Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 16. april 2026 (1)
Sag C-36/25
Energia Group Holdings (ROI) DAC,
Energia Customer Solutions Limited,
Wind Generation Ireland Limited,
Holyford Windfarm Limited,
Cornavarrow Windfarm Limited,
Eshmore Limited,
GR Wind Farms 1 Limited,
CNOC Windfarms Limited,
TRA Investments Limited,
Ballybane Windfarms Limited,
Beam Wind Limited,
Meenaward Wind Farm Limited,
Cordal Windfarms Limited,
Sigatoka Limited,
Glanaruddery Windfarms Limited,
Glencarbry Windfarm Limited,
Gortahile Windfarm Limited,
Killala Community Windfarm Designated Activity Company,
Kill Hills Windfarm Limited,
Knocknacummer Wind Farm Limited,
Knocknalour Wind Farm Limited,
Seahound Wind Developments Limited,
Lisdowney Wind Farm Limited,
Monaincha Wind Farm Limited,
Ronaver Energy Limited,
Tullynamoyle Wind Farm II Limited
mod
The Commission for Regulation of Utilities,
Procesdeltagere:
Eirgrid PLC,
The Attorney General
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court (øverste domstol, Irland))
» Præjudiciel forelæggelse – det indre marked for elektricitet – fælles regler – forordning (EU) 2019/943 – artikel
13, stk. 7 – producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder – prioriteret lastfordeling – ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling – ret til finansiel kompensation – beregningsmetoder – rimelig kompensation – direkte virkning – betingelser «
Indhold
I.
Indledning
II.
Retsforskrifter
A.
Forordning (EU) 2019/943 om det indre marked for elektricitet
B.
Direktiv (EU) 2019/944 om det indre marked for elektricitet
III.
De faktiske omstændigheder i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
IV.
Retlig bedømmelse
A.
Rækkevidden af artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 (det første spørgsmål)
1.
Indledende bemærkninger
2.
Kriterier i og funktionsmåde for den kompensationsordning, der er fastsat i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 [det første spørgsmål, litra a)]
a)
Ordlydsfortolkning
b)
Systematisk, teleologisk og historisk fortolkning
c)
Foreløbig konklusion vedrørende det første spørgsmål, litra a)
3.
Rækkevidden af kriteriet »en uberettiget lav eller en uberettiget høj finansiel kompensation« [det første spørgsmål, litra b)]
4.
Lovligheden af nationale anvendelsesforanstaltninger, der gør retten til finansiel kompensation betinget af, at der drages fordel af prioriteret lastfordeling [det første spørgsmål, litra c)]
B.
Har artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 direkte virkning? (det andet spørgsmål)
1.
Kriterierne for afgrænsning af direkte virkning i forhold til direkte gyldighed
2.
Opfyldelse af kriterierne for direkte virkning
3.
Foreløbig konklusion
C.
Andre retsmidler (det tredje spørgsmål)
D.
Øvrige spørgsmål (det fjerde spørgsmål)
1.
Udsættelse af opfyldelsen af retten til finansiel kompensation? [det fjerde spørgsmål, litra a) og b)]
2.
Begrænsning eller udvidelse af det personelle anvendelsesområde for retten til finansiel kompensation?[det fjerde spørgsmål, litra c)]
a)
Første del: udelukkelse af små producenter?
b)
Andet led: mellemhandleres ret til kompensation?
3.
Betalinger på grundlag af erhvervselkøbsaftaler, der overstiger markedsprisen, som »finansiel støtte«? [det fjerde spørgsmål, litra d)]
V.
Forslag til afgørelse
I.      Indledning
1.        Det indre marked for elektricitet, der bl.a. er blevet liberaliseret og harmoniseret ved forordning (EU) 2019/943 (2) og direktiv (EU) 2019/944 (3), er i princippet baseret på markedsregler (4). Samtidig fremmer det imidlertid bæredygtig og dekarboniseret elproduktion (5), hvilket er grunden til, at elforsyning fra producenter af vedvarende energi principielt foretrækkes (»prioriteret lastfordeling«). Af hensyn til det fleksible elforbrug og systemsikkerheden kræver elektricitetsmarkedernes komplekse funktion dog i nogle tilfælde også, at systemoperatørerne foretager ikkemarkedsbaserede indgreb, såsom den i den foreliggende sag omtvistede nedadgående belastningsomfordeling. En sådan belastningsomfordeling indebærer, at den pågældende producent af vedvarende energi, f.eks. vindkraft, midlertidigt forhindres i at levere den mængde elektricitet, som denne producerer eller kan producere, til nettet og til gengæld har ret til en finansiel kompensation fra systemoperatøren. En sådan ret opstår imidlertid også, når systemoperatøren anmoder om opadgående belastningsomfordeling, dvs. pålægger den pågældende producent at producere og levere mere elektricitet til nettet, end denne ville have gjort på grundlag af markedet.
2.        I den hovedsag, der ligger til grund for den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, er anvendelsen af de nationale og EU-retlige regler om beregning af den finansielle kompensation for ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling omtvistet. Domstolen får således for første gang lejlighed til at udtale sig om de komplekse EU-retlige kriterier for den ret til finansiel kompensation, der er fastsat i denne henseende.
II.    Retsforskrifter
3.        Den EU-retlige ramme udgøres i det væsentlige af forordning 2019/943 og direktiv 2019/944.
A.      Forordning (EU) 2019/943 om det indre marked for elektricitet
4.        I henhold til artikel 2, nr. 26), i forordning 2019/943 betegner belastningsomfordeling »en foranstaltning, herunder en afkortning, der aktiveres af en eller flere transmissionssystemoperatører eller distributionssystemoperatører ved at ændre produktionsmønstret, forbrugsmønstret eller begge dele med henblik på at ændre de fysiske strømme i elektricitetssystemet og afhjælpe en fysisk kapacitetsbegrænsning eller på anden måde sikre systemsikkerhed« (6).
5.        Artikel 12 i forordning 2019/943 regulerer lastfordelingen af produktion og fleksibelt elforbrug. I henhold til stk. 1 skal »[l]astfordelingen af produktionsanlæg og fleksibelt elforbrug [...] foregå uden forskelsbehandling, gennemsigtigt og, medmindre andet er bestemt i henhold til stk. 2-6, på markedsvilkår«. Stk. 2-6 regulerer den »prioriterede lastfordeling« for anlæg til produktion af vedvarende energi (7). Ifølge stk. 2 sikrer medlemsstaterne, uden at det berører artikel 107 TEUF, 108 TEUF og 109 TEUF, »at systemoperatører ved lastfordeling [...] giver forrang til produktionsanlæg, der bruger vedvarende energikilder, i det omfang den sikre drift af det nationale elektricitetssystem tillader det og på grundlag af gennemsigtige og ikkediskriminerende kriterier, hvor sådanne produktionsanlæg [bl.a.] [...] er [...] produktionsanlæg [...] med en installeret elkapacitet på mindre end 400 kW«. I henhold til stk. 4 kan medlemsstaterne give prioriteret lastfordeling for elektricitet produceret i produktionsanlæg, som anvender højeffektiv kraftvarmeproduktion med samme elkapacitet. Ifølge stk. 6 drager produktionsanlæg, der anvender vedvarende energikilder eller højeffektiv kraftvarmeproduktion, og som var sat i drift inden den 4. juli 2019, og som, da de blev sat i drift, var omfattet af prioriteret lastfordeling i henhold til artikel 15, stk. 5, i direktiv 2012/27/EU (8) eller artikel 16, stk. 2, i direktiv 2009/28/EF (9), fortsat fordel af prioriteret lastfordeling.
6.        Artikel 13 i forordning 2019/943 med overskriften »Belastningsomfordeling« har bl.a. følgende ordlyd:
»1. Belastningsomfordeling af produktion og belastningsomfordeling af fleksibelt elforbrug skal baseres på objektive, gennemsigtige og ikkediskriminerende kriterier. Den skal være åben for alle produktionsteknologier, al energilagring og al fleksibelt elforbrug, herunder i andre medlemsstater, medmindre det ikke er teknisk muligt.
2. Ressourcer, der belastningsomfordeles, skal udvælges blandt produktionsanlæg, energilagring- eller fleksibelt elforbrug ved brug af markedsbaserede mekanismer, og der skal ydes økonomisk godtgørelse. [...]
3. Ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling af produktion, energilagring og fleksibelt elforbrug må kun anvendes, hvis:
a)      intet markedsbaseret alternativ foreligger
b)      alle tilgængelige markedsbaserede midler er udnyttet
c)      antallet af disponible produktionsanlæg, energilagringsanlæg eller anlæg baseret på fleksibelt elforbrug er utilstrækkeligt til at sikre reel konkurrence i det område, hvori der findes anlæg, som egner sig til at yde denne tjeneste, eller
d)      den aktuelle situation på nettet medfører kapacitetsbegrænsninger på en så regelmæssig og forudsigelig måde, at markedsbaseret belastningsomfordeling vil føre til regelmæssige strategiske bud, som vil øge graden af intern kapacitetsbegrænsning [...]
[...]
5. Med forbehold for de krav, der er knyttet til opretholdelsen af nettets pålidelighed og sikkerhed, baseret på gennemsigtige og ikkediskriminerende kriterier fastlagt af de regulerende myndigheder, skal transmissionssystemoperatører og distributionssystemoperatører:
a)      garantere transmissionsnettenes og distributionsnettenes evne til at overføre elektricitet produceret fra vedvarende energikilder eller højeffektiv kraftvarmeproduktion med den mindst mulige belastningsomfordeling [...]
b)      træffe passende netrelaterede og markedsrelaterede driftsforanstaltninger med henblik på at minimere nedadgående belastningsomfordeling af elektricitet fra vedvarende energikilder eller fra højeffektiv kraftvarmeproduktion
[...]
6. Anvendes ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling, gælder følgende principper:
a)      produktionsanlæg, der anvender vedvarende energikilder, må kun pålægges nedadgående belastningsomfordeling, hvis der ikke findes noget andet alternativ, eller hvis andre løsninger ville medføre uforholdsmæssigt store omkostninger eller alvorlige risici for netsikkerheden.
b)      elektricitet, der produceres i en højeffektiv kraftvarmeproduktionsproces, må kun pålægges nedadgående belastningsomfordeling, hvis der – når der ses bort fra nedadgående belastningsomfordeling af produktionsanlæg, der anvender vedvarende energikilder – ikke findes noget andet alternativ, eller hvis andre løsninger ville medføre uforholdsmæssigt store omkostninger eller alvorlige risici for netsikkerheden.
c)      egenproduceret elektricitet fra produktionsanlæg, der anvender vedvarende energikilder eller højeffektive kraftvarmeværker, som ikke overføres til transmissions- eller distributionsnettet, må ikke pålægges nedadgående belastningsomfordeling, medmindre ingen anden løsning ville løse problemer med netsikkerheden.
d)      nedadgående belastningsomfordeling i henhold til litra a), b) og c) skal begrundes på en behørig og gennemsigtig måde [...]
