61996CC0385_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 I naervaerende sag skal Domstolen tage stilling til to praejudicielle spoergsmaal, forelagt af Amtsgericht Aachen, der anmoder om en fortolkning af artikel 14 i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (1) (herefter »direktivet«).
2 Spoergsmaalene er blevet rejst i forbindelse med en klage, indgivet af en levnedsmiddelforhandler, over en administrativ boede, som han blev paalagt, fordi han overtraadte den tyske lovgivning ved at udbyde levnedsmidler til salg, som ikke var maerket paa tysk, men kun paa fransk, engelsk eller italiensk.
II - Tysk ret
3 § 3 i »Verordnung ueber die Kennzeichnung von Lebensmitteln« (den tyske bekendtgoerelse om maerkning af levnedsmidler, herefter »LMKV«), som indeholder naermere regler vedroerende maerkning, bestemmer foelgende:
»1. Faerdigpakkede levnedsmidler maa kun bringes i handel, hvis de baerer foelgende angivelser uden paa emballagen:
1) Varebetegnelse ...
2) Navn eller firmanavn og adresse paa fabrikanten ...
3) Ingrediensliste ...
4) Dato for mindste holdbarhed ...
5) ...
2. ...
3. De angivelser, som foreskrives i stk. 1, skal vaere anfoert paa et ioejnefaldende sted paa faerdigpakningen eller paa en vedhaeftet etiket, vaere affattet paa tysk og vaere let forstaaelige, let laeselige og ikke kunne udslettes. Angivelserne i stk. 1 kan ogsaa vaere anfoert paa et andet let forstaaeligt sprog, medmindre det strider mod forbrugerens krav paa information.«
III - De faktiske omstaendigheder
4 H.J. Goerres, som er den ene part i hovedsagen, driver en levnedsmiddelforretning i Eschweiler. Den 13. januar 1995 havde han i sin forretning bl.a. foelgende varer til salg:
i) Fanta orange, Soda au Jus d'Orange
ii) Corn Flakes
iii) I Pelati Di San Marzano - il Vero Gusto del Pomodoro
iv) Pasta sauce with olives and capers.
De ovennaevnte varer bar ingen angivelser paa tysk, men henholdsvis paa fransk, paa italiensk og fransk, paa italiensk og den sidste paa engelsk.
5 Ved en afgoerelse truffet den 6. juli 1995 paalagde Oberkreisdirektor for den paagaeldende Kreis Goerres en administrativ boede paa 2 000 DEM for overtraedelse af den foernaevnte § 3, stk. 3, i LMKV.
6 Goerres paaklagede boedepaalaegget, idet han gjorde gaeldende, at det i henhold til artikel 14 i direktivet ikke kan kraeves, at der anvendes et bestemt sprog, og at det afgoerende kriterium er, hvor forstaaelige angivelserne er. Isaer for produkter, som er almindeligt kendte, beroeres forbrugerens interesse i at blive godt informeret ikke af, at angivelserne staar paa et fremmed sprog. Han tilfoejede, at han desuden i sin forretning havde opstillet yderligere skilte, paa hvilke ingredienslisterne for de enkelte produkter stod anfoert paa tysk.
7 Den forelaeggende ret er af den opfattelse, at maerkning af levnedsmidler i princippet normalt boer vaere paa det sprog, der tales i det paagaeldende sprogomraade. For den tyske gennemsnitsforbruger er dette sprog tysk. Endvidere kan kravet om, at angivelserne staar anfoert paa produktet, ikke opfyldes ved opstilling af et skilt inde i forretningen. Men da det foerste af de to ovennaevnte punkter efter den forelaeggende rets opfattelse er i modstrid med den fortolkning, som Domstolen har givet af artikel 14 i direktivet i sin dom af 12. oktober 1995, Piageme (herefter »Piageme II«) (2), har Amtsgericht Aachen forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal.
IV - De praejudicielle spoergsmaal
»1. Handler en forretningsdrivende i overensstemmelse med artikel 14 i Raadets direktiv 79/112/EOEF om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler samt om reklame for saadanne levnedsmidler, naar han i Forbundsrepublikken Tyskland bringer levnedsmidler i omsaetning, som er maerket paa italiensk, fransk eller engelsk?
2. Hvis ikke, opfylder den forretningsdrivende da kravene i artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF, saafremt han i sin forretning paa det sted, hvor den paagaeldende vare befinder sig, anbringer et ekstra skilt, et 'Zusatzschild', hvorpaa de foreskrevne oplysninger er anfoert paa tysk?«
V - Direktiv 79/112
8 Ifoelge direktivets foerste og anden betragtning er formaalet med direktivet at tilnaerme lovgivningerne i medlemsstaterne til hinanden med hensyn til maerkning af levnedsmidler med det formaal at faa det faelles marked til at fungere bedre, eftersom de eksisterende forskelle hindrer de frie varebevaegelser og kan skabe ulige konkurrencevilkaar.
9 Dog hedder det i sjette betragtning, at »alle regler vedroerende maerkning af levnedsmidler foerst og fremmest boer opfylde kravet om at oplyse og beskytte forbrugerne«.
10 Artikel 1, stk. 3, i direktivet foreskriver foelgende:
»I dette direktiv forstaas ved:
a) maerkning: angivelser, oplysninger, fabriks- eller varemaerker, billeder eller symboler, som vedroerer et levnedsmiddel, og som er anfoert paa emballager, dokumenter, skilte, etiketter eller halsetiketter af enhver art, der ledsager eller henviser til dette levnedsmiddel.«
11 Artikel 3 foreskriver de obligatoriske oplysninger, som maerkningen skal omfatte. Disse er hovedsageligt foelgende: 1) varebetegnelse, 2) ingrediensliste, 3) for faerdigpakkede levnedsmidler: nettoindhold, 4) dato for den mindste holdbarhed, 5) saerlige opbevarings- og anvendelsesforskrifter, 6) navn eller firmanavn og adresse paa fabrikanten eller pakkevirksomheden eller paa en forhandler, der er etableret inden for Faellesskabet, 7) angivelse af det sted, hvor levnedsmidlet har oprindelse eller kommer fra, i de tilfaelde, hvor undladelse heraf ville kunne vildlede forbrugeren med hensyn til levnedsmidlets virkelige oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet egentlig kommer fra, 8) brugsanvisning i de tilfaelde, hvor det paagaeldende levnedsmiddel ikke vil kunne anvendes paa rette maade, saafremt en saadan ikke findes.
12 Artikel 14 i direktivet foreskriver foelgende:
»For saa vidt angaar reglerne for, hvorledes de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger skal gives, undlader medlemsstaterne at fastsaette bestemmelser, der er mere detaljerede end dem, der er anfoert i artikel 3-11.
Medlemsstaterne drager dog omsorg for at forbyde handel med levnedsmidler paa deres omraade, saafremt de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger ikke er anfoert paa et for koeberen let forstaaeligt sprog, medmindre oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade. Denne bestemmelse hindrer ikke, at de naevnte oplysninger kan anfoeres paa flere sprog.«
13 Som tidligere naevnt (3) er direktivet blevet aendret i betydelig grad ved direktiv 97/4. Skoent sidstnaevnte er senere end hovedsagens faktiske omstaendigheder, skal aendringen vedroerende artikel 14 dog omtales her.
14 Ved artikel 1, stk. 9, i direktiv 97/4 er andet punktum i artikel 14 blevet slettet, og til gengaeld er der ved stk. 8 i samme artikel tilfoejet en artikel 13a til direktivet, der lyder saaledes:
»1. Medlemsstaterne soerger for at forbyde handel med levnedsmidler paa deres omraade, hvis angivelserne efter artikel 3 og artikel 4, stk. 2, ikke er anfoert paa et for forbrugeren let forstaaeligt sprog, medmindre forbrugeroplysningen for saa vidt angaar en eller flere angivelser faktisk sikres ved andre foranstaltninger, som fastlaegges efter fremgangsmaaden i artikel 17. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at de naevnte oplysninger kan anfoeres paa flere sprog.«
15 Endelig er der med stk. 1 i artikel 1 i direktiv 97/4 tilfoejet foelgende betragtning til sjette betragtning, som er citeret ovenfor:
»dette indebaerer, at medlemsstaterne under overholdelse af traktaten kan stille sproglige krav«.
VI - Realiteten
16 Som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, oensker den forelaeggende ret for at kunne tage stilling til lovligheden af boedepaalaegget foerst at tage stilling til, om § 3, stk. 3, i LMKV er forenelig med direktivets artikel 14. Foelgeligt drejer det foerste praejudicielle spoergsmaal sig naermere bestemt om, hvorvidt en national regel, i medfoer af hvilken de obligatoriske oplysninger paa faerdigpakkede levnedsmidler i hvert fald skal vaere anfoert paa det nationale sprog, navnlig i tilfaelde af en étsproget medlemsstat som Tyskland, er forenelig med direktivets artikel 14. Med det andet praejudicielle spoergsmaal spoerges der, hvorvidt forbrugeren kan sikres (tilstraekkelig) information ved, at der opstilles et ekstra skilt (Zusatzschild) i salgslokalet.
17 For at de praejudicielle spoergsmaal kan besvares, maa rammen omkring og formaalet med direktivet praeciseres, samt visse begreber, der anvendes i dette, saasom »forbruger«, »koeber« og »let forstaaeligt sprog«.
