61996CJ0090_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-90/96,
angaaende en anmodning, som Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (Italien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
David Petrie m.fl.
mod
Università degli studi di Verona,
Camilla Bettoni,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 5 og 48 og af artikel 1 og 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467),
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C. Gulmann, og dommerne J.C. Moitinho de Almeida (refererende dommer), D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet og L. Sevón,
generaladvokat: N. Fennelly
justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- David Petrie m.fl. ved advokat Lorenzo Picotti, Verona
- den italienske regering ved afdelingschef, professor Umberto Leanza, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, bistaaet af statens advokat, Pier Giorgio Ferri
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Pieter van Nuffel, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og Enrico Altieri, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at David Petrie m.fl., den italienske regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 6. februar 1997,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 20. marts 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 14. februar 1995, indgaaet til Domstolen den 21. marts 1996, har Tribunale amministrativo regionale per il Veneto i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 5 og 48 og af artikel 1 og 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467).
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag, som David Petrie, Robert Hill og David John Newbold har anlagt mod Università degli studi di Verona.
3 Petrie, Hill og Newbold, der er britiske statsborgere, har i flere aar arbejdet som lektorer i fremmedsprog ved fakultetet for fremmedsprog og udenlandsk litteratur ved Verona's Universitet.
4 Sagsoegerne i hovedsagen, som er ansat paa ubestemt tid og med samme oekonomiske vilkaar som en undervisningsassistent (»professore associato«) ansat for en begraenset periode, indgav ansoegning om vikariatet i »undervisning i moderne sprog« for det akademiske aar 1995/96 paa baggrund af det stillingsopslag, det kompetente fakultetsraad ved Verona's Universitet offentliggjorde den 15. marts 1995 i overensstemmelse med artikel 12 i lov nr. 341 af 19. november 1990 (herefter »lov nr. 341«).
5 Artikel 12 i lov nr. 341 bestemmer foelgende:
»5. Artikel 114, stk. 1, i dekret nr. 382 af 11. juli 1980 fra republikkens praesident, som aendret ved artikel 3 i lov nr. 477 af 13. august 1984, affattes saaledes:
'Kurser og vikariater kan udelukkende tildeles fastansatte laerere ("professori di ruolo") og "godkendte" forskningsmedarbejdere ("ricercatori universitari confermati") inden for samme videnskabelige omraade og samme fag eller inden for et lignende omraade under samme fakultet; hvis dette ikke er muligt, kan de ved begrundet afgoerelse tildeles fastansatte laerere og "godkendte" forskningsmedarbejdere ved et andet fakultet ved samme universitet eller et andet universitet. Ved tildeling af vikariater skal fakultetsraadet, saafremt der foreligger ansoegninger fra fastansatte laerere og "godkendte" forskningsmedarbejdere inden for samme videnskabelige omraade og samme fag, tillaegge ansoegninger indgivet af laerere fortrinsstilling.'«
6 Ved afgoerelser af 14. april 1995 meddelte rektor ved Verona's Universitet sagsoegerne afslag paa deres ansoegninger med den begrundelse, at »i medfoer af artikel 114 i dekret nr. 382/1980, som aendret ved artikel 3 i lov nr. 477/1984 og artikel 12 i lov nr. 341, kan kurser og vikariater kun tildeles fastansatte laerere og 'godkendte' forskningsmedarbejdere«.
7 Ved afgoerelse af 19. april 1995 tildelte fakultetsraadet Camilla Bettoni, der var laerer ved et andet universitet, vikariatet i faget undervisning i moderne sprog for det akademiske aar 1995/96.
8 Petrie, Hill og Newbold anlagde herefter sag ved den forelaeggende ret til proevelse af rektors afgoerelser af 14. april 1995 og fakultetsraadets afgoerelse af 19. april 1995.
9 Sagsoegerne i hovedsagen har ifoelge forelaeggelseskendelsen fremfoert to anbringender, nemlig dels at der er tale om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 5 og 48 og af artikel 1 og 3 i forordning nr. 1612/68, dels at den sagsoegte myndigheds begrundelse og adfaerd er ulogisk og selvmodsigende, for saa vidt som vikariatet blev tildelt en laerer fra et andet universitet, hvilket er i strid med de prioritetskriterier, der er fastsat i artikel 12 i lov nr. 341.