7. Anvendes ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling, yder den systemoperatør, der anmoder om belastningsomfordelingen, finansiel kompensation til operatøren af det belastningsomfordelte produktionsanlæg, energilagringsanlæg eller anlæg baseret på fleksibelt elforbrug, undtagen i tilfælde af producenter, der har accepteret en tilslutningsaftale, i henhold til hvilken der ikke er nogen garanti for fast levering af energi. Sådan finansiel kompensation skal mindst svare til det højeste af følgende elementer eller en kombination heraf, hvis anvendelsen alene af det højeste element ville føre til en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation:
a)      yderligere driftsomkostninger, der forårsages af belastningsomfordelingen, såsom yderligere brændstofomkostninger i tilfælde af opadgående belastningsomfordeling, eller levering af suppleringsvarme i tilfælde af nedadgående belastningsomfordeling af produktionsanlæg, der anvender højeffektiv kraftvarmeproduktion
b)      nettoindtægter fra salget af elektricitet på day-ahead-markedet, som produktionsanlægget, energilagringsanlægget eller anlægget, der er baseret på fleksibelt elforbrug, ville have produceret uden anmodningen om belastningsomfordeling; ydes finansiel støtte baseret på den producerede eller forbrugte mængde elektricitet til produktionsanlægget, energilagringsanlægget eller anlægget, der er baseret på fleksibelt elforbrug, betragtes finansiel støtte, der ville have været modtaget, havde det ikke været for anmodningen om belastningsomfordeling, som en del af nettofortjenesten.«
7.        Artikel 19a i forordning 2019/943 regulerer støtte til »elkøbsaftaler«.
8.        Denne forordnings artikel 19d regulerer »Ordninger for direkte prisstøtte i form af tovejsdifferencekontrakter til investering« i nye elproduktionsanlæg til elproduktion fra vedvarende energikilder.
B.      Direktiv (EU) 2019/944 om det indre marked for elektricitet
9.        Artikel
59 i direktiv 2019/944 fastsætter de regulerende myndigheders opgaver og beføjelser. I henhold til stk. 1, litra a), har den regulerende myndighed til opgave »at fastsætte eller godkende transmissions- eller distributionstariffer eller deres metoder eller begge dele i overensstemmelse med gennemsigtige kriterier«.
III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
10.      Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court (øverste domstol, Irland) vedrører to appelsager, hvori fortolkningen af artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 er omtvistet. I disse sager deltager som appellant Commission for Regulation of Utilities (styrelsen for regulering af forsyningsvirksomheder, Irland, herefter »forsyningsstyrelsen«), som er den regulerende myndighed for elektricitetsmarkedet i Irland, Attorney General (Irland), Eirgrid plc, som er transmissionssystemoperatør for Irland (herefter »systemoperatøren«) samt de appelindstævnte og sagsøgerne i første instans, som enten er producenter af vedvarende energi eller disses mellemhandlere.
11.      Der er et fælles elektricitetsmarked på øen Irland (Single Electricity Market) med særskilt tilsyn for henholdsvis den irske og den nordirske del. Den regulerende myndighed for Nordirland er Northern Ireland Authority for Utility Regulation (Nordirlands styrelse for regulering af forsyningsvirksomheder, herefter »Nordirlands forsyningsstyrelse«). Med henblik på udøvelsen af de to forsyningsstyrelsers fælles tilsynsfunktioner er Single Electricity Market Committee (komitéen for det fælles elektricitetsmarked, herefter »elektricitetsmarkedskomitéen«) blevet nedsat. Eirgrid er sammen med transmissionssystemoperatøren for Nordirland, System Operator for Northern Ireland Ltd (SONI), operatør af det fælles energimarked.
12.      Elektricitetsmarkedskomitéen vedtog den 22. marts 2022 på grundlag af artikel 59 i direktiv 2019/944 Decision Paper on Dispatch, Redispatch and Compensation Pursuant to Regulation (EU) 2019/943 (afgørelsesnotat om lastfordeling, belastningsomfordeling og kompensation i medfør af forordning 2019/943, herefter »den omtvistede afgørelse«). Med henblik på at gennemføre kravene i bl.a. artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 og yde finansiel kompensation til anlæg til produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder i tilfælde af ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling er der i den omtvistede afgørelse fastsat følgende principper (10):
»a)      For anlæg, som producerer vedvarende energi, der er sat i drift efter den 4. juli 2019, bør kompensation baseret på den højeste af anlæggets forudgående indtægter eller mistede støtte ikke betragtes som »uberettiget høj«, medmindre der er god grund til [...] at nå et andet resultat.
Enhver mistet støtte til sådanne anlæg skal i reglen stamme fra konkurrenceprægede, auktionsbaserede støtteordninger, hvor buddene afspejler markedsindtægterne, herunder dem, der er indført ved artikel 13, stk. 7.
b)      For anlæg, som producerer vedvarende energi, der er sat i drift før den 4. juli 2019, bør kompensation baseret på den højeste af anlæggets forudgående indtægter eller mistede støtte betragtes som »uberettiget høj«, medmindre der er god grund til [...] at nå et andet resultat.
Enhver mistet støtte til sådanne anlæg skal i reglen stamme fra ordninger, hvor støtten er baseret på de gennemsnitlige omkostninger for elektricitet fra forskellige vedvarende energikilder.«
13.      I de søgsmål, der blev anlagt til prøvelse af den omtvistede afgørelse, gjorde de appelindstævnte gældende, at i tilfælde af ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling skal elproducenternes deraf følgende tab kompenseres fuldt ud, således at de vil være »upåvirkede« af udsigten til at blive pålagt belastningsomfordeling, eller at virkningen vil være »neutral«. De anførte, at afgørelsen begrænser deres ret til kompensation, især for nedadgående belastningsomfordeling, på en måde, der er uforenelig med artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 og uretmæssigt udskyder betalingen af kompensation.
14.      High Court (ret i første instans, Irland) annullerede herefter den omtvistede afgørelse.
15.      Den forelæggende ret, Supreme Court (øverste domstol), for hvilken der er iværksat appel, er i tvivl om fortolkningen af artikel
13, stk. 7, i forordning 2019/943 og ønsker oplyst, om denne bestemmelse finder direkte anvendelse. Den forelæggende ret har anført, at den omtvistede afgørelse bl.a. udelukker såkaldte de minimis-producenter, der ikke deltager i day-ahead-markedet, dvs. handlen med elektricitet for det følgende døgn, fra den finansielle kompensation. Supreme Court (øverste domstol) har endvidere fremhævet den store økonomiske betydning af den finansielle støtte til producenter af vedvarende energi, bl.a. støtten til elkøbsaftaler (Corporate Power Purchase Agreements, herefter »erhvervselkøbsaftaler«) (11). Ved disse aftaler forpligter aftagerne sig til at købe elektricitet til en aftalt pris (»strikeprisen«), som løbende kan være højere eller lavere end markedsprisen. Sådanne erhvervselkøbsaftaler har generelt form af differencekontrakter, hvor producenten betaler differencen til køberen, hvis markedsprisen er højere end strikeprisen, og køberen udligner differencen over for producenten, hvis markedsreferenceprisen er lavere. Ifølge forsyningsstyrelsen falder en producents ret til strikeprisen, der er højere end markedsprisen, imidlertid uden for anvendelsesområdet for artikel 13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943, og der skal således ikke ydes kompensation herfor i tilfælde af, at producenten pålægges nedadgående belastningsomfordeling.
16.      Supreme Court (øverste domstol) har besluttet at udsætte sagen og har anmodet Domstolen om at besvare følgende spørgsmål i henhold til artikel
267, stk. 3, TEUF:
»1.      a) Kræver artikel 13, stk. 7, i forordning (EU) 2019/943, at producenter med prioriteret netværksadgang, som af systemoperatøren pålægges nedadgående belastningsomfordeling, kompenseres fuldt ud for de mistede indtægter som følge af belastningsomfordelingen (herunder eventuel mistet finansiel støtte), således at producenten bringes i samme finansielle situation, som den ville have været i, hvis den ikke var blevet pålagt belastningsomfordeling, og derfor er upåvirket af udsigten til at blive pålagt belastningsomfordeling?
b) Hvad forstås i denne sammenhæng ved udtrykket »uberettiget lav eller [...] uberettiget høj kompensation«, og ud fra hvilke kriterier eller målestok skal det vurderes, om kompensationen er »uberettiget lav eller uberettiget høj«?
c) Tillader artikel 13, stk. 7, navnlig, at der vedtages en anvendelsesforanstaltning, som sondrer mellem elproducenter med hensyn til deres ret til kompensation, afhængigt af om produktionsanlæggene drager fordel af prioriteret lastfordeling eller ej?
2.      a) Er artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 tilstrækkelig klar, præcis og ubetinget, enten i medfør af sin ordlyd eller med støtte i en præjudiciel forelæggelse i henhold til artikel 267 [TEUF], således at den tillægges direkte virkning i national ret?
b) I hvilket omfang kræver eller tillader artikel 13, stk. 7, at der vedtages nationale gennemførelses- eller anvendelsesforanstaltninger?
3.      a) Såfremt artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 ikke har direkte virkning, kan den da ikke desto mindre påberåbes for en national domstol med henblik på at anfægte lovligheden af en bestemmelse i national ret (herunder enhver national foranstaltning, der kvalificeres som en gennemførelsesforanstaltning), der angiveligt er uforenelig med den, og som grundlag for at annullere eller undlade at anvende en sådan bestemmelse eller foranstaltning, hvis den findes at være uforenelig med den, eller er en national domstols udøvelse af en sådan kompetence udelukket ved Popławski-dommen
(12)?
b) Såfremt artikel 13, stk. 7, ikke har direkte virkning, og såfremt den ikke kan påberåbes for en national domstol med henblik på det i spørgsmål 3a), anførte, hvilke retsmidler står da til rådighed for en virksomhed, der gør gældende, at en national foranstaltning, der kvalificeres som en gennemførelsesforanstaltning, uretmæssigt begrænser dens ret til erstatning i henhold til artikel 13, stk. 7, hvad enten dette sker i henhold til artikel 19, stk. 1, TEU, chartrets artikel 47 eller på anden måde?