Direktivets formaal
18 Hvad angaar direktivets formaal, kan der iagttages en vis vaklen i Domstolens retspraksis, idet nogle domme som formaal anfoerer de frie varebevaegelser, mens andre giver forbrugerbeskyttelsen forrang. Den noejagtige fastsaettelse af det formaal, som direktivet tager sigte paa, har her en saerlig betydning, da det angiver retningslinjen for fortolkningen af bestemmelserne i direktivet, saerligt naar det drejer sig om tvivlstilfaelde - og det er jo de fleste.
19 Jeg minder her om, at Domstolen i sin dom af 12. april 1990, SARPP (4), fastslog foelgende: »Som det fremgaar af praeamblen, har direktivet til formaal at fremme den frie omsaetning af levnedsmidler gennem en tilnaermelse af medlemsstaternes retsforskrifter om maerkning« (praemis 11). Ligeledes staar der i dommen af 18. juni 1991, Piageme (herefter »Piageme I«) (5), at »det fremgaar saaledes af de tre foerste betragtninger, at direktiv 79/112 navnlig skal afskaffe de forskelle mellem de nationale bestemmelser, som kan hindre de frie varebevaegelser« (praemis 15) (6).
20 Ikke desto mindre har Domstolen baade foer (7) og efter disse domme udtalt, under saerlig henvisning til sjette betragtning og til artikel 2 i direktivet, at »dette direktiv er udstedt med det formaal at sikre den endelige forbruger af levnedsmidler fornoeden information og beskyttelse, isaer med hensyn til levnedsmidlets art, identitet, egenskaber, sammensaetning, maengde, holdbarhed, oprindelsessted eller det sted, hvorfra levnedsmidlet kommer, samt fremstillings- eller frembringelsesmaade« (8).
21 Efter min opfattelse er det forbrugerbeskyttelsen, som er det umiddelbare og vigtigste formaal med direktivet. Dette formaal opnaas gennem en buket af foranstaltninger, som direktivet paabyder eller forbyder, dvs. gennem det konkrete indhold af de regler, som det fastlaegger. Derimod er de frie varebevaegelser et indirekte formaal, som opnaas gennem udstedelse af faelles regler for maerkning af levnedsmidler.
22 Det kan under ingen omstaendigheder antages, at direktivet tager sigte paa en udvidelse af de frie varebevaegelser, forstaaet som en simpel »foroegelse af maengden af importvarer« (9), altsaa at man udelukkende tager hensyn til kvantitative kriterier.
Den detaljerede regulering af maerkningssystemet og de forskellige begraensninger, som direktivet fastlaegger (og som skaerpes med tiden, fra aendring til aendring), medfoerer jo ikke noedvendigvis en foroegelse af varestroemmen, i hvert fald ikke i foerste omgang, dvs. indtil medlemsstaterne og handelsverdenen har tilpasset sig de faelles regler.
De frie varebevaegelser begunstiges af, at medlemsstaterne ikke laengere kan stille betingelser ud over dem, som direktivet anser for absolut noedvendige, undtagen hvor andet udtrykkeligt er foreskrevet. Med andre ord fjernes de overfloedige hindringer, som medlemsstaterne havde opstillet for den frie omsaetning af levnedsmidler. Men eftersom medlemsstaterne heller ikke maa stille faerre betingelser end de absolut noedvendige, kan det heraf sluttes, at det er den gode form for fri omsaetning af levnedsmidler, dvs. den, der laegger vaegt paa kvalitet og sundhed, der begunstiges, og ikke en simpel foroegelse af de omsatte maengder. I oevrigt fremmer dette, sammen med den ensartede praesentation af levnedsmidlerne, der letter forbrugerens valg, en sund konkurrence mellem produkterne og de relativt bedste varers gennemslagskraft paa markedet.
Direktivets ramme
23 Direktivet tilstraeber altsaa samtidigt begge de ovennaevnte formaal, som tillige udgoer maalsaetninger inden for faellesskabsretten.
Princippet om de frie varebevaegelser er da ogsaa sikret gennem traktatens artikel 30 ff.
Videre har forbrugerbeskyttelsen efter fast retspraksis vaeret benyttet til med begrundelse i almenvellet at paalaegge de frie varebevaegelser begraensninger (10) og udgoer nu et af Faellesskabets aktionsomraader [EF-traktatens artikel 3, litra s), som formuleret i traktaten om Den Europaeiske Union]. Ligeledes foreskriver artikel 129 A, som Maastricht-traktaten har tilfoejet til tredje del af traktaten vedroerende Faellesskabets politikker, at Faellesskabet »bidrager til virkeliggoerelsen af et hoejt forbrugerbeskyttelsesniveau«, ved foranstaltninger, som det vedtager i henhold til artikel 100 A [litra a)], og med saerlige aktioner, som stoetter og supplerer den politik, medlemsstaterne foerer med henblik paa at beskytte forbrugernes sundhed, sikkerhed og oekonomiske interesser, og sikre en passende forbrugeroplysning [litra b)].
Ganske vist er direktivet aeldre end denne sidste artikel, men naar det drejer sig om begivenheder, der er indtruffet efter indfoerelsen af artikel 129 A, maa det laegges til grund, at direktivet skal fortolkes saaledes, at der tages saerligt hensyn til de krav, der udledes af den naevnte bestemmelse.
24 Ikke desto mindre er det tydeligt, at de formaal, som direktivet har for oeje, ikke altid er indbyrdes forenelige. Set ud fra dette synspunkt forsoeger direktivet at forene ting, som ofte er uforenelige.
25 Selvfoelgelig paahviler det faellesskabsinstitutionerne og medlemsstaterne, og ikke mindst den ret, der fortolker og anvender faellesskabsretten, at tage hensyn til og forene de formaal, som denne ret har for oeje, heriblandt ogsaa de foernaevnte, paa en saadan maade, at man naar frem til en praktisk anvendelig harmonisering af dem. Men naar disse formaal er uforenelige, maa man noedvendigvis, efter at have vurderet kraenkelsens alvor og den fare, som hvert af goderne udsaettes for, og afvejet nytten af at beskytte det ene gode, og skaden ved at kraenke det andet, give det ene formaal forrang og udelukke det andet.
26 Denne afgoerelse skal naturligvis traeffes under hensyntagen til de konkrete omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde. Alligevel skal ogsaa den objektive vurdering af de beskyttede goder og deres indbyrdes rangorden, som fremgaar af faellesskabsretten, tages i betragtning.
I tilfaelde af en saadan konflikt mellem princippet om de frie varebevaegelser og princippet om forbrugerbeskyttelse, er det generelt det andet princip, der har forrang som det hoejeste eller overordnede paa en vaerdiskala. Dette fremgaar af, at det er forbrugerbeskyttelsen (ligesom de oevrige punkter naevnt i artikel 36, som er begrundet i almene hensyn), der retfaerdiggoer en begraensning af de frie varebevaegelser, hvorimod det modsatte ikke er tilfaeldet. Med andre ord: en foranstaltning, som griber ind i de frie varebevaegelser, kan anses for lovlig, saafremt den i vaesentlig grad fremmer den menneskelige sundhed eller beskyttelsen af forbrugerne, mens en foranstaltning, som skader den menneskelige sundhed eller beskyttelsen af forbrugerne, ikke kan accepteres, udelukkende med den begrundelse, at den - selv nok saa meget - styrker de frie varebevaegelser.
Et typisk eksempel herpaa udgoer dommen af 14. juli 1994, Van der Veldt (11). I denne dom blev det fastslaaet, at en medlemsstat, som paaberaaber sig forbrugerbeskyttelse som en absolut noedvendighed, lovligt kunne forlange angivelse af de konserveringsmidler, der var brugt i et levnedsmiddel, som var indfoert fra en anden medlemsstat, hvor produktet paa grundlag af den mulighed, som artikel 23, stk. 1, litra a), i direktivet giver, forhandledes helt lovligt med den blotte generelle angivelse: »konserveringsmiddel«, selv om dette udgjorde en begraensning af de frie varebevaegelser (12).
27 Ud fra dette synspunkt tjener artikel 14 i det vaesentlige samme formaal som traktatens artikel 36. Den udspecificerer princippet om forbrugerbeskyttelse som noget, der er begrundet i almenvellet, hvilket retfaerdiggoer, at de frie varebevaegelser begraenses, og som foelge heraf skal artikel 14 fortolkes paa samme maade (13).
28 Denne konstatering har navnlig betydning for kontrollen af, om nationale bestemmelser til gennemfoerelse af et direktiv er forenelige med faellesskabsretten, og specielt, om foreneligheden skal bedoemmes udelukkende paa grundlag af direktivet og/eller om den ogsaa skal ses i relation til traktatens artikel 30-36. Selv om jeg vil komme tilbage til emnet i en mere egnet sammenhaeng, kan jeg allerede her minde om visse regler, som kan udledes af retspraksis.
For det foerste skal nationale bestemmelser, der fastlaegges inden for omraader, som ikke falder ind under direktivets anvendelsesomraade, bedoemmes paa grundlag af traktatens artikel 30-36 (14).
For det andet skal nationale bestemmelser, der overfoerer direktivets bestemmelser til den nationale ret med et konkret og fuldstaendigt indhold, dvs. bestemmelser, som sigter mod en »fuldstaendig harmonisering« (f.eks. de, der paalaegger konkrete begraensninger), bedoemmes paa grundlag af direktivet. For saa vidt som de nationale bestemmelser er i overensstemmelse med direktivet, gaar man ud fra, at de ogsaa er i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten (15), og det er herefter unoedvendigt at undersoege spoergsmaalet i relation til traktatens artikel 30 (16).
