) (наричано по-нататък „решение Toshiba“). Ще разгледам това решение по-нататък в точки 66 и 67 от настоящото заключение.
(
37
)	Вж. заключението по дело Budapest Bank, точки 41 и 48, в което генерален адвокат Bobek говори за „двустепенен анализ“. В доктрината, Peeperkorn, L. Defining restrictions „by object“ — Concurrences № 3‑2015, Art. №°74812, p. 43, 50, mutatis mutandis се позовава на „двустепенен анализ“.
(
38
)	Вж. в това отношение решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 143).
(
39
)	Вж. в този смисъл заключението по дело CB, точка 53. В правната доктрина вж. например Jones, A. Left behind by modernisation? Restrictions by object under Article 101(1), European Competition Journal, vol. 6, № 3, 2010, p. 655.
(
40
)	Вж. по-специално решения Generics, точка 76, и Lundbeck, точки 129–132; и както и решение от 27 юни 2024 г., Servier и др./Комисия (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, т. 144). Вж. също заключението на генерален адвокат Kokott по дело Lundbeck/Комисия (C‑591/16 P, EU:C:2020:428, т. 155–157).
(
41
)	Вж. например решение Generics, точка 77, и заключението по дело Generics, точка 163. Вж. също Dekeyser, K. et al. (eds.), op. cit., бележка под линия 30, p. 84.
(
42
)	Заключение по дело Budapest Bank, точка 67.
(
43
)	Вж. по-специално решение от 25 януари 2024 г., Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, т. 26 и цитираната съдебна практика). Вж. също заключението ми по дело RRC Sports, точки 36—38.
(
44
)	Вж. документ на United States Department of Justice and the Federal Trade Commission, „Antitrust guidelines for business activities affecting workers“, януари 2025 г. (заменящ предходната редакция от октомври 2016 г.) и на Европейската комисия, Competition Policy Brief, „Antitrust in labour markets“, май 2024 г.
(
45
)	Вж. съдебната практика, цитирана в Polden, D. J., „No-poach agreements: An overview of US, EU, and national case law“, 1.02.2024, e-Competitions, Art. № 116824; и в Posner, E. A., и C., Volpin. No-poach agreements: An overview of EU and national case law__ 4.05.2023, e-Competitions, Art. № 112194. Що се отнася до съдилищата на Съюза, вж. например новото заключение на генерален адвокат Szpunar по дело FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, бележка под линия 34) (наричано по-нататък „заключението по дело FIFA“).
(
46
)	Вж. по-специално Hovenkamp, H. и P. E. Areeda, Antitrust Law: An Analysis of Antitrust Principles and Their Application, точка 352 (последна актуализация през септември 2024), Kluwer, 2024; Posner, E. A., „Enforcement of US antitrust law in labour markets“, Journal of Antitrust Enforcement, vol. 11, № 2, 2023, p. 259 (и трудовете на икономистите, цитирани в бележка под линия 11 от него); и Stutz, R. M., „The evolving antitrust treatment of labor-market restraints: From theory to practice“, American Antitrust Institute, 31.07.2018.
(
47
)	Точка 129 от решение FIFA, с препратка към точки 107, 109 и 110 от решение Royal Antwerp.
(
48
)	Вж. по аналогия решение от 13 април 2000 г., Lehtonen и Castors Braine (C‑176/96, EU:C:2000:201, т. 55) (наричано по-нататък „решение Lehtonen“): „отборите, които участват в плейофите за титлата или за изпадане, биха могли да се възползват от късни трансфери, за да подсилят съставите си за последния етап на първенството или дори за един-единствен решаващ мач“.
(
49
)	Вж. например European Commission: Directorate-General for Education, Youth, Sport and Culture, ECORYS and SportsEconAustria, Mapping study on measuring the economic impact of COVID 19 on the sport sector in the EU — Final report, Служба за публикации на Европейския съюз, Люксембург, 2020 г., раздел 2.3.
(
50
)	Вж. точки 143 и 144 от това решение.
(
51
)	Вж. отново решение Lehtonen, точка 54: „Късните трансфери биха могли съществено да променят спортната сила на един или друг отбор в хода на първенството, като по този начин поставят под въпрос съпоставимостта на резултатите между отборите, участващи в това първенство, а следователно и правилното функциониране на първенството като цяло“.
(
52
)	Тези правила, съдържащи се в правилника на ФИФА за статута и трансферите на футболистите, са свързани с договорните отношения между играчите и клубовете и се отнасят до обезщетението, спортните санкции и издаването на задължителен сертификат за международен трансфер при твърдяно прекратяване на договор без основателна причина.
