61996CJ0132_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-132/96,
angaaende en anmodning, som Pretura circondariale di Roma (Italien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Antonio Stinco,
Ciro Panfilo
mod
Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (INPS),
"at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 46, stk. 2, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1247/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 1), og ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 7),
har
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, H. Ragnemalm, og dommerne G.F. Mancini, P.J.G. Kapteyn, J.L. Murray (refererende dommer) og G. Hirsch,
generaladvokat: F.G. Jacobs
justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Stinco og Panfilo ved advokaterne Rosamaria Ciancaglini og Marcella Rossi, Rom
- Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (INPS) ved advokaterne Maddalena Pittelli og Carlo De Angelis, Rom
- den svenske regering ved kontorchef Erik Brattgaard, Handelsafdelingen, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Peter Hillenkamp, Kommissionens Juridiske Tjeneste, og Enrico Altieri, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 25. juni 1997 er afgivet mundtlige indlaeg af Stinco og Panfilo ved advokat Marcella Rossi, af Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (INPS) ved advokat Carlo De Angelis, af den spanske regering ved statens advokat, Paloma Plaza Garcia, som befuldmaegtiget, af den oestrigske regering ved magister Gerhard Hesse, Forbundsudenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, og af Kommissionen ved Enrico Altieri,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 25. september 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 4. april 1996, indgaaet til Domstolen den 24. april 1996, har Pretura circondariale di Roma i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 46, stk. 2, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter »forordning nr. 1408/71«), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1247/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 1) og ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 7).
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en sag mellem de italienske statsborgere Stinco og Panfilo og Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (herefter »INPS«) i anledning af, at INPS med henblik paa beregningen af alderspension efter italiensk lovgivning afslog at medregne det beloeb, der er noedvendigt for at naa op paa den ved lovgivningen fastsatte minimumspension.
3 Artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, som aendret ved forordning (EOEF) nr. 1248/92, bestemmer foelgende:
»Den kompetente institution beregner det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikrings- og/eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet af, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes. Saafremt ydelsesbeloebet efter naevnte lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for at vaere det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb.«
4 Artikel 50 i forordning nr. 1408/71 er saalydende:
»Der kan ikke i den stat, paa hvis omraade en person, der modtager ydelser i henhold til dette kapitel, er bosat, og efter hvis lovgivning der tilkommer ham en ydelse, ydes ham et beloeb, der er mindre end den minimumsydelse, der i den naevnte lovgivning er fastsat for en forsikringsperiode, som svarer til samtlige de perioder, der efter bestemmelserne i de foregaaende artikler er lagt til grund ved ydelsens fastsaettelse. Den kompetente institution i den paagaeldende stat skal i givet fald for hele det tidsrum, hvor han er bosat paa denne stats omraade, yde ham et tillaeg, der svarer til forskellen mellem summen af de ydelser, der tilkommer ham i medfoer af dette kapitel, og minimumsydelsens beloeb.«
5 Forordning nr. 1247/92 indsatte i forordning nr. 1408/71 artikel 10a, som i stk. 1 bestemmer, at de saerlige ikke-bidragspligtige ydelser, der er anfoert i bilag IIa i forordning nr. 1408/71, ikke kan eksporteres til andre medlemsstater end arbejdstagerens bopaelsland. Blandt de ydelser, som naevnes i dette bilag, findes under punkt H (Italien) under litra e) det tillaeg, hvormed den italienske minimumspension opnaas.
6 Det fremgaar af sagen, at Stinco og Panfilo ansoegte INPS om alderspension, og at de fra samme tidspunkt havde krav paa en alderspension i en anden medlemsstat, henholdsvis Frankrig og Det Forenede Kongerige.
7 Ifoelge artikel 8 i lov nr. 153 af 30. april 1969 (GURI nr. 111 af 30.4.1969) skal den pension, som der er erhvervet ret til ved sammenlaegning af forsikringsperioder i henhold til internationale aftaler eller konventioner om socialsikring, suppleres op til minimumspensionen, idet der tages hensyn til stoerrelsen af den pension, som udbetales af en udenlandsk forsikringsinstitution. Retten til et saadant tillaeg er ifoelge artikel 6 i lovdekret nr. 463 af 12. september 1983 - gennemfoert som lov nr. 638 af 11. november 1983 - betinget af, at der ikke oppebaeres en indkomst, der overstiger det dobbelte beloeb af den aarlige minimumspension.
8 INPS tildelte Stinco og Panfilo pro rata-pension i overensstemmelse med artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, beregnet paa grundlag af den teoretiske pension, ansoegerne ville have oppebaaret, saafremt de havde arbejdet i Italien hele deres erhvervsaktive liv. Stoerrelsen af de naevnte teoretiske pensionsbeloeb laa paa et saadant niveau, at saafremt de paagaeldende faktisk havde haft ret til en italiensk pension af denne stoerrelse, ville de efter italiensk lovgivning have haft ret til tillaegget for at naa op paa minimumspensionen.
9 Den forelaeggende ret bemaerker, at den af Stinco og Panfilo faktisk oppebaarne pension dog ikke blev forhoejet til det lovfastsatte minimum, fordi den samlede oppebaarne pension i de to tilfaelde - efter hensyntagen til pensioner udbetalt henholdsvis i Frankrig og i Det Forenede Kongerige - oversteg det niveau, som er graensen for at yde det i italiensk lovgivning hjemlede tillaeg.