10 Verona's Universitet har anfoert, at reglen om, at undervisningsvikariater kun kan gives til fastansatte laerere og »godkendte« forskningsmedarbejdere, ikke indebaerer nogen forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet. Begraensningen gaelder nemlig uden forskel for alle statsborgere i medlemsstaterne, altsaa ogsaa italienske statsborgere, som ikke tilhoerer en af de to kategorier.
11 Ifoelge den nationale ret har sagsoegerne imidlertid fremfoert en raekke bemaerkninger, som kan rejse tvivl om, hvorvidt dette argument er holdbart. Retten henviser i forelaeggelseskendelsen til foelgende bemaerkninger.
12 For det foerste var det indtil for ganske nylig kun italienske statsborgere, der kunne blive fastansatte laerere eller »godkendte« forskningsmedarbejdere. Foerst efter ikrafttraedelsen af statsministerens dekret nr. 174 af 7. februar 1994 kunne statsborgere fra andre medlemsstater blive ansat i de naevnte stillinger. Dekretet blev udstedt i medfoer af artikel 37 i lovdekret nr. 29 af 3. februar 1993 og opstiller en liste over stillinger i den offentlige administration, der er forbeholdt italienske statsborgere. Listen omfatter ikke stillinger inden for undervisningssektoren.
13 For det andet er universitetslektorer i fremmedsprog parter i et ansaettelsesforhold, der er indgaaet for ubestemt tid, og de udoever undervisningsfunktioner, der indholdsmaessigt svarer til dem, der udoeves af undervisningsassistenter, eller i det mindste til dem, der udoeves af forskningsmedarbejdere, saadan som det synes at fremgaa af artikel 28 i dekret nr. 382 af 11. juli 1980 fra republikkens praesident (herefter »dekret nr. 382«) og af forfatningsdomstolens dom nr. 284 af 23. juli 1987.
14 Endelig bemaerker den nationale ret for saa vidt angaar betingelsen om, at forskningsmedarbejdere skal vaere »godkendte«, at en fornyelse af lektorers kontrakter for en periode ud over tre aar, hvilket forudsaetter en positiv bedoemmelse af det udfoerte arbejde, ifoelge sagsoegerne maa sidestilles med, at betingelsen er opfyldt.
15 Tribunale amministrativo regionale per il Veneto har paa denne baggrund udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Skal EOEF-traktatens artikel 5 og 48 og artikel 1 og 3 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at det efter lovgivningen i en medlemsstat kun er naermere angivne faggrupper som dem, der er fastsat i italiensk ret paa grundlag af bestemmelser og administrativ praksis som de italienske, der kan faa tildelt kurser og vikariater inden for universitetsundervisningen, mens universitetslektorer i fremmedsprog, som er ansat paa ubestemt tid ved et italiensk universitet, ikke kan komme i betragtning?«
Formaliteten
16 Kommissionen har gjort gaeldende, at spoergsmaalet ikke kan antages til realitetsbehandling.
17 Den har anfoert, at sagsoegerne i hovedsagen anfaegter, at de ikke kan blive omfattet af faggrupperne fastansatte laerere eller »godkendte« forskningsmedarbejdere, hvilket de i henhold til de italienske regler skal vaere for at kunne deltage i udvaelgelsesproceduren for vikarer. Efter de naevnte regler var det kun italienske statsborgere, der kunne komme i betragtning, hvilket er i strid med traktatens artikel 48, stk. 2.
18 De beroerte personer kan imidlertid efter Kommissionens opfattelse ikke under en sag, der vedroerer deres udelukkelse fra udvaelgelsesproceduren for vikarer, paaberaabe sig, at artikel 48, stk. 2, er tilsidesat, idet bestemmelsen savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.
19 Domstolen er derfor ifoelge Kommissionen ikke kompetent til at besvare spoergsmaalet om, hvorvidt en bestemmelse som artikel 12 i lov nr. 341 er diskriminerende, fordi det tidligere ikke var muligt for andre end italienske statsborgere at blive fastansatte laerere eller »godkendte« forskningsmedarbejdere.
