null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 26. března 2026(1)
Věc C‑579/24
Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,
AKM eingetragene Genossenschaft mit beschränkter Haftung
proti
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud, Rakousko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice (EU) 2019/790 – Článek 17 – Odpovědnost poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line za chráněný obsah nahraný jejich uživateli – Rozsah odpovědnosti – Povinnost uvedených poskytovatelů získat svolení nositelů práv se sdělením nebo zpřístupněním takového obsahu veřejnosti – Směrnice 2001/29/ES – Článek 2 – Právo na rozmnožování – Pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na počítačových serverech poskytovatelů služeb – Kopie, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění obsahu veřejnosti – Neexistence povinnosti získat samostatné svolení nositelů práv“
I.      Úvod
1.        Projednávaná věc představuje druhou příležitost, kdy Soudní dvůr může provést výklad(2) článku 17 směrnice (EU) 2019/790 o autorském právu a právech s ním souvisejících na jednotném digitálním trhu(3). Uvedené ustanovení upřesňuje podmínky, za nichž může poskytovatelům služeb pro sdílení obsahu on-line, jako jsou YouTube, Soundcloud a Pinterest, vzniknout odpovědnost za poskytnutí přístupu veřejnosti k dílům nebo jiným předmětům ochrany (dále jen „chráněný obsah“), které byly nahrány na jejich platformy jejich uživateli v rozporu s autorským právem.
2.        Konkrétně čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 stanoví, že uvedení poskytovatelé služeb provádějí „sdělení veřejnosti“ nebo „zpřístupnění veřejnosti“, jak je definováno v článku 3 směrnice 2001/29/ES o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti(4), pokud zpřístupňují chráněný obsah veřejnosti.
3.        Podle článku 3 směrnice 2001/29/ES mají nositelé práv v zásadě výlučné právo sdělovat nebo zpřístupňovat svá díla nebo jiné předměty ochrany. Poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line tak nemohou provést úkon sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti sami, aniž získali předchozí svolení nositelů práv, obvykle udělované uzavřením licenční smlouvy. Uvedená povinnost získat takové svolení je jasně stanovena v čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790.
4.        Předběžné otázky, které předkládá Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud, Rakousko), vycházejí ze skutečnosti, že pokud je chráněný obsah nahrán uživateli služeb pro sdílení obsahu on-line na on-line platformy, jsou automaticky pořizovány a na počítačových serverech poskytovatelů služeb ukládány digitální kopie takového obsahu. Pořízení takových kopií je technicky nezbytné pro zpřístupnění dotčeného obsahu veřejnosti.
5.        Jak však vysvětlím, uvedenými úkony by mohlo být potenciálně porušeno jiné právo chráněné článkem 2 směrnice 2001/29, a sice „právo na rozmnožování“, které v podstatě stanoví, že pořizování kopií chráněného obsahu je v zásadě rovněž vyhrazeno nositelům práv.
6.        V této souvislosti se předkládající soud mimo jiné táže, zda digitální kopie chráněného obsahu pořízené na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti, představují „rozmnoženiny“ ve smyslu článku 2 směrnice 2001/29, na které se uvedené právo vztahuje. V případě kladné odpovědi žádá předkládající soud Soudní dvůr o objasnění, zda svolení, která musí uvedení poskytovatelé služeb získat od nositelů práv na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 ke sdělování nebo zpřístupňování chráněného obsahu veřejnosti, rovněž nutně opravňují uvedené poskytovatele k pořizování takových kopií.
7.        Řízení v projednávané věci se týká sporu mezi, na jedné straně, společnostmi Austro-Mechana a AKM (mateřská společnost společnosti Austro-Mechana) – dvěma organizacemi kolektivní správy zapsanými v rakouském obchodním rejstříku (dále jen „žalobkyně“), které jsou držitelkami povolení spravovat práva ve smyslu směrnice 2014/26/EU(5) pro účely výkonu a správy autorského práva a práv s ním souvisejících k hudebním dílům a literárním dílům souvisejícím s takovými díly v zájmu nositelů práv – a na druhé straně
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften (rakouský orgán dozoru nad organizacemi kolektivní správy (dále jen „orgán dozoru“).
8.        Orgán dozoru má v podstatě za to, že svolení, které musí poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line získat od nositelů práv na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790, se nutně vztahuje i na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti. Žalobkyně naproti tomu tvrdí, že pořizování takových kopií by mělo být předmětem samostatného povolení, a tudíž jiné licenční smlouvy, a že je tedy možné, aby takovou smlouvu sjednala s uvedenými poskytovateli služeb jiná organizace kolektivní správy (v projednávané věci společnost Austro Mechana), než je ta, která spravuje právo dotčených nositelů práv na sdělování nebo zpřístupňování veřejnosti (v projednávané věci společnost AKM). Jak vysvětlím ve své argumentaci, Soudní dvůr by měl přijmout první z výše uvedených názorů.
II.    Právní rámec
A.      Mezinárodní právo
9.        Bernská úmluva o ochraně literárních a uměleckých děl, podepsaná v Bernu dne 9. září 1886 (Pařížský akt ze dne 24. července 1971), ve znění změny ze dne 28. září 1979 (dále jen „Bernská úmluva“), která byla podepsána všemi členskými státy, v článku 9 stanoví:
„1)      Autoři literárních a uměleckých děl chráněných touto úmluvou mají výlučné právo udílet svolení k rozmnožování těchto děl jakýmkoli způsobem nebo v jakékoli podobě.
2)      Zákonodárstvím států
Unie se vyhrazuje možnost dovolit rozmnožování těchto děl v určitých zvláštních případech, pokud takové rozmnožení nenarušuje normální využívání díla a nezpůsobuje neospravedlnitelnou újmu oprávněným zájmům autora.
3)      Každý zvukový nebo obrazový záznam se považuje pro účely této úmluvy za rozmnoženinu.“
B.      Unijní právo
1.      Směrnice 2001/29
10.      Článek 2 směrnice 2001/29, nadepsaný „Právo na rozmnožování“, stanoví:
„Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:
a)      pro autory v případě jejich děl;
b)      pro výkonné umělce v případě záznamů jejich výkonů;
c)      pro výrobce zvukových záznamů v případě jejich zvukových záznamů;
d)      pro výrobce prvotních záznamů filmů ve vztahu k originálům a rozmnoženinám jejich filmů;
e)      pro vysílací organizace v případě záznamu jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice“.
11.      Článek 3 uvedené směrnice upravuje „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“. V odstavci 1 stanoví, že „[č]lenské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí“. V odstavci 2 uvádí toto ustanovení výčet jiných zvláštních případů, na které se uvedené právo vztahuje a které jsou stejné jako případy uvedené v čl. 2 písm. b) až e) směrnice 2001/29.
2.      Směrnice 2014/26
12.      Článek 4 směrnice 2014/26 stanoví, že „[č]lenské státy zajistí, aby organizace kolektivní správy jednaly v nejlepším zájmu nositelů práv, jejichž práva zastupují, a neukládaly jim žádné povinnosti, které nejsou objektivně nezbytné pro ochranu jejich práv a zájmů nebo pro účinnou správu jejich práv“.
13.      Článek 5 uvedené směrnice vyjmenovává zvláštní práva nositelů práv ve vztahu k organizacím kolektivní správy.
14.      Článek 16 odst. 1 a 2 směrnice 2014/26 upravuje postup udělování licencí a kritéria pro licenční podmínky.
3.      Směrnice 2019/790
15.      Podle čl. 2 bodu 6 směrnice 2019/790 se „poskytovatelem služeb pro sdílení obsahu on-line“ rozumí „poskytovatel služby informační společnosti, jehož hlavním účelem nebo jedním z hlavních účelů je uchovávat velký počet děl chráněných autorským právem nebo jiných předmětů ochrany nahrávaných jeho uživateli a zpřístupňovat je veřejnosti, přičemž poskytovatel tato díla a jiné předměty ochrany uspořádává a propaguje za účelem zisku“.
16.      Článek 17 uvedené směrnice stanoví:
„1.      Členské státy stanoví, že poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line provádějí sdělení veřejnosti nebo zpřístupnění veřejnosti pro účely této směrnice, pokud poskytují veřejnosti přístup k dílům chráněným autorským právem nebo jiným předmětům ochrany nahraným svými uživateli.
Poskytovatel služeb pro sdílení obsahu on-line je proto povinen získat od nositelů práv uvedených v čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice [2001/29] svolení ke sdělení nebo zpřístupnění děl nebo jiných předmětů ochrany veřejnosti, například uzavřením licenční smlouvy.
2.      Členské státy stanoví, že pokud poskytovatel služeb pro sdílení obsahu on-line získal svolení, například uzavřením licenční smlouvy, vztahuje se toto povolení rovněž na úkony prováděné uživateli služeb, na něž se vztahuje článek 3 směrnice [2001/29], pokud nejednají v rámci podnikatelské činnosti a pokud jejich činnost nevytváří významné příjmy.
3.      Pokud poskytovatel služeb pro sdílení obsahu on-line provádí sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti za podmínek stanovených v této směrnici, nevztahuje se na situace, na něž se vztahuje tento článek, omezení odpovědnosti podle čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31/ES(6) [.
Prvním pododstavcem tohoto odstavce není dotčena možnost použít čl. 14 odst. 1 směrnice [2000/31] na tyto poskytovatele služeb pro účely nespadající do oblasti působnosti této směrnice.
4.      Pokud není svolení poskytnuto, odpovídá poskytovatel služeb pro sdílení obsahu on-line za neoprávněná sdělení nebo zpřístupnění děl chráněných autorským právem a jiných předmětů ochrany veřejnosti, pokud neprokáže, že
a)      vynaložil veškeré úsilí k získání svolení a
b)      v souladu s vysokými odvětvovými standardy odborné péče vynaložil veškeré úsilí k zajištění nedostupnosti konkrétních děl a jiných předmětů ochrany, o nichž mu nositelé práv poskytli relevantní a nezbytné informace, a v každém případě
c)      ihned poté, co od nositelů práv obdržel dostatečně odůvodněné oznámení, znemožnil přístup k oznámeným dílům nebo jiným předmětům ochrany nebo je odstranil ze svých internetových stránek a vynaložil veškeré úsilí k zamezení jejich budoucímu nahrání v souladu s písmenem b).
[…]“
C.      Vnitrostátní právo
17.      Ustanovení § 15 Bundesgesetz über das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz) (zákon o autorském právu k literárním a uměleckým dílům a právech s ním souvisejících) (zákon o autorském právu)
(dále jen „UrhG“), nadepsané
„Právo na rozmnožování“, stanoví v odstavcích 1 a 2:
„1)      Autor má výlučné právo na dočasné nebo trvalé rozmnožování díla, bez ohledu na použitý proces a na rozmnožené množství.
2)      O rozmnožování se výslovně jedná i v případě záznamu přednesu nebo uvedení díla na prostředcích určených k opakovatelnému vizuálnímu nebo zvukovému sdělování (obrazové nebo zvukové nosiče), jako jsou například filmové pásky nebo gramofonové desky.“
18.      Ustanovení §17 UrhG, nadepsané „Vysílací právo“, v odstavci
1 stanoví:
„1)      Autor má výlučné právo vysílat dílo rozhlasem, televizí nebo obdobným způsobem.
