62019CC0084
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
GERARDA HOGANA
přednesené dne 2. dubna 2020 (
1
)
Spojené věci C‑84/19, C‑222/19 a C‑252/19
Profi Credit Polska S. A. z siedzibą w Bielsku-Białej
proti
QJ (C-84/19)
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Okresní soud Szczecin – Prawobrzeże i Zachód ve Štětíně, Polsko)]
a
BW
proti
DR (C‑222/19)
a
QL
proti
CG (C‑252/19)
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Rejonowy w Opatowie (Okresní soud v Opatowie, Polsko)]
„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Smlouvy o spotřebitelském úvěru – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Článek 1 odst. 2 – Výjimka pro smluvní ujednání, která odrážejí závazná právní a správní ustanovení – Vnitrostátní ustanovení stanovující maximální částku celkových nákladů úvěru pro spotřebitele vyjma úroku – Článek 4 odst. 2 – Rozsah působnosti – Použití na ujednání stanovující poplatky nad rámec úroku – Povinnost sepsat smluvní podmínky jasným a srozumitelným jazykem – Článek 3 odst. 1 – Slučitelnost vnitrostátní právní úpravy stanovující maximální částku neúrokových nákladů úvěru – Směrnice 2008/48 – Článek 3 písm. g) – Slučitelnost vnitrostátní právní úpravy upravující výpočet maximální částky neúrokových nákladů úvěru s přihlédnutím k obecným výdajům úvěrové instituce“
1.
Tyto žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách se opět týká výkladu čl. 1 odst. 2 a čl. 4 odst. 2 směrnice Rady 93/13/EHS (
2
), jakož i čl. 3 písm. g) a článku 22 směrnice 2008/48/ES (
3
).
2.
Směrnice 93/13 již dala vzniknout velkému množství judikatury, a to jak u Soudního dvora, tak u vnitrostátních soudů. Tato směrnice sice jednoznačně rozšířila režim ochrany spotřebitele tím způsobem, že umožnila soudům prohlásit smluvní ujednání sepsaná prodávajícím nebo poskytovatelem nebo výrobcem pro obecné použití za zneužívající (a tudíž nevymahatelná), čl. 4 odst. 2 této směrnice nicméně stanoví dvě důležité výjimky z tohoto režimu, a sice pokud se údajně zneužívající ujednání týká buď vymezení hlavního předmětu smlouvy, nebo přiměřenosti ceny nebo odměny za zboží a služby. Rozsah této výjimky je jádrem těchto předběžných otázek, přičemž jednou ze zásadních otázek (ve věci C‑84/19) je, zda neúrokové poplatky spojené s poskytnutím půjčky, které nese zákazník banky, spadají do působnosti jedné z těchto výjimek.
3.
Tyto otázky vyvstávají v případě tří různých smluv o spotřebitelském úvěru. Spotřebitel v podstatě v každém z případů vznesl námitku nepřiměřených podmínek vůči některým ustanovením smlouvy jako obranu proti žalobě na zaplacení dluhu a vymáhání půjček, kterou podala úvěrová instituce. Každá z těchto věcí vyvolává odlišnou – byť někdy překrývající se – otázku ohledně uplatňování zásad obsažených ve směrnici 93/13 ve vztahu k úvěrovým smlouvám. Před posouzením těchto otázek je však nejdříve nutné uvést relevantní právní úpravu.
I. Právní rámec
A.
Unijní právo
1. Směrnice 93/13
4.
Článek 1 odst. 2 směrnice 93/13 stanoví:
„Smluvní ujednání, která odrážejí závazné právní a správní předpisy a ustanovení nebo zásady mezinárodních úmluv, jejichž stranami jsou členské státy nebo Společenství, zejména v oblasti dopravy, nejsou předmětem ustanovení této směrnice.“
5.
Článek 3 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví:
„Smluvní ujednání, které nebylo individuálně sjednáno, je považováno za zneužívající, jestliže v rozporu s požadavkem poctivosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele.“
6.
Článek 4 odst. 2 směrnice 93/13 zní takto:
„Posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání se netýká vymezení hlavního předmětu smlouvy, ani přiměřenosti mezi cenou a odměnou na straně jedné a službami nebo zbožím poskytovaným jako protiplnění na straně druhé, pokud jsou tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem.“
7.
Článek 5 směrnice 93/13 stanoví:
„V případě smluv, v nichž jsou všechna nebo některá ujednání nabízená spotřebiteli předložena písemně, musí být tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem. Při pochybnosti o významu některého ujednání se použije výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější. […]“
8.
Článek 8 směrnice 93/13 zní:
„Členské státy mohou přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná se Smlouvou v oblasti působnosti této směrnice, aby zajistily nejvyšší stupeň ochrany spotřebitele.“
9.
Podle čl. 8a odst. 1 této směrnice:
„Pokud členský stát přijme ustanovení v souladu s článkem 8, uvědomí o nich i o veškerých následných změnách Komisi […]“
2. Směrnice 2008/48
10.
Článek 3 směrnice 2008/48, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
g)
‚celkovými náklady úvěru pro spotřebitele‘ veškeré náklady, včetně úroku, provizí, daní a veškerých dalších poplatků, které spotřebitel musí zaplatit v souvislosti s úvěrovou smlouvou a které jsou věřiteli známy, s výjimkou nákladů na notáře; náklady související s doplňkovými službami týkajícími se dané úvěrové smlouvy, zejména pojistné, jsou rovněž zahrnuty, pokud je navíc uzavření smlouvy o poskytnutí služby povinné pro získání úvěru nebo pro jeho získání za nabízených podmínek.“
11.
Článek 22 odst. 1 směrnice 2008/48, nadepsaný „Harmonizace a kogentní povaha směrnice“, stanoví:
„Pokud tato směrnice obsahuje harmonizovaná ustanovení, nesmějí členské státy ve svém vnitrostátním právu zachovávat ani zavádět ustanovení odchylná od ustanovení této směrnice.“
B.
Vnitrostátní právo
12.
Pro přehled vnitrostátních právních předpisů odkazuji na své stanovisko ve věci Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (
4
). Polské právo v podstatě stanoví nejvyšší přípustnou výši úroků, kterou lze požadovat za právní úkon, která činí dvojnásobek roční zákonné úrokové sazby. Někteří věřitelé však tento limit obcházeli umělým zvýšením výše provize a vybíraných poplatků. V reakci na to polský zákonodárce zavedl prostřednictvím čl. 5 odst. 6a a článku 36a ustawa o kredycie konsumenckim (zákon o spotřebitelském úvěru) ze dne 12. května 2011 (Dz. U. 2011, č. 126, položka 715) (dále jen „zákon o spotřebitelském úvěru“) mechanismus pro zastropování částky neúrokových nákladů úvěru, kterou lze požadovat.
II. Skutkový stav a žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách
A.
Věc C‑84/19
13.
Dne 19. září 2016 byla prostřednictvím zprostředkovatele uzavřena smlouva o spotřebitelském úvěru mezi společností Profi Credit Polska a spotřebitelem. Tato smlouva stanoví, že za poskytnutí půjčky ve výši 9000 zlotých (PLN) (přibližně 2090 eur), která má být dlužníkem splacena ve splátkách za dobu 36 měsíců, spotřebitel zaplatí zaprvé úrokovou sazbu ve výši 9,83 % p.a. z vypůjčeného kapitálu; zadruhé takzvaný „poplatek za zpracování“ ve výši 129 PLN (přibližně 30 eur); zatřetí takzvanou „provizi“ ve výši 7771 PLN (přibližně 1804 eur) a začtvrté poplatek za doplňkový balíček [nazvaný „Twój Pakiet“ – Pakiet Extra (Váš balíček – Extra balíček)] ve výši 1100 PLN (přibližně 255 eur).
14.
Podle předkládajícího soudu byly ve smlouvě stanoveny neúrokové náklady úvěru ve výši horního limitu stanoveného vnitrostátními právními předpisy podle § 36a zákona o spotřebitelském úvěru. Smlouva však nestanovila, v jakém postavení jedná osoba, s níž žalovaný smlouvu uzavřel, ani nedefinovala pojmy „poplatek za zpracování“ a „provize“ ani neuváděla, jakému protiplnění ze strany žalobkyně tyto poplatky odpovídají. Bylo možné pouze určit, že poplatek za „Váš balíček – Extra balíček“ odpovídal právu spotřebitele na jednorázové odložení splatnosti dvou splátek nebo na snížení výše čtyř splátek s tím, že se současně prodlužuje doba trvání smlouvy (v případě odkladu) nebo že splátky mají být uhrazeny později (v případě snížení).
15.
Společnost Profi Credit Polska se před koncem splátkového období domáhala vydání platebního rozkazu. Předkládající soud vynesl rozsudek pro zmeškání ve prospěch společnosti Profi Credit Polska, proti kterému spotřebitel podal žalobní odpověď, v níž vznesl námitky týkající se zneužívající povahy určitých smluvních ujednání. V průběhu tohoto řízení úvěrová instituce vysvětlila, že „poplatek za zpracování“ odpovídá skutečně vynaloženým nákladům spojeným s uzavřením smlouvy a poplatky nazvané „provize“ jsou protiplněním za poskytnutí úvěru, zatímco úrok je odměnou za poskytnutí peněžitých prostředků spotřebiteli.
16.
V této souvislosti má předkládající soud pochybnosti o tom, zda by ujednání, která stanoví tyto poplatky, měla být považována za vyloučená z posuzování zneužívající povahy smluvních ujednání stanoveného směrnicí 93/13. Pochybnosti soudu jsou založeny na následujících důvodech: zaprvé, pokud tyto náklady nepřesahují limit stanovený vnitrostátními právními předpisy, lze uvést, že tato ujednání jednoduše odrážejí zmíněné předpisy, a proto v souladu s čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 nepodléhají ustanovení této směrnice. Zadruhé uvedená cenová ujednání by mohla pro společnost Profi Credit Polski představovat hlavní předmět smlouvy a jako taková by na základě čl. 4 odst. 2 této směrnice nespadala do oblasti působnosti směrnice. Zatřetí, jelikož zkoumání toho, zda jsou tyto poplatky odůvodněné, by bylo rovnocenné posouzení přiměřenosti mezi odměnou a službami poskytovanými jako protiplnění, mohlo by být takové posouzení rovněž vyloučeno na základě čl. 4 odst. 2 této směrnice. Konečně má předkládající soud pochybnosti o tom, zda ujednání může být považováno za sepsané jasným a srozumitelným jazykem ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, pokud stanovuje úroky, poplatky a provizi, aniž vysvětluje rozdíly mezi těmito náklady nebo upřesňuje jejich povahu, a pokud nestanoví, v jakém postavení jednala osoba, s níž spotřebitel smlouvu uzavřel.
17.
