62022CJ0375
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
26. februar 2026 (
*1
)
»Appel – konkurrence – karteller – markedet for luftfragt – Europa-Kommissionens afgørelse, som fastslår en overtrædelse af artikel 101 TEUF, artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart – samordning af forskellige elementer af prissætningen af luftfragttjenester (brændstoftillæg, sikkerhedstillæg og afslag på betaling af en kommission af tillæggene) – samlet og vedvarende overtrædelse – manglende bevis for en deltagers kendskab til de to bestanddele af overtrædelsen – hel eller delvis annullation af Kommissionens afgørelse – Kommissionens territoriale kompetence – konstatering af et »verdensomspændende« kartel«
I sag C-375/22 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 9. juni 2022,
Latam Airlines Group SA, Santiago (Chile),
Lan Cargo SA, Santiago,
ved Rechtsanwalt O. Geiss, avocat B. Hartnett og advocaat W. Sparks,
appellanter,
den anden part i appelsagen:
Europa-Kommissionen ved P. Caro de Sousa og A. Dawes, som befuldmægtigede, bistået af G. Peretz, KC,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af formanden for Fjerde Afdeling, I. Jarukaitis (refererende dommer), som fungerende formand for Femte Afdeling, og dommerne E. Regan og D. Gratsias,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: fuldmægtig R. Stefanova-Kamisheva,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 10. april 2024,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 5. september 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Latam Airlines Group SA (herefter » Latam Airlines«) og Lan Cargo SA har med deres appel nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 30. marts 2022, Latam Airlines Group og Lan Cargo mod Kommissionen (T-344/17, herefter den appellerede dom, EU:T:2022:185), hvorved Retten delvist frifandt Kommissionen i deres søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse C (2017) 1742 final af 17. marts 2017 om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF, artikel 53 i EØS-aftalen og artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart (sag AT.39258 – Luftfragt) (herefter »den omtvistede afgørelse«), for så vidt som den vedrører appellanterne, og ophævelse af den bøde, som de blev pålagt ved denne afgørelse, eller nedsættelse af bødebeløbet.
Retsforskrifter
Aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart
2
Aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart, undertegnet i Luxembourg den 21. juni 1999 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved afgørelse 2002/309/EF, Euratom truffet af Rådet og Kommissionen, for så vidt angår aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde den 4. april 2002 om indgåelse af syv aftaler med Det Schweiziske Forbund (EFT 2002, L 114, s. 1) (herefter »aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart«), trådte i kraft den 1. juni 2002. Denne aftales artikel 8 og 9 svarer mutatis mutandis til henholdsvis artikel 101 TEUF og 102 TEUF.
3
Nævnte aftales artikel 11 bestemmer følgende:
»1.   [Fællesskabets institutioners anvendelse] af artikel 8 og 9 [...] finder sted i overensstemmelse med Fællesskabets lovgivning, således som den fremgår af denne aftales bilag, idet der tages hensyn til behovet for et snævert samarbejde mellem Fællesskabets institutioner og de schweiziske myndigheder.
2.   Når det drejer sig om ruter mellem Schweiz og tredjelande, afgør de schweiziske myndigheder i overensstemmelse med artikel 8 og 9, om aftaler, vedtagelser, samordnet praksis [...] kan tillades.«
4
Med virkning fra den 5. december 2002 blev Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i [artikel 101 TEUF] og [102 TEUF] (EFT 2003, L 1, s. 1) gjort anvendelig i inden for rammerne af denne aftale ved afgørelse nr. 1/2007 truffet af Luftfartsudvalget Fællesskabet/Schweiz nedsat ved aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart af 5. december 2007 om ændring af bilaget til aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart (EUT 2008, L 34, s. 19). Denne forordning erstattede denne dag Rådets forordning (EØF) nr. 3975/87 af 14. december 1987 om fastsættelse af fremgangsmåden ved anvendelse af konkurrencereglerne på virksomheder i luftfartssektoren (EFT 1987, L 374, s. 1), der havde fremgået af bilaget til aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart siden denne aftales ikrafttræden.
EUF-traktaten
5
Artikel 101, stk. 1, TEUF bestemmer:
»Alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked, er uforenelige med det indre marked og er forbudt, navnlig sådanne, som består i:
a)
direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser
b)
begrænsning af eller kontrol med produktion, afsætning, teknisk udvikling eller investeringer
c)
opdeling af markeder eller forsyningskilder
[...]«
EØS-aftalen
6
Artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (EFT 1994, L 1, s. 3, herefter »EØS-aftalen«) svarer mutatis mutandis til artikel 101 TEUF.
7
Forordning nr. 1/2003, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 411/2004 af 26. februar 2004 (EUT 2004, L 68, s. 1), er blevet indarbejdet i EØS-aftalen ved dels afgørelse truffet af Det Blandede EØS-udvalg nr. 130/2004 af 24. september 2004 om ændring af bilag XIV (konkurrence), protokol 21 (om gennemførelse af konkurrencereglerne for virksomheder) og protokol 23 (om samarbejde mellem tilsynsmyndighederne) til EØS-aftalen (EUT 2005, L 64, s. 57), der trådte i kraft den 19. maj 2005, dels afgørelse truffet af Det Blandede EØS-udvalg nr. 40/2005 den 11. marts 2005 om ændring af bilag XIII (transport) og protokol 21 (om gennemførelse af konkurrencereglerne for virksomheder) til EØS-aftalen (EUT 2005, L 198, s. 38), der trådte i kraft samme dag.
Forordning nr. 1/2003
8
Artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 foreskriver:
»Når de nationale domstole i henhold til [artikel 101] eller [102 TEUF] træffer afgørelse om aftaler, vedtagelser eller praksis, som allerede er genstand for en kommissionsbeslutning, kan de ikke træffe afgørelser, der er i strid med den beslutning, som [Europa-]Kommissionen har truffet. De skal ligeledes undgå at træffe afgørelser, som vil være i strid med en beslutning, som Kommissionen har til hensigt at træffe i en procedure, som den har indledt. Med henblik herpå kan de nationale domstole vurdere, om det er nødvendigt at udsætte sagen. Disse forpligtelser berører ikke rettighederne og forpligtelserne efter [artikel 267 TEUF].«
9
Denne forordnings artikel 23 fastsætter i stk. 2 og 3:
»2.   Kommissionen kan ved beslutning pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger bøder, hvis de forsætligt eller uagtsomt:
a)
overtræder [artikel 101 TEUF eller 102 TEUF], eller
[...]
Bøden kan for hver af de virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen, ikke overstige 10% af den samlede omsætning i det foregående regnskabsår.
3.   Ved fastlæggelse af bødens størrelse skal der tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og varighed.«
10
Den nævnte forordnings artikel 32, litra c), bestemte, at forordningen ikke fandt anvendelse på »lufttransport mellem Fællesskabets lufthavne og tredjelande«.
11
Denne bestemmelse blev ophævet med virkning fra den 1. maj 2004 ved artikel 3 i forordning nr. 411/2004.
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
12
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse, der er fremstillet i den appellerede doms præmis 1-61, kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
13
Latam Airlines er moderselskab for Lan Cargo. Sidstnævnte driver virksomhed på markedet for luftfragtsydelser.
14
Inden for fragtsektoren sikrer luftfartsselskaberne lasttransport ad luftvejen (herefter »transportvirksomhederne«). Som hovedregel leverer transportvirksomhederne fragtydelser til speditører, som tilrettelægger befordringen af lasten på afsendernes vegne. Som modydelse betaler disse speditører transportvirksomhederne en pris, som dels består af satser, der beregnes pr. kg, dels i forskellige tillæg.
Den administrative procedure
15
Den 7. december 2005 modtog Kommissionen en anmodning om bødefritagelse i henhold til denne institutions meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002, C 45, s. 3) indgivet af Deutsche Lufthansa AG og dette selskabs datterselskaber Lufthansa Cargo AG og Swiss International Air Lines AG. Ifølge denne anmodning var der konkurrencebegrænsende kontakter mellem flere transportvirksomheder vedrørende de elementer, som priserne for de ydelser, der leveres på markedet for luftfragt, består af, nemlig om indførelsen af et såkaldt »brændstoftillæg« og »sikkerhedstillæg« samt disse transportvirksomheders afslag på at betale kommissioner af tillæggene til speditørerne (herefter »afslaget på at betale kommissioner«).
16
Den 14. og den 15. februar 2006 gennemførte Kommissionen uanmeldte kontrolundersøgelser i flere transportvirksomheders lokaler.
17
Efter kontrolundersøgelserne indgav flere transportvirksomheder, herunder Latam Airlines og Lan Cargo, en anmodning i medfør af den meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, der er omtalt i nærværende doms præmis 15.
18
Den 19. december 2007 tilstillede Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til 27 transportvirksomheder, herunder Latam Airlines og Lan Cargo, som herefter indgav skriftlige indlæg. Der blev afholdt en mundtlig høring fra den 30. juni til den 4. juli 2008.
Den oprindelige afgørelse
19
Den 9. november 2010 vedtog Kommissionen afgørelse K(2010) 7694 endelig vedrørende en procedure i henhold til artikel 101 TEUF, artikel 53 i EØS-aftalen og artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart (sag COMP/39258 – Luftfragt) (herefter »den oprindelige afgørelse«). 21 transportvirksomheder var adressater herfor, herunder Latam Airlines og Lan Cargo.
