62023CJ0044
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
13. března 2025 (
*1
)
„Kasační opravný prostředek – Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Boj proti terorismu – Omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům – Zmrazení finančních prostředků – Společný postoj 2001/931/SZBP – Článek 1 odst. 3, 4 a 6 – Nařízení Rady (ES) č. 2580/2001 – Článek 2 odst. 3 – Ponechání organizace na seznamu osob, skupin a subjektů zapojených do teroristických činů – Použitelnost na situace ozbrojeného konfliktu – Teroristická skupina – Povaha uskutečňovaných činů a důvody, které k těmto činům vedly – Časový odstup – Přetrvávající nebezpečí zapojení do teroristických činností – Proporcionalita – Povinnost uvést odůvodnění“
Ve věci C‑44/23 P,
jejímž předmětem je kasační opravný prostředek podaný na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie dne 27. ledna 2023,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), zástupci: T. Buruma a A. M. van Eik, advocaten,
účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
Rada Evropské unie, zástupci: M.-C. Cadilhac, M. B. Driessen a S. Van Overmeire, zmocněnci,
žalovaná v prvním stupni,
Evropská komise, zástupci: C. Giolito, J. Norris a L. Puccio, zmocněnci,
Francouzská republika, zástupci: původně J.-L. Carré, B. Fodda a W. Zemamta, jako zmocněnci, později J.-L. Carré a B. Fodda, jako zmocněnci, a nakonec B. Fodda a B. Travard, jako zmocněnci,
Nizozemské království, zástupci: M. K. Bulterman, J. M. Hoogveld a J. Langer, jako zmocněnci,
vedlejší účastníci řízení v prvním stupni,
SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
ve složení: F. Biltgen (zpravodaj), předseda prvního senátu vykonávající funkci předsedy sedmého senátu, M. L. Arastey Sahún, předsedkyně pátého senátu, a J. Passer, soudce,
generální advokát: P. Pikamäe,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Kasačním opravným prostředkem se Kurdistan Workers’ Party (PKK) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 30. listopadu 2022, PKK v. Rada (T‑316/14 RENV a T‑148/19, dále jen napadený rozsudek, EU:T:2022:727), kterým byla zamítnuta její žaloba znějící na zrušení:
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2015/513 ze dne 26. března 2015, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) č. 790/2014 (Úř. věst. 2015, L 82, s. 1),
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2015/1325 ze dne 31. července 2015, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2015/513 (Úř. věst. 2015, L 206, s. 12),
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2015/2425 ze dne 21. prosince 2015, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2015/1325 (Úř. věst. 2015, L 334, s. 1),
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2016/1127 ze dne 12. července 2016, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2015/2425 (Úř. věst. 2016, L 188, s. 1),
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2017/150 ze dne 27. ledna 2017, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2016/1127 (Úř. věst. 2017, L 23, s. 3),
–
prováděcího nařízení Rady (EU) 2017/1420 ze dne 4. srpna 2017, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2017/150 (Úř. věst. 2017, L 204, s. 3),
–
rozhodnutí Rady (SZBP) 2019/25 ze dne 8. ledna 2019, kterým se mění a aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2018/1084 (Úř. věst. 2019, L 6, s. 6), a
–
rozhodnutí Rady (SZBP) 2019/1341 ze dne 8. srpna 2019, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2019/25 (Úř. věst. 2019, L 209, s. 15),
v rozsahu, v němž se jí uvedená nařízení a uvedená rozhodnutí (dále jen společně „sporné akty“) dotýkají.
Právní rámec
Rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001)
2
Dne 28. září 2001 přijala Rada bezpečnosti Organizace spojených národů (dále jen „OSN“) rezoluci 1373 (2001), ve které stanovila rozsáhlé strategie pro boj proti terorismu, a zejména pro boj proti financování terorismu.
3
Preambule uvedené rezoluce potvrzuje „nezbytnost bojovat všemi prostředky, v souladu s Chartou OSN, proti hrozbám mezinárodnímu míru a bezpečnosti, které představují teroristické činy“. Preambule rovněž zdůrazňuje povinnost států „doplnit mezinárodní spolupráci přijetím dodatečných opatření, aby na svém území všemi dovolenými prostředky bránily a potíraly financování a přípravu jakéhokoliv teroristického činu“.
4
Bod 1 písm. c) uvedené rezoluce mimo jiné stanoví, že všechny státy bezodkladně zmrazí finanční prostředky a jiný finanční majetek nebo hospodářské zdroje osob, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat nebo se účastní takových činů nebo napomáhají jejich spáchání, subjektů vlastněných nebo kontrolovaných těmito osobami a osob a subjektů jednajících jménem takových osob a subjektů nebo podle jejich pokynů.
5
Uvedená rezoluce neobsahuje seznam jmen osob, vůči kterým se mají tato omezující opatření použít.
Unijní právo
Společný postoj 2001/931/SZBP
6
K provedení rezoluce Rady bezpečnosti OSN 1373 (2001) přijala Rada Evropské unie dne 27. prosince 2001 společný postoj 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu (Úř. věst. 2001, L 344, s. 93; Zvl. vyd. 18/01, s. 217).
7
Článek 1 odst. 1, 3, 4 a 6 tohoto společného postoje zní takto:
„1.   Tento společný postoj se v souladu s následujícími články vztahuje na osoby, skupiny a subjekty, které jsou zapojeny do teroristických činů a jejichž seznam je uveden v příloze.
[…]
3.   Pro účely tohoto společného postoje se rozumí ‚teroristickým činem‘ některé z následujících úmyslných jednání, které může vzhledem ke své povaze nebo souvislostem závažně poškodit zemi nebo mezinárodní organizaci, definované jako trestný čin podle vnitrostátních právních předpisů, bylo-li spácháno s cílem:
i)
závažným způsobem zastrašit obyvatelstvo, nebo
ii)
protiprávně přinutit vládu nebo mezinárodní organizaci, aby jednala určitým způsobem nebo aby se jednání zdržela, nebo
iii)
závažným způsobem destabilizovat či zničit základní politické, ústavní, hospodářské nebo sociální struktury země nebo mezinárodní organizace:
a)
útoky ohrožující lidský život s možným následkem smrti;
b)
útoky ohrožující tělesnou integritu člověka;
c)
únos nebo braní rukojmí;
d)
způsobení rozsáhlého poškození vládních nebo veřejných zařízení, dopravního systému, infrastruktury, včetně informačního systému, pevné plošiny na kontinentálním šelfu, veřejného místa nebo soukromého majetku, které může ohrozit lidské životy nebo vyústit ve značné hospodářské ztráty;
e)
zmocnění se letadla, lodi nebo jiných prostředků veřejné či nákladní dopravy;
f)
výroba, držení, získání, přeprava, dodání nebo užití zbraní, výbušnin nebo zbraní jaderných, biologických nebo chemických, jakož i výzkum a vývoj biologických a chemických zbraní;
g)
vypouštění nebezpečných látek, zakládání požárů, vyvolání povodní nebo zavinění výbuchů, jejichž důsledkem je ohrožení lidských životů;
h)
narušení nebo přerušení dodávek vody, elektrické energie nebo jiného základního přírodního zdroje, jehož důsledkem je ohrožení lidských životů;
i)
výhrůžka některého jednání uvedeného v písmenech a) až h);
j)
vedení teroristické skupiny;
k)
účast na činnostech teroristické skupiny, například dodáváním informací nebo materiálních zdrojů nebo financováním jejích činností jakýmkoli způsobem s vědomím skutečnosti, že taková účast přispěje k trestné činnosti skupiny.
Pro účely tohoto odstavce se ‚teroristickou skupinou‘ rozumí strukturované sdružení více než dvou osob existující po delší dobu, které jedná ve shodě s cílem páchat teroristické činy. ‚Strukturovanou skupinou‘ se rozumí skupina, která není nahodile vytvořena za účelem bezprostředního spáchání teroristického činu, její členové nemusejí mít formálně vymezené úlohy, není nezbytná kontinuita členství ani rozvinutá struktura.
4.   Seznam uvedený v příloze je vypracován na základě přesných informací nebo materiálů v příslušném spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám, skupinám a subjektům, které se týká zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm nebo napomáhání k jeho spáchání nebo odsouzení za takové činy. Do seznamu mohou být zahrnuty osoby, skupiny a subjekty uvedené Radou bezpečnosti [OSN] jako osoby, skupiny a subjekty spojené s terorismem a proti nimž Rada bezpečnosti OSN nařídila sankce.
Pro účely tohoto odstavce se ‚příslušným orgánem‘ rozumí justiční orgán, nebo pokud justiční orgány nemají pravomoc v oblasti, které se týká tento odstavec, rovnocenný příslušný orgán v této oblasti.
[…]
6.   Jména osob a subjektů na seznamu uvedeném v příloze se budou pravidelně, nejméně však jednou za šest měsíců, prověřovat s cílem zjistit, zda trvají důvody pro jejich uvedení v seznamu.“
8
Článek 2 uvedeného společného postoje stanoví:
„Evropské společenství v mezích pravomocí, které mu byly svěřeny Smlouvou o založení Evropského společenství, nařídí zmrazení finančních prostředků a jiného finančního majetku nebo hospodářských zdrojů osob, skupin a subjektů uvedených v příloze.“
Nařízení (ES) č. 2580/2001
9
Téhož dne přijala Rada za účelem provedení opatření uvedených ve společném postoji 2001/931 na úrovni Evropské unie nařízení (ES) č. 2580/2001 ze dne 27. prosince 2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu (Úř. věst. 2001, L 344, s. 58; Zvl. vyd. 18/01, s. 207).
10
Článek 2 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Pokud není podle článků 5 a 6 povoleno jinak,
a)
všechny finanční prostředky a jiné finanční a hospodářské zdroje patřící některé fyzické nebo právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo jimi vlastněné nebo držené se zmrazují;
b)
žádné finanční prostředky ani jiné finanční a hospodářské zdroje nesmějí být ani přímo, ani nepřímo zpřístupněny žádné fyzické ani právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo v jejich prospěch.
