62003CJ0410_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑410/03,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES podaná dne 1. října 2003,
Komise Evropských společenství
zastoupená K. Banks a K. Simonssonem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalobkyně,
proti
Italské republice, zastoupené I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. Cingolem, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalované,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, N. Colneric (zpravodaj) a J. N. Cunha Rodrigues, soudci,
generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že nepřijala právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 1999/95/ES ze dne 13. prosince 1999 o uplatňování ustanovení o pracovní době námořníků na palubách plavidel, která využívají přístavy Společenství (Úř. věst. L 14, s. 29; Zvl. vyd. 05/03, s. 407), nebo tím, že jí o těchto předpisech neuvědomila, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.
2. Italská republika navrhuje zamítnout žalobu Komise jako neopodstatněnou.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
3. Směrnice Rady 1999/63/ES ze dne 21. června 1999 o dohodě o úpravě pracovní doby námořníků uzavřené mezi Svazem provozovatelů námořních plavidel Evropského společenství (ECSA) a Federací odborů pracovníků v dopravě v Evropské unii (FST) (Úř. věst. L 167, s. 33; Zvl. vyd. 05/03, s. 363), má za účel provedení uvedené dohody, obsažené v příloze této směrnice (dále jen „dohoda“), která je založená na některých ustanoveních úmluvy Mezinárodní organizace práce (dále jen „MOP“) č. 180 o pracovní době námořníků a posádek plavidel přijaté dne 22. října 1996.
4. Ustanovení 4 dohody stanoví:
„Aniž je dotčeno ustanovení 5, činí základní pracovní doba pro námořníky i pro ostatní pracovníky v zásadě osm hodin denně s jedním dnem odpočinku týdně a navíc s odpočinkem o svátcích. Členské státy mohou přijmout opatření pro schválení nebo registraci kolektivní smlouvy, která stanoví základní pracovní dobu námořníků, jež není méně příznivá než stanovený základ.“
5. Ustanovení 5 dohody stanoví:
„1. Meze pracovní doby a doby odpočinku musí být stanoveny takto:
a) maximální pracovní doba nesmí překročit
i) 14 hodin v období 24 hodin a
ii) 72 hodin v období 7 dnů, nebo
b) minimální doba odpočinku nesmí být kratší než
i) 10 hodin v období 24 hodin a
ii) 77 hodin v období 7 dnů.
2. Dobu odpočinku lze rozdělit nejvýše na dvě části, z nichž jedna trvá nejméně šest hodin a interval mezi dvěma po sobě následujícími dobami odpočinku nesmí překročit čtrnáct hodin.
3. Nástupy, požární a záchranná cvičení a cvičení předepsaná vnitrostátními právními předpisy a mezinárodními akty se provádějí tak, aby co nejméně rušily dobu odpočinku a nevyvolaly únavu.
4. Při pracovní pohotovosti, například není-li ve strojovně obsluha, má námořník nárok na přiměřenou náhradní dobu odpočinku, je-li základní doba odpočinku narušena povoláním k práci.
5. Nebyla-li sjednána žádná kolektivní smlouva ani vydán rozhodčí výrok nebo rozhodne‑li příslušný orgán, že kolektivní smlouva nebo rozhodčí výrok nesplňují body 3 a 4, přijme příslušný orgán opatření pro zajištění dostatečné doby odpočinku těmto námořníkům.
6. V souladu s obecnými zásadami ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků mohou členské státy přijmout vnitrostátní právní předpisy nebo postupy, které umožní příslušnému orgánu schválit nebo registrovat kolektivní smlouvy, jež stanoví odchylky od mezí podle bodů 1 a 2. Tyto odchylky musí být pokud možno v souladu se stanoveným základem, ale mohou upravit častější dovolenou nebo delší dobu dovolené nebo poskytování náhradní dovolené pro členy strážní služby nebo pro námořníky pracující na palubě plavidel pro krátké plavby.
7. Na snadno přístupném místě musí být vyvěšen přehled organizace práce na palubě, který pro každou funkci uvádí alespoň:
a) rozdělení služeb na moři a v přístavu,
b) maximální pracovní dobu nebo minimální dobu odpočinku stanovenou právními předpisy nebo kolektivními smlouvami platnými v členských státech.