20
I begrundelsen for nævnte afgørelse var det anført, at de anklagede transportvirksomheder havde samordnet deres prisadfærd med hensyn til levering af fragtydelser, idet de havde aftalt brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner og herved havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, som omfattede hele Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og Schweiz.
Dommene af 16. december 2015
21
Ved dom af 16. december 2015, Latam Airlines Group og Lan Cargo mod Kommissionen (T-40/11, EU:T:2015:986), annullerede Retten den oprindelige afgørelse, for så vidt som den vedrørte Latam Airlines og Lan Cargo. Ved 12 andre domme afsagt samme dag annullerede Retten ligeledes helt eller delvist denne afgørelse, for så vidt som den vedrørte 12 andre transportvirksomheder eller koncerner af transportvirksomheder.
22
Retten fastslog, at nævnte afgørelse var behæftet med en begrundelsesmangel.
Den omtvistede afgørelse
23
Den 20. maj 2016 tilstillede Kommissionen de af den oprindelige afgørelse omhandlede transportvirksomheder, som havde anlagt sag ved Retten til prøvelse heraf, en skrivelse, hvorved den meddelte dem, at den påtænkte at træffe en ny afgørelse, hvori det ville blive fastslået, at disse transportvirksomheder havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart på alle de i den oprindelige afgørelse omtalte ruter. Transportvirksomhederne fik en frist på en måned til at fremsætte deres bemærkninger. Alle udnyttede denne mulighed.
24
Den 17. marts 2017 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse, for hvilken 19 transportvirksomheder var adressater, herunder Latam Airlines og Lan Cargo.
25
I den omtvistede afgørelse beskrives det, at de anklagede transportvirksomheder havde samordnet deres prisadfærd med hensyn til levering af fragtydelser i hele verden, idet de havde aftalt brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner (herefter »det omtvistede kartel«) og herved havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart.
26
I denne afgørelses afsnit 4 med overskriften »Beskrivelse af de faktiske omstændigheder« anførte Kommissionen bl.a., at undersøgelsen havde afsløret et verdensomspændende kartel, som var støttet på et bilateralt og multilateralt kontaktnetværk over en lang periode mellem konkurrenter vedrørende den adfærd, som de havde besluttet, forventet eller påtænkt at vedtage i forhold til de forskellige elementer i prisen på fragtydelserne nævnt i den foregående præmis. Denne institution fremhævede, at dette kontaktnetværk havde det fælles mål at samordne konkurrenternes prisadfærd eller reducere usikkerheden med hensyn til deres prispolitik. Kommissionen beskrev herefter kontakterne vedrørende henholdsvis brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner og vurderede de faktuelle beviser vedrørende dels det omtvistede kartel som helhed, dels hver af adressaterne for nævnte afgørelse.
27
I den omtvistede afgørelses afsnit 5 med overskriften »Anvendelsen af de relevante konkurrenceregler« anvendte Kommissionen artikel 101 TEUF på de faktiske omstændigheder i sagen, idet den præciserede, at henvisningerne til denne artikel ligeledes skulle forstås som henvisninger til EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, eftersom disse bestemmelser fandt anvendelse mutatis mutandis, medmindre andet var bestemt.
28
I denne henseende undersøgte Kommissionen med hensyn til sin kompetence grænserne for sin territoriale og tidsmæssige kompetence til at konstatere en overtrædelse af konkurrencereglerne og pålægge sanktioner herfor i det foreliggende tilfælde.
29
I 822.-832. betragtning til den omtvistede afgørelse, som udgør denne afgørelses underafsnit 5.2 med overskriften »Kommissionens kompetence«, tilkendegav denne institution i det væsentlige først, at den ikke ville anvende artikel 101 TEUF på aftaler og praksis, der lå før den 1. maj 2004, vedrørende ruterne mellem lufthavne i Den Europæiske Union og lufthavne uden for EØS (herefter »ruterne mellem EU og tredjelande«), og dernæst ikke ville anvende EØS-aftalens artikel 53 på aftaler og praksis, der lå før den 19. maj 2005, vedrørende ruterne mellem EU og tredjelande og ruterne mellem lufthavne i lande, som var kontraherende parter i EØS-aftalen, og som ikke var medlemmer af Unionen, og lufthavne i tredjelande (herefter »EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og tredjelande«) og endelig ikke ville anvende artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart på aftaler og praksis, der lå før den 1. juni 2002, vedrørende ruterne mellem lufthavne i EU og lufthavne i Schweiz (herefter »ruterne mellem EU og Schweiz«). I 832. betragtning til nævnte afgørelse præciserede Kommissionen, at samme afgørelse »på ingen måde [tilsigtede] at vise nogen form for overtrædelse af artikel 8 i [aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart] vedrørende fragtydelser [mellem] Schweiz [og] tredjelande«.
30
I 1036.-1046. betragtning til den omtvistede afgørelse, som udgør denne afgørelses underafsnit 5.3.8 med overskriften »Anvendeligheden af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på indgående forbindelser«, anførte Kommissionen grundene til, at den forkastede argumenterne fra flere anklagede transportvirksomheder om, at den havde overskredet grænserne for sin territoriale kompetence i henhold til folkeretten ved at konstatere og pålægge sanktioner for en overtrædelse af disse to bestemmelser på ruter fra tredjelande til EØS (herefter »indgående ruter«).
31
I 1045. betragtning til nævnte afgørelse anførte Kommissionen navnlig, at den konkurrencebegrænsende praksis med hensyn til fragtydelser udbudt på indgående ruter kunne »have umiddelbare, væsentlige og forudsigelige virkninger inden for EU og EØS, eftersom de øgede omkostninger til lufttransport til EØS, og således højere priser på importerede varer, efter deres art kan have virkninger på forbrugerne inden for EØS«. Denne institution tilføjede, at denne praksis i det foreliggende tilfælde ligeledes kunne have sådanne virkninger for andre transportvirksomheders levering af luftfragtsydelser i EØS mellem knudepunkter (»hubs«) i EØS, som transportvirksomheder fra tredjelande benytter, og bestemmelseslufthavne for disse forsendelser i EØS, som ikke betjenes af transportvirksomheden fra dette tredjeland.
32
I 1046. betragtning til samme afgørelse anførte Kommissionen endvidere, at det omtvistede kartel var blevet »gennemført på verdensplan«, at tiltagene vedrørende de indgående ruter var en integrerende del af en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, og at den ensartede anvendelse af tillæggene på verdensplan var et nøgleelement i dette kartel.
33
Den omtvistede afgørelses underafsnit 5.3 vedrørende anvendelsen af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart indeholder 833.-1052. betragtning til afgørelsen. For det første lagde Kommissionen i 846. betragtning til denne afgørelse til grund, at de anklagede transportvirksomheder havde samordnet deres adfærd eller påvirket prisfastsættelsen, »hvilket endeligt [medførte] en prisfastsættelse i forhold til« brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og betalingen af en kommission af tillæggene til speditørerne. I 861. betragtning til nævnte afgørelse anførte denne institution, at »den generelle ordning for samordning af prisadfærd for fragtydelser«, som dens undersøgelse havde påvist, godtgjorde, at der forelå en »kompleks overtrædelse, der bestod i forskellige handlinger, som [kunne] kvalificeres enten som aftale eller som samordnet praksis, hvorunder konkurrenterne bevidst [havde] erstattet den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med indbyrdes praktisk samarbejde«.
34
For det andet lagde Kommissionen i 869. betragtning til den omtvistede afgørelse til grund, at »den omhandlede adfærd [udgjorde] en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF«, idet den i 870.-902. betragtning til denne afgørelse præciserede, at de omhandlede tiltag forfulgte et samlet konkurrencebegrænsende formål, der bestod i at hæmme konkurrencen i fragtsektoren inden for EØS, at tiltagene vedrørte leveringen af fragtydelser og prisfastsættelse heraf, angik de samme virksomheder, havde en samlet og vedvarende karakter og bestod af tre bestanddele, nemlig brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner. I denne forbindelse anførte Kommissionen i 883. betragtning til denne afgørelse, at Lan Cargo var involveret i en af den samlede overtrædelses bestanddele, nemlig brændstoftillægget, men at selskabet ligeledes var bekendt med drøftelserne mellem transportvirksomhederne om sikkerhedstillægget og betalingen af kommissioner af tillæggene.
35
For det tredje anførte Kommissionen i 903. betragtning til nævnte afgørelse, at den omhandlede konkurrencebegrænsende adfærd havde konkurrencebegrænsende formål i hvert fald inden for EU, i EØS og i Schweiz. I 917. betragtning til afgørelsen tilføjede den i det væsentlige, at det følgelig ikke var nødvendigt at tage hensyn til denne adfærds konkrete virkninger.
36
For det fjerde undersøgte Kommissionen i 972.-1021. betragtning til den omtvistede afgørelse lovgivningen i syv tredjelande, om hvilken lovgivning flere anklagede transportvirksomheder anførte, at de i medfør heraf var pålagt at aftale tillæggene, hvilket således var til hinder for anvendelsen af de relevante konkurrenceregler. Kommissionen fandt, at disse transportvirksomheder ikke havde godtgjort, at de havde handlet under pres i disse tredjelande.