[…]“
19.      Ustanovení §18aUrhG odst. 1, nadepsané „Právo na zpřístupnění“, je formulováno následovně:
„      Autor má výlučné právo zpřístupnit dílo veřejnosti po drátě nebo bezdrátově takovým způsobem, který jednotlivci umožňuje mít k němu přístup z místa a v době, kterou si zvolí. “
20.      Ustanovení § 18c UrhG, nadepsané „Vysílání a zpřístupňování poskytovateli velkých on-line platforem“ stanoví:
„Za podmínek § 17 odst. 1 a odst. 2 a § 18a je dílo vysíláno resp. zpřístupněno veřejnosti rovněž tím, kdo jako poskytovatel velké on-line platformy opatří veřejnosti přístup k dílům chráněným autorským právem nahraným jeho uživateli. Takový poskytovatel si proto musí vyžádat svolení autorů.
[…]“
21.      Podle § 24a UrhG, nadepsaného „Svolení k užívání díla nebo právo na vysílání nebo zpřístupnění díla veřejnosti podle § 18c“, se svolení s vysíláním nebo zpřístupněním díla veřejnosti udělené poskytovateli velké on-line platformy podle § 18c UrhG vztahuje i na uživatele takové platformy a je jim takto uděleno pro stejný účel a v rozsahu poskytnutého svolení, a to za podmínky, že tito uživatelé nejednají v rámci podnikatelské činnosti a jejich činnost nevytváří významné příjmy. Ustanovení § 24a UrhG podobně stanoví, že svolení poskytnuté uživateli opravňuje k povolenému užívání i poskytovatele služby.
III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky
22.      Společnost Austro-Mechana, první žalobkyně, je organizací kolektivní správy ve smyslu § 2 odst. 1 Bundesgesetz über Verwertungsgesellschaften (zákon o organizacích kolektivní správy). V tomto postavení zastupuje práva a zájmy různých nositelů práv k dílům a jiným předmětům ochrany ve smyslu UrhG. Je 100% dceřinou společností druhé žalobkyně, společnosti AKM, která je rovněž organizací kolektivní správy. Za účelem výkonu svých činností uzavírají společnosti Austro-Mechana a AKM smlouvy o správě s nositeli práv. Na základě uvedených smluv o správě získávají oprávnění spravovat určitá výlučná práva nositelů práv a mimo jiné sjednávat jejich jménem svolení nebo licenční smlouvy s poskytovateli služeb pro sdílení obsahu on-line.
23.      Licence na správu práv udělená společnosti Austro-Mechana orgánem dozoru ji opravňuje „spravovat práva k hudebním dílům a literárním dílům spojeným s hudebními díly, […] za účelem výkonu nebo správy práv na rozmnožování […] a příslušných nároků na podíl nebo odměnu“(7). Mimo jiné se vztahuje na „rozmnožování nebo šíření na obrazových nebo zvukových nosičích (paměťových médiích) podle § 15 a 16 UrhG“ a na „rozmnožování […] na obrazových nebo zvukových nosičích (paměťových médiích) ve spojení s kinematografickými díly určenými k vysílání, které provozovatel rozhlasového a televizního vysílání nebo vysílání na internetu vyrábí sám nebo nechá vyrábět jiným subjektem“.
24.      Licence na správu práv udělená společnosti AKM se vztahuje na správu „hudebních děl a literárních děl spojených s hudebními díly […] za účelem výkonu nebo správy práv na uvádění, smluvních práv, vysílacích práv a práv na zpřístupnění přednášek, koncertních vystoupení a vysílání, jakož i příslušných nároků na podíl nebo odměnu“(8).
25.      Dne 7. června 2022 podala společnost Austro-Mechana u orgánu dozoru návrh na určení, že se licence na správu práv, která jí byla udělena, vztahuje na rozmnoženiny pořízené za účelem vysílání a zpřístupnění veřejnosti na velkých on-line platformách. V podstatě tvrdila, že se její licence vztahuje na digitální kopie chráněného obsahu pořízené na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které mají doplňkovou povahu a jsou technicky nezbytné pro sdělení nebo zpřístupnění uvedeného obsahu veřejnosti na zmíněných platformách. Uvedený návrh podala bez ohledu na skutečnost, že zmíněné úkony sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti spadají do rámce licence na správu práv udělené společnosti AKM.
26.      Rozhodnutím ze dne 30. ledna 2023 orgán dozoru zamítl (v bodě 1) návrh společnosti Austro-Mechana a konstatoval (v bodě 2), že na takové rozmnoženiny se již vztahuje licence společnosti AKM na správu práv.
27.      Orgán dozoru uvedl, zaprvé, že není zřejmé, zda je právo na rozmnožování chráněné na základě § 15 UrhG, který do rakouského práva provádí článek 2 směrnice 2001/29, vůbec dotčeno úkony nebo procesy, na které se vztahuje § 18c UrhG, který do rakouského práva provádí článek 17 směrnice 2019/790. V tomto ohledu odkázal na některá prohlášení učiněná Evropskou komisí v jejích pokynech k uvedenému ustanovení(9) a zdůraznil, že článek 17 směrnice 2019/790, a tudíž § 18c UrhG, upravují výlučně právo na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, jak je definováno v článku 3 směrnice 2001/29.
28.      Dodal, že i za předpokladu, že by právo na rozmnožování bylo dotčeno úkony nebo procesy, na které se vztahuje článek 17 směrnice 2019/790, a tedy § 18c UrhG, lze z účelu článku 17 směrnice 2019/790 vyvodit, že svolení, které jsou poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line povinni získat za účelem sdělení nebo zpřístupnění chráněného obsahu nahraného uživateli na jejich platformách veřejnosti, nutně zahrnuje všechny úkony rozmnožování, které jsou pro uvedený účel technicky nezbytné. Dotčené úkony nelze oddělit od úkonů sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, takže nelze udělit samostatnou licenci na právo na rozmnožování.
29.      Společnost Austro-Mechana i společnost AKM podaly proti uvedenému rozhodnutí stížnost k Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud), který je předkládajícím soudem. V podstatě navrhují, aby byl bod 2 napadeného rozhodnutí zrušen bez náhrady a bod 1 aby byl změněn tak, že bude vyhověno návrhu společnosti Austro-Mechana ze dne 7. června 2022.
30.      Vzhledem k pochybnostem ohledně správného výkladu výše uvedených ustanovení unijního práva se Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud, Rakousko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„[1)]      Musí být unijní právo, zejména článek 2 směrnice [2001/29], jakož i čl. 17 odst. 1 [směrnice 2019/790] a článek 9 [Bernské úmluvy], vykládáno v tom smyslu, že poskytovatel služeb pro sdílení obsahu on-line podle čl. 2 [bodu 6] směrnice [2019/790], který uchovává díla a jiné předměty ochrany nahrávané uživateli, provádí kromě úkonu sdělování děl veřejnosti (nebo úkonu zpřístupnění veřejnosti) ve smyslu článku 3 směrnice [2001/29] rovněž rozmnožování ve smyslu článku 2 směrnice [2001/29] nebo mu takové rozmnožování musí být přičteno, a za tímto účelem je povinen si vyžádat samostatné svolení nositelů práv uvedených v článku 2 směrnice [2001/29]?
[2)]      Je-li odpověď na první otázku kladná:
Musí být unijní právo, zejména čl. 17 odst. 1 a odst. 2, jakož i čl. 1 odst. 2 a čl. 2 [bod 6] směrnice [2019/790], vykládáno v tom smyslu, že svolení k rozmnožování získané poskytovateli služeb pro sdílení obsahu on-line ve smyslu čl. 2 [bodu 6] směrnice [2019/790] se vztahuje i na rozmnožování prováděné uživateli těchto platforem nebo jim musí být přičteno, pokud tyto úkony nejsou prováděny v rámci podnikatelské činnosti nebo jimi nejsou vytvářeny významné příjmy?
[3)]      Je-li odpověď na první otázku záporná:
Musí být unijní právo, zejména článek 2 směrnice [2001/29] a čl. 17 odst. 2 směrnice [2019/790], vykládáno v tom smyslu, že uživatelé služeb nabízených poskytovateli služeb pro sdílení obsahu on-line ve smyslu čl. 2 [bodu 6] směrnice [2019/790] provádí nahráváním děl chráněných autorským právem a předmětů ochrany za účelem jejich uchovávání a sdílení rozmnožování ve smyslu článku 2 směrnice [2001/29] a potřebují k tomu svolení nositelů práv uvedených v článku 2 [uvedené směrnice]?
[4)]      Je-li odpověď na první otázku kladná:
Musí být unijní právo, zejména články 4 a 5 a čl. 16 odst. 1 a odst. 2 směrnice [2014/26], vykládáno v tom smyslu, že nositelé práv mohou právo na rozmnožování podle článku 2 směrnice [2001/29] na straně jedné a právo na sdělování děl veřejnosti podle článku 3 téže směrnice na straně druhé za účelem poskytnutí licence podle čl. 17 odst. 1 a odst. 2 směrnice [2019/790] udělit organizaci kolektivní správy (resp. nezávislému správci práv) i jednotlivě a samostatně, a to aby tato práva spravovaly buď různé organizace kolektivní správy (resp. nezávislé subjekty správy), nebo aby nositelé práv částečně spravovali tato práva individuálně?“
31.      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ze dne 30. srpna 2024 došla kanceláři Soudního dvora dne 3. září 2024. Písemná vyjádření předložily žalobkyně v původním řízení, rakouská a francouzská vláda, jakož i Komise. Řeči uvedených zúčastněných stran, jakož i orgánu dozoru byly vyslechnuty na jednání, které se konalo dne 8. října 2025.
IV.    Posouzení
32.      Článek 2 směrnice 2001/29 definuje právo na rozmnožování jako „výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech pro autory v případě jejich děl, pro výkonné umělce v případě záznamů jejich výkonů, pro výrobce […] v případě jejich zvukových záznamů a […] filmů, […] nebo pro vysílací organizace v případě záznamu jejich vysílání“.
33.      V projednávané věci má Soudní dvůr určit,
zda se v rámci služeb pro sdílení obsahu on-line takové právo uplatní, pokud jsou digitální kopie chráněného obsahu, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti, pořízeny na počítačových serverech uvedených poskytovatelů těchto služeb. To vyžaduje objasnění, zda jsou takové kopie rozmnoženinami ve smyslu článku 2 směrnice 2001/29.
34.      Dále za předpokladu, že by se právo na rozmnožování v takové souvislosti uplatnilo, si předkládající soud klade otázku, zda svolení, které musí poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line získat od nositelů práv na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 ke sdělení nebo zpřístupnění chráněného obsahu veřejnosti na svých platformách, nutně zahrnuje též pořízení digitálních kopií takového obsahu na serverech uvedených poskytovatelů služeb, které jsou za tímto účelem technicky nezbytné.
35.      Pro účely vysvětlení, z jakého důvodu unijní normotvůrce zavedl v článku 17 směrnice 2019/790 zvláštní režim odpovědnosti pro poskytovatele služeb pro sdílení obsahu on-line, je užitečné připomenout jeden z hlavních cílů směrnice 2001/29, jakož i úvahy, které vedly k přijetí uvedeného ustanovení.
36.      Jak vyplývá z bodů odůvodnění směrnice 2001/29, jejím cílem je poskytnout nositelům práv „vysokou úroveň ochrany“ jejich autorského práva a práv s ním souvisejících a zajistit jim „přiměřenou odměnu“ za užití jejich děl a jiných předmětů ochrany, zejména v „informační společnosti“(10). Za tímto účelem jim uvedená směrnice přiznává, jak jsem vysvětlil již v úvodu, výlučné právo na rozmnožování jejich chráněného obsahu (článek 2) a výlučné právo na sdělení nebo zpřístupnění takového obsahu veřejnosti (článek 3). Úkony spadající do rámce uvedených práv tedy zpravidla(11) nemohou být prováděny třetí osobou bez předchozího svolení, které má obvykle formu licence udělené za úplatu.