8. Přehled uvedený v bodě 7 musí být vyhotoven podle vzoru v pracovním jazyce nebo pracovních jazycích plavidla a v angličtině.“
6. Ustanovení 8 dohody zní takto:
„1. O denní pracovní době nebo o době odpočinku námořníků se vedou záznamy, které zajišťují dodržování ustanovení 5. Námořník musí obdržet jeden stejnopis záznamů, které se ho týkají, jejž podepíše kapitán nebo jím oprávněná osoba a námořník.
2. Musí být stanoveny postupy pro vedení těchto záznamů na palubě včetně intervalů, ve kterých jsou informace zaznamenávány. Pro záznamy pracovní doby nebo doby odpočinku námořníků se vyhotoví vzor s ohledem na stávající mezinárodní směrnice. Vzor bude vyhotoven v jazycích podle ustanovení 5 bodu 8.
3. Na palubě na místě posádce snadno přístupném musí být uložen stejnopis odpovídajících vnitrostátních právních předpisů vztahujících se k této dohodě a stejnopis příslušných kolektivních smluv.“
7. Podle ustanovení 9 dohody:
„Záznamy zmíněné v ustanovení 8 musí být ve vhodných intervalech kontrolovány a potvrzovány, aby bylo zajištěno, že ustanovení o pracovní době nebo o době odpočinku provádějící tuto dohodu jsou dodržována.“
8. Čtvrtý bod odůvodnění směrnice 1999/95 připomíná, že dohoda se vztahuje na námořníky všech námořních plavidel, veřejných nebo soukromých, která jsou registrována na území některého členského státu a zpravidla využívána pro obchodní námořní plavby.
9. V souladu s pátým bodem odůvodnění směrnice 1999/95 je předmětem uvedené směrnice uplatňovat ustanovení směrnice 1999/63, která vycházejí z úmluvy MOP č. 180, na všechna plavidla, která využívají přístavy Společenství bez ohledu na vlajku, pod kterou plují, za účelem identifikace a nápravy jakékoli situace, jež zjevně ohrožuje bezpečnost nebo zdraví námořníků.
10. Článek 1 směrnice 1999/95 stanoví:
„1. Účelem této směrnice je zavést systém pro ověřování a prosazování dodržování směrnice 1999/63/ES na plavidlech, která využívají přístavy členských států, aby došlo ke zlepšení námořní bezpečnosti, pracovních podmínek a zdraví a bezpečnosti námořníků na palubách plavidel.
2. Členské státy přijmou odpovídající opatření, aby plavidla, která nejsou registrovaná na jejich území nebo neplují pod jejich vlajkou, dodržovala ustanovení 1 až 12 dohody připojené ke směrnici 1999/63/ES.“
11. Článek 3 směrnice 1999/95, nazvaný „Příprava zpráv“, stanoví:
„Aniž je dotčen čl. 1 odst. 2, obdrží-li členský stát, jehož přístav plavidlo dobrovolně využívá v rámci běžného průběhu obchodu nebo z provozních důvodů, stížnost, kterou nepovažuje za zjevně neodůvodněnou, nebo získá důkaz, že plavidlo nedodržuje normy uvedené ve směrnici 1999/63/ES pro námořní odvětví, připraví zprávu určenou vládě země, ve které je plavidlo registrováno, a pokud inspekce provedená podle článku 4 poskytne požadované důkazy, přijme veškerá opatření nezbytná pro nápravu situace, jež na palubě představuje zjevné nebezpečí pro bezpečnost nebo zdraví členů posádky.
Totožnost osoby, která podala stížnost, nesmí být veliteli lodi ani vlastníkovi dotčeného plavidla odhalena.“
12. Podle článku 4 směrnice 1999/95, nazvaného „Inspekce a podrobná inspekce“:
„1. Pro získání důkazu, že plavidlo nesplňuje požadavky směrnice 1999/63/ES, inspektor při provádění inspekce ověřuje, zda:
– přehled úpravy pracovní doby na palubě je vypracován v pracovním jazyce nebo pracovních jazycích plavidla a v angličtině podle vzoru uvedeného v příloze I nebo podle obdobného vzoru, a zda je vyvěšen na palubě na snadno přístupném místě,
– záznamy o pracovní době nebo o době odpočinku námořníků jsou vedeny v pracovním jazyce nebo v pracovních jazycích plavidla a v angličtině podle vzoru uvedeného v příloze II nebo podle obdobného vzoru, jsou uloženy na palubě a existuje doklad, že byly řádně schváleny příslušným orgánem státu, ve kterém je plavidlo registrováno.