Endelig skal nationale bestemmelser, der ivaerksaettes inden for rammerne af bestemmelser i direktivet, som ikke indeholder nogen fuldstaendig harmonisering (saasom bestemmelser, der tillader fravigelser eller i vidt omfang overlader medlemsstaterne et skoen, eller som indeholder vage retsbegreber) bedoemmes ud fra direktivets formaal og betydning og saettes i relation til traktatens artikel 30 og 36 (17).
Direktivets artikel 14
29 Direktivets artikel 14 er, som bekendt, blevet fortolket i Domstolens dom af 18. juni 1991, Piageme I (naevnt i fodnote 5) og af 12. oktober 1995, Piageme II (18).
30 I ovennaevnte sager blev der rejst det spoergsmaal, om en belgisk bestemmelse, som kraevede, at angivelserne stod anfoert paa sproget i det omraade, hvor den paagaeldende foedevare forhandledes, var forenelig med faellesskabsretten. I den foerste dom, Piageme I, fastslog Domstolen, at artikel 14 ikke stiller krav om anvendelse af et bestemt sprog (praemis 13). Og ganske vist fremgaar det af den grammatiske fortolkning af artiklen, at omraadesproget i realiteten er det for koeberne »lettest forstaaelige sprog« (praemis 14). Men mens direktivet »navnlig skal afskaffe de forskelle mellem de nationale bestemmelser, som kan hindre de frie varebevaegelser [...] bestemmer artikel 14 blot, at der skal anvendes et for koeberen let forstaaeligt sprog, og tillader i oevrigt, at levnedsmidler kan indfoeres til en medlemsstats omraade, selv om de foreskrevne oplysninger ikke er anfoert paa et let forstaaeligt sprog, saafremt oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade« (praemis 15).
Domstolen konkluderede, at et krav om en strengere forpligtelse end den, der bestaar i at anvende et let forstaaeligt sprog, som f.eks. et krav om udelukkende at anvende omraadets sprog, samtidig med at man ser bort fra muligheden for at informere forbrugeren med andre midler, gaar ud over kravene i direktivet, og den fastslog, at »pligten til udelukkende at anvende sprogomraadets sprog udgoer i saa fald en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion, der er omfattet af forbuddet efter traktatens artikel 30« (praemis 16).
Ud fra disse betragtninger naaede Domstolen frem til, at »EOEF-traktatens artikel 30 og direktivets artikel 14 er til hinder for, at der i henhold til nationale regler udelukkende skal anvendes et bestemt sprog ved maerkning af levnedsmidler, uden at der gives mulighed for anvendelse af et andet sprog, der let forstaas af koeberne, eller for, at koeberne sikres de noedvendige oplysninger paa anden maade«.
31 Denne afgoerelse rummer ganske vist visse angivelser af, hvad udtrykket »let forstaaeligt sprog« betyder. Men disse angivelser var, som det siden hen viste sig, ikke tilstraekkelige, idet de belgiske retter tog problemet op igen og udbad sig yderligere forklaringer. Dette var kun, hvad man kunne forvente. For det spoergsmaal, som den kryptiske bestemmelse i andet punktum af artikel 14 rejser, er ikke saa meget, hvad direktivet forbyder, som hvad det tillader eller kan acceptere. Og det vaesentligste spoergsmaal er, om betydningen af »let forstaaeligt sprog« skal udspecificeres af medlemsstaten gennem alment gyldige regler, eller vurderes af retten i hvert enkelt konkret tilfaelde, og ud fra hvilke kriterier.
32 I sag C-85/94, Piageme II, vendte en anden belgisk ret tilbage med et spoergsmaal om, hvorvidt den nationale bestemmelse er berettiget, naar man ogsaa tager traktatens artikel 128 og 129 A i betragtning, saafremt brugen af andre sprog ikke udelukkes.
33 Med sin afgoerelse antog Domstolen for det foerste, at udtrykket et »let forstaaeligt sprog« i direktivets artikel 14 hverken svarer til udtrykket »medlemsstatens officielle sprog«, eller til udtrykket »sproget i det paagaeldende omraade«. Det har snarere til formaal at sikre forbrugerne oplysninger end at bestemme anvendelsen af et bestemt sprog (praemis 15).
Herefter betonede Domstolen, at andre direktiver vedroerende maerkning, saasom Raadets direktiv 92/27/EOEF af 31. marts 1992 om etikettering af og indlaegssedler til humanmedicinske laegemidler (19), udtrykkeligt foreskriver anvendelse af det eller de officielle sprog i den medlemsstat, paa hvis omraade varerne forhandles (praemis 16), og under henvisning til dommen i Piageme I-sagen fastslog den foelgende:
»Forpligtelsen til at anvende et bestemt sprog til maerkning af levnedsmidler, selv om det ikke udelukkes samtidig at anvende andre sprog, er ligeledes strengere end forpligtelsen til at anvende et let forstaaeligt sprog.
Hverken traktatens artikel 128 eller artikel 129 A giver medlemsstaterne hjemmel til at saette en strengere regel i stedet for reglen i direktivet.
Det er herefter unoedvendigt at undersoege spoergsmaalet i relation til artikel 30« (20).
Yderligere fastslog Domstolen, at »det tilkommer den nationale ret i hver enkelt sag at afgoere, om oplysningerne, der optraeder paa maerkningen, i fuldt omfang kan formidle de i direktivet paabudte oplysninger til forbrugerne« (praemis 28), og for det andet »om de paabudte oplysninger, naar de formidles paa et andet sprog end det, der overvejende tales i den paagaeldende medlemsstat eller det paagaeldende omraade, let kan forstaas af forbrugerne i denne stat eller dette omraade« (praemis 29).
Domstolen udtalte, at »forskellige faktorer, saasom eventuel lighed mellem ordene paa flere sprog, den paagaeldende befolknings generelle kendskab til mere end ét sprog, saerlige omstaendigheder som f.eks. en omfattende oplysningskampagne eller produktets store udbredelse, uden i sig selv at vaere afgoerende dog [kan] udgoere relevante momenter, naar blot det kan fastslaas, at forbrugeren har faaet tilstraekkelige oplysninger« (praemis 30).
Ud fra disse betragtninger fastslog Domstolen, at »artikel 14 i Raadets direktiv er til hinder for, at en medlemsstat for at sikre anvendelsen af et for koeberen let forstaaeligt sprog, stiller krav om anvendelse af et sprog, som overvejende tales i det omraade, hvor produktet udbydes til salg, selv om samtidig anvendelse af et andet sprog ikke derved udelukkes« (konklusionen).
34 Jeg har ovenfor bragt udfoerlige uddrag af de to domme, idet jeg, selv om jeg anser deres konklusioner for korrekte, er af den opfattelse, at visse af deres betragtninger fortjener en naermere diskussion. Jeg er under alle omstaendigheder enig med den franske regering, som i sit skriftlige indlaeg bemaerker, at den anvendte loesning nok passer paa en medlemsstat med en saerlig sprogsituation, som f.eks. Belgien, men at den ikke kan udvides til ogsaa at gaelde ensprogede stater som f.eks. Tyskland, Portugal eller Graekenland.
35 Jeg vil begynde med nogle bemaerkninger vedroerende de to sidstnaevnte domme, som vil goere det lettere at give et efter min mening korrekt svar paa det praejudicielle spoergsmaal.
36 Allerfoerst maa det indroemmes, at det ikke er saerlig heldigt at sammenknytte direktivet med traktatens artikel 30, saadan som Piageme I-dommen har gjort. Og dette navnlig af to grunde.
37 For det foerste var det at udnaevne de frie varebevaegelser til hovedformaalet med direktivet ikke noget vellykket valg, saadan som det er fremstillet ovenfor. Denne betragtningsmaade har utvivlsomt paavirket begrundelsen baade for den foerste dom og for den anden, som byggede paa den foerste. Ud fra dette synspunkt goer det ikke nogen forskel, at Piageme II-dommen anser en yderligere granskning af problemet vedroerende artikel 30 for overfloedig, eftersom Domstolen paa den ene side henviser til den foerste dom, men paa den anden side ikke udtrykkeligt tager afstand fra den dér givne udlaegning.
38 For det andet falder direktivets anvendelsesomraade ikke fuldstaendigt sammen med anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30. For, som det allerede er blevet afklaret, har traktatens artikel 30 til formaal at fjerne hindringerne ved indfoersel af varer til en medlemsstat, hvorimod direktivet finder anvendelse paa levnedsmidler, der forhandles inden for hele Faellesskabet uden hensyn til deres oprindelse, altsaa baade paa indenlandske og importerede varer. Saaledes finder en regulering, der er i modstrid med direktivet, anvendelse baade paa indenlandske og importerede varer, mens en regulering, der er uforenelig med artikel 30 og 36, kun gaelder importerede varer (21).
Foelgelig opstaar der her ikke noget spoergsmaal om, hvorvidt og under hvilke betingelser artikel 14 tillader »indfoersel af levnedsmidler paa en medlemsstats omraade« (22), f.eks. af en grossist, eftersom direktivet drejer sig om maerkning af faerdigpakkede levnedsmidler ved salg til den endelige forbruger (se direktivets femte betragtning) (23).
Under en saadan synsvinkel ville en generaliseret anvendelse af de ovennaevnte domme betyde, at en medlemsstat ikke ville kunne stille krav om, at angivelserne anfoeres paa det nationale sprog, end ikke for de levnedsmidler, som fremstilles og forhandles i selve landet. Dette er uacceptabelt og er i hvert fald uden grundlag i direktivet.