10 Efter at sagsoegerne forgaeves havde paaklaget afgoerelserne fra INPS, anlagde de sag ved Pretura circondariale di Roma, som forenede de to sager. For denne ret gjorde sagsoegerne gaeldende, at artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 kraever, at den teoretiske pension, der er udgangspunktet for beregningen af pro rata-pensionen, indbefatter det i italiensk lovgivning fastsatte tillaeg.
11 Pretura del lavoro di Roma, som naerer tvivl om fortolkningen af denne bestemmelse, har udsat sagen og forelagt Domstolen det spoergsmaal, »om INPS ved fastsaettelsen af det italienske pro rata-beloeb som beregningsgrundlag skal anvende den saakaldte potentielle eller teoretiske pension, slet og ret, eller om institutionen for at fastsaette naevnte beloeb som beregningsgrundlag skal anvende den saakaldte potentielle eller teoretiske pension, heri indbefattet det med henblik paa at opnaa mindstebeloebet fastsatte tillaeg«.
12 Med dette spoergsmaal soeger den nationale ret naermere bestemt klarlagt, om artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at den forpligter den kompetente institution til, naar den skal fastsaette det teoretiske beloeb for den pension, der er grundlaget for beregningen af pro rata-pensionen, at tage hensyn til et tillaeg, hvis formaal er at sikre den i den nationale lovgivning hjemlede minimumspension.
13 Med henblik paa besvarelsen af dette spoergsmaal skal der henvises til Domstolens praksis, jf. dom af 22. april 1993 (sag C-65/92, Levatino, Sml. I, s. 2005, praemis 24), hvorefter bestemmelserne i artikel 46 i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse paa en alderdomsydelse uden bidragspligt, saasom den garanterede indkomst til aeldre, der er hjemlet i belgisk lovgivning.
14 I denne sag har INPS og den oestrigske regering imidlertid anfoert, at det ved italiensk lovgivning fastsatte tillaeg ikke - med sin karakter af en saerlig ikke-bidragspligtig ydelse efter betydningen i artikel 4, stk. 2a, i forordning nr. 1408/71, som aendret ved forordning nr. 1247/92 - i henhold til artikel 10a kan laegges til grund for at fastsaette det teoretiske beloeb for en persons pension efter artikel 46, stk. 2, litra a).
15 Det skal herved paapeges, at saerlige ikke-bidragspligtige ydelser som anfoert i bilag IIa til forordning nr. 1408/71, ifoelge artikel 10a i forordning nr. 1408/71, som aendret ved forordning nr. 1247/92, ikke kan overfoeres til andre medlemsstater end arbejdstagerens bopaelsstat.
16 Artikel 10a skal fortolkes indskraenkende, da den indeholder en undtagelse fra bestemmelser, hvis formaal er at forbedre forholdene for arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet.
17 Der er imidlertid ingen forbindelse mellem muligheden for at eksportere en ydelse som det i italiensk lovgivning hjemlede tillaeg og spoergsmaalet om, hvorledes en pensions teoretiske beloeb skal fastsaettes.
18 Heraf foelger, at en ydelse som den, der er tvist om i hovedsagen, ikke kan antages at vaere udelukket fra anvendelsesomraadet for artikel 46 i forordning nr. 1408/71 som foelge af indfoejelsen af artikel 10a i samme forordning.
19 INPS og den svenske regering har desuden anfoert, at artikel 50 i forordning nr. 1408/71 er den eneste bestemmelse, hvis formaal er at sikre pensionister en mindsteindkomst, hvorfor der kun paa de i artikel 50 angivne betingelser skal tages hensyn til nationale bestemmelser om minimumspension.
20 Herved bemaerkes, at som Domstolen fremhaevede i praemis 13 og 14 i dommen af 17. december 1981 (sag 22/81, Browning, Sml. s. 3357), er fremgangsmaaden ifoelge artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, der angaar fastsaettelsen af en pensions teoretiske beloeb, helt forskellig fra problematikken i artikel 50, som vedroerer ydelse af et tillaeg ud over det minimumsbeloeb, der skal udbetales i medfoer af de almindelige regler i en bestemt national lovgivning.
21 Heraf foelger, at en ved en medlemsstats lovgivning garanteret minimumsydelse skal laegges til grund ved beregningen af det teoretiske beloeb, der omtales i artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71.
22 Det forelagte spoergsmaal maa derfor besvares med, at artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at den forpligter den kompetente institution til, naar den skal fastsaette det teoretiske beloeb for en pension, der er beregningsgrundlag for pro rata-pensionen, at tage hensyn til et tillaeg for at naa den ved den nationale lovgivning hjemlede minimumspension.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
23 De udgifter, der er afholdt af den spanske, oestrigske og svenske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Pretura circondariale di Roma ved kendelse af 4. april 1996, for ret:
Artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet - som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1247/92 af 30. april 1992 og ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992 - skal fortolkes saaledes, at den forpligter den kompetente institution til, naar den skal fastsaette det teoretiske beloeb for en pension, der er beregningsgrundlag for pro rata-pensionen, at tage hensyn til et tillaeg for at naa den ved den nationale lovgivning hjemlede minimumspension.