20 Den italienske regering finder det tvivlsomt, om spoergsmaalet kan antages til realitetsbehandling. Ifoelge regeringen har den nationale ret blot gentaget parternes faktiske og retlige argumenter uden forinden at have undersoegt og vurderet dem. I stedet for at forelaegge Domstolen et spoergsmaal vedroerende fortolkningen af faellesskabsretten anmoder den nationale ret i realiteten Domstolen om direkte at afgoere sagen.
21 Hvad foerst angaar Kommissionens afvisningspaastand bemaerkes, at den nationale ret oensker oplyst, om traktatens artikel 5 og 48 og artikel 1 og 3 i forordning nr. 1612/68 kraever, at lektorer i fremmedsprog skal vaere blandt de faggrupper, der kan faa tildelt vikariater, bl.a. under hensyntagen til, at lektorer, der er statsborgere i andre medlemsstater, indtil 1994 ikke kunne blive fastansatte laerere og forskningsmedarbejdere ved universiteter.
22 Da sagen for den nationale ret dels drejer sig om Verona's Universitets afvisning af at give sagsoegerne det omhandlede vikariat, dels om afgoerelsen om at give vikariatet til en laerer fra et andet universitet, har det forelagte spoergsmaal forbindelse med hovedsagen. De argumenter, Kommissionen har fremfoert i saa henseende, drejer sig reelt ikke om, hvorvidt det praejudicielle spoergsmaal er relevant, men om, hvorledes Domstolen boer besvare det.
23 Hvad endelig angaar spoergsmaalet om, hvorvidt forelaeggelseskendelsen giver Domstolen de noedvendige faktiske og retlige oplysninger, for at den kan udfoere sin opgave i henhold til traktatens artikel 177, bemaerkes, at den nationale ret ganske vist ikke har givet en fuldstaendig redegoerelse for den for hovedsagen relevante lovgivning, men at Domstolen ikke desto mindre finder, at den raader over de oplysninger, der er noedvendige for at kunne give retten en relevant besvarelse.
Realiteten
24 Med spoergsmaalet oensker den nationale ret reelt at faa oplyst, om traktatens artikel 5 og artikel 48, stk. 2, er til hinder for en national regel, hvorefter det kun er fastansatte laerere og »godkendte« forskningsmedarbejdere, men ikke lektorer i fremmedsprog, der er statsborgere i andre medlemsstater, der kan faa tildelt vikariater inden for universitetsundervisningen.
25 Det skal indledningsvis bemaerkes, at det er ufornoedent at tage stilling hertil i relation til artikel 1 og 3 i forordning nr. 1612/68, da disse bestemmelser gennemfoerer det i traktatens artikel 48, stk. 2, hjemlede forbud mod forskelsbehandling uden at udvide det.
26 Sagsoegerne i hovedsagen goer for det foerste gaeldende, at det foelger af traktatens artikel 5 og 48, at der skal gives lektorer i fremmedsprog adgang til udvaelgelsesprocedurerne vedroerende vikariater, i betragtning af at de har vaeret afskaaret fra at blive fastansatte laerere eller forskningsmedarbejdere som foelge af den betingelse om statsborgerskab, der indtil 1994 var gaeldende i henhold til en national regel, som var i strid med artikel 48.
27 Den italienske regering har anfoert, at sagsoegerne i hovedsagen ikke har godtgjort, at de har indgivet ansoegninger til saadanne stillinger, som er blevet afslaaet paa grund af deres nationalitet. Regeringen har desuden henvist til, at den i sagen Kommissionen mod Italien, hvor der blev afsagt dom den 16. juni 1987 (sag 225/85, Sml. s. 2625), blot gjorde gaeldende, at det var foreneligt med artikel 48, stk. 4, at undtage forskere ved »Consiglio nazionale delle ricerche« (det nationale forskningsraad, herefter »CNR«) fra bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevaegelighed ud fra hensyn, der ikke vedroerer universitetsforskere.
28 Det bemaerkes i den forbindelse, at traktatens artikel 48, stk. 2, ifoelge fast retspraksis har direkte virkning (jf. f.eks. dom af 4.12.1974, sag 41/74, Van Duyn, Sml. s. 1337). Hvad saerlig angaar adgangen til at arbejde som forsker ved CNR fastslog Domstolen i ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Italien, at saadanne ansaettelser ikke kan betragtes som ansaettelser i den offentlige administration som omhandlet i traktatens artikel 48, stk. 4.