39 De spoergsmaal, som ikke blev besvaret i Piageme I-dommen (24), maa ogsaa efter Piageme II-dommen vente paa en afklaring, imens der uundgaaeligt ogsaa kommer nye spoergsmaal til, saasom: hvis det let forstaaelige sprog hverken er det officielle eller omraadets sprog, hvilket er det saa? Maaske nationalsproget? Kan medlemsstaterne eller kan de ikke lovgive om sprog? Og hvad forstaas konkret ved »koeberen«: Er det koeberen i det paagaeldende omraade eller den gennemsnitlige koeber i medlemsstaten? Overlades spoergsmaalet, om koeberen skal informeres paa det ene eller det andet sprog eller »med andre midler« i den sidste ende til de handlendes frie skoen?
40 Efter min opfattelse indeholder artikel 14 i direktivet en regel og en undtagelse. Reglen er, at maerkning af levnedsmidler skal anfoeres paa et sprog, som er let forstaaeligt for »koeberen«, dvs. generelt, det koebende publikum i almindelighed. Hvis dette ikke sker, skal medlemsstaterne forbyde, at produktet kommer i handelen.
Undtagelsesvis kan det ikke forbydes, at produktet kommer i handelen, nemlig naar det i det konkrete tilfaelde sikres, at »koeberen« (konkret) informeres paa anden vis.
Ovenstaaende regel suppleres af en mere speciel regel om, at medlemsstaterne ikke kan forbyde angivelser anfoert paa flere sprog.
41 Det fremgaar af formuleringen af disse bestemmelser samt af andre bestemmelser i direktivet, som f.eks. kraever, at oplysningerne er »letlaeselige« (25), eller som fastsaetter indholdet og den noejagtige sproglige udformning af oplysningerne (26), at direktivet i princippet kun tillader, at angivelserne skal staa paa etiketten paa et skrevet sprog. For kun sproget kan give fuldstaendige og paalidelige oplysninger om alle bestanddelene og de oevrige angivelser, som er obligatoriske i henhold til direktivet. Foelgelig kan der kun undtagelsesvis blive tale om at informere forbrugeren med andre midler, nemlig kun naar det sprog, som etiketten er skrevet paa, ikke er let forstaaeligt.
42 Heraf foelger, at oplysninger ved hjaelp af det skrevne ord og oplysninger med andre midler end gennem det skrevne ord ikke er aekvivalente og indbyrdes udskiftelige, og at det ikke overlades til medlemsstaterne, de kompetente myndigheder eller endnu mindre til de handlende at vaelge frit mellem dem.
43 Naturligvis er sproget ikke det eneste tegnsystem, ved hjaelp af hvilket mennesker kan kommunikere. Der findes ogsaa andre, som formentlig endda er gaaet forud for sproget, som f.eks. nik, haandbevaegelser, billeder o.lign. De sidstnaevnte gaar helt tilbage til Lascaux-hulerne, oldtidens vaegmalerier og miniaturerne i middelalderlige haandskrifter, og helt frem til vor tids graffiti, tegneserier og forskellige fremstillinger og symboler, som videregiver et budskab.
44 Det kan saaledes ikke udelukkes, at f.eks. en talentfuld tegner ved hjaelp af tegninger kan gengive mange af de egenskaber ved en koedvare, som ligger i en pakke (27). Men alligevel vil han aldrig kunne gengive alle de egenskaber, som direktivet paabyder skal bringes til forbrugerens kendskab. Desuden ville tydningen af saadanne tegninger kraeve saa lang tid, saa megen dygtighed og fortrolighed (med billedsproget), at den ville vaere problematisk.
Hvordan det nu end forholder sig, er det ikke dén form for kommunikation, der er normen i de moderne samfund, og det er i hvert fald ikke det system, som direktivet tager sigte paa. Direktivet tager sigte paa det menneskelige sprog, og endda ikke et hvilket som helst sprog, men det sprog, som er »let forstaaeligt« for forbrugeren.
45 Det er foelgelig vigtigt at praecisere, hvilken forbruger direktivet tager sigte paa. Man maa her gaa ud fra, at der taenkes paa den forbruger, som udviser en typisk og forudsigelig adfaerd uden hoejt specialiseret viden eller specielle krav. Altsaa den typiske gennemsnitsforbruger, som repraesenterer det koebende publikum i almindelighed. Og ud fra den antagelse, at forbrugeren skal kunne laese teksten paa etiketten med angivelserne om foedevaren, har direktivet den gennemsnitsforbruger for oeje, som i tilstraekkelig grad kan laese og skrive sit sprog. Foelgelig ses der her helt bort fra forbrugere med personlige eller saerlige karakteristika, saasom den flersprogede eller analfabeten, samt ogsaa fra forbrugere, som tilhoerer bestemte grupper, samfund eller omraader.
46 Det forhold, at der taenkes paa gennemsnitsforbrugeren, betyder ikke, at der er tale om en daarligt informeret eller fordringsloes forbruger. Jeg mener, at det er en velkendt sandhed, at forbrugervanerne har udviklet sig i vor tid, og at kravene er steget. Forbrugeren koeber ikke (og boer heller ikke opmuntres til at koebe) et produkt uden hensyn til dets saerlige egenskaber, eller fordi der bliver reklameret saerlig meget for dette produkt, men han vaelger det produkt, som svarer til hans virkelige behov, og han kraever at blive informeret saa fuldstaendigt som muligt om produktet. Korrekt information med henblik paa, at der kan traeffes et kvalitetsvalg, er et maal ikke blot for faellesskabsretten, men ogsaa et legitimt maal for medlemsstaterne. Domstolen har derfor gentagne gange betonet, at »en medlemsstat kan foere kontrol med, at forbrugerne faar korrekte oplysninger om de produkter, der markedsfoeres, saaledes at de kan traeffe deres valg paa grundlag af disse oplysninger«, og at forbrugeroplysningen sikres ved paasaetning af passende maerkning (28). Foelgelig har direktivet den gennemsnitligt informerede forbruger for oeje.
47 Endelig drejer det sig jo ikke om en forbruger uden for tid og sted. Af den kendsgerning, at direktivet henvender sig til medlemsstaterne og paabyder dem at traeffe foranstaltninger til dets gennemfoerelse af hensyn til forbrugerne, kan det udledes, at de forbrugere, som hver stat skal beskytte, foerst og fremmest er dens egne.
48 Foelgelig maa man ved »let forstaaeligt sprog« i artikel 14's betydning forstaa det sprog, som er let forstaaeligt for den gennemsnitligt informerede forbruger i den stat, som det i det enkelte tilfaelde drejer sig om.
49 Saa melder spoergsmaalet sig om, hvilket sprog dette er, og hvem der skal afgoere det: skal det vaere den paagaeldende stat gennem almengyldige gennemfoerelsesregler eller domstolene i hvert enkelt konkret tilfaelde?
50 Efter min opfattelse er sproget, medmindre andet sandsynliggoeres, det nationale eller, saafremt det er fastlagt ved lovgivning, statens officielle sprog, eller, hvis der er flere officielle sprog, saa mindst ét af disse, efter den paagaeldende stats eget valg. Foelgelig er det ikke en overtraedelse af direktivets artikel 14, hvis en stat kraever, at angivelserne i hvert fald skal anfoeres paa det nationale sprog (eller paa ét af de officielle sprog, efter den paagaeldende stats eget valg).
51 Det er ikke uden betydning, at en tilsvarende udtalelse er blevet fremsat af Europa-Parlamentet, baade under forberedelsesarbejdet til direktivet, hvor det bemaerkede, at Parlamentet »insisterer paa sit ofte gentagne krav om, at producenterne forpligtes til at angive de oplysninger, der skal findes paa varernes emballage som forbrugeroplysning paa mindst et eller flere af modtagerlandets sprog, saaledes at fejl og misforstaaelser, der kan faa alvorlige foelger, undgaas« (29), ogsaa paa et senere tidspunkt (30).
52 Desuden har Kommissionen som svar paa skriftlige forespoergsler fra europaparlamentarikere, som blev indgivet i anledning af Piageme I-dommen, ved sin repraesentant Martin Bangemann, paapeget, at der boer findes den rette balance mellem paa den ene side den noedvendige bekaempelse af skjulte handelshindringer og paa den anden side forbrugernes ret til forstaaelig oplysning, og Kommissionen anfoerte videre, at »Det eller de nationale sprog, der anvendes dér, hvor varen markedsfoeres, kan saaledes anses for den mest objektive faellesnaevner for forstaaelse af de oplysninger, som meddeles forbrugeren«, og har derpaa erklaeret, at den vil undersoege, om kravet om, at angivelserne staar anfoert paa det nationale sprog, eventuelt boer udvides til at omfatte alle de oplysninger, der er pligt til at give forbrugerne (31).
53 Kommissionen vendte udfoerligt tilbage til dette emne med »Kommissionens svar om anvendelsen af sprog ved markedsfoering af levnedsmidler efter 'Peeters'-dommen« (32). I dette svar bemaerkes det bl.a., at »det er klart, at begrebet 'et for koeberen let forstaaeligt sprog' maa overlades til medlemsstaternes fortolkning, og at et officielt sprog i markedsfoeringslandet i princippet er et sprog, som garanterer, at koeberen let forstaar maerkningen« (afsnit 30).
54 Disse synspunkter blev konkretiseret gennem direktiv 97/4, som aendrede direktiv 79/112, og det blev udtrykkeligt tilladt medlemsstaterne i realiteten at kraeve anvendelse af det (eller et af de) officielle sprog ved maerkning af levnedsmidler (33). Og ganske vist har direktiv 97/4 ikke tilbagevirkende kraft, men alligevel mener jeg, at det udtrykker faellesskabslovgivers egentlige vilje, som i oevrigt efter min opfattelse ogsaa kan udledes af direktivets ordlyd og formaal, ogsaa i dets
oprindelige form.