4.      Hvad angår den korrekte betydning og virkning af artikel 13, stk. 7:
a) Var det, henset til bestemmelserne i artikel 71 i forordning 2019/943, muligt for den nationale regulerende myndighed at vedtage en anvendelsesforanstaltning, der udsatte betalingen af kompensation i henhold til artikel 13, stk. 7, til 2024?
b) Var det muligt for den nationale regulerende myndighed at vedtage en anvendelsesforanstaltning, der udsatte beslutningen om, hvorvidt (og i givet fald i hvilket omfang) der skulle betales kompensation i henhold til artikel 13, stk. 7, med hensyn til tabt finansiel støtte?
c) Tillader artikel 13, stk. 7, at der vedtages en anvendelsesforanstaltning, der i) begrænser kompensationen til producenter, der deltager i ex ante-markedet (day-ahead-markedet), og dermed udelukker de minimis-producenter fra at modtage kompensation i tilfælde af belastningsomfordeling og/eller ii) foreskriver betaling af kompensation til leverandører af elektricitet, som kan være mellemhandlere, snarere end til de producenter, der er pålagt belastningsomfordeling?
d) I tilfælde af, at en producent af vedvarende energi, der er part i en erhvervselkøbsaftale, pålægges nedadgående belastningsomfordeling, skal den kompensation, der skal betales i henhold til artikel 13, stk. 7, da omfatte kompensation for tabet af eventuelle betalinger, der skulle have været betalt i henhold til erhvervselkøbsaftalen (såfremt producenten ikke var blevet pålagt belastningsomfordeling) som følge af, at aftalens strikepris overstiger den relevante markedspris, eller udgør sådanne betalinger en form for finansiel støtte, der ikke er omfattet af artikel 13, stk. 7, litra b)?«
17.      Ved kendelse af 9. april 2025 afslog Domstolens præsident anmodningen fra den forelæggende ret om, at den præjudiciel forelæggelse skulle undergives den fremskyndede procedure i henhold til artikel 105, stk. 1, i Domstolens procesreglement.
18.      I sagen for Domstolen har de appelindstævnte, forsyningsstyrelsen, Irland, Den Hellenske Republik og Europa-Kommissionen indgivet skriftlige indlæg. Disse deltog også i retsmødet, der blev afholdt den 15. januar 2026, og har besvaret Domstolens skriftlige og mundtlige spørgsmål.
IV.    Retlig bedømmelse
19.      Det centrale punkt i anmodningen om præjudiciel afgørelse er fortolkningen af de (omtvistede) kriterier i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 for at fastsætte en finansiel kompensation til producenter af vedvarende energi, der er berørt af ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling. Dertil knytter sig spørgsmålet, om denne bestemmelse finder direkte anvendelse og derfor skal anvendes af en national ret i en sag som den foreliggende, i givet fald ved at se bort fra modstående bestemmelser i den nationale lovgivning.
20.      Jeg vil først undersøge rækkevidden af denne bestemmelse og kriterierne heri (det første spørgsmål, afsnit A). Deraf følger spørgsmål om, hvorvidt den opfylder betingelserne for direkte virkning (det andet spørgsmål, afsnit B), og hvilke retsmidler, der står til rådighed for de pågældende producenter (det tredje spørgsmål, afsnit C). Endelig vil jeg behandle de øvrige spørgsmål (fjerde spørgsmål, afsnit D).
A.      Rækkevidden af artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 (det første spørgsmål)
1.      Indledende bemærkninger
21.      Sagens parter er først og fremmest uenige om, hvorvidt artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 giver producenter af vedvarende energi ret til »fuld« finansiel kompensation fra systemoperatøren i tilfælde af ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling – i dette tilfælde nedadgående belastningsomfordeling. Der er tale om en kompensation, der i økonomisk henseende stiller disse producenter, som om belastningsomfordelingen ikke havde fundet sted og de havde kunnet levere og modtage vederlag for den elektricitet, de producerer, på de markedsvilkår og efter de markedsregler, der er gældende (og under hensyntagen til den prioriterede lastfordeling, der gælder for dem).
22.      I denne henseende er parterne enige om, at den mekanisme for kompensation for ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling, der er fastsat i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943, er baseret på en hypotetisk eller kontrafaktisk betragtning. Dette fremgår navnlig af artikel 13, stk. 7, litra b), hvorefter kompensationen skal fastsættes på grundlag af bl.a. »nettoindtægter fra salget af elektricitet på day-ahead-markedet«,  som den pågældende producent ville have opnået »uden anmodningen om belastningsomfordeling«. I tilfælde af en sådan belastningsomfordeling skal den økonomiske situation, som den har forårsaget, således sammenlignes med den, der ville have foreligget, hvis den mængde elektricitet, der var berørt heraf, havde kunnet tilføres nettet og sælges på day-ahead-markedet.
23.      De kriterier, der skal tages i betragtning i forbindelse med denne sammenlignende analyse, skal derfor undersøges nærmere. I denne sammenhæng er den forelæggende ret navnlig i tvivl om rækkevidden af udtrykket »uberettiget lav eller [...] uberettiget høj kompensation« i artikel
13, stk. 7, andet punktum, i forordning 2019/943 [det første spørgsmål, litra b)].
24.      For bedre at forstå rækkevidden af disse kriterier skal kompensationsmekanismen i artikel
13, stk. 7, i forordning 2019/943, tages i betragtning som helhed.
25.      I denne forbindelse skal det tages i betragtning, at den pågældende producents ret til finansiel kompensation ikke kun opstår i tilfælde af nedadgående belastningsomfordeling (dvs. i tilfælde af en reduktion af den tilførte mængde elektricitet), men også i tilfælde af opadgående belastningsomfordeling (dvs. en forøgelse af den tilførte mængde elektricitet), der ikke er omtvistet i den foreliggende sag, hvorved det i sidstnævnte tilfælde principielt ikke er nødvendigt at foretage en kontrafaktisk sammenligning (13). Det er desuden dels ubestridt, at retten til kompensation forudsætter, at der foreligger en tilslutningsaftale med leveringsgaranti (14) – hvilket synes at være tilfældet i hovedsagen – dels at den »finansielle støtte«, der ydes til denne producent baseret på den producerede eller forbrugte mængde elektricitet, anses for at være en del af dennes nettoindtægter (15).
2.      Kriterier i og funktionsmåde for den kompensationsordning, der er fastsat i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 [det første spørgsmål, litra a)]
26.      For så vidt som det første spørgsmål, litra a), vedrører en »fuld« kompensation til producenten af vedvarende energi for de mistede indtægter, er det efter min opfattelse formuleret noget tvetydigt. Den sammenlignende analyse på grundlag af de (variable) kriterier og beregningsmetoder, der er fastsat i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943, sikrer efter min  opfattelse ikke en finansiel kompensation, som fuldstændigt neutraliserer belastningsomfordelingen i økonomisk henseende. Denne kompensation skal derimod kun ligge så tæt som muligt på den hypotetiske økonomiske situation, såfremt der ikke blev foretaget belastningsomfordeling. Det fremgår allerede tydeligt af en ordlydsfortolkning.
a)      Ordlydsfortolkning
27.      I henhold til artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 skal anvendelse af ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling give anledning til en finansiel minimumskompensation (»skal mindst svare til«). Med henblik på beregningen af denne kompensation er der i denne bestemmelse fastsat to forskellige beregningsmetoder (en primær og en sekundær), der i princippet finder anvendelse på såvel opadgående som nedadgående belastningsomfordeling (16).
28.      De to beregningsmetoder har det til fælles, at de tager udgangspunkt i to variable parametre, nemlig dels de »yderligere driftsomkostninger«, der forårsages af belastningsomfordelingen [litra a)], dels »nettoindtægter fra salget af elektricitet på day-ahead-markedet«, som producenten »ville have produceret uden anmodningen om belastningsomfordeling« [litra b)]. Begrebet tabte »nettoindtægter« er ikke nærmere defineret i forordning 2019/943. Der skal derfor i første omgang tages udgangspunkt i den generelle fortolkning af begrebet, hvorefter »nettoindtægter« til forskel fra »bruttoindtægter« er indtægter, der er korrigeret for omkostninger og afgifter (17).
29.      Efter den første beregningsmetode, som har forrang, skal kompensationen beregnes på grundlag af det højeste af de to beløb, der er nævnt i litra a) og b) (»det højeste af følgende elementer«).
30.      Det er kun, hvis denne metode fører til »en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation«, at de beløb, der er omhandlet i litra a) og b), skal kombineres i forbindelse med den anden beregningsmetode (»kombination [af de to elementer]«) (18). Begrebet »kombination« præciseres heller ikke nærmere i forordning 2019/943. Det kan muligvis forstås som gennemsnittet eller det aritmetiske gennemsnit af de to beløb, der er fremkommet i forbindelse med den første beregningsmetode [efter litra a) og b)]. Det er imidlertid ikke nødvendigvis tilfældet. En sammenlægning af de to beløb vil ligeledes være omfattet af dette begreb. Under alle omstændigheder skal der på en eller anden måde etableres en forbindelse mellem de (yderligere) driftsomkostninger og det (hypotetiske) nettoindtægtstab. Dette tyder på, at systemoperatøren har et vidt skøn med hensyn til den måde, hvorpå de to beløb kombineres.
31.      De variable kriterier, »yderligere driftsomkostninger« [litra a)] og »nettoindtægter« [litra b)], som danner grundlag for de to beregningsmetoder, taler efter min opfattelse i sig selv imod tesen om »fuld« kompensation, som de appelindstævnte har fremført.
32.      Det er nemlig tænkeligt, at den producent, der er berørt af nedadgående belastningsomfordeling, påføres yderligere driftsomkostninger, som kan svare til eller endog overstige de mistede nettoindtægter. Efter den første beregningsmetode i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 kan en sådan producent – med forbehold af en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation, som derfor skal korrigeres – altid kun kræve det højeste af de to beløb som (minimums-)kompensation. Selv om producenten under disse omstændigheder således kan gøre krav på en kompensation svarende til tabet af nettoindtægter, herunder tabet af den finansielle støtte, medfører dette derfor ikke – i modsætning til, hvad de appelindstævnte antager – at producenten bringes i samme finansielle situation, som denne ville have været i, hvis den ikke var blevet pålagt belastningsomfordeling, eller at belastningsomfordelingen vil være helt uden virkning eller neutral for den pågældende. De yderligere driftsomkostninger, der eventuelt opstår som følge af belastningsomfordeling, dækkes nemlig ikke nødvendigvis tilstrækkeligt på denne måde. Et sådant resultat kan således føre til en »uberettiget lav [...] finansiel kompensation« og til anvendelse af den anden beregningsmetode.
33.      I artikel 13, stk. 7, litra a), i forordning 2019/943 henvises udtrykkeligt til denne situation i form af eksemplet med nedadgående belastningsomfordeling af elproduktion ved højeffektiv kraftvarmeproduktion. De berørte kraftværksoperatører kan derigennem påføres yderligere driftsomkostninger i forbindelse med levering af suppleringsvarme. Uanset den pålagte reduktion af produktionen og tilførslen af elektricitet og de dermed forbundne tab skal disse operatører nemlig opfylde deres kontraktlige forpligtelser med hensyn til levering af varme. Denne varme skal i så fald produceres, uden at de deraf følgende driftsomkostninger kan dækkes via salget af den elektricitet, der automatisk produceres samtidig.
34.      Derfor kan allerede den første (aritmetiske) beregningsmetode ikke i alle tilfælde føre til en »fuldstændig« finansiel kompensation som den, de appelindstævnte har argumenteret for.