2. Pokud byla podána stížnost nebo má-li inspektor na základě vlastního pozorování na palubě důvod domnívat se, že námořníci jsou nadměrně unaveni, provede podrobnou inspekci podle odstavce 1, aby určil, zda pracovní doba nebo doba odpočinku odpovídá normám podle směrnice 1999/63/ES v námořním odvětví a zda jsou řádně dodržovány, s ohledem na ostatní záznamy týkající se provozu plavidla.“
13. Článek 5 směrnice 1999/95, nazvaný „Náprava nedostatků“, je formulován takto:
„1. Zjistí-li inspekce nebo podrobná inspekce, že plavidlo nesplňuje požadavky směrnice 1999/63/ES, přijme členský stát opatření nezbytná pro nápravu jakékoli situace na palubě, která zjevně ohrožuje bezpečnost nebo zdraví námořníků. Tato opatření mohou zahrnovat zákaz opustit přístav, dokud nebudou nedostatky napraveny nebo dokud si námořníci dostatečně neodpočinou.
2. Existují-li jasné důkazy, že členové posádky, kteří vykonávají první strážní službu nebo následující strážní služby, jsou nadměrně unaveni, zajistí členský stát, aby plavidlo neopustilo přístav, dokud nebudou zjištěné nedostatky napraveny nebo dokud si dotčení námořníci dostatečně neodpočinou.“
14. Článek 6 směrnice 1999/95, nazvaný „Postupy šetření“, stanoví:
„1. Má-li plavidlo zakázáno opustit přístav podle článku 5, uvědomí příslušný orgán členského státu velitele lodi, vlastníka nebo provozovatele plavidla, jakož i správní orgány státu vlajky nebo státu, ve kterém je plavidlo registrováno, nebo konzula či případně nejbližšího diplomatického zástupce tohoto státu o výsledcích inspekce uvedené v článku 4 nebo o jakémkoli rozhodnutí přijatém inspektorem a o případných požadovaných nápravných opatřeních.
2. Při provádění inspekce podle této směrnice by mělo být vyvinuto veškeré úsilí, aby se zabránilo neodůvodněnému zdržení plavidla. Pokud tato situace i přes to nastane, je vlastník nebo provozovatel oprávněn požadovat náhradu utrpěných ztrát či škod. V každém případě, kdy je namítáno neoprávněné zdržení, leží důkazní břemeno na vlastníkovi či provozovateli plavidla.“
15. Podle článku 7 téže směrnice, nazvaného „Právo na opravný prostředek“:
„1. Vlastník nebo provozovatel plavidla či jeho zástupce v členském státě jsou oprávněni podat opravný prostředek proti rozhodnutí o zadržení přijatém příslušným orgánem. Opravný prostředek nemá na zadržení odkladný účinek.
2. Členské státy k tomuto účelu zavedou a zachovají odpovídající postupy pro podávání opravných prostředků v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy.
3. Příslušný orgán o právu na opravný prostředek podle odstavce 1 řádně uvědomí velitele plavidla.“
16. Článek 8 uvedené směrnice, nazvaný „Spolupráce mezi správními orgány“, je formulován takto:
„1. Členské státy přijmou nezbytné předpisy, aby za podmínek slučitelných s podmínkami podle článku 14 směrnice Rady 95/21/ES ze dne 19. července 1995 o uplatňování mezinárodních norem pro bezpečnost lodí, zabránění znečištění a životní a pracovní podmínky na lodích, které využívají přístavy Společenství a plují ve výsostných vodách členských států (státní přístavní inspekce) [Úř. věst L 157, s. 1; Zvl. vyd. 07/02, s. 263], zajistily spolupráci mezi svými příslušnými orgány a příslušnými orgány ostatních členských států, aby tato směrnice byla účinně uplatňována, a uvědomí o těchto předpisech Komisi.
2. Informace o opatřeních přijatých podle článků 4 a 5 jsou zveřejňovány postupy obdobnými postupu podle čl. 15 prvního pododstavce směrnice 95/21/ES.“
17. Článek 9 směrnice 1999/95, nazvaný „Doložka o ‚ne příznivějším‘ zacházení“, stanoví:
„Při provádění inspekce plavidla plujícího pod vlajkou nebo registrovaného na území státu, který nepodepsal úmluvu MOP č. 180 nebo protokol k úmluvě MOP č. 147, zajistí členské státy po vstupu úmluvy a protokolu v platnost, aby tato plavidla a jejich posádky nepožívaly příznivější zacházení než plavidla plující pod vlajkou státu, který je stranou úmluvy MOP č. 180 nebo protokolu k úmluvě MOP č. 147 nebo obou.“
18. Směrnice 1999/95 stanoví v čl. 10 odst. 1, že členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 30. června 2002. Podle odstavce 3 téhož článku, členské státy sdělí Komisi neprodleně vnitrostátní právní předpisy, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice, a Komise o nich uvědomí ostatní členské státy.
