62022CC0777
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 21. studenoga 2024. (
1
)
Spojeni predmeti C‑777/22 P i C‑789/22 P
Europska središnja banka (ESB)
protiv
Francesce Corneli (C‑777/22 P)
i
Europska komisija
protiv
Francesce Corneli (C‑789/22 P)
„Žalba – Ekonomska i monetarna politika – Jedinstveni nadzorni mehanizam – Uredba (EU) br. 1024/2013 – Članak 4. stavak 3. prvi podstavak – ESB‑ova primjena nacionalnog prava kojim su prenesene direktive – Direktiva 2014/59/EU – Članak 29. stavak 1. prva rečenica – Izravna primjenjivost – Obveza pojedinaca – Tumačenje u skladu s direktivom – Sudski nadzor ESB‑ove primjene nacionalnog prava – Odluka ESB‑a kojom se Banca Carige SpA stavlja pod privremenu upravu – Tužba za poništenje koju je podnio mali dioničar – Dopuštenost – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Izravni i osobni utjecaj – Daljnje postojanje pravnog interesa”
Sadržaj
I. Uvod
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
1. Uredba br. 1024/2013
2. Direktiva 2014/59
B. Nacionalno pravo
III. Okolnosti spora
A. Činjenice
B. Pobijana presuda
IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
V. Ocjena
A. Pregled žalbenih razloga i redoslijed ispitivanja
B. Žalbeni razlozi koji se odnose na dopuštenost tužbe
1. Aktivna procesna legitimacija na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a
a) Izravni utjecaj
b) Osobni utjecaj
2. Daljnje postojanje pravnog interesa
3. Međuzaključak
C. Žalbeni razlozi koji se odnose na osnovanost tužbe: postoji li povreda članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 u vezi s člankom 29. Direktive 2014/59 i člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama?
1. Redoslijed ispitivanja
2. Je li članak 29. stavak 1. prva rečenica Direktive 2014/59 izravno primjenjiv i nadređen?
a) Normativna struktura članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59
b) Je li članak 29. stavak 1. Direktive 2014/59 izravno primjenjiv na štetu Banke i njezinih dioničara?
3. Podredno: treba li ESB izravno primijeniti članak 29. stavak 1. prvu rečenicu Direktive 2014/59?
a) ESB kao adresat izravno primjenjivih odredbi direktive
b) Posljedice izravne primjenjivosti članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59 na štetu Banke i njezinih dioničara
4. Mogu li se članak 69.octiesdecies stavak 1. točka (b) i članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama tumačiti u skladu s direktivom?
5. Je li nacionalno pravo u smislu članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 „pravo” ili „činjenica”?
6. Dopuštenost prigovora koji se odnosi na tumačenje članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) u vezi s člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama u skladu s direktivom
7. Međuzaključak
VI. Zaključak
I. Uvod
1.
Ove spojene žalbe Europske središnje banke (u daljnjem tekstu: ESB) i Europske komisije (u daljnjem tekstu zajedno: žalitelji) podnesene su protiv presude Općeg suda (u daljnjem tekstu: pobijana presuda) (
2
) kojom je taj sud poništio ESB‑ove odluke od 1. siječnja i 29. ožujka 2019. (u daljnjem tekstu: sporne odluke). ESB je tim odlukama stavio društvo Banca Carige SpA (u daljnjem tekstu: Banka) pod privremenu upravu (
3
) i produljio tu mjeru do 30. rujna 2019. (
4
).
2.
Tužiteljica iz prvostupanjskog postupka i druga stranka u žalbenom postupku, F. Corneli, bila je jedna od brojnih manjinskih dioničara Banke.
3.