2.   Pokud není v článcích 5 a 6 povoleno jinak, zakazuje se poskytovat finanční služby fyzické nebo právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo v jejich prospěch.
3.   Rada jednomyslně vypracuje, přezkoumává a mění seznam osob, skupin a subjektů, na které se vztahuje toto nařízení, v souladu s čl. 1 odst. 4, 5 a 6 společného postoje 2001/931/SZBP; tento seznam obsahuje
i)
fyzické osoby, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat, účastní se takových činů nebo napomáhají jejich spáchání;
ii)
právnické osoby, skupiny nebo subjekty, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat, účastní se takových činů nebo napomáhají jejich spáchání;
iii)
právnické osoby, skupiny nebo subjekty vlastněné nebo kontrolované jednou fyzickou nebo právnickou osobou, skupinou nebo subjektem nebo více fyzickými nebo právnickými osobami, skupinami nebo subjekty uvedenými v bodech i) a ii), nebo
iv)
fyzické nebo právnické osoby, skupiny nebo subjekty jednající jménem nebo na pokyn jedné fyzické nebo právnické osoby, skupiny nebo subjektu nebo několika fyzických nebo právnických osob, skupin nebo subjektů uvedených v bodech i) a ii).“
Skutečnosti předcházející sporu
11
Skutečnosti předcházející sporu jsou vylíčeny v bodech 3 až 14 napadeného rozsudku. Pokud jde o posouzení projednávaného kasačního opravného prostředku, je třeba z uvedeného vylíčení zohlednit následující.
12
PKK, žalobkyně v řízení v prvním stupni a nyní navrhovatelka, byla vytvořena v roce 1978 a zapojila se do ozbrojeného boje proti turecké vládě s cílem dosáhnout uznání práva Kurdů na sebeurčení.
13
Jméno navrhovatelky původně nebylo uvedeno ani na seznamu v příloze společného postoje 2001/931, ani na seznamu uvedeném v čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001.
14
Dne 2. května 2002 přijala Rada společný postoj 2002/340/SZBP, kterým se aktualizuje společný postoj 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu (Úř. věst. 2002, L 116, s. 75). Příloha společného postoje 2002/340 aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření stanovená ve společném postoji 2001/931, a zařazuje tam zejména navrhovatelku, identifikovanou takto: „Kurdská strana pracujících (PKK)“. Dne 2. května 2002 Rada přijala rozhodnutí 2002/334/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje rozhodnutí 2001/927/ES (Úř. věst. 2002, L 116, s. 33). Rozhodnutí 2002/334/ES zařadilo název navrhovatelky na seznam stanovený v čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, a to pod stejným označením, jaké bylo použito v příloze společného postoje 2002/340.
15
Uvedené akty byly poté pravidelně aktualizovány na základě čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001. Navrhovatelka byla vždy ponechána na seznamech skupin a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření (dále jen „sporné seznamy“), a to navzdory jejich napadení před Tribunálem nebo zrušení několika rozhodnutí a nařízení, jichž byly tyto seznamy přílohou, Tribunálem. Počínaje dnem 2. dubna 2004 zní název subjektu zapsaného na sporných seznamech „Kurdská strana pracujících (PKK) (také známa jako ‚KADEK‘; ‚KONGRA-GEL‘)“.
16
Omezující opatření uplatňovaná vůči navrhovatelce tak byla později zachována akty přijatými v letech 2014 až 2020, tedy zejména:
–
prováděcím nařízením Rady (EU) č. 125/2014 ze dne 10. února 2014, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) č. 714/2013 (Úř. věst. 2014, L 40, s. 9), a prováděcím nařízením Rady (EU) č. 790/2014 ze dne 22. července 2014, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) č. 125/2014 (Úř. věst. 2014, L 217, s. 1) (dále společně jen „akty z roku 2014“);
–
prováděcími nařízeními 2015/513, 2015/1325, 2015/2425, 2016/1127, 2017/150 a 2017/1420 (dále jen společně „nařízení z let 2015 až 2017“);
–
rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/521 ze dne 26. března 2015, kterým se aktualizuje a mění seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí 2014/483/SZBP (Úř. věst. 2015, L 82, s. 107); rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/1334 ze dne 31. července 2015, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2015/521 (Úř. věst. 2015, L 206, s. 61), a rozhodnutím Rady (SZBP) 2017/1426 ze dne 4. srpna 2017, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2017/154 (Úř. věst. 2017, L 204, s. 95) (dále jen společně „rozhodnutí SZBP z let 2015 až 2017“);
–
rozhodnutími 2019/25 a 2019/1341;
–
prováděcím nařízením Rady (EU) 2019/1337 ze dne 8. srpna 2019, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2019/24 (Úř. věst. 2019, L 209, s. 1);
–
prováděcím nařízením Rady (EU) 2020/19 ze dne 13. ledna 2020, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2019/1337 (Úř. věst. 2020, L 8I, s. 1), a prováděcím nařízením Rady (EU) 2020/1128 ze dne 30. července 2020, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2020/19 (Úř. věst. 2020, L 247, s. 1);
–
rozhodnutím Rady (SZBP) 2020/1132 ze dne 30. července 2020, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2020/20 (Úř. věst. 2020, L 247, s. 18).
17
V důvodových zprávách k aktům z roku 2014 Rada popsala PKK jako subjekt zapojený do teroristických činů, jenž se od roku 1984 dopustil mnoha činů této povahy. Uvedla, že teroristická činnost PKK přetrvávala navzdory příměřím, která PKK několikrát jednostranně deklarovala zejména od roku 2009. V tomto ohledu Rada upřesnila, že teroristické činy spáchané PKK zahrnovaly bombové a raketové útoky, používání výbušnin, vraždu a únos tureckých občanů a zahraničních turistů, braní rukojmí, útoky proti tureckým bezpečnostním silám a ozbrojené střety s nimi, útoky na ropná zařízení, veřejnou dopravu, turecké diplomatické, kulturní a obchodní instituce v různých zemích, vydírání tureckých občanů žijících v zahraničí a další trestné činy s cílem financování jejích činností. Pro dokreslení Rada sestavila seznam 69 incidentů, k nimž došlo mezi 14. listopadem 2003 a 19. říjnem 2011 a jsou kvalifikovány jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931.
18
Rada dodala, že PKK byla předmětem rozhodnutí příslušných vnitrostátních orgánů ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, přičemž v tomto ohledu uvedla nařízení ministra vnitra Spojeného království Velké Británie a Severního Irska ze dne 29. března 2001 (dále jen „rozhodnutí Spojeného království z roku 2001“), jehož cílem bylo zakázat PKK na základě UK Terrorism Act 2000 (protiteroristický zákon Spojeného království z roku 2000), doplněné nařízením ze dne 14. července 2006, podle něhož „KADEK“ a „KONGRA-GEL“ představují jiná označení PKK.
19
V důvodových zprávách k aktům přijatým v letech 2015 až 2017 uvedla Rada, že ponechání názvu navrhovatelky na sporných seznamech bylo založeno na rozhodnutích orgánů Spojeného království přijatých v letech 2001 a 2006, která byla zohledněna již dříve a která byla doplněna rozhodnutím ministra vnitra Spojeného království ze dne 3. prosince 2014 o zachování zákazu PKK, rozsudkem tribunal de grande instance de Paris (vyšší soud v Paříži, Francie) ze dne 2. listopadu 2011, jímž bylo kurdské kulturní centrum Ahmet Kaya odsouzeno za účast na zločinném spolčení za účelem přípravy teroristického činu a na financování teroristické činnosti a jenž byl potvrzen v odvolacím řízení rozsudkem cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) ze dne 23. dubna 2013 a v řízení o kasačním opravném prostředku rozsudkem Cour de cassation (Kasační soud, Francie) ze dne 21. května 2014, a prověřením vedeným orgány Spojených států a dokončeným dne 21. listopadu 2013, v němž bylo potvrzeno označení PKK za „zahraniční teroristickou organizaci“.
20
Důvodové zprávy k aktům přijatým v letech 2019 a 2020 v zásadě přebírají výše uvedené důvody.
Řízení před Tribunálem
Věc T‑316/14 RENV
21
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 1. května 2014 podala PKK žalobu, jíž se domáhala zrušení prováděcího nařízení č. 125/2014 v rozsahu, v němž se jí týká.
22
V pozdějších návrzích na úpravu žaloby se navrhovatelka domáhala rovněž zrušení prováděcího nařízení č. 790/2014, jakož i aktů přijatých v letech 2015 až 2017 (rozhodnutí SZBP z let 2015 až 2017 a nařízení z let 2015 až 2017) v rozsahu, v němž se jí týkaly.
23
Evropské komisi bylo povoleno vedlejší účastenství v řízení před Tribunálem na podporu návrhových žádání Rady.
24
Rozsudkem ze dne 15. listopadu 2018, PKK v. Rada (T‑316/14, EU:T:2018:788), zrušil Tribunál pro nedostatek odůvodnění všechny akty uvedené v žalobě v rozsahu, v němž se týkaly PKK.
25
Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 25. ledna 2019 podala Rada kasační opravný prostředek, kterým se domáhala zrušení uvedeného rozsudku. Francouzské republice a Nizozemskému království bylo povoleno vedlejší účastenství v řízení před Soudním dvorem na podporu návrhových žádání Rady.
26
Rozsudkem ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), zrušil Soudní dvůr rozsudek Tribunálu ze dne 15. listopadu 2018, PKK v. Rada (T‑316/14, EU:T:2018:788), v rozsahu, v němž vyhověl žalobě na zrušení a vrátil věc Tribunálu.
27
Na podporu žaloby ve věci T‑316/14 RENV vznesla PKK v zásadě sedm žalobních důvodů. Tyto žalobní důvody vycházely zaprvé z chybného označení navrhovatelky jako teroristické skupiny ve smyslu čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, zadruhé z neexistence rozhodnutí přijatého příslušným orgánem ve smyslu čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje, zatřetí z porušení článků 4 a 51 Listiny základních práv Evropské unie tím, že akty z roku 2014 a akty přijaté v letech 2015 až 2017 jsou částečně založeny na informacích získaných na základě mučení nebo špatného zacházení, začtvrté z neprovedení prověření v souladu s požadavky čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje, zapáté z porušení zásady proporcionality a zásady subsidiarity, zašesté z porušení povinnosti uvést odůvodnění a zasedmé z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu.