37.      Krátce po přijetí směrnice 2001/29 však vznik interaktivních služeb „Web 2.0“ a zejména velkých platforem, jako je YouTube, vyvolal právní nejistotu ohledně nahrávání chráněného obsahu na uvedené platformy.
38.      V té době byla diskuse zaměřena na právo na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti stanovené v článku 3 směrnice 2001/29. Bylo sice jasné, že nahrání díla nebo jiného předmětu ochrany uživatelem na platformu pro sdílení obsahu on-line představuje úkon sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, který zpravidla vyžaduje předchozí svolení dotčeného nositele nebo nositelů práv, nicméně nepanovala shoda na tom, zda takový úkon provádí sám provozovatel platformy
při zpřístupňování uvedeného obsahu veřejnosti, a zda je tedy nezbytné uzavírat licenční smlouvy nebo odměňovat nositele práv. Nositelé práv vyjádřili obavy(12), že poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line motivují uživatele k nahrávání chráněného obsahu na jejich on-line platformy a získávají z takového obsahu značné příjmy prostřednictvím reklamy nebo předplatného, aniž žádají nositele práv o svolení nebo jim poskytují odměnu. Taková argumentace je známa jako „value gap“ argumentace(13).
39.      Nejistota rovněž panovala ohledně rozsahu institutu zvaného „bezpečný přístav“ (safe harbour), který je zakotven v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31. Uvedené ustanovení poskytovatele „služeb ukládání“ (hostingu) za určitých podmínek zprošťovalo odpovědnosti, která může vzniknout na základě chráněného obsahu, který ukládají pro své uživatele. Ani v tomto případě nebylo jasné, zda uvedené ustanovení „chrání“ poskytovatele služeb pro sdílení obsahu on-line, jako jsou YouTube, Soundcloud a Pinterest, před odpovědností podle autorského práva za sdělování chráněného obsahu, který byl nahrán jejich uživateli, veřejnosti(14).
40.      Unijní normotvůrce se ve snaze odstranit uvedenou právní nejistotu rozhodl uvedený problém řešit ve směrnici 2019/790(15), konkrétně v jejím článku 17.
41.      Jak jsem vysvětlil v úvodu, odstavec 1 uvedeného článku stanoví, že poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line sami provádějí sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29, pokud poskytují veřejnosti přístup k chráněnému obsahu nahranému svými uživateli(16). To vyvolává povinnost uvedených poskytovatelů získat od příslušných nositelů práv svolení, obvykle uzavřením licenční smlouvy. Kromě toho čl. 17 odst. 3 směrnice 2019/790 v takovém případě vylučuje použití institutu „bezpečného přístavu“ zakotveného v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31.
42.      Zadruhé čl. 17 odst. 2 směrnice 2019/790 upřesňuje, že uživatelé služeb pro sdílení obsahu on-line rovněž provádějí úkony sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti při nahrávání chráněného obsahu na on-line platformy uvedených poskytovatelů těchto služeb. Pokud nicméně takoví poskytovatelé získají svolení, například uzavřením licenční smlouvy podle čl. 17 odst. 1 uvedené směrnice, vztahuje se takové svolení i na zmíněné úkony, a to za podmínky, že dotčení uživatelé nejednají v rámci podnikatelské činnosti a jejich činnost nevytváří významné příjmy.
43.      Cílem zvláštního režimu odpovědnosti(17) zavedeného článkem 17 směrnice 2019/790 je posílit „vysokou úroveň ochrany“, kterou požívají nositelé práv ke svému chráněnému obsahu(18), a zejména zajistit, aby za používání takového obsahu na platformách pro sdílení obsahu on-line získali lepší odměnu. Zároveň tento režim usiluje o nastolení „spravedlivé rovnováhy“ mezi právy a zájmy uvedených nositelů práv a právy a zájmy poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line a jejich uživatelů, zejména zajištěním právní jistoty pro takové poskytovatele služeb(19).
44.      Článek 17 odst. 1 směrnice 2019/790 ani ostatní odstavce uvedeného článku přitom výslovně neodkazují na právo na rozmnožování přiznané nositelům práv na základě článku 2 směrnice 2001/29, a ostatně ani na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti.
45.      Nejistota, která byla dříve spjata s právem na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, se tak nyní znovu objevuje v souvislosti s právem na rozmnožování.
46.      V tomto kontextu se budu nejprve věnovat vysvětlení, proč takové digitální kopie představují „rozmnoženiny“ ve smyslu článku 2 směrnice 2001/29, a spadají tedy do rámce výlučného práva na rozmnožování, které náleží nositelům práv (první část první otázky) (oddíl A). Následně uvedu, z jakých důvodů se domnívám, že svolení, které musí poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line získat od nositelů práv podle čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 za účelem sdělení nebo zpřístupnění chráněného obsahu veřejnosti, se musí nutně vztahovat i na pořízení digitálních kopií uvedeného obsahu na jejich serverech, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění uvedeného obsahu veřejnosti (druhá část první otázky) (oddíl B). Dále vysvětlím, proč se takové svolení podle čl. 17 odst. 2 směrnice 2019/790 vztahuje i na úkony rozmnožování, které provádějí uživatelé služeb pro sdílení obsahu on-line, takže uvedení uživatelé nemusejí k takovým úkonům získat samostatné svolení, pokud nejednají v rámci podnikatelské činnosti a pokud jejich činnost nevytváří významné příjmy (druhá a třetí otázka) (oddíl C). Nakonec se budu stručně zabývat problematikou toho, zda mohou nositelé práv svěřit správu svých práv různým organizacím kolektivní správy (čtvrtá otázka) (oddíl D).
47.      Než ovšem přistoupím k výše uvedené analýze, musím vysvětlit, proč je rozsah tohoto stanoviska ve dvou důležitých ohledech omezený. Zaprvé, předběžné otázky položené předkládajícím soudem jsou omezeny na specifický kontext nahrávání chráněného obsahu na platformy poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, kteří spadají do působnosti článku 17 směrnice 2019/790. Článek 2 bod 6 první pododstavec směrnice 2019/790 definuje poskytovatele služeb pro sdílení obsahu on-line tak, že se jím rozumí „poskytovatel služby informační společnosti, jehož hlavním účelem nebo jedním z hlavních účelů je uchovávat velký počet děl chráněných autorským právem nebo jiných předmětů ochrany nahrávaných jeho uživateli a zpřístupňovat je veřejnosti, přičemž poskytovatel tato díla a jiné předměty ochrany uspořádává a propaguje za účelem zisku“. Z právě uvedeného, a zejména z použití výrazu „velký“ vyplývá, že článek 17 se týká významných provozovatelů platforem pro sdílení obsahu, jako jsou YouTube, Soundcloud nebo Pinterest, a vylučuje jiné provozovatele(20). Má analýza se tedy nebude týkat digitálních kopií pořizovaných v rámci zpřístupňování chráněného obsahu on-line, které buď provádějí jednotlivci na svých vlastních internetových stránkách, nebo které je prováděno prostřednictvím zprostředkovatelských služeb, na které se uvedené ustanovení nevztahuje(21).
48.      Zadruhé právní otázky vznesené v projednávané věci se týkají specifického kontextu pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na počítačových serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti. Toto stanovisko se netýká rozmnoženin pořízených na serverech uživatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, jiných zařízeních výpočetní techniky těchto uživatelů nebo on-line účtech pro ukládání obsahu, zejména v cloudu(22).
A.      K otázce, zda technicky nezbytné digitální kopie pořízené na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line představují rozmnoženiny spadající do působnosti práva na rozmnožování chráněného podle článku 2 směrnice 2001/29 (první část první otázky)
49.      Jak vysvětlila Komise na jednání, jakmile uživatel stiskne tlačítko „nahrát“ na platformě pro sdílení obsahu on-line, je příslušný soubor rozdělen na tzv. „pakety“. Tyto pakety jsou přenášeny po internetu prostřednictvím směrovačů a jakmile se dostanou do datových center příslušného poskytovatele služeb pro sdílení obsahu on-line, jsou na jeho serverech sestaveny a soubor je před sdílením on-line zrekonstruován. V rámci uvedeného procesu jsou automaticky vytvářeny digitální kopie souboru(23) jakožto nedílná součást procesu sdělování nebo zpřístupňování chráněných obsahů veřejnosti na příslušné platformě. Jediným účelem uvedených kopií je, podle mého výkladu uvedeného procesu, umožnit sdílení takového obsahu on-line s veřejností.
50.      Podle mého názoru je zřejmé, že digitální kopie chráněného obsahu takto vytvořené na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line představují rozmnoženiny, na které se vztahuje výlučné právo stanovené v článku 2 směrnice 2001/29.
51.      Zaprvé Soudní dvůr již v jiných souvislostech potvrdil, že se uvedené právo vztahuje na vytváření a ukládání digitálních kopií chráněného obsahu na počítačových serverech, neboť se vztahuje na rozmnožování chráněného obsahu „jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě“(24).
52.      Takový výklad je v souladu s prvním ustanovením, které uznává právo na rozmnožování v mezinárodním právu, a sice s článkem 9 Bernské úmluvy. Dohodnuté prohlášení k čl. 1 odst. 4 Smlouvy Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO) o právu autorském(25) v tomto ohledu stanoví, že „uložení chráněného díla v digitální formě na elektronický prostředek představuje rozmnožování ve smyslu článku 9 [Bernské úmluvy]“. Připomínám, že Unie sama není smluvní stranou Bernské úmluvy, která je podle svého čl. 29 odst. 1 otevřena pouze státům, nikoli mezinárodním organizacím. Unie se však zavázala dodržovat hmotněprávní ustanovení (články 1 až 21) uvedené úmluvy v souladu s čl. 9 odst. 1 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (TRIPS)(26) a čl. 1 odst. 4 Smlouvy WIPO o právu autorském(27).
53.      Zadruhé podle cíleně širokého pojetí zakotveného unijním normotvůrcem v článku 2 směrnice 2001/29 se právo na rozmnožování vztahuje nejen na rozmnožování „jakýmikoli prostředky a v jakékoli formě“, ale též bez ohledu na to, zda jsou tyto rozmnoženiny „přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé“. Skutečnost, že z technického i z hospodářského hlediska tak mají dotčené digitální kopie pouze vedlejší povahu ve vztahu ke sdělení nebo zpřístupnění obsahu veřejnosti ve smyslu článku 3 uvedené směrnice, je tudíž v zásadě irelevantní.
54.      V tomto ohledu nicméně uvádím, že čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/29 upravuje výjimku pro „dočasné úkony rozmnožení […], které jsou krátkodobé nebo příležitostné a tvoří nedílnou a podstatnou část technologického procesu“, jejíž uplatnění je vázáno na splnění přísných podmínek(28). Zmíněná výjimka se uplatní pouze tehdy, je-li splněno pět kumulativních podmínek, a sice pokud dotčený úkon:
–        je dočasný,
–        je krátkodobý nebo příležitostný,
–        tvoří nedílnou a podstatnou část technologického procesu,
–        jeho výhradním účelem je umožnit přenos v rámci sítě mezi třetími stranami uskutečněný zprostředkovatelem nebo oprávněné užití chráněného obsahu a
–        nemá žádný samostatný hospodářský význam(29).