Žalitelji prigovaraju Općem sudu, s jedne strane, da je pogrešno utvrdio da je tužba dopuštena. Smatrali su da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je utvrdio da F. Corneli (i dalje) ima pravni interes za poništenje spornih odluka i da se te odluke na nju izravno i osobno odnose u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Tvrdili su da je Opći sud u tom pogledu napravio razliku između situacije F. Corneli s obzirom na stavljanje Banke pod privremenu upravu koje je odredio ESB i situacije dioničarâ na kojoj se temeljila presuda u predmetu ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (
5
) (u daljnjem tekstu: presuda Trasta Komercbanka). Naime, u tom predmetu dioničari su pobijali ESB‑ovu odluku o oduzimanju odobrenja banci o kojoj je bila riječ. Sud je smatrao da se ta odluka ne odnosi izravno na predmetne dioničare, tako da je njihovu tužbu za poništenje odbacio kao nedopuštenu. Naime, ona je na njih imala samo negativni gospodarski utjecaj, ali nije utjecala na njihov pravni položaj (
6
).
4.
S druge strane, kad je riječ o meritumu, žalitelji u biti prigovaraju da je Opći sud povrijedio članak 4. stavak 3. prvi podstavak Uredbe (EU) br. 1024/2013 (
7
). U tom se pogledu postavljaju bitna pravna pitanja koja još nisu pojašnjena u sudskoj praksi Suda. Ona se odnose na opseg ESB‑ove obveze predviđene u toj odredbi da prilikom izvršavanja svojih nadzornih ovlasti u odnosu na kreditne institucije u okviru jedinstvenog nadzornog mehanizma primijeni i nacionalno pravo utvrđeno radi prenošenja relevantnog prava Unije, među ostalim Direktive 2014/59/EU (
8
), koja je primjenjiva u ovom slučaju:
–
Primjenjuje li ESB nacionalno pravo kako ga je utvrdio zakonodavac radi prenošenja određene direktive te kako ga tumače i primjenjuju nacionalni sudovi, čak i ako se ono protivi odredbama te direktive?
–
Trebaju li u slučaju izravno primjenjivih odredbi direktive tijela i sudovi država članica, ali i ESB, isključivo primijeniti te odredbe i u skladu s načelom nadređenosti prava Unije zanemariti nacionalno pravo koje im se protivi?
–
Ako ne dolazi u obzir izravna primjena odredbi direktive, primjerice jer one stvaraju obveze za pojedince, treba li ESB poštovati načela koja se primjenjuju na tumačenje nacionalnog prava u skladu s direktivom?
–
Treba li ESB pritom pribjeći metodama tumačenja priznatima u nacionalnom pravu i sudskoj praksi sudova država članica donesenoj u tom pogledu?
5.
Smatram da ESB kao institucija Unije u kontekstu temeljnih postulata očuvanja jedinstva i vladavine prava u pravnom poretku Unije u konačnici u skladu s člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 ne može biti obvezan svjesno povrijediti pravo Unije tako da primijeni nacionalno pravo koje mu se protivi. Ako to ipak učini, sudovi Unije to moraju ispraviti. Međutim, ta pitanja i obrazloženje takvog zaključka vrlo su sporni i u pravnoj teoriji (
9
). U tom pogledu valja pojasniti također osporavano pitanje o tome koji se kriteriji nadzora primjenjuju u prvostupanjskom postupku poništenja i u naknadnom žalbenom postupku kad je riječ o ESB‑ovim aktima koji se odnose na primjenu nacionalnih propisa (
10
).
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
6.
Okvir prava Unije primjenjiv u ovom predmetu u biti čine Uredba br. 1024/2013 i Direktiva 2014/59.
1. Uredba br. 1024/2013
7.