35.      Dette gælder så meget desto mere i forbindelse med den anden beregningsmetode. Denne metode giver mulighed for en op- eller nedadgående justering af kompensationen, forudsat at systemoperatøren anser dette beløb for at være »uberettiget« lavt eller højt. »Kombinationen« af de to beløb i henhold til litra a) og b) er i denne forbindelse kun udgangspunktet for fastsættelsen af den finansielle kompensation. I sammenhæng med udtrykket »en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation«, som er en forudsætning for, at den anden beregningsmetode kan anvendes, fremgår det desuden, at denne metode kræver en vurdering. Den skal nemlig – udtrykt omvendt – gøre det muligt at opnå en kompensation, der er beløbsmæssigt er »berettiget«, dvs. rimelig (19).
36.      Den anden beregningsmetode er således en subsidiær konstruktion med henblik på at fastslå den (hypotetiske) økonomiske situation uden den pålagte belastningsomfordeling. Det fremgår også af tilfælde med opadgående belastningsomfordeling, som ikke er omtvistet i den foreliggende sag. Selv om den dermed forbundne forøgelse af mængden af tilført elektricitet i princippet giver den pågældende elektricitetsproducent yderligere indtægter, anerkendes det i artikel 13, stk. 7, litra a), i forordning 2019/943 også i dette tilfælde, at der kan opstå yderligere driftsomkostninger, f.eks. brændstofomkostninger, som eventuelt kan overstige eller reducere disse indtægter i urimelig grad (20).
37.      En systemoperatør, som i et konkret tilfælde fastsætter den rimelige finansielle kompensation efter den anden beregningsmetode, råder således inden for rammerne af den nødvendige kontrafaktiske sammenlignende analyse over en skønsmargen i to henseender, som kommer til udtryk i de vage retlige begreber »kombination [af de to elementer]« og »uberettiget«. Den vedrører dels vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt den første beregningsmetode fører til »en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation«, hvis størrelse således er urimeligt lav eller høj, dels den dertil knyttede vurdering af, om denne kompensation er rimelig
ved »kombinationen [af de to elementer]«. Alt efter omstændighederne i den konkrete sag er udfaldet af denne vurdering åbent eller skal ikke nødvendigvis føre til en fuldstændig ligestilling af producenternes økonomiske situation med den, der ville have foreligget uden pålægget om belastningsomfordeling.
38.      Som en logisk konsekvens heraf præciseres den ret til »finansiel kompensation«, der er reguleret i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943, ikke nærmere ved hjælp af begrebet »fuldt ud« (»full compensation«) (21). Der er i denne forbindelse heller ikke tale om en garanti for en minimumsindtægt, men kun om en minimumskompensation (punkt 27 ovenfor) (22). I modsætning til de appelindstævntes opfattelse har EU-lovgiver, som det også fremgår af den historiske analyse (punkt 43 nedenfor), derimod bevidst set bort fra en sådan præcisering og blot reguleret retten til finansiel kompensation (23). Beløbsmæssigt er denne ret således begrænset til det beløb, der fremkommer på grundlag af de i denne bestemmelse fastsatte sammenligningshypoteser og beregningsmetoder. Beløbet er ikke nødvendigvis sammenfaldende med det beløb, der ville være resultatet af tilførslen og salget af den mængde elektricitet, der reduceres som følge af den nedadgående belastningsomfordeling, men skal blot ligge så tæt på dette resultat som muligt, som de appelindstævnte også medgav under retsmødet, bl.a. under henvisning til proportionalitetsprincippet.
39.      Resultatet af denne ordlydsfortolkning bekræftes af systematiske og teleologiske betragtninger samt af tilblivelseshistorien for forordning 2019/943.
b)      Systematisk, teleologisk og historisk fortolkning
40.      Ud fra et systematisk synspunkt fastsætter forordning (EU) nr. 2019/943 ikke en minimumstærskel for indtægter eller kompensation for indtægtstab, som disse under ingen omstændigheder må komme under. I denne henseende udgør den i artikel 10, stk. 2, fastsatte mulighed for at anvende »harmoniserede grænseværdier for maksimum- og minimumsclearingpriser for day-ahead- og intraday-tidsrammerne« (24) en undtagelse og kan ikke overføres på belastningsomfordeling i henhold til artikel 13.
41.      Den omstændighed, at EU-lovgiver i forbindelse med den første metode til beregning af den finansielle kompensation i henhold til artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 kræver, at de yderligere driftsomkostninger, der er omhandlet i litra a), og de mistede nettoindtægter, der er omhandlet i litra b), fastlægges særskilt med henblik på at fastsætte denne kompensation på grundlag af det højeste af de to beløb, taler ligeledes imod at antage, at der foreligger en minimumstærskel for indtægter (punkt 28 og 32 ovenfor). I modsat fald ville muligheden for at justere resultatet af den første beregningsmetode, for så vidt som den fører til en uberettiget lav eller en uberettiget høj finansiel kompensation, ved hjælp af den anden beregningsmetode heller ikke give mening. Sidstnævnte metode forudsætter netop, at kompensationen i givet fald skal justeres i opadgående eller endog nedadgående retning. Udtrykket »skal mindst svare til det højeste af følgende elementer eller en kombination heraf« skal derfor ikke forstås som en sådan nedre tærskel. Det henviser derimod blot til den omstændighed, at et af de to beløb, der er nævnt i litra a) og b), kan være højere og derfor principielt skal anvendes som egnet grundlag for beregningen af den finansielle kompensation.
42.      I modsætning til, hvad de appelindstævnte har gjort gældende, kan jeg i øvrigt ikke finde noget andet holdepunkt i formålene med forordning 2019/943, der kan begrunde den ret til en »fuld« finansiel kompensation, som de har argumenteret for. Målet om et principielt markedskonformt fleksibelt elforbrug, samtidig med, at produktionen af elektricitet fra vedvarende energikilder fremmes, herunder gennem prioriteret lastfordeling, opnås også ved, at der i tilfælde af ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling ydes en finansiel kompensation, der ligger så tæt som muligt på et vederlag på markedsvilkår. Det er efter min opfattelse netop dette, som kompensationsordningen i artikel
13, stk. 7, i forordning 2019/943 i sidste ende har til formål at sikre.
43.      Tilblivelseshistorien for forordning 2019/943 peger i samme retning. Kommissionen havde i sit forslag begrænset retten til finansiel kompensation til tilfælde med ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling samt til 90% af de (hypotetiske) nettoindtægter fra salget af elektricitet på day-ahead-markedet (25). Ganske vist fjernede Rådet efterfølgende henvisningen til grænseværdien på 90%, således at der kun var tale om de mistede (hypotetiske) nettoindtægter. I det kompromis mellem Rådet og Europa-Parlamentet, som endte med at blive vedtaget, var nettoindtægterne imidlertid ikke længere det eneste kriterium for beregningen af den finansielle kompensation, idet der i stedet blev indført yderligere kriterier for begge beregningsmetoder [»yderligere driftsomkostninger« i litra a) – med inddragelse af opadgående belastningsomfordeling – og mistede »nettoindtægter« i litra b) samt »kombinationen heraf« i tilfælde af »en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation«] (26). EU-lovgiver lagde således til grund, at det i forbindelse med den hypotetiske sammenlignende analyse, der skal foretages i tilfælde af ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling, i aritmetisk henseende ikke er muligt at opnå en økonomisk set fuldstændig »neutral« ligestilling af producenter af vedvarende energi, men kun at opnå en tilnærmet værdi, der har til formål at kompensere dem i videst muligt omfang.
c)      Foreløbig konklusion vedrørende det første spørgsmål, litra a)
44.      Det første spørgsmål, litra a), skal derfor besvares med, at artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 giver producenter med prioriteret netværksadgang og forsyningsgaranti, som pålægges ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling, ret til en finansiel kompensation, som så vidt muligt svarer til det hypotetiske indtægtstab (herunder tab af finansiel støtte) i tilfælde af levering af den pågældende mængde elektricitet på markedsvilkår, men som ikke nødvendigvis neutraliserer det fuldt ud i økonomisk henseende.
3.      Rækkevidden af kriteriet »en uberettiget lav eller en uberettiget høj finansiel kompensation« [det første spørgsmål, litra b)]
45.      Besvarelsen af det første spørgsmål, litra a), indeholder de væsentlige kriterier for fortolkningen af udtrykket »en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation« i artikel 13, stk. 7, andet punktum, i forordning 2019/943, hvorom den forelæggende ret navnlig er i tvivl [det første spørgsmål, litra b)].
46.      Dette udtryk henviser – i tilfælde af nedadgående belastningsomfordeling (27) – til resultatet af den første beregningsmetode og er forudsætningen for, at den anden beregningsmetode kan anvendes. Systemoperatøren skal først på grundlag af alle tilgængelige oplysninger (28) undersøge, om den første beregningsmetode fører til »en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation«, dvs. om denne er (u-)rimelig. I denne henseende råder systemoperatøren over en skønsbeføjelse (punkt 37 ovenfor).
47.      Såfremt systemoperatøren anser kompensationen for at være urimelig, skal denne derefter inden for rammerne af sin skønsbeføjelse fastsætte en rimelig finansiel kompensation i form af en »kombination« af de beløb, der er omhandlet i litra a) og b).
48.      Med henblik herpå kan systemoperatøren som første trin tage udgangspunkt i gennemsnittet af de to fastsatte beløb, lægge dem sammen eller på anden vis etablere en forbindelse mellem de yderligere driftsomkostninger og de (hypotetiske) nettoindtægtstab. Som næste trin skal systemoperatøren på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag, herunder prisudviklingen på day-ahead-markedet under belastningsomfordelingen, fastsætte det rimelige kompensationsbeløb (punkt 30 ovenfor).
49.      I overensstemmelse med betragtningerne i punkt 27 ff. ovenfor giver artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 principielt ikke mulighed for ud over eller som undtagelse fra de deri udtømmende fastsatte kriterier at anvende ufleksible procentsatser eller formodninger, der uretmæssigt begrænser systemoperatørens anerkendte skønsmargen i denne henseende (jf. nærmere punkt 64 og 65 nedenfor). Dette tager også højde for, at systemoperatøren henset til den særlige status og opgave, som denne er tillagt i henhold til nævnte forordning, nemlig at sikre et funktionsdygtigt elektricitetsmarked under den nationale regulerende myndigheds tilsyn (29), har de bedste forudsætninger for at fastsætte en rimelig kompensation. Den nationale ret skal ligeledes tage hensyn hertil, når den efterprøver, om denne kompensation er rimelig. Dette bekræfter igen, at størrelsen af den kompensation, som systemoperatøren beregner, ikke nødvendigvis svarer nøjagtigt til den økonomiske situation, som producenten ville have befundet sig i, hvis der ikke var blevet pålagt belastningsomfordeling, men blot ligge så tæt som muligt på denne (punkt 38 ovenfor).