55.      Z judikatury sice vyplývá, že uvedených pět podmínek musí být vykládáno striktně(30), nicméně Soudní dvůr rozhodl, že dočasné úkony rozmnožování, k nimž dochází v paměti satelitního dekodéru a na televizní obrazovce(31), jakož i kopie na obrazovce a ve vyrovnávací paměti vytvořené koncovým uživatelem při prohlížení internetové stránky(32) lze považovat za úkony, které všechny uvedené podmínky splňují.
56.      Stejně jako
žalobkyně, rakouská a francouzská vláda a orgán dozoru se domnívám, že totéž nelze říci o takových digitálních kopiích, jako jsou kopie dotčené ve věci v původním řízení.
Jak vysvětlil orgán dozoru na jednání, takové kopie nejsou dočasné, neboť mohou být uloženy na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line i po dobu několika let.
57.      S ohledem na uvedené úvahy se domnívám, že výjimka z práva na rozmnožování stanovená v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/29 se nevztahuje na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti.
58.      Zatřetí dodávám, že žádné ustanovení směrnice 2001/29 nenaznačuje, že by mělo právo na sdělování nebo zpřístupnění veřejnosti ve smyslu článku 3 uvedené směrnice v takové situaci „vyloučit“ uplatnění práva na rozmnožování chráněného podle článku 2 uvedené směrnice v tom smyslu, že by toto právo již nebylo relevantní.
59.      Zaprvé souhlasím se žalobkyněmi v tom, že jakákoli forma „seskupování“ různých výlučných práv – v kontextu projednávané věci práva na rozmnožování a práva na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti – by bylo v rozporu s článkem 2 směrnice 2001/29 a, mimo jiné, i s článkem 9 Bernské úmluvy, přičemž obě ustanovení označují právo na rozmnožování jako výlučné právo odlišné od práva na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti.
60.      Jak podotýká francouzská vláda, bod 23 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádí, že „[sdělování díla veřejnosti] nezahrnuje žádné jiné úkony“. Podle mého názoru je tím míněno, že zjištění, že se v určité konkrétní situaci uplatní právo na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, nebrání souběžnému uplatnění jiných výlučných práv, včetně práva na rozmnožování.
61.      Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, z dřívějších rozsudků Soudního dvora – zejména z rozsudků Renckhoff(33), YouTube a Cyando nebo Polsko v. Parlament a Rada – žádný jiný závěr nevyplývá.
62.      Jak správně zdůrazňují žalobkyně, jakož i rakouská a francouzská vláda, důvodem, proč se Soudní dvůr v uvedených věcech nezabýval právem na rozmnožování ani článkem 2 směrnice 2001/29, je jednoduše to, že předběžné otázky položené v uvedených věcech se dotčeného práva ani dotčeného ustanovení netýkaly. Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Renckhoff žádal předkládající soud Soudní dvůr pouze o výklad práva na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti. Ve věci, v níž byl vydán rozsudek YouTube a Cyando se dotčený problém týkal odpovědnosti za nahrávání a sdílení obsahu na internetových stránkách dotčených poskytovatelů služeb v rámci režimu, který byl použitelný před přijetím článku 17 směrnice 2019/790. Konečně ve věci, v níž byl vydán rozsudek Polsko v. Parlament a Rada měl Soudní dvůr posoudit slučitelnost některých aspektů uvedeného režimu odpovědnosti se základním právem na svobodu projevu zakotveným v článku 11 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Z uvedených rozsudků tedy nelze vyvozovat žádný závěr, pokud jde o rozsah práva na rozmnožování.
63.      V neposlední řadě je nutno podotknout, že Soudní dvůr ve své judikatuře soustavně jasně rozlišuje mezi právem na rozmnožování a právem na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, přičemž již potvrdil, že obě práva se mohou uplatnit souběžně. Soudní dvůr například rozhodl, že jakékoli sdělování, které vyplývá ze sdílení díla uživatelem služby ukládání dat v cloudu, představuje využívání odlišné od rozmnožování uvedeného v čl. 2 písm. a) směrnice 2001/29, které může spadat do působnosti čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice, pokud jsou splněny příslušné podmínky(34).
64.      S ohledem na výše uvedené považuji za zřejmé, že nahrávání chráněného obsahu na platformu poskytovatele
služeb pro sdílení obsahu on-line představuje nejen úkony sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29, ale i úkony rozmnožení spadající do působnosti článku 2 uvedené směrnice. Pokud jsou tedy takové úkony rozmnožení prováděny bez svolení příslušných nositelů práv, mohou vést k porušení jiného výlučného práva, a sice práva na rozmnožování, které je odlišné od práva na sdělování nebo zpřístupnění veřejnosti.
B.      K otázce, zda poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line musí získat svolení k dotčeným digitálním rozmnoženinám, které je odlišné od svolení, jež potřebují ke zpřístupnění dotčeného chráněného obsahu veřejnosti (druhá část první otázky)
65.      Nyní se budu zabývat otázkou, zda svolení, které musí poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line získat od nositelů práv podle čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 ke sdělování nebo zpřístupnění chráněného obsahu veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29, zahrnuje i rozmnoženiny, které vznikají podle článku 2 uvedené směrnice, když jsou na serverech uvedených poskytovatelů vytvářeny digitální kopie tohoto obsahu, které jsou technicky nezbytné pro sdílení obsahu s veřejností.
66.      V tomto ohledu byly v řízení u Soudního dvora předloženy tři samostatné argumentační linie.
67.      Zaprvé orgán dozoru a Komise mají za to, že v kontextu použití článku 17 směrnice 2019/790 nelze právo na rozmnožování vykonávat nezávisle na právu na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti. Svolení, které musí poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line získat podle odstavce 1 uvedeného článku, se tedy nutně vztahuje i na pořizování takových kopií.
68.      Zadruhé žalobkyně tvrdí, že zvláštní režim odpovědnosti stanovený v článku 17 směrnice 2019/790 se sice vztahuje na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění dotčeného obsahu veřejnosti, nicméně uvedení poskytovatelé služeb musí pro takové rozmnoženiny získat samostatné svolení, které je odlišné od svolení výslovně zmíněného v odstavci 1 uvedeného článku. Podle jejich názoru by přijetí řešení, které obhajuje orgán dozoru a Komise, představovalo „faktické zrušení“ práva na rozmnožování, což je v rozporu s čl. 17 odst. 2 Listiny, podle kterého platí, že „[d]uševní vlastnictví je chráněno“.
69.      Zatřetí rakouská a francouzská vláda tvrdí, že článek 17 směrnice 2019/790 se na pořizování takových kopií vůbec nepoužije, neboť dotčené ustanovení se týká pouze úkonů sdělování nebo zpřístupnění veřejnosti. Posouzení odpovědnosti poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line za digitální kopie chráněného obsahu pořízené na jejich serverech, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění uvedeného obsahu veřejnosti, by tudíž mělo spadat výlučně do rámce obecného režimu odpovědnosti, tedy pravidel stanovených ve směrnici 2001/29. V tomto ohledu francouzská vláda připomíná, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být článek 2 uvedené směrnice vykládán v tom smyslu, že s výhradou výjimek a omezení stanovených v článku 5 uvedené směrnice každé rozmnožení díla třetí osobou vyžaduje předchozí svolení příslušného nositele práv(35). Uvedená vláda se domnívá, že pokud by bylo takovým poskytovatelům dovoleno pořizovat digitální kopie chráněného obsahu bez zvláštního svolení příslušného nositele práv, které se liší
od svolení vyžadovaného článkem 17 směrnice 2019/790, představovalo by to zavedení nové nepsané „výjimky“ či „omezení“ práva na rozmnožování chráněného článkem 2 směrnice 2001/29.
70.      Na tomto místě podotýkám, jak již dříve uvedl orgán dozoru před předkládajícím soudem(36), že Komise ve svých pokynech k článku 17 směrnice 2019/790 uvedla – aniž poskytla, dlužno říci, jakékoli skutečné vysvětlení – že „[ú]kony sdělení veřejnosti a zpřístupnění obsahu uvedené v čl. 17 odst. 1 je třeba chápat tak, že zahrnují také rozmnoženiny nezbytné pro provádění těchto úkonů“(37) a že „[č]lenské státy by neměly poskytovatelům služeb pro sdílení obsahu on-line ukládat povinnost získat svolení pro rozmnoženiny pořizované v kontextu, na nějž se vztahuje článek 17“(38). Připomínám však, že pokyny Komise k článku 17 směrnice 2019/790 pouze odrážejí stanovisko uvedeného orgánu a nejsou závazné(39).
71.      V následujících oddílech vysvětlím, že na základě textové a historické analýzy článku 17 směrnice 2019/790 nelze dospět k definitivnímu závěru, zda svolení požadované podle zmíněného ustanovení nutně zahrnuje i pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro účely sdělení nebo zpřístupnění takového obsahu veřejnosti (pododdíl 1). Po provedení kontextuálního a teleologického výkladu čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 se nicméně ztotožňuji se závěrem Komise uvedeným v jejích pokynech (pododdíl 2).
1.      Textová a historická analýza
72.      Úvodem podotýkám, že souhlasím s rakouskou a francouzskou vládou v tom, že čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 se týká výlučně „sdělení veřejnosti nebo zpřístupnění veřejnosti“. Uvedený odstavec ani žádné jiné ustanovení článku 17 neodkazuje na úkony rozmnožování ani na právo na rozmnožování, jak je definováno v článku 2 směrnice 2001/29.
73.      Pokud jde o historii vzniku zmíněného ustanovení, podotýkám, že čl. 13 odst. 1 třetí pododstavec konsolidovaného kompromisního návrhu předsednictví Rady ze dne 23. března 2018(40) – který se následně stal čl. 17 odst. 2 směrnice 2019/790 – stanovil, že licenční smlouvy uzavřené mezi poskytovateli služeb pro sdílení obsahu on-line a nositeli práv „se budou vztahovat na odpovědnost uživatelů služby za úkony spadající do působnosti článků 2 a 3 směrnice [2001/29], pokud nejednají v rámci podnikatelské činnosti“(41). Odkaz na článek 2 směrnice 2001/29 byl posléze vypuštěn, přičemž pokud je mi známo, stalo se tak bez výslovného vysvětlení(42) během pozdějších fází normotvorného procesu. Přípravné práce týkající se článku 17 směrnice 2019/790 neobsahují žádnou další indicii nasvědčující jeho případnému použití na úkony rozmnožování ve smyslu článku 2 směrnice 2001/29.
74.      Ačkoli se tedy znění čl. 17 odst. 1 ani historie jeho vzniku k dotčené otázce nevyjadřují, nelze z uvedené neexistence jakýchkoli informací vyvodit jednoznačný závěr. Jak správně uvádí Komise, skutečnost, že článek 2 směrnice 2001/29 byl zmíněn v jedné fázi normotvorného procesu, dokládá, že si unijní normotvůrce byl vědom mezičlánku spočívajícího v pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line.
75.      Z neexistence jakéhokoli vysvětlení týkajícího se následného vypuštění uvedeného odkazu lze vyvodit dva protichůdné závěry. Spolu s Komisí je možné tvrdit, že unijní normotvůrce měl za to, že takový odkaz není nezbytný, neboť uvedené rozmnoženiny jsou doplňkové ve vztahu ke sdělení nebo zpřístupnění uvedeného obsahu veřejnosti, a tudíž se na ně implicitně vztahuje zvláštní režim odpovědnosti zakotvený v článku 17 směrnice 2019/790. Nebo lze naopak spolu se společnostmi Austro-Mechana a AKM a francouzskou vládou argumentovat, že právo na rozmnožování bylo úmyslně vyčleněno z působnosti uvedeného ustanovení a nadále se na něj vztahuje pouze obecný režim, tedy pravidla stanovená směrnicí 2001/29 (a potenciálně institut „bezpečného přístavu“ zavedený článkem 14 směrnice 2014/26).