55 For det foerste foreskriver direktivet ikke anvendelsen af et bestemt sprog (Piageme II-dommen, praemis 15), men dette indebaerer jo ikke som en logisk noedvendighed, at det forbyder paabud om et hvilket som helst sprog, eftersom det udmaerket kan tillade eller tolerere et paabud om et (bestemt) sprog (34). Efter min opfattelse er det ikke blot medlemsstaternes ret, men ogsaa deres pligt at regulere dette spoergsmaal, af hensyn til en ensartet anvendelse af direktivet og af hensyn til retssikkerheden.
56 Det skal her allerfoerst paapeges, at faellesskabsinstitutionernes politik paa dette felt karakteriseres af mangel paa systematisk tilgang og sammenhaeng. Naar det saaledes drejer sig om formulering af samtlige eller visse af de obligatoriske angivelser:
a) giver nogle direktiver det eller de nationale sprog i den stat, hvor produktet er i omsaetning, forrang (artikel 8 i direktiv 71/307 om betegnelser for tekstilprodukter (EFT L 185, s. 16), artikel 7, stk. 2, i direktiv 73/404 om vaske- og rengoeringsmidler (EFT L 347, s. 51), artikel 11, stk. 9, i direktiv 75/726 om frugtsaft og visse lignende produkter (EFT L 311, s. 40), artikel 11 i direktiv 88/378 om sikkerhedskrav til legetoej (EFT L 187 s. 61), osv.)
b) andre direktiver giver det eller de officielle sprog i den stat, hvor produktet forbruges, forrang (artikel 8, stk. 4, i direktiv 88/379 om klassificering, emballering og etikettering af farlige praeparater (EFT L 187, s. 14), artikel 4 i direktiv 89/622 om maerkning af tobaksvarer (EFT L 359, s. 1), artikel 8 i direktiv 92/27 om etikettering af og indlaegssedler til humanmedicinske laegemidler (EFT L 113, s. 8), osv.)
c) andre giver de(t) officielle eller de(t) nationale sprog i den stat, hvor produktet forbruges, forrang (artikel 7, stk. 2, i direktiv 76/768 om kosmetiske midler (EFT L 262, s. 169), artikel 7, stk. 4, i direktiv 78/631 om farlige praeparater (pesticider) (EFT L 206, s. 13), mens direktiv 89/117 om »offentliggoerelse af aarsregnskabsdokumenter, der paahviler de i en medlemsstat etablerede filialer af kreditinstitutter med hjemsted uden for denne medlemsstat« (EFT L 44, s. 40) gaar egne veje, idet det foretraekker, at de kraevede dokumenter affattes paa det eller de officielle nationale sprog i staterne (artikel 4))
d) andre vaelger anvendelsen af et for forbrugerne let forstaaeligt sprog (se ud over direktiv 79/112, ogsaa artikel 10 i direktiv 89/107 om tilsaetningsstoffer til levnedsmidler (EFT L 40, s. 27), artikel 7, stk. 3, i direktiv 90/496 om naeringsdeklaration af levnedsmidler (EFT L 276, s. 40) osv.)
e) andre giver mindst t eller flere af de nationale eller officielle sprog inden for Faellesskabet, som fastsaettes af bestemmelseslandet selv, forrang (artikel 11 i direktiv 79/373 om blandet dyrefoder (EFT L 86, s. 30), som aendret ved direktiv 96/24 (EFT L 125, s. 33), hvorimod der oprindeligt var foreskrevet maerkning paa et af de nationale eller officielle sprog i det land, som dyrefoderet var bestemt for).
Ud fra denne gennemgang kan der efter min mening ikke drages nogen konklusion med hensyn til de bevaeggrunde, der har faaet faellesskabsinstitutionerne til i de enkelte tilfaelde at vaelge anvendelsen af den ene eller den anden sprogform. Der kan navnlig ikke udledes nogen regel, ifoelge hvilken der ved produkter, som er farlige for helbredet, anvendes »strenge« betingelser (f.eks. krav om nationalt eller officielt sprog), mens man ved de oevrige (f.eks. foedevarer) kan noejes med »mindre strenge« betingelser (f.eks. et let forstaaeligt sprog). For hvis dette var tilfaeldet, kan jeg ikke indse, hvorfor f.eks. frugtjuicer er farligere for sundheden og skal maerkes paa det nationale sprog i den stat, hvor produktet forbruges [se ovenfor, punkt a)], mens levnedsmidler ikke skal. Og hvorfor skal dyrefoder maerkes paa et af de officielle eller nationale sprog i bestemmelseslandet [se ovenfor, punkt b)], mens levnedsmidler synes at skulle foelge mere elastiske kriterier?
Det maa konkluderes, at der ikke ved en modsaetningsslutning kan udledes noget argument af, at andre direktiver end 79/112 foreskriver maerkning paa et andet sprog, saadan som det tilsyneladende sker i praemis 16 i Piageme II-dommen.
Det skal i oevrigt paapeges, at de fleste medlemsstater kraever anvendelse af deres nationale eller officielle sprog eller ét af dem, ved anfoerelse af de paabudte oplysninger paa levnedsmidler, enten inden for rammerne af gennemfoerelsesforanstaltninger til direktivet, eller inden for rammerne af gennemfoerelsesforanstaltninger til forbrugerbeskyttelse (35).
57 Disse foranstaltninger er som regel knyttet sammen med den generelle politik vedroerende beskyttelse af de nationale eller officielle sprog, som i de fleste medlemsstater er sikret gennem bestemmelser i loven, undertiden endda i forfatningen (36).
58 I betragtning heraf maa ivaerksaettelsen af foranstaltninger som de omtvistede ses i et bredere perspektiv, nemlig inden for rammerne af medlemsstaternes legitime interesse i at beskytte deres nationale sprog. Denne bestraebelse finder nu stoette i den nye artikel 128 i traktaten, som er blevet tilfoejet ved artikel G 37 i traktaten om Den Europaeiske Union. Denne artikel fastslaar Faellesskabets kulturelle mangfoldighed (stk. 1), medlemsstaternes kompetence i kulturelle spoergsmaal (stk. 5) og paabyder Faellesskabet, naar det tager initiativer i henhold til andre bestemmelser i traktaten, at tage hensyn til de kulturelle aspekter (stk. 4).
59 Denne artikel kan der ikke ses bort fra, naar der rejses saa foelsomme spoergsmaal som spoergsmaalet om det nationale sprog, der udgoer et grundelement i enhver kultur. Som generaladvokat Darmon rigtigt har paapeget i sit forslag til afgoerelse i sag C-379/87 (37), Groener, »[hoerer] beskyttelsen af sproget til de vigtige spoergsmaal, som man ikke kan skubbe fra sig uden at beroere det, der udgoer selve kernen i den nationale identitet ... Hver enkelt stat maa have ret til at forsoege at bevare mangfoldigheden i sin kulturarv og dermed ogsaa have mulighed for at ivaerksaette de noedvendige midler til at gennemfoere en politik med dette formaal« (38).
60 Med dommen af 28. november 1989 i samme sag fastslog Domstolen, efter at have paapeget »de saerlige sprogforhold i Irland« (praemis 17), at »det ikke [er] i strid med EOEF-traktaten at foere en politik, som har til formaal at beskytte og fremme et sprog, som baade er den paagaeldende medlemsstats nationale sprog og det foerste officielle sprog. Gennemfoerelsen af en saadan politik maa dog ikke medfoere nogen indskraenkning i de grundlaeggende friheder, saasom den frie bevaegelighed for arbejdstagere. De foranstaltninger, der traeffes til gennemfoerelse af en saadan politik, maa derfor ikke staa i misforhold til det tilstraebte formaal, og foranstaltningerne maa ikke anvendes saaledes, at statsborgere fra andre medlemsstater diskrimineres« (praemis 19).
61 Den rigtige og juridisk korrekte behandling af temaet, som Domstolen har anlagt i den ovennaevnte sag, kan efter min opfattelse ikke skilles fra den maade, hvorpaa ogsaa den omtvistede foranstaltnings forenelighed med faellesskabsretten boer bedoemmes. Dette kommer jeg tilbage til om lidt.
62 Jeg har tidligere (ovenfor, punkt 55) haevdet, at medlemsstaterne af hensyn til retssikkerheden boer regulere spoergsmaalet om et let forstaaeligt sprog ved generelle regler. Jeg skal her forsoege at underbygge denne opfattelse.
63 For det foerste henvender direktivet sig til medlemsstaterne og paalaegger dem at ivaerksaette de til dets gennemfoerelse egnede foranstaltninger (artikel 16-22 og 26). Kompetencen hertil ligger hverken hos regionerne eller sprogsamfundene eller saerskilte nationale myndigheder. Naturligvis paahviler det de nationale retter at fortolke de nationale bestemmelser i lyset af direktivet, og naar dette ikke er muligt, da at undlade at anvende de nationale regler. Men dette betyder dog ikke, at de kan erstatte staten i dens kompetence af lovgiver, eller fastlaegge de efter deres opfattelse til direktivets gennemfoerelse rigtige foranstaltninger. Foelgelig forudsaetter ogsaa forbuddet mod at bringe en vare i omsaetning, hvilket medlemsstaterne i medfoer af artikel 14 er forpligtet til at indfoere, og som ikke kan overlades til myndigheder, at der traeffes statslige foranstaltninger.