50.      Det første spørgsmål, litra b), skal derfor besvares med, at udtrykket »en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation« i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 tager sigte på, at der ydes en rimelig finansiel kompensation til en berørt producent ved ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling. Systemoperatøren har i denne forbindelse en skønsmargen.
4.      Lovligheden af nationale anvendelsesforanstaltninger, der gør retten til finansiel kompensation betinget af, at der drages fordel af prioriteret lastfordeling [det første spørgsmål, litra c)]
51.      Med det første spørgsmål, litra c), ønskes det oplyst, om artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 tillader, at der vedtages nationale anvendelsesforanstaltninger, der gør retten til finansiel kompensation betinget af, om den producent, der er berørt af den ikkemarkedsbaserede nedadgående belastningsomfordeling, i øvrigt drager fordel af prioriteret lastfordeling som omhandlet i denne forordnings artikel 12, stk. 2 og 4 (punkt 5 ovenfor) (30).
52.      Som Kommissionen og de appelindstævnte med rette har gjort gældende, findes en sådan sondring ikke i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943. Artikel 13, stk. 1, regulerer derimod det princip, der også finder anvendelse inden for anvendelsesområdet for artiklens stk. 7, hvorefter belastningsomfordeling skal baseres på objektive, gennemsigtige og ikkediskriminerende kriterier og være åben for alle produktionsteknologier (herunder al energilagring og al fleksibelt elforbrug) i det omfang, det er teknisk muligt. Dette gælder både for markedsbaseret belastningsomfordeling, hvor der i henhold til artikel 13, stk. 2, skal ydes økonomisk godtgørelse, og for ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling, som i henhold til artikel 13, stk. 7, giver ret til finansiel kompensation.
53.      Tilsvarende nationale anvendelsesforanstaltninger skal derfor overholde disse principper, såfremt de i det hele taget er nødvendige. I forbindelse med sådanne foranstaltninger kan der med henblik på en ikkediskriminerende tildeling af retten til finansiel kompensation som følge af pålæggelse af (nedadgående) ikkemarkedsbaseret belastningsomfordeling derfor ikke sondres mellem, om den pågældende producent drager fordel af prioriteret lastfordeling eller ej. Den eneste betingelse for denne ret er, at den pågældende producent er i besiddelse af en leveringsgaranti eller en forhåndskøbsaftale.
54.      Det første spørgsmål, litra c), skal derfor besvares med, at retten til finansiel kompensation i henhold til artikel
13, stk. 7, i forordning 2019/943 ikke kræver, at en producent, der er berørt af ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling, drager fordel af prioriteret lastfordeling, ligesom opfyldelsen af denne ret ikke må gøres betinget af en sådan sondring i nationale anvendelsesforanstaltninger.
B.      Den direkte virkning af artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 (det andet spørgsmål)
55.      Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om bestemmelserne i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 er tilstrækkeligt klare, præcise og ubetingede og dermed kan finde direkte anvendelse [det andet spørgsmål, litra a)], og om og i hvilket omfang de kræver eller tillader vedtagelse af nationale gennemførelses- og anvendelsesforanstaltninger [det andet spørgsmål 2, litra b)]. Jeg finder det hensigtsmæssigt at besvare disse spørgsmål samlet.
1.      Kriterierne for afgrænsning af direkte virkning i forhold til direkte gyldighed
56.      Som udgangspunkt er parterne uenige om, hvorvidt det for så vidt angår bestemmelserne i artikel
13, stk. 7, i forordning 2019/943 overhovedet er påkrævet at undersøge de betingelser for direkte virkning, der er anerkendt i retspraksis, eftersom forordninger i henhold til artikel
288, stk. 2, TEUF finder direkte anvendelse i medlemsstaterne. I denne forbindelse er der fokus på Popławski-dommen (31), hvortil den forelæggende ret har henvist i det tredje spørgsmål, litra a), samt spørgsmålet om, hvorvidt bestemmelser i forordninger alene på grund af deres direkte anvendelse har forrang i forhold til modstående national lovgivning. Domstolen har imidlertid både klart og generelt besvaret sidstnævnte spørgsmål således, at princippet om EU-rettens forrang kun kræver af medlemsstaternes instanser, at de undlader at anvende modstående national ret, for så vidt som den pågældende bestemmelse i EU-retten – dvs. også en bestemmelse i en forordning – opfylder betingelserne for direkte virkning (32). Bestemmelser i forordninger, der finder direkte anvendelse, kan nemlig ikke automatisk anvendes direkte af medlemsstaternes instanser. De kan derimod på grund af deres normative struktur, deres betingede karakter eller en skønsbeføjelse, der er tildelt en af disse instanser, kræve vedtagelse af nationale eller EU-retlige (gennemførelses-) foranstaltninger (33), således at de netop ikke har direkte virkning (34).
57.      I den foreliggende sag skal det derfor undersøges, om artikel
13, stk. 7, i forordning 2019/943 har direkte virkning.
58.      Det fremgår af fast retspraksis, at for at en bestemmelse – i den primære eller den sekundære ret – kan anses for at have direkte virkning, skal den ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstå som ubetinget og tilstrækkeligt præcis. En bestemmelse er ubetinget, når den indeholder en forpligtelse, som ikke er undergivet betingelser og ej heller, i henseende til gennemførelse eller virkninger, er gjort afhængig af, at institutioner i Unionen eller i medlemsstaterne udsteder retsakter i så henseende. En bestemmelse er tilstrækkeligt præcis til at kunne påberåbes af borgerne og anvendes af en retsinstans, når denne forpligtelse er utvetydigt udtrykt (35). Hvis disse betingelser er opfyldt, kan borgere ved de nationale domstole påberåbe sig denne bestemmelse over for staten, selv om den ikke har gennemført bestemmelsen korrekt (36).
59.      For så vidt som en EU-retlig bestemmelse – som i den foreliggende sag bestemmelserne i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 – giver de kompetente nationale myndigheder en vis skønsmargen med hensyn til vurderingen af, om betingelserne herfor er opfyldt, og hvilke foranstaltninger der skal træffes, rejser dette ikke nødvendigvis tvivl om, at bestemmelsen er tilstrækkeligt præcis og ubetinget med henblik på den direkte virkning. Ifølge fast retspraksis er en sådan skønsmargen hverken en betingelse eller et yderligere krav i forbindelse med gennemførelse eller virkninger som omhandlet i de ovenfor i punkt 57 nævnte principper (37).
60.      Tværtimod kan en EU-retlig bestemmelse ifølge denne praksis, selv om et direktiv giver medlemsstaterne en vis skønsmargen ved gennemførelsen, anses for at have en ubetinget og tilstrækkeligt præcis karakter, når den utvetydigt pålægger medlemsstaterne en pligt til at tilvejebringe et bestemt resultat, og når der ikke er knyttet nogen betingelse til anvendelsen af den regel, som følger af forpligtelsen (38). I sidste ende sidestiller Domstolen på nuværende tidspunkt betingelserne om, at forpligtelsen skal være ubetinget og tilstrækkeligt præcis. Dermed kan forpligtelser, der ikke er fastlagt nærmere og i sig selv giver medlemsstaterne et råderum, også finde direkte anvendelse (39). Dette gælder navnlig i tilfælde, hvor denne bestemmelse fastsætter en metode til at opnå den minimumsbeskyttelse eller det resultat, som bestemmelsen foreskriver (40).
61.      Under disse omstændigheder er det, som det vil fremgå af det følgende, min opfattelse, at bestemmelserne i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 om metoden til beregning af en finansiel kompensation finder direkte anvendelse.
2.      Opfyldelse af kriterierne for direkte virkning
62.      Som anført ovenfor i punkt 27 ff. er den i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 fastsatte beregningsmetode på grundlag af kriterierne heri tilstrækkelig klar, præcis og ubetinget, til at den kan anvendes direkte af den kompetente nationale instans, herunder systemoperatøren. Den skønsmargen, som denne instans er indrømmet med henblik på den kontrafaktiske sammenlignende analyse, ændrer ikke ved, at den pågældende producent i tilfælde af ikkemarkedsbaseret (nedadgående) belastningsomfordeling har ret til en (rimelig) finansiel kompensation. Denne kompensation skal i sidste ende nærme sig den økonomiske situation, som producenten ville have befundet sig i uden et pålæg om denne belastningsomfordeling, dvs. ved salg af den pågældende mængde elektricitet på markedsvilkår. Hertil kommer en klar forpligtelse for systemoperatøren til at opfylde denne ret under overholdelse af de kriterier og beregningsmetoder, der er fastsat i artikel
13, stk. 7.
63.      Såvel det mål, der skal nås med den finansielle kompensation, som kriterierne og metoden til beregning heraf er således defineret tilstrækkeligt klart, præcist og udtømmende i disse bestemmelser, hvorfor de også kan gøres gældende af de berørte producenter for en retsinstans, for hvilken de er forståelige, og således kan anvendes direkte af denne.
64.      Såfremt en medlemsstat – som Irland i det foreliggende tilfælde ved den omtvistede afgørelse – vedtager anvendelsesforanstaltninger med henblik på udøvelsen af det skøn, der er tillagt ved artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943, ændrer dette ikke noget ved denne direkte virkning af artikel 13, stk. 7. Et andet spørgsmål, som ikke skal besvares i den foreliggende sag, er, om disse anvendelsesforanstaltninger overholder eller overskrider grænserne for de kriterier, som er fastsat tilstrækkeligt præcist, ubetinget og udtømmende heri, og for det heri tillagte skøn.
65.      Med hensyn til de i den omtvistede afgørelse fastlagte kriterier for beregning af retten til finansiel kompensation hersker der imidlertid tvivl i denne henseende. Den heri fastsatte beregningsmetode er nemlig bl.a. baseret på (præcist angivne) »forudgående indtægter« og på en formodning om, at der foreligger et »uberettiget« højt eller lavt beløb, som kun kan afkræftes af en »god grund«. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om disse kriterier er forenelige med de direkte anvendelige bestemmelser i artikel
13, stk. 7, i forordning 2019/943, og at afklare, om denne ret skal give sidstnævnte forrang i så henseende.
3.      Foreløbig konklusion
66.      Det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943, selv om bestemmelsen indrømmer systemoperatøren en skønsmargen, opfylder betingelserne for direkte virkning uden at forbyde vedtagelse af nationale gennemførelses- eller anvendelsesforanstaltninger med henblik på udøvelsen af dette skøn. Disse foranstaltninger må imidlertid ikke være i strid med de deri fastsatte kriterier og beregningsmetoder og skal holde sig inden for grænserne af denne skønsmargen, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.
C.      Andre retsmidler (det tredje spørgsmål)
67.      Det tredje spørgsmål vedrører andre retsmidler og er kun stillet på betingelse af, at artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 ikke har direkte virkning. Det er derfor ufornødent at besvare dette spørgsmål.