76.      Jak vysvětlím v následujících částech tohoto stanoviska, podle mého názoru je třeba upřednostnit první z uvedených výkladů.
2.      Kontextuální a teleologická analýza
77.      Z jiných dvou ustanovení směrnice 2019/790 odlišných od čl. 17 odst. 1 uvedené směrnice lze dovodit závěr, že se uvedené ustanovení na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line přece jen vztahuje, pokud jsou takové kopie technicky nezbytné ke zpřístupnění takového obsahu veřejnosti.
78.      Zaprvé, jak jsem vysvětlil v bodě 41 výše, zvláštní režim odpovědnosti zavedený článkem 17 směrnice 2019/790 se vztahuje na „poskytovatele služeb pro sdílení obsahu on-line“, kteří jsou definováni v čl. 2 bodě 6 směrnice 2019/790 jako „poskytovatel[é] služby informační společnosti, [jejichž] hlavním účelem nebo jedním z hlavních účelů je uchovávat velký počet děl chráněných autorským právem nebo jiných předmětů ochrany nahrávaných [jejich] uživateli a zpřístupňovat je veřejnosti, přičemž poskytovatel[é] tato díla a jiné předměty ochrany uspořádáv[ají] a propaguj[í]
za účelem zisku“(43). Je obtížné vysvětlit, proč by unijní normotvůrce v uvedené definici výslovně odkázal na činnost „uchovávání“, pokud by ve vztahu k uvedenému ustanovení bylo pořizování a uchovávání digitálních kopí chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line irelevantní(44).
79.      Dále bod 61 odůvodnění směrnice 2019/790 uvádí, že smyslem zvláštního režimu odpovědnosti zavedeného článkem 17 dotčené směrnice bylo po letech diskuse a nejistoty vyjasnit, že poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line „provádějí úkony relevantní z hlediska autorského práva a musí získat od nositelů práv licenci k obsahu nahranému jejich uživateli“(45). Zmíněný bod odůvodnění naznačuje, že čl. 17 odst. 1 byl koncipován tak, aby takové poskytovatele služeb chránil před odpovědností za porušení výlučných práv nositelů práv, v širokém slova smyslu, pokud získali svolení.
80.      Pokud jde o cíle sledované zvláštním režimem odpovědnosti zavedeným článkem 17 směrnice 2019/790, připomínám, jak bylo uvedeno v bodě 43 výše, že cílem tohoto režimu je konsolidovat „vysokou úroveň ochrany“, kterou požívají nositelé práv ke svému chráněnému obsahu. Dotčené ustanovení tak činí tím, že podporuje rozvoj „trhu s licencemi mezi nositeli práv a poskytovateli služeb [pro sdílení obsahu on-line]“(46). Jeho cílem je tak umožnit nositelům práv získat lepší odměnu za využívání chráněného obsahu na platformách uvedených poskytovatelů služeb a přispět k dosažení „řádně fungujícího a spravedlivého tržního prostředí pro autorské právo“(47). Cílem uvedeného zvláštního režimu odpovědnosti je současně zajistit „spravedlivou rovnováhu“ mezi právy a zájmy nositelů práv na jedné straně a právy a zájmy poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line a jejich uživatelů na straně druhé.
81.      Konkrétně bod 61 odůvodnění směrnice 2019/790 zdůrazňuje, že licenční smlouvy by měly být spravedlivé a měly by zachovat přiměřenou rovnováhu mezi oběma stranami (nositeli práv a poskytovateli služeb pro sdílení obsahu on-line)(48), zatímco bod 70 odůvodnění uvedené směrnice zdůrazňuje, že ve specifickém kontextu služeb pro sdílení obsahu on-line je důležitá
svoboda projevu uživatelů a „nastolení rovnováhy mezi základními právy stanovenými v [Listině], zejména svobodou projevu a svobodou umění, a právem na vlastnictví, včetně duševního vlastnictví“(49).
82.      S ohledem na právě uvedené cíle se domnívám, že pokud by se svolení, které musí poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line získat na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790, nevztahovalo na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na jejich serverech, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti, byl by článek 17 uvedené směrnice zbaven užitečného účinku.
83.      Zaprvé
z hlediska poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line odkazuje čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 pouze na „svolení ke sdělení nebo zpřístupnění děl nebo jiných předmětů ochrany veřejnosti“. Pokud by Soudní dvůr dospěl k závěru, že k pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech uvedených poskytovatelů služeb, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti, může být nutné obstarání zvláštního svolení, které není nikde v článku 17 zmíněno, ocitli by se poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line ve značně právně nejisté situaci. V tomto ohledu připomínám, jak je uvedeno v bodě 40 výše, že unijní normotvůrce měl při přijímání uvedeného ustanovení mimo jiné v úmyslu snížit právní nejistotu panující ohledně odpovědnosti uvedených poskytovatelů služeb za chráněný obsah nahraný uživateli. Neměl podle mne v úmyslu zabývat se pouze částí takové odpovědnosti (tedy pouze odpovědností poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line za úkony sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, a vyloučit přitom úkony rozmnožování, které jsou pro uvedený účel technicky nezbytné).
84.      Pokud by se svolení požadované na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 na pořizování takových digitálních kopií nevztahovalo, stalo by se uvedené svolení v praxi zbytečným. Proti uvedeným poskytovatelům služeb by nositelé práv stále mohli uplatňovat nároky z porušení výlučného práva nositelů práv na rozmnožování, které je chráněno článkem 2 směrnice 2001/29, a to jednoduše z toho důvodu, že digitální kopie chráněného obsahu jsou na jejich serverech automaticky pořizovány, kdykoli uživatel nahraje takový chráněný obsah.
85.      Z toho vyplývá, že z hlediska právní jistoty je jediným soudržným řešením takové, podle kterého se svolení požadované podle čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 nutně vztahuje i na zmíněné kopie.
86.      Zadruhé
z hlediska nositelů práv je nutno konstatovat, že pokud by se svolení vyžadované podle čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 na pořizování takových kopií nevztahovalo, byl by vážně ohrožen cíl spočívající v zajištění lepší odměny za využívání chráněného obsahu na platformách pro sdílení obsahu on-line. Poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line by byli jen stěží motivováni k tomu, aby o takové svolení žádali, neboť by mohli být v každém případě vystaveni odpovědnosti za úkony rozmnožení, na které se takové svolení nevztahuje.
87.      Otázka odpovědnosti uvedených poskytovatelů služeb za takové úkony rozmnožení navíc v podstatě znovu vyvolává stejnou nejistotu, které se Soudní dvůr věnoval v rozsudku YouTube a Cyando ve vztahu k právu na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti v době, kdy se zvláštní režim zavedený článkem 17 směrnice 2019/790 ještě neuplatnil. Konkrétně nesl by poskytovatel primární odpovědnost podle článku 2 směrnice 2001/29? Mohl by se dovolávat institutu „bezpečného přístavu“ zavedeného čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31(50)? V závislosti na odpovědi by poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line mohli nést buď plnou odpovědnost, nebo naopak vůbec žádnou odpovědnost.
88.      Připomínám, že v uvedeném rozsudku(51) Soudní dvůr ve vztahu k první otázce konstatoval, že potenciálně protiprávní obsahy jsou na dotčenou platformu v zásadě nahrány nikoli provozovatelem, ale uživateli, kteří jednají autonomně, přičemž vlastní odpovědnost provozovatele závisí na rozsahu a úmyslné povaze jeho účasti při sdělování. Dodal, že pouhá okolnost, že provozovatel ví obecně o tom, že na jeho platformě jsou protiprávně dostupné chráněné obsahy, nestačí k tomu, aby bylo možné mít za to, že jedná s cílem poskytnout k nim uživatelům internetu přístup.
89.      Pokud jde o druhou otázku, Soudní dvůr v rozsudku YouTube a Cyando nevyloučil, že se čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 může použít na poskytovatele služeb pro sdílení obsahu on-line(52). Uvedené ustanovení ve spojení s čl. 15 odst. 1 dotčené směrnice(53) stanovilo, že poskytovatelé služeb shromažďování informací (hosting) nemají obecnou povinnost dohledu a jsou v podstatě povinni jednat na základě oznámení nositelů práv odstraněním nezákonného obsahu nebo znemožněním přístupu k němu (postupy zaznamenávání a odstraňování, dále jen „notice and take down“)(54).
90.      Uvedené řešení považoval unijní normotvůrce při přijímání směrnice 2019/790 za řešení, které nechrání dostatečně nositele práv(55). Z uvedeného důvodu čl. 17 odst. 4 písm. b) a c) směrnice 2019/790 v podstatě vyžaduje, aby poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line především bránili nahrávání nebo opětovnému nahrávání obsahu porušujícího práva, a to prostřednictvím ex ante opatření, jež spočívají v nástrojích automatického filtrování určených ke kontrole obsahu nahrávaného uživateli před jeho šířením veřejnosti(56), nikoli aby jej pouze jednoduše odstraňovali ex post.
91.      S ohledem na výše uvedené si vykládám stanovisko francouzské vlády, v němž Soudní dvůr vyzývá k zaujetí přístupu chránícího nositele práv, tak, že unijní normotvůrce zamýšlel, aby úkony rozmnožení dotčené ve věci v původním řízení nadále podléhaly obecnému režimu odpovědnosti (tedy pravidlům použitelným mimo rámec článku 17 směrnice 2019/790), nikoli však
článkům 14 a 15 směrnice 2000/31, takže
poskytovatelům služeb pro sdílení obsahu on-line by vznikla
podle článku 2 směrnice 2001/29 odpovědnost
za digitální kopie chráněného obsahu pořízené na jejich serverech, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti, ledaže získali zvláštní svolení nositele práv nebo se na ně uplatnila některá z výjimek či omezení stanovených v článku 5 směrnice 2001/29.
92.      Takový přístup však podle mého názoru nemá žádnou oporu ve znění kteréhokoli z relevantních aktů (směrnice 2000/31, směrnice 2001/29 nebo směrnice 2017/790). Kromě toho francouzská vláda v podstatě na jedné straně tvrdí, že unijní normotvůrce nezamýšlel, aby se zvláštní režim odpovědnosti zavedený článkem 17 směrnice 2019/790 vztahoval
na dotčené úkony rozmnožení, zatímco na druhé straně předpokládá – bez jakéhokoli právního základu – že nezamýšlel, aby odstavec 3 uvedeného článku, který stanoví, že „[p]okud poskytovatel služeb pro sdílení obsahu on-line provádí sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti […], [nepoužije] se […] omezení odpovědnosti podle čl. 14 odst. 1 směrnice [2000/31]“, se na uvedené úkony použil
per analogiam.
93.      Podle mého názoru je zřejmé, že čl. 17 odst. 3 směrnice 2019/790 by se mohl použít
na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line pouze tehdy, pokud by samotný čl. 17 odst. 1 této směrnice chápal unijní normotvůrce v tom smyslu, že svolení, které uvedení poskytovatelé musí získat na základě zmíněného ustanovení, aby mohli sdělit nebo zpřístupnit chráněný obsah veřejnosti, se nutně vztahuje i na pořízení takových digitálních kopií.