37
For det femte lagde Kommissionen i 1024.-1035. betragtning til denne afgørelse til grund, at den samlede og vedvarende overtrædelse kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, mellem de kontraherende parter i EØS-aftalen og mellem de kontraherende parter i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart betydeligt.
38
Den omtvistede afgørelses afsnit 7 med overskriften »Overtrædelsens varighed« indeholder 1146.-1169. betragtning til denne afgørelse. Som det fremgår af 1146. betragtning til nævnte afgørelse, lagde Kommissionen til grund, at det omtvistede kartel begyndte den 7. december 1999 og varede til den 14. februar 2006. I denne 1146. betragtning præciserede denne institution, at kartellet havde tilsidesat:
–
artikel 101 TEUF fra den 7. december 1999 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransporten mellem lufthavne i EU
–
artikel 101 TEUF fra den 1. maj 2004 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransport på ruterne mellem EU og tredjelande
–
EØS-aftalens artikel 53 fra den 7. december 1999 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransporten mellem lufthavne i EØS (herefter »EØS-ruterne«)
–
EØS-aftalens artikel 53 fra den 19. maj 2005 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransport på EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og tredjelande
–
artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart fra den 1. juni 2002 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransport på ruterne mellem EU og Schweiz.
39
I 1169. betragtning til samme afgørelse anførte Kommissionen, at overtrædelsens varighed for så vidt angik Lan Cargo strakte sig fra den 25. februar 2003 til den 14. februar 2006. Kommissionen havde tidligere i 1103.-1108. betragtning til den omtvistede afgørelse præciseret, at Latam Airlines, som i denne periode ejede 99,9% af selskabskapitalen i Lan Cargo, måtte formodes at udøve en afgørende indflydelse på sit datterselskab og følgelig skulle holdes solidarisk ansvarlig med Lan Cargo for hele den nævnte periode.
40
Artikel 1, 3 og 4 i afgørelsens dispositive del har følgende ordlyd:
»Artikel 1
Ved at samordne deres adfærd vedrørende prisfastsættelse for levering af luftfragtydelser i hele verden med hensyn til brændstoftillæg, sikkerhedstillæg og betaling af en kommission af tillæggene har følgende virksomheder begået en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, af [EØS-aftalens] artikel 53 […] og af artikel 8 i [aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart] hvad angår følgende ruter og i følgende perioder.
1)
Følgende virksomheder har tilsidesat artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 hvad angår [EØS-]ruter for følgende perioder:
[...]
i)
[Latam Airlines], fra den 25. februar 2003 til den 14. februar 2006
j)
[Lan Cargo], fra den 25. februar 2003 til den 14. februar 2006
[...]
2)
Følgende virksomheder har tilsidesat artikel 101 TEUF hvad angår [ruterne mellem EU og tredjelande] for følgende perioder:
[...]
i)
[Latam Airlines] fra den 1. maj 2004 til den 14. februar 2006
j)
[Lan Cargo] fra den 1. maj 2004 til den 14. februar 2006
[...]
3)
Følgende virksomheder har tilsidesat EØS-aftalens artikel 53 hvad angår [EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og tredjelande] for følgende perioder:
[...]
i)
[Latam Airlines] fra den 19. maj 2005 til den 14. februar 2006
j)
[Lan Cargo] fra den 19. maj 2005 til den 14. februar 2006
[...]
4)
Følgende virksomheder har tilsidesat artikel 8 [i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart] hvad angår [ruterne mellem EU og tredjelande] for følgende perioder:
[...]
i)
[Latam Airlines] fra den 25. februar 2003 til den 14. februar 2006
j)
[Lan Cargo] fra den 25. februar 2003 til den 14. februar 2006
[...]
Artikel 3
For den i artikel 1 omhandlede samlede og vedvarende overtrædelse pålægges følgende bøder:
[...]
i)
[Latam Airlines og Lan Cargo] i fællesskab og solidarisk: 8220000 [EUR]
[...]
Artikel 4
De i artikel 1 omhandlede virksomheder bringer omgående den i nævnte artikel omhandlede samlede og vedvarende overtrædelse til ophør, såfremt de ikke allerede har gjort det.
De afholder sig ligeledes fra at træffe enhver foranstaltning eller fra enhver adfærd, der har samme eller tilsvarende formål eller virkning.«
Sagen for Retten og den appellerede dom
41
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 31. maj 2017 anlagde Latam Airlines og Lan Cargo søgsmål principalt med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som den vedrørte disse selskaber, og subsidiært om ophævelse af den pålagte bøde eller nedsættelse af bødebeløbet.
42
Til støtte for søgsmålet fremsatte de syv annullationsanbringender.
43
Blandt disse anbringender vedrørte det første anbringende retlige og faktiske fejl i forbindelse med, at Latam Airlines og Lan Cargo blev holdt ansvarlige for den samlede og vedvarende overtrædelse for så vidt angik de bestanddele, der omhandlede sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner. Det andet anbringende vedrørte retlige og faktiske fejl ved konstateringen af Latam Airlines’ og Lan Cargos deltagelse i overtrædelsen for så vidt angår den bestanddel, der vedrørte brændstoftillægget. Det tredje anbringende vedrørte Kommissionens manglende kompetence til at fastslå disse transportvirksomheders ansvar på EØS-ruterne, EØS-ruterne med undtagelse af ruterne mellem EU og tredjelande og ruterne mellem EU og Schweiz. Det fjerde anbringende foreholdt Kommissionen, at den havde begået faktiske og retlige fejl ved at fastslå, at der forelå et »verdensomspændende kartel«. Dette sidste anbringende bestod af fire led, hvoraf det i det tredje gjordes gældende, at Kommissionen havde overskredet sin kompetence og skabt en uklarhed med hensyn til overtrædelsens geografiske rækkevidde. Det sjette anbringende vedrørte en tilsidesættelse af retten til forsvar og fraværet af en tilstrækkelig begrundelse, idet Latam Airlines og Lan Cargo i det væsentlige gjorde gældende, at den omtvistede afgørelse var baseret på nye faktuelle og retlige vurderinger, som de ikke var blevet hørt om.
44
Ved den appellerede dom tog Retten det første anbringende til følge, gav delvist medhold i det andet og det tredje anbringende og forkastede de øvrige anbringender. Retten annullerede følgelig den omtvistede afgørelses artikel 1, stk. 1, litra i) og j), artikel 1, stk. 3, litra i) og j), og artikel 1, stk. 4, litra i) og j), samt afgørelsens artikel 1, stk. 2, litra i) og j), for så vidt som det i sidstnævnte bestemmelse blev fastslået, at appellanterne havde deltaget dels i de bestanddele af den samlede og vedvarende overtrædelse, der vedrørte sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner, dels i den samlede og vedvarende overtrædelses bestanddel vedrørende brændstoftillægget før den 22. juli 2005. Retten annullerede ligeledes den nævnte afgørelses artikel 3, litra i), fastsatte den bøde, som appellanterne var blevet pålagt solidarisk, til 2244000 EUR, og frifandt i øvrigt Kommissionen.
Parternes påstande i appelsagen
45
Latam Airlines og Lan Cargo har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, for så vidt som Kommissionen herved blev frifundet.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres, for så vidt som den vedrører appellanterne, eller, subsidiært, annulleres delvist, og bøden nedsættes.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
46
Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at Latam Airlines og Lan Cargo tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
47
Latam Airlines og Lan Cargo har til støtte for deres appel fremsat fire anbringender, hvoraf det første vedrører en retlig fejl, for så vidt som Retten kun delvist annullerede den omtvistede afgørelse, det andet vedrører en tilsidesættelse af retten til forsvar, idet Retten ikke begrundede opgivelsen af retsforfølgningen af visse virksomheder, der er omfattet af klagepunktsmeddelelsen, det tredje vedrører en retlig fejl med hensyn til Kommissionens kompetence til at fastslå, at der foreligger et »verdensomspændende kartel«, og det fjerde vedrører retlige fejl med hensyn til fastlæggelsen af overtrædelsens geografiske udstrækning.
Det første anbringende om den kun delvise annullation af den omtvistede afgørelse
Parternes argumenter
48
Det første anbringende omfatter i det væsentlige tre led.
49
Med dette anbringendes første led har Latam Airlines og Lan Cargo gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 101, stk. 1, TEUF ved ikke at annullere den omtvistede afgørelse i sin helhed.
50
Retten, som kun annullerede den omtvistede afgørelse, for så vidt som det heri blev fastslået, at selskaberne havde deltaget i bestanddelene af den samlede og vedvarende overtrædelse, der vedrører sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner, samtidig med at den opretholdt denne afgørelse for så vidt angår deres deltagelse i overtrædelsens bestanddel vedrørende brændstoftillægget fra den 22. juli 2005, undlod at vurdere, om de elementer, som den annullerede, kunne udskilles, og om den resterende bestanddel var af en sådan art, at den ikke ændrede den samlede og vedvarende overtrædelses materielle indhold.
51
Det følger imidlertid af præmis 38 i dom af 6. december 2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778), at en EU-retsakt kun kan annulleres delvist, hvis de elementer, der påstås annulleret, kan udskilles fra den øvrige del af afgørelsen, hvilket forudsætter, at en sådan delvis annullation ikke bevirker, at retsaktens materielle indhold ændres.