Uvodna izjava 34. Uredbe br. 1024/2013 glasi kako slijedi:
„Pri izvođenju svojih zadaća i nadzornih ovlasti, ESB bi trebao primjenjivati materijalna pravila koja se tiču bonitetnog nadzora kreditnih institucija. Ta se pravila sastoje od relevantnog prava Unije, osobito izravno primjenjivih uredbi ili direktiva poput onih o kapitalnim zahtjevima za kreditne institucije i o financijskim konglomeratima. Kada direktive propisuju materijalna pravila koja se odnose na bonitetni nadzor kreditnih institucija, ESB bi trebao primjenjivati odredbe nacionalnog zakonodavstva koje prenosi navedene direktive. Kada se relevantno pravo Unije sastoji od uredbi i to za područja za koja, na dan stupanja na snagu ove Uredbe, takve uredbe izričito nude različite mogućnosti državama članicama, ESB bi također trebao primijeniti nacionalno pravo za provođenje takvih mogućnosti. Taj izbor trebao bi se tumačiti na način da isključuje one izbore koji su dostupni samo nadležnim ili imenovanim tijelima. Ovo ne dovodi u pitanje načelo nadređenosti prava Unije. Iz toga proizlazi da bi se ESB pri donošenju smjernica, preporuka ili odluka trebao oslanjati na relevantne obvezujuće odredbe prava Unije i djelovati u skladu s njima.”
8.
Člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 predviđa se:
„U provođenju zadaća dodijeljenih mu ovom Uredbom, i s ciljem osiguravanja visokih standarda nadzora, ESB primjenjuje relevantno pravo Unije, a kada se ono sastoji od direktiva, primjenjuje nacionalno pravo koje je prenijelo te direktive. Kada se relevantno pravo Unije sastoji od uredaba, i kada te uredbe izričito dopuštaju više različitih mogućnosti državama članicama, ESB primjenjuje i nacionalno pravo za provođenje tih mogućnosti.”
2. Direktiva 2014/59
9.
Uvodna izjava 39. Direktive 2014/59 glasi:
„U fazama oporavka i rane intervencije koje su utvrđene ovom Direktivom, dioničari bi trebali imati punu odgovornost i kontrolu nad institucijom, osim kada je nadležno tijelo imenovalo privremenog upravitelja.”
10.
U uvodnoj izjavi 40. te direktive među ostalim se navodi:
„Radi očuvanja financijske stabilnosti važno je da nadležna tijela mogu popraviti pogoršanje financijske i ekonomske situacije institucije prije nego što ta institucija dođe do točke kada tijela nemaju drugog rješenja osim sanacije. U tu svrhu, nadležnim bi tijelima trebale biti dodijeljene ovlasti rane intervencije, uključujući ovlast da imenuju privremenog upravitelja, bilo da zamijeni upravljačko tijelo i više rukovodstvo institucije ili da privremeno s njima surađuje. Zadaća privremenog upravitelja trebala bi biti da izvršava sve ovlasti koje su mu dodijeljene s ciljem promicanja rješenja kako bi se ispravila financijska situacija institucije. Imenovanjem privremenog upravitelja ne bi se smjelo neopravdano utjecati na prava dioničara ili vlasnika ili u postupovne obveze uspostavljene u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom trgovačkih društava te bi se trebalo poštovati međunarodne obveze Unije ili država članica u vezi sa zaštitom ulaganja. […].”
11.
Člankom 28. Direktive 2014/59, naslovljenim „Smjena višeg rukovodstva i upravljačkog tijela”, određuje se:
„U slučaju znatnog pogoršanja financijske situacije institucije ili ozbiljnog kršenja zakona i drugih propisa ili statuta institucije ili ozbiljnih upravnih nepravilnosti, te kada ostale mjere poduzete u skladu s člankom 27. nisu dovoljne za ispravljanje tog pogoršanja, države članice osiguravaju da nadležna tijela mogu zahtijevati smjenu višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela institucije u cijelosti ili pojedinih članova. Novo više rukovodstvo ili upravljačko tijelo imenuje se u skladu s nacionalnim pravom i pravom Unije te podliježe odobrenju ili suglasnosti nadležnog tijela.”
12.
Člankom 29. Direktive 2014/59, naslovljenim „Privremeni upravitelj”, predviđa se:
„1.   Ako nadležno tijelo smatra da zamjena višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela kako je navedeno u članku 28. nije dostatna da ispravi situaciju, države članice osiguravaju da nadležna tijela mogu imenovati jednog ili više privremenih upravitelja institucije. Nadležna tijela mogu, primjereno okolnostima, imenovati privremenog upravitelja da privremeno zamijeni upravljačko tijelo institucije ili da privremeno radi s upravljačkim tijelom institucije, o čemu nadležno tijelo donosi odluku u trenutku imenovanja. Ako nadležno tijelo imenuje privremenog upravitelja da radi s upravljačkim tijelom institucije, nadležno tijelo određuje u trenutku takvog imenovanja: ulogu, dužnosti i ovlasti privremenog upravitelja i sve zahtjeve da se upravljačko tijelo institucije savjetuje s privremenim upraviteljem ili dobije njegovu suglasnost prije donošenja konkretnih odluka ili mjera. Od nadležnog tijela zahtijeva se da objavi imenovanje svakog privremenog upravitelja osim kada privremeni upravitelj nema ovlast zastupati instituciju. Države članice također osiguravaju da svaki privremeni upravitelj ima kvalifikacije, sposobnost i znanje potrebne za izvršavanje svojih dužnosti te da nije u sukobu interesa.
2.   Nadležno tijelo određuje ovlasti privremenog upravitelja u trenutku imenovanja privremenog upravitelja primjereno okolnostima. Takve ovlasti mogu uključivati neke ili sve ovlasti upravljačkog tijela institucije u skladu sa statutom institucije i nacionalnim pravom, uključujući i ovlast izvršavanja nekih ili svih upravnih dužnosti upravljačkog tijela institucije. Ovlasti privremenog upravitelja u vezi s institucijom u skladu su s važećim pravom trgovačkih društava.
3.   Ulogu i funkcije privremenog upravitelja određuje nadležno tijelo u trenutku imenovanja te one mogu uključivati utvrđivanje financijskog položaja institucije, upravljanje poslovanjem ili dijelom poslovanja institucije s ciljem očuvanja ili obnavljanja financijskog položaja institucije i poduzimanja mjera radi obnove zdravog i stabilnog upravljanja poslovanjem institucije. Nadležno tijelo u trenutku imenovanja utvrđuje sva ograničenja uloge i funkcija privremenog upravitelja.
4.   Države članice osiguravaju da nadležna tijela imaju isključivu ovlast imenovati i smjenjivati privremene upravitelje. Nadležno tijelo može smijeniti privremenog upravitelja u bilo kojem trenutku i iz bilo kojeg razloga. Nadležno tijelo može mijenjati uvjete imenovanja privremenog upravitelja u bilo kojem trenutku podložno ovom članku.
5.   Nadležno tijelo može zahtijevati da određene radnje privremenog upravitelja podliježu prethodnoj suglasnosti nadležnog tijela. Nadležno tijelo određuje sve takve zahtjeve u trenutku imenovanja privremenog upravitelja ili u trenutku bilo koje promjene uvjeta imenovanja privremenog upravitelja.
U svakom slučaju privremeni upravitelj može izvršavati ovlast sazivanja glavne skupštine dioničara institucije te odrediti dnevni red takvog sastanka samo uz prethodnu suglasnost nadležnog tijela.
6.   Nadležno tijelo može zahtijevati od privremenog upravitelja da sastavi izvješća o financijskom položaju institucije i radnjama izvršenim tijekom njegova imenovanja u intervalima koje odredi nadležno tijelo i na kraju njegova mandata.
7.   Imenovanje privremenog upravitelja ne traje dulje od jedne godine. To razdoblje može se iznimno obnoviti ako se i dalje ispunjavaju uvjeti za imenovanje privremenog upravitelja. Nadležno tijelo odgovorno je za utvrđivanje jesu li zadovoljeni uvjeti za zadržavanje privremenog upravitelja i obrazlaganje svake takve odluke dioničarima.
8.   Podložno ovom članku, imenovanje privremenog upravitelja ne dovodi u pitanje prava dioničara u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom trgovačkih društava.
9.   Države članice mogu, u skladu s nacionalnim pravom, ograničiti odgovornost svakog privremenog upravitelja za radnje ili propuste tijekom obavljanja njegovih dužnosti privremenog upravitelja u skladu sa stavkom 3.
10.   Privremeni upravitelj imenovan u skladu s ovim člankom ne smatra se direktorom iz sjene ili de facto direktorom prema nacionalnom pravu.”
B.
Nacionalno pravo
13.
Direktiva 2014/59 prenesena je u talijansko pravo Decretom legislativo (Zakonodavni dekret) br. 181 od 16. studenoga 2015. (
11
).
14.
Člankom 8. Zakona br. 114 od 9. srpnja 2015. (
12
), kojim se utvrđuju načela i vodeći kriteriji potrebni za izvršavanje ovlasti, među ostalim se predviđa:
„1.   Prilikom izvršavanja ovlasti prenošenja Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća vlada je obvezna uz načela i vodeće kriterije navedene u članku 1. stavku 1. poštovati načela i kriterije iz Direktive 2014/59/EU te sljedeća posebna vodeća načela i kriterije:
(a)
osiguravanje dosljednosti i usklađenosti između nacionalnih propisa kojima se prenosi Direktiva i europskog pravnog okvira za nadzor banaka, upravljanje krizama i zaštitu deponenata, pri čemu se osobito osigurava da se mogućnosti predviđene Direktivom 2014/59/EU ostvaruju u skladu s odredbama Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010;
[…]”
15.
Zakonodavnim dekretom br. 181 izmijenjen je Zakon o bankama i kreditima (Testo unico bancario, u daljnjem tekstu: Pročišćeni tekst zakona o bankama) (
13
). U odjeljak 01-I, naslovljen „Mjere rane intervencije”, unesen je članak 69.octiesdecies, čiji stavak 1. točka (b) glasi kako slijedi:
„Banca d’Italia [(talijanska središnja banka)] može u pogledu banke ili društva majke bankovne grupe poduzeti sljedeće mjere:
[…]
(b)
smjenu subjekata iz članka 69.vicies semel, u slučaju ozbiljne povrede zakona, drugih propisa ili statuta institucije ili ozbiljnih upravnih nepravilnosti, te u slučaju osobito znatnog pogoršanja situacije banke ili bankarske grupe, pod uvjetom da mjere iz točke (a) ili one predviđene člancima 53.bis i 67.ter nisu dovoljne za rješavanje situacije.”
16.
Članak 69.vicies semel Pročišćenog teksta zakona o bankama ovlašćuje nadzorno tijelo da smijeni pojedinačne članove upravnih i nadzornih tijela te višeg rukovodstva.
17.
Člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, koji je unesen u odjeljak I. naslovljen „Izvanredna uprava”, određuje se:
„Banca d’Italia može naložiti raspuštanje tijela koja obnašaju funkcije uprave i nadzora banaka u slučaju povrede ili nepravilnosti iz članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) ili ako se očekuju ozbiljni imovinski gubici ili se raspuštanje zahtijeva obrazloženim zahtjevom upravnih tijela ili izvanredne skupštine.”
III. Okolnosti spora
A.
Činjenice
18.
Banka je kreditna institucija sa sjedištem u Italiji, uvrštena na burzu i podvrgnuta izravnom bonitetnom nadzoru ESB‑a od 2014. Između prosinca 2014. i 1. siječnja 2019. nagomilala je gubitke veće od 1,6 milijardi eura. Prilikom podnošenja tužbe Općem sudu F. Corneli imala je 200000 redovnih dionica, koje odgovaraju 0,000361 % temeljnog kapitala banke.
19.
Od 2016. do kraja 2018. ESB je poduzeo nekoliko bezuspješnih mjera dokapitalizacije i stabilizacije Banke kako bi joj omogućio da ponovno ispuni kapitalne zahtjeve u smislu članka 27. stavka 1. Direktive 2014/59 (
14
).
20.
Prvom spornom odlukom od 1. siječnja 2019., koja se temeljila na članku 69.octiesdecies te člancima 70. i 98. Pročišćenog teksta zakona o bankama u vezi s člankom 29. Direktive 2014/59, ESB je stavio Banku pod privremenu upravu (u daljnjem tekstu također: odluka o stavljanju pod privremenu upravu) i naložio osobito sljedeće mjere:
–
raspuštanje upravnog odbora Banke i zamjena bivših članova trima privremenim upraviteljima, među kojima su M. i I., odnosno dotadašnji predsjednik navedenog upravnog odbora i izvršni direktor Banke,
–
raspuštanje nadzornog odbora Banke i zamjena bivših članova trima drugim osobama,
–
dodjela novim tijelima zadaće koja se sastoji u „poduzimanju potrebnih mjera kako bi se osiguralo da [Banka] ponovno i osigura dugoročnu usklađenost s imovinskim zahtjevima”.
21.
Usporedno objavljenim priopćenjima za medije ESB i Banka najavili su 2. siječnja 2019. donošenje odluke o stavljanju pod privremenu upravu. Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Državna komisija za trgovačka društva i burzu, Italija) obustavila je nakon toga trgovanje izdanim vrijednosnim papirima ili onima za koje je izdano jamstvo, i to „do stupanja na snagu [te] odluke […] ili do ponovne uspostave, osobito slijedom novih inicijativa nadležnih tijela u području bonitetnog nadzora, cjelovitog okvira informacija o [tim] vrijednosnim papirima […]”.
22.
Drugom spornom odlukom od 29. ožujka 2019. ESB je produljio mjeru stavljanja pod privremenu upravu do 30. rujna 2019. (u daljnjem tekstu također: prva odluka o produljenju). Banka je to objavila 30. ožujka 2019. u priopćenju za medije.
23.
Odlukom od 30. rujna 2019. ESB je produljio mjeru stavljanja pod privremenu upravu do 31. prosinca 2019. (u daljnjem tekstu: druga odluka o produljenju).
24.
Odlukom od 20. prosinca 2019. ESB je produljio mjeru stavljanja pod privremenu upravu do 31. siječnja 2020. kako bi omogućio dovršetak operacije povećanja vlasničkog kapitala (u daljnjem tekstu: treća odluka o produljenju).
25.
Kako to suglasno tvrde stranke u odgovoru na pisana i usmena pitanja Suda, Banka je u rujnu 2019. na temelju okvirnog ugovora koji su sklopili privremeni upravitelji i potvrdila izvanredna glavna skupština Banke dokapitalizirana preko Fonda Interbancario di Tutela dei Depositi (u daljnjem tekstu: FITD) (
15
). FITD je prodao svoje dionice u Banci u ljeto 2022. društvu BPER Banca S.p.a. Naknadni postupak prijenosa dionica manjinskih dioničara (squeeze out) rezultirao je time da je F. Corneli morala prodati svoje dionice u rujnu 2022., čime je izgubila svoj status (manjinske) dioničarke Banke.
B.
Pobijana presuda
26.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. srpnja 2019. F. Corneli pokrenula je postupak za poništenje spornih odluka. Komisija je kao intervenijent podržala ESB‑ove zahtjeve da se tužba poništi.
27.
Pobijanom presudom Opći sud poništio je sporne odluke. U preostalom je dijelu, odnosno dijelovima koji su se općenito odnosili na svaki naknadni ili kasniji akt nakon prve sporne odluke, uključujući drugu i treću odluku o produljenju, odbio tužbu.
28.
ESB‑ov prigovor nedopuštenosti, koji je podržala Komisija, Opći sud odbio je uz obrazloženje da se sporne odluke izravno i osobno odnose na F. Corneli kao manjinsku dioničarku Banke u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a te da ona ima pravni interes. Smatrao je da ona stoga ima aktivnu procesnu legitimaciju (
16
).
29.
Kad je riječ o meritumu, Opći sud smatrao je u biti da se ESB u pogledu spornih odluka oslonio na neodgovarajuću pravnu osnovu. Prema njegovu mišljenju one su se temeljile na „znatnom pogoršanju situacije [Banke]” u smislu članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, kojim se prenosi članak 29. Direktive 2014/59, iako ta (nacionalna) odredba ne sadržava takav uvjet. Takav uvjet nalazi se samo u članku 69.octiesdecies stavku 1. točki (b) Pročišćenog teksta zakona o bankama, kojim se prenosi članak 28. Direktive. Potonjom (nacionalnom) odredbom uređuje se samo „razrješenje” upravnih ili nadzornih tijela Banke, ali ne i ovlast predviđena člankom 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama da se Banka „raspuštanjem” tih tijela stavi pod privremenu upravu. Stoga se članak 69.octiesdecies i članak 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama odnose na različite slučajeve, kao i, s obzirom na tekst članaka 28. i 29. Direktive 2014/59, mjere različitog intenziteta intervencije koje je trebalo poduzeti jednu za drugom i koje su ovisile o različitim taksativnim (alternativnim) uvjetima. Uvjet „pogoršanja situacije banke” stoga se ne primjenjuje na mjere iz članka 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama, tako da je ESB povrijedio tu odredbu (
17
).
30.
Opći sud smatra da zbog jasnog teksta članka 69.octiesdecies i članka 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama te ondje upotrijebljenih pojmova ne dolazi u obzir ni tumačenje u skladu s pravom Unije. Naime, mjera koju je poduzeo ESB jest ona predviđena člankom 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama, tako da trebaju biti ispunjeni uvjeti iz tog članka (
18
). „Pogoršanje situacije banke” predviđeno člankom 69.octiesdecies Pročišćenog teksta zakona o bankama „nije generički izraz, već uvjet utvrđen zakonodavnim tekstom koji upućuje na taksativan popis četiriju alternativnih uvjeta”, i stoga ne može opravdati mjeru iz članka 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama (
19
).
31.
Usto ESB nije obvezan primijeniti Direktivu 2014/59 s ciljem da u slučaju znatnog pogoršanja situacije banke odredi da je se stavi pod privremenu upravu. To isto tako ne proizlazi ni iz njegove obveze iz članka 4. stavka 3. Uredbe br. 1024/2013 da primijeni nacionalno pravo utvrđeno radi prenošenja direktiva. Ta se odredba ne može tumačiti na način „da obuhvaća dva različita izvora obveza, odnosno čitavo pravo Unije, uključujući direktive, kojem treba dodati nacionalno pravo [namijenjeno njihovu prenošenju]”. Naime, Opći sud smatra da bi takvo tumačenje pretpostavljalo „da se nacionalne odredbe razlikuju od direktiva i da se u takvom slučaju ESB‑u nameću dvije vrste dokumenata kao različiti normativni izvori” (
20
). Međutim, to bi bilo protivno članku 288. UFEU‑a. Uostalom, direktiva ne može stvarati obveze za pojedinca. Stoga se ESB‑ova pogreška ne može ispraviti ni slobodnim tumačenjem članka 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama s obzirom na Direktivu 2014/59 (
21
).
32.
Opći sud nije dalje ispitivao šest tužbenih razloga koje je utvrdio (
22
).
33.
U dijelu u kojem je F. Corneli formulacijom „svaki naknadni ili kasniji akt” u tužbi, replici i još jednom dopisu također osporavala drugu i treću odluku o produljenju, Opći sud to je odbacio kao nedopušteno zbog manjka određenosti i zbog toga što nisu bili ispunjeni uvjeti iz članka 76. točke (d) i članka 86. njegova Poslovnika jer ta formulacija nije bila dovoljno