94.      Pouze takový výklad umožňoval, aby bylo v rámci služeb pro sdílení obsahu on-line zcela upuštěno od systému „notice and take down“ zmíněného v bodě 89 výše a aby byla zachována účinnost povinnosti uložené poskytovatelům uvedených služeb článkem 17 odst. 4 písm. b) a c) směrnice 2019/790, a sice povinnosti přijmout preventivní a automatizovaná opatření ve formě nástrojů automatického filtrování. Je těžko představitelné, že by měl unijní normotvůrce v úmyslu přijmout takové řešení, podle kterého by na jedné straně byli uvedení poskytovatelé povinni odstraňovat obsah porušující práva, který byl odhalen nástroji automatického filtrování, a bránit jeho nahrávání do budoucna a současně by na druhé straně bylo odstraňování digitálních kopií téhož obsahu povinné pouze na základě oznámení příslušného nositele práv.
95.      Konečně pokud jde o zájem nositelů práv na zachování ekonomické hodnoty jejich výlučného práva na rozmnožování, domnívám se, že uvedená hodnota může být v každém případě sjednána a zohledněna ve svolení, které jsou poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line povinni získat od nositelů práv na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790. Pro uvedené právo tak není nutné obstarávat žádné samostatné svolení.
96.      Zatřetí, pokud jde o hledisko uživatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, připomínám, že zvláštní režim odpovědnosti stanovený v článku 17 směrnice 2019/790 měl rovněž za cíl chránit zájmy a práva takových uživatelů při nahrávání chráněného obsahu na platformy poskytovatelů uvedených služeb.
97.      Z technického hlediska je nesporné, že pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line je iniciováno uživateli takových služeb, jakmile stisknou tlačítko pro nahrání obsahu. Je tedy nutno mít za to, že i takoví uživatelé provádějí úkony rozmnožování ve smyslu článku 2 směrnice 2001/29. Jak jsem vysvětlil v bodě 42 výše, čl. 17 odst. 2 směrnice 2019/790 upřesňuje, že při nahrávání chráněného obsahu na uvedené on-line platformy poskytovatelů provádějí sami uživatelé úkony sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29.
98.      Článek 17 odst. 2 směrnice 2019/790 nicméně rovněž stanoví, že pokud poskytovatel služeb pro sdílení obsahu on-line získal svolení nositele práv na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790, „vztahuje se toto povolení rovněž na úkony prováděné uživateli služeb, na něž se vztahuje článek 3 směrnice [2001/29], pokud nejednají v rámci podnikatelské činnosti a pokud jejich činnost nevytváří významné příjmy“. V takové situaci tedy nemusí sami uživatelé získat svolení a dotčený chráněný obsah mohou volně nahrát.
99.      Pokud jde o úkony rozmnožení spadající do působnosti článku 2 směrnice 2001/29, podotýkám, že čl. 17 odst. 2 směrnice 2019/790 je nezmiňuje výslovně. Bod 69 odůvodnění směrnice 2019/790, který je však formulován šíře než uvedené ustanovení, uvádí, že svolení získaná poskytovateli služeb pro sdílení obsahu on-line by se měla vztahovat i na „úkony relevantní z hlediska autorského práva, pokud jde o obsah nahraný uživateli na základě svolení poskytnutého poskytovatelům služeb“(57). Tento obecný odkaz na „úkony relevantní z hlediska autorského práva“, a nikoli pouze na úkony sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, podporuje tezi, že působnost čl. 17 odst. 2 směrnice 2019/790 není nutně omezena na „úkony prováděné uživateli služeb, na něž se vztahuje článek 3 směrnice [2001/29]“, ale může se vztahovat i na úkony rozmnožování, které uživatelé provádějí.
100. V každém případě souhlasím se žalobkyněmi v tom, že požadavek, aby uživatelé sami systematicky získávali samostatná svolení k pořizování digitálních kopií na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, by nejen vyvolal významné praktické obtíže, ale rovněž by vytvořil situaci, kdy by například uživatel nahrál chráněný obsah v domnění, že se na něj „vztahuje“ licence získaná poskytovatelem, a následně byl proti němu vznesen nárok na náhradu škody z titulu porušení autorského práva ve vztahu k technicky nezbytným kopiím, které byly během uvedeného procesu pořízeny. Takový výsledek by ohrozil ochranu svobody projevu uživatelů na on-line platformách zaručenou článkem 10 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“)
a článkem 11 Listiny, jakož i svobodu umění zakotvenou v článku 13 Listiny.
101. V tomto ohledu připomínám, že směrnice 2001/29 i směrnice 2019/790 sledují cíl, kterým je zajištění vysoké úrovně ochrany nositelů práv(58). Uvedené nástroje zároveň jasně stanoví, že nositelé práv nemají absolutní monopol na užití svých děl ani jiných předmětů ochrany. Jak jsem již totiž vysvětlil v bodech 54 a 69 výše, čl. 5 odst. 1, 2 a 3 směrnice 2001/29 stanoví
výjimku a soubor výjimek a omezení, jež se mimo jiné týkají výlučného práva na rozmnožování. Cílem uvedené výjimky, jakož i stanovených výjimek a omezení je zajistit „přiměřenou rovnováhu“ mezi právy a zájmy nositelů práv na ochraně jejich duševního vlastnictví na jedné straně a ochranou zájmů a základních práv uživatelů děl nebo jiných předmětů ochrany, jakož i veřejného zájmu(59) – včetně přístupu veřejnosti ke kultuře – na straně druhé.
102. Soudní dvůr potvrdil, že zejména s ohledem na důležitost služeb zmiňovaných v článku 17 směrnice 2019/790 pro svobodu přijímat a rozšiřovat informace nebo myšlenky spadá nahrávání chráněného obsahu na platformy pro sdílení obsahu on-line do rámce výkonu práva na svobodu projevu(60). To platí bez ohledu na skutečnost, že obsah může porušovat autorské právo, jelikož pouhá skutečnost, že je informace chráněna autorským právem, nevede k tomu, že by byla bez dalšího vyloučena z působnosti svobody projevu(61).
103. Právo na svobodu projevu je zakotveno v článku 11 Listiny a „zahrnuje svobodu zastávat názory a přijímat a rozšiřovat informace nebo myšlenky bez zasahování veřejné moci a bez ohledu na hranice“. Odpovídá právu zaručenému článkem 10 EÚLP(62).
104. Podle ustálené judikatury ESLP týkající se článku 10 EÚLP se internet stal jedním z hlavních prostředků, jak jednotlivci vykonávají své právo na svobodu projevu a informací. Internetové stránky, a zejména platformy pro sdílení obsahu on-line díky své dostupnosti, jakož i schopnosti uchovávat a šířit velké množství údajů, přispívají ve velkém rozsahu ke zlepšování přístupu veřejnosti k aktuálním informacím a obecně k usnadnění sdělování informací. Možnost pro jednotlivce, aby se na internetu vyjadřovali, tak představuje bezprecedentní nástroj pro výkon svobody projevu(63). To platí zejména pro velké sociální sítě a platformy, jako je YouTube, která nepochybně představuje důležitý prostředek k výkonu svobody přijímat a rozšiřovat informace nebo myšlenky(64).
105. Ve světle uvedených úvah docházím k závěru – odlišného od názoru žalobkyň – že právo na rozmnožování, stejně jako ostatní práva duševního vlastnictví chráněná čl. 17 odst. 2 Listiny, není absolutní a musí být mimo jiné poměřováno s právem na svobodu projevu, které svědčí uživatelům on-line platforem podle článku 10 EÚLP a článku 11 Listiny.
106. Dodávám, že Soudní dvůr opakovaně konstatoval, že z čl. 17 odst. 2 Listiny (který stanoví, že „[d]uševní vlastnictví je chráněno“) „nijak nevyplývá, že právo duševního vlastnictví je nedotknutelné, a že by tedy jeho ochrana musela být nezbytně zajištěna absolutně“(65).
107. Jinými slovy a jednodušeji, pokud by v rámci zvláštní odpovědnosti zavedené článkem 17 směrnice 2019/790 bylo pořizování digitálních kopií chráněného obsahu, které jsou technicky nezbytné ke zpřístupnění takového obsahu veřejnosti, vyžadovalo dodatečné svolení nad rámec svolení, které musí poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line získat již na základě odstavce 1 uvedeného ustanovení, byli by nositelé práv v praxi schopni zabránit sdělování nebo zpřístupnění obsahu on-line. V tomto ohledu by se mohli dovolávat neexistence svolení s takovými úkony rozmnožení, i kdyby byly splněny všechny podmínky výslovně stanovené v uvedeném ustanovení. Takový výsledek by podle mého názoru jasně narušil spravedlivou rovnováhu, kterou chtěl unijní normotvůrce nastolit při přijímání článku 17 směrnice 2019/790, jak jsem vysvětlil v bodě 43 výše.
108. S
přihlédnutím ke všem uvedeným skutečnostem mám za to, jak se ostatně vyjádřila i Komise na jednání, že důvodem, proč se unijní normotvůrce v článku 17 směrnice 2019/790 zaměřil na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29, aniž
výslovně zmínil pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou pro takový účel technicky nezbytné, není to, že měl v úmyslu takové kopie z působnosti článku 17 směrnice 2019/790 vyloučit. Důvodem je naopak to, že z pohledu normotvůrce bylo jejich zahrnutí do působnosti uvedeného ustanovení samozřejmé.
109. Takový výklad je navíc v souladu se skutečností, že digitální kopie chráněného obsahu, o které jde ve věci v původním řízení, jsou technicky nezbytné k tomu, aby mohl být uvedený obsah zpřístupněn veřejnosti. Úkony rozmnožení a úkony sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti, k nimž dochází při nahrávání chráněného obsahu na on-line platformu, tvoří součást jediného procesu, který začíná okamžikem, kdy uživatel stiskne tlačítko pro nahrání obsahu. Vzhledem k tomu, že cílem uvedeného procesu je v konečném důsledku sdílet chráněný obsah s veřejností on-line, mám za to, jak jsem již vysvětlil v předchozí části tohoto stanoviska, že prvně uvedené úkony (úkony rozmnožení) jsou vedlejší vůči druhým uvedeným úkonům (úkonům sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti)(66).
110. Z toho vyplývá, že v rámci zvláštního režimu odpovědnosti zavedeného článkem 17 směrnice 2019/790 nemůže být, podle mého názoru, pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti, podmiňováno obstaráním jiného svolení, než je svolení, které poskytovatelé uvedených služeb musí získat již na základě odstavce 1 uvedeného článku.
C.      K otázce, zda uživatelé služeb pro sdílení obsahu on-line musí získat samostatné svolení s pořízením digitálních kopií na serverech poskytovatelů služeb (druhá a třetí otázka)
111. Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu je, zda uživatelé
služeb pro sdílení obsahu on-line musí sami získat svolení s pořízením digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb, pokud jsou takové kopie technicky nezbytné pro zpřístupnění uvedeného obsahu veřejnosti. Konkrétně se předkládající soud táže, zda se v takové situaci použije čl. 17 odst. 2 směrnice 2019/790. Uvedené ustanovení stanoví, že „pokud poskytovatel služeb pro sdílení obsahu on-line získal svolení, například uzavřením licenční smlouvy, vztahuje se toto povolení rovněž na úkony prováděné uživateli služeb, na něž se vztahuje článek 3 směrnice [2001/29], pokud nejednají v rámci podnikatelské činnosti a pokud jejich činnost nevytváří významné příjmy“(67).