Za těchto okolností se Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie – III Wydział Cywilny (Okresní soud Szczecin-Prawobrzeże i Zachód, (třetí občanskoprávní senát), Polsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázky:
„1)
Musí být čl. 1 odst. 2 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že vylučuje, aby se ustanovení směrnice použila pro zkoumání zneužívající povahy jednotlivých smluvních ujednání, která se týkají neúrokových nákladů úvěru, v případě, kdy závazné právní předpisy členského státu určují horní hranici těchto nákladů tím, že stanoví, že neúrokové náklady úvěru, jež vyplývají ze smlouvy o spotřebitelském úvěru, se nehradí v rozsahu, v němž překračují nejvyšší přípustné neúrokové náklady úvěru vypočítané způsobem stanoveným zákonem nebo celkovou částku úvěru?
2)
Musí být čl. 4 odst. 2 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že neúrokové náklady (v podobě poplatku, provize nebo v jiné formě) spojené se samotným uzavřením smlouvy a poskytnutím půjčky, které dlužník nese a splácí společně s půjčkou vedle úroků, jako ujednání dané smlouvy, nepodléhá posouzení podle tohoto ustanovení z hlediska své zneužívající povahy, pokud je sepsáno jasným a srozumitelným jazykem?
3)
Musí být čl. 4 odst. 2 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že smluvní ujednání, která stanoví různé náklady spojené s poskytnutím půjčky, nejsou sepsána ‚jasným a srozumitelným jazykem‘, pokud neobjasňují, za jaké konkrétní protislužby jsou vybírány a neumožňují spotřebiteli, aby určil, jaké jsou mezi nimi rozdíly?“
B.
Věc C‑222/19
18.
Dne 8. března 2018 došlo mezi společností BW a spotřebitelem k uzavření smlouvy o spotřebitelském úvěru na dobu dvou let. Na základě smlouvy, která nebyla individuálně sjednána, bylo poskytnuto 4500 PLN (přibližně 1048 eur) splatných ve 24 měsíčních splátkách a zajištěných blankosměnkou. Za poskytnutí této hotovosti spotřebiteli smlouva stanoví úrok ve výši 10 % p.a., což představuje celkem 900 PLN (přibližně 210 eur), poplatek za poskytnutí půjčky ve výši 1125 PLN (přibližně 262 eur) a poplatek za spravování půjčky ve výši 2700 PLN (přibližně 628 eur). Podle předkládajícího soudu byla roční procentní sazba nákladů stanovena na 119,42 %. Neúrokové náklady úvěru ve smyslu článku 36a zákona o spotřebitelském úvěru nicméně nepřesahují limit stanovený tímto ustanovením.
19.
Spotřebitel obdržel sjednanou částku a začal provádět platby. Poté, co se žalovaný dostal s platbou do prodlení, podal proti němu věřitel u předkládajícího soudu žalobu, ve které se domáhal zaplacení zbývající dlužné částky spolu se zákonným úrokem z prodlení. Současně podal návrh na vydání platebního rozkazu na základě podepsané blankosměnky.
20.
Předkládající soud má však pochybnosti o tom, zda je polská právní úprava slučitelná se směrnicí 93/13, pokud jde o stanovení horní hranice neúrokových nákladů úvěru, které mohou být vybírány úvěrovými institucemi, jelikož tato hranice je vypočítávána nejen s ohledem na náklady spojené s uzavřením nebo zpracováním úvěrové smlouvy, ale i s ohledem na obecné náklady věřitele. To by věřiteli umožnilo přenášet na spotřebitele takové náklady, jako je údržba databáze, odměňování zaměstnanců nebo řízení operačního rizika. Rozsudek ve věci Constructora Principado (
5
) však lze chápat tak, že situaci, kdy profesionální prodejce nebo poskytovatel přenáší na spotřebitele prostřednictvím standardních podmínek poplatek, který by měl nést sám, lze považovat za způsobující „významnou nerovnováhu“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13.
21.
Za těchto okolností se Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Okresní soud Opatów (první občanskoprávní senát), Polsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být ustanovení [směrnice 93/13], zejména čl. 3 odst. 1 této směrnice, a zásady unijního práva týkající se ochrany spotřebitele a rovnováhy smluvních stran vykládány v tom smyslu, že uvedená ustanovení a uvedené zásady brání tomu, aby byl do vnitrostátního práva zaveden institut ‚maximální výše dalších nákladů úvěru odlišných od úroků‘ a matematický vzorec pro výpočet výše těchto nákladů, jak to činí ustanovení čl. 5 bodu 6a ve spojení s článkem 36a ustawy o kredycie konsumenckim [zákon o spotřebitelském úvěru], která umožňují přičíst k nákladům spojeným se smlouvou o úvěru, jež musí zaplatit spotřebitel (celkové náklady úvěru), také náklady hospodářské činnosti vykonávané podnikatelem?“
C.
Věc C‑252/19
22.
Dne 31. srpna 2016 uzavřel spotřebitel se společností QL individuálně nesjednanou smlouvu o úvěru ve výši 5000 PLN (přibližně 1149 eur), splatném ve 36 měsíčních splátkách. Jako odměnu pro úvěrovou instituci smlouva stanoví zaprvé úrok ve výši 9,81 % p.a., tj. celkem 796 PLN (přibližně 182 eur), zadruhé poplatek za zpracování ve výši 129 PLN (přibližně 29 eur), zatřetí poplatek za službu nazvanou „Twój Pakiet [Váš balíček]“ ve výši 900 PLN (přibližně 206 eur) a začtvrté provizi ve výši 3939 PLN (přibližně 905 eur). Efektivní roční úroková sazba tak ve výsledku činí celkem 77,77 %. Pokud jde o neúrokové náklady tohoto úvěru ve smyslu článku 36a zákona o spotřebitelském úvěru, tyto jsou v mezích stanovených uvedeným ustanovením.
23.
Předkládající soud má však pochybnosti ohledně slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy, která stanoví limit pro výši poplatků, které mohou být vybírány úvěrovými institucemi, se směrnicí 2008/48. Při stanovování tohoto limitu je však třeba brát v úvahu nejen náklady spojené s uzavřením nebo obsluhou konkrétní smlouvy, ale také obecné náklady věřitele. Z článku 3 písm. g) směrnice 2008/48 nicméně vyplývá, že spotřebiteli lze účtovat náklady, avšak pouze mezní náklady, to znamená ty, které souvisejí s úvěrovou smlouvou.
24.
Za těchto okolností se Sąd Rejonowy w Opatowie I Wydział Cywilny (Okresní soud Opatów (první občanskoprávní senát) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být ustanovení [směrnice 2008/48], zejména čl. 3 písm. g) a čl. 22 odst. 1 této směrnice, vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby byl do vnitrostátního práva zaveden institut ‚maximální výše dalších nákladů úvěru odlišných od úroků‘ a matematický vzorec pro výpočet výše těchto nákladů, jak to činí ustanovení čl. 5 bodu 6a ve spojení s článkem 36a [zákona o spotřebitelském úvěru], která umožňují přičíst k nákladům spojeným se smlouvou o úvěru, jež musí zaplatit spotřebitel (celkové náklady úvěru), také náklady hospodářské činnosti vykonávané podnikatelem?“
III. Analýza
A.
K první otázce ve věci C‑84/19
25.
Svou první otázkou ve věci C‑84/19 se předkládající soud v podstatě táže, zda je třeba čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 vykládat v tom smyslu, že ujednání individuálně nesjednané smlouvy o úvěru, která stanoví, že poplatky, které nese spotřebitel, jsou vyloučena z oblasti působnosti směrnice, pokud celková výše těchto poplatků nepřekračuje určitou horní hranici stanovenou vnitrostátními právními předpisy.
26.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 1 ve spojení s článkem 2 a čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13 se tato směrnice vztahuje na ujednání jakékoli smlouvy uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, které nebylo individuálně sjednáno. Článek 1 odst. 2 směrnice 93/13 však stanoví výjimku, podle níž smluvní ujednání, která odrážejí závazné právní a správní předpisy, nejsou předmětem ustanovení této směrnice.
27.
Ačkoliv je úkolem předkládajícího soudu, aby určil, zda konkrétní smluvní ujednání, jako je to, které je předmětem sporu v původním řízení, spadá pod tuto konkrétní výjimku, může Soudní dvůr přesto poskytnout předkládajícímu soudu vodítka, která je předkládající soud povinen zohlednit při posuzování zneužívajícího charakteru dotyčného ustanovení (
6
). Předkládající soud tak může posoudit, zda se výjimka stanovená v daném ustanovení pravděpodobně použije ve věci v původním řízení.
28.
V projednávané věci se předkládající soud táže, zda ujednání, která stanoví poplatky nepřesahující určitý horní finanční limit stanovený vnitrostátním ustanovením, mohou spadat pod vylučující ustanovení čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13.
29.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že pouhá skutečnost, že smluvní ujednání jsou v souladu s právním předpisem, sama o sobě neznamená, že tato ujednání nutně „odrážejí“ znění tohoto předpisu.
30.
V projednávané věci se zdá, že pochybnosti vyjádřené předkládajícím soudem vyplývají z argumentace obsažené v judikatuře Soudního dvora, podle níž odůvodnění výjimky uvedené v čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 spočívá v úvaze, že je legitimní předpokládat, že vnitrostátní zákonodárce nastolil rovnováhu mezi právy a závazky smluvních stran určitých smluv, což je rovnováha, kterou unijní zákonodárce výslovně zamýšlel chránit (
7
).
31.
Osobně se však domnívám, že by tato argumentace Soudního dvora neměla být chápána v tom smyslu, že stanovení maximálního limitu vnitrostátním zákonodárcem také nutně znamená, že vnitrostátní zákonodárce nastolil rovnováhu mezi právy a závazky smluvních stran. K tomuto závěru jsem dospěl na základě následujících důvodů.
32.
Zaprvé, jak rozhodl Soudní dvůr, toto ustanovení musí být vykládáno striktně, jelikož čl. 1 odst. 2 ze směrnice 93/13, jejímž cílem je ochrana spotřebitele, zavádí výjimku (
8
).
33.
Zadruhé skutečnost, že zákonodárce stanovil horní finanční limit, nutně neznamená, že jakékoli ujednání stanovující poplatek pod tímto limitem by mělo být za všech okolností považováno za vyvážené. Pokud by tomu tak bylo, mohl by členský stát vyloučit ochranu stanovenou ve směrnici 93/13 stanovením velmi vysoké horní hranice.
34.
Zatřetí, jak zdůrazňuje polská vláda, směrnice 93/13 by byla zbavena jakéhokoli užitečného účinku, pokud by ujednání, která jsou v souladu s vnitrostátními ustanoveními upravujícími smlouvy, byla považována za ujednání odrážející závazné právní a správní předpisy ve smyslu čl. 1 odst. 2 této směrnice, protože je třeba v každém případě předpokládat, že smluvní ujednání budou v souladu s vnitrostátním právem.
35.