64 Dette betyder efter min opfattelse, at staten skal fastsaette, hvilket sprog der er det let forstaaelige til direktivets formaal, enten ved at traeffe foranstaltninger til gennemfoerelse af direktivet eller ved at henvise til allerede eksisterende relevante bestemmelser. Hvis spoergsmaalet derimod overlades til de nationale myndigheders afgoerelse i de enkelte tilfaelde, risikerer man, at der opstaar forvirring og manglende retssikkerhed.
65 I det sidstnaevnte tilfaelde mangler der nemlig klare spilleregler, som er den vaesentligste forudsaetning for, at konkurrencen kan fungere, som den skal. Enhver forretningsmand vil saa handle efter sit eget hoved, idet han enten - i god eller ond tro - anser sproget paa etiketterne paa hans varer for »let forstaaeligt« for forbrugerne, eller haaber paa, at en eventuel uenighed herom ikke vil ende med en retssag, eller saetter sin lid til, at hvis uenigheden indbringes for retten, vil afgoerelsen falde ud til hans fordel, og at han i alle tilfaelde vil vinde tid.
66 Paa den anden side vil enhver domstol i en medlemsstat i tilfaelde af, at der ikke eksisterer nogen national regel, der kan give den retningslinjer for at kunne paadoemme en forelagt sag, foele sig paa usikker grund i dens bestraebelse paa at formulere dens egen retsregel for hvert enkelt tilfaelde og hvert enkelt produkt, med udgangspunkt i de almene retningslinjer i Domstolens retspraksis. Eftersom den aldrig kan vaere sikker paa, at den har daekning i retspraksis og foelger denne, saa maa den uafladeligt forelaegge praejudicielle spoergsmaal for Domstolen. Det er saaledes ikke tilfaeldigt, at Domstolen inden for et ret kort tidsrum nu for tredje gang (39), af (nationale) retter, som udmaerket kender Domstolens retspraksis, men ikke kan finde ud af, hvordan de skal anvende den, er blevet anmodet om at fortolke det samme problematiske udtryk i direktivets artikel 14.
67 Navnlig kan jeg ikke godtage, at den nationale ret har kompetence til at afgoere, om det sprog, som medlemsstaten stiller krav om, er eller ikke er let forstaaeligt, og oven i koebet fra tilfaelde til tilfaelde. Hvis den havde en saadan kompetence, ville der eksistere en saerlig regel afhaengig af produkt, retsinstans, tid og sted for afgoerelsen, med det resultat, at der opstaar forvirring, og som det vigtigste, at en ensartet anvendelse af direktivet inden for samme medlemsstat umuliggoeres. Endvidere ville en saadan loesning med sikkerhed foere til en de facto anerkendelse af den loesning, som dommene i sagerne Piageme I og II med rette afviste, nemlig til et de jure paabud om at anvende lokalomraadernes sprog som »let forstaaelige sprog«. For igen at tage eksemplet med Belgien, vil det sandsynligste vaere, at retten i det flamsksprogede omraade vil anse nederlandsk, retten i det fransksprogede omraade fransk og retten i det tysksprogede omraade tysk for »let forstaaeligt sprog« (40). Dette vil resultere i, at f.eks. en italiensk eller graesk producent, som vil eksportere til Belgien, eller en importoer af produkter fra de paagaeldende lande, bliver noedt til at maerke varerne paa tre forskellige sprog, hvis han ikke vil loebe den risiko at blive udelukket fra et helt omraade af landet.
68 Efter min opfattelse bestaar rettens kompetence ikke i at formulere reglen, men i at fastslaa undtagelsen. Dette indtraeder saerligt i tilfaelde af, at der kan idoemmes sanktioner for overtraedelse af nationale regler, som paabyder anvendelse af sproget i den stat, i hvilken produktet forhandles, naermere bestemt skal retten undersoege, om angivelserne paa de levnedsmidler, det drejer sig om, selv om de ikke er affattet paa det paabudte sprog, alligevel paa grund af saerlige omstaendigheder er let forstaaelige for gennemsnitsforbrugeren. I dette tilfaelde ville anvendelsen af den nationale bestemmelse gaa (langt) ud over formaalet med direktivet, nemlig en effektiv forbrugeroplysning. Den nationale ret skal i dette tilfaelde betragte den nationale bestemmelse som vaerende i modstrid med direktivet og skal derfor lade den ude af betragtning. Dog ikke helt og holdent, men kun for saa vidt den, selv i de tilfaelde, hvor forbrugeren rent faktisk bliver oplyst, paalaegger en sanktion (41). Med andre ord vil retten ikke erklaere kravet om anvendelse af statens sprog for at vaere sat ud af kraft i sin helhed, men blot ophaeve den administrativt paalagte sanktion, eller undlade at idoemme en strafferetlig sanktion i det konkrete tilfaelde.
69 Paa grund af de store forskelle i sagernes faktum er det ikke let paa forhaand at fastlaegge, hvilke momenter retten skal tage hensyn til for at afgoere, om forbrugeren i det konkrete tilfaelde er blevet oplyst.
Domstolen har allerede givet visse holdepunkter i Piageme II-dommen (se ovenfor, punkt 33). Men som Domstolen ogsaa understregede, er ingen af disse holdepunkter i sig selv udslaggivende. For hvilken betydning har den omstaendighed, at 50% af befolkningen i et omraade taler fremmede sprog, for de resterende 50%, som er ude af stand til at forstaa de angivelser paa levnedsmidlerne, som er affattet paa et fremmed sprog? Eller hvilken betydning har en bredt anlagt oplysningskampagne for de forbrugere, som ikke har fulgt den? Hvad angaar ligheden mellem ordene i de forskellige sprog, maa det vaere tilstraekkeligt at bemaerke, at et supermarked ikke er det mest egnede sted til at hengive sig til oevelser i etymologi eller sprogsammenligning.
Under alle omstaendigheder maa man holde sig for oeje, at undtagelsen fra pligten til at anvende det nationale sprog skal fortolkes snaevert, saaledes at der ikke vendes op og ned paa reglen.
70 Desuden skal det understreges, at spoergsmaalet gaelder samtlige de oplysninger, som er obligatoriske i henhold til direktivet, og ikke kun en enkelt eller nogle af disse. Og naar Josef Goerres argumenterer med, at et produkt, som er almindelig kendt paa grund af sit navn, kan fritages for pligten til at anfoere oplysningerne paa det sprog, som staten, hvori det forhandles, retmaessigt kraever anvendt i medfoer af artikel 14 i direktivet, er dette argument uden betydning, isaer fordi denne oplysning kun er én af dem, som direktivet obligatorisk kraever.
71 Desuden er ogsaa skellet mellem »velkendte« produkter og de oevrige - altsaa »mindre kendte« eller nye - irrelevant. En fortolkning, ifoelge hvilken de foerstnaevnte er fritaget for den forpligtelse, som paahviler de oevrige, er en fordrejning af konkurrencereglerne og i modstrid med direktivet, eftersom den i sidste ende systematisk favoriserer de allerede kendte og veletablerede paa bekostning af mindre kendte eller nyopdukkede produkter. For hvis man antager, at anbringelsen af oplysninger paa sproget i den stat, i hvilken varen er i fri omsaetning, (f.eks. ved paaklaebning af en ekstra etiket) udgoer en oekonomisk belastning, som oeger omkostningerne ved produktet, er det klart, naar de »kendte« (importerede) produkter fritages for denne forpligtelse, bliver de billigere og foelgelig mere attraktive for forbrugeren end tilsvarende (importerede) produkter fra den anden gruppe. Men saa konkurrerer produkterne ikke paa lige fod paa markedet, og foelgelig er der tale om konkurrencefordrejning.
72 Herefter skal de betingelser undersoeges, under hvilke medlemsstaternes paabud om anvendelse af det nationale eller det officielle (42) sprog eller et af de officielle sprog er gyldigt set ud fra en faellesskabsretlig synsvinkel.
73 Et vaesentligt spoergsmaal, der rejser sig i forbindelse hermed, er, hvorvidt kontrollen skal foregaa inden for rammerne af artikel 14 og/eller med henvisning til andre artikler i traktaten, saerlig artikel 30 og 36.
74 Det er blevet fastslaaet, at direktivet ikke tilstraeber en fuldstaendig harmonisering (43). Foelgelig burde der, som det er fremstillet ovenfor (se punkt 28), vaere en henvisning til de netop naevnte artikler i traktaten. Alligevel er jeg af den opfattelse, at direktivet med hele raekken af aendringer, i sin nuvaerende form tilstraeber en mere eller mindre vidtgaaende tilnaermelse, der naermer sig en harmonisering. Paa den anden side mener jeg, at enhver bestemmelse ogsaa boer betragtes i sig selv. Set ud fra dette synspunkt har artikel 14 selvstaendig vaerdi. Ganske vist indroemmer den medlemsstaterne en vis skoensfrihed til selv at fastsaette det let forstaaelige sprog, men saavel denne artikel som ogsaa direktivet indeholder graenserne, inden for hvilke dette skoen skal udoeves. Naar man tager i betragtning, at direktivet, og isaer artikel 14, tilstraeber at forlige forskellige formaal (44), er fortolkningsmetoden under alle omstaendigheder ikke vaesentligt forskellig fra den, der fast anvendes ved fortolkningen af artikel 30-36 (45). Derfor maa disse graenser praeciseres, dvs. det maa praeciseres, under hvilke forudsaetninger medlemsstaternes ovennaevnte skoensfrihed ikke er i modstrid med faellesskabsretten.