Vnitrostátní právní úprava
19. Legislativní nařízení č. 271, kterým se uvádí v soulad právní úprava o bezpečnosti a zdraví námořníků na palubách národních rybářských obchodních plavidel na základě zákona č. 485 ze dne 31. prosince 1998 (decreto legislativo n° 271, recante adeguamento della normativa sulla sicurezza e salute dei lavoratori marittimi a bordo delle navi mercantili da pesca nazionali, a norma della legge 31 dicembre 1998 n° 485), ze dne 27. července 1999 (běžný doplněk ke GURI č. 151 ze dne 9. srpna 1999, dále jen „legislativní nařízení“) se podle svého článku 2 vztahuje na námořníky na palubě všech plavidel nebo obchodních jednotek, nových nebo dříve existujících, určených k námořní plavb ě nebo rybolovu, jakož i plavidel nebo obchodních jednotek, kterým bylo dočasně zakázáno plout pod vlajkou, rychlých jednotek a mobilních plošin.
20. Článek 11 odst. 1 a 3 až 10 legislativního nařízení stanoví:
„1. Pojmem ‚pracovní doba na palubě plavidla‘ se rozumí doba, během které má námořník provádět odbornou činnost spojenou s plavbou. Do pracovní doby na palubě jsou kromě běžných činností během plavby a v přístavu zahrnuty:
a) nástupy na požární a záchranná cvičení, jakož i veškeré činnosti předepsané bezpečnostními předpisy a Londýnskou úmluvou o ochraně lidského života na moři, uvedené v zákoně č. 313 ze dne 23. května 1980 a jeho následných změnách, společně nazvané úmluvy Solas;
b) činnosti požadované velitelem kvůli bezpečnosti plavby v případě nebezpečí pro posádku a plavidlo;
c) výcvik v oblasti hygieny a bezpečnosti práce na palubě v souvislosti s vykonávanými funkcemi;
d) běžná údržba plavidla;
e) činnosti požadované velitelem v případě operací na pomoc ostatním obchodním nebo rybářským jednotkám nebo na pomoc osobám.
[…]
3. S výhradou jiných ustanovení ve vnitrostátních odvětvových kolektivních smlouvách je pracovní doba námořníka na palubě obchodního plavidla a rybářského plavidla stanovena na osm hodin denně s jedním dnem odpočinku týdně, kromě svátků.
4. Meze pracovní doby a doby odpočinku na palubě plavidel jsou stanoveny takto:
a) maximální pracovní doba nesmí překročit:
1. 14 hodin v období 24 hodin;
2. 72 hodin v období 7 dnů;
nebo
b) minimální doba odpočinku nesmí být kratší než:
1. 10 hodin v období 24 hodin;
2. 77 hodin v období 7 dnů.
5. Dobu odpočinku lze rozdělit nejvýše na dvě části, z nichž jedna trvá nejméně 6 hodin, a interval mezi dvěma po sobě následujícími dobami odpočinku nesmí překročit 14 hodin.
6. Činnosti výše uvedené v odst. 1 písm. a), b), c), d) a e) se provádějí tak, aby co nejméně rušily dobu odpočinku a nevyvolaly únavu.
7. V situaci, kdy je námořník v pohotovosti, má nárok na přiměřenou náhradní dobu odpočinku, je-li základní doba odpočinku narušena povoláním k práci.
8. Pro plavidla provozující krátkodobé plavby a zejména pro zvláštní kategorie plavidel provozujících přístavní služby může kolektivní smlouva stanovit odchylky od výše uvedených odstavců 4 a 5 s ohledem na častější nebo delší doby odpočinku nebo poskytnutí náhradní doby odpočinku námořníkům na hlídce nebo námořníkům na palubě plavidel.
9. Na palubě všech obchodních plavidel a vnitrostátních rybářských plavidel musí být na snadno přístupném místě vyvěšen v italském a anglickém jazyce přehled organizace práce na palubě, který pro každou funkci uvádí:
a) rozdělení služeb během plavby a v přístavu;
b) maximální pracovní dobu a minimální dobu odpočinku stanovené v souladu s tímto nařízením nebo platnými kolektivními smlouvami.