Podle mého názoru se Soudní dvůr ve věcech jako RWE Vertrieb, jakož i Banco Santander a Escobedo Cortés, ve kterých uvedl odůvodnění pro výjimku uvedenou v čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13, snažil zdůraznit jednoduše to, že cílem směrnice 93/13 není zavedení kontroly vnitrostátních právních předpisů, ale spíše kontroly jakýchkoli znevýhodnění spotřebitele, která mohou vyplývat z asymetrie informací, odborných znalostí a vyjednávací síly, která existuje mezi ním a jakýmkoli profesionálním prodávajícím nebo poskytovatelem (
9
).
36.
Za těchto okolností nevidím žádný důvod pro odchýlení se od závěru, že čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 se nepoužije na ujednání, která pouze splňují peněžitý limit stanovený vnitrostátními právními předpisy. Mám tedy za to, že čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 by měl být vykládán v tom smyslu, že ujednání individuálně nesjednané smlouvy, která stanoví poplatky, které nese spotřebitel, nejsou z oblasti působnosti této směrnice vyloučena pouze proto, že tyto poplatky, jako celek, nepřekračují určitou horní hranici stanovenou vnitrostátními právními předpisy (
10
).
B.
Ke druhé otázce ve věci C‑84/19
37.
Svou druhou otázkou se předkládající soud ve věci C‑84/19 v podstatě táže, zda musí být čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 vykládán v tom smyslu, že ujednání individuálně nesjednané smlouvy o úvěru sepsaná jasným a srozumitelným jazykem jsou vyloučena z jakéhokoli posouzení jejich potenciální zneužívající povahy z důvodu, že stanovují jiné než úrokové poplatky.
38.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 stanoví dvě výjimky co do posouzení jakékoli zneužívající povahy smluvních ujednání. Použití těchto výjimek však podléhá podmínce, že dotčená ujednání jsou sepsaná jasným a srozumitelným jazykem.
39.
Ačkoli přesné určení ujednání, která je třeba považovat za ujednání související s hlavním předmětem smlouvy vzhledem k tomu, že stanoví základní povinnosti vyplývající ze smlouvy (
11
), nebo jejichž posouzení by se týkalo přiměřenosti mezi cenou a poskytovanými službami nebo zbožím, v zásadě přísluší vnitrostátním soudům, tato výjimka musí být v celé Evropské unii vykládána autonomním a jednotným způsobem. Z toho vyplývá, že Soudní dvůr může určit, zda lze čl. 4 odst. 2 použít na určitou skupinu ujednání (
12
).
40.
V souladu s první výjimkou jsou ujednání týkající se „vymezení hlavního předmětu smlouvy“ vyloučena z jakéhokoli posuzování jejich potenciálně zneužívajícího charakteru. Podle judikatury Soudního dvora jsou takovými ujednáními ta, která stanoví hlavní plnění této smlouvy a jako taková je charakterizují. Pro posouzení, zda tomu tak je, je třeba vzít v úvahu povahu, obecnou systematiku a hlavní závazky této smlouvy, jakož i její právní a věcné souvislosti (
13
).
41.
V tomto ohledu jsou hlavním předmětem jakékoli smlouvy ta ujednání, která charakterizují její právní povahu, tj. taková smluvní ujednání, která jsou nezbytná, aby smlouva vznikla. Pokud jde o úvěrové smlouvy, jedná se o závazky, v jejichž rámci se věřitel zaváže dlužníkovi půjčit určitou peněžitou částku pod podmínkou, že se dlužník zaváže tuto částku splatit buď k určitému datu, anebo ve formě splátek.
42.
V režimu standardní smlouvy o půjčce je poskytnutý úvěr samozřejmě poskytován za obchodních podmínek. Základními povinnostmi dlužníka jsou proto nejen povinnosti, spojené se splacením poskytnutých peněz, ale také povinnosti spojené s odměnou za tuto službu. Je zcela jasné, že hlavní předmět prodeje zboží nebo poskytování služeb musí nezbytně představovat povinnost kupujícího zaplatit dohodnutou cenu nebo odměnu (
14
).
43.
Na základě druhé výjimky uvedené v čl. 4 odst. 2 se jakékoli posouzení zneužívající povahy ujednání nemůže týkat přiměřenosti mezi cenou a odměnou za dodání zboží nebo poskytnutí služeb, samozřejmě pokud jsou tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem (
15
).
44.
Vzhledem k tomu, že smluvní ujednání může mít formu několika ustanovení, odstavců nebo bodů a vice versa, může smlouva rovněž stanovit několik ujednání upravujících úhradu poplatků za jednu službu (
16
). Tyto dvě výjimky se tedy překrývají, pokud ujednání stanoví poplatky, které jsou součástí celkové ceny za zboží nebo služby, které tvoří hlavní předmět dotčené smlouvy.
45.
Zdá se, že pochybnosti vyjádřené předkládajícím soudem vyplývají z pojmu „cena“ nebo „odměna“. Podle předkládajícího soudu se totiž cenové ujednání nemůže podle polského práva vztahovat k hlavnímu předmětu úvěrové smlouvy, pokud je tato cena vyjádřena jinak, než ve formě úrokové sazby.
46.
Avšak pokud jde o právo Evropské unie, pojem cena nebo odměna není takto restriktivní, a to ani v případě smlouvy o úvěru. Unijní právo patrně skutečně neobsahuje žádné ustanovení, podle kterého by platba související s úvěrovou smlouvou mohla mít pouze formu úroku (
17
). Úvěrové instituce tedy mohou požadovat zaplacení úroku nebo pevného poplatku (
18
).
47.
Další oporu pro tento závěr lze nalézt v textu směrnice 2008/48, která ohledně úvěrových smluv, na něž se vztahuje, stanoví povinnost úvěrových institucí vyrozumět spotřebitele o celkových nákladech takovéhoto úvěru, které musí být vypočteny s přihlédnutím ke všem druhům poplatků, které spotřebitel musí zaplatit v souvislosti s úvěrovou smlouvou. Pokud by totiž unijní právo zakazovalo věřitelům, aby byli odměňováni jinak než ve formě úroků, pak by byl tento odkaz na všechny druhy poplatků zbytečný.
48.
Pokud jde konkrétně o směrnici 93/13, tato pojmy „cena“ ani „odměna“ nedefinuje, a proto musí být vykládány v souladu s jejich obvyklým smyslem v běžném jazyce a s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém jsou použity, a cílům, které sleduje právní úprava, jejíž jsou součástí (
19
).
49.
Slovo „cena“ odpovídá v běžné řeči celkové finanční částce, jejíž úhrada je požadována za konkrétní smluvní transakci, zatímco slovo „odměna“ obecně znamená peníze zaplacené za určitou práci nebo poskytnutí služby. Tyto dva pojmy jsou tedy víceméně synonymní, až na to, že pojem „cena“ je možná častěji užíván v souvislosti s platbou za zboží, zatímco slovo „odměna“ se častěji používá ve vztahu ke službám, zejména v souvislosti se zaměstnáním (
20
).
50.
Z toho vyplývá, že jakákoli ujednání sepsaná jasným a srozumitelným jazykem, která stanoví celkovou cenu dotčené služby nebo zboží a vymezují hlavní předmět smlouvy, bez ohledu na skutečnost, že tato ujednání stanoví úrok nebo poplatek, a bez ohledu na to, jaké úkony bude muset úvěrová instituce vykonat v souvislosti s poskytnutím úvěru, mohou spadat pod první výjimku podle čl. 4 odst. 2.
51.
Ve věci dotčené v původním řízení by měla být jakákoli ustanovení smluvních ujednání upravující cenu úvěru s výjimkou cenového ujednání týkajícího se služby „Váš balíček – Extra balíček“ – vyjádřena ve formě poplatků nebo úroků – považována prostě za součást protiplnění za poskytnutí půjčky, a proto by se na tato ujednání měla vztahovat první výjimka stanovená v čl. 4 odst. 2.
52.
Na ujednání upravující cenu úvěru se samozřejmě vztahuje i druhá výjimka uvedená v čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, avšak pouze pokud jde o požadovanou cenu (
21
). Vzhledem k tomu, že dotčená ujednání ve věci C‑84/19 nesouvisí pouze s hlavním předmětem smlouvy, protože ve skutečnosti stanoví konkrétní poplatky, které mají být zaplaceny, a proto z části stanoví cenu, která má být za poskytnutí úvěru zaplacena, na tato ujednání se druhá výjimka také vztahuje.
53.
Tento závěr není zpochybněn ani cíli sledovanými čl. 4 odst. 2 ani kontextovým výkladem tohoto ustanovení.
54.
Pokud jde o cíl výjimek uvedených v čl. 4 odst. 2, zdá se, že tyto výjimky odrážejí volbu legislativní politiky v tom smyslu, že strany mohou svobodně stanovit hlavní povinnosti vyplývající ze smluv tak, jak uznají za vhodné (
22
). Ve volné tržní ekonomice je obecným výchozím bodem to, že jednotlivci jsou považováni za racionální a jsou schopni chránit své vlastní zájmy. Z toho vyplývá, že od spotřebitelů se očekává, že se informují o tom, co kupují, tj. o hlavním předmětu smlouvy, jakož i o ceně, která za něj mý být zaplacena (
23
). Zdá se tedy, že normotvůrce v tomto ohledu uvažoval tak, že na rozdíl od ostatních podmínek standardizované smlouvy, které si spotřebitelé nemusí vždy přečíst (
24
), je u podmínek souvisejících s hlavním předmětem smlouvy nebo cenou nebo odměnou mnohem méně pravděpodobné, že by si je nepřečetli. Vše výše uvedené je nicméně založeno na předpokladu, že hlavní předmět smlouvy a cena nebo odměna byly vymezeny jasným a srozumitelným jazykem.
55.
Pokud jde o kontext, čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 stanoví výjimky z posuzování zneužívajících ujednání, jako je to stanovené v rámci systému ochrany spotřebitele zavedeného touto směrnicí, a proto je třeba vykládat toto ustanovení striktně (
25
). Vzhledem k tomu, že znění čl. 4 odst. 2 nerozlišuje, zda cena nebo odměna za dotčenou službu byla vyjádřena jako fixní poplatek nebo úrok, takový výklad by neodůvodňoval vyloučení smluvních ujednání upravujících platbu poplatků jiných než úroků z působnosti tohoto ustanovení.
56.
I kdyby byl přijat restriktivnější výklad čl. 4 odst. 2 (
26
), nevedlo by to k jinému závěru, protože cena již téměř ze své podstaty představuje základní prvek každé smlouvy. Prodávající a poskytovatelé mohou samozřejmě stanovit platbu ve formě poplatků nebo úroků. Jakmile jsou však tyto poplatky součástí protiplnění za poskytnutí úvěru – a nikoli za doplňkové služby – ujednání, která takové poplatky stanoví, musí být považována za ujednání, která spadají do působnosti první a druhé výjimky uvedené v čl. 4 odst. 2.
57.