68.      Såfremt Domstolen for så vidt angår det andet spørgsmål når frem til en anden konklusion end den, der er anført i punkt 66 ovenfor, er det tilstrækkeligt at henvise til Domstolens faste praksis, hvorefter medlemsstaternes retsinstanser, selv om der ikke er tale om direkte virkning, er forpligtede til i videst muligt omfang at fortolke deres nationale ret i overensstemmelse med EU-retten og til at give borgerne mulighed for at opnå erstatning, når deres rettigheder er blevet krænket ved en tilsidesættelse af EU-retten, der kan tilregnes medlemsstaten (41).
D.      Øvrige spørgsmål (det fjerde spørgsmål)
1.      Udsættelse af opfyldelsen af retten til finansiel kompensation [det fjerde spørgsmål, litra a) og b)]
69.      Med det fjerde spørgsmål, litra a) og b), ønsker den forelæggende ret oplyst, om opfyldelsen af retten til finansiel kompensation i henhold til artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 kunne udsættes til 2024 ved hjælp af en national anvendelsesforanstaltning.
70.      Som de appelindstævnte og Kommissionen med rette har gjort gældende, trådte forordning 2019/943 i medfør af forordningens artikel 71, stk. 1, i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende og har i henhold til artikel 71, stk. 2, fundet anvendelse fra den 1. januar 2020, uden at der var fastsat nogen overgangsbestemmelser eller undtagelser for artikel 13. Retten til en finansiel kompensation fra systemoperatøren på grundlag af bestemmelserne i artikel
13, stk. 7, der finder direkte anvendelse og har forrang, har således været gældende fra denne dato og skal opfyldes af denne. En udsættelse af opfyldelsen af denne ret til et senere tidspunkt – i det foreliggende tilfælde 2024 – er uforenelig med hermed og ville være i strid med den fulde virkning (42) af disse bestemmelser, som ligeledes kræves i henhold til retspraksis.
71.      Det fjerde spørgsmål, litra a) og b), skal derfor besvares med, at den ret til finansiel kompensation, der er fastsat i de umiddelbart anvendelige bestemmelser i artikel 13 i forordning 2019/943, i henhold til denne forordnings artikel 71, stk. 2, har skullet opfyldes fra den 1. januar 2020, uden at dette kan udsættes ved nationale anvendelsesforanstaltninger.
2.      Begrænsning eller udvidelse af det personelle anvendelsesområde for retten til finansiel kompensation?[det fjerde spørgsmål, litra c)]
a)      Første del: udelukkelse af små producenter?
72.      Med det første led i det fjerde spørgsmål, litra c), ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 tillader vedtagelse af nationale anvendelsesforanstaltninger, der i tilfælde af en (ikkemarkedsbaseret nedadgående) belastningsomfordeling begrænser retten til finansiel kompensation til producenter, der deltager i ex ante-markedet (day-ahead-markedet), således at de minimis-producenter udelukkes herfra. Ifølge parterne er de minimis-producenter, der ikke er omfattet af denne forordning, små producenter, som ofte ikke deltager i det irske day-ahead- eller intraday-marked.
73.      Som Kommissionen og de appelindstævnte med rette har anført, er retten til finansiel kompensation fra systemoperatøren i henhold til artikel 13, stk. 7, første punktum, i forordning 2019/943 kun betinget af, at de producenter, der er berørt af ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling (»operatøren af det belastningsomfordelte produktionsanlæg, energilagringsanlæg eller anlæg baseret på fleksibelt elforbrug«), har accepteret en garanti for fast levering af energi i en tilslutningsaftale. I denne henseende er elkapaciteten eller omfanget af elforsyningen uden betydning. Kriteriet »nettoindtægter fra salget af elektricitet på day-ahead-markedet« i artikel 13, stk. 7, litra b), tjener i dette tilfælde kun til at fastsætte størrelsen af den finansielle kompensation efter den første beregningsmetode, men begrænser ikke retten til kompensation i principiel henseende.
74.      En anden fortolkning ville også være i strid med opbygningen af og formålet med artikel 12 og 13 i forordning 2019/943. Artikel 12, stk. 2, pålægger nemlig medlemsstaterne at sikre, at systemoperatørerne ved lastfordelingen giver forrang til produktionsanlæg (»prioriteret lastfordeling« (43)), der anvender vedvarende energikilder, med en installeret elproduktionskapacitet på mindre end 400 kW. Kontinuiteten i den principielle garanti for prioriteret lastfordeling er desuden sikret ved artikel
12, stk. 6. Det følger heraf, at mindre producenter af vedvarende energi også drager fordel af den prioriterede lastfordeling, som afvises ved ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling i henhold til artikel 13, stk. 6. I henhold til artikel
13, stk. 6, litra a), er en sådan belastningsomfordeling for så vidt angår produktionen af elektricitet fra vedvarende energikilder desuden kun tilladt inden for strenge grænser. En sondring på grundlag af omfanget af elproduktion eller -tilførsel eller deltagelse i day-ahead-markedet, som udelukker visse producenter (af vedvarende energi) fra det personelle anvendelsesområde for retten til finansiel kompensation, ville ikke være forenelig med disse regler.
75.      En sådan sondring ville ligeledes være i strid med de principper, der er fastsat i artikel
13, stk. 1 og 2, i forordning 2019/943. For det første bestemmer stk. 1, at belastningsomfordeling skal baseres på objektive, gennemsigtige og ikkediskriminerende kriterier og være åben for alle produktionsteknologier (samt alle former for energilagring og fleksibelt elforbrug), i det omfang det er teknisk muligt (punkt 52 ovenfor). Der er i denne forbindelse ikke hjemlet nogen sondring på grundlag af produktionskapaciteten. For det andet har alle producenter, der (også) er berørt af markedsbaseret belastningsomfordeling, i henhold til stk. 2 principielt ret til en økonomisk godtgørelse.
76.      Det første led i det fjerde spørgsmål, litra c), skal derfor besvares med, at artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 ikke tillader vedtagelse af nationale anvendelsesforanstaltninger, der i tilfælde af en (ikkemarkedsbaseret nedadgående) belastningsomfordeling begrænser retten til finansiel kompensation til producenter, der deltager i ex ante-markedet (day-ahead-markedet), eller udelukker såkaldte de minimis-producenter herfra.
b)      Andet led: mellemhandleres ret til kompensation?
77.      Med det andet led i det fjerde spørgsmål, litra c), ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 tillader vedtagelse af nationale anvendelsesforanstaltninger, der udvider retten til finansiel kompensation i tilfælde af (ikkemarkedsbaseret) belastningsomfordeling til at omfatte leverandører af elektricitet, som muligvis kun er mellemhandlere og ikke producenter. Dette bestrides delvist af de appelindstævnte. Efter deres opfattelse må en systemoperatør kun betale kompensation direkte til en producent med ret hertil.
78.      Som anført ovenfor i punkt 73 er retten til finansiel kompensation fra systemoperatøren i henhold til artikel 13, stk. 7, første punktum, i forordning 2019/943 begrænset til de producenter, der er berørt af ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling (»operatøren af det belastningsomfordelte produktionsanlæg, energilagringsanlæg eller anlæg baseret på fleksibelt elforbrug«), og som har accepteret en garanti for fast levering af energi i en tilslutningsaftale. Desuden er det kun disse producenter, der inden for rammerne af de to beregningsmetoder har »yderligere driftsomkostninger« som omhandlet i artikel
13, stk. 7, litra a), i forordning 2019/943, der skal tages i betragtning ved fastsættelsen af denne kompensation. Dette udelukker principielt mellemhandlere, der hverken er producenter, driver et af de nævnte anlæg eller har indgået en tilslutningsaftale med leveringsgaranti, fra det personelle anvendelsesområde for retten til kompensation.
79.      Som forsyningsstyrelsen og Kommissionen har anført, synes det imidlertid ikke helt udelukket, at nationale anvendelsesforanstaltninger mere præcist regulerer den måde, hvorpå kompensationsbeløb udbetales til den berettigede producent. Dette kan – af tekniske årsager, f.eks. med henblik på modregning – gøre det muligt at tillade, at en sådan mellemhandler kan fungere som betalingsorgan, forudsat at dette ikke bringer opfyldelsen af producentens ret til kompensation i fare og ikke medfører en urimelig forskydning af risikoen for insolvens, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
80.      Det andet led i det fjerde spørgsmål, litra c), skal derfor besvares med, at artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 ikke tillader vedtagelse af nationale anvendelsesforanstaltninger, der i tilfælde af en (ikkemarkedsbaseret nedadgående) belastningsomfordeling udvider retten til finansiel kompensation til mellemhandlere, der ikke opfylder betingelserne i denne bestemmelses stk. 1. Dette udelukker ikke, at en mellemhandler kan fungere som betalingsorgan, forudsat at dette ikke bringer opfyldelsen af producentens ret til kompensation i fare og ikke medfører en urimelig forskydning af risikoen for insolvens, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
3.      Betalinger på grundlag af erhvervselkøbsaftaler, der overstiger markedsprisen, som »finansiel støtte« [det fjerde spørgsmål, litra d)]
81.      Med det fjerde spørgsmål, litra d), ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om begrebet »finansiel støtte« i artikel 13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943, der i henhold til denne bestemmelse betragtes som en »del af fortjenesten«, omfatter betalinger til en producent af vedvarende energi på grundlag af erhvervselkøbsaftaler (44), der overstiger markedsprisen.
82.      Parterne er meget uenige om dette spørgsmål. Ifølge den forelæggende ret udgør garantien for strikeprisen i erhvervselkøbsaftalerne – der kan overstige markedsprisen – et vigtigt element i den finansielle støtte til producenter af vedvarende energi (punkt 15 ovenfor). Den omtvistede afgørelse og forsyningsstyrelsen anerkender imidlertid ikke dette element som »finansiel støtte« som omhandlet i artikel 13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943. Forsyningsstyrelsen er af den opfattelse, at dette kun kan være en offentlig støtte i form af statsstøtte.
83.      Både på grund af det brede begreb »finansiel støtte« og af systematiske og teleologiske grunde anser jeg ikke forsyningsstyrelsens argumentation for holdbar. Der er efter min opfattelse tale om såvel statslig som privat finansiel støtte, som i givet fald er godkendt eller foranlediget af staten.
84.      Begrebet »finansiel støtte« er ikke defineret i forordning 2019/943. Det er heller ikke – i hvert fald ikke udtrykkeligt – omfattet af forbeholdet vedrørende anvendelsen af artikel 107 TEUF og 108 TEUF, hvilket kan tyde på, at der kun kan være tale om en statslig støtte i den forstand, hvori begrebet støtte er anvendt i artikel
107, stk. 1, TEUF. Dette forbehold finder derimod anvendelse på de elkøbsaftaler, der er omfattet af artikel 19a i forordning 2019/943, dvs. de i den foreliggende sag omtvistede erhvervselkøbsaftaler (artikel 19a, stk. 4), hvorfor forsyningsstyrelsens argumentation allerede af denne grund synes at være uholdbar.
