61983C0276
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 11. juni 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
A.
I en afgørelse truffet af det græske monetære udvalg den 19. februar 1977 (608 TK) blev det bestemt, at salg på kredit til forbrugere af nye personbiler til privat brug kun var tilladt, når bilerne blev fremstillet eller samlet i Grækenland, og når den nationale merværdi udgjorde mindst 30% af de samlede produktionsomkostninger. Det er altså udelukket at erhverve importerede køretøjer på denne måde.
Kommissionen anser dette for uforeneligt med EØF-traktatens artikel 30, hvorefter kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning som bekendt er forbudt. Denne artikel finder i medfør af artikel 35 i akten vedrørende vilkårene for Den hellenske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1979 L 291, s. 17 ff.) uindskrænket anvendelse i Grækenland fra den 1. januar 1981.
Da Kommissionen gjorde de græske myndigheder opmærksom herpå, anerkendte de — åbenbart i juni 1981 — at Kommissionens standpunkt var rigtigt, og lovede at bringe den påviste forskelsbehandling til ophør.
Da dette ikke er sket (ligesom der — trods det af den græske regerings repræsentant under den mundtlige forhandling den 21.11.1984 oplyste — hidtil heller ikke er sket nogen ændring i den græske retstilstand), indledte Kommissionen ved skrivelse af 24. marts 1982 en procedure i medfør af EØF-traktatens artikel 169. I denne forbindelse blev det — med henblik på EØF-traktatens artikel 30 — gjort gældende, at den anfægtede afgørelse begunstigede afsætningen af biler fremstillet i Grækenland, gjorde importen af personbiler vanskeligere og dyrere end afsætning af nationale produkter, og gjorde udenlandske køretøjers adgang til det græske marked afhængig af en betingelse, som ikke gjaldt for nationale produkter. Det blev også påpeget, at fastlæggelsen af betalingsbetingelser, der kun gjaldt for indførte produkter, ikke var i overensstemmelse med Kommissionens direktiv af 22. december 1969 om afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner (EFT 1970 I, s. 10).
Den 3. juni 1983 blev der — da den græske regering ikke havde fremsat sine bemærkninger til den nævnte skrivelse — fremsat en formel udtalelse i overensstemmelse hermed, hvori det også blev forlangt, at de nødvendige forholdsregler blev truffet inden en måned fra meddelelsen af den begrundede udtalelse.
Den græske regering reagerede herpå med en skrivelse af 13. oktober 1983. Heri gjorde den for det første opmærksom på, at den anfægtede afgørelse — idet der var tale om foranstaltninger, der skulle sikre kontant betaling — blev truffet for at udligne underskuddet på den græske betalingsbalance. I skrivelsen hed det videre, at afgørelsen også forfulgte det formål at fremme udviklingen af den nye græske industri på det pågældende område. Herved må der ikke blot tages hensyn til, at den nationale industris udbud på det græske marked ikke er stort, og at importen altså ikke blev påvirket i særlig grad af den trufne foranstaltning. Det er navnlig vigtigt, at den græske økonomis særegenheder udtrykkeligt er blevet anerkendt i protokol nr. 7 til tiltrædelsesakten »om Grækenlands økonomiske og industrielle udvikling« (EFT 1979 L 291, s. 177), i Kommissionens svar på et memorandum fra den græske regering af 22. marts 1982 samt i de konklusioner, som Det europæiske Råd nåede til i Stuttgart. Endelig blev det gjort gældende, at den kritiserede ordning måtte anses for en slags støtte i EØF-traktatens artikel 92's forstand, hvorom man imidlertid måtte sige, at den ikke strider mod den fælles interesse — når man betragter den i lyset af EØF-traktatens artikel 2.
Kommissionen, som ikke var overbevist om det holdbare i denne udtalelse, anlagde herefter sag ved Domstolen den 19. december 1983 og nedlagde påstand om, at det statueres, at Den hellenske Republik ved at forbyde salg på kredit af af visse importerede personbiler til privat (ikke-offentligt) brug har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i medfør af EØF-traktatens artikel 30 og artikel 35 i akten vedrørende Grækenlands tiltrædelse af De europæiske Fællesskaber.
B.
Min stillingtagen til denne påstand, som den græske regering ikke anser for velbegrundet, er følgende :
1.
Der kan ikke være tvivl om, at den kritiserede foranstaltning i princippet må betragtes som en indførselsrestriktion i EØF-traktatens artikel 30's forstand.