Pro současné účely je tedy irelevantní, zda je cena nebo odměna za službu vyjádřena ve formě úroku nebo poplatku nebo zda smlouva stanoví úkony, které musí prodávající nebo poskytovatel vykonat za účelem poskytnutí služby. Jak vysvětlím později, důležité je, aby byl spotřebitel schopen porozumět celkové ceně, kterou bude muset zaplatit, a tomu, co kupuje. Spotřebitel se tak může rozhodnout, zda smlouva odpovídá jeho potřebám, a porovnat ji s jinými existujícími nabídkami.
58.
Z tohoto všeho pro účely věci C‑84/19 vyplývá, že má-li ujednání, které stanoví poplatky v souvislosti s úvěrovou smlouvou, spadat pod jednu z výjimek stanovených v čl. 4 odst. 2, musí pouze jasně a srozumitelně stanovit výši tohoto poplatku. Forma tohoto poplatku není relevantní.
59.
Krom toho si nemyslím, že by použití čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 mělo být vyloučeno, pokud se spor týká existence protiplnění věřitele za zvláštní cenové ujednání. Zpochybňování existence jakéhokoli skutečného plnění ze strany věřitele jako protiplnění za konkrétní poplatek nebo posuzování přiměřenosti mezi částí ceny služby a úkony, které je nezbytné za účelem poskytnutí této služby vykonat, by se rovnalo zpochybnění přiměřenosti mezi kvalitou nabízené služby a účtovanou cenou, tedy přesně tomu, co čl. 4 odst. 2 obecně vylučuje.
60.
Ačkoli uznávám, že ve věcech Matei a Kiss a CIB Bank existují určitá dicta, která by z určitého pohledu mohla naznačovat něco jiného (
27
), domnívám se, že s ohledem na čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 nezávisí zneužívající povaha každého cenového ujednání podle této směrnice na výkonu protiplnění za to které ujednání ze strany věřitele. To by ve skutečnosti představovalo obcházení jednoznačného znění čl. 4 odst. 2, a tedy i volby učiněné unijním normotvůrcem: směrnice 93/13 se nezabývá otázkou, zda je účtovaná cena zneužívající, nebo ne. Vzhledem k tomu, že odůvodnění ceny je pro posouzení zneužívající povahy ujednání ve smyslu směrnice 93/13 v zásadě irelevantní, požadavek transparentnosti stanovený touto směrnicí by neměl být vykládán v tom smyslu, že vyžaduje, aby úvěrové instituce informovaly spotřebitele o úkonech spojených s poskytnutím úvěru.
61.
Členské státy samozřejmě v zásadě mohou do svého vnitrostátního práva taková ustanovení svobodně zavést. Článek 8 směrnice 93/13 stanoví, že státy mohou v oblasti působnosti této směrnice přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení, aby zajistily vyšší stupeň ochrany spotřebitele, pokud jsou taková pravidla slučitelná se všemi pravidly použitelného unijního práva, a pokud dotyčný členský stát splnil ohlašovací povinnost stanovenou v článku 8a směrnice 93/13.
62.
Skutečnost, kterou uvádí předkládající soud, že podle vnitrostátní právní úpravy je přiměřenost mezi cenou a poskytnutou službou nebo zbožím vyloučena z posouzení zneužívající povahy určitého ujednání pouze tehdy, pokud se tato cena týká hlavní služby poskytované na základě této smlouvy, tak sama o sobě není se směrnicí 93/13 v rozporu. Stejně tak nelze tuto právní úpravu považovat za porušení směrnice 93/13 pouze z důvodu, že tato právní úprava stanoví, že ujednání o ceně se nemůže vztahovat na hlavní službu, pokud není cena účtována ve formě úroku.
63.
Chtěl bych však zdůraznit, že ačkoli se předkládající soud zjevně domnívá, že kontroly cen zavedené vnitrostátními právními předpisy nejsou dostatečně přísné, jedná se o otázku, která nespadá do oblasti působnosti unijního práva, a její posouzení je tedy zjevně věcí polského zákonodárce a ne Soudního dvora.
64.
Domnívám se proto, že pro účely odpovědi na druhou otázku ve věci C‑84/19 je čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 třeba vykládat v tom smyslu, že vylučuje ujednání individuálně nesjednané smlouvy o úvěru, která stanoví cenu nebo odměnu za tento úvěr, z posouzení jejich zneužívající povahy stanoveného touto směrnicí, pokud byla tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem, i když stanoví úhradu poplatků jiných než úroků. Členské státy si však mohou ve svém vnitrostátním právu stanovit takový mechanismus posuzování zneužívající povahy cen za předpokladu, že jeho ustanovení budou slučitelná s použitelným unijním právem a členské státy rovněž splní požadavky článku 8a směrnice 93/13.
C.
Ke třetí otázce ve věci C‑84/19
65.
Svou třetí otázkou ve věci C‑84/19 se předkládající soud v podstatě táže, zda je třeba čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 vykládat v tom smyslu, že ujednání individuálně nesjednané smlouvy o úvěru, které vyžaduje, aby spotřebitel zaplatil určité poplatky, je nutno považovat za ujednání, které nebylo sepsáno jasným a srozumitelným jazykem, pokud nespecifikuje služby, za které se tyto poplatky platí, a pokud to spotřebitel nemůže zjistit z informací poskytnutých ve smlouvě.
66.
Jak jsem již uvedl, čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 stanoví dvě výjimky z jakéhokoli posuzování zneužívající povahy ujednání obsažených v individuálně nesjednaných úvěrových smlouvách. Obě tyto výjimky podléhají podmínce, že příslušná smluvní ustanovení musí být sepsána jasným a srozumitelným jazykem.
67.
Podle judikatury Soudního dvora z tohoto požadavku na srozumitelnost vyplývá, že smlouva by měla rovněž přesně stanovit konkrétní fungování mechanismu, k němuž se příslušné ujednání vztahuje, a vztah mezi tímto mechanismem a dalšími příslušnými smluvními ujednáními tak, aby byl spotřebitel schopen na základě přesných a srozumitelných kritérií posoudit hospodářské důsledky, které z něj pro něho vyplývají (
28
).
68.
Při určování, zda je ujednání sepsáno jasným a srozumitelným jazykem, je přirozeně třeba vzít v úvahu povahu, obecnou systematiku a ustanovení smluvního celku, jakož i jeho právní a věcný kontext (
29
). Nad rámec výše uvedených aspektů jsou relevantní i další faktory, jako je srozumitelnost jednotlivých ujednání, jasnost jejich formulace, specifičnost použité terminologie nebo možné použití vizualizačních technik (
30
). Konkrétní umístění ujednání ve smlouvě nebo skutečnost, že příslušná ustanovení jsou obsažena v několika různých ustanoveních, odstavcích nebo bodech, mohou rovněž představovat relevantní faktory.
69.
Jak jsem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci Kiss a CIB Bank, požadavky na srozumitelnost uvedené v čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 znamenají například to, že v případě, že je smlouva relativně dlouhá a cena, která má být hrazena za různé poskytované služby, je rozdělena do několika ustanovení, musí být tato jednotlivá ustanovení uvedena společně nebo shrnuta na jednom místě ve smlouvě a spotřebitel musí být upozorněn na jejich kombinovaný účinek (
31
).
70.
V rozsudku ve věcech Kásler a Káslerné Rábai vyvozoval Soudní dvůr z čl. 4 odst. 2 a z článku 5 této směrnice existenci obecnější povinnosti transparentnosti (
32
). Od prodávajících nebo poskytovatelů se proto očekává, že poskytnou spotřebitelům dostatečné informace, které jim umožní přijmout informovaná a obezřetná rozhodnutí (
33
).
71.
Z toho vyplývá, že pokud ujednání vyžaduje, aby spotřebitel platil určité poplatky jako protihodnotu za individuálně nesjednanou smlouvu o úvěru, nemohou soudy posuzovat zneužívající povahu výše těchto poplatků podle podmínek čl. 4 odst. 2, pokud jsou smluvní ustanovení srozumitelná. V podstatě to znamená, že s ohledem na všechny aspekty smlouvy a informace poskytnuté úvěrovou institucí by průměrný, řádně informovaný a přiměřeně pozorný spotřebitel měl být schopen před uzavřením smlouvy porozumět tomu, že musí platit také tyto poplatky, a tedy správně posoudit hospodářské důsledky podpisu této smlouvy.
72.
V této souvislosti se předkládající soud ve věci C‑84/19 v podstatě táže, zda tento požadavek transparentnosti vyžaduje, aby prodávající a poskytovatelé specifikovali služby, za které se platí poplatky stanovené smlouvou, nebo alespoň aby spotřebitel mohl tyto informace odvodit ze smlouvy.
73.
Nejprve je třeba poznamenat, že se zdá, že předkládající soud používá pojem „služba“ ve zvláštním smyslu, když odkazuje na úkony, které má prodávající nebo dodavatel vykonat za účelem poskytnutí služby, která představuje hlavní předmět smlouvy.
74.
V tomto ohledu se domnívám, že požadavek uvedený ve směrnici 93/13, že smluvní ujednání musí být sepsáno jasným a srozumitelným jazykem, nelze vykládat tak, že vyžaduje, aby byl spotřebitel informován o úkonech, které má prodávající nebo poskytovatel na základě smlouvy vykonat. Pro tento účel není podstatné, že spotřebitel nemůže odvodit tyto konkrétní informace z informací, na něž byl upozorněn, samozřejmě však za předpokladu, že byla vyjasněna rovněž obecná povaha smlouvy. K uvedenému závěru jsem dospěl na základě následujících důvodů.
75.
Zaprvé podmínka stanovená v čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 podle judikatury Soudního dvora vyžaduje pouze to, aby byli spotřebitelé informováni o důsledcích smluvních podmínek, a nikoli o jejich raison d’être (
34
). Jinými slovy, podstatné je, že před uzavřením smlouvy nebyly před spotřebitelem zamlčeny žádné poplatky. Otázka, zda spotřebitel udělil právně platný souhlas, nespadá do působnosti směrnice 93/13, protože se jedná o záležitost, která byla ponechána v pravomoci členských států (
35
). Totéž platí o obchodních praktikách, na které se vztahuje směrnice 2005/29 (
36
). Tato směrnice se zabývá spíše jinými účinky nebo důsledky ujednání – zejména pokud jde o ujednání sepsaná drobným písmem – než těch, které obecně přitahují pozornost spotřebitele.
76.
Zadruhé, jak uvedl generální advokát Saugmandsgaard Øe ve věci Ibercaja Banco (
37
), obecným trendem v judikatuře Soudního dvora je snaha zajistit v rámci přezkumu požadavku transparentnosti stanoveného směrnicí 93/13, aby tento požadavek nepřekročil rámec toho, co lze rozumně očekávat od odborníka. Je obtížné ubránit se dojmu, že by uvedení konkrétních individualizovaných úkonů, za které byly účtovány určité poplatky, představovalo pro prodávajícího nebo poskytovatele nepřiměřenou a neodůvodněnou zátěž.
77.