29 Statsborgere fra andre medlemsstater kunne saaledes indgive ansoegninger til stillinger som universitetsforskere og under henvisning til traktatens artikel 48 anfaegte afvisningen af at give dem adgang til de paagaeldende udvaelgelsesprocedurer.
30 Under alle omstaendigheder kan det forhold, at den betingelse om statsborgerskab, der i henhold til italiensk lovgivning indtil 1994 kraevedes opfyldt for, at ansoegere kunne faa adgang til udvaelgelsesprocedurerne vedroerende stillinger som fastansat laerer eller »godkendt« forskningsmedarbejder, var diskriminerende og saaledes i strid med traktatens artikel 48, ikke i sig selv give de beroerte personer grundlag for at kraeve adgang til vikariater. Hertil kraeves nemlig, at de foerst skal vaere fastansatte laerere eller »godkendte« forskningsmedarbejdere, og den omstaendighed, at en af betingelserne for at faa adgang til udvaelgelsesprocedurerne vedroerende saadanne stillinger er diskriminerende, medfoerer ikke, at de ikke skal igennem disse udvaelgelsesprocedurer.
31 Dette indebaerer dog ikke, at de beroerte personer er afskaaret fra at anlaegge sag ved domstolene i overensstemmelse med de i henhold til national ret gaeldende processuelle regler og paa de betingelser, der blev fastslaaet i dommen af 5. marts 1996 i sagen Brasserie du pêcheur og Factortame (forenede sager C-46/93 og C-48/93, Sml. I, s. 1029), med paastand om erstatning for de tab, de har lidt som foelge af den omtvistede diskriminerende regel.
32 Sagsoegerne i hovedsagen goer for det andet gaeldende, at den omhandlede regel er diskriminerende, for saa vidt som den afskaerer lektorer i fremmedsprog, der er statsborgere i andre medlemsstater, fra at faa tildelt vikariater, selv om det undervisningsarbejde, de udfoerer, i det vaesentlige svarer til det, der udfoeres af undervisningsassistenter og forskningsmedarbejdere.
33 De henviser til, at saadanne lektorer i henhold til artikel 6, stk. 1, i lov nr. 349 af 18. marts 1958 har samme retlige og oekonomiske status og samme karriereforloeb som assistenter, og at Corte costituzionale i ovennaevnte dom nr. 284 fastslog, at disse to faggruppers funktioner kan sidestilles, idet det i praksis havde vist sig, at lektorernes arbejde ikke kun omfatter oevelser i korrekt udtale af fremmedsprog. De gaeldende regler om de italienske universiteters organisatoriske opbygning omfatter ganske vist ikke laengere faggruppen assistenter, men der findes fortsat regler herom i form af overgangsbestemmelser og i mange henseender gennem udtrykkelige henvisninger til reglerne om »godkendte« forskningsmedarbejdere.
34 Sagsoegerne i hovedsagen har desuden anfoert, at de i forbindelse med deres arbejde, som skal koordineres med de faste underviseres arbejde (hvilket ogsaa er tilfaeldet for saa vidt angaar forskningsmedarbejdernes arbejde), har en paedagogisk frihed og loebende videreuddannes sprogligt i deres hjemland, og at de er i en helt anden situation end de grupper af medarbejdere, der ikke underviser.
35 De har endvidere gjort gaeldende, at reglen om, at lektorer i fremmedsprog ikke kan faa tildelt vikariater, er saa meget mindre berettiget, som grupperne »forskningmedarbejdere« og »'godkendte' forskningsmedarbejdere« i henhold til artikel 16, stk. 1, i lov nr. 341 ogsaa omfatter »fastansatte assistenter« (»assistenti di ruolo ad esaurimento«) og endog »diplomteknikere«, der har bestemte kvalifikationer. Der gaelder imidlertid for sidstnaevnte medarbejdere - ligesom for lektorer - ikke nogen regel om, at de skal bedoemmes med henblik paa at blive »godkendt«, og Corte costituzionale har under alle omstaendigheder allerede i den foernaevnte dom nr. 284 fastslaaet, at lektorer og assistenter kan sidestilles.
36 Endelig er den omstaendighed, at lektorer i fremmedsprog ansaettes i henhold til privatretlige kontrakter, mens undervisningsassistenter og forskningsmedarbejdere er tjenestemaend, ifoelge sagsoegerne en rent formel sondring, der ikke boer spille nogen rolle ved anvendelsen af de relevante faellesskabsbestemmelser.