112. Jak jsem již uvedl v bodě 97 výše, pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line je iniciováno uživateli uvedených služeb, jakmile stisknou tlačítko pro nahrání dotčeného obsahu. Je tedy nutno mít za to, že uvedení uživatelé provádějí nejen úkon sdělování veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29, ale rovněž úkon rozmnožování ve smyslu článku 2 zmíněné směrnice.
113. Pokud by se čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 nevztahoval na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, uplatnily by se podle mého názoru obdobně úvahy Soudního dvora vyjádřené v rozsudku
YouTube a Cyando, které jsou rozvedeny v bodě 88 výše. Z toho by vyplývalo, že chráněný obsah by musel být považován za nahraný na dotčenou platformu nikoli provozovatelem, ale uživateli, kteří by tak byli povinni získat svolení s tím, aby takové digitální kopie sami pořizovali.
114. Z důvodů uvedených v předchozí části tohoto stanoviska se nicméně domnívám, že stejně jako se svolení, které musí poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line získat na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 za účelem sdělení nebo zpřístupnění chráněného obsahu veřejnosti, nutně vztahuje na pořízení digitálních kopií takového obsahu na jejich serverech, pokud jsou takové kopie za tímto účelem technicky nezbytné, platí totéž i pro čl. 17 odst. 2 uvedené směrnice. Jinými slovy, dotčené ustanovení upravuje otázku odpovědnosti uživatelů služeb pro sdílení obsahu on-line nejen ve vztahu k úkonům spadajícím do působnosti článku 3 směrnice 2001/29 (tedy úkonům sdělení nebo zpřístupnění chráněného obsahu veřejnosti), ale i ve vztahu k úkonům rozmnožování spočívajícím v pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro uskutečnění takových úkonů.
D.      K otázce, zda mohou nositelé práv svěřit správu svých výlučných práv podle článků 2 a 3 směrnice 2001/29 rozdílným organizacím kolektivní správy (čtvrtá otázka)
115. Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda podle článků 4 a 5, jakož i čl. 16 odst. 1 a 2 směrnice 2014/26 mohou nositelé práv pro účely udělení licence podle čl. 17 odst. 1 a 2 směrnice 2019/790 udělit na jedné straně právo na rozmnožování zakotvené v článku 2 směrnice 2001/29 a na druhé straně právo na sdělování veřejnosti zakotvené v článku 3 uvedené směrnice, a to jednotlivě a samostatně s tím důsledkem, že uvedená práva mohou spravovat různé organizace kolektivní správy.
116. Dotčená otázka odráží situaci, která nastala ve věci v původním řízení, kdy je na jedné straně společnost Austro-Mechana pověřena, mimo jiné, správou práva nositelů práv na rozmnožování podle článku 2 směrnice 2001/29 a na druhé straně je společnost AKM pověřena správou jejich práva
na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti podle článku 3 uvedené směrnice. Předkládající soud se tak v podstatě táže, zda je taková „dělba práce“ slučitelná se směrnicí 2014/26, která upravuje kolektivní správu autorských práv a práv s ním souvisejících.
117. Z důvodů uvedených v předchozích částech tohoto stanoviska mám za to, že na tuto otázku není třeba odpovídat. Pokud by se však Soudní dvůr od uvedeného názoru odchýlil a v podstatě by konstatoval, že poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line jsou povinni získat, zaprvé, licenci na sdělování chráněného obsahu, který byl nahrán uživateli, veřejnosti na základě čl. 17 odst. 1 směrnice 2019/790 ve spojení s článkem 3 směrnice 2001/29 a, zadruhé, licenci na rozmnoženiny (digitální kopie) pořízené na jejich serverech za účelem zpřístupnění takového obsahu veřejnosti podle článku 2 směrnice 2001/29, budu se pro úplnost dotčenou otázkou stručně zabývat.
118. Jak uvádějí žalobkyně, směrnice 2014/26 je založena na zásadě svobody volby. Bod 19 odůvodnění uvedené směrnice uvádí, že by „kolektivní správa autorských práv a práv s nimi souvisejících měla zahrnovat možnost nositele práv svobodně si vybrat organizaci kolektivní správy pro správu svých práv, ať už se jedná o práva týkající se sdělení díla veřejnosti nebo o práva na rozmnožování díla […]“. Podobně čl. 5 odst. 2 směrnice 2014/26 stanoví, že „[n]ositelé práv mají právo zmocnit organizaci kolektivní správy podle své volby ke správě [jejich]
práv“(68).
119. Článek 5 odst. 7 směrnice 2014/26 dále stanoví, že „[p]okud nositel práv zmocní organizaci kolektivní správy ke správě svých práv, dá nositel práv souhlas konkrétně pro každé právo […], kterým organizaci kolektivní správy zmocňuje ke správě“. Ve světle uvedeného ustanovení organizace kolektivní správy v zásadě nemůže sjednat jménem nositele práv licenční smlouvu zahrnující nejen právo na sdělování veřejnosti, ale rovněž právo na rozmnožování, ledaže dotčený nositel práv udělil ve vztahu ke druhému zmíněnému právu svůj výslovný a konkrétní souhlas.
120. Z toho podle mého názoru vyplývá, že nositelé práv mohou svěřit správu svého práva na rozmnožování podle článku 2 směrnice 2001/29 jedné organizaci kolektivní správy a správu svého práva na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti podle článku 3 uvedené směrnice jiné organizaci kolektivní správy.
121. Pokud by
ovšem Soudní dvůr souhlasil s řešením, které navrhuji ve vztahu k prvním třem otázkám, vyplývalo by z toho, že v konkrétním rámci nahrávání chráněného obsahu na platformy pro sdílení obsahu on-line by mohla licenci nebo svolení týkající se práva dotčeného nositele práv na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti sjednat pouze organizace kolektivní správy, která byla pověřena správou takového práva. Taková licence nebo svolení by se rovněž nutně vztahovaly i na právo na rozmnožování, jak je chráněno článkem 2 směrnice 2001/29, a to v rozsahu, v jakém je uvedené právo vykonáváno ve vztahu k digitálním kopiím chráněného obsahu pořízeným na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takového obsahu veřejnosti.
E.      Post scriptum
122. Svou analýzu bych rád uzavřel připomenutím, že podle čl. 17 odst. 4 směrnice 2019/790 platí, že i v případě, kdy není poskytnuto svolení podle čl. 17 odst. 1 této směrnice, mohou být poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line přesto zproštěni odpovědnosti za neoprávněná sdělení nebo zpřístupnění chráněného obsahu veřejnosti, pokud jsou splněny určité kumulativní podmínky. Mezi uvedené podmínky patří pod čl. 17 odst. 4 písm. b) a c) směrnice 2019/790 povinnost mimo jiné prokázat, že uvedení poskytovatelé služeb vynaložili veškeré úsilí k zajištění nedostupnosti takového obsahu a k zamezení jeho budoucímu nahrání na jejich platformy, což v praxi znamená použití automatizovaných nástrojů filtrování(69).
123. Z důvodů, které jsou v podstatných ohledech vyloženy v bodě 94 výše, mám za to, že se uvedená výjimka vztahuje i na pořizování digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, pokud jsou takové kopie technicky nezbytné pro umožnění přístupu veřejnosti k takovému obsahu. Za takových okolností by však povinnost vynaložit veškeré úsilí podle mého názoru vyžadovala, aby poskytovatelé služeb odstranili jakoukoli digitální kopii dotčeného souboru ze svých serverů, jakmile automatizované nástroje filtrování identifikují takový soubor jako soubor porušující autorské právo nebo práva s ním související.
V.      Závěry
124. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud, Rakousko) odpověděl následovně:
„1)      Článek 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti
musí být vykládán v tom smyslu, že digitální kopie děl nebo jiných předmětů ochrany pořízené na počítačových serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění takových děl nebo jiných předmětů ochrany veřejnosti na on-line platformách provozovaných uvedenými poskytovateli služeb, představují ‚rozmnoženiny‘, na které se vztahuje výlučné právo na rozmnožování chráněné uvedeným ustanovením. Výjimka stanovená pro ‚[d]očasné úkony rozmnožení […], které jsou krátkodobé nebo příležitostné a tvoří nedílnou a podstatnou část technologického procesu‘, která je zakotvena v čl. 5 odst. 1 uvedené směrnice, se nepoužije.
2)      Článek 17 odst. 1 směrnice
Evropského parlamentu a Rady
(EU) 2019/790 ze dne 17. dubna 2019 o autorském právu a právech s ním souvisejících na jednotném digitálním trhu a o změně směrnic 96/9/ES a 2001/29/ES
musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na pořizování digitálních kopií děl nebo jiných předmětů ochrany na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line, které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění uvedených děl nebo jiných předmětů ochrany veřejnosti. Svolení, které musí uvedení poskytovatelé služeb získat od nositelů práv na základě zmíněného ustanovení za účelem sdělení nebo zpřístupnění děl nebo jiných předmětů ochrany veřejnosti, se nutně vztahuje na pořizování takových kopií, které nemůže podléhat odlišnému svolení.
3)      Článek 17 odst. 2 směrnice 2019/790
musí být vykládán v tom smyslu, že svolení získané poskytovateli služeb pro sdílení obsahu on-line podle čl. 17 odst. 1 uvedené směrnice se vztahuje i na úkony prováděné uživateli služeb, které spadají do působnosti článku 2 směrnice 2001/29 a které jsou technicky nezbytné pro zpřístupnění děl nebo jiných předmětů ochrany veřejnosti, pokud uvedení uživatelé nejednají v rámci podnikatelské činnosti a pokud jejich činnost nevytváří významné příjmy.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Viz rozsudek ze dne 26. dubna 2022, Polsko v. Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2022:297, dále jen „rozsudek Polsko v. Parlament a Rada“).
3–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 17. dubna 2019, kterou se mění směrnice 96/9/ES a 2001/29/ES (Úř. věst. 2019, L 130, s. 92).
4–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. května
2001 (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
5–      Viz směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. února 2014 o kolektivní správě autorského práva a práv s ním souvisejících a udělování licencí pro více území k právům k užití hudebních děl on-line na vnitřním trhu (Úř. věst. 2014, L 84, s. 72).
6–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399)]
7–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
8–      Tamtéž.
9–      Viz sdělení Komise „Pokyny k článku 17 směrnice 2019/790 o autorském právu na jednotném digitálním trhu“, COM(2021) 288 final.
10–      Viz body 4 a 10 odůvodnění směrnice 2001/29. Bod 9 odůvodnění uvedené směrnice rovněž uvádí, že „[j]akákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní“, zatímco body 12 a 22 odůvodnění uvedené směrnice uvádějí, že „[o]dpovídající ochrana děl chráněných autorským právem a předmětů chráněných právy s ním souvisejícími je z kulturního hlediska […] velmi důležitá“ a že „[c]íle náležité podpory šíření kultury nesmí být dosaženo za cenu obětování přísné ochrany práv“.
11–      Ledaže se uplatní výjimka z autorského práva nebo jeho omezení. Většina takových výjimek a omezení je uvedena v článku 5 směrnice 2001/29.
12–      Viz pracovní dokument útvarů Komise, Posouzení dopadů týkající se modernizace pravidel EU v oblasti autorského práva [SWD(2016) 301 final], část 1/3, s. 137 až 142, a stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve spojených věcech YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18, EU:C:2020:586, body 67 až 70).