Zatřetí požadavek, aby tak prodávající nebo poskytovatel učinil, by pro tyto osoby v podstatě znamenal povinnost odůvodnit každé ujednání o ceně. To by bylo v rozporu s celým odůvodněním druhé výjimky podle čl. 4 odst. 2, která má zabránit přesně tomu, aby prodávající nebo poskytovatelé museli zdůvodňovat své poplatky, a zabránit tak soudům, aby zasahovaly do cenových strategií firem.
78.
Začtvrté, jak jsem již poznamenal, v tržní ekonomice není cena zboží nebo služby jako taková přímo spojena s úkony, které je třeba provést, ani s náklady na výrobu, ale spíše s nabídkou a poptávkou. Pokud tedy smlouva stanoví celkovou cenu za tutéž službu, bylo by poněkud nerealistické očekávat, že každé z těchto ujednání bude odrážet konkrétní úkon.
79.
Ještě méně realistické by bylo očekávání, že prodávající a poskytovatelé poskytnou spotřebitelům spolehlivé informace o konkrétních nákladech spojených s každou složkou dodávaného zboží nebo služeb. Pokud obchodník vykonává více než jednu činnost, bylo by rozdělení obecných nákladů mezi jeho různé činnosti často spojeno se složitým (a vskutku drahým) účetním postupem (
38
). To by přinejmenším vyžadovalo, aby obchodníci prováděli nákladové účetnictví, jehož účelem je identifikovat a stanovit hodnotu těch aspektů, které tvoří jejich čistý provozní příjem, ačkoli žádné pravidlo unijního práva takovou obecnou účetní povinnost neukládá (
39
).
80.
V každém případě se zdá být jasné, že tato úvěrová smlouva spadá do oblasti působnosti směrnice 2008/48. Je však třeba rovněž zohlednit příslušná ustanovení této směrnice, jelikož podle judikatury Soudního dvora tato směrnice zcela harmonizovala informační povinnosti, které mohou být uloženy úvěrovým institucím (
40
).
81.
Zaprvé, jelikož se předpokládá, že členské státy provedly směrnici 2008/48 do svých vnitrostátních právních předpisů, lze ujednání, která odrážejí ustanovení této směrnice v tom smyslu, že stanoví informace, jejichž uvedení je dle této směrnice povinné, nutně považovat na základě čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 za vyloučené z oblasti působnosti této směrnice (
41
).
82.
Zadruhé existuje jasné výkladové pravidlo, podle něhož musí být tato ustanovení vykládána v co největším možném rozsahu harmonickým způsobem, pokud se na stejnou situaci použijí ustanovení několika unijních nástrojů (
42
).
83.
Požadavky směrnice 93/13 týkající se transparentnosti a srozumitelnosti, jsou zjevně ustanoveními, která se v porovnání s přesnějšími požadavky směrnice 2008/48 vyznačují vyšší úrovní obecnosti. Z toho tedy vyplývá, že tato obecná formulace směrnice 93/13 by neměla být vykládána ve vztahu k oznamování přesných informací spotřebitelům, protože by to nutně znamenalo odchylku od konkrétnějších požadavků směrnice 2008/48 (
43
).
84.
Podle mého názoru by směrnice 2008/48 měla být považována za právní předpis, který specifikuje přesný rozsah požadavku transparentnosti ve vztahu k úvěrovým smlouvám, na které se uvedená směrnice vztahuje. Není-li uvedeno jinak, je třeba vztah mezi směrnicí 93/13 a jakýmikoli jinými unijními nástroji, které stanoví povinnost poskytovat podrobnější informace, chápat tímto způsobem, aby se zabránilo tomu, že vnitrostátní soudy rozdílným uplatňováním směrnice 93/13 budou rozdělovat vnitřní trh, a tím ohrožovat harmonizaci, které se uvedené nástroje s ohledem na ochranu spotřebitele snaží dosáhnout.
85.
Vzhledem k tomu, že článek 10 směrnice 2008/48, který uvádí informace, které mají být uvedeny v úvěrových smlouvách, nevyžaduje, aby úvěrové instituce poskytovaly podrobné informace o svých nákladech, nelze pro účely čl. 4 odst. 2 a článku 5 směrnice 93/13 považovat ustanovení úvěrové smlouvy za sepsaná nesrozumitelným jazykem pouze proto, že neupřesňují konkrétní služby, za které se tyto poplatky platí.
86.
Má-li být uvedená otázka chápána tak, že se týká nutnosti uvést služby ‐ v obvyklém slova smyslu ‐ které jsou poskytovány za každé cenové ujednání a úkony, které musí poskytovatel vykonat za účelem poskytnutí dotčené služby, lze tím pádem říct, i s tím rizikem, že se budu opakovat, že se požadavek transparentnosti stanovený v čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 podle judikatury Soudního dvora vztahuje na hospodářské důsledky smlouvy a jejího hlavního předmětu, a nikoli na peněžní hodnotu každého smluvního ujednání. Pokud tedy spotřebitel nakoupí balíček zboží nebo služeb, navzájem úzce spojených, je důležitá celková cena, kterou bude muset zaplatit (
44
), jakož i rozsah služeb za tuto cenu poskytovaných, aby mohl v případě potřeby porovnat různé dostupné nabídky stejných balíčků zboží nebo služeb. Není však nutné rozdělovat celkovou cenu tohoto balíčku do jednotlivých skupin poplatků.
87.
Vzhledem k tomu, že pojem „služba“ je poměrně vágní (
45
) a služba může být případně rozdělena do množství samostatných služeb, může být požadavek, aby úvěrové instituce pro každou „službu“ stanovily cenu, v praxi neproveditelný.
88.
Domnívám se proto, že zásada transparentnosti uvedená v čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 by měla být vykládána tak, že v zásadě nevyžaduje, aby konkrétní náklady týkající se konkrétních služeb byly rozčleněny způsobem navrženým v otázce předkládajícího soudu. Takové informace mohou být nezbytné pro splnění požadavku transparentnosti pouze za určitých zvláštních okolností.
89.
Podle mého názoru se zjevně jedná o ten případ, kdy se smlouva týká několika služeb, které mají oddělitelnou povahu (
46
) v tom smyslu, že každá z uvedených služba by mohla být poskytována spotřebitelům nezávisle na ostatních.
90.
To je rovněž případ, kdy je spotřebitel oprávněn vypovědět jednu z těchto služeb dříve než ostatní, přičemž v takovém případě musí být schopen posoudit hospodářský dopad využití této možnosti. Totéž platí, pokud smlouva uvádí volitelné služby, u nichž stanoví cenu předem. V posledně jmenovaném případě je nezbytné, aby cena těchto služeb mohla být přesně stanovena tak, aby spotřebitel byl schopen posoudit hospodářské důsledky smlouvy, což předpokládá, že spotřebitel může určit poplatek, který má být zaplacen, pokud se rozhodne využít kteroukoli konkrétní službu.
91.
Tento druh informací může být opět nezbytný, pokud samotná smlouva zmiňuje existenci různých služeb – některých primárních, jiných doplňkových – a pokud jedno nebo několik dotčených ujednání nestanoví cenu některé z těchto služeb samostatně, avšak mohou na tuto cenu dopadat. Vzhledem k tomu, že se druhá výjimka stanovená v čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 nepoužije, může být nezbytné určit, na kterou službu se toto ujednání vztahuje, aby bylo možné zjistit, zda tato služba přesto tvoří hlavní předmět smlouvy, protože pak by se na toto ujednání stále mohla vztahovat první výjimka stanovená v čl. 4 odst. 2 (
47
).
92.
Je pravda, že v původním řízení ve věci C‑84/19 zmiňuje úvěrová smlouva službu, která je označena jako doplňková, tj. Váš balíček – Extra balíček. Ačkoli si osobně nemyslím, že by společnost Profi Credit Polska byla povinna s uvedenou službou zacházet jako se samostatnou, není třeba k tomu vyjadřovat přesvědčivý názor, protože, jak vyplývá z popisu skutkového stavu předkládajícím soudem, dotčená smlouva o úvěru uvádí samostatnou cenu této služby (
48
).
93.
Jediným zbývajícím problémem je, zda smlouva měla přesněji stanovit, zda celková účtovaná cena zahrnuje odměnu zprostředkovatele. Je věcí předkládajícího soudu, aby určil, zda smlouva byla v tomto ohledu nejednoznačná nebo zda nebylo jasné, zda tato provize byla součástí ceny úvěru, pokud v uvedeném ujednání nebyl zprostředkovatel zmíněn. I kdyby však byla zjištěna taková nejednoznačnost, pokud jde o odměnu zprostředkovatele, nejsem si jistý, zda by tato okolnost nutně způsobila nesrozumitelnost samotné smlouvy mezi úvěrovou institucí a spotřebitelem ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13. Tento článek ovšem ve skutečnosti určuje rozsah působnosti čl. 3 odst. 1, který stanoví, že jakékoli zneužívající ujednání v individuálně nesjednané smlouvě spotřebitele nezavazuje. Z toho vyplývá, že srozumitelnost uvedená v čl. 4 odst. 2 musí být přičitatelná konkrétnímu smluvnímu ujednání. Není mi jasné, která ujednání lze v projednávaném případě považovat za zneužívající. Provize zprostředkovatele buď je, anebo není zahrnuta do celkové ceny. Pokud do celkové ceny zahrnuta není, pak to, co by nakonec mohlo být považováno za zneužívající, není cena uvedená ve smlouvě, ale spíše jakákoli další provize, jejíž zaplacení by bylo od spotřebitele požadováno nad rámec ceny uvedené ve smlouvě.
94.
Podle mého názoru by tato otázka mohla být vyřešena pouhým použitím obecných zásad polského závazkového práva. V případě, že odměna zprostředkovatele není zahrnuta v celkové ceně, bude tento zprostředkovatel oprávněn požadovat zaplacení poplatků pouze tehdy, bude-li s tímto spotřebitelem uzavřena smlouva, která takovou odměnu stanoví (která vytvoří vinculum iuris). V takovém případě však spotřebitel nutně ví, že bude muset zaplatit další poplatky.
95.
V každém případě poznamenávám, že článek 21 směrnice 2008/48 stanoví zvláštní informační povinnosti pro případ, kdy je smlouva o úvěru uzavřena prostřednictvím zprostředkovatele. Vzhledem k úplné harmonizaci dosažené touto směrnicí tedy nelze při splnění těchto povinností prokázat nedostatek transparentnosti ve vztahu mezi úvěrovou institucí a spotřebitelem.
96.
S ohledem na výše uvedené navrhuji odpovědět na třetí otázku ve věci C‑84/19 takto: Článek 4 odst. 2 směrnice 93/13 by měl být vykládán v tom smyslu, že ujednání individuálně nesjednaných úvěrových smluv, která stanoví úhradu poplatků, nelze v zásadě považovat za nesepsané jasným a srozumitelným jazykem pouze proto, že nestanovují úkony, které musí obchodník vykonat, nebo náklady, které musí nést, aby mohl poskytnout sjednanou službu. Pouze v případě, kdy z této smlouvy jednoznačně nevyplývají finanční důsledky smlouvy jako takové nebo hlavního předmětu smlouvy, zejména kvůli existenci přemrštěného počtu cenových ujednání, lze tato ujednání považovat za taková, která nesplňují tuto podmínku.