52
I det foreliggende tilfælde kan bestanddelene vedrørende sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner ikke udskilles fra den samlede og vedvarende overtrædelse uden at ændre det materielle indhold heraf. Kommissionen fandt nemlig selv i 863. betragtning til den omtvistede afgørelse, at det ville være kunstigt at opdele den omtvistede adfærd, der havde ét formål, ved at behandle den, som om den bestod af særskilte overtrædelser. I dom af 4. juli 2013, Kommissionen mod Aalberts Industries m.fl. (C-287/11 P, EU:C:2013:445, præmis 65), tog Domstolen imidlertid hensyn til en begrundelse for den i denne sag omhandlede afgørelse, der var affattet med samme ordlyd, for at konkludere, at den i den fastslåede overtrædelse ikke kunne opdeles. Endvidere nævnte Kommissionen ikke i denne afgørelse, at deltagelsen i den konkurrencebegrænsende adfærd i forbindelse med brændstoftillægget i sig selv udgjorde en overtrædelse. Kommissionen kan heller ikke støtte sig på 871. betragtning til den nævnte afgørelse, hvorefter visse møder, visse kontakter eller visse udvekslinger mellem konkurrenterne i sig selv kan betragtes som overtrædelser. Endelig er bestanddelene vedrørende sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner ikke blot accessoriske i forhold til bestanddelen vedrørende brændstoftillægget. I sidstnævnte henseende fremgår det imidlertid af dom af 21. januar 2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen (C-603/13 P, EU:C:2016:38), at en blot delvis annullation af rent accessoriske bestanddele ikke ændrer den samlede og vedvarende overtrædelses materielle indhold. Latam Airlines og Lan Cargo har tilføjet, at den manglende mulighed for udskillelse er særligt åbenbar for så vidt angår sikkerhedstillægget, som efter disse luftfartsselskabers opfattelse udgør en bestanddel, der svarer til brændstoftillægget og ikke blot er accessorisk i forhold til dette tillæg.
53
Med det første anbringendes andet led om en begrundelsesmangel har Latam Airlines og Lan Cargo foreholdt Retten, at den foretog en cirkelslutning og ikke begrundede konstateringen i den appellerede doms præmis 632 om, at de ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde begået en fejl ved at holde dem ansvarlige for den samlede og vedvarende overtrædelse for så vidt angår bestanddelen vedrørende brændstoftillægget. Retten undlod således at vurdere, om den samlede og vedvarende overtrædelses bestanddele vedrørende sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner kunne udskilles, og om den resterende bestanddel var af en sådan art, at den ikke ændrede en sådan overtrædelses materielle indhold.
54
Med dette anbringendes tredje led har Latam Airlines og Lan Cargo gjort gældende, at Retten med den begrundelse, der er nævnt i denne doms præmis 53, vendte bevisbyrden om ved at fastslå, at de ikke havde godtgjort, at de ikke var ansvarlige for bestanddelen vedrørende brændstoftillægget, selv om det tilkommer Kommissionen at føre bevis for overtrædelser af artikel 101 TEUF.
55
Kommissionen har gjort gældende, at det første anbringende er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
– Indledende bemærkninger
56
Det bemærkes, at Retten med den appellerede dom tiltrådte det første anbringende, som Latam Airlines og Lan Cargo havde fremsat for den, om retlige fejl ved fastlæggelsen af Lan Cargos deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelses bestanddele vedrørende sikkerhedstillægget og betalingen af kommissioner. Retten udledte heraf i den appellerede doms præmis 631, at artikel 1, stk. 2, i den omtvistede afgørelse skulle annulleres, for så vidt som den holdt Latam Airlines og Lan Cargo ansvarlige for disse to bestanddele af den samlede og vedvarende overtrædelse. Retten tilføjede imidlertid i denne doms præmis 632, at der i modsætning til, hvad Latam Airlines og Lan Cargo havde gjort gældende, ikke var anledning til at annullere den omtvistede afgørelse i sin helhed af disse grunde, for så vidt som disse luftfartsselskaber på trods af de fejl, som Kommissionen havde begået med hensyn til deres ansvar for de nævnte bestanddele, ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde begået en retlig fejl ved at fastslå, at de havde deltaget i den nævnte overtrædelse.
57
Det skal derfor undersøges, om Retten begik retlige fejl ved at afvise at annullere den omtvistede afgørelse i sin helhed.
58
Ifølge fast retspraksis kan en EU-retsakt kun annulleres delvist, hvis de elementer, der påstås annulleret, kan udskilles fra den øvrige del af afgørelsen, hvilket forudsætter, at en sådan delvis annullation ikke bevirker, at dennes materielle indhold ændres (jf. i denne retning dom af14.5.2020, NKT Verwaltung og NKT mod Kommissionen, C-607/18 P, EU:C:2020:385, præmis 292 og den deri nævnte retspraksis, og af 16.2.2022, Ungarn mod Parlamentet og Rådet, C-156/21, EU:C:2022:97, præmis 293 og den deri nævnte retspraksis).
59
Domstolen præciserede betingelserne for en delvis annullation af en kommissionsafgørelse, hvorved det blev fastslået, at en virksomhed havde deltaget i flere af de former for konkurrencebegrænsende adfærd, som den samlede og vedvarende overtrædelse bestod af.
60
I præmis 44 i dom af 6. december 2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778), fastslog Domstolen, at hvis en virksomhed var direkte involveret i en eller flere af de former for konkurrencebegrænsende adfærd, som den samlede og vedvarende overtrædelse består af, men det ikke er godtgjort, at virksomheden ved sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til samtlige de fælles mål, som de øvrige karteldeltagere forfulgte, og at den havde kendskab til al den øvrige konkurrencebegrænsende adfærd, som de nævnte deltagere havde planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem og var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko, kan Kommissionen kun med føje pålægge virksomheden ansvaret for den adfærd, som den direkte har deltaget i, og den adfærd, som de øvrige deltagere havde planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, som virksomheden forfulgte, og hvorom det er godtgjort, at virksomheden havde kendskab til eller med rimelighed kunne forudse adfærden og var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.
61
Domstolen tilføjede i den pågældende doms præmis 45, at en sådan omstændighed imidlertid ikke kan føre til at fritage virksomheden for ansvaret for den adfærd, i forhold til hvilken det er ubestridt, at den har deltaget heri, eller i forhold til hvilken den faktisk kan holdes ansvarlig. Den bemærkede ligeledes i denne præmis 45, ligesom i præmis 90 i dom af 16. juni 2022, Quanta Storage mod Kommissionen (C-699/19 P, EU:C:2022:483), at den omstændighed, at en virksomhed ikke har deltaget i samtlige de elementer, som skal være til stede, for at der er tale om et kartel, eller at den kun har spillet en mindre rolle i de elementer, som den har deltaget i, ikke er relevant med hensyn til beviset for, at virksomheden har begået en overtrædelse, idet disse omstændigheder kun skal tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og i givet fald ved udmålingen af bøden.
62
Domstolen præciserede i præmis 46 i dom af 6. december 2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778), der er gengivet i præmis 68 i dom af 16. juni 2022, Sony Corporation og Sony Electronics mod Kommissionen (C-697/19 P, EU:C:2022:478), at det dog kun kan komme i betragtning at »opdele« en afgørelse fra Kommissionen, i henhold til hvilken et samlet kartel kvalificeres som en samlet og vedvarende overtrædelse, på denne måde, hvis for det første den nævnte virksomhed under den administrative procedure blev sat i stand til at forstå, at den også blev foreholdt hver enkelt adfærd, som kartellet består af, og derfor at forsvare sig desangående, og hvis den nævnte afgørelse for det andet er tilstrækkeligt klar i denne henseende.
63
Domstolen udledte heraf i præmis 47 i dom af 6. december 2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778), at når betingelserne i denne doms præmis 46 er opfyldt, må Unionens retsinstanser, hvis de fastslår, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad har godtgjort, at en virksomhed i forbindelse med sin deltagelse i en af de former for konkurrencebegrænsende adfærd, som den samlede og vedvarende overtrædelse består af, havde kendskab til den øvrige konkurrencebegrænsende adfærd, som de øvrige karteldeltagere havde udvist med de samme mål for øje, eller med rimelighed kunne forudse denne adfærd og var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko, heraf alene udlede den følge, at denne virksomhed ikke kan gøres ansvarlig for den øvrige konkurrencebegrænsende adfærd og derfor den samlede og vedvarende overtrædelse i sin helhed, og at den anfægtede afgørelse derfor må anses for at savne grundlag i denne udstrækning. Muligheden for at opdele den afgørelse, hvorved en virksomhed holdes ansvarlig for en samlet og vedvarende overtrædelse i sin helhed, selv om virksomheden kun har deltaget heri i en af dens bestanddele, er således ikke underlagt andre betingelser end dem, der er nævnt ovenfor.