Věc T‑148/19
28
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 7. března 2019 podala PKK žalobu, jíž se domáhala zrušení rozhodnutí 2019/25 v rozsahu, v němž se jí týká.
29
V pozdějším návrhu na úpravu žaloby se navrhovatelka domáhala rovněž zrušení dalších aktů přijatých v roce 2019 (rozhodnutí 2019/1341 a prováděcího nařízení 2019/1337), jakož i aktů přijatých v roce 2020 (rozhodnutí 2020/1132; prováděcí nařízení 2020/19 a 2020/1128) v rozsahu, v němž se jí týkají.
30
Na podporu žaloby uplatnila navrhovatelka šest žalobních důvodů. Důvody vycházely zaprvé z chybného označení navrhovatelky jako teroristické skupiny ve smyslu čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, zadruhé z neexistence rozhodnutí přijatého příslušným orgánem ve smyslu čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje, zatřetí z neprovedení prověření v souladu s požadavky čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje, začtvrté z porušení zásady proporcionality a zásady subsidiarity, zapáté z porušení povinnosti uvést odůvodnění, a zašesté z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu.
31
Rozhodnutím ze dne 8. února 2022 byly věci T‑316/14 RENV a T‑148/19 spojeny pro účely ústní části řízení a rozhodnutí, jímž se končí řízení,
Napadený rozsudek
32
Tribunál prohlásil žaloby za nepřípustné v rozsahu, v němž znějí na zrušení rozhodnutí SZBP z let 2015 až 2017 (věc T‑316/14 RENV), jakož i rozhodnutí 2020/1132 a prováděcích nařízení 2019/1337, 2020/19 a 2020/1128 (věc T‑148/19), takže opodstatněnost uvedených žalob zkoumal pouze v rozsahu, v němž se týkají aktů z roku 2014 a sporných aktů, tedy nařízení z let 2015 až 2017, jakož i rozhodnutí 2019/25 a 2019/1341 (dále jen „rozhodnutí z roku 2019“).
33
Vzhledem k podobnostem mezi šesti žalobními důvody vznesenými v každé z obou věcí T‑316/14 RENV a T‑148/19 je Tribunál zkoumal společně, přičemž mezi uvedenými věcmi rozlišil pouze tehdy, pokud to vyžadovaly konkrétní argumenty předložené na podporu uvedených žalobních důvodů a určité rozdíly mezi napadenými akty.
34
Z uvedených žalobních důvodů je pro účely projednávaného kasačního opravného prostředku relevantních pět důvodů.
35
Zaprvé, pokud jde o projednání žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, Tribunál v bodě 43 napadeného rozsudku připomněl, že je třeba rozlišovat mezi prvotním zařazením osoby nebo subjektu na seznam těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, v souladu s uvedeným ustanovením, a ponecháním jména osoby nebo subjektu již zařazených na tento seznam na uvedeném seznamu, jak je uvedeno v čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje. Prvotní zařazení osoby nebo subjektu na seznam sice předpokládá existenci vnitrostátního rozhodnutí vydaného příslušným orgánem, avšak taková podmínka není stanovena pro ponechání jména této osoby nebo názvu tohoto subjektu na seznamu, jelikož toto ponechání v podstatě představuje prodloužení prvotního zařazení a předpokládá přetrvávání nebezpečí zapojení dotyčné osoby nebo subjektu do teroristických činností.
36
Pokud jde o výtky navrhovatelky zpochybňující kvalifikaci rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 jako rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, Tribunál analyzoval kvalifikaci příslušného orgánu, údaje požadované k prokázání, že rozhodnutí bylo přijato, a datum incidentů uvedených v daném rozhodnutí, na základě čehož v bodě 83 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že uvedené výtky nejsou opodstatněné.
37
Pokud jde zadruhé o posouzení výtek vycházejících z porušení čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, Tribunál v bodě 126 napadeného rozsudku uvedl, že obyčejová zásada sebeurčení neznamená, že v zájmu uplatnění uvedeného práva může lid nebo obyvatelstvo určitého území použít prostředky spadající do působnosti uvedeného ustanovení. V bodě 131 uvedeného rozsudku měl Tribunál za to, že je třeba rozlišovat mezi cíli, jichž si národ nebo obyvatelé určitého území přejí dosáhnout, a jednáním, kterým jich chtějí dosáhnout, takže „cíle“ uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) uvedeného společného postoje neodpovídají cílům, jež lze označit za konečné nebo základní. V bodě 132 uvedeného rozsudku upřesnil, že cíl sledovaný útoky na základní struktury tureckého státu, který měl spočívat ve změně těchto struktur tak, aby byly demokratičtější, nemůže být brán v úvahu, stejně jako pojem „protiprávně“ je třeba chápat tak, že odkazuje na protiprávní povahu vykonávaného nátlaku, a nesmí být posuzován ve světle údajně legitimní povahy cíle sledovaného výkonem tohoto nátlaku. Tribunál dospěl v bodě 133 téhož rozsudku k závěru, že nelze dovodit, že by uvedený společný postoj, a obecně celý unijní systém omezujících opatření, tvořil překážku výkonu práva obyvatel v utlačovatelských státech na sebeurčení, jelikož cílem těchto nástrojů není určit, kdo má v konfliktu mezi státem a skupinou pravdu, nýbrž boj proti terorismu. V důsledku toho argumenty týkající se zohlednění legitimního ozbrojeného konfliktu za sebeurčení kurdského lidu pro účely výkladu cílů uvedených v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci téhož společného postoje byly odmítnuty jako neopodstatněné.
38
Pokud jde o zpochybnění teroristické povahy cílů sledovaných některými činy přičítanými PKK v souvislosti s údajným porušením čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, Tribunál jej rovněž odmítl, když zejména v bodě 144 napadeného rozsudku zdůraznil, že rozdíl mezi definicí teroristického činu v právních předpisech Spojeného království a definicí obsaženou v daném čl. 1 odst. 3 je bez důsledků, jelikož oba pojmy obsahují tutéž dvoufázovou definici teroristických činů.
39
Zatřetí v rámci projednávání žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 Tribunál v bodech 147 a 150 napadeného rozsudku připomněl, že Rada může ponechat jméno dotčené osoby nebo název subjektu na seznamu těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, pokud dojde k závěru, že přetrvává nebezpečí jejich zapojení do teroristických činností, které odůvodňovalo prvotní zařazení, ale že podmínky plynutí času a vývoje okolností představují skutečnosti zakládající povinnost aktualizovat nebezpečí zapojení. V projednávané věci Tribunál v bodě 167 uvedeného rozsudku konstatoval vývoj okolností odůvodňující aktualizaci posouzení situace, a následně v bodě 175 téhož rozsudku konstatoval, že Rada porušila povinnost aktualizace vyplývající z čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje, což vedlo ke zrušení aktů z roku 2014 v rozsahu, v němž se tyto akty týkají PKK. Naproti tomu, pokud jde o nařízení z let 2015 až 2017, jakož i akty přijaté v průběhu roku 2019, Tribunál dospěl zejména v bodech 186 a 202 téhož rozsudku k závěru, že Rada náležitě aktualizovala své posouzení nebezpečí zapojení do teroristické činnosti k datu přijetí těchto aktů, takže prověření na základě čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje bylo provedeno řádně a včas.
40
Začtvrté v odpovědi na žalobní důvod vycházející z porušení zásady proporcionality Tribunál v bodech 207 až 215 napadeného rozsudku odpověděl, že omezující opatření obecně sledují cíl obecného zájmu a nejsou považována za nepřiměřená a neúnosná nebo za zásah do podstaty základních práv. Pokud jde konkrétně o argument, že omezující opatření přijatá v projednávané věci brání pokojnému a demokratickému řešení konfliktu mezi Kurdy a tureckými orgány, či dokonce budou mít nepříznivé dopady na Kurdy a na kohokoli, kdo si přeje Kurdy podporovat, měl Tribunál v bodech 212 a 213 tohoto rozsudku za to, že sporné akty jasně uvádějí jako cíl boj proti terorismu a PKK, takže existenci ozbrojeného konfliktu a jednání, které navrhovatelka označila za namířené proti třetím osobám, nelze považovat za výsledek uvedených aktů, a neumožňují tak konstatovat, že by uvedené akty byly nepřiměřené.
41
Konečně zapáté, pokud jde o žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, Tribunál v bodech 216 až 219 napadeného rozsudku připomněl judikaturu, podle které ke splnění povinnosti uvést odůvodnění stanovené v článku 296 SFEU přísluší Radě poskytnout dostatečně přesné a konkrétní důvody, aby se dotyčný žalobce mohl seznámit s důvody, které vedly k ponechání jeho jména na seznamech těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, a aby Tribunál mohl provést přezkum. V bodech 221 až 238 uvedeného rozsudku zaujal stanovisko k jednotlivým výtkám vzneseným navrhovatelkou v tomto ohledu, přičemž zejména v bodě 234 téhož rozsudku zdůraznil, že povinnost uvést odůvodnění je podstatnou formální náležitostí, kterou je třeba odlišovat od otázky opodstatněnosti odůvodnění, jež zapadá do rámce meritorní legality dotčeného aktu, takže výtky a argumenty směřující ke zpochybnění opodstatněnosti aktu jsou v rámci žalobního důvodu vycházejícího z neexistence nebo nedostatečnosti odůvodnění irelevantní.
42
V důsledku toho Tribunál napadeným rozsudkem ve věci T‑316/14 RENV zrušil akty z roku 2014 v rozsahu, v němž se týkají PKK, a ve zbývající části žalobu zamítl, a ve věci T‑148/19 žalobu v plném rozsahu zamítl.
Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení
43
PKK navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž Tribunál zamítl žalobu směřující ke zrušení sporných aktů v rozsahu, v němž se týkají navrhovatelky;
–
sám vydal konečné rozhodnutí o otázkách, které jsou předmětem tohoto řízení o kasačním opravném prostředku, a zrušil sporné akty v rozsahu, v němž se týkají navrhovatelky, a
–
uložil Radě náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku, jakož i řízení v prvním stupni, navýšených o úroky.