13–      Viz návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o autorském právu na jednotném digitálním trhu, který předložila Komise [COM(2016) 593 final], přijatý dne 14. září 2016 (dále jen „návrh směrnice“), s. 3. Viz též Grisse, K., „After the Storm – Examining the Final Version of Article 17 of the New Directive (EU) 2019/790“, Journal of Intellectual Property Law & Practice, sv. 14. č. 11, 2019,
s. 887 až 899.
14–      Viz rozsudek ze dne 22. června 2021,
YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18, EU:C:2021:503, bod 106 a citovaná judikatura; dále jen „rozsudek YouTube a Cyando“).
15–      Viz důvodová zpráva k návrhu směrnice, v níž Komise uvádí, že cílem uvedeného návrhu je přizpůsobit pravidla stanovená směrnicí 2001/29 vývoji digitálních technologií (s. 2 a 3).
16–      Před přijetím směrnice 2019/790 provozovatel platformy pro sdílení videí nebo platformy pro ukládání a sdílení souborů, na které mohli uživatelé protiprávně zpřístupnit veřejnosti chráněné obsahy, neuskutečňoval „sdělování“ těchto obsahů „veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, ledaže by nad rámec pouhého zpřístupnění platformy přispíval ke zpřístupnění takových obsahů veřejnosti v rozporu s autorským právem (viz rozsudek YouTube a Cyando, bod 102).
17–      Pokud jde o zbývající část, viz čl. 1 odst. 2
směrnice 2019/790, který stanoví, že s výjimkou určitých situací uvedená směrnice má ponechat nedotčena a nijak nemá
ovlivňovat stávající pravidla stanovená v jiných směrnicích, jež jsou v oblasti autorského práva a práv s ním souvisejících aktuálně platné.
18–       Viz body 2 a 3 odůvodnění směrnice 2019/790.
19–      Viz body 6, 61 a 66 odůvodnění uvedené směrnice. Viz též Dusollier, S., „The 2019 Directive on Copyright in the Digital Single Market: Some Progress, a Few Bad Choices, and an Overall Failed Ambition“, Common Market Law Review, sv. 57, 2020, s. 1008 a násl., a Rosati, E., „Article 17 – Use of Protected Content by Online Content-sharing Service Providers“, in „Copyright in the Digital Single market: Article-by-Article Commentary to the Provisions of Directive 2019/790“, Oxford University Press, 2021, s. 334 a násl.
20–      Viz čl. 2 bod 6 druhý pododstavec směrnice 2019/790, který obsahuje demonstrativní výčet poskytovatelů služeb, na které se článek 17 uvedené směrnice nevztahuje.
21–      Zejména uvádím, že jelikož se článek 17 směrnice 2019/790 netýká pořizování digitálních kopií, pokud jde o jiné činnosti on-line, jako je zpřístupňování chráněného obsahu ve vyhledávači a generativní AI, nejsou takové kopie zahrnuty do rámce tohoto stanoviska. V tomto ohledu podotýkám, že před Soudním dvorem je projednávána věc (C‑250/25, Like Company), která se týká mimo jiné problematiky toho, zda proces výcviku chatbota založeného na velkém jazykovém modelu (Large Language Model, dále jen „LLM“) představuje „úkon rozmnožení“ ve smyslu článku 2 směrnice 2001/29, pokud je takový LLM postaven na pozorování a porovnávání vzorů, což modelu umožňuje naučit se rozpoznávat jazykové vzory.
22–      Pokud jde o úkony rozmnožení prováděné uživateli internetových služeb obecněji, viz například stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Stichting de Thuiskopie (C‑496/24, EU:C:2025:749) týkající se děl, které byly zpřístupněny pro užití bez přístupu k síti předplatitelům streamovací služby na vyžádání přes internet a které jsou uloženy v paměti zařízení předplatitelů.
23–      Jak vysvětlila rakouská vláda, poskytovatelé služeb pro sdílení obsahu on-line pak obvykle pořizují další kopie souboru na serverech nacházejících se v různých geografických lokalitách, aby zajistili dostatečně rychlý přístup pro všechny uživatele.
24–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. července 2009, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 51); ze dne 24. března 2022, Austro-Mechana (C‑433/20, EU:C:2022:217, body 16 až 18 a citovaná judikatura; dále jen „rozsudek Austro-Mechana“), a ze dne 11. září 2014, Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, body 52 a 53).
25–      Viz https://www.wipo.int/wipolex/en/text/295456. WIPO přijala dne 20. prosince 1996 Smlouvu WIPO o právu autorském a Smlouvu WIPO o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech (dále jen „Smlouva WPPT“). Uvedené smlouvy byly schváleny jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2000/278/ES ze dne 16. března 2000 o schválení Smlouvy WIPO o právu autorském a Smlouvy WIPO o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech jménem Evropského společenství (Úř. věst. 2000, L 89, s. 6; Zvl. vyd. 11/33, s. 208) a ve vztahu k Unii vstoupily v platnost dne 14. března 2010.
26–      Dohoda, která tvoří přílohu 1 C dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO), podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994) (Úř. věst. 1994, L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80).
27–      Viz rozsudky ze dne 13. listopadu 2018, Levola Hengelo (C‑310/17, EU:C:2018:899, bod 38 a citovaná judikatura), a ze dne 12. září 2019, Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, bod 41 a citovaná judikatura).
28–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
29–      Kromě toho musí dotčený úkon rovněž splňovat podmínky stanovené v čl. 5 odst. 5 uvedené směrnice (viz rozsudek ze dne 5. června 2014, Public Relations Consultants Association, C‑360/13, EU:C:2014:1195, bod 53 a citovaná judikatura).
30–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, body 162 a 163, jakož i citovaná judikatura).
31–      Viz rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 180).
32–      Viz rozsudek ze dne 5. června 2014, Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, bod 63).
33–      Rozsudek ze dne 7. srpna 2018 (C‑161/17, EU:C:2018:634).
34–      Viz rozsudek Austro-Mechana, bod 32.
35–      V tomto smyslu viz rozsudek
Renckhoff, bod 29 a citovaná judikatura).
36–      Viz bod 27 výše.
37–      Viz s. 6 pokynů Komise k článku 17 směrnice 2019/790. Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
38–      Tamtéž.
39–      Viz s. 1 uvedeného dokumentu, kde se uvádí, že zmíněný dokument „není právně závazný […] a plní pověření, jež Komisi udělili unijní normotvůrci v čl. 17 odst. 10 [směrnice 2019/790]“.
40–      2016/0280 (COD).
41–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska. Volný překlad.
42–       Na dotaz položený na jednání nebyly zúčastněné strany schopny poskytnout vysvětlení.
43–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
44–      Dodávám, že čl. 17 odst. 3 směrnice 2019/790 odkazuje na omezení odpovědnosti stanovené v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31. Jak jsem již vysvětlil v bodě 47 výše, čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 se vztahuje na „shromažďování informací“, tj. na „služb[u] informační společnosti spočívající v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby“
(kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska). Opakuji, že podle mého názoru by unijní normotvůrce v článku 17 směrnice 2019/790 neodkázal na ustanovení (čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31), které se týká činnosti „ukládání“, kdyby neměl v úmyslu stanovit, že pořizování a ukládání digitálních kopií chráněného obsahu na serverech poskytovatelů služeb pro sdílení obsahu on-line je ve vztahu ke zvláštnímu režimu odpovědnosti zavedenému uvedeným ustanovením relevantní.
45–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
46–      Viz bod 61 odůvodnění směrnice 2019/790. Uvedený bod odůvodnění rovněž uvádí, že „[j]elikož […] by […] smluvní svobod[a] [neměla být ovlivněna], nositelé práv by neměli být povinni poskytovat svolení nebo uzavírat licenční smlouvy“.
47–      Viz bod 3 odůvodnění směrnice 2019/790.
48–      Viz též bod 6 odůvodnění směrnice 2019/790.
49–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska. Zmíněný bod odůvodnění rovněž uvádí, že „[u]živatelé by měli mít možnost nahrávat a zpřístupňovat obsah vytvářený uživateli pro konkrétní účely citace, kritiky, recenze, karikatury, parodie nebo pastiše“.
50–      Viz bod 39 výše.
51–      Body 71, 80 a 85.
52–      Body 107 až 109.
53–      Článek 15 směrnice 2000/31 stanoví: „Členské státy neukládají poskytovatelům služeb uvedených v [článcích] […] 14 obecnou povinnost dohlížet na jimi přenášené nebo ukládané informace nebo obecnou povinnost aktivně vyhledávat skutečnosti a okolnosti poukazující na protiprávní činnost.“
54–      Viz stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci Polsko v. Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2021:613, bod 48).
55–      Tamtéž, bod 53, kde generální advokát vysvětluje, že unijní normotvůrce se při přijímání článku 17 směrnice 2019/790 domníval, že systém dohledu zavedený články 14 a 15 směrnice 2000/31 představuje pro nositele práv příliš velkou zátěž, jelikož jim neumožňuje účinně kontrolovat užívání jejich děl a jiných předmětů ochrany. To platilo tím spíše, že odstraněný obsah byl často krátce poté znovu zpřístupněn na internetu, což nutilo nositele práv k opakovaným oznámením.
56–      Viz rozsudek Polsko v. Parlament a Rada, body 53 a 54.
57–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
58–      Viz body 9, 12 a 22 odůvodnění směrnice 2001/29, jakož i body 4 a 10 odůvodnění uvedené směrnice. Uvedený cíl je rovněž zmíněn v bodech 2 a 3 odůvodnění směrnice 2019/790.
59–      Mimo jiné viz rozsudky ze dne 3. září 2014, Deckmyn a Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, bod 26), a ze dne 29. července 2019, Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, body 38, 42, 43 a 54).
60–      Viz rozsudek Polsko v. Parlament a Rada, bod 45. Pokud nahraný obsah představuje umělecké vyjádření uživatele, spadá jeho zpřístupnění na internetu do rámce svobody umění zaručené článkem 13 Listiny.
61–      Viz stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci Polsko v. Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2021:613, bod 74 a citovaná judikatura).
62–      Viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, bod 73 a citovaná judikatura). S ohledem na čl. 52 odst. 3 Listiny je tedy uvedená dvě ustanovení nutno vykládat tak, že mají stejný smysl a přinejmenším stejný rozsah, ledaže unijní právo stanoví širší ochranu. Z toho vyplývá, že článek 11 Listiny musí být vykládán ve světle článku 10 EÚLP a judikatury Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“).
63–      V tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 1. prosince 2015, Cengiz a další v. Turecko, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, bod 52 a citovaná judikatura; rozsudek ESLP ze dne 23. června 2020, Vladimir Charitonov v. Rusko, CE:ECHR:2020:0623JUD001079514, bod 33 a citovaná judikatura. Oba rozsudky jsou citovány v bodě 46 rozsudku Polsko v. Parlament a Rada.
64–      Mimo jiné viz rozsudek ESLP ze dne 1. prosince 2015, Cengiz a další v. Turecko, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, body 51 a 52. ESLP.
65–      Mimo jiné viz rozsudek ze dne 27. března 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, bod 61 a citovaná judikatura).
66–      To přirozeně neznamená, že právo na rozmnožení je méně významné než právo na sdělení nebo zpřístupnění veřejnosti. Jak jsem vysvětlil v oddíle A výše, sdílení chráněného obsahu on-line s veřejností bez svolení dotčeného nositele nebo nositelů práv představuje samostatný zásah do uvedených odlišných práv.
67–      Viz též bod 42 výše.
68–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
69–      Viz bod 91 výše.