37 Den italienske regering har anfoert, at det i forbindelse med planlaegningen af undervisningen, der skal sikre, »at fakulteterne bedst muligt udnytter laerernes og forskningsmedarbejdernes undervisningskapacitet«, i overensstemmelse med artikel 12 i lov nr. 341 kan paalaegges disse medarbejdere, at de ud over den undervisning, de allerede giver, og som er det vaesentlige i deres ansaettelsesforhold ved universitetet, giver yderligere undervisning i form af vikariater eller kurser. Saadanne kurser eller vikariater giver saaledes ikke anledning til oprettelse af selvstaendige stillinger.
38 Grunden til, at lektorer i fremmedsprog ikke i henhold til artikel 12 i lov nr. 341 er blandt dem, der kan tildeles kurser eller vikariater, er saaledes ifoelge den italienske regering, at der for deres vedkommende ikke ville vaere tale om en bibeskaeftigelse, men om en hovedbeskaeftigelse, der ville forudsaette, at der blev indgaaet et selvstaendigt ansaettelsesforhold.
39 Hvad angaar det forhold, at en »godkendt« forskningsmedarbejder kan tildeles kurser og vikariater, finder den italienske regering, at dette er berettiget, fordi en saadan medarbejders faglige kvalifikationer efter tre aars arbejde og »godkendelsen«, som forudsaetter en positiv udtalelse fra et nationalt udvalg af professorer (artikel 31 i dekret nr. 382), indebaerer, at han er egnet til at undervise paa et kursus af sekundaer betydning eller som vikar.
40 Den italienske regering har desuden i relation til lektorernes undervisningsmaessige kvalifikationer anfoert, at de ansaettes i henhold til privatretlige kontrakter, uden en offentlig udvaelgelsesprocedure, paa grundlag af deres sproglige kundskaber, som de har erhvervet i et andet land, med henblik paa at opfylde »de studerendes behov for praktiske oevelser« (artikel 28 i dekret nr. 382), og en fortsat ansaettelse er ikke undergivet de samme betingelser som dem, forskningsmedarbejderne skal opfylde for at blive »godkendt«. Derimod omfatter forskningsmedarbejdernes undervisningsarbejde i henhold til artikel 32 i dekret nr. 382 foruden oevelser ogsaa samarbejde med de studerende i forbindelse med deres afsluttende opgaver, afproevning af nye undervisningsmetoder og vejledning. Desuden naevnes der i artikel 32 videnskabelig forskning, hvorimod forskning ikke er omtalt i bestemmelserne om lektorerne i fremmedsprog. Videnskabelig forskning er imidlertid en noedvendig forudsaetning for undervisningen, navnlig naar der er tale om saakaldt tvaergaaende fag saasom undervisning i moderne sprog.
41 Det foelger heraf, at ansaettelsesvilkaarene og vurderingen af de faglige kundskaber for de to omhandlede gruppers vedkommende og karakteren af det arbejde, de i henhold til loven skal udfoere, er forskellige. De i hovedsagen omhandlede regler er saaledes ikke diskriminerende, da de to grupper ikke kan sammenlignes.
42 For saa vidt angaar den foernaevnte dom fra Corte costituzionale har den italienske regering gjort gaeldende, at den bestemmelse, der blev kendt forfatningsstridig, indgaar i et saerligt regelsaet med henblik paa, at bestemte grupper, hvis ansaettelsesforhold er usikkert, indlemmes i gruppen forskningsmedarbejdere. Hvorvidt dette kan ske, afhaenger af en bedoemmelse af ansoegernes egnethed, som foretages af udvalg, der er sammensat af tre universitetslaerere, hvoraf den ene udpeges af fakultetsraadet og de andre af det nationale universitetsraad. Forud for den reform, der blev gennemfoert i 1980, var grupperne forskningsmedarbejdere og lektorer defineret anderledes.
43 Den italienske regering har tilfoejet, at eftersom tildeling af et kursus eller et vikariat ikke medfoerer, at der indgaas et ansaettelsesforhold, er traktatens artikel 48, stk. 2, der drejer sig om adgangen til beskaeftigelse, under alle omstaendigheder irrelevant.