44
Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek;
–
podpůrně zamítl žaloby směřující ke zrušení aktů napadených ve věcech T‑316/14 RENV a T‑148/19, a
–
uložil PKK náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku, jakož i řízení v prvním stupni.
45
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
46
Francouzská republika navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl.
47
Nizozemské království navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil PKK náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
48
Navrhovatelka vznáší pět důvodů kasačního opravného prostředku, které vycházejí zaprvé z nesprávného právního posouzení provedeného Tribunálem ve vztahu k čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931, zejména pokud jde o výklad tam uvedeného pojmu „cíle“ a jeho uplatnění v projednávané věci, zadruhé z nesprávného právního posouzení ze strany Tribunálu, když konstatoval, že se Rada mohla opírat o rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, bez ohledu na podmínky čl. 1 odst. 3 a 4 uvedeného společného postoje, zatřetí z pochybení ze strany Tribunálu při posouzení prověření provedeného Radou podle čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje, začtvrté z pochybení ze strany Tribunálu při výkladu zásady proporcionality a zapáté z pochybení ze strany Tribunálu při posouzení přiměřenosti důvodů poskytnutých Radou v odůvodnění sporných aktů.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
49
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodech 126 až 146 napadeného rozsudku nesprávně vyložil čl. 1 odst. 3 první pododstavec společného postoje 2001/931 a následně uvedené ustanovení nesprávně uplatnil na projednávaný případ, když rozhodl, že „cíle“ uvedené v bodech i) až iii) tohoto ustanovení se týkají samotné povahy uskutečňovaných činů.
50
Navrhovatelka má za to, že čl. 1 odst. 3 první pododstavec společného postoje 2001/931 rozlišuje mezi činy, jejichž stupeň závažnosti umožňuje kvalifikovat je jako teroristické činy, jak jsou uvedeny v jeho písmenech a) až k), a cíli, s nimiž mají být tyto činy spáchány, jak jsou uvedeny v jeho bodech i) až iii). Vzhledem k tomu, že uvedené podmínky jsou kumulativní, přísluší Radě – aby mohla konstatovat, že jde o teroristický čin ve smyslu uvedeného společného postoje – prokázat, jednak že se organizace dopustila jednoho nebo více činů vyjmenovaných v uvedených písmenech a) až k) a jednak že uvedené činy byly spáchány s teroristickým cílem. Tribunál se přitom tím, že v bodě 131 napadeného rozsudku uvedl, že se „cíle“ uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) uvedeného společného postoje zaměřují „na samotnou povahu uskutečňovaných činů“, dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu této dvojí podmínky, když de facto odstranil samostatnou podmínku týkající se teroristického cíle.
51
Je pravda, že Tribunál poté, co v bodě 131 napadeného rozsudku provedl rozlišení mezi cíli, jichž si národ nebo obyvatelé určitého území přejí dosáhnout, a jednáním, kterým jich chtějí dosáhnout, měl správně za to, že „cíle“ uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931 neodpovídají cílům, jež lze označit za konečné nebo základní. Z toho však nelze vyvodit, že konečný cíl je „irelevantní“ pro výklad bezprostředního cíle činu. Tribunál tudíž v bodě 132 napadeného rozsudku nesprávně rozhodl, že nemůže být brán v úvahu.
52
Kromě toho navrhovatelka, která odkazuje na uvedený bod 132, má za to, že výraz „protiprávně“ uvedený v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodě ii) společného postoje 2001/931 se netýká pouze protiprávnosti vyvíjeného nátlaku, neboť v opačném případě by byl tento výraz nadbytečný, protože k tomu, aby čin spadal pod tento čl. 1 odst. 3, musí být protiprávní. V důsledku toho je třeba uvedený výraz chápat v tom smyslu, že má za cíl ztížit kvalifikaci určitého činu jako teroristického činu.
53
Tribunál měl dále v bodě 131 napadeného rozsudku rovněž nesprávně za to, že „je patrné z použitých pojmů (zastrašování, nátlak, destabilizace nebo ničení“, že se zaměřují „na samotnou povahu uskutečňovaných činů“, jelikož určit, zda určitý čin destabilizuje nebo ničí základní struktury státu, nelze bez zohlednění cílů sledovaných dotyčnou organizací ve vztahu k těmto základním strukturám. Pokud je tedy sledovaným cílem změna uvedených základních struktur tak, aby více respektovaly zásady mezinárodního práva a lidská práva, nelze mít za to, že cílem uvedeného činu je tyto struktury destabilizovat nebo ničit. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr již konstatoval, že obyčejová zásada sebeurčení je „právem uplatnitelným erga omnes, jakož i jednou ze základních zásad mezinárodního práva“ (rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, bod 88), je Rada povinna ji zohlednit při rozhodování o zařazení organizace na seznam sankcí. Tribunál tedy v bodě 133 napadeného rozsudku rovněž nesprávně rozhodl, že použití ustanovení společného postoje 2001/931 nebrání obyčejové zásadě sebeurčení.
54
Podle navrhovatelky by v případě, že by měly platit úvahy Tribunálu, činy spáchané osobou, která k tomu, aby umožnila svému lidu vykonat jeho právo na sebeurčení, nemá jinou možnost, než uchýlit se k použití ozbrojené síly, odpovídaly definici teroristického činu. To by vedlo k popření myšlenky mezinárodního humanitárního práva jako celku, podle kterého je řada vojenských činů spáchaných v konfliktu tohoto druhu legitimní. Namísto odkazu, jak učinil v bodě 133 napadeného rozsudku, na širokou posuzovací pravomoc přiznanou Radě, měl Tribunál při výkladu čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931 zohlednit zásadu sebeurčení.
55
Navrhovatelka konečně s odkazem na úvahy uvedené v prvním stupni vytýká Tribunálu, že v bodě 126 napadeného rozsudku odmítl zaujmout stanovisko k použití zásady sebeurčení v projednávané věci a k legalitě použití ozbrojené síly k získání práva na sebeurčení.
56
Rada, podporovaná Francouzskou republikou, Nizozemským královstvím a Komisí, navrhuje první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
Závěry Soudního dvora
57
První důvod kasačního opravného prostředku se týká výkladu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931 provedeného Tribunálem v bodech 126 až 146 napadeného rozsudku, podle kterého se „cíle“ uvedené v tomto ustanovení týkají „samotné povahy uskutečňovaných činů“ a nemohou zohledňovat případnou existenci ozbrojeného konfliktu s cílem sebeurčení lidu.
58
V tomto ohledu pro účely výkladu ustanovení unijního práva z ustálené judikatury vyplývá, že je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jíž je součástí [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 2021, Komise a GMB Glasmanufaktur Brandenburg v. Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑884/19 P a C‑888/19 P, EU:C:2021:973, bod 70].
59
Pokud jde o znění čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931, je třeba uvést, že definice činu jako „teroristického činu“ spočívá na dvou kumulativních podmínkách, a sice že tento čin je uveden mezi činy vyjmenovanými v písmenech a) až k) a že cíl, za jehož účelem je spáchán, spadá pod některý z cílů uvedených v bodech i) až iii) uvedeného článku.
60
Tribunál měl tedy v bodě 144 napadeného rozsudku právem za to, jak ostatně navrhovatelka připustila, že uvedený společný postoj definuje teroristické činy sledovanými cíli a zároveň prostředky použitými k jejich dosažení.
61
Naproti tomu na rozdíl od toho, co uvádí navrhovatelka, znění čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce uvedeného společného postoje nijak neumožňuje mít za to, že politický cíl sledovaný dotčeným činem nebo povaha nároků jeho autora mohou být pro účely definice pojmu „teroristický čin“ jakkoli relevantní.
62
Tento výklad čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931 je potvrzen kontextem uvedeného ustanovení, jakož i cíli sledovanými Radou při přijímání tohoto společného postoje.
63
Jak totiž vyplývá z bodů 5 až 7 odůvodnění společného postoje 2001/931 a z bodů 3, 5 a 6 odůvodnění nařízení č. 2580/2001, Rada přijala uvedený společný postoj a poté v souladu s ním uvedené nařízení zejména proto, aby na úrovni Unie provedla rezoluci Rady bezpečnosti OSN 1373 (2001), která potvrzuje „nezbytnost bojovat všemi prostředky, v souladu s Chartou OSN, proti hrozbám mezinárodnímu míru a bezpečnosti, které představují teroristické činy“, a zdůrazňuje „povinnost států doplnit mezinárodní spolupráci přijetím dodatečných opatření, aby na svém území všemi dovolenými prostředky bránily a potíraly financování a přípravu jakéhokoliv teroristického činu“.
64
Také je v tomto ohledu třeba připomenout, že společný postoj 2001/931 sleduje hlavně uvedený cíl preventivně bojovat proti mezinárodnímu terorismu prostřednictvím jeho odstavení od finančních zdrojů zmrazením finančních prostředků a hospodářských zdrojů osob nebo subjektů podezřelých ze zapojení do činností, které jsou s ním spojeny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 67).
65
Úmyslná jednání uvedená v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. a) až k) společného postoje 2001/931 se tedy považují za teroristické činy, jsou-li spáchány s cílem závažným způsobem zastrašit obyvatelstvo, protiprávně přinutit vládu nebo mezinárodní organizaci, aby jednala určitým způsobem nebo aby se jednání zdržela, nebo závažným způsobem destabilizovat či zničit základní politické, ústavní, hospodářské nebo sociální struktury země nebo mezinárodní organizace, aniž je namístě zohledňovat politický nebo jiný cíl pachatele dotčeného teroristického činu.
66
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že společný postoj 2001/931 a nařízení č. 2580/2001 nemají za cíl sankcionovat teroristické činy, nýbrž bojovat proti terorismu předcházením financování teroristických činů (rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další, C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 96).