64
I det foreliggende tilfælde fremgår det af den appellerede doms præmis 581, 615 og 630-632, at Retten fandt, at Kommissionen, selv om den havde godtgjort, at disse transportvirksomheder havde deltaget i den samlede og vedvarende overtrædelses bestanddel vedrørende brændstoftillægget fra den 22. juli 2005, derimod ikke i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at de nævnte transportvirksomheder havde det fornødne kendskab til den samlede og vedvarende overtrædelse i dens to andre bestanddele vedrørende sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner.
65
Det er således i lyset af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 60-63, at Latam Airlines’ og Lan Cargos argumenter skal undersøges.
– Det første led om Rettens manglende vurdering af, om de annullerede elementer kunne udskilles
66
Med det første anbringendes første led har Latam Airlines og Lan Cargo i det væsentlige foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, idet den alene annullerede den omtvistede afgørelse, for så vidt som den vedrørte deres deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelses bestanddele vedrørende sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner, selv om konstateringen om, at Kommissionen med urette havde lagt til grund, at den anden appellant havde det fornødne kendskab til disse to bestanddele af den samlede og vedvarende overtrædelse, efter de nævnte luftfartsselskabers opfattelse skulle have medført, at afgørelsen blev annulleret i sin helhed.
67
Det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 60-63, at for så vidt som Unionens retsinstansers konstatering af, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad har godtgjort, at en virksomhed i forbindelse med sin deltagelse i en af de former for konkurrencebegrænsende adfærd, som en samlet og vedvarende overtrædelse består af, havde kendskab til den øvrige konkurrencebegrænsende adfærd, som de øvrige karteldeltagere havde udvist med de samme mål for øje, eller at virksomheden med rimelighed kunne forudse denne adfærd og var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko, i øvrigt ikke kan føre til, at den nævnte virksomhed fritages for ansvaret for den del af adfærden, som det er fastslået, at den har deltaget i, eller for hvilken det er ubestridt, at den kan holdes ansvarlig, bør Unionens retsinstanser begrænse sig til at anordne en delvis annullation af den afgørelse fra Kommissionen, som anfægtes for dem. Idet selve formålet med en afgørelse fra Kommissionen, som fastslår en virksomheds deltagelse i et kartel i strid med artikel 101 TEUF, er at fastslå en eller flere handlinger, der betragtes som en sådan overtrædelse, kan en sådan delvis annullation således ikke ændre selve det materielle indhold af en sådan afgørelse (dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens, C-441/11 P, EU:C:2012:778, præmis 50 og 51).
68
Under disse omstændigheder begik Retten ikke en retlig fejl ved kun delvist at annullere den omtvistede afgørelse, eftersom den ikke havde rejst tvivl om Lan Cargos deltagelse i udvekslingerne vedrørende brændstoftillægget.
69
Appellanternes argument om, at Kommissionen selv i 863. betragtning til den omtvistede afgørelse fandt, at det var »kunstigt at ville opdele en [...] vedvarende adfærd, der har ét formål, ved at behandle den, som om den bestod af særskilte overtrædelser, selv om der var tale om en samlet overtrædelse, der gradvist kom til udtryk i form af såvel aftaler som samordnet praksis«, kan ikke begrunde en anden konklusion. Det følger nemlig utvetydigt af den appellerede doms præmis 471-581, der vedrører efterprøvelsen af beviset for Lan Cargos deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelses bestanddel om brændstoftillægget, at Retten ikke fandt, at denne bestanddel udgjorde en separat og isoleret overtrædelse, men at Kommissionen med føje kunne fastslå, at Lan Cargo, på grund af denne transportvirksomheds deltagelse i denne bestanddel og dennes kendskab, godtgjort eller formodet, til den anden adfærd vedrørende den nævnte bestanddel kunne tilregnes den samlede og vedvarende overtrædelse, hvorved de anklagede transportvirksomheder havde samordnet deres prisadfærd med hensyn til fragtydelser. Denne vurdering understøttes af konstateringen i den appellerede doms præmis 429, hvorefter brændstoftillægget var et element i prisen på fragtydelserne, og at den bestanddel af den samlede og vedvarende overtrædelse, der vedrørte brændstoftillægget, følgelig vedrørte prisfastsættelsen af fragtydelserne.
70
Den omstændighed, at Kommissionen ikke havde godtgjort, at Lan Cargo havde kendskab til udvekslingerne vedrørende sikkerhedstillægget eller til udvekslingerne vedrørende afslaget på at betale kommissioner, kunne imidlertid ikke rejse tvivl om den fastslåede overtrædelses karakter af samlet og vedvarende overtrædelse, som imidlertid ikke i sin helhed kunne tilregnes denne transportvirksomhed (jf. analogt dom af 24.6.2015, Fresh Del Monte Produce mod Kommissionen og Kommissionen mod Fresh Del Monte Produce, C-293/13 P og C-294/13 P, EU:C:2015:416, præmis 160).
71
Hvad angår appellanternes argument vedrørende dom af 4. juli 2013, Kommissionen mod Aalberts Industries m.fl. (C-287/11 P, EU:C:2013:445), er det tilstrækkeligt at bemærke, at det fremgår af denne doms præmis 60-63, at den vedrører en situation, hvor det til forskel fra den foreliggende sag ikke var blevet godtgjort, at den pågældende virksomhed havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse.
72
Det første anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet.
– Det tredje led om omvendt bevisbyrde
73
Ifølge Domstolens faste praksis påhviler det den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrencereglerne gældende, at føre bevis herfor, og det påhviler den virksomhed eller den sammenslutning af virksomheder, der fremfører et forsvarsanbringende for at tilbagevise en konstatering af, at der foreligger en overtrædelse af disse regler, at føre bevis for, at betingelserne for anvendelsen af den regel, hvoraf dette anbringende er udledt, er opfyldt, således at den nævnte myndighed herefter må anvende andre beviser. Selv om bevisbyrden ifølge disse principper påhviler både Kommissionen og virksomheden eller den pågældende sammenslutning, kan de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende, dog forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages, at reglerne for bevisbyrde er blevet opfyldt (dom af 7.1.2004, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, EU:C:2004:6, præmis 78 og 79, og af 17.6.2010, Lafarge mod Kommissionen, C-413/08 P, EU:C:2010:346, præmis 29 og 30 samt den deri nævnte retspraksis).
74
I den foreliggende sag bemærkes, at appellanterne med det første appelanbringendes tredje led har foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 632 vendte bevisbyrden om, men at denne argumentation er støttet sig på en urigtig læsning heraf.
75
I denne præmis 632 henvises der nemlig til den appellerede doms præmis 581. efter en undersøgelse af de beviser, som Kommissionen påberåbte sig, bemærkede Retten i denne doms præmis 580, at denne institution med føje kunne fastslå, at Lan Cargo havde det fornødne kendskab til den samlede og vedvarende overtrædelses bestanddel vedrørende brændstoftillægget, men først fra den 22. juli 2005, og at Kommissionen havde begået en fejl ved at holde appellanterne ansvarlige for denne bestanddel, før denne dato. Retten tilføjede i den appellerede doms præmis 581, at Kommissionens fejl, henset til appellanternes deltagelse i nævnte bestanddel efter denne dato, ikke kunne medføre en fuldstændig annullation af den omtvistede afgørelse. Retten vendte således ikke bevisbyrden for appellanternes deltagelse i overtrædelsen om, for så vidt som den i det væsentlige fastslog, at det påhvilede Kommissionen at føre bevis for denne deltagelse, og at der var blevet ført bevis for Latam Airlines’ og Lan Cargos deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelse for så vidt angår bestanddelen vedrørende brændstoftillægget fra den 22. juli 2005.
76
Set i denne sammenhæng kan bemærkningen i den appellerede doms præmis 632 om, at appellanterne »ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde begået en retlig fejl ved at fastslå, at de havde deltaget« i den samlede og vedvarende overtrædelse, der er omhandlet i den omtvistede afgørelse, kun forstås således, at de argumenter, som de havde fremført til støtte for deres første anbringende, ikke var tilstrækkelige til at begrunde en annullation af denne afgørelse i sin helhed.
77
Følgelig må det første anbringendes tredje led forkastes som ugrundet.
– Det andet led om manglende begrundelse
78
Det fremgår af undersøgelsen af det første anbringendes første og tredje led, at det var uden at begå en retlig fejl eller vende bevisbyrden om, at Retten fastslog, at appellanterne ikke kunne holdes ansvarlige for at have deltaget i den samlede og vedvarende overtrædelses bestanddele vedrørende sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner, ikke kunne begrunde en annullation af den omtvistede afgørelse i sin helhed, for så vidt som den vedrører appellanterne.
79
Under disse omstændigheder skal dette anbringendes andet led, hvormed appellanterne i det væsentlige har foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 632 ikke i tilstrækkelig grad redegjorde for grundene til, at en fuldstændig annullation af den omtvistede afgørelse i forhold til dem ikke var begrundet i den foreliggende sag, forkastes som uvirksomt.
80
De retlige fejl, som Retten har begået vedrørende begrundelsespligten, kan nemlig ikke medføre den appellerede doms ophævelse, hvis domskonklusionen fremstår som begrundet af andre retlige grunde (dom af 12.2.2015, Kommissionen mod IPK International, C-336/13 P, EU:C:2015:83, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
81
Det følger af denne retspraksis, at selv om det antages, at den appellerede doms præmis 632 ikke tilstrækkeligt klart angiver grundene til, at Retten fandt, at der ikke var anledning til at annullere den omtvistede afgørelse i sin helhed, for så vidt som den vedrørte appellanterne, er denne omstændighed ikke tilstrækkelig til at begrunde en ophævelse af den appellerede dom.