10. Na palubě musí být kopie kolektivní smlouvy, která je k dispozici všem pracovníkům na palubě a kontrolním orgánům.“
21. Článek 18 odst. 1 legislativního nařízení stanoví, že „za účelem kontroly uplatňování ustanovení obsažených v tomto nařízení podléhají plavidla uvedená v článku 2 těmto kontrolám:
[…]
c) namátkové kontrole:
[…]
5) pokud se jedná o zahraniční plavidla nebo obchodní jednotky.“
22. Podle čl. 21 odst. 1 a 3 legislativního nařízení:
„1. Za účelem ověření, že pracovní prostředí je v souladu s právními předpisy, a kdykoli vyjde potřeba najevo, provede příslušný námořní orgán na palubě jednotky namátkovou kontrolu, jak stanoví čl. 18 odst. 1 písm. c), buď z vlastního podnětu, nebo na žádost příslušného místního zdravotnického zařízení (Azienda unità sanitaria locale), zástupců odborových organizací, námořních dopravců nebo námořníků. Kromě toho mohou kontrolu požadovat přímo pracovníci prostřednictvím zástupce pověřeného bezpečností pracovního prostředí podle článku 16.
[…]
3. Namátková kontrola vykonaná na palubě zahraničních plavidel nebo obchodních jednotek se provádí v souladu s postupy uvedenými v memorandu o porozumění o kontrole prováděné státem místa přistání.“
Postup před zahájením soudního řízení
23. Protože Komise neobdržela žádné informace o opatřeních přijatých Italskou republikou za účelem dosažení souladu se směrnicí 1999/95, zahájila postup stanovený v článku 226 ES. Poté, co Komise tento členský stát vyzvala dopisem k podání připomínek, vydala dopisem ze dne 19. prosince 2002 odůvodněné stanovisko, v němž konstatuje, že uvedená směrnice nebyla provedena ve stanovené lhůtě, a vyzvala Italskou republiku k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověla tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.
24. Ve své odpovědi ze dne 14. února 2003 informovaly italské orgány Komisi, že je připravováno legislativní nařízení.
25. Dopisem ze dne 1. července 2003 odkázaly uvedené orgány na vypracování přehledu organizace práce na palubě a záznamu o pracovní době na palubě v souladu s přílohami I a II směrnice 1999/95 prostřednictvím správních předpisů.
26. Vzhledem k tomu, že Komise neobdržela od italských orgánů žádné další informace, podala tuto žalobu.
K žalobě
Argumenty účastníků řízení
27. Komise tvrdí, že dopis, který jí dne 1. července 2003 předaly italské orgány, neodkazuje na žádné opatření způsobilé stanovit pravidla požadovaná články 3 až 9 směrnice 1999/95. Vypracování přehledu a záznamu může mít podle Komise nanejvýš charakter předběžného opatření pro přijetí právních předpisů za účelem splnění povinností stanovených v článku 4 uvedené směrnice. Italská republika dosud nepřijala opatření nezbytná k dosažení souladu s uvedenou směrnicí nebo o nich Komisi přinejmenším neuvědomila.
28. Italská vláda uplatňuje, že směrnice 1999/95 měla za účel zavedení systému kontrol a ověřování dodržování ustanovení směrnice 1999/63. Zásadní ustanovení posledně jmenované směrnice byla v Itálii provedena článkem 11 legislativního nařízení. Italské správní orgány již vydaly prostřednictvím správních předpisů přehled týkající se pracovní doby na palubě a záznam organizace pracovní doby na palubě, které odpovídají vzorům uvedeným v přílohách I a II směrnice 1999/95. Uvedená vláda uplatňuje, že jakékoli dodatečné prováděcí ustanovení, které by bylo případně nezbytné, bude zahrnuto v zákoně Společenství č. 306 ze dne 31. října 2003, který začlení do své přílohy B směrnici 1999/63.
29. S odkazem na články 2 a 18 legislativního nařízení Italská vláda v duplice dodává, že systém kontroly a ověřování dodržování ustanovení směrnice 1999/63, která již byla provedena, se netýkají pouze plavidel plujících pod italskou vlajkou, ale také veškerých plavidel využívajících přístavy Společenství. Směrnice 1999/95 je tedy v základních aspektech již provedena do vnitrostátního právního řádu.