67
Naproti tomu žádný z dotčených bodů odůvodnění nebo cílů nelze chápat v tom smyslu, že by činy, které sledují údajně legitimní cíl, měly být vyloučeny z působnosti společného postoje 2001/931, takže argumentace navrhovatelky, podle které je třeba pro určení, zda byl čin spáchán s teroristickým cílem, zohlednit případnou existenci cíle sebeurčení, musí být odmítnuta.
68
Tribunál se k tomuto argumentu vyjádřil v bodech 122 a 124 napadeného rozsudku, když připomněl, což ostatně navrhovatelka nezpochybňuje, že existence ozbrojeného konfliktu ve smyslu mezinárodního humanitárního práva nevylučuje použití takových ustanovení unijního práva týkajících se prevence terorismu, jako je společný postoj 2001/931, na případné teroristické činy spáchané v této souvislosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další, C‑158/14, EU:C:2017:202, body 97 a 98), a upřesnil, že tento společný postoj nijak nerozlišuje, pokud jde o jeho působnost, podle toho, zda dotčený čin je, či není spáchán v rámci ozbrojeného konfliktu ve smyslu mezinárodního humanitárního práva.
69
I když Tribunál v bodě 125 napadeného rozsudku uvedl, že obyčejová zásada sebeurčení, jež je připomenuta zejména v článku 1 Charty OSN, je zásadou mezinárodního práva použitelnou na všechna nesamosprávná území a všechny národy, které ještě nezískaly nezávislost (rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, bod 88), tato zásada neznamená, že za účelem uplatnění práva na sebeurčení může lid nebo obyvatelstvo určitého území použít prostředky spadající do působnosti čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931.
70
Soudní dvůr již totiž rozhodl, že mezinárodní humanitární právo sleduje jiné cíle než společný postoj 2001/931 a zavádí odlišné mechanismy, takže použití uvedeného společného postoje nezávisí na kvalifikacích vyplývajících z mezinárodního humanitárního práva. Soudní dvůr z toho vyvodil, že uvedený společný postoj a nařízení č. 2580/2001 musí být vykládány v tom smyslu, že činnosti ozbrojených sil během ozbrojeného konfliktu ve smyslu mezinárodního humanitárního práva mohou představovat „teroristické činy“ ve smyslu těchto unijních aktů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další, C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 89, 91 a 97).
71
V tomto kontextu Tribunál v bodě 131 napadeného rozsudku uvedl, že je třeba rozlišovat mezi cíli, jichž si národ nebo obyvatelé určitého území přejí dosáhnout, a jednáním, kterým jich chtějí dosáhnout, takže „cíle“ uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) společného postoje 2001/931 neodpovídají takovým cílům, jež lze označit za konečné nebo základní.
72
I když navrhovatelka připouští, že Tribunál správně konstatoval, že existuje rozdíl mezi cílem konečným nebo základním, kvůli němuž se subjekt účastní ozbrojeného konfliktu, a cílem, pro jehož dosažení jsou v rámci tohoto konfliktu uskutečňovány konkrétní činy, nepředkládá žádný platný právní argument, který by umožnil dospět k závěru, že konečný nebo základní cíl je relevantní pro účely posouzení cíle řečených konkrétních činů.
73
Z toho vyplývá, že činy spáchané za účelem dosažení některého ze tří cílů uvedených v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) společného postoje 2001/931 lze kvalifikovat jako teroristické činy, i kdyby jejich konečný nebo základní cíl spočíval ve změně základních státních struktur tak, aby byly demokratičtější. Tribunál tedy v bodě 132 napadeného rozsudku právem rozhodl, že pokud jsou činy spáchány za účelem dosažení některého z uvedených tří cílů, není třeba zkoumat, jaké jsou cíle sledované dotyčnou organizací, ledaže by měla být zrušena jedna ze dvou kumulativních podmínek vyžadovaných k tomu, aby čin mohl být kvalifikován jako teroristický čin. Uvedené cíle, kterými jsou charakterizovány činy vyjmenované v písmenech a) až k) uvedeného čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce, a které jsou tedy čistě funkční povahy, nemají žádnou souvislost s politickým cílem nebo nároky, které si stanovili pachatelé činu, takže konečný nebo základní cíl uvedeného činu nemá žádný vliv na jeho kvalifikaci jako „teroristický čin“.
74
S ohledem na výše uvedené je třeba odmítnout rovněž argument navrhovatelky směřující proti bodu 126 napadeného rozsudku nejen proto, že se uvedený argument omezuje na obecné zpochybnění tvrzení Tribunálu, které je v tomto bodě uvedeno, ale také proto, že vychází z nesprávného výkladu uvedeného bodu. Ve zmíněném bodě měl totiž Tribunál za to, že pro účely odpovědi na argumentaci týkající se výkladu cílů uvedených v čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931 není nezbytné zaujmout stanovisko k použití zásady sebeurčení v projednávané věci, a neodmítl, ačkoli navrhovatelka tvrdí opak, rozhodnout o použitelnosti této zásady.
75
Připustit argumentaci navrhovatelky, podle které jsou organizace nebo subjekt oprávněny spáchat některý z činů vyjmenovaných v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. a) až k) společného postoje 2001/931, pokud jsou uvedené činy uskutečňovány za účelem dosažení obecného cíle sebeurčení, by navíc vedlo k výsledku, který by byl v rozporu se zněním a kontextem tohoto ustanovení, jakož i s cíli právní úpravy, jejíž je součástí, a bylo by v rozporu s judikaturou citovanou v bodech 68 až 70 tohoto rozsudku.
76
Konečně z týchž důvodů se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení ani v bodě 132 napadeného rozsudku, když rozhodl, že výraz „protiprávně“ uvedený v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodě ii) společného postoje 2001/931 nesmí být posuzován ve světle údajně legitimní povahy cíle sledovaného výkonem dotčeného nátlaku.
77
Z předcházejících úvah vyplývá, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
78
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl nesprávně za to, že Rada mohla vycházet z rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 jakožto „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, neboť skutečnosti uvedené v odůvodnění tohoto rozhodnutí byly z časového hlediska překonané, a nemohly tedy odůvodnit závěr, že se navrhovatelka dopustila teroristických činů, které by umožňovaly kvalifikovat ji jako „teroristickou skupinu“.
79
Navrhovatelka má za to, že se Tribunál dopustil pochybení, když v bodě 142 napadeného rozsudku uvedl skutečnosti, na kterých bylo založeno rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, a sice únos západních turistů na počátku 90. let, útoky na rafinerii v letech 1993/1994, série útoků proti turistickým zařízením v týchž letech a výhrůžky útoky proti turistickým zařízením v letech 1995 až 1999, přičemž tyto skutečnosti analyzoval a dospěl k závěru, že je Rada mohla kvalifikovat jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931. Z toho, že Tribunál v bodech 77 až 83 uvedeného rozsudku zohlednil pouze skutečnosti, k nimž došlo mezi roky 1995 a 1999, je totiž třeba vyvodit, že ostatní – starší – skutečnosti nejsou relevantní. V důsledku toho posledně uvedené skutečnosti nemohly podpořit závěr, podle kterého musí být navrhovatelka považována za teroristickou skupinu ve smyslu čl. 1 odst. 3 druhého pododstavce uvedeného společného postoje, a to tím spíše že Tribunál dospěl v bodě 72 uvedeného rozsudku k závěru, že „se zdálo, že PKK od [své teroristické] kampaně […] upustila“.
80
V každém případě měl Tribunál v bodech 80 až 83 napadeného rozsudku nesprávně za to, že výhrůžky útoky proti turistickým zařízením v letech 1995 až 1999 mohou být zohledněny s ohledem na jejich časový odstup. I za předpokladu, že by Rada nemusela přezkoumávat, zda ke skutečnostem konstatovaným ve vnitrostátních odsuzujících rozhodnutích skutečně došlo, musí ověřit, zda měl příslušný vnitrostátní orgán za to, že k nim skutečně došlo, a své zjištění jasně a soudržně odůvodnit v důvodové zprávě.
81
V důsledku toho se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl v bodě 98 napadeného rozsudku za to, že je třeba zamítnout žalobní důvod vycházející z porušení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 v rozsahu, v němž byly sporné akty přijaty na základě rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, a v bodě 146 uvedeného rozsudku za to, že je třeba zamítnout žalobní důvod vycházející z porušení čl. 1 odst. 3 uvedeného společného postoje.
82
Ani Rada, ani Tribunál nemohly mít za to, že údajné výhrůžky splňují kritéria uvedená v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931. Tyto údajné výhrůžky totiž nemohly být považovány za teroristické činy ve smyslu uvedeného ustanovení, neboť od kampaně spočívající v sérii útoků, která vedla k úmrtí osob, bylo upuštěno.
83
Podle navrhovatelky je rovněž třeba zohlednit rozdíly mezi definicí teroristického činu stanovenou v právních předpisech Spojeného království a definicí uvedenou ve společném postoji 2001/931. Tribunál se tak v bodě 144 napadeného rozsudku dopustil pochybení, když měl za to, že okolnost, že kritérium závažnosti je v právních předpisech Spojeného království spojeno s „prostředky“ a v uvedeném společném postoji s „cíli“, je tedy bez důsledků, protože rozdíl je významný, zejména pokud jde o výhrůžky.
84
Rada, podporovaná Francouzskou republikou, Nizozemským královstvím a Komisí, s argumentací navrhovatelky nesouhlasí.
Závěry Soudního dvora
85
Druhý důvod kasačního opravného prostředku se týká údajného pochybení, kterého se měl Tribunál dopustit v bodech 77 až 83, 98 a 136 až 146 napadeného rozsudku tím, že k tomu, aby prokázal, že Rada splnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, a že spáchané činy byly teroristickými činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 uvedeného společného postoje, zohlednil rozhodnutí Spojeného království z roku 2001.
86
Za účelem rozhodnutí o opodstatněnosti tohoto důvodu kasačního opravného prostředku je třeba nejprve odlišit otázku, zda rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 může být kvalifikováno jako rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, zejména s ohledem na datum, kdy došlo k incidentům, na nichž je založeno, od otázky, zda lze tyto incidenty kvalifikovat zejména s ohledem na jejich povahu jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 tohoto společného postoje.