D.
K otázce položené ve věci C-222/19
97.
Svou otázkou ve věci C‑222/19 se předkládající soud v podstatě táže, zda je třeba ustanovení směrnice 93/13 obecně, a zejména čl. 3 odst. 1 této směrnice, vykládat v tom smyslu, že uvedená směrnice vylučuje, aby členský stát zavedl mechanismus kontroly cen založený na pojmu „nejvyšší přípustné neúrokové náklady úvěru“, pokud pro výpočet těchto nákladů musí být zohledněny obecné náklady věřitele.
98.
Jak vyplývá z čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13, ustanovení této směrnice nesměřují k úpravě vnitrostátních předpisů, nýbrž spíše k řešení potenciálních nerovnováh a zneužívající povahy smluvních ujednání obsažených ve smlouvách uzavřených mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, pokud tyto smlouvy nebyly individuálně sjednány.
99.
Mám za to, že za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu je za uvedených okolností třeba tuto otázku přeformulovat tak, aby směřovala k ověření toho, zda čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že v individuálně nesjednané úvěrové smlouvě vytváří ujednání „významnou nerovnováhu“, pokud kromě úroků stanoví i poplatky, přičemž tyto poplatky mohou sloužit k tomu, aby prodávající nebo poskytovatel přenesl své obecné náklady na spotřebitele.
100.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13 je třeba považovat za zneužívající každé smluvní ujednání individuálně nesjednané smlouvy, které v rozporu s požadavkem dobré víry způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele (
49
).
101.
Ačkoliv se domnívám, že pojem „v rozporu s požadavky poctivosti“ jednoduše popisuje situaci, která by nastala při neexistenci významné nerovnováhy, a jako takový tedy sám o sobě nevytváří zvláštní podmínku, je třeba uvést, že Soudní dvůr rozhodl, že čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví dvě kritéria pro vymezení pojmu „zneužívající ujednání“, a sice „nedostatek poctivosti“ na straně jedné a „existenci významné nerovnováhy v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele“ na straně druhé (
50
).
102.
I když v této souvislosti toto rozlišení nemusí nutně přesvědčit každého (
51
), v praxi má pravděpodobně nemalý význam. S ohledem na výklad těchto dvou kritérií, který poskytl Soudní dvůr, v praxi platí, že je-li splněno druhé kritérium, je nutně splněno rovněž první (
52
).
103.
První kritérium podle judikatury Soudního dvora skutečně vyžaduje, aby bylo přezkoumáno, zda prodávající nebo poskytovatel, který jedná se spotřebitelem poctivě a přiměřeně, mohl rozumně očekávat, že by spotřebitel s takovým ujednáním souhlasil. Podle druhého kritéria je třeba zvážit, zda povinnosti zavedené tímto ujednáním zhoršují postavení spotřebitele ve srovnání s postavením, jaké by měl podle vnitrostátní právní úpravy, pokud by toto ujednání neexistovalo, aniž by toto znevýhodnění bylo spotřebiteli kompenzováno (
53
).
104.
Prodávající nebo poskytovatel musí logicky očekávat, že pokud bude se spotřebiteli jednat poctivě a přiměřeně, spotřebitelé odmítnou přijmout jakékoli ujednání, které by je uvedlo do situace výrazně odlišné od té, ve které by se nacházeli podle vnitrostátních právních předpisů, pokud by toto ujednání neexistovalo, s výjimkou případů, kdy je tento rozdíl kompenzován zejména přiměřenými cenovými rozdíly (
54
). Jestliže tedy ujednání stanoví povinnosti nebo závazky, které se nápadně liší od očekávání průměrného, řádně informovaného a přiměřeně pozorného spotřebitele, pokud jde o obsah smlouvy, může být toto ujednání označeno za zneužívající (
55
).
105.
Nemyslím si však, že by ujednání úvěrové smlouvy mohlo být považováno za zneužívající jen proto, že kromě úroků stanoví také poplatky nebo že tyto poplatky mohou prodávajícímu nebo poskytovateli sloužit jako způsob, jak přenést své obecné náklady na spotřebitele.
106.
Jelikož takové ujednání přesto souvisí s cenou úvěru, chtěl bych zdůraznit, že podle čl. 4 odst. 2 výše poplatků, které musí spotřebitel zaplatit, by mohla být předmětem posouzení stanoveného směrnicí 93/13 pouze tehdy, pokud toto ujednání nebylo sepsáno jasným a srozumitelným jazykem nebo není dostatečně jasné, pokud jde o jeho hospodářské důsledky.
107.
S výhradou této výjimky je pro mě obtížné přijmout názor, že ujednání vytváří „významnou nerovnováhu“pouze proto, že stanoví kromě úroků také poplatky. Jak jsem vysvětlil již dříve, úvěrové instituce si mohou svobodně stanovit ujednání o své odměně za předpokladu, že spotřebiteli bude zřejmá celková cena. V případě úvěrové smlouvy spadající do oblasti působnosti směrnice 2008/48 se nepochybně jedná o případ, kdy byly splněny povinnosti stanovené touto směrnicí, které byly provedeny do vnitrostátního práva.
108.
Obdobně podle mého názoru nemůže významná nerovnováha vyplývat pouze ze skutečnosti, že cena účtovaná za službu může pro poskytovatele této služby sloužit jako pohodlný způsob, jak přenést své obecné náklady. Jak jsem ovšem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci Kiss a CIB Bank (
56
), skutečnost, že podniky přenášejí veškeré své náklady, včetně svých všeobecných nákladů, na spotřebitele, je prostě ekonomická realita. Proto cena jakékoli služby nebo zboží nutně slouží částečně také ke kompenzaci nákladů souvisejících s běžnou podnikatelskou činností věřitele.
109.
Soudní dvůr sice ve svém rozsudku ve věci Constructora Principado (
57
) nevyloučil možnost, že by ujednání, které mělo za následek přenesení povinnosti zaplatit místní daň z nemovitosti a některé poplatky za jednotlivé přípojky k různým sítím, jako je voda, plyn, elektrická energie a kanalizace, na kupujícího, mohlo být prohlášeno za zneužívající.
110.
Nemyslím si však, že tento princip lze aplikovat na smlouvu o úvěru dotčenou v původním řízení ve věci C‑222/19, jelikož otázka řešená ve věci Constructora Principado se netýkala přenesení určitých nákladů na zákazníky, ale souvisí spíš s transparentností sporného ujednání. Výše poplatků, na které se toto ujednání vztahovalo, nebyla ovšem vyčíslena a místní daň z nemovitosti nebylo v okamžiku uzavření smlouvy dokonce ani možné stanovit. Namísto toho ji měly později vypočítat daňové orgány. Tato klauzule v důsledku toho nepřenášela na spotřebitele pouze určité náklady, které leží na prodávajícím, ale také nejistotu, pokud jde o celkovou částku těchto nákladů, tedy nejistotu, která představovala riziko, které leží v podstatě na prodávajícím jakožto na podnikateli (
58
).
111.
S ohledem na čl. 4 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13 se osobně domnívám, že, ujednání, která stanoví úhradu poplatku, mohou být bez ohledu na jejich formu prohlášena za zneužívající, pokud splňují dvě podmínky, a to zaprvé že tento poplatek byl před spotřebitelem účinně skryt, čímž se otevírá možnost posouzení jeho přiměřenosti, a zadruhé že celková cena dotčené služby nebo zboží je zjevně přemrštěná.
112.
Směrnice 93/13 skutečně stanoví pouze jeden test zneužívající povahy ujednání, a sice kritérium stanovené v čl. 3 odst. 1, které vyžaduje přinejmenším existenci významné nerovnováhy v právech a povinnostech stran (
59
). Pokud je tedy nutné při posuzování zneužívající povahy určitého smluvního ujednání vzít v úvahu požadavek na srozumitelný jazyk a transparentnost vyplývající z čl. 4 odst. 2 a článku 5 směrnice 93/13 (
60
), nedostatek jasnosti nebo transparentnosti sám o sobě nepostačuje k tomu, aby ujednání mohlo být prohlášeno za zneužívající (
61
). Toto ujednání musí, navzdory požadavku poctivosti, vytvářet významnou nerovnováhu mezi právy a povinnostmi stran (
62
). Jakýkoli jiný výklad by zbavil test stanovený v čl. 3 odst. 1 jeho užitečného účinku.
113.
V případě nesrozumitelného cenového ujednání však může být tato podmínka snadno prokázána, protože takováto významná nerovnováha může být odvozena z přemrštěné výše zaplacených poplatků (
63
). Prodávající nebo poskytovatel ovšem musí logicky očekávat, že pokud by se spotřebitelem jednal poctivě a přiměřeně, spotřebitel by takovou cenu mohl odmítnout uhradit.
114.
Vzhledem k výše uvedenému tedy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku položenou ve věci C‑222/19 takto: článek 3 odst. 1 směrnice 93/13 by měl být vykládán v tom smyslu, že ujednání individuálně nesjednané úvěrové smlouvy nevytváří „významnou nerovnováhu“ pouze proto, že kromě úroků stanoví i poplatky a tyto poplatky mohou sloužit k tomu, aby prodávající nebo poskytovatel přenesl své obecné náklady na spotřebitele. Taková zneužívající povaha je pro účely směrnice 93/13 prokázána pouze tehdy, pokud zaprvé celková cena, která má být uhrazena, je netransparentní, a to konkrétně proto, že obsahuje přemrštěný počet cenových ujednání, čímž se otevírá možnost posouzení její zneužívající povahy způsobem, který výjimka ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice skutečně umožňuje, a zadruhé, pokud je celková cena zjevně přemrštěná.
E.
K otázce ve věci C-252/19
115.
Svou otázkou ve věci C‑252/19 se předkládající soud v podstatě táže, zda je třeba ustanovení směrnice 2008/48, a zejména její čl. 3 písm. g) a čl. 22 odst. 1 vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby byl do vnitrostátního práva zaveden pojem „maximální neúrokové náklady úvěru“, který je uveden v článku 36a zákona o spotřebitelském úvěru, pokud tento pojem zahrnuje do výpočtu těchto nákladů náklady související s veškerou hospodářskou činností věřitele.
116.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že článek 10 směrnice 2008/48 harmonizuje vnitrostátní ustanovení o informacích, které mají být uvedeny v úvěrových smlouvách. Vzhledem k tomu, že podle článku 22 směrnice 2008/48 nesmějí členské státy ve svém vnitrostátním právu zachovat ani zavádět ustanovení odchylná od ustanovení této směrnice, je třeba tuto harmonizaci považovat za úplnou a povinnou (
64
).