44 Kommissionen har anfoert, at for at det kan vurderes, om den omhandlede regel er diskriminerende, maa det undersoeges, om indholdet af det arbejde, der udfoeres af lektorer i fremmedsprog, er identisk med indholdet af det arbejde, der udfoeres af fastansatte laerere og »godkendte« forskningsmedarbejdere. Forelaeggelseskendelsen giver imidlertid ingen oplysninger herom. Hvis sagsoegernes opfattelse tiltraedes, kunne der opstaa former for forskelsbehandling i modsat retning, der er langt alvorligere end de her anfaegtede. Der ville nemlig blive givet adgang til udvaelgelsesproceduren vedroerende vikariater for personer (lektorer i fremmedsprog), der saaledes ville blive behandlet gunstigere end forskningsmedarbejdere og de fastansatte laerere, idet lektorerne er ansat i henhold til privatretlige kontrakter og altsaa ikke har bestaaet en udvaelgelsesproeve.
45 Hertil bemaerkes indledningsvis, at den italienske regerings argument om, at den omhandlede regel ikke drejer sig om adgangen til beskaeftigelse, og at artikel 48, stk. 2, derfor ikke er tilsidesat, ikke kan tiltraedes.
46 Det ligebehandlingsprincip, der fastslaas i den naevnte bestemmelse, omfatter nemlig ikke kun adgangen til beskaeftigelse, men ogsaa afloenning og oevrige arbejdsvilkaar, dvs. ogsaa det forhold, at lektorer i fremmedsprog ikke kan faa tildelt vikariater.
47 Ved vurderingen af, om en regel som den i hovedsagen omhandlede strider mod ligebehandlingsprincippet, skal det undersoeges, om lektorer i fremmedsprog befinder sig i en situation, der kan sidestilles med undervisningsassistenter og »godkendte« forskningsmedarbejderes situation.
48 En medlemsstat kan fastsaette bestemmelser om, at vikariater, dvs. afloesning af laerere, der af en eller anden grund er forhindret i at undervise, i foerste raekke skal varetages af andre laerere, der har opnaaet adgang til at undervise paa universiteter gennem offentlige udvaelgelsesprocedurer, eller, hvis dette ikke er muligt, af »godkendte« forskningsmedarbejdere, der ud over at skulle igennem en offentlig udvaelgelsesprocedure er undergivet en godkendelsesordning, dvs. en procedure, hvorved deres paedagogiske og videnskabelige kundskaber efter tre aars virke skal anerkendes af et nationalt udvalg.
49 Et saadant valg, der hviler paa den betragtning, at det kun gennem en offentlig udvaelgelsesprocedure og den naevnte godkendelse kan sikres, at der ud fra bedoemmelseskriterier, der er ens i hele landet, skaffes laerere, der har de kvalifikationer, der kraeves for at kunne undervise paa universiteter, kan ikke anfaegtes under paaberaabelse af, at lektorer i fremmedsprog og undervisningsassistenter og forskningsmedarbejdere har de samme arbejdsopgaver.
50 Selv om lektorerne i henhold til de med universiteterne indgaaede kontrakter - som haevdet af sagsoegerne i hovedsagen - skal udfoere et vist forskningsarbejde og saaledes ikke blot skal opfylde »de studerendes behov for praktiske oevelser«, jf. definitionen af lektorernes arbejdsopgaver i artikel 28 i dekret nr. 382, skal det herudover godtgoeres, at deres paedagogiske og videnskabelige kundskaber kan sidestilles med undervisningsassistenter og »godkendte« forskningsmedarbejderes.
51 En vurdering af disse kundskaber ville forudsaette, at udvaelgelsesprocedurerne vedroerende vikariaterne, der er baseret paa en undersoegelse af ansoegernes papirer, er af samme karakter som de offentlige udvaelgelsesprocedurer, der ifoelge den paagaeldende medlemsstat er det eneste middel, hvorved man kan faa medarbejdere, der har kvalifikationerne til at undervise paa universiteter. Saadanne udvaelgelsesprocedurer, der dermed ville vaere en gentagelse af dem, der gennemfoeres med henblik paa ansaettelse af laerere og forskningsmedarbejdere, ville ikke vaere forenelige med en fornuftig forvaltning af universiteterne.