87
Pokud jde zaprvé o čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, ten v prvním pododstavci stanoví, že seznam těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, „je vypracován na základě přesných informací nebo materiálů v příslušném spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám, skupinám a subjektům, které se týká zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm nebo napomáhání k jeho spáchání nebo odsouzení za takové činy“.
88
Stran povinnosti Rady při zařazování osoby či subjektu na seznam z odkazu na vnitrostátní rozhodnutí, jakož i z pojmů „přesné informace“ a „závažné a věrohodné důkazy nebo stopy“ uvedených v čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, vyplývá, že uvedené ustanovení má za cíl chránit dotyčné osoby tím, že zajistí, že k jejich zařazení na seznam těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, dojde pouze na dostatečně pevném skutkovém základě, a dále že uvedený společný postoj má dosažení tohoto cíle zajistit tím, že stanoví požadavek rozhodnutí přijatého vnitrostátním orgánem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 68).
89
Vzhledem k neexistenci prostředků Unie k tomu, aby mohla sama provádět šetření účasti osoby na teroristických činech, je totiž účelem takového požadavku stanovit, zda existují závažné a věrohodné důkazy nebo stopy účasti uvedené osoby na teroristických činnostech, které vnitrostátní orgány považovaly za spolehlivé a vedly je k tomu, že by přinejmenším přijaly vyšetřovací opatření, aniž se vyžaduje určitá právní forma vnitrostátního rozhodnutí nebo jeho zveřejnění či oznámení (rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 69).
90
V projednávané věci Tribunál v bodě 72 napadeného rozsudku konstatoval, že Rada se opírala o existenci rozhodnutí, která kvalifikovala jako rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, mezi nimi i rozhodnutí Spojeného království z roku 2001. Tribunál za tímto účelem nejprve vyjmenoval závažné a věrohodné důkazy a stopy, které byly uvedeny Radou a považovány vnitrostátními orgány za spolehlivé a zahrnovaly teroristické útoky přičítané PKK od roku 1984, teroristickou kampaň na počátku 90. let, která zahrnovala únos západních turistů, útoky na rafinerii a sérii útoků proti turistickým zařízením, které vedly k úmrtí zahraničních turistů, v letech 1993–1994. Tribunál rovněž v bodě 72 uvedeného rozsudku a opačně, než co tvrdí navrhovatelka, poznamenal, že Rada uvedla, že ačkoli se zdálo, že PKK od této kampaně v letech 1995 až 1999 upustila, během tohoto období pokračovala ve vyhrožování útoky na turecká turistická zařízení. Tribunál dále v bodě 73 uvedeného rozsudku připomněl, že z judikatury vyplývá, že „přesné informace nebo materiály v […] spisu“ požadované v čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje musí prokazovat, že rozhodnutí vnitrostátního orgánu, které splňuje definici tohoto ustanovení, bylo přijato vůči dotčeným osobám nebo subjektům tak, aby zejména umožnily posledně uvedeným identifikovat toto rozhodnutí, aniž by se tyto informace nebo materiály vztahovaly k obsahu uvedeného rozhodnutí. Tribunál konečně v bodě 74 téhož rozsudku dospěl k závěru, že Rada poskytla dostatečně přesné informace týkající se rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 ve smyslu čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje.
91
Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál mohl mít v bodě 76 napadeného rozsudku za to, že Rada měla k dispozici přesné informace a materiály ve spisu vyplývající z rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Vzhledem k tomu, že navrhovatelka tento závěr Tribunálu nezpochybnila a v každém případě nepředložila žádný důkaz, který by jej mohl vyvrátit, Tribunál právem rozhodl, že se Rada mohla opřít o rozhodnutí Spojeného království z roku 2001.
92
Pokud jde o argument vycházející z toho, že Tribunál měl v bodech 77 až 83, 143, 144 a 146 napadeného rozsudku nesprávně za to, že činy předcházející roku 1995 mohly být platně zohledněny v rámci ověření podle čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, ačkoli nemohly být zohledněny v rámci čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje, je třeba rozlišovat mezi požadavky týkajícími se prvotního zařazení osoby nebo subjektu na seznam a stanovenými v čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje, zejména podmínky týkající se časového odstupu, a požadavky týkajícími se definice „teroristického činu“ uvedené v čl. 1 odst. 3 téhož společného postoje.
93
Prvotní zařazení osoby nebo subjektu na seznam ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 totiž vyžaduje, aby akty, na nichž je takové rozhodnutí založeno, byly dostatečně aktuální, zejména s ohledem na cíl tohoto ustanovení, kterým je, jak bylo připomenuto v bodě 88 tohoto rozsudku, chránit dotyčné osoby nebo subjekty.
94
Naproti tomu čl. 1 odst. 3 uvedeného společného postoje se omezuje na stanovení definice „teroristického činu“ ve smyslu uvedeného společného postoje. V tomto rámci může Rada zohlednit jiné starší skutečnosti, které mohou být relevantní pro posouzení historie a rozsahu teroristických činností dotyčné osoby nebo subjektu ve smyslu tohoto ustanovení.
95
Z toho vyplývá, že v projednávaném případě mohl Tribunál právem zohlednit činy předcházející roku 1995, k nimž došlo v letech 1990, 1993 a 1994, pro určení teroristické povahy cílů sledovaných činy přičítanými navrhovatelce, na základě čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931, a že Tribunál rovněž právem rozhodl, že „časový odstup“ přibližně dvou let mezi posledními zohledněnými skutečnostmi, jež nastaly v roce 1999, a rozhodnutím Spojeného království z roku 2001 nelze považovat za nepřiměřený, což následně umožnilo kvalifikovat uvedené rozhodnutí jako rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje.
96
Pokud jde o odkaz učiněný Tribunálem v bodě 81 napadeného rozsudku na časový odstup kratší než pět let, jelikož zohlednil pouze poslední skutečnosti, na kterých bylo založeno rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, je třeba uvést, že Tribunál na dotčenou pětiletou dobu odkázal prostřednictvím judikatury, podle které pětiletá doba není nepřiměřená. Z napadeného rozsudku však nijak nevyplývá, že Tribunál měl za to, když použil odkaz na tuto pětiletou dobu, že ostatní skutečnosti uvedené v rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 byly příliš staré na to, aby mohly být zohledněny. Argument navrhovatelky vychází z nesprávného výkladu uvedeného rozsudku, a musí být tedy odmítnut.
97
Pokud jde zadruhé o argument, podle kterého Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, že výhrůžky útoky na turistická zařízení splňují kritéria uvedená v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931, ten musí být rovněž odmítnut.
98
Z daného ustanovení totiž vyplývá, že se jeho písm. i) výslovně týká „výhrůž[ek] některého jednání uvedeného v písmenech a) až h)“, jako jsou útoky ohrožující lidský život nebo způsobení rozsáhlého poškození.
99
Výhrůžky některého jednání uvedeného v písmenech a) až h) tedy dostačují k odůvodnění zmrazení finančních prostředků a okolnost, že PKK v letech 1995 až 1999 upustila od své kampaně spočívající v sérii útoků, nemá vliv na kvalifikaci výhrůžek jako teroristického činu.
100
Tribunál tudíž správně dospěl k závěru, že skutečnost, že v určitém období nebyly spáchány žádné útoky, nebrání možnému přetrvávání výhrůžek útoků, přičemž tyto výhrůžky představovaly teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931.
101
Pokud jde o argument navrhovatelky týkající se rozdílů mezi definicí teroristického činu v právních předpisech Spojeného království a definicí uvedenou v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci společného postoje 2001/931, je třeba připomenout, že Tribunál měl v bodě 144 napadeného rozsudku za to, že okolnost, že kritérium závažnosti je v právních předpisech Spojeného království spojeno s „prostředky“ a ve společném postoji s „cíli“, je bez důsledků.
102
V tomto ohledu z bodu 73 tohoto rozsudku vyplývá, že cíle vyjmenované v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci bodech i) až iii) společného postoje 2001/931 jsou čistě funkční povahy a umožňují charakterizovat činy uvedené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci písm. a) až k) tohoto společného postoje jako teroristické činy. Úvahy Tribunálu tedy nejsou stiženy žádnou nesoudržností, neboť unijní právo i rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 obsahují dvoustupňovou definici teroristických činů, které jsou vymezeny jak sledovanými cíli, tak prostředky použitými k jejich dosažení.
103
Druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být v důsledku toho zamítnut jako neopodstatněný.
K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
104
V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl v bodech 182 až 188 a 191 až 203 napadeného rozsudku nesprávně za to, že prověření provedené Radou, pokud jde o nařízení z let 2015 až 2017 a rozhodnutí z roku 2019, splňuje podmínky stanovené v čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931.
105
Navrhovatelka zdůrazňuje, že Tribunál konstatoval, že mezi přijetím rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 a přijetím aktů z roku 2014 uplynula značná doba, během níž došlo k několika událostem vedoucím k vývoji okolností, takže Rada porušila svou povinnost znovu aktualizovat své posouzení nebezpečí zapojení do teroristické činnosti za rok 2014. Navrhovatelka má přitom za to, že Tribunál měl dospět ke stejnému závěru i u nařízení z let 2015 až 2017 a u rozhodnutí z roku 2019.
106
S odkazem na své úvahy uvedené v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka uvádí, že rozhodnutí Spojeného království z roku 2001 nesplňuje podmínky vyžadované článkem 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Navrhovatelka má rovněž za to, že Tribunál v bodě 185 napadeného rozsudku nesprávně uvedl, že se Rada mohla opřít o útok na staveniště nového tureckého předsunutého vojenského stanoviště v květnu 2014 a tento útok kvalifikovat jako teroristický čin. Takový čin je totiž typickým příkladem činu, u něhož nelze navrhovatelce vytýkat spáchání s teroristickým cílem, neboť byl přímou reakcí na narušení mírových jednání tureckou vládou a měl být podle mezinárodního humanitárního práva považován za legitimní vojenský čin.