117.
Jak jsem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (
65
), a jak Soudní dvůr v uvedené věci rozhodl (
66
), neznamená to však, že členské státy nemohou použít ve vztahu k úvěru, na který se vztahuje směrnice 2008/48, jiné pojmy než ty, které jsou uvedeny v této směrnici, jako například pojem „nejvyšší přípustné neúrokové náklady úvěru“ uvedený v článku 36a zákona o spotřebitelském úvěru. Ačkoli směrnice 2008/48 dosahuje úplné harmonizace, tato harmonizace se nicméně omezuje na aspekty úvěrových smluv uvedené v této směrnici, kterými jsou informační povinnosti, posouzení úvěruschopnosti, přístup do databází, právo na odstoupení od smlouvy a právo na předčasné splacení úvěru.
118.
Vzhledem k tomu, že harmonizace dosažená směrnicí 2008/48 se tedy nevztahuje na vnitrostátní ustanovení upravující kontrolu ceny nebo odměny účtované jako protiplnění za poskytnutí úvěru, zůstává tento aspekt v pravomoci členských států. Členské státy proto mohou v souvislosti s takovou regulatorní kontrolou použít jiné pojmy než ty, které jsou uvedeny v článku 3 směrnice 2008/48, pokud použití těchto pojmů neporušuje unijní právo.
119.
Je úkolem předkládajícího soudu, aby v původním řízení ve věci C‑252/19 zjistil, zda pojem „nejvyšší přípustné neúrokové náklady úvěru“ použitý v § 36a zákona o spotřebitelském úvěru vede k uložení jakýchkoli povinností, které spadají do oblasti působnosti směrnice 2008/48, prodávajícímu nebo poskytovateli.
120.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že na otázku ve věci C‑252/19 je třeba odpovědět takto: ustanovení směrnice 2008/48, a zejména jejího čl. 3 písm. g) a čl. 22 odst. 1, je třeba vykládat v tom smyslu, že nebrání tomu, aby byl do vnitrostátního práva zaveden pojem „nejvyšší přípustné neúrokové náklady úvěru“, i když tyto náklady zahrnují obecné náklady věřitele, pokud tento pojem není použit za účelem uplatnění vnitrostátního ustanovení, které spadá do oblasti působnosti směrnice 2008/48.
IV. Závěry
121.
S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky položené Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Okresní soud Szczecin-Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie, Polsko) a Sąd Rejonowy w Opatowie (Okresní soud Opatów, Polsko) takto:
„1)
Článek 1 odst. 2 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách by měl být vykládán v tom smyslu, že ujednání individuálně nesjednané smlouvy, která stanoví poplatky, jež má nést spotřebitel, nejsou vyloučena z oblasti působnosti této směrnice pouze proto, že celková výše těchto poplatků nepřekračuje určitou horní hranici stanovenou vnitrostátními právními předpisy.
2)
Článek 4 odst. 2 směrnice 93/13 by měl být vykládán v tom smyslu, že vylučuje ujednání individuálně nesjednané smlouvy o úvěru, která stanoví cenu nebo odměnu za tento úvěr, z posouzení jejich zneužívající povahy stanoveného touto směrnicí, pokud byla tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem, i když stanoví úhradu poplatků jiných než úroků. Členské státy si však mohou ve svém vnitrostátním právu stanovit takový mechanismus posuzování zneužívající povahy cen za předpokladu, že jeho ustanovení budou slučitelná s použitelným unijním právem a členské státy rovněž splní požadavky článku 8a směrnice 93/13.
3)
Článek 4 odst. 2 směrnice 93/13 by měl být vykládán tak, že ujednání individuálně nesjednaných úvěrových smluv, která stanoví úhradu poplatků, nelze v zásadě považovat za nesepsaná jasným a srozumitelným jazykem pouze proto, že nestanoví úkony, které musí obchodník vykonat, nebo náklady, které musí nést, aby mohl poskytnout sjednanou službu. Pouze v případě, kdy z této smlouvy jednoznačně nevyplývají finanční důsledky smlouvy jako takové nebo hlavního předmětu smlouvy, zejména kvůli existenci přemrštěného počtu cenových ujednání, lze tato ujednání považovat za taková, která nesplňují tuto podmínku.
4)
Článek 3 odst. 1 směrnice 93/13 by měl být vykládán v tom smyslu, že ujednání individuálně nesjednané úvěrové smlouvy nevytváří ‚významnou nerovnováhu‘ pouze proto, že kromě úroků stanoví i poplatky a tyto poplatky mohou sloužit k tomu, že prodávající nebo poskytovatel přenese své obecné náklady na spotřebitele. Taková zneužívající povaha je pro účely směrnice 93/13 prokázána pouze tehdy, pokud zaprvé celková cena, která má být uhrazena, je netransparentní, a to konkrétně proto, že obsahuje přemrštěný počet cenových ujednání, čímž se otevírá možnost posouzení její zneužívající povahy způsobem, který výjimka ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice skutečně umožňuje, a zadruhé v případě, že celková cena je zjevně přemrštěná.
5)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS, a zejména její čl. 3 písm. g) a čl. 22 odst. 1, by měla být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby byl do vnitrostátního práva zaveden pojem ‚nejvyšší přípustné neúrokové náklady úvěru‘, pokud tento pojem není použit za účelem uplatnění vnitrostátního ustanovení, které spadá do oblasti působnosti směrnice 2008/48.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64).
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (Úř. věst. 2008, L 133, s. 66).
(
4
) – C‑779/18, EU:C:2019:1146, body 10 až 17.
(
5
) – Rozsudek ze dne 16. ledna 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).
(
6
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. ledna 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, bod 20).
(
7
) – Viz rozsudek ze dne 21. března 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 28) a ze dne 7. srpna 2018, Banco Santander a Escobedo Cortés (C‑96/16 a C‑94/17, EU:C:2018:643, bod 43.
(
8
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 31).
(
9
) – Viz rozsudky ze dne 3. září 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, bod 27) a ze dne 17. května 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, bod 59). Obecně se domnívám, že čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 je třeba vykládat s ohledem na čl. 3 odst. 1 této směrnice. V důsledku toho chápu čl. 1 odst. 2 jako snahu vyloučit z působnosti směrnice 93/13 ujednání, která pouze reprodukují závazné právní a správní předpisy, a která v praxi nemění právní postavení stran, které i nadále v celém rozsahu určují vnitrostátní právní předpisy. Naopak skutečnost, že ujednání je pod určitým limitem nebo obecně splňuje určitý legislativní standard, nevylučuje možnost, že takové ujednání může mít dopad na právní postavení stran a může proto spadat do rozsahu působnosti směrnice 93/13.
(
10
) – V tomto ohledu viz rovněž stanovisko generálního advokáta Szpunara ve věci Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695, bod 83), v němž uvádí, že má za to, že na smluvní ujednání, podle kterého si poskytovatel z řady různých legislativně uznávaných referenčních indexů vybere jeden, který se použije ve smlouvě, se nevztahuje výjimka stanovená v čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13.
(
11
) – Rozsudek ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 33).
(
12
) – V tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 26. února 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, bod 50).
(
13
) – Viz rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, body 49 a 51).
(
14
) – V tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 5. června 2019, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, bod 30).
(
15
) – Jak je uvedeno v bodě 19 odůvodnění směrnice 93/13, tímto jsou vyloučena ujednání popisující poměr cena/kvalita.
(
16
) – Viz mé stanovisko ve věci Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, poznámka pod čarou 17) a oznámení Komise o pokynech výkladu a uplatňování směrnice Rady 93/13/EHS o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, (Úř. věst. 2019, C 323, s. 4), oddíl 4.3.1.
(
17
) – Pojem „cena“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 nesporně nemůže být určen pojmem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ ve smyslu čl. 3 písm. g) směrnice 2008/48, jelikož tyto celkové náklady zahrnují rovněž platby provedené ve prospěch třetích stran. Viz rozsudek ze dne 26. února 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, bod 47). Nebylo by však nutné, aby unijní zákonodárce stanovil, že pojem „celkové náklady úvěru pro spotřebitele“ ve smyslu uvedené směrnice zahrnuje všechny náklady, které mohou být po spotřebiteli požadovány za uzavření smlouvy, pokud by bylo zakázáno, aby prodávající nebo poskytovatelé byli odměňováni jinak, než ve formě úroků.
(
18
) – Viz mé stanovisko ve věci Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, bod 37).
(
19
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Pelham a další (C‑476/17, EU:C:2019:624, bod 28).
(
20
) – Třebaže pracovní smlouvy nespadají do působnosti směrnice 93/13. Pojmy „služba“ a „zboží“ odkazují na to, co tvoří hlavní předmět smlouvy, tj. to, co spotřebitel kupuje, a nikoli, jak vysvětlím později, na úkony, které musí profesionální prodávající nebo poskytovatel vykonat za účelem prodeje dotčeného zboží nebo poskytnutí dotčené služby.
(
21
) – Ujednání, která neuvádějí cenu dotčené služby nebo zboží, ale týkají se obecně „protiplnění, které dluží spotřebitel věřiteli nebo jež má dopad na skutečnou cenu, kterou má spotřebitel zaplatit věřiteli“, podle judikatury v zásadě nespadají pod druhou výjimku, nýbrž pod první, s výjimkou otázky, zda je výše protiplnění nebo cena, která je sjednána ve smlouvě, přiměřená službě poskytované výměnou věřitelem. V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. února 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, bod 56) a ze dne 3. října 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, bod 35).
(
22
) – Soudní dvůr nikdy jasně nevymezil cíl první výjimky podle čl. 4 odst. 2 („[…] vymezení hlavního předmětu smlouvy […]“). Pokud jde o druhou výjimku podle čl. 4 odst. 2 („[…] přiměřenosti mezi cenou a odměnou […]“), Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že tato výjimka je vysvětlena neexistencí rozpoznatelných nebo objektivních právních norem, podle nichž by soudy mohly řádně posoudit přiměřenost mezi cenou a odměnou. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 55).
(
23
) – Podle Michaela Schilliga odráží čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 kompromis mezi dvěma (někdy protichůdnými) přístupy, konkrétně přístupem zaměřeným na práva spotřebitelů a přístupem zaměřeným na volný trh. Schillig, M., „Directive 93/13 and the ‚price term exemption‘: A comparative analysis in the light of the ‚market for lemons’ rationale‘, International and Comparative Law Quarterly, sv. 60, Cambridge University Press, 2011, s. 933–963.
(
24
) – Jak jsem zdůraznil ve svém stanovisku ve věci Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2019:1146, bod 69), behaviorální studie ukazují, že lidé nečtou smlouvy celé, ale spíše se soustředí na základní aspekty, jako je cena, nebo na část, o níž se domnívají, že je nejdůležitější. Jak na s. 936 poznamenal Schillig, op. cit., „spotřebitelé často přijímají standardní smluvní ujednání, aniž by je četli, protože čtení, vyhledávání a vyjednávání lepších podmínek prostě nestojí za námahu.“
(
25
) – Viz rozsudky ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 42) a ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 34).