(
53
)	Решение FIFA, точки 135 и 139.
(
54
)	Пак там, точка 141.
(
55
)	Вж. заключението по дело FIFA, точка 53.
(
56
)	Вж. точка 136 от решение FIFA.
(
57
)	Пак там, точки 137 и 139.
(
58
)	Пак там, точки 138 и 140.
(
59
)	Вж. решение Royal Antwerp, точки 95 и 96. Курсивът е мой.
(
60
)	Вж. в този смисъл решение FIFA, точка 107, и решение Royal Antwerp, точка 107.
(
61
)	Аналогично, вж. заключенията на генерален адвокат Lenz по дело Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:293, т. 227 и 270), и на генерален адвокат Rantos по дело European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, т. 166). В доктрината вж. например Siekmann, R. The specificity of sport: Sporting exceptions in EU law — The International Sports Law Journal, 2011, p. 697.
(
62
)	Вж. цитираната по-горе съдебна практика, точки 33—38 от настоящото заключение, както и съдебната практика, посочена в точки 23 и 27 от заключението ми по дело ROGON.
(
63
)	Вж. решениe Lundbeck, точка 131 и решение от 27 юни 2024 г., Servier и др./Комисия (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, т. 87, 144, 277 и 292). Вж. също в този смисъл решение Generics, точки 84 и 85 и заключението на генерален адвокат Wathelet по дело Toshiba Corporation/Комисия (C‑373/14 P, EU:C:2015:427, т. 74).
(
64
)	Точка 29 от решението, курсивът е мой.
(
65
)	Вж. по този въпрос O’Leary, L. Professional team sports and collective labour law in the European Union — In: Anderson, J., R. Parrish, и B. García, (Еds.). Research Handbook on EU Sports Law and Policy. Edward Elgar Publishing, 2018, р. 410.
(
66
)	Вж. например решения от 21 септември 1999 г., Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430), и от 4 декември 2014 г., FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2411).
(
67
)	Решение от 19 февруари 2002 г., Wouters и др. (C‑309/99, EU:C:2002:98) (наричано по-нататък „решение Wouters“).
(
68
)	Вж. решения от 18 януари 2024 г., Lietuvos notarų rūmai и др. (C‑128/21, EU:C:2024:49, т. 97—105) и от 25 януари 2024 г., Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, т. 21—35 и 42—54).
(
69
)	Вж. решение Meca-Medina, точка 42.
(
70
)	По този въпрос вж. заключението ми по дело RRC Sports, точки 32, 33 и 71.
(
71
)	Вж. например решение Meca-Medina, точка 43.
(
72
)	Вж. решение Superleague, точка 144.
(
73
)	Точки 100 и 102 от решение FIFA. Вж. също заключението по дело FIFA, точки 61 и 62 и цитираната съдебна практика.
(
74
)	Вж. по-специално Декларацията на Европейския съвет от декември 2000 г. относно специфичните характеристики на спорта и социалната му функция в Европа, които трябва да се вземат предвид при въвеждането на общи политики; Европейска комисия, Бяла книга за спорта от 11 юли 2007 г. COM(2007) 391 окончателен и Резолюция на Европейския парламент от 23 ноември 2021 г. относно политиката на ЕС в областта на спорта: оценка и възможни перспективи (2021/2058(INI) (ОВ C 224, 2022 г., стр. 2).
(
75
)	Вж. в това отношение Резолюция на Съвета и на представителите на правителствата на държавите членки, заседаващи в рамките на Съвета, относно работния план на Европейския съюз за спорта (1 януари 2021 г. — 30 юни 2024 г.) (ОВ C 419, 2020 г., стр. 1).
(
76
)	Вж. например решение от 11 април 2000 г., Deliège (C‑51/96 и C‑191/97, EU:C:2000:199, т. 67 и 68).
(
77
)	Точка 97 от това решение.
(
78
)	Вж. по-горе точка 12 от настоящото заключение. Същата идея след това изразява Комисията в точка 3 от своето съобщение Временна рамка за оценка на антитръстови въпроси относно икономическо сътрудничество в отговор на спешни ситуации, произтичащи от настоящото разпространение на COVID‑19 (ОВ C 116 I, 2020 г., стр. /7), публикувано само ден след сключването на спорното споразумение.
(
79
)	Вж. по-горе точка 11 от настоящото заключение.