75 Af det anfoerte maa det konkluderes, at den skoensfrihed, som artikel 14 giver, skal udoeves paa en saadan maade, at forbrugerne beskyttes, men saa vidt muligt uden at de frie varebevaegelser skades. Derfor skal de begraensninger, som medlemsstaterne paalaegger med hensyn til anvendelsen af et sprog, vaere de bedst egnede til det formaal, som de tjener, og kun de absolut noedvendige; med andre ord skal man blandt flere egnede foranstaltninger vaelge det mindst indgribende (se ogsaa ovenfor, punkt 60).
76 At anvendelsen af det nationale eller officielle sprog er den bedst egnede maade at sikre en korrekt forbrugeroplysning paa, kan der efter min mening ikke herske nogen tvivl om. Dette har Domstolen da ogsaa anerkendt. I dom af 9. april 1994, Meyhui (46), vedroerende gyldigheden af bestemmelsen i Raadets direktiv 69/493/EOEF om krystalglasvarer (EFT L 326, s. 36), som paaboed, at visse betegnelser kun skulle anfoeres paa det eller de sprog, som anvendes i den stat, hvor varen markedsfoeres, fastslog Domstolen saaledes: »At forbrugerne i en medlemsstat, hvor varerne bringes paa markedet, oplyses paa sproget eller sprogene i denne stat er foelgelig et egnet beskyttelsesmiddel [mod at forveksle forskellige produkter]. Herved bemaerkes, at den hypotese, som den nationale ret naevner, og hvorefter et andet sprog skulle vaere lettere forstaaeligt for koeberen, er rent marginal.« Denne mulighed skal dog begraenses til det absolut noedvendige.
77 I tilknytning hertil skal det bemaerkes, at den samme artikel 14, stk. 2, sidste punktum, bestemmer, at det ogsaa er tilladt at anvende andre sprog end det obligatoriske til maerkningen. Dette paabud er en selvstaendig regel og indeholder ingen betingelser eller forudsaetninger. Altsaa skal den anvendes umiddelbart, uafhaengigt af, om medlemsstaterne har naevnt den i deres gennemfoerelsesforanstaltninger.
Dette betyder, at medlemsstaten ikke kan kraeve eksklusivitet i anvendelsen af sit sprog, altsaa at maerkningen paa emballagen udelukkende skal vaere affattet paa den stats sprog. En saadan bestemmelse ville tvinge de udenlandske producenter eller importoererne til at udskifte emballagen paa deres produkter. Det indlysende resultat ville vaere en favorisering af den indenlandske produktion og en mindskelse af importstroemmen, og det ville derfor vaere en urimelig streng forholdsregel, som maa sidestilles med en kvantitativ restriktion.
78 Den bedst egnede loesning er efter min opfattelse at anbringe en ekstra etiket, paa hvilken angivelserne er oversat til sproget i den stat, hvor varen saelges. Denne loesning indebaerer en relativ lille udgift og tilgodeser paa retfaerdig vis baade forbrugernes og forretningsverdenens interesser.
Det er desuden en loesning, der, naar den anvendes af samtlige medlemsstater, ikke rummer nogen risiko for at favorisere de produkter, som importeres fra den ene medlemsstat til den anden, idet ogsaa produkter fra den anden medlemsstat ligeledes skal maerkes paa den foerste medlemsstats sprog ved eksport dertil, hvorved eventuelle negative foelger af maerkningen neutraliseres. Saaledes faar alle produkter samme udgangspunkt i deres indbyrdes konkurrence inden for Faellesskabet.
Derimod kan det synspunkt, jeg her har afvist, skabe det indtryk, at der inden for Faellesskabet eksisterer sprog, som a priori er »lettere at forstaa« end andre. Dette er ikke acceptabelt, for det foerste ud fra princippet om faellesskabssprogenes ligevaerdighed, og for det andet fordi det ville betyde, at man a priori indroemmede produkter med en vis oprindelse en fordel i forhold til andre produkter (nemlig den, at vaere i handelen uden at vaere maerket paa sproget i den stat, hvor varen saelges); dette betyder forskelsbehandling af de tilsvarende producenter og en fordrejning af den sunde konkurrence inden for Faellesskabet.
79
Det eneste modargument til denne loesning ville vaere, at de udgifter, som den medfoerer for producent eller importoer, vanskeliggoer importen og derved skader de importerede og gavner de indenlandske produkter, og dermed tilsidesaetter traktatens artikel 30.
80 Jeg finder ikke dette argument overbevisende. For det foerste mener jeg, at det er i importoerernes interesse at goere deres produkt kendt og dermed tilgaengeligt for gennemsnitsforbrugeren. For hvis de antagelser, som er formuleret ovenfor (47) vedroerende vor tids forbrugeres adfaerd, vaner og krav er korrekte, er det hoejst sandsynligt, at gennemsnitsforbrugeren (dvs. stoerstedelen af forbrugerne) vil gaa uden om et produkt, som ikke har nogen angivelser paa det sprog, som han forstaar og taler, og foretraekke de produkter, som har angivelser paa det sprog, han er fortrolig med. Paa den maade risikerer den udenlandske producent eller importoeren nemlig, blot for at undgaa den relativt lille omkostning, som det medfoerer at paasaette en etiket med en produktbeskrivelse paa sproget i den stat, hvori produktet saelges, at lide alvorlige tab ved, at produktet ikke kommer ind paa det marked, som de tilstraeber at erobre en andel af. Men dette begunstiger ikke paa nogen maade de frie varebevaegelser, som netop er et af direktivets formaal.
Dette foerer til en mangelfuld oplysning af forbrugeren og en begraensning af dennes muligheder for at vaelge, saadan som den svenske regering med rette paapeger, eftersom forbrugeren er tilboejelig til at vaelge de produkter, paa hvilke oplysningerne staar anfoert paa hans eget sprog.
Jeg tror, at dette er grunden til, at Domstolen i tilsvarende tilfaelde har antaget, at paasaetning af en ekstra (selvklaebende) etiket var den bedst egnede maade at naa maalet, naar der tales om hindringer for de frie varebevaegelser (48).
81 Endelig anser jeg det for en selvfoelge, at en saadan forpligtelse kun angaar de obligatoriske oplysninger, som direktivet kraever, og ikke de yderligere oplysninger, der eventuelt maatte vaere paa produktet. Disse kan helt legitimt anfoeres paa produktets oprindelige sprog.
82 I flersprogede stater kan det imidlertid ikke kraeves, at angivelserne anfoeres paa hvert enkelt omraades sprog. Naar der findes flere officielle sprog, maa det antages, at disse er ligevaerdige og foelgelig mere eller mindre kendte for medlemsstatens borgere. I betragtning heraf kan medlemsstaten legitimt kraeve, med udgangspunkt i artikel 14, at angivelserne anfoeres paa ét af disse sprog efter den handlendes eget valg. I dette tilfaelde skal saelgeren paa eget ansvar vaelge ét af disse sprog, og det er under alle omstaendigheder i overensstemmelse med direktivet, at angivelserne staar anfoert paa dette sprog. Derimod ville et paabud om obligatorisk at anvende omraadesproget tvinge importoererne til at maerke deres produkter paa forskellige sprog, og dette ville i urimelig grad vanskeliggoere importen, navnlig parallelimporten.
Det andet spoergsmaal
83 Det andet spoergsmaal gaar naermere bestemt ud paa, om artikel 14 i direktivet tillader, at forbrugeroplysningen gives ikke gennem maerkning paa levnedsmidlerne, men ved hjaelp af skilte, som er opsat i salgslokalet.
84 Jeg skal fatte mig i korthed om dette punkt, eftersom spoergsmaalet er blevet besvaret gennem dommen i Piageme II-sagen. I denne dom blev det fastslaaet, at beskyttelsen af den endelige forbruger, som ikke noedvendigvis er identisk med koeberen, ikke kan sikres gennem foranstaltninger, som falder uden for de paa etiketten anfoerte angivelser, saasom oplysninger, der gives paa salgssstedet eller under omfattende oplysningskampagner (praemis 26). Jeg foreslaar derfor en besvarelse med dette indhold.
VII - Forslag til afgoerelse
Paa grundlag af ovenstaaende foreslaar jeg Domstolen at besvare de stillede praejudicielle spoergsmaal saaledes:
»1) Artikel 14 i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 er ikke til hinder for, at en medlemsstat kan foreskrive, at de paabudte oplysninger til maerkning af levnedsmidler skal anfoeres i hvert fald paa det nationale eller det officielle sprog i den paagaeldende stat, medmindre forbrugeroplysningen reelt sikres gennem midler, som af retten skoennes egnede.
2) De i direktiv 79/112 paabudte oplysninger skal vaere anfoert paa etiketterne paa levnedsmidlerne, og kan ikke gyldigt vaere anbragt andre steder, som f.eks. paa skilte, der er ophaengt i salgslokalet.«
(1) - EFT 1979 L 33, s. 1. Dette direktiv er blevet aendret frem til det tidspunkt, hvor hovedsagens faktiske omstaendigheder fandt sted, ved foelgende direktiver: Raadets direktiv 86/197/EOEF (EFT L 144 af 29.5.1986, s. 38), Raadets direktiv 89/395/EOEF (EFT L 186 af 30.6.1989, s. 17), Kommissionens direktiv 93/102/EF (EFT L 291 af 25.11.1993, s. 14). Efter dette tidspunkt er direktivet blevet aendret paa et vaesentligt punkt ved Europa-Parlamentets og Raadets direktiv 97/4/EF (EFT L 43 af 14.2.1997, s 21). Direktivets titel er nu ifoelge artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/395: »Raadets direktiv af 18.12.1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler.«
(2) - Sag C-85/94, Sml. I, s. 2955.