På grund af den skildrede sondring bliver importen af personbiler nemlig vanskeligere og dyrere end afsætningen af nationale produkter. Det siger også sig selv, at de sidstnævnte begunstiges ved afsætningen; købere, som ikke kan betale kontant, beslutter sig nemlig for græske biler, og derved bliver den import, som ville finde sted, hvis ordningen ikke fandtes, ikke til noget. Dette er uden videre omfattet af den formel, der er udviklet i Domstolens praksis vedrørende artikel 30, hvorefter »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet_« må betragtes som en foranstaltning meo tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner (sag8/74 (
1
), Smi. 1974, s. 851, præmis 5). — Desuden kan der henvises til det allerede omtalte direktiv fra Kommissionen, som i artikel 2, stk. 2, definerer foranstaltninger, som gør afsætningen af importerede varer afhængig af en betingelse, som alene kræves af importerede varer, som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner, og som i artikel 2, stk. 3, litra h) og k) taler om betalingsbetingelser, som alene fastsættes for importerede varer, og om, at der gives køb af indenlandske varer en fortrinsstilling.
Det fremgår i øvrigt også klart af Domstolens praksis (jfr. dommen i de forenede sager 177 og 178/82 (
2
) ), at hindringens omfang ikke har betydning i denne sammenhæng, og at det altså ikke kommer an på, om hindringen er »mærkbar«. Derfor kan der sikkert ikke tages hensyn til, at den græske regering — under henvisning til tal vedrørende importen og produktionen i Grækenland — har udtalt, at den kritiserede foranstaltning — fordi den græske industri ikke har nogen stor markedsandel i Grækenland — ikke fører til uforholdsmæssig store forstyrrelser på det fælles marked. Desuden kan man ligesom Kommissionen med rette rejse det spørgsmål, om en markedsandel på 10% for den græske industri, som kun producerer ganske få typer, virkelig må anses for ubetydelig i forhold til andre fællesskabslandes markedsandel, da de resterende 90% jo både omfatter køretøjer, der har deres oprindelse i Fællesskabet og i tredjelande.
Den sagsøgte regering har henvist til, at den græske industri ikke på denne måde opnår nogen stor fordel i forhold til bilindustrien i de øvrige medlemslande, hvor renten af kapital er meget lavere, og hvor der er gennemført aftaler om frivillig begrænsning af importen af japanske biler, hvilket ikke er tilfældet i Grækenland. Dette nytter heller ikke noget. Heroverfor har Kommissionen nemlig med rette anført, at der uden videre kan tages hensyn til de nævnte omstændigheder, uden at traktaten overtrædes, nemlig — hvad importen af japanske biler angår — ved anvendelse af lignende foranstaltninger som i de øvrige medlemslande og — hvad renten af kapital angår — i givet fald ved hjælp af støtte, der skal godkendes af Fællesskabet.
2.
Den græske regering har hovedsagelig forsøgt at forsvare sig mod beskyldningen for at overtræde EØF-traktatens artikel 30 ved at henvise til underskuddet på betalingsbalancen, ved at påberåbe sig protokol nr. 7 til tiltrædelsesakten »om Grækenlands økonomiske og industrielle udvikling«, samt ved at henholde sig til sit memorandum af 22. marts 1982 med titlen »Den græske regerings stilling til Grækenlands forbindelser med De europæiske Fællesskaber« og Kommissionens kommentar hertil af 29. marts 1983 (mens der — efter min mening med god grund — ikke under sagen er blevet talt mere om de konklusioner, som Det europæiske Råd nåede til i Stuttgart).
Det er imidlertid forholdsvis let at vise, at Kommissionens påstand om traktatbrud heller ikke kan imødegås med et godt resultat på denne måde.
a)
Dette gælder helt klart for så vidt angår henvisningen til de græske betalingsbalanceproblemer.
Her til må det anføres, at det på forhånd forekommer usandsynligt, at disse problemer kunne være i forgrunden, når der er tale om foranstaltninger, som kun vedrører én økonomisk sektor. Under sagen har den græske regering også temmelig tydeligt tilkendegivet, at hovedmotivet til gennemførelsen af den kritiserede ordning i virkeligheden var at beskytte den forholdsvis nye græske automobilindustri, der stadig er under opbygning. Desuden må det i denne sammenhæng bemærkes, at vanskeligheder med betalingsbalancen naturligvis ikke uden videre gør det muligt at afvige fra de almindelige regler i traktaten. Traktaten indeholder særlige regler herom i artikel 108 (henstillinger fra Kommissionen, ydelse af gensidig bistand, bemyndigelse til at træffe beskyttelsesforanstaltninger); den sagsøgte regering har imidlertid åbenbart slet ikke indledt den procedure, der er foreskrevet i forbindelse hermed.