85.      Tværtimod har denne forordnings artikel 13, stk. 7, litra b), efter min opfattelse principielt til formål at dække enhver form for finansiel støtte til produktion af elektricitet, herunder fra vedvarende energikilder, uanset om den hidrører fra statsmidler eller private midler. Dette bekræftes af, at erhvervselkøbsaftaler kan henregnes til de kategorier af tilladte instrumenter til fremme af produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder og sikring af forsyningssikkerheden, der er fastsat i artikel
19a, artikel
19d og artikel
21 i forordning 2019/943.
86.      I henhold til artikel 19a, stk. 1, i forordning 2019/943 fremmer medlemsstaterne udbredelse af elkøbsaftaler med henblik på at skabe prisforudsigelighed og nå de mål, der er fastsat i deres integrerede nationale energi- og klimaplaner med hensyn til dekarboniseringsdimensionen, herunder med hensyn til vedvarende energi. I henhold til denne artikels stk. 3 og 4 kan medlemsstaterne i denne henseende på en koordineret måde fastsætte statsstøttede garantiordninger til markedspriser for at reducere de finansielle risici ved, at aftager misligholder sine betalingsforpligtelser inden for rammerne af elkøbsaftaler, private garantier eller faciliteter, der samler efterspørgslen efter elkøbsaftaler. I denne forbindelse skal en statsstøttet garantiordning for elkøbsaftaler, »uden at dette berører artikel
107 og 108 i
TEUF [...] indeholde bestemmelser for at undgå, at likviditeten på elmarkederne aftager, og må ikke yde støtte til køb af produktion fra fossile brændstoffer«. Det fremgår ikke af forelæggelseskendelsen, om den i erhvervselkøbsaftalerne garanterede strikepris, som endog kan være højere end markedsprisen, sikres gennem en sådan statsstøttet garantiordning, eller om der kun er tale om en privat garanti. I begge tilfælde vil der under alle omstændigheder være tale om finansiel støtte, som principielt er tilladt i henhold til forordning 2019/943.
87.      Erhvervskøbsaftalerne kan desuden muligvis indgå i en ordning for direkte prisstøtte i form af tovejsdifferencekontrakter til investering i nye elproduktionsanlæg til elproduktion fra vedvarende energikilder i henhold til artikel 19d i forordning 2019/943 (45), hvis indtægter skal fordeles til slutkunder (stk. 5) (46). Endelig kan erhvervselkøbsaftalerne eventuelt være en del af en kapacitetsmekanisme som omhandlet i denne forordnings artikel 21, stk. 1 (47).
88.      Det er således absolut muligt, at en »finansiel støtte« som omhandlet i artikel
13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943 kan være en statsstøtte eller en statsligt foranlediget støtte hidrørende fra private midler. Ud fra systematiske og teleologiske betragtninger er der imidlertid heller ingen grund til ikke at tage hensyn til indtægter fra erhvervselkøbsaftaler, der potentielt overstiger markedsprisen, i forbindelse med beregningen af den finansielle kompensation.
89.      I lighed med pålæggelsen af prioriteret lastfordeling i henhold til artikel
13, stk. 2-4, i forordning 2019/943, som ligeledes er underlagt forbeholdet om overholdelse af statsstøttereglerne i artikel 107 TEUF, 108 TEUF og 109 TEUF, har den finansielle kompensation, der er fastsat i artikel 13, stk. 7, nemlig ligeledes til formål at fremme produktion og levering af vedvarende energi eller at sikre denne. Det fremgår endvidere af Domstolens noget svingende praksis, at lovbestemt fremme af produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder ikke nødvendigvis er omfattet af begrebet statsstøtte, nærmere bestemt når støtten netop ikke ydes ved hjælp af »statsmidler« (48). Det brede begreb »finansiel støtte«, hvad enten den hidrører fra offentlige eller private midler, tager højde for denne tankegang. Tværtimod har EU-lovgiver åbenbart bevidst valgt dette begreb for at dække de mange former for foranstaltninger til finansiel fremme af produktion af elektricitet, navnlig fra vedvarende energikilder, uanset om de opfylder begrebet statsstøtte som omhandlet i artikel
107, stk. 1, TEUF eller ej.
90.      Det fjerde spørgsmål, litra d), skal derfor besvares med, at begrebet »finansiel støtte« i artikel 13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943 principielt omfatter betalinger, der overstiger markedsprisen, til en producent af vedvarende energi på grundlag af elkøbsaftaler, såsom erhvervselkøbsaftaler.
V.      Forslag til afgørelse
91.      Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare anmodningen om præjudiciel afgørelse fra Supreme Court (øverste domstol, Irland) som følger:
»1.      a)      Artikel 13, stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/943 af 5. juni 2019 om det indre marked for elektricitet giver producenter med prioriteret netværksadgang og leveringsgaranti, som pålægges ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling, ret til en finansiel kompensation, som så vidt muligt svarer til det hypotetiske indtægtstab (herunder tab af finansiel støtte) i tilfælde af levering af den pågældende mængde elektricitet på markedsvilkår, men som ikke nødvendigvis neutraliserer det fuldt ud i økonomisk henseende. Udtrykket »en uberettiget lav eller en uberettiget høj kompensation« i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 tager sigte på, at der ydes en rimelig finansiel kompensation til en berørt producent ved en sådan belastningsomfordeling. Systemoperatøren har i denne forbindelse en skønsmargen.
b)       Retten til finansiel kompensation i henhold til artikel
13, stk. 7, i forordning 2019/943 kræver ikke, at en producent, der er berørt af ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling, drager fordel af prioriteret lastfordeling, ligesom opfyldelsen af denne ret ikke må gøres betinget af en sådan sondring i nationale anvendelsesforanstaltninger.
2.            Selv om artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943
indrømmer systemoperatøren en skønsmargen, opfylder bestemmelsen betingelserne for direkte virkning uden at forbyde vedtagelse af nationale gennemførelses- eller anvendelsesforanstaltninger med henblik på udøvelsen af dette skøn. Disse foranstaltninger må imidlertid ikke være i strid med de deri fastsatte kriterier og beregningsmetoder og skal holde sig inden for grænserne af denne skønsmargen, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.
3.      a)      Den ret til finansiel kompensation, der er fastsat i de umiddelbart anvendelige bestemmelser i artikel 13 i forordning 2019/943, har i henhold til denne forordnings artikel 71, stk. 2, skullet opfyldes fra den 1. januar 2020, uden at dette kan udsættes ved nationale anvendelsesforanstaltninger.
b)      Artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 tillader ikke vedtagelse af nationale anvendelsesforanstaltninger,
–        der i tilfælde af en (ikkemarkedsbaseret nedadgående) belastningsomfordeling begrænser retten til finansiel kompensation til producenter, der deltager i ex ante-markedet (day-ahead-markedet), eller udelukker såkaldte de minimis-producenter herfra,
–        der i tilfælde af en (ikkemarkedsbaseret nedadgående) belastningsomfordeling udvider retten til finansiel kompensation til mellemhandlere, der ikke opfylder betingelserne i denne bestemmelses stk. 1. Dette udelukker ikke, at en mellemhandler kan fungere som betalingsorgan, forudsat at dette ikke bringer opfyldelsen af producentens ret til kompensation i fare og ikke medfører en urimelig forskydning af risikoen for insolvens, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
c)      Begrebet »finansiel støtte« i artikel 13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943 omfatter principielt betalinger, der overstiger markedsprisen, til en producent af vedvarende energi på grundlag af elkøbsaftaler (Corporate Power Purchase Agreements, erhvervselkøbsaftaler) som omhandlet i artikel 19a i forordning 2019/943.«
1 –      Originalsprog: tysk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 5.6.2019 om det indre marked for elektricitet (EUT 2019, L 158, s. 54), senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2024/1747 af 13.6.2024 om ændring af forordning (EU) 2019/942 og (EU) 2019/943 for så vidt angår forbedring af udformningen af Unionens elektricitetsmarked (EUT 2024, L 1747, s. 1).
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 5.6.2019 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ændring af direktiv 2012/27/EU (EUT 2019, L 158, s. 125), senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2024/1711 af 13.6.2024 om ændring af direktiv (EU) 2018/2001 og (EU) 2019/944 for så vidt angår forbedring af udformningen af Unionens elektricitetsmarked (EUT 2024, L 1711, s. 1).
4 –      Jf. artikel 3 i forordning 2019/943 med overskriften »Principper vedrørende driften af elektricitetsmarkeder«, hvori det bl.a. bestemmes, at prisdannelsen baseres på efterspørgsel og udbud [litra a)], og at markedsregler tilskynder til fri prisdannelse og undgår tiltag, der hindrer prisdannelse baseret på efterspørgsel og udbud [litra b)].
5 –      Jf. artikel 3, litra c) og f), i forordning 2019/943.
6 –      Som den forelæggende ret med rette har anført, adskiller de markedsbaserede lastfordelingsforanstaltninger, der er reguleret i artikel 12 i forordning 2019/943, sig således fra de markedsbaserede respektive ikkemarkedsbaserede foranstaltninger til belastningsomfordeling, der er fastsat i denne forordnings artikel 13. Ifølge denne definition foretages belastningsomfordeling i tilfælde af en »fysisk kapacitetsbegrænsning«, eller når en »afkortning« er nødvendig af hensyn til systemsikkerheden. Den  i sagen omtvistede ikkemarkedsbaserede nedadgående belastningsomfordeling har til formål at reducere andelen af elektricitet produceret fra vedvarende energikilder i systemet.
7 –      »Prioriteret lastfordeling« betegner ifølge artikel 2, nr. 20), i forordning 2019/943 »for den selvstændige lastfordelingsmodels vedkommende kraftværkers lastfordeling på grundlag af andre kriterier end den økonomiske rangfølge af bud, og for den centrale lastfordelingsmodels vedkommende kraftværkers lastfordeling på grundlag af andre kriterier end den økonomiske rangfølge af bud og end netbegrænsninger, idet der gives prioritet til bestemte produktionsteknologiers lastfordeling«. Begreberne »central lastfordelingsmodel« og »selvstændig lastfordelingsmodel« er defineret i denne forordnings artikel 2, nr. 29) og 30).
8 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25.10.2012 om energieffektivitet, om ændring af direktiv 2009/125/EF og 2010/30/EU samt om ophævelse af direktiv 2004/8/EF og 2006/32/EF (EUT 2012, L 315, s. 1).
9 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 23.4.2009 om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77/EF og 2003/30/EF (EUT 2009, L 140, s. 16).
10 –      Jf. s. 27 og 28 i den omtvistede afgørelse.
11 –      Jf. også artikel 19a i forordning 2019/943.
12 –      Dom af 24.6.2019 (C-573/17, EU:C:2019:530).
13 –      Artikel 13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943 om tab af »nettoindtægter« vedrører kun ikkemarkedsbaseret nedadgående belastningsomfordeling.