(3) - Jf. fodnote 1.
(4) - Sag C-241/89, Sml. I, s. 4695.
(5) - Sag C-369/89, Sml. I, s. 2971.
(6) - Det skal for fuldstaendighedens skyld bemaerkes, at Domstolen i begge tilfaelde stort set godtog generaladvokat Tesauro's opfattelse (se punkt 3 og 6 i dennes forslag til afgoerelse).
(7) - Se dom af 14.7.1988, sag 298/87, Smanor, Sml. s. 4489, praemis 30.
(8) - Se dom af 17.11.1993, sag C-285/92, Twee Provinciën, Sml. I, s. 6045, praemis 15, af 8.9.1994, sag C-144/93, Pfanni Werke, Sml. I, s. 4605, praemis 15, og af 17.9.1997, sag C-83/96, Dega, Sml. I, s. 5001, praemis 16. Se endvidere den i fodnote 11 omtalte dom i sagen Van der Veldt, praemis 28.
(9) - Det er dette, der saedvanligvis forstaas ved »de frie varebevaegelser«, som forudsat i traktatens artikel 30. Se f.eks. dom af 10.7.1980, sag 152/78, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 2299, praemis 11.
(10) - Se bl.a. dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral, Sml. s. 649, af 13.12.1990, sag C-238/89, Pall, Sml. I, s. 4827, praemis 11 og 12, og af 2.2.1994, sag C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, Sml. I, s. 317, praemis 13, osv.
(11) - Sag C-17/93, Sml. I, s. 3537.
(12) - Det skal bemaerkes, at den mulighed, som den ovennaevnte artikel 23 tidligere gav, er afskaffet gennem artikel 1, stk. 236, i direktiv 89/395, der tog i betragtning, at »Raadets direktiv 79/112 i flere tilfaelde indeholder mulighed for nationale undtagelser«, og (derfor bestemte), at »af hensyn til gennemfoerelsen af det indre marked og for at opnaa en bedre oplysning af alle forbrugere i Faellesskabet boer de paagaeldende undtagelser ophaeves«.
(13) - Se dom af 11.11.1997, sag C-349/95, Loendersloot, Sml. I, s. 6227, i hvilken det blev fastslaaet, at baade artikel 7 i Raadets direktiv 89/104/EOEF og traktatens artikel 36 har til formaal at forene de grundlaeggende hensyn til beskyttelsen af varemaerkerettigheder med de grundlaeggende hensyn til de frie varebevaegelser inden for det faelles marked, at disse to bestemmelser, der tilsigter at naa det samme resultat, derfor skal fortolkes paa samme maade (praemis 18).
(14) - Omtalt ovenfor i fodnote 4, SARPP-dommen, praemis 15.
(15) - Naturligvis under forudsaetning af, at bestemmelserne i direktivet ikke er ugyldige set ud fra traktaten, hvad der ikke er tilfaeldet her.
(16) - Se dom af 5.4.1979, sag 148/78, Ratti, Sml. s. 1629, praemis 36, og Piageme II-dommen, praemis 20 (nedenfor, punkt 29 og 33).
(17) - Se Van der Veldt-dommen, praemis 25 (naevnt i fodnote 11).
(18) - Naevnt i fodnote 2.
(19) - EFT L 113, s. 8.
(20) - Praemis 18, 19 og 20.
(21) - Se dom af 18.2.1987, sag 98/86, Mathot, Sml. s. 809, praemis 7 og 11, og de tidligere naevnte domme, i fodnote 7, i Smanor-sagen (praemis 36) og i fodnote 4, SARPP-sagen (praemis 16).
(22) - Se praemis 15 i Piageme I-dommen, som er naevnt ovenfor i punkt 30.
(23) - Det behoever naeppe understreges, at direktivet under ingen omstaendigheder giver grundlag for et direkte forbud mod indfoersel af levnedsmidler fra en medlemsstat til en anden af grunde, som har med maerkningens letforstaaelighed at goere. Generelt kan der ikke i medfoer af direktivet taenkes nogen sanktion paa et mellemstadium foer det oejeblik, hvor varen udbydes til salg, da saelgeren indtil dette oejeblik lovligt kan paasaette den egnede maerkning.
(24) - Ovenfor, punkt 31.
(25) - Se artikel 11, stk. 2.
(26) - Se f.eks. bilag I til direktivet, som aendret ved Kommissionens direktiv 93/102/EOEF, artikel 9a, der blev tilfoejet ved artikel 2, stk. 19, i Raadets direktiv 89/395, Kommissionens direktiv 91/72/EOEF om maerkning af aromastoffer mv.
(27) - F.eks. kunne det land, som varen kommer fra, angives med et landkort, dyrets art med billedet af et dyr, og varens vaegt med billedet af en vaegt med talangivelser ved siden af.
(28) - Naevnt i fodnote 7, Smanor-dommen, praemis 18 og 19.
(29) - EFT C 178 af 2.8.1976, s. 52.
(30) - Se afgoerelse fra 1992 om regler for beskyttelse af forbrugere og den offentlige sundhed (EFT 1992 C 94, s. 212), som jeg allerede har anfoert i mit forslag til afgoerelse i Piageme II-sagen (se punkt 19).
(31) - Se det faelles svar af 5.1.1993 (EFT C 95 af 5.4.1993, s. 7).
(32) - EFT C 345 af 23.12.1993, s. 3.
(33) - Jf. ovenfor, punkt 14.
(34) - Vedroerende de fire traditionelle former for deontisk logik: paabud, tilladelse, forbud og skoensfrihed, samt deres indbyrdes relationer, se f.eks.: B.S. Jackson, Semiotics and legal theory, London 1985, s. 100 ff. og 104, og J. Lyons: Semantics, London (1977) 1986, bind 2, s. 823-841.
(35) - Se vedroerende disse spoergsmaal den detaljerede undersoegelse, som er foretaget af Kommissionens Tjeneste for Forbrugerpolitik (det nuvaerende Generaldirektorat), med titlen: tude sur les principes et dispositions actuels concernant les exigences linguistiques en rapport avec la législation du consommateur dans la Communauté Européenne (Rapport final), éd. Bureau Européen des Unions des Consommateurs, Bruxelles, august 1993, s. 9 ff. (herefter »undersoegelsen«).
(36) - I Belgien, Spanien, Frankrig, Irland og Italien er sproget udtrykkeligt sikret af grundlovsbestemmelser. I Graekenland og Luxemburg er det udtrykkeligt sikret ved lov. I andre stater findes der ligeledes saerlige love for bestemte omraader.
(37) - Sml. 1989, s. 3967. I denne sag var en nederlandsk kvindelig statsborger blevet udelukket fra en stilling som (gymnasie)laerer i faget kunst ved en offentlig skole i Irland, fordi hun ikke kunne gaelisk, der sammen med engelsk er Irlands officielle sprog. Domstolen fastslog, at i medfoer af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1612/68 er et saadant krav om sprogkundskaber, i betragtning af de opgaver den paagaeldende ville faa, berettiget, »saafremt kravet herom er et led i en politik til fremme af det nationale sprog, som samtidig er landets foerste officielle sprog, og dets gennemfoerelse sker i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og uden forskelsbehandling« (praemis 24).
(38) - Henholdsvis punkt 19 og 20 i det naevnte forslag til afgoerelse.
(39) - For fjerde gang, hvis man medtager sag C-33/97, Colim, i hvilken jeg ogsaa i dag fremsaetter mit forslag til afgoerelse.
(40) - Det er netop, hvad der skete i den dom, som blev afsagt den 27.6.1996 af den belgiske ret efter Piageme II-dommen. Den nationale ret fastslog, at angivelser paa fransk eller tysk (der dog er officielle sprog i Belgien) paa mineralvandsflaskerne Perrier, Contrex og Apollinaris (efter almindelig erfaring dog ret saa kendte produkter) ikke var forstaaelige for forbrugerne i det flamsksprogede omraade!
(41) - Jf. dom af 16.12.1980, sag 27/80, Fietje, Sml. s. 3839, praemis 12.
(42) - Uden at have ambitioner om videnskabelig noejagtighed bruger jeg betegnelsen »nationalt sprog« i betydningen »det sprog, der tales i hele det omraade, der hoerer under medlemsstaten«, mens jeg ved »officielt sprog« forstaar det sprog, der ved lov er anerkendt som saadant, uanset om det samtidig hermed ogsaa er det nationale, eller om det tales i en del af medlemsstaten.
(43) - Se den tidligere naevnte dom i sagen Van der Veldt, praemis 26.
(44) - For artikel 14's vedkommende er disse formaal paa den ene side de frie varebevaegelser, paa den anden forbrugerbeskyttelsen, og muligvis ogsaa beskyttelsen af det nationale sprog.
(45) - Se ovenfor, punkt 27.
(46) - Sag C-51/93, Sml. I, s. 3879. Se ogsaa Piageme I-dommen, praemis 14.
(47) - Se punkt 45-48.
FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 696C0385.1
(48) - Se den tidligere naevnte dom Loendersloot, praemis 46. Desuden er det en fast antagelse, at »maerkning er et af de midler, der er mindst restriktive for varers frie bevaegelighed inden for Faellesskabet« (se f.eks. den tidligere naevnte dom i sagen Van der Veldt, praemis 31).