107
I kdyby Soudní dvůr dospěl k závěru, že Tribunál nepochybil při výkladu čl. 1 odst. 3 a 4 společného postoje 2001/931 ve vztahu k rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, navrhovatelka tvrdí, že s ohledem na výrazně odlišnou povahu útoku spáchaného v květnu 2014 ve srovnání s incidenty, které byly uvedeny v souvislosti s tímto rozhodnutím, neumožňuje uvedený útok dostačujícím způsobem odůvodnit přetrvávání hrozby teroristických činů.
108
Vzhledem k tomu, že se situace navrhovatelky během šestnácti let následujících po zatčení Abdullaha Öcalana, zakladatele a vůdce PKK, v roce 1999, radikálně vyvíjela, nelze mít za to, že se tento útok na turecké předsunuté vojenské stanoviště, budované v rozporu s mírovými jednáními, vyrovnal výhrůžkám útoky na turecká turistická zařízení v průběhu 90. let.
109
Pokud jde o incident ze dne 23. října 2017, při němž bylo předmětem útoku vojenské vozidlo, navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl v bodě 191 napadeného rozsudku nesprávně za to, že v rámci jeho kvalifikace jako teroristického činu je irelevantní okolnost, že tento čin byl součástí ozbrojeného konfliktu mezi PKK a Tureckou republikou, ačkoli z prvního důvodu kasačního opravného prostředku jasně vyplývá, že nezbytnou a přiměřenou vojenskou operaci nelze považovat za operaci s teroristickým cílem.
110
Tribunál tím, že měl v bodech 198 až 200 napadeného rozsudku v podstatě za to, že pokračování ozbrojeného konfliktu umožnilo Radě konstatovat přetrvávání hrozby teroristických činů, nezohlednil úlohu Turecké republiky, ačkoli PKK podstatným způsobem změnila způsob svého fungování.
111
Rada, podporovaná Francouzskou republikou, Nizozemským královstvím a Komisí, navrhuje třetí důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
Závěry Soudního dvora
112
Je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 může Rada ponechat dotčenou osobu nebo subjekt na seznamu těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, pokud dojde k závěru, že přetrvává nebezpečí jejich zapojení do teroristických činností, které odůvodňovalo jejich prvotní zařazení na uvedený seznam (rozsudek ze dne 10. září 2020, Hamas v. Rada, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, bod 38 a citovaná judikatura).
113
Jediná otázka relevantní při prověřování ponechání na seznamu je v zásadě, zda se od dotčeného zařazení na seznam nebo od předchozího prověření skutková situace změnila tak, že již neumožňuje dospět k témuž závěru ohledně uvedeného nebezpečí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, bod 46).
114
Přetrvávání takového nebezpečí lze prokázat zejména odkazem na vnitrostátní rozhodnutí, kterým bylo odůvodněno prvotní zařazení na seznam, pokud bylo toto rozhodnutí v nedávné době předmětem prověření, na jehož základě byl učiněn závěr, že jeho ponechání je odůvodněno nedávnými incidenty, které prokazují, že dotčená osoba nebo organizace jsou i nadále zapojeny do teroristických činností. Takové projednání má totiž zajistit, aby rozhodnutí Rady bylo přijato na dostatečném skutkovém základě umožňujícím jí dospět k závěru o existenci takového nebezpečí (rozsudek ze dne 10. září 2020, Hamás v. Rada, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, bod 39).
115
V rámci ověřování, zda nebezpečí zapojení dotyčné osoby nebo subjektu do teroristických činností přetrvává, je třeba kromě pozdějšího osudu vnitrostátního rozhodnutí, které bylo podkladem pro prvotní zařazení této osoby, skupiny nebo subjektu na seznam těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, zohlednit i novější skutkové okolnosti, které prokazují, že toto nebezpečí přetrvává (rozsudek ze dne 10. září 2020, Hamás v. Rada, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, bod 38).
116
V projednávané věci se Tribunál od této judikatury neodchýlil.
117
V tomto ohledu je třeba mít zaprvé za to, že argumenty navrhovatelky zpochybňující kvalifikaci útoku na staveniště nového tureckého předsunutého vojenského stanoviště v květnu 2014 a útoku na vojenské vozidlo dne 23. října 2017 jako teroristických činů ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931 jsou v rámci prověřování prováděného na základě čl. 1 odst. 6 uvedeného společného postoje irelevantní a na základě judikatury citované v bodě 112 tohoto rozsudku musí být odmítnuty. Pro ponechání osoby nebo subjektu na seznamu těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, musí totiž Rada prokázat nikoli to, že tato osoba nebo subjekt spáchaly teroristický čin ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce uvedeného společného postoje, ale pouze to, že přetrvává nebezpečí jejich zapojení do teroristických činností.
118
Zadruhé je třeba odmítnout rovněž argumenty navrhovatelky vycházející z toho, že činy, o které se Rada opřela při prověřování toho, zda přetrvává nebezpečí zapojení PKK do teroristických činností, dostatečně neprokazují existenci tohoto nebezpečí, protože uvedené činy jsou značně odlišné povahy a situace PKK se radikálně změnila, neboť nyní prosazuje mírová řešení.
119
V tomto ohledu je třeba uvést, že je nepřípustný argument, podle kterého je útok na staveniště nového tureckého předsunutého vojenského stanoviště, ke kterému došlo v květnu 2014, odůvodněný. Navrhovatelka se totiž tím, že se omezuje na odkaz na existenci ozbrojeného konfliktu, který údajně umožňuje odůvodnit spáchaný čin, o kterém má za to, že má výrazně odlišnou povahu než incidenty uvedené v rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, a že tvrdí, že tento akt je přímou reakcí na narušení mírových jednání tureckou vládou, nedovolává nesprávného právního posouzení, kterého se dopustil Tribunál, ale žádá Soudní dvůr, aby nahradil posouzení tohoto důkazu provedené Tribunálem svým vlastním posouzením.
120
Z článku 256 odst. 1 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie přitom vyplývá, že kasační opravný prostředek je omezen na právní otázky, a že jedině Tribunál je proto příslušný ke zjištění a posouzení relevantního skutkového stavu, jakož i k posouzení důkazů. Posouzení skutkového stavu a důkazů nepředstavuje, s výhradou případu jejich zkreslení, právní otázku, která jako taková podléhá přezkumu Soudního dvora v řízení o kasačním opravném prostředku (usnesení ze dne 27. ledna 2022, FT a další v. Komise, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, bod 12 a citovaná judikatura).
121
Argument navrhovatelky, podle kterého musí být incident ze dne 23. října 2017 považován za zjevně nezbytnou a přiměřenou vojenskou operaci, musí být odmítnut jako neopodstatněný.
122
Jak vyplývá z bodu 191 napadeného rozsudku, navrhovatelka nezpochybňuje, že k útoku došlo, ani to, že jí lze útok přičítat, neboť uvádí, že k útoku došlo v rámci ozbrojeného konfliktu mezi ní a Tureckou republikou.
123
Je tedy třeba konstatovat, že v rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka nepředkládá žádnou argumentaci, jež by mohla zpochybnit právní posouzení Tribunálu, podle kterého uvedené akty, jejichž věcná správnost nebyla zpochybněna, umožňovaly Radě platně aktualizovat její posouzení nebezpečí zapojení navrhovatelky do teroristických činností.
124
Třetí důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být zčásti odmítnut jako nepřípustný a zčásti zamítnut jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
125
V rámci čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka poukazuje na pochybení, kterého se Tribunál dopustil v bodech 207 až 215 napadeného rozsudku při výkladu zásady proporcionality.
126
Zaprvé navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v bodech 211 až 213 napadeného rozsudku porušil zásadu proporcionality, která vyžaduje, aby akty unijních orgánů nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené v poměru ke sledovaným cílům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. ledna 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 50).
127
Tribunál dále tím, že mírové a demokratické řešení konfliktu považoval za irelevantní, popřel zjištění uvedené v bodě 198 napadeného rozsudku, podle něhož měla Rada správně za to, že v průběhu roku 2019 nedošlo k žádné změně okolností. Navrhovatelka se domnívá, že pokud by v rámci prověřování podle čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 byla snaha o mírové řešení považována za relevantní, totéž by mělo platit pro přezkum přiměřenosti, a to tím spíše že konečným cílem ozbrojeného konfliktu je sebeurčení lidu. I kdyby nebylo možné s tímto argumentem souhlasit v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku, v rámci projednávání čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícího z porušení zásady proporcionality musí být tento argument přijat.
128
Jak vyplývá z bodu 207 napadeného rozsudku, sporné akty sledují cíl obecného zájmu, kterým je přispívat k mezinárodnímu míru a bezpečnosti. Ponechání PKK na sporných seznamech přitom ve skutečnosti mírový proces narušuje, takže omezující opatření stanovená těmito akty musí být považována za nepřiměřená s ohledem na sledované cíle.
129
Zadruhé Tribunál tím, že se omezil na restriktivní přezkum cíle sledovaného spornými akty, v bodech 206 až 215 napadeného rozsudku správně neověřil, zda způsobené nepříznivé následky, které zahrnují rovněž předvídatelné důsledky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. března 2019, Tjebbes a další, C‑221/17, EU:C:2019:189, bod 40), nejsou nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům. Nelze totiž připustit, aby za účelem určení, zda nepříznivé následky způsobené aktem nejsou vzhledem ke sledovaným cílům nepřiměřené, byly zohledňovány pouze cíle, které jsou tomuto aktu vlastní, a nikoli jeho předvídatelné důsledky.
130
V této souvislosti navrhovatelka připomíná, že Rada sice nemůže zohlednit všechny možné důsledky aktu, nicméně v projednávaném případě si byla vědoma účinků, byť jen z důvodu žaloby na neplatnost podané dne 1. května 2014 ve věci PKK v. Rada (T‑316/14), které sporné akty vyvolaly pro Kurdy, v důsledku čehož se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 212 a 213 napadeného rozsudku rozhodl, že tyto účinky nejsou relevantní.