(
26
) – Striktní výklad není možné zaměňovat s restriktivním výkladem, který na rozdíl od prostého striktního výkladu, tj. výkladu založeného pouze na textu, spočívá ve vymezení užšího významu daného ustanovení za pomoci prvků stojících mimo samotný text daného ustanovení, jako je jeho cíl a kontext.
(
27
) – Rozsudky ze dne 26. února 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, bod 70) a ze dne 3. října 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, bod 40).
(
28
) – Viz například rozsudky ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 45), a ze dne 19. září 2019, Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:764, bod 62).
(
29
) – Rozsudek ze dne 23. dubna 2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, bod 50).
(
30
) – Viz Barton, T., Berger-Walliser, G. a Haapio H., „Visualization: Seeing Contracts for What They Are, and What They Could Become“, Journal of Law, Business & Ethics, sv. 19, 2013, s. 47 až 64.
(
31
) – Stanovisko generálního advokáta Gerarda Hogana ve věci Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, bod 41).
(
32
) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 40). První rozsudek odkazující na tento požadavek byl rozsudek ze dne 21. března 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 45). V tomto rozsudku však byl Soudní dvůr dotázán na výklad směrnice 93/13 ve spojení se směrnicí 2003/55, přičemž čl. 3 odst. 3 posledně uvedené směrnice výslovně stanoví požadavek transparentnosti. Soudní dvůr zmínil tento požadavek ve vztahu k samotné směrnici 93/13 pouze ve věci Kásler a Káslerné Rábai.
(
33
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, body 73 až 74) a ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 51). Z tohoto důvodu by při posuzování, zda ujednání splňuje požadavek transparentnosti, měly být zohledněny pouze informace poskytnuté nejpozději při podpisu smlouvy.
(
34
) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 75); rozsudek ze dne 23. dubna 2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, bod 50) a ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 45). Požadavek stanovený v čl. 4 odst. 2 tedy vyžaduje, aby byl spotřebitel informován, a netýká se toho, zda pro splnění svých povinností prodávající nebo poskytovatel musí vyhotovit 5, 10 nebo 15 fotokopií, ale důsledků smlouvy. Ekonomická výkonnost prodávajícího nebo poskytovatele, tj. jeho schopnost minimalizovat své náklady, nepředstavuje prvořadý zájem spotřebitelů. Základním hospodářským předpokladem motivujícím spotřebitele je snaha získat konkrétní zboží nebo službu za co nejlepší cenu. Uvedené předpokládá, že spotřebitelé budou informováni o celkové ceně, kterou budou muset zaplatit za zboží nebo službu, kterou chtějí koupit, ‐ nebo alespoň o způsobu, jak bude tato cena vypočtena, aby o ní získali představu ‐ a o tom, z čeho toto zboží nebo služba sestává.
(
35
) – V tomto smyslu viz čl. 3 odst. 1 a bod 13 odůvodnění směrnice 2011/83.
(
36
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22).
(
37
) – Viz stanovisko generálního advokáta Henrika Saugmandsgaarda Øe ve věci Ibercaja Banco (C‑452/18, EU:C:2020:61, poznámka pod čarou 77).
(
38
) – V oblasti DPH viz například rozsudek ze dne 9. června 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR (C‑332/14, EU:C:2016:417, body 32 až 34).
(
39
) – Viz mé stanovisko ve věci Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:451, bod 55).
(
40
) – Viz rozsudky ze dne 21. dubna 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 61) a ze dne 9. listopadu 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, bod 41).
(
41
) – Vzhledem k tomu, že směrnice 2008/48 plně harmonizuje informační povinnosti úvěrových institucí, řešení, které Soudní dvůr předestřel v rozsudku ze dne 6. července 2017, Air Berlin (C‑290/16, EU:C:2017:523, body 44 až 46) se mi zdá být neproveditelné, protože právní předpis dotčený v projednávané věci, konkrétně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 ze dne 24. září 2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb ve Společenství (přepracované znění) (Úř. věst. 2008, L 293, s. 3), se snaží dosáhnout pouze minimální harmonizace.
(
42
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. listopadu 2009, Sturgeon a další (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 47).
(
43
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 a C‑483/18, EU:C:2019:930, body 58 až 60).
(
44
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 47) a čl. 10 písm. g) směrnice 2008/48. V této souvislosti viz rovněž čl. 4 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. 2006, L 376, s. 36).
(
45
) – To je dobře ilustrováno skutečností, že čl. 2 odst. 6 směrnice 2011/83 definuje pojem „smlouv[a] o poskytování služeb“ jako „jakákoli smlouva jiná než kupní smlouva, na jejímž základě obchodník poskytuje službu spotřebiteli nebo se zavazuje k jejímu poskytnutí a spotřebitel hradí cenu této služby nebo se zavazuje k její úhradě“. Lze tedy odvodit, že služba je jednoduše to, co je předmětem smlouvy o poskytování služeb.
(
46
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Airbnb Irsko (C‑390/18, EU:C:2019:1112, bod 53).
(
47
) – Viz rozsudek ze dne 20. září 2017, Andriciuc a další (C‑186/16, EU:C:2017:703, body 37 a 38).
(
48
) – Takzvaná služba „Váš balíček“ nepředstavuje „službu“, protože ji nelze oddělit od poskytnutí úvěru, ale jde spíše o úpravu podmínek pro poskytování úvěru, která je pro komerční účely prezentována jako služba.
(
49
) – Článek 3 odst. 3 směrnice 93/13 odkazuje na přílohu této směrnice, která obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam ujednání, která mohou být považována za zneužívající.
(
50
) – Viz v této souvislosti rozsudky ze dne 26. ledna 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, body 59 a 60), a ze dne 3. října 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, body 50 a 51).
(
51
) – Pokud jde o kritiku tohoto řešení, viz mé stanovisko ve věci Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, body 56 až 67). Rovněž poznamenávám, že v některých rozsudcích Soudní dvůr neposuzoval tyto dva prvky samostatně. Viz například rozsudek ze dne 16. ledna 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, bod 23).
(
52
) – V tomto smyslu viz postoj vyjádřený Komisí v jejím Oznámení o pokynech k výkladu a uplatňování směrnice Rady 93/13/EHS o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, oddíl 3.4.1.
(
53
) – Viz rozsudky ze dne 14. března 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, body 68 a 69), ze dne 3. října 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, bod 50 a 51), jakož i ze dne 7. listopadu 2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 a C‑483/18, EU:C:2019:930, bod 55).
(
54
) – Například v případě ujednání, které poskytovatele opravňuje ke změně nákladů, musí mít spotřebitel na oplátku možnost od smlouvy odstoupit. Viz například rozsudek ze dne 26. dubna 2012, Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, bod 24).
(
55
) – Pokud určité ujednání patří k hlavnímu předmětu smlouvy, protože je pro prodávajícího nebo poskytovatele zásadní, nemusí být toto ujednání v souladu s výše uvedeným požadavkem transparentnosti posuzováno podle čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 pouze tehdy, pokud na něj bude spotřebitel zvlášť upozorněn. Podle mého názoru hraje tento požadavek při uplatňování čl. 3 odst. 1 této směrnice roli právě v uvedeném smyslu. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. června 2019, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, bod 37).
(
56
) – C‑621/17, EU:C:2019:411, bod 36.
(
57
) – Rozsudek ze dne 16. ledna 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).
(
58
) – Ve svém rozsudku ze dne 16. ledna 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, bodech 27 a 28) Soudní dvůr nedospěl k závěru, že by takovéto ujednání bylo zneužívající, ale ponechal na vnitrostátním soudu, aby určil, zda takové ujednání představuje „dostatečně závažný zásah do právního postavení, které vnitrostátní právo uvedenému spotřebiteli jakožto smluvní straně přiznává“, a proto by mohlo být prohlášeno za zneužívající.
(
59
) – To vysvětluje, proč se požadavek transparentnosti týká pouze důsledku nebo účinku ujednání.
(
60
) – Ačkoliv je význam transparentnosti smlouvy zásadní, sám o sobě nevyřeší problém asymetrie vyjednávací síly, protože spotřebitelé čtou smlouvy jen zřídka, obzvláště na Internetu. Například společnost s názvem PC Pitstop zahrnula do své licenční smlouvy s koncovým uživatelem ustanovení, které přiznává „omezenému počtu oprávněných držitelů licence zvláštní protihodnotu, která může zahrnovat finanční kompenzaci za to, že si přečetli tuto část licenční smlouvy a kontaktovali společnost PC Pitstop“. Uplynuly čtyři měsíce, než si nějaký uživatel tohoto ujednání všiml a požadoval cenu ve výši 1000 amerických dolarů. Viz Ayres, I. a Schwartz, A., „The No Reading Problem in Consumer Contract Law“, Stanford Law Review, sv. 66, 2014, s. 545–610. V této souvislosti se domnívám, že jedním z hlavních přínosů směrnice 93/13, který podle mého názoru nebyl skutečně uznán, zčásti kvůli přílišnému důrazu na transparentnost, představuje poskytnutí minimální ochrany spotřebitelům před neočekávanými účinky ujednání, která nestanovují cenu nebo hlavní předmět smlouvy, u nichž by spotřebitelé mohli legitimně očekávat, že budou standardní.
(
61
) – Podle mého názoru například nelze prohlásit ujednání za zneužívající pouze proto, že vyžaduje zaslání dopisu poštou a tedy i nákup poštovní známky, ačkoli se jedná o skrytý poplatek.
(
62
) – Viz oznámení Komise o pokynech k výkladu a uplatňování směrnice Rady 93/13/EHS o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, bod 3.4.6, a v tomto smyslu rozsudky ze dne 26. ledna 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, bod 62) a ze dne 14. března 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, bod 49). Jedinou výjimkou, o které vím, je rozsudek ze dne 28. července 2016, Verein für Konsumenteninformation, (C‑191/15, EU:C:2016:612, bod 69), kde, zdá se, Soudní dvůr připustil, že ujednání lze označit za zneužívající z důvodu nedostatečné transparentnosti. Jak jsem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, body 87 až 89), ačkoli je smluvní transparentnost skutečně zásadní, domnívám se, že v rozsudku ve věci Verein für Konsumenteninformation Soudní dvůr poněkud zveličil rozsah požadavku na transparentnost ve smyslu směrnice 93/13. Kromě toho další unijní nástroje, které se touto otázkou rovněž zabývají, stanoví diferencovanější přístupy. Viz například článek 7 směrnice 2005/29.
(
63
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2019, Kiss and CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, bod 51).
(
64
) – Viz rozsudky ze dne 21. dubna 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 61), a ze dne 9. listopadu 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, bod 41).
(
65
) – C‑779/18, EU:C:2019:1146.
(
66
) – Viz v této souvislosti rozsudek ze dne 26. března 2020, Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2020:236, body 45 a 48).