82
Følgelig skal det første anbringendes andet led om en tilsidesættelse af begrundelsespligten forkastes som uvirksomt.
83
Det følger heraf, at det første anbringende skal forkastes, idet det delvist er uvirksomt, delvist er ugrundet.
Det andet anbringende om tilsidesættelse af retten til forsvar
Parternes argumenter
84
Med det andet anbringende har Latam Airlines og Lan Cargo foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved vurderingen af rækkevidden af deres ret til forsvar.
85
Dette anbringende består af to led.
86
Med anbringendets første led har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved vurderingen af krænkelsen af retten til forsvar som følge af Kommissionens manglende begrundelse for frafaldet af klagepunkterne i forhold til 13 transportvirksomheder og en tjenesteyder.
87
Latam Airlines og Lan Cargo har til støtte for deres argumentation påberåbt sig den retspraksis, der følger af dom af 9. oktober 2014, ICF mod Kommissionen (C-467/13 P, EU:C:2014:2274), og gjort gældende, at frafaldelsen af klagepunkterne i det foreliggende tilfælde væsentligt ændrede beviserne for de konstaterede overtrædelser, således at Kommissionen var forpligtet til at give de transportvirksomheder, der i sidste ende var adressater for dens afgørelse, mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til dette frafald.
88
De har i denne henseende anført, at Retten i den appellerede doms præmis 555 og 574 henviste til en e-mail af 22. juli 2005, som spillede en vigtig rolle i dens vurdering af deres deltagelse i den i den omtvistede afgørelse omhandlede overtrædelse, selv om visse transportvirksomheder, over for hvilke Kommissionen frafaldt klagepunkterne, også besvarede denne e-mail. Det har tilføjet, at Retten i den appellerede doms præmis 350 og 351 forkastede deres argument vedrørende deres mistanke om, at den omstændighed, at retsforfølgningen af en anden transportvirksomhed var opgivet, havde været resultatet af statsligt pres, med den begrundelse, at de ikke havde ført bevis for, at der forelå et sådant pres.
89
Latam Airlines og Lan Cargo har af de samme grunde i øvrigt gjort gældende, at den appellerede dom i det mindste er behæftet med en begrundelsesmangel, for så vidt som Retten ikke redegjorde for grundene til, at den fandt, at frafaldelsen af klagepunkterne ikke væsentligt ændrede beviserne.
90
Med det andet anbringendes andet led har appellanterne foreholdt Retten, at den gengav beviserne urigtigt, da den i den appellerede doms præmis 568 fastslog, at de udvekslinger, der blev fremkaldt ved e-mailen af 22. juli 2025, og navnlig reaktionerne vedrørende brugen af webstedet infowarding.com og en transportvirksomheds forsøg på at kontakte ophavsmanden til reklamen vedrørende brændstoftillægget, der blev offentliggjort på dette websted, »ikke desto mindre [vidnede] om den forventning, som flere af de anklagede transportvirksomheder delte, om, at der ville blive udvist disciplin på markedet med hensyn til [brændstoftillægget]«. Ifølge appellanterne er det åbenbart, at disse reaktioner og dette forsøg, der blev gjort af virksomheder, som ikke var adressater for den omtvistede afgørelse, ikke kunne vidne om forventningerne hos de »anklagede transportvirksomheder«, der var adressater for denne afgørelse.
91
Kommissionen mener, at dette anbringende er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
92
Det skal fastslås, at det andet anbringendes første led er støttet på en urigtig læsning af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 87. Som Retten i det væsentlige anførte i den appellerede doms præmis 252, er en EU-institution for at overholde begrundelsespligten nemlig ikke forpligtet til i en retsakt, som den vedtager, at angive grundene til, at der ikke er blevet udarbejdet lignende retsakter rettet til tredjeparter. Kommissionen er derfor ikke forpligtet til i en afgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse af konkurrencereglerne, at redegøre for grundene til, at den har besluttet ikke at rejse sag mod eller sanktionere visse virksomheder for den pågældende overtrædelse.
93
Det var ligeledes med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 254 henviste til den retspraksis, hvorefter Kommissionen, når den frafalder alle klagepunkter, der er gjort gældende over for visse selskaber, der oprindeligt var involveret i den pågældende sag, ikke er forpligtet til at give de selskaber, der i sidste ende er adressater for afgørelsen, mulighed for at fremsætte deres synspunkter vedrørende dette frafald, eftersom meddelelsen til de berørte parter af udvidelse af klagepunkterne og dermed disse parters mulighed for at gøre deres synspunkter herom gældende kun er påkrævet, såfremt Kommissionen foranlediges til at lægge de berørte virksomheder nye handlinger til last eller til i væsentlig grad at ændre beviserne for de omtvistede overtrædelser (dom af 9.10.2014, ICF mod Kommissionen, C-467/13 P, EU:C:2014:2274, præmis 36).
94
Det fremgår alene af denne retspraksis, at Kommissionen er forpligtet til på ny at høre virksomheder, mod hvilke den har opretholdt sagen, når den, efter at retsforfølgningen af visse andre virksomheder er blevet opgivet, lægger de førstnævnte virksomheder nye handlinger til last, eller den i væsentlig grad ændrer de beviser mod dem, som den har til hensigt at lægge til grund. I modsætning til, hvad sagsøgerne synes at mene, skal den nævnte retspraksis ikke forstås således, at Kommissionen dels på ny skal høre de virksomheder, over for hvilke den har opretholdt sagen, vedrørende de beviser, som disse virksomheder allerede har haft lejlighed til at udtale sig om, dels i sin afgørelse skal redegøre for, hvorledes en opgivelse af retsforfølgningen af visse virksomheder kan påvirke dens vurdering af disse beviser.
95
I det foreliggende tilfælde fremgår det ikke af den appellerede dom, og appellanterne har ikke gjort gældende, at de for Retten gjorde gældende, at Kommissionen, efter at retsforfølgningen af visse virksomheder var blevet opgivet, havde lagt dem nye handlinger til last, eller at den i væsentlig grad ændrede de beviser mod dem, som den havde til hensigt at lægge til grund. Under disse omstændigheder begik Retten ikke en retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionen ikke var forpligtet til i den omtvistede afgørelse at angive grundene til, at den opgav retsforfølgningen af visse virksomheder, eller til at give appellanterne mulighed for at fremsætte deres synspunkter vedrørende denne opgivelse.
96
Det andet anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet.
97
Hvad angår det andet anbringendes andet led skal det bemærkes, at når en appellant gør gældende, at Retten har gengivet beviserne urigtigt, skal den pågældende i henhold til artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement præcist angive, hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet af Retten, og påvise de fejl i den undersøgelse, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til denne urigtige gengivelse. Det følger i øvrigt af fast retspraksis, at en urigtig gengivelse skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (dom af 10.11.2022, Kommissionen mod Valencia Club de Fútbol, C-211/20 P, EU:C:2022:862, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
98
Det er således ikke tilstrækkeligt at godtgøre, at et dokument kan være genstand for en anden fortolkning end den, som Retten lagde til grund (dom af 5.3.2024, Kočner mod Europol, C-755/21 P, EU:C:2024:202, præmis 96 og den deri nævnte retspraksis).
99
I den foreliggende sag begrænser appellanternes argumentation, der er sammenfattet i denne doms præmis 90, sig til at foreholde Retten, at den undlod at tage hensyn til den omstændighed, at reaktionerne på e-mailen af 22. juli 2005 og forsøget på at kontakte ophavsmanden til den reklame, som denne e-mail vedrørte, hidrørte fra virksomheder, som ikke var adressater for den omtvistede afgørelse.
100
Det fremgår imidlertid af e-mailen af 22. juli 2005 og besvarelserne heraf, der fremgår af sagsakterne i første instans, at e-mailen, således som Retten anførte i den appellerede doms præmis 565, bl.a. var tilstillet flere adressater for den omtvistede afgørelse, og at der blandt de virksomheder, der svarede herpå, var mindst én transportvirksomhed, som også var adressat for den omtvistede afgørelse. Desuden begrænsede Retten i den appellerede doms præmis 566 sig til at bemærke, at forsøget på at kontakte ophavsmanden til den reklame, der var omhandlet i nævnte e-mail, hidrørte fra »en transportvirksomhed«, uden at den anførte, at denne transportvirksomhed var adressat for den omtvistede afgørelse.
101
Under disse omstændigheder kan den fejl ved analysen af e-mailen af 22. juli 2005 og svarene herpå, som appellanterne har gjort gældende, ikke anses for at være godtgjort.
102
Det bemærkes i øvrigt, at appellanterne under dække af et anbringende om urigtig gengivelse af denne e-mail og svarene herpå reelt har anfægtet Rettens bevisbedømmelse.
103
Det skal imidlertid bemærkes, at en appel i henhold til artikel 256, stk. 1, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder er således ikke et retsspørgsmål, der som sådant kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder er blevet urigtigt gengivet (dom af 10.9.2024, Kommissionen mod Irland m.fl., C-465/20 P, EU:C:2024:724, præmis 110 og den deri nævnte retspraksis).