131
Rada, podporovaná Francouzskou republikou, Nizozemským královstvím a Komisí, navrhuje čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
Závěry Soudního dvora
132
Nejprve je třeba uvést, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný v rozsahu, v němž se navrhovatelka omezuje na odkaz na konečný cíl omezujících opatření, a sice zachovávání míru a posilování mezinárodní bezpečnosti ve smyslu čl. 21 odst. 2 písm. c) SEU, a tvrdí, když přebírá argumenty uplatněné v prvním stupni, že ponechání PKK na sporných seznamech narušuje mírový proces a má dopady na Kurdy, jelikož konečným cílem ozbrojeného konfliktu, do něhož je PKK zapojena, je sebeurčení kurdského lidu. V tomto rozsahu totiž kasační opravný prostředek ve skutečnosti představuje návrh směřující k dosažení prostého nového projednání žaloby podané k Tribunálu, což je v rámci řízení o kasačním opravném prostředku mimo pravomoc Soudního dvora.
133
PKK dále nijak nepodkládá svou výtku vycházející z relevance zásady sebeurčení v rámci posouzení přiměřenosti omezujících opatření, o nichž bylo rozhodnuto spornými akty, takže tato výtka musí být rovněž prohlášena za nepřípustnou.
134
Konečně k výtce vycházející z toho, že Tribunál nezohlednil cíl nařízených omezujících opatření a nezohlednil předvídatelné důsledky, když neurčil, zda způsobené nepříznivé následky nejsou nepřiměřené sledovanému cíli, je třeba připomenout, že pokud jde o soudní přezkum dodržení zásady proporcionality, legalita takového opatření může být dotčena pouze zjevně nepřiměřeným charakterem přijatého opatření ve vztahu k cíli, který příslušný orgán zamýšlí sledovat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Vněšekonombank v. Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 84).
135
Je třeba rovněž připomenout, že omezující opatření mají z podstaty věci negativní účinky, zejména pro subjekty, na které se vztahují (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Vněšekonombank v. Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 86).
136
Význam cíle sledovaného spornými akty, a sice zejména boje proti terorismu, který je součástí širšího cíle zachovávání mezinárodního míru a bezpečnosti v souladu s cíli vnější činnosti Unie uvedenými v článku 21 SEU, přitom může odůvodnit negativní důsledky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Vněšekonombank v. Rada, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, bod 87).
137
S ohledem na judikaturu citovanou v bodech 134 až 136 tohoto rozsudku měl Tribunál v bodě 209 napadeného rozsudku správně za to, že vzhledem k tomu, že cílem sledovaným Radou při přijímání sporných aktů je zejména boj proti terorismu, uvedené akty odpovídají soudržně tomuto cíli a nelze je ve vztahu k uvedenému cíli v žádném případě považovat za zjevně nepřiměřené.
138
Vzhledem k tomu, že navrhovatelka nepředložila na podporu této výtky právně relevantní argument, musí být tato výtka zamítnuta.
139
Z toho vyplývá, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku musí být zčásti odmítnut jako nepřípustný a zčásti zamítnut jako neopodstatněný.
K pátému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
140
V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl v bodech 221 až 238 napadeného rozsudku nesprávně za to, že Rada splnila svou povinnost uvést odůvodnění, ačkoli – jak bylo uvedeno v předchozích důvodech projednávaného kasačního opravného prostředku – z důvodových zpráv ke sporným aktům jasně nevyplývá, že by události, ke kterým došlo mezi lety 2015 a 2019, uvedené v souvislosti s rozhodnutím Spojeného království z roku 2001, toto rozhodnutí skutečně odůvodňovaly.
141
Podle navrhovatelky měl Tribunál nesprávně za to, že Rada svou povinnost uvést odůvodnění splnila. Tribunál totiž nezohlednil cíl sebeurčení a kontext ozbrojeného konfliktu. Nesprávně vycházel z incidentů uvedených v rozhodnutí Spojeného království z roku 2001. V rámci přezkumu nesprávně kvalifikoval incidenty uvedené ve sporných aktech jako teroristické činy, aniž uvedl dostačující odůvodnění, proč existence vojenské operace může prokázat trvání nebezpečí zapojení do teroristických činností. Neodůvodnil dostačujícím způsobem, proč měly být sporné akty považovány za přiměřené, i když byl informován o důsledcích pro mír, jakož i pro situaci Kurdů a jejich zastánců, které může mít zařazení PKK na sporné seznamy.
142
Navrhovatelka má rovněž za to, že se Tribunál dopustil pochybení, když v bodech 232 až 238 napadeného rozsudku konstatoval, že argumenty předložené k prokázání toho, že Rada porušila povinnost uvést odůvodnění, když neověřila, zda incidenty zkoumané vnitrostátními orgány mohou být kvalifikovány jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931, a neprokázala relevanci rozhodnutí Spojeného království z hlediska čl. 1 odst. 4 a 6 tohoto společného postoje, je třeba odmítnout, jelikož se týkaly otázky opodstatněnosti odůvodnění. Toto ověření se týká nejen základu odůvodnění, ale i samotné povinnosti uvést odůvodnění.
143
Rada, podporovaná Francouzskou republikou, Nizozemským královstvím a Komisí, má za to, že pátý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný a v každém případě neopodstatněný.
Závěry Soudního dvora
144
Pokud jde o přípustnost pátého důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba konstatovat, že navrhovatelka tím, že své výtky zaměřila na body 221 až 238 napadeného rozsudku, jasně neuvádí pasáže, které považuje za stižené nesprávným právním posouzením, s výjimkou výtek směřujících proti bodům 232 až 238 uvedeného rozsudku, ani právní argumenty uplatněné na podporu svého stanoviska. Konkrétně neupřesňuje, v čem je judikatura Soudního dvora citovaná Tribunálem nesprávná. Argumenty navrhovatelky tak směřují pouze k opětovnému projednání žalob podaných k Tribunálu namísto toho, aby směřovaly proti napadenému rozsudku, aby Soudní dvůr mohl provést svůj přezkum (tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 48).
145
Některé argumenty uplatněné navrhovatelkou v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku totiž ve skutečnosti směřují ke zpochybnění posouzení provedeného Tribunálem nikoli ohledně odůvodnění sporných aktů, ale ohledně přiměřenosti dotčených omezujících opatření ve vztahu k jejich cílům. Uvedené argumenty týkající se cíle sebeurčení a kontextu ozbrojeného konfliktu, incidentů uvedených v rozhodnutí Spojeného království z roku 2001, kvalifikace incidentů uvedených ve sporných aktech jako teroristických činů a důvodů, proč musí být sporné akty považovány za přiměřené, přitom patří mezi ostatní důvody kasačního opravného prostředku, na které navrhovatelka ostatně výslovně odkazuje, a byly zamítnuty. V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícího z nedostatečného odůvodnění, jsou proto irelevantní.
146
Je třeba rovněž připomenout, že z odůvodnění aktu Rady, kterým se ukládá omezující opatření, musí, jak správně uvedl Tribunál v bodě 216 napadeného rozsudku, identifikovat specifické a konkrétní důvody, na základě kterých Rada při výkonu své diskreční posuzovací pravomoci dospěla k závěru, že se takové opatření musí uplatnit na dotyčnou osobu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 47 a citovaná judikatura).
147
Jak však připomněl Tribunál v bodě 217 napadeného rozsudku, odůvodnění vyžadované článkem 296 SFEU musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. Požadavek na odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu tohoto aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se uvedený akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Akt nepříznivě zasahující do právního postavení je tudíž dostatečně odůvodněn, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou zúčastněné osobě známy a umožňují jí pochopit dosah opatření, jež vůči ní bylo přijato (rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 48 a citovaná judikatura).
148
Pokud jde konkrétně o akty týkající se ponechání osoby nebo subjektu na seznamu těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, je Rada povinna ověřit, zda se od prvotního zařazení nebo předchozího prověření skutková situace nezměnila tak, že již neumožňuje dospět k témuž závěru ohledně zapojení této osoby nebo subjektu do teroristických činností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 49 a citovaná judikatura).
149
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že pokud jde o takové akty, je unijní soud povinen ověřit, zaprvé zda byla dodržena povinnost uvést odůvodnění stanovená v článku 296 SFEU, a tudíž zda jsou uváděné důvody dostatečně přesné a konkrétní, což Tribunál připomněl v bodě 218 napadeného rozsudku, jakož i zadruhé zda jsou tyto důvody podložené, což znamená, že se uvedený soud v rámci přezkumu věcné legality těchto důvodů přesvědčí, že tyto akty spočívají na dostatečně pevném skutkovém základě, a ověří skutečnosti uvedené v odůvodnění uvedených aktů (rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 52 a citovaná judikatura).
150
V tomto ohledu je třeba připomenout, že otázka odůvodnění, která se týká podstatné formální náležitosti, se liší od otázky prokázání tvrzeného jednání, která spadá do legality dotčeného aktu po materiální stránce a znamená ověřit pravdivost skutečností uvedených v tomto aktu, jakož i kvalifikaci těchto skutečností jakožto skutečností odůvodňujících uplatnění omezujících opatření vůči dotyčné osobě (rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 55 a citovaná judikatura).
151
V tomto ohledu měl Tribunál v bodě 236 napadeného rozsudku správně za to, že dodržení povinnosti Rady ověřit, že činy zohledněné vnitrostátními orgány mohou být kvalifikovány jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce společného postoje 2001/931, bylo přezkoumáno v odpovědi na žalobní důvod vycházející z porušení uvedeného ustanovení.
152
Z výše uvedeného vyplývá, že argumenty směřující ke zpochybnění opodstatněnosti uvedených skutečností jsou v rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícího z nedostatečného odůvodnění irelevantní, takže tento důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako nepřípustný a v každém případě zamítnut jako neopodstatněný.
153
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že jelikož žádnému důvodu kasačního opravného prostředku nebylo vyhověno, musí být kasační opravný prostředek v plném rozsahu zamítnut.
K nákladům řízení
154
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
155
Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou.
156
Článek 140 odst. 1 jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije rovněž na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, uvádí, že členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení. V důsledku toho Komise, Francouzská republika a Nizozemské království, vedlejší účastníci v řízení před Soudním dvorem, ponesou vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:
1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.
2)
Kurdistan Workers’ Party (PKK) ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.
3)
Evropská komise, Francouzská republika a Nizozemské království ponesou vlastní náklady řízení.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.