Závěry Soudního dvora
Úvodní poznámky
30. Na úvod je třeba připomenout, že existence nesplnění povinnosti se posuzuje vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 11. září 2001, Komise v. Německo, C‑71/99
, Recueil, s. I‑5811, bod 29, a ze dne 11. října 2001, Komise v. Rakousko, C‑110/00
, Recueil, s. I‑7545, bod 13). Soudní dvůr tak nemůže vzít v úvahu zákon Společenství č. 306 ze dne 31. října 2003.
31. Vzhledem k tomu, že v odůvodnění žaloby Komise italské vládě vytkla pouze neprokázání skutečnosti, že byla přijata opatření za účelem splnění povinností uložených členským státům články 3 až 9 směrnice 1999/95, je třeba žalobu chápat tak, že se týká pouze těchto ustanovení.
K článku 4 směrnice 1999/95
32. Je třeba připomenout, že v souladu s judikaturou Soudního dvora musí členské státy za účelem zajištění úplného uplatnění směrnic nejen fakticky, ale i právně stanovit přesný právní rámec v dané oblasti (rozsudek ze dne 28. února 1991, Komise v. Itálie, C‑360/87
, Recueil, s. I‑791, bod 13, a rozsudek ze dne 27. listopadu 2003, Komise v. Francie, C‑429/01
, Recueil, s. I‑14355, bod 40).
33. Je třeba konstatovat, že legislativní nařízení nesplňuje tento požadavek, pokud jde o článek 4 směrnice 1999/95.
34. Toto ustanovení stanoví zvláštní inspekce za účelem získání důkazu, že plavidlo nesplňuje požadavky směrnice 1999/63. Podrobně stanoví skutečnosti, které mají být ověřeny, a požaduje, aby byly provedeny v rámci „podrobných“ inspekcí, zejména inspekce vztahující se jednak na záznam pracovní doby nebo doby odpočinku a jednak ostatní záznamy týkající se provozu dotčeného plavidla.
35. Legislativní nařízení přitom takové požadavky neobsahuje.
36. Proto musí být žaloba považována za opodstatněnou v rozsahu, v němž spočívá na článku 4 směrnice 1999/95.
K článku 3 směrnice 1999/95
37. Článek 3 první pododstavec směrnice 1999/95 stanoví dvojitou povinnost pro členské státy. První povinností je v případě, že členský stát obdrží stížnost nebo získá důkaz, že plavidlo nedodržuje normy uvedené ve směrnici 1999/63, připravit zprávu určenou vládě země, v nichž je plavidlo registrováno.
38. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že ustanovení, které se týká pouze vztahů mezi členským státem a Komisí nebo ostatními členskými státy, nemusí být v zásadě provedeno (viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2003, Komise v. Francie, C‑296/01
, Recueil, s. I‑13909, bod 92, a výše uvedený rozsudek ze dne 27. listopadu 2003, Komise v. Francie, bod 68).
39. Je třeba připomenout, že rovněž podle ustálené judikatury má každý z členských států, jimž je směrnice určena, povinnost přijmout ve svém vnitrostátním právním řádu veškerá ustanovení nezbytná k zajištění úplné účinnosti směrnice v souladu s cílem, který sleduje (viz zejména rozsudek ze dne 17. června 1999, Komise v. Itálie, C‑336/97
, Recueil, s. I‑3771, bod 19; rozsudek ze dne 8. března 2001, Komise v. Francie, C‑97/00
, Recueil, s. I‑2053, bod 9, a rozsudek ze dne 7. května 2002, Komise v. Švédsko, C‑478/99
, Recueil, s. I‑4147, bod 15).
40. Podle druhého a sedmého bodu odůvodnění je předmětem směrnice 1999/95 zejména zlepšování životních a pracovních podmínek námořníků, jakož i zachování bezpečnosti na moři. Zpráva o záznamu adresovaná vládě země, v níž je plavidlo registrováno, má poukázat na situaci zjevného nebezpečí pro bezpečnost nebo zdraví členů posádky. Směřuje k okamžitému odstranění tohoto rizika a netýká se pouze jednoduché povinnosti informovat. Plná účinnost uvedené normy proto vyžaduje provedení.