52 Det maa herefter anerkendes, at »godkendte« forskningsmedarbejdere og lektorer i fremmedsprog som udgangspunkt ikke befinder sig i sammenlignelige situationer, og at en national regel som den i hovedsagen omhandlede dermed for saa vidt ikke strider mod traktatens artikel 48, stk. 2.
53 En saadan regel vil imidlertid kunne vaere i strid med traktatens artikel 48, stk. 2, hvis den indebaerer, at man sidestiller »godkendte« forskningsmedarbejdere med andre faggrupper, der kan faa adgang til at undervise paa universiteter uden at skulle igennem offentlige udvaelgelsesprocedurer, og hvis paedagogiske og videnskabelige kundskaber ikke er undergivet en bedoemmelse svarende til den, forskningsmedarbejderne er undergivet, og hvis reglen saaledes giver disse faggrupper mulighed for at deltage i udvaelgelsesprocedurerne vedroerende vikariater, mens lektorer i fremmedsprog, der efter italiensk lovgivning har samme status og udfoerer tilsvarende arbejdsopgaver, er afskaaret herfra.
54 I den forbindelse skal der henvises til Domstolens faste praksis, hvorefter ligebehandlingsprincippet, der har fundet et saerligt udtryk i traktatens artikel 48, stk. 2, ikke blot indebaerer et forbud mod aabenlyse former for forskelsbehandling begrundet i nationalitet, men ogsaa mod alle skjulte former for forskelsbehandling, hvorved det samme faktisk bliver resultatet, selv om forskelsbehandlingen udoeves paa grundlag af andre formelle kriterier (jf. f.eks. dom af 30.5.1989, sag 33/88, Allué og Coonan, herefter »Allué I-dommen«, Sml. s. 1591, praemis 11).
55 Selv om en regel som den, der er naevnt i naervaerende doms praemis 5, finder anvendelse uanset den paagaeldende arbejdstagers nationalitet, virker den navnlig til skade for arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater. Som fastslaaet af Domstolen i praemis 12 i Allué I-dommen, fremgaar det nemlig af de af den italienske regering fremlagte statistiske oplysninger, at kun 25% af lektorerne i fremmedsprog er italienske statsborgere.
56 Under disse omstaendigheder vil en saadan regel, saafremt den ikke er objektivt begrundet, vaere uforenelig med traktatens artikel 48, stk. 2. Det er den nationale ret, der paa baggrund af de faktiske og retlige omstaendigheder i den for den verserende sag skal undersoege, om dette er tilfaeldet.
57 Det forelagte spoergsmaal skal herefter besvares med, at traktatens artikel 5 og artikel 48, stk. 2, ikke er til hinder for en national regel, hvorefter det kun er fastansatte laerere og »godkendte« forskningsmedarbejdere, men ikke lektorer i fremmedsprog, der kan faa tildelt vikariater inden for universitetsundervisningen, medmindre vikariater kan gives til andre faggrupper, der kan faa adgang til at undervise paa universiteter uden at skulle igennem offentlige udvaelgelsesprocedurer, og hvis paedagogiske og videnskabelige kundskaber ikke er undergivet en bedoemmelse svarende til den, forskningsmedarbejderne er undergivet, mens lektorer i fremmedsprog, der efter den nationale lovgivning har samme status og udfoerer tilsvarende arbejdsopgaver, er afskaaret fra at faa saadanne vikariater.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
58 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Tribunale amministrativo regionale per il Veneto ved kendelse af 14. december 1995, for ret:
EF-traktatens artikel 5 og artikel 48, stk. 2, er ikke til hinder for en national regel, hvorefter det kun er fastansatte laerere og »godkendte« forskningsmedarbejdere, men ikke lektorer i fremmedsprog, der kan faa tildelt vikariater inden for universitetsundervisningen, medmindre vikariater kan gives til andre faggrupper, der kan faa adgang til at undervise paa universiteter uden at skulle igennem offentlige udvaelgelsesprocedurer, og hvis paedagogiske og videnskabelige kundskaber ikke er undergivet en bedoemmelse svarende til den, forskningsmedarbejderne er undergivet, mens lektorer i fremmedsprog, der efter den nationale lovgivning har samme status og udfoerer tilsvarende arbejdsopgaver, er afskaaret fra at faa saadanne vikariater.