14 –      I henhold til artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943 er der ikke ret til finansiel kompensation »i tilfælde af producenter, der har accepteret en tilslutningsaftale, i henhold til hvilken der ikke er nogen garanti for fast levering af energi« (min fremhævelse).
15 –      Jf. artikel 13, stk. 7, litra b), andet punktum, i forordning 2019/943. Som det fremgår af det fjerde spørgsmål, litra d), er det eneste omtvistede spørgsmål i den foreliggende sag, om den strikepris, der er garanteret i erhvervselkøbsaftalerne, udgør en sådan »finansiel støtte«, for så vidt som den er højere end markedsprisen (jf. punkt 81 nedenfor).
16 –      Jf. artikel 13, stk. 7, litra a), i forordning nr. 2019/943 (»yderligere brændstofomkostninger i tilfælde af opadgående belastningsomfordeling, eller levering af suppleringsvarme i tilfælde af nedadgående belastningsomfordeling« (mine fremhævelser).
17 –      Som svar på et spørgsmål fra Domstolen i retsmødet har Irland bekræftet, at den finansielle kompensation, der er fastsat i artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943, ligeledes er skattepligtig i Irland.
18 –      Kommissionens argument om, at der er tale om en »undtagelse« fra den første beregningsmetode, forekommer mig derimod at være vildledende og lidet nyttigt.
19 –      De forskellige sprogversioner er stort set enslydende i denne henseende. Det fremgår dog tydeligere af den franske affattelse (»indûment« i stedet for »injustifié«) tydeligere, at der i denne henseende skal foretages en vurdering af, om kompensationen er rimelig.
20 –      Der er således ikke tale om mistede (hypotetiske) »nettoindtægter« som omhandlet i artikel 13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943. Dette tyder i øvrigt på, at den første beregningsmetode slet ikke finder anvendelse i et sådant tilfælde, men kun den anden.
21 –      Jf. også artikel 13, stk. 7, andet punktum, i forordning 2019/943 (»[s]ådan finansiel kompensation«).
22 –      En sådan garanti for en minimumsindtægt er som undtagelse fra princippet i artikel 10, stk. 1 (»Der må hverken være en øvre eller en nedre grænse for elprisen på engrosmarkedet«) kun fastsat i artikel 10, stk. 2, i forordning 2019/943 (»NEMO’erne kan anvende harmoniserede grænseværdier for maksimum- og minimumsclearingpriser for day-ahead- og intraday-tidsrammerne«).
23 –      Med hensyn til den markedsbaserede belastningsomfordeling er der i artikel 13, stk. 2, i forordning 2019/943 ligeledes kun tale om, at de pågældende »[r]essourcer [...] skal udvælges blandt produktionsanlæg, energilagring- eller fleksibelt elforbrug ved brug af markedsbaserede mekanismer, og der skal ydes økonomisk godtgørelse« (min fremhævelse).
24 –      Dette vedrører handel med elektricitet til dagen efter og handel med elektricitet på det kortfristede marked.
25 –      Jf. artikel 12, stk. 6, litra b), i Kommissionens forslag af 30.11.2016 til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om det indre marked for elektricitet (COM (2016) 861 final): »90% of the net revenues from the sale of electricity on the day-ahead market that the generating or demand facility would have generated without the curtailment or redispatching request«.
26 –      Kompromis om forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om det indre marked for elektricitet af 18.1.2019, interinstitutionelt dokument 2016/0379 (COD), s. 66 (findes på 4-provisional-agreement-karins-regulation-on-electricity-en).
27–      Som anført i fodnote 20 ovenfor, gælder dette ikke nødvendigvis for belastningsomfordeling i opadgående retning. I dette tilfælde kan der nemlig ikke være tale om tab af (hypotetiske) »nettoindtægter« som omhandlet i artikel 13, stk. 7, litra b), i forordning 2019/943, hvorfor det antagelig kun er den anden beregningsmetode, der finder anvendelse, under hensyntagen til de faktiske indtægter og de yderligere driftsomkostninger.
28 –      Som de appelindstævnte ligeledes har gjort gældende i retsmødet, kender systemoperatøren den mængde elektricitet, som denne forbyder levering af ved pålæggelse af nedadgående belastningsomfordeling. Tilsvarende bør de markedsindtægter, der opnås eller kan opnås for denne mængde på day-ahead-markedet på tidspunktet for belastningsomfordelingen, kunne beregnes. Producenten råder på sin side over oplysningerne om sine egne driftsomkostninger.
29 –      Jf. artikel 8, 12-18 og 28 ff. i forordning 2019/943.
30 –      Dette spørgsmål synes snarere at vedrøre artikel 12 end artikel 13, stk. 7, i forordning 2019/943, således som de appelindstævnte også har gjort gældende, og som forsyningsstyrelsen har bekræftet i sit skriftlige indlæg. Artikel 12, stk. 2, regulerer nemlig den principielt prioriterede lastfordeling [som defineret i artikel 2, nr. 20)] for produktionsanlæg, der anvender vedvarende energikilder, og hvis installerede elproduktionskapacitet er på mindre end 400 kW. I henhold til artikel 12, stk. 4, kan medlemsstaterne også fastsætte dette for produktionsanlæg, som anvender højeffektiv kraftvarmeproduktion med samme elkapacitet. I denne henseende sikrer artikel 12, stk. 6, at produktionsanlæg, der anvender vedvarende energikilder eller højeffektiv kraftvarmeproduktion, og som var sat i drift inden den 4.7.2019, og som, da de blev sat i drift, drog fordel af prioriteret lastfordeling i henhold til de indtil da gældende regler, fortsat drager fordel af prioriteret lastfordeling. Den i hovedsagen omtvistede afgørelse har sit udgangspunkt heri, idet den fastsætter forskellige metoder til beregning af retten til finansiel kompensation, alt efter om produktionsudstyret blev taget i brug før eller efter den 4.7.2019.
31 –      Dom af 24.6.2019 (C-573/17, EU:C:2019:530) vedrørende spørgsmålet om den direkte virkning og forrangen for bestemmelserne i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27).
32 –      Jf. dom af 24.6.2019, Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 60 ff.), og af 18.12.2025, Kommissionen mod Polen (Ultra vires-kontrol af Domstolens praksis – EU-rettens forrang) (C-448/23, EU:C:2025:975, præmis 114-117 og den deri nævnte retspraksis).
33 –      Jf. i denne retning dom af 11.1.2001, Monte Arcosu (C-403/98, EU:C:2001:6, præmis 26-28), af 14.4.2011, Vlaamse Dierenartsenvereniging og Janssens (C-42/10, C-45/10 og C-57/10, EU:C:2011:253, præmis 47 ff.), af 19.12.2019, Coöperatieve Producentenorganisatie en Beheersgroep Texel (C-386/18, EU:C:2019:1122, præmis 63 og 64), og af 30.5.2024, Expedia (C-663/22, EU:C:2024:433, præmis 40-42 og den deri nævnte retspraksis).
34 –      Jf. ligeledes generaladvokat Rantos’ forslag til afgørelse Electrabel m.fl. (C-633/23, EU:C:2025:131, punkt 34).
35 –      I denne retning dom af 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning) (C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 18), og af 21.12.2023, Papier Mettler Italia (C-86/22, EU:C:2023:1023, præmis 76 og den deri nævnte retspraksis).
36 –      I denne retning dom af 6.10.2015, T-Mobile Czech Republic og Vodafone Czech Republic (C-508/14, EU:C:2015:657, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også mit forslag til afgørelse ECB og Kommissionen mod Corneli (C-777/22 P og C-789/22 P, EU:C:2024:973, punkt 87).
37 –      I denne retning dom af 6.10.2015, T-Mobile Czech Republic og Vodafone Czech Republic (C-508/14, EU:C:2015:657, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis), og af 8.3.2022 Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning) (C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 19).
38 –      I denne retning dom af 3.9.2014, GMAC UK (C-589/12, EU:C:2014:2131, præmis 32), og af 21.12.2023, Papier Mettler Italia (C-86/22, EU:C:2023:1023, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også mit forslag til afgørelse Impact (C-268/06, EU:C:2008:2, punkt 96) og ECB og Kommissionen mod Corneli (C-777/22 P og C-789/22 P, EU:C:2024:973, punkt 89).
39 –      Jf. J. Kokott, Zur unmittelbaren Wirkung des Unionsrechts, Archiv des öffentlichen Rechts, 2023, bind 148, s. 496 ff. (501).
40 –      Jf. i denne retning dom af 6.10.2015, T-Mobile Czech Republic og Vodafone Czech Republic (C-508/14, EU:C:2015:657, præmis 53), og af 14.1.2021, RTS infra og Aannemingsbedrijf Norré-Behaegel, C-387/19, EU:C:2021:13, præmis 49); generaladvokat Rantos’ forslag til afgørelse Electrabel m.fl. (C-633/23, EU:C:2025:131, punkt 34-36).
41 –      Jf. i denne retning dom af 24.6.2019, Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 55-57 og den deri nævnte retspraksis).
42 –      I denne retning dom af 24.6.2019, Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 53-58).
43 –      Jf. artikel 2, nr. 20), i forordning 2019/943.
44 –      Corporate Power Purchase Agreements eller elkøbsaftaler, jf. artikel 19a i forordning 2019/943 (jf. punkt 15 ovenfor).
45 –      Ifølge den forelæggende ret har erhvervselkøbsaftalerne i reglen form af »differencekontrakter« (punkt 15 ovenfor).
46 –      En sådan ordning skal ifølge artikel 19d, stk. 3, i forordning 2019/943 i øvrigt ligeledes vurderes af Kommissionen i henhold til artikel 107 TEUF og 108 TEUF.
47 –      Jf. s. 59 og 60 i den irske plan for kapacitetsmekanismen af 16.12.2019 (findes på updated_ireland_implementation_plan.pdf), hvorefter 15% af efterspørgslen efter elektricitet skal dækkes af erhvervselkøbsaftaler. En sådan kapacitetsmekanisme er principielt også omfattet af anvendelsesområdet for artikel 107 TEUF og 108 TEUF; jf. dom af 2.9.2021, Kommissionen mod Tempus Energy og Tempus Energy Technology (C-57/19 P, EU:C:2021:663).
48 –      De afgrænsningsspørgsmål, der opstår i denne forbindelse, navnlig med henblik på anvendelsen af »statsmidler« og på, hvorvidt den kan tilregnes staten, er ofte stærkt omdiskuterede og vanskelige at besvare; jf. dom af 13.3.2001, PreussenElektra (C-379/98, EU:C:2001:160, præmis 57 ff.), af 28.3.2019, Tyskland mod Kommissionen (C-405/16 P, EU:C:2019:268, præmis 52 ff.), og af 26.9.2024, Covestro Deutschland og Tyskland mod Kommissionen (C-790/21 P og C-791/21 P, EU:C:2024:792, præmis 84 ff.).