41. Je tedy namístě vyhovět žalobě Komise v rozsahu, v němž se týká uvedené povinnosti.
42. Ohledně druhé povinnosti stanovené v čl. 3 prvním pododstavci směrnice 1999/95 ukládá členským státům přijmout opatření nezbytná pro nápravu situace, pokud inspekce provedená podle článku 4 poskytne požadované důkazy o nedodržování norem uvedených ve směrnici 1999/63. Vzhledem k tomu, že jak již bylo konstatováno v bodě 36 tohoto rozsudku, uvedený článek 4 nebyl v italském právu proveden, musí být žaloba Komise rovněž považována za opodstatněnou v rozsahu, v němž se týká uvedené povinnosti.
43. Článek 3 druhý pododstavec směrnice 1999/95 stanoví, že totožnost osoby, která podala stížnost, nesmí být veliteli lodi ani vlastníku dotčeného plavidla odhalena.
44. Žádné z ustanovení vnitrostátního práva, kterých se dovolává italská vláda, nepřebírá tento zákaz.
45. Žaloba je tedy v tomto ohledu opodstatněná.
K článku 5 směrnice 1999/95
46. Toto ustanovení stanoví zejména, že opatření pro nápravu zjištěných nedostatků mohou, a za určitých podmínek musejí, zahrnovat pro dané plavidlo zákaz opustit přístav, dokud nebudou nedostatky napraveny.
47. Je nesporné, že taková opatření se nevyskytují v ustanoveních vnitrostátních právních předpisů, jichž se dovolává italská vláda.
48. Žalobě tedy musí být vyhověno v rozsahu, v němž spočívá na článku 5 směrnice 1999/95.
K článku 6 směrnice 1999/95
49. Článek 6 odst. 1 směrnice 1999/95 stanoví k tíži příslušného orgánu daného členského státu povinnost uvědomit, jakmile se plavidlo stane předmětem zákazu opustit přístav za použití článku 5 uvedené směrnice.
50. Adresáty takové informace jsou jednak velitel lodi, vlastník nebo provozovatel a jednak správní orgány státu vlajky nebo státu, v němž je plavidlo registrováno, nebo konzul nebo v jeho nepřítomnosti nejbližší diplomatický zástupce tohoto státu.
51. Vnitrostátní právní úprava, jíž se dovolává italská vláda, nezakládá žádnou povinnost v tomto ohledu.
52. Jak bylo připomenuto v bodě 38 tohoto rozsudku, nemusí sice členský stát v zásadě provést ustanovení, která se týkají pouze vztahů mezi členskými státy.
53. Je třeba zdůraznit, že v projednávaném případě je povinnost uvědomit orgány státu vlajky nebo státu, v němž je plavidlo registrováno, nebo konzula nebo v jeho nepřítomnosti nejbližšího diplomatického zástupce tohoto státu, důsledkem odpovědnosti uvedeného státu vyplývající z mezinárodního veřejného práva.
54. Z článku 94 odst. 1 Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu podepsané dne 10. prosince 1982 v Montego Bay, která vstoupila v platnost dne 16. listopadu 1994 a byla schválena rozhodnutím Rady 98/392/ES ze dne 23. března 1998 (Úř. věst. L 179, s. 1; Zvl. vyd. 04/03, s. 260), který se týká povinností státu vlajky, totiž vyplývá, že každý stát účinně uplatňuje svoji jurisdikci a kontrolu ve správních, technických a sociálních záležitostech nad loděmi, které plují pod jeho vlajkou. Konkrétně v souladu s odst. 2 písm. b) a odst. 3 písm. b) uvedeného článku, každý stát uplatňuje svoji jurisdikci podle svého vnitrostátního práva nad každou lodí plující pod jeho vlajkou a nad jejím kapitánem, důstojníky a mužstvem ve správních, technických a sociálních záležitostech, které se lodi týkají, a každý stát činí ve vztahu k lodím plujícím pod jeho vlajkou taková opatření, která jsou nezbytná pro zajištění bezpečnosti na moři, mimo jiné, pokud jde o osazení lodí mužstvem, pracovní podmínky a výcvik posádek, s přihlédnutím k platným mezinárodním předpisům.
55. Z odstavce 6 uvedeného článku vyplývá, že jakmile je stát vlajky zpraven o skutečnosti, že nebyla vykonána řádná kontrola určité lodi, záležitost vyšetří a v případě potřeby učiní nezbytná opatření k nápravě daného stavu.
56. Z toho vyplývá, že informace uvedená v čl. 6 odst. 1 směrnice 1999/95 směřuje přímo k zachování bezpečnosti na moři v případě zjevného nebezpečí. Pro úplnou účinnost tohoto ustanovení je tedy třeba jeho výslovné provedení ve vnitrostátním právu.