104
For så vidt som appellanterne med deres argumenter, der er sammenfattet i denne doms præmis 90, tilsigter at opnå en ny bedømmelse af bevisværdien og rækkevidden af e-mailen af 22. juli 2005 og svarene herpå fra Domstolen, kan disse argumenter derfor ikke antages til realitetsbehandling.
105
Følgelig skal det andet anbringendes andet led dels afvises, dels forkastes som ugrundet.
106
Det følger heraf, at dette anbringende skal forkastes, idet det delvist skal afvises, delvist er ugrundet.
Det tredje anbringende om en retlig fejl med hensyn til Kommissionens kompetence til at fastslå, at der forelå et »verdensomspændende kartel«
Parternes argumenter
107
Med det tredje anbringende, som består af tre led, har Latam Airlines og Lan Cargo gjort gældende, at Retten begik retlige fejl ved vurderingen af Kommissionens kompetence.
108
Med dette anbringendes første led har appellanterne foreholdt Retten, at den undlod at undersøge eller i det mindste foretog en urigtig undersøgelse af deres anbringende om, at Kommissionen ikke havde kompetence til at fastslå, at der forelå et »verdensomspændende kartel«. Retten antog nemlig med urette, at Latam Airlines og Lan Cargo for denne instans havde gjort gældende, at henvisningen til et »verdensomspændende kartel« i den omtvistede afgørelse betegnede en overtrædelse af artikel 101 TEUF, hvis konkurrencebegrænsende formål omfattede alle ruter på verdensplan. Latam Airlines og Lan Cargo anførte imidlertid klart i deres stævning for Retten, at den faktiske konstatering af et verdensomspændende kartel var forskellig fra konstateringen af en overtrædelse af artikel 101 TEUF, og at der ikke var noget retligt grundlag for, at Kommissionen havde kompetence til at foretage en sådan konstatering.
109
Med det nævnte anbringendes andet led har appellanterne gjort gældende, at hvis det antages, at Rettens betragtninger vedrørende deres argumentation blot anses for en konstatering af de faktiske omstændigheder, gengav Retten denne argumentation urigtigt.
110
Med samme anbringendes tredje led har Latam Airlines og Lan Cargo gjort gældende, at Kommissionen ikke havde kompetence til at foretage faktuelle konstateringer vedrørende en konkurrencebegrænsende adfærd, der fandt sted uden for det indre marked. Sådanne faktuelle konstateringer ændrer appellanternes retsstilling ved at eksponere dem for erstatningssøgsmål ved nationale domstole, og sådanne konstateringer vil kun kunne foretages, hvis Kommissionen havde kompetence i henhold til folkeretten. Hverken kriteriet baseret på stedet for gennemførelsen af den konkurrencebegrænsende praksis (herefter »kriteriet om gennemførelse«) eller kriteriet baseret på disse kvalificerede virkninger af denne praksis i EU er imidlertid opfyldt, eftersom priskonkurrencen mellem transportvirksomhederne finder sted i oprindelseslufthavnen. Hvad angår argumentationen om, at ophavsmanden til en retsakt savner kompetence, er dette tredje led en ufravigelig procesforudsætning og skal behandles ex officio.
111
Kommissionen har anført, at det tredje anbringende skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
112
Det skal indledningsvis bemærkes, at Latam Airlines og Lan Cargo i punkt 117-128 i deres stævning for Retten med deres tredje anbringendes andet led gjorde gældende, at Kommissionen ikke havde kompetence til at fastslå deres deltagelse i et »verdensomspændende kartel«. I stævningens punkt 119 og 120 anførte appellanterne, at der var mulighed for to fortolkninger af dette udtryk, eftersom det kunne betegne enten en overtrædelse af artikel 101 TEUF, hvis konkurrencebegrænsende formål omfattede alle ruter på verdensplan, eller et »uskrevet sui generis-retsinstrument«.
113
Med det fjerde anbringendes tredje led i stævningen for Retten gjorde Latam Airlines og Lan Cargo i øvrigt gældende, at konstateringen af, at der forelå et verdensomspændende kartel, overskred Kommissionens kompetence og skabte uklarhed med hensyn til den konstaterede overtrædelses geografiske rækkevidde. Appellanterne præciserede i henholdsvis stævningens punkt 146, 147 og 148, at »Kommissionen ikke har kompetence til at fastslå en overtrædelse på ruterne mellem to lufthavne uden for EØS«, at det »[var] nødvendigt, at Kommissionen præcist definer[ede] en overtrædelses rækkevidde«, og at »Kommissionen klart [skulle] angive genstanden for samt den geografiske og tidsmæssige udstrækning af den overtrædelse, som den [havde] påberåbt sig«.
114
I forbindelse med undersøgelsen af det tredje anbringende fastslog Retten i den appellerede doms præmis 151, at »henvisningen til et »verdensomspændende kartel« i den [omtvistede] afgørelse i modsætning til, hvad [Latam Airlines og Lan Cargo] hævdede, hverken [angav] et »uskrevent sui generis-retsgrundlag« eller en overtrædelse af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i [aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart]«, og at »[h]envisningen til samordningen af de anklagede transportvirksomheders adfærd »vedrørende prisfastsættelse for levering af [...]fragtydelser i hele verden«, i det indledende afsnit i artikel 1 i denne afgørelse blot [var] en konstatering af faktiske omstændigheder, som Kommissionen i [denne artikel 1], stk. 1-4, kvalificerede som en overtrædelse af konkurrencereglerne, der kun fandt anvendelse på de ruter, som den i de pågældende perioder anså for at være omfattet af sin kompetence«.
115
I den appellerede doms præmis 362, som indeholder en henvisning til dommens præmis 151, bemærkede Retten som svar på det fjerde anbringende i søgsmålet for Retten, at Latam Airlines’ og Lan Cargos argumentation »[byggede] på den fejlagtige forudsætning, at Kommissionen i den [omtvistede] afgørelses dispositive del [havde] fastslået en overtrædelse af konkurrencereglerne, som omfattede ruter mellem lufthavne uden for EØS«.
116
Med disse grunde besvarede Retten den argumentation – uden at gengive denne urigtigt – der var fremført for den, og som bl.a. vedrørte Kommissionens manglende kompetence til at fastslå en overtrædelse på disse ruter og den omtvistede afgørelses uklarhed.
117
Det tredje anbringendes to første led om henholdsvis en begrundelsesmangel og en urigtig gengivelse skal derfor forkastes som ugrundede.
118
Hvad angår dette anbringendes tredje led om Kommissionens manglende kompetence til at foretage faktiske konstateringer af et »verdensomspændende« kartel bemærkes, at EU-konkurrenceretten kan anvendes på adfærd, der ikke er udvist på EU’s område, men hvis konkurrencebegrænsende virkninger kan mærkes på EU-markedet. Hvis anvendeligheden af forbuddene i denne ret blev gjort afhængig af det sted, hvor kartellet blev dannet, ville det nemlig klart føre til, at virksomhederne fik et let middel til at unddrage sig de nævnte forbud. Med henblik på at gribe ind over for en sådan adfærd kan Kommissionen således basere sin kompetence på kriteriet om gennemførelse eller kriteriet om kvalificerede virkninger (jf. i denne retning dom af 6.9.2017, Intel mod Kommissionen, C-413/14 P, EU:C:2017:632, præmis 43-46).
119
Princippet om, at Kommissionen i henhold til folkeretten har kompetence til at anvende konkurrenceretten på adfærd, der er udvist uden for EU’s område, for så vidt som kriteriet om gennemførelse eller kriteriet om kvalificerede virkninger er opfyldt, ville imidlertid blive frataget enhver betydning, hvis denne institution ikke kunne foretage nogen faktuel konstatering vedrørende eksistensen af, arten af, genstanden for eller den geografiske rækkevidde af en sådan adfærd.
120
Anerkendelsen af Kommissionens kompetence til at gribe ind over for karteller, der er dannet uden for EU, indebærer således nødvendigvis, at denne institution har mulighed for at foretage de faktiske konstateringer, som er nødvendige for at begrunde dens kompetence i henhold til folkeretten til at fastslå og pålægge sanktioner for en overtrædelse af artikel 101 TEUF og i givet fald EØS-aftalens artikel 53.
121
Under disse omstændigheder skal det tredje anbringendes tredje led ligeledes forkastes som ugrundet.
122
Dette anbringende må derfor forkastes i sin helhed.
Det fjerde anbringende om retlige fejl med hensyn til fastlæggelsen af overtrædelsens geografiske udstrækning
Parternes argumenter
123
Med det fjerde anbringende har Latam Airlines og Lan Cargo foreholdt Retten, at den begik forskellige retlige fejl ved at forkaste deres anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten med hensyn til fastlæggelsen af den samlede og vedvarende overtrædelses geografiske rækkevidde.
124
Dette anbringende omfatter i det væsentlige tre led.
125
Med det nævnte anbringendes første led har Latam Airlines og Lan Cargo gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af første punktum i 1210. betragtning til den omtvistede afgørelse, da den i den appellerede doms præmis 153 fastslog, at denne betragtning, for så vidt som den henviste til, at »overtrædelsens geografiske rækkevidde [var] verdensomspændende«, indeholdt en skrivefejl, og at der således skulle stå, at »det [omtvistede] kartels geografiske rækkevidde var verdensomspændende«. Ordlyden af nævnte betragtning er imidlertid klar og udelukker enhver fortolkning.