b)
I protokol nr. 7, som den græske regering først og fremmest har henvist til, og som blev afsluttet for »at løse visse særlige problemer vedrørende Grækenland«, tales først og fremmest om Fællesskabets grundlæggende målsætning og om de formål, den græske regering forfølger ved gennemførelsen af en politik med sigte på industrialisering og økonomisk udvikling. Det anerkendes, at det er i den fælles interesse, at denne politiks målsætning virkeliggøres. Videre hedder det, at de kontraherende parter er enige om »med dette mål for øje at anbefale Fællesskabets institutioner at iværksætte alle de midler og fremgangsmåder, der er hjemlet i EØF-traktaten, navnlig ved på hensigtsmæssig måde at udnytte de ressourcer, Fællesskabet råder over, til gennemførelse af ovennævnte målsætninger«; endelig anerkendes især, »at såfremt EØFtraktatensartikler 92 og 93 bringes i anvendelse, skal der tages hensyn til de mål, der er sat for en økonomisk ekspansion og en højnelse af befolkningens levestandard.«
Efter denne protokols opbygning og navnlig efter ordlyden af de to sidste afsnit om de foranstaltninger, der skal træffes, er det klart for mig, at der her ikke er tale om tilladelse til en generel afvigelse fra traktatens regler og reglerne i tiltrædelsesakten (hvilket også ville forekomme mærkværdigt i betragtning af artikel 35 i tiltrædelsesakten sammenholdt med de i artikel 36 og følgende fastsatte særlige afvigelser fra forbudet mod kvantitative ind- og udførselsrestriktioner). Det bliver tværtimod tydeligt, at der skal tages hensyn til de særlige græske ønsker indenfor rammerne af traktatens regler, særlig ved anvendelse af de midler, der står til rådighed for Fællesskabet, og ved udvikling af en fælles politik (hvilket allerede er sket og stadig sker, som Kommissionen har vist ved hjælp af eksempler).
Det er altså sikkert forfejlet af omtalen af Fællesskabets målsætning i første afsnit i protokollen (der svarer til målsætningen i EØF-traktatens artikel 2) i modstrid med det næstsidste afsnit i protokollen at slutte, at foranstalt- ninger, der ikke er hjemlet i traktaten (som for eksempel kvantitative indførselsrestriktioner) er tilladte. Noget sådant dækkes bestemt ikke af en formålsfortolkning, som den sagsøgte regering har anbefalet. At det sidste afsnit i protokollen ikke er aktuelt i nærværende sag følger simpelt hen af, at den foranstaltning, der nu skal tages stilling til, ikke hører til i kategorien støtte, fordi der ikke sættes statsmidler ind. Tilsyneladende ser den græske regering det nu også på denne måde, hvis jeg har forstået dens skriftlige udtalelser rigtigt.
c)
Med hensyn til det græske memorandum (som er aftrykt i Bulletin for De europæiske Fællesskaber 1982 nr. 3, s. 94 ff.) som der ligeledes er henvist til, må det ganske vist indrømmes, at der heri blandt andet også tales om undtagelser fra en række fællesskabsbestemmelser (jfr. punkt 9). Kommissionens indgående stillingtagen til dette memorandum gør det imidlertid klart, hvad der alene kan komme i betragtning fra Fællesskabets side med hensyn til de græske problemer (f.eks. foranstaltninger, som bidrager til en femårsplan, fællesskabsmidler der stilles til rådighed for den græske industri eller godkendelse af statsstøtte). Intetsteds ses der imidlertid at være et løfte om stiltiende anerkendelse af foranstaltninger, der er i strid med traktaten (som Kommissionen slet ikke ville være berettiget til at give); tværtimod udelukkes afvigelser fra traktaterne udtrykkeligt under punkt 14, hvor der tales om, at Fællesskabet kan bidrage til udviklingen af den græske økonomi ved at virkeliggøre sin politik. En overtrædelse af forbudet i EØF-traktatens artikel 30 kan altså heller ikke forsvares under henvisning til disse dokumenter.
C.
Herefter må det fastholdes, at Kommissionens vurdering af den i indledningen omtalte græske foranstaltning er korrekt, og at det således i overensstemmelse med påstanden må fastslås, at Den hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 30 og artikel 35 i tiltrædelsesakten, idet den har forbudt salg på liredit til privat (ikke-offentligt) brug af visse importerede personbiler. Under disse omstændigheder bør sagsøgte også tilpligtes at betale sagens omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra tysk.
(
1
) – Dom af 11.7.1974 i sag 8/74 — Procureur du Roi mod Benoît og Gustave Dassonville — Sml. 1974, s 837,
(
2
) – Dom af 5.4.1984 i de forenede sager 177 og 178/82 — traf-fesager mod Jan van de Haar og Kaveka de Meern BV — Sml. 1984, s. 1797.