57. Žalobě tedy musí být vyhověno v rozsahu, v němž spočívá na čl. 6 odst. 1 směrnice 1999/95.
58. Ohledně čl. 6 odst. 2 směrnice 1999/95 stanoví pravidla týkající se ochrany finančních zájmů osob dotčených inspekcemi provedenými na základě dané směrnice. V právních předpisech, jichž se dovolává italská vláda, se nenacházejí žádná pravidla rovnocenná uvedeným pravidlům.
59. Žalobě tedy musí být vyhověno v rozsahu, v němž spočívá na čl. 6 odst. 2 směrnice 1999/95.
K článku 7 směrnice 1999/95
60. Pokud jde o tento žalobní důvod, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora, provedení směrnice do vnitrostátního práva nevyžaduje nutně formální a textové převzetí jejích ustanovení do výslovné a specifické právní normy a lze jej splnit v obecném právním rámci, pokud tento účinně zajišťuje úplné uplatnění směrnice dostatečně jasným a přesným způsobem, aby v případě, kdy daná směrnice směřuje k založení práv pro jednotlivce, byli nositelé těchto práv schopni rozpoznat veškerá svá práva a mohli se jich případně dovolávat před vnitrostátními soudy (rozsudek ze dne 28. února 1991, Komise v. Německo, C‑131/88
, Recueil, s. I‑825, bod 6, a rozsudek ze dne 15. listopadu 2001, Komise v. Itálie, C‑49/00
, Recueil, s. I‑8575, body 21 a 22).
61. Žádné z ustanovení, jichž se dovolává italská vláda, se přitom netýká práva podat opravný prostředek proti rozhodnutí o zadržení plavidla přijatému příslušným vnitrostátním orgánem, ani povinnosti posledně jmenovaného uvědomit velitele daného plavidla o tomto právu.
62. Žaloba Komise tedy musí být považována za opodstatněnou v rozsahu, v němž spočívá na článku 7 směrnice 1999/95.
K článku 8 směrnice 1999/95
63. Článek 8 odst. 1 uvedené směrnice se týká pouze vztahů mezi členskými státy a vztahů mezi nimi a Komisí. Jak bylo připomenuto v bodě 38 tohoto rozsudku, taková ustanovení nemusejí být v zásadě provedena.
64. Nicméně vzhledem k tomu, že členské státy mají povinnost zajistit úplné dodržování práva Společenství, má Komise možnost prokázat, že dodržování ustanovení směrnice, které upravuje tyto vztahy, vyžaduje přijetí specifických prováděcích opatření ve vnitrostátním právním řádu (viz výše uvedený rozsudek ze dne 20. listopadu 2003, Komise v. Francie, bod 92, a výše uvedený rozsudek ze dne 27. listopadu 2003, Komise v. Francie, bod 68).
65. V projednávaném případě se Komise nedovolávala argumentů za účelem prokázání existence praxe italských orgánů v rozporu s povinnostmi členských států vyplývajícími z čl. 8 odst. 1 směrnice 1999/95.
66. Je tedy namístě v tomto ohledu žalobu zamítnout.
67. Oproti tomu je třeba považovat ji za opodstatněnou v rozsahu, v němž se týká povinnosti zveřejnění stanovené v čl. 8 odst. 2 směrnice 1999/95, neboť právní předpisy, jichž se dovolává italská vláda, takovouto povinnost ve vnitrostátním právu nestanoví.
K článku 9 směrnice 1999/95
68. Ustanovení vnitrostátního práva, jichž se dovolává italská vláda, neobsahují žádnou doložku o „ne příznivějším zacházení“ ve smyslu článku 9 směrnice 1999/95.
69. Žalobě tedy musí být vyhověno v rozsahu, v němž spočívá na uvedeném ustanovení.
70. S ohledem na výše uvedené úvahy je namístě jednak určit, že Italská republika tím, že nepřijala právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu s články 3 až 7, čl. 8 odst. 2 a článkem 9 směrnice 1999/95, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice, a jednak je namístě ve zbývající části žalobu zamítnout.
K nákladům řízení
71. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská republika byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1) Italská republika tím, že nepřijala správní a právní předpisy nezbytné k dosažení souladu s články 3 až 7, čl. 8 odst. 2 a článkem 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/95/ES ze dne 13. prosince 1999 o uplatňování ustanovení o pracovní době námořníků na palubách plavidel, která využívají přístavy Společenství, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.
2) Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3) Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.