126
Med det samme anbringendes andet led har Latam Airlines og Lan Cargo foreholdt Retten, at den tilsidesatte EU-rettens principper om klarhed og retssikkerhed samt artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, idet den forkastede klagepunktet om den omtvistede afgørelses uklarhed med hensyn til fastlæggelsen af det omtvistede kartels geografiske rækkevidde.
127
Idet de har anført, at de forstår, at Kommissionen ikke havde til hensigt at fastslå en overtrædelse af artikel 101 TEUF på alle ruter i hele verden, er de af den opfattelse, at tredjeparter, og navnlig nationale domstole, for hvilke der kan anlægges civile erstatningssøgsmål, kan fortolke den omtvistede afgørelse i denne retning.
128
Den omtvistede afgørelses uklarhed skyldes i det væsentlige, at Kommissionen for det første fandt, at den omtvistede adfærd svarede til et verdensomspændende kartel gennemført i hele verden, for det andet inkluderede en erklæring om samordning af priser på verdensplan i den omtvistede afgørelses dispositive del og for det tredje i 1210. betragtning til afgørelsen anførte, at overtrædelsen var verdensomspændende.
129
Princippet om juridisk klarhed kræver imidlertid, at de retsakter, der vedtages af EU-institutionerne, såsom Kommissionens afgørelser på konkurrenceområdet, skal være klare og utvetydige.
130
Med det fjerde anbringendes tredje led har Latam Airlines og Lan Cargo gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 357 anførte, at »hvad angår rækkevidden og arten af de sanktionerede overtrædelser [var] det principielt [den omtvistede] afgørelses dispositive del og ikke dens begrundelse, som [var] afgørende, og det [var] således alene i tilfælde af en manglende klarhed med hensyn til den ordlyd, der var anvendt i denne dispositive del, at denne [skulle] fortolkes ved hjælp af afgørelsens begrundelse«.
131
Retten tilsidesatte således artikel 16 i forordning nr. 1/2003, der ved at fastsætte, at reglen om, at de nationale domstole ikke kan træffe afgørelser, der er i strid med en »kommissions[afgørelse]« vedrørende en procedure i henhold til artikel 101 TEUF, ikke sondrer mellem denne afgørelses dispositive del og dens begrundelse.
132
Kommissionen er af den opfattelse, at det fjerde anbringende er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
133
Som anført i denne doms præmis 97 skal den urigtige gengivelse fremgå åbenlyst af sagens akter, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne.
134
I den foreliggende sag har Retten i præmis 153 i den appellerede dom nøjagtigt gengivet første punktum i 1210. betragtning til den omtvistede afgørelse. Retten satte det imidlertid i sammenhæng med de øvrige sætninger i denne betragtning og med andre betragtninger til denne afgørelse.
135
For det første bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 153, at henvisningen til overtrædelsens globale geografiske rækkevidde blev efterfulgt af sætninger, der præciserede de ruter, som det omtvistede kartel vedrørte.
136
For det andet havde Retten tidligere i den appellerede doms præmis 152 fastslået, at andre betragtninger til den omtvistede afgørelse henviste til enten en »overtrædelse af de gældende konkurrenceregler, hvis geografiske rækkevidde er begrænset til bestemte typer ruter«, eller til et »verdensomspændende kartel«, et kartel af »verdensomspændende karakter« eller, at det var blevet »gennemført på verdensplan«.
137
Det var således efter at have vurderet, at det fremgik af den sammenhæng, hvori den isolerede henvisning til en »verdensomspændende overtrædelse« i første punktum i 1210. betragtning til den omtvistede afgørelse indgik, at der blot var tale om en skrivefejl, at Retten heraf udledte, at denne sætning skulle forstås som en henvisning til et verdensomspændende kartel.
138
Henset til denne særlige sammenhæng, som Retten fremhævede, kan den ikke siges at have foretaget en åbenbart urigtig læsning som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 97, af første punktum i 1210. betragtning til den omtvistede afgørelse, idet den i lyset af såvel de øvrige sætninger i denne betragtning som de øvrige betragtninger til afgørelsen fandt, at brugen af udtrykket »overtrædelse« i dette første punktum, var resultatet af en skrivefejl, og at der i stedet for dette udtryk skulle læses »kartel«.
139
Det følger heraf, at det fjerde anbringendes første led skal forkastes som ugrundet.
140
Med dette anbringendes andet led har Latam Airlines og Lan Cargo i det væsentlige foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved at fastslå, at den omtvistede afgørelse ikke var uklar for så vidt angår rækkevidden af den fastslåede overtrædelse, og at den ikke skulle annulleres i sin helhed på grund af manglende klarhed.
141
Det er imidlertid med urette, at Latam Airlines og Lan Cargo har gjort gældende, at Retten begik en fejl ved fortolkningen af den omtvistede afgørelse.
142
Hvad for det første angår denne afgørelses dispositive del fremgår det af den appellerede doms præmis 151 og 358, at Retten fandt, at henvisningen i det indledende afsnit i den omtvistede afgørelses artikel 1 til, at der forelå en samordning af priserne for levering af fragtydelser i hele verden, blot var en konstatering af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen i samme artikels stk. 1-4 havde kvalificeret som en overtrædelse af de konkurrenceregler, der fandt anvendelse på de ruter, som den havde fundet var omfattet af dens kompetence i de omhandlede perioder. Denne vurdering er i overensstemmelse med selve ordlyden af den dispositive del, som faktisk sondrer mellem begrebet »adfærd«, der alene er omhandlet i præamblen, og begrebet »overtrædelse«, som er defineret i stk. 1-4 i den nævnte dispositive del.
143
Hvad for det andet angår begrundelsen for den omtvistede afgørelse foretog Retten i den appellerede doms præmis 152-154 med føje en samlet læsning af den nævnte begrundelse, navnlig de grunde, der er anført i 74., 112., 832., 903. og 1210. betragtning til den nævnte afgørelse, hvoraf den udledte, at denne afgørelse var støttet på en sondring mellem den blotte faktuelle konstatering af en adfærd, der har en verdensomspændende geografisk rækkevidde, og konstateringen af en overtrædelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, der har til formål at begrænse konkurrencen på bestemte ruter.
144
Det var derfor uden at begå en retlig fejl, at Retten heraf udledte, at den omtvistede afgørelse ikke var behæftet med en uklarhed med hensyn til fastlæggelsen af rækkevidden af den samlede og vedvarende overtrædelse, og at den derfor ikke skulle annulleres i sin helhed af denne grund.
145
Det fjerde anbringendes andet led er således ugrundet.
146
Med dette anbringendes tredje led har Latam Airlines og Lan Cargo foreholdt Retten, at den tilsidesatte artikel 16 i forordning nr. 1/2003 ved i den appellerede doms præmis 357 at give den omtvistede afgørelses dispositive del forrang for dens begrundelse, selv om der i denne artikel 16 henvises til kommissionsafgørelsen i sin helhed.
147
I henhold til artikel 16, første punktum, i forordning nr. 1/2003 gælder, at når de nationale domstole i henhold til artikel 101 TEUF eller artikel 102 TEUF træffer afgørelse om aftaler, vedtagelser eller praksis, som allerede er genstand for en kommissionsafgørelse, kan de ikke træffe afgørelser, der er i strid med den afgørelse, som Kommissionen har truffet.
148
Uanset hvilke betragtninger der danner grundlag for en afgørelse truffet af en EU-institution, er det imidlertid kun denne afgørelses dispositive del, sammenholdt med afgørelsens begrundelse, som udgør det nødvendige grundlag for afgørelsen, der kan afføde retsvirkninger (jf. i denne retning dom af 28.1.2004, Nederlandene mod Kommissionen, C-164/02, EU:C:2004:54, præmis 21). Det er disse virkninger, der i henhold til artikel 16, første punktum, i forordning nr. 1/2003 er bindende for de nationale domstole.
149
Retten tilsidesatte derfor ikke artikel 16, første punktum, i forordning nr. 1/2003, da den i den appellerede doms præmis 357 fastslog, at det »hvad angår rækkevidden og arten af de sanktionerede overtrædelser [...] principielt [er] [den omtvistede] afgørelses dispositive del og ikke dens begrundelse, som er afgørende, og det således alene er i tilfælde af manglende klarhed med hensyn til den ordlyd, der er anvendt i denne dispositive del, at denne skal fortolkes ved hjælp af afgørelsens begrundelse«.
150
Det følger heraf, at det fjerde anbringendes tredje led skal forkastes som ugrundet, ligesom det fjerde anbringende i sin helhed skal forkastes.
151
Idet ingen af de anbringender, som Latam Airlines og Lan Cargo har fremsat til støtte for deres appel, kan tages til følge, skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
152
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
153
I henhold til reglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
154
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Latam Airlines og Lan Cargo tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og disse selskaber har tabt sagen, bør det pålægges dem at bære deres egne omkostninger og at betale Kommissionens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Latam Airlines Group SA og Lan Cargo SA betaler sagsomkostningerne.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.