61985C0197
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 10. juni 1987 (
*1
)
Høje Domstol.
A — Faktiske omstændigheder
1.
Den sag, jeg skal tage stilling til i dag, drejer sig om fortolkningen af forordning nr. 1408/71 »om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet« samt om fortolkningen af den i forbindelse hermed udstedte gennemførelsesforordning nr. 574/72 med henblik på bestemmelser i belgisk ret, som vedrører samtidig udbetaling af flere sociale sikringsydelser.
2.
Heri bestemmes for det første — jfr. artikel 25 i arrêté royal (kongelig anordning) af 24. oktober 1967 — at efterladtepension ikke udbetales til personer, som modtager invalidepension (herunder også fra udlandet); tværtimod udbetales der ved en sådan konstellation kun en såkaldt tilpasningsgodtgørelse svarende til et års efterladtepension. Ifølge bestemmelserne — jfr. artikel 20 i den nævnte anordning — sker der for det andet ved kumulation af en efterladtepension og en alderspension en nedsættelse i forhold til den overgrænse, der er fastlagt i en anordning fra december 1967; desuden skal det også anføres, at invalidepension — først ifølge praksis og siden 1981 på grundlag af en anordning — anses for alderspension fra det tidspunkt, hvor betingelserne for ydelse af alderspension er opfyldt (for kvinders vedkommende når de fylder 60 år).
3.
Disse bestemmelser er blevet anvendt på en italiensk statsborger født i 1919 og bosat i Italien, som siden juli 1969 selv har modtaget italiensk invalidepension, og som i 1972 giftede sig med en italiener, der havde arbejdet i Italien i 15 år og i Belgien i over 16 år, og som døde i februar 1977.
4.
Da hun herefter indgav ansøgning om ydelse af efterladtepension (som fra Italien blev overført til den belgiske forsikringsinstitution), fik hun på grund af sin italienske invalidepension først kun udbetalt den allerede nævnte belgiske tilpasningsgodtgørelse for tiden fra februar 1977 til januar 1978. Derefter blev der — på grundlag af hendes afdøde ægtefælles beskæftigelsesperiode i Belgien — tilkendt hende enkepension fra april 1979 (efter at hun var fyldt 60 år), netop fordi invalidepensionen — som vi har set — fra dette tidspunkt anses for alderspension. Enkepensionen blev dog nedsat i overensstemmelse med den overgrænse, der var fastsat i anordningen fra december 1967.
5.
Stefanutti, som ikke var indforstået hermed, anlagde herefter sag ved tribunal du travail de Charleroi. Denne ret kom til den konklusion, at artikel 25 i anordning af 24. oktober 1967 ikke fandt anvendelse, fordi den italienske invalidepension måtte sidestilles med en alderspension. Følgelig havde Stefanutti krav på belgisk efterladtepension fra februar 1977. Retten fandt ganske vist også, at efterladtepensionen — da efterladtepension og alderspension er af forskellig art — og den italienske pension kun kunne kumuleres inden for de grænser, der var fastsat i anordningen fra december 1967.
6.
Den belgiske forsikringsinstitution, Office national des pensions pour travailleurs salariés, indbragte sagen for cour du travail de Mons for at sætte sit standpunkt — at Stefanutti's invalidepension først skulle betragtes som alderspension efter, at hun var fyldt 60 — igennem. Stefanutti appellerede imidlertid også dommen. Hun anførte, at der i hvert fald kun kan tages hensyn til den italienske invalidepension, for så vidt angår den italienske forsikringsperiode i medfør af artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 574/72, som bestemmer:
»1)
Når en person, der har ret til en ydelse efter en medlemsstats lovgivning, tillige er berettiget til ydelser efter lovgivningen i én eller flere andre medlemsstater, gælder følgende regler;
a)
...;
b)
drejer det sig om ydelser ved invaliditet, alderdom eller dødsfald (pensioner), der er fastsat af en medlemsstats institution i medfør af bestemmelserne i forordningens artikel 46, stk. 2, skal ydelser af anden art, indtægter eller lønbeløb, der kan medføre, at den ydelse, der skal udredes af institutionen, nedsættes eller stilles i bero, ikke tages i betragtning af denne institution ved beregningen af det i forordningens artikel 46, stk. 2, litra a), omhandlede teoretiske beløb, men udelukkende ved nedsættelsen eller den foreløbige inddragelse af det i forordningens artikel 46, stk. 2, litra b), omhandlede beløb; det er dog kun en del af disse ydelser, indtægter eller lønbeløb, der skal tages i betragtning, og størrelsen heraf fastsættes i forhold til længden af de tilbagelagte forsikringsperioder i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningens artikel 46, stk. 2, litra b).«
7.
Da retten i Mons ikke anser det for klart, hvorledes de belgiske antikumulationsregler skal bedømmes efter fællesskabsretten, og hvilken betydning den sidstnævnte regel har, har den ved dom af 21. juni 1985 (
1
) udsat sagen og forelagt følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse i medfør af EØF-Traktatens artikel 177:
»1)
Når en vandrende arbejdstagers enke i en medlemsstat har erhvervet ret til personlig invalidepension, uden at fællesskabsforordningerne kommer til anvendelse, og hun i en anden medlemsstat har gjort krav på en efterladtepension som følge af sin mands beskæftigelse, uden at fællesskabsforordningerne kommer til anvendelse, er det da foreneligt med artiklerne 48 og 51 i Rom-Traktaten, at den institution i denne anden medlemsstat, som tilkender efterladtepensionen, ved anvendelse af antikumulationsreglerne i sin egen lovgivning tager den invalidepension i betragtning, der er tilkendt af den første medlemsstat, ligesom den tager de invaliditetsydelser, der bevilges i medfør af dens egen lovgivning, i betragtning?
2)
I bekræftende fald: hvordan skal den invalidepension, som ikke kan omformes til alderspension, og som er tilkendt af en anden medlemsstat, betragtes, når en medlemsstats lovgivning indeholder forskellige regler for kumulation af den efterladtepension, den yder, og henholdsvis invaliditetsydelse og ydelse ved alderdom? Skal den betragtes som invaliditetsydelse eller som ydelse ved alderdom? Må der eventuelt sondres, alt efter om modtageren af invalidepensionen har eller ikke har nået pensionsalderen eller har ret til en ydelse ved alderdom?
3)
Skal pensionsalderen være den, der er fastsat i den lovgivning, som bestemmelsen om kumulation henhører under, eller den, der er fastsat i den lovgivning, som ydelsen, der ikke kan omformes til alderspension, er omfattet af, og for hvilken der er givet regler om kumulation?
4)
Finder bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 574/72 anvendelse på kumulation af en indirekte pension (efterladtepension) og en direkte pension af anden art (invalidepension eller alderspension) ?«
8.
På baggrund af de indlæg, der er indgivet af parterne i hovedsagen, den italienske regering og Kommissionen (som er sammenfattet i retsmøderapporten), skal jeg fremsætte følgende kommentar.
B — Kommentar
9.
1) Da der ikke under en procedure i medfør af EØF-Traktatens artikel 177 kan tages stilling til national rets forenelighed med fællesskabsretten (som egentlig er det, der forventes af os, således som det første spørgsmål er formuleret), skal jeg — efter en passende omformulering af spørgsmålet — først beskæftige mig med spørgsmålet om, hvad der kan udledes af fællesskabsretten med hensyn til anvendelsen af en belgisk antikumulationsregel på en udenlandsk invalidepension under omstændigheder, der er kendetegnet ved, at der er opstået et krav på personlig invalidepension og et krav på efterladtepension, uden at fællesskabsrettens regler er blevet bragt i anvendelse.
10. a)
I betragtning af sidstnævnte omstændighed må det erindres, at det efter praksis står fast, at den nationale lovgivning i sin helhed (altså herunder antikumulationsreglerne) skal anvendes i tilfælde, hvor der er udelukkende kan gøres krav på ydelser på grundlag af nationale regler, jfr. dommene i sagerne 98/77, 116, 117, 119 til 121/80, 238/81 og 296/87 (
2
). Herefter er det klart, at der i et tilfælde som det, der foreligger i hovedsagen, i princippet ikke kan udledes noget af fællesskabsretten, der taler imod anvendelsen af nationale antikumulationsregler.
11.
For så vidt sagsøgtes repræsentant heroverfor har indvendt, at det krav på pension, hans mandant har erhvervet på grundlag af sine egne forsikringsperioder, er ejendom i den betydning, der er forudsat i artikel 1 i den første tillægsprotokol til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, og derfor ikke skulle være omfattet af en national antikumulationsregel, må det indrømmes, at det er forståeligt, at omstændigheder som de her foreliggende giver anledning til sådanne overvejelser. Man må imidlertid ikke se bort fra, at de åbenbart vedrører forholdet mellem belgisk ret og sådanne principper (man kunne også have nævnt ejendomsrettens ukrænkelighed). De kan altså ikke tages i betragtning under den præjudicielle procedure, men har deres plads i sager for nationale domstole, hvor dommeren i givet fald skal undersøge, om de nationale regler, han skal anvende, er forenelige med regler af højere rang.
12. b)
Det bemærkes endvidere, at de belgiske antikumulationsregler ikke er afhængige af bestemmelsen i artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, fordi de er af ekstern karakter (altså også omfatter udenlandske ydelser). Det hedder i denne bestemmelse:
»Indeholder en medlemsstats lovgivning bestemmelser om, at en ydelse skal nedsættes, stilles i bero eller bortfalde, når modtageren samtidig får udbetalt andre sociale ydelser..., finder disse bestemmelser tillige anvendelse, selv om det drejer sig om ydelser, som den pågældende har opnået i henhold til en anden medlemsstats lovgivning...«
13.
Under disse omstændigheder er det — i første omgang — derfor heller ikke af betydning, hvilken begrænsning der kan udledes af det næste punktum i artikel 12, som lyder således:
»Denne regel finder dog ikke anvendelse, såfremt den pågældende modtager ydelser af samme art ved invaliditet, alderdom, dødsfald (pensioner) eller erhvervssygdom, der fastsættes af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med artiklerne 46, 50 og 51, eller artikel 60, stk. 1, litra b).«
14.
c) Denne bestemmelses rækkevidde er imidlertid af betydning af en anden grund. Det er nemlig altid blevet fremhævet i Domstolens afgørelser, at det under sådanne omstændigheder (dvs. når ydelserne alene skal udredes efter national ret, uden at fællesskabsretten kommer til anvendelse) er tilrådeligt at foretage en sammenligning med de beregninger, der resulterer af artikel 46 i forordning nr. 1408/71, og at hvis »den nationale lovgivning [viser] sig at være mindre gunstig for arbejdstageren end ordningen med sammenlægning og forholdsmæssig beregning, skal denne sidste anvendes...« (
3
). Når artikel 46 imidlertid på denne måde kommer til anvendelse, skal artikel 12, stk. 2 — som vi har set — også anvendes, og dens påbud om, at de nationale antikumulationsregler ikke må anvendes ved ydelser af samme art, skal respekteres.
15.
Domstolen har allerede adskillige gange skullet tage stilling til, hvorledes denne regel skal forstås. Her er det i grunden tilstrækkeligt at henvise til, at det f. eks. i dommen i sag 171/82 (
4
) blev fastholdt, at sociale sikringsydelser, uanset de forskellige nationale lovgivningers egenart, bør betragtes som værende af samme art, når deres genstand og formål samt deres beregningsgrundlag og tildelingsbetingelser er identiske (således også dommen i sag 238/81).
16.
Hvad angår den foreliggende sag, har Kommissionen forsøgt at påvise, at disse betingelser ikke er opfyldt ved et krav på enkepension på den ene side og på invalidepension på den anden side. Formålet med førstnævnte er nemlig at opveje bortfaldet af en ægtefælles indtægter på et tidspunkt, hvor det på grund af den efterladte ægtefælles alder ikke er let for denne selv at finde et arbejde, mens formålet med invalidepensionen er at opveje en nedsættelse af arbejdsevnen. Man kan desuden heller ikke sige, at beregningsgrundlaget og tildelingsbetingelserne er identiske, når der i det ene tilfælde lægges vægt på den afdøde ægtefælles erhvervsmæssige løbebane, og det er en forudsætning for ydelsen (for enker), at de er fyldt 45 år, hvorimod man ved invalidepensionen i Italien går ud fra sagsøgtes egen erhvervsmæssige løbebane, og det ikke er en betingelse for udbetalingen, at den pågældende har nået en vis alder.
17.
Kommissionen har endvidere godtgjort, at man heller ikke kan tale om ydelser af samme art, når en enkepension og en italiensk alderspension kumuleres. Herved kunne den ikke blot henvise til vurderingen i forslagene til afgørelse i sagerne 34/69 og 132/81 (
5
) den kunne også henvise til, at forskellige forsikringsperioder tjener som beregningsgrundlag, og at tildelingsbetingelserne (nødvendig mindstealder) også er forskellige.
18.
Efter min mening er der absolut noget, der taler for denne vurdering, og det kan herefter antages, at der heller ikke ved anvendelsen af artikel 46 i forordning nr. 1408/71 er noget til hinder for, at de belgiske antikumulationsregler tages i betragtning i medfør af forordningens artikel 12, stk. 2.
19.
Det bemærkes også, at dette resultat i hvert fald ikke kan udelukkes under henvisning til betragtningerne til forordning nr. 1408/71, hvori der — som sagsøgte specielt har henvist til — tales om at bevare erhvervede rettigheder og fordele og undgå uberettigede dobbeltydelser. Bortset fra, at der i denne del af betragtningerne kun tales om, at det skal gøres muligt for arbejdstagere at bevare de rettigheder og fordele, de har erhvervet (mens der i hovedsagen er tale om krav rejst af en arbejdstagers efterladte ægtefælle), kan der sikkert vanskeligt udledes noget af den nævnte generelle formulering i forhold til den mere præcise regel i artikel 12, der kan begrunde den opfattelse, at antikumulationsreglerne ikke kan anvendes, fordi en uberettiget kumulation ikke kan forekomme ved forskellige forsikringsperioder, som ikke overlapper hinanden. — Noget tilsvarende gælder ligeledes for sagsøgtes standpunkt, som går ud på, at antikumulationsregler egentlig kun har betydning, hvis grundlaget for ydelserne er én persons erhvervsmæssige løbebane, da risikoen for overlapning af de afgørende perioder ikke består ved forskellige løbebaner. Der kan heller ikke udledes noget til støtte herfor af artikel 12; der er intet, der her taler for antagelsen af, at det er udelukket at anvende antikumulationsregler, når ydelserne vedrører to personers erhvervsmæssige virksomhed.
20.
d) Hertil må imidlertid føjes to konstateringer, der ligeledes kan udledes af retspraksis.
21.
Det er for det første konstateringen i dommen i sag 238/81 af, at artikel 46, stk. 3, der, som nærmere fastlagt i artiklens stk. 1 og 2, tilsigter at begrænse kumulation af de ydelser, der kan kræves, skal finde anvendelse i stedet for de i den nationale lovgivning indeholdte antikumulationsbestemmelser (
6
). Det er for det andet konstateringen i præmis 21 i dommen i sae 296/84. Herefter er der, for så vidt angår det i artikel 46, stk. 1, første afsnit, nævnte beløb, tale om det beløb, som arbejdstageren ville have ret til i medfør af national lovgivning, såfremt han ikke oppebar pension i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, og en national ekstern antikumulationsregel kan ikke anvendes i denne forbindelse, jfr. artikel 12, stk. 2.
22.
Jeg skal indskrænke mig til at fremkomme med disse henvisninger. Det tilkommer den nationale dommer at undersøge, hvilke følger de har for hovedsagen.
23.
2) Det andet og det tredje spørgsmål, som jeg herefter skal beskæftige mig med, kan føres tilbage til de tidligere omtalte, forskellige belgiske antikumulationsregler, hvoraf den ene bestemmer, at enkepensionen — med undtagelse af en tilpasningsgodtgørelse — bortfalder, når der også oppebæres invalidepension, mens den anden bestemmer, at der ved kumulation af en enkepension og en alderspension gælder en overgrænse (hvortil kommer, at det også er af betydning, at en invalidepension anses som alderspension, når den pågældende når den alder, fra hvilken der kan opnås alderspension).
24.
Med henblik herpå ønsker den forelæggende ret opklaret, om en invalidepension, der ikke kan omformes til en alderspension, og som ydes af en anden medlemsstat, skal betragtes som en ydelse ved invaliditet eller som en ydelse ved alderdom; om det er af betydning herfor, om modtageren har nået pensionsalderen, eller om han oppebærer en ydelse ved alderdom, og om denne pensionsalder i et tilfælde som det, der foreligger i hovedsagen, skal bestemmes efter belgisk ret eller efter italiensk ret.
25.
Herom har den italienske regering og sagsøgte i hovedsagen i det væsentlige anført, at den italienske invalidepension — fordi den har samme formål og samme beregningsgrundlag som en alderspension — må anses som sådan, og at det derfor også må være afgørende, at pensionsalderen for kvinder i Italien er 55 år. — Kommissionen er derimod af den opfattelse, at fællesskabsretten ikke siger noget om besvarelsen af spørgsmålene; den belgiske dommer skal derfor lægge sin egen lovgivning til grund ved bedømmelsen.
26.
Efter min opfattelse må vi på dette punkt tilslutte os Kommissionens opfattelse.
27.
Den eneste bestemmelse, som faktisk kan anføres i denne sammenhæng, er artikel 43 i forordning nr. 1408/71, som bestemmer:
»Ydelser ved alderdom skal i givet fald træde i stedet for ydelser ved invaliditet på de betingelser, der er fastsat i den eller de lovgivninger, hvorefter de pågældende ydelser er tilkendt, og i overensstemmelse med bestemmelserne i kapitel 3.«
28.
I den forbindelse må det imidlertid understreges — for så vidt angår ordene »i givet fald« — at det i Italien først ved lov af 12. juni 1984 blev bestemt, at en invalidepension automatisk afløses af en alderspension, når modtageren fylder 55 år (for kvinders vedkommende), mens dette ikke gjaldt i tiden forinden (som er den, der har betydning for hovedsagen).
29.
I øvrigt kan der kun henvises til praksis, for så vidt angår det rejste klassificeringsspørgsmål. Herefter ligger det klart (jfr. dommen i sag 93/75 (
7
)), at Domstolen ikke under en præjudiciel sag kan tage stilling til spørgsmålet om, hvorledes en ydelse, der er tilkendt i henhold til en medlemsstats lovgivning, skal kvalificeres efter en anden medlemsstats lovgivning. Et sådant spørgsmål angår — som det blev fremhævet — alene national ret, og det »tilkommer den nationale ret at vurdere og fortolke indholdet af bestemmelserne i sin egen lovgivning vedrørende kumulation af ydelser« (som det udtrykkeligt hedder i dommen i de forenede sager 116, 117, 119, 120 og 121/80 (
8
)).
30. 3)
Endelig vedrører det fjerde spørgsmål den til gennemførelse af artikel 12 i forordning nr. 1408/71 udstedte artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 574/72 (som jeg allerede har nævnt i indledningen). Denne regel vedrører som bekendt tilfælde, hvor en person, der har ret til en ydelse efter en medlemsstats lovgivning, tillige er berettiget til ydelser efter lovgivningen i en eller flere andre medlemsstater, og bestemmer herom følgende :
»Drejer det sig om ydelser ved invaliditet, alderdom eller dødsfald (pensioner), der er fastsat af en medlemsstats institution i medfør af bestemmelserne i forordningens artikel 46, stk. 2, skal ydelser af anden art, indtægter eller lønbeløb, der kan medføre, at den ydelse, der skal udredes af institutionen, nedsættes eller stilles i bero, ikke tages i betragtning af denne institution ved beregningen af det i forordningens artikel 46, stk. 2, litra a), omhandlede teoretiske beløb, men udelukkende ved nedsættelsen eller den foreløbige inddragelse af det i forordningens artikel 46, stk. 2, litra b), omhandlede beløb; det er dog kun en del af disse ydelser, indtægter eller lønbeløb, der skal tages i betragtning, og størrelsen heraf fastsættes i forhold til længden af de tilbagelagte forsikringsperioder i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningens artikel 46, stk. 2, litra b).«
31.
I den forbindelse må det afklares, om denne regel også finder anvendelse på kumulation af en efterladtepension og en invalide- eller alderspension.
32.
Således som spørgsmålet er stillet, ville jeg ikke betænke mig på at besvare det bekræftende, da en efterladtepension vel må anses for en ydelse ved død, og da der ved de invalide- eller alderspensioner, som spiller en rolle i den foreliggende sag, helt klart er tale om ydelser, som kan føre til nedsættelse efter belgisk ret.
33.
Det må imidlertid også tilføjes, at den regel, som er af interesse her, efter sin ordlyd kun finder anvendelse, når ydelserne fastsættes i medfør af artikel 46, stk. 2, altså beregnes efter forholdet mellem længden af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i de forskellige medlemsstater (forholdsmæssig beregning). Dette er ikke tilfældet i hovedsagen, da betingelserne for ydelse af efterladtepension er opfyldt, uden at udenlandske forsikrings- og beskæftigelsesperioder spiller ind. Her kunne artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 574/72 vel altså kun komme i betragtning ved den sammenlignende beregning, der skal foretages ifølge retspraksis, altså når det skal undersøges, om anvendelsen af fællesskabsretten (artikel 46) ikke fører til gunstigere resultater end anvendelsen af national ret alene.
34.
Mere kan der vel ikke siges om det fjerde spørgsmål ud fra et fællesskabsretligt synspunkt.
C — Sammenfatning
Herefter skal jeg sammenfattende foreslå, at de af cour du travail de Mons forelagte spørgsmål besvares således:
35.
»a) Når en ret til en ydelse alene følger af national lovgivning (dvs. uden at der — i medfør af bestemmelser i fællesskabsretten — skal tages hensyn til forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt i udlandet), er fællesskabsretten ikke til hinder for, at denne lovgivning, herunder eventuelle antikumulationsregler, anvendes i fuldt omfang. Hvis anvendelsen af den nationale lovgivning viser sig at være mindre gunstig for den pågældende end fællesskabsretten, skal denne, dvs. artikel 46 i forordning nr. 1408/71, finde anvendelse. Herved udelukker artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 ikke anvendelsen af nationale antikumulationsregler, når der er tale om ydelser af forskellig art, således som det er tilfældet med hensyn til efterladtepensionen på den ene side og invalide- eller alderspensionen på den anden side.
36.
b) Da fællesskabsretten ikke indeholder kriterier for bedømmelsen, må det andet og det tredje spørgsmål, som vedrører klassificeringen af en invalidepension, der er tilkendt af en anden medlemsstat, og som er af betydning for anvendelsen af de belgiske antikumulationsregler, besvares ud fra national lovgivning, som Domstolen ikke har kompetence til at fortolke.
37.
c) Artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 574/72 kommer til anvendelse i tilfælde, hvor det er tilladt at anvende nationale antikumulationsregler dels på en efterladtepension, dels på en alders- henholdsvis invalidepension, såfremt ydelsen i medfør af den lovgivning, som indeholder antikumulationsreglerne, beregnes i henhold til artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71.«
(
*1
) – Oversat fra tysk.
(
1
) – Indfort i Domstolens register den 26. juni 1985.
(
2
) – Dom af 14. marts 1978 i sag 98/77, Max Schaap mod Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Bank- en Verzekeringswezen, Groothandel en Vrije Beroepen, Sml. 1978, s. 707; dom af 2. juli 1981 i de forenede sager 116, 117, 119 til 121/80, Office national des pensions pour travailleurs salariés mod Giorgio Celestre m. fl., Sml. s. 1737; dom af 5. maj 1983 i sag 238/81, Raad van Arbeid mod Van der Bum-Craig, Sml. s. 1385; dom af 13. marts 1986 i sag 296/84, Antonio Sinatra mod Fonds national de retraite des ouvriers mineurs (FNROM), Sml. s. 1047.
(
3
) – Jfr. dommen i sag 98/77 Sml. 1978, s. 714, præmisserne 10 og 11; ligeledes dommene i sagerne 116, 117, 119 til 121/80 og de fornævnte sager 238/81 og 296/84.
(
4
) – Dom af 5. juli 1983 i sag 171/82, Biagio Valentini mod ASSEDIO, Lyon, Sml. s. 2170, præmis 13.
(
5
) – Forslag til afgørelse fra generaladvokat Karl Römer, fremsat den 3. december 1969 i sag 34/69, Caisse d'assurance vieillesse des travailleurs salariés de Paris mod Jeanne Duffy, Sml. 1969, s. 171; forslag til afgørelse, fremsat den 25. marts 1982 af generaladvokat Pieter VerLoren van Themaat i sag 132/81, Rijksdienst voor Werknemerspensioenen mod Alice Vlaeminck, Sml. 1982, s. 2965.
(
6
) – Dom af 5. maj 1983 i sag 238/81, Raad van Arbeid mod Van der Bunt-Craig, Sml. s. 1401, præmis 15.
(
7
) – Dom af 17. december 1975 i sag 93/75, Jacob Adlerblum mod Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés, Sml. s. 2151.
(
8
) – Dom af 2. juli 1981 i de forenede sager 116, 117, 119 til 121/80, ONPTS mod Celestre m. fl., Sml. s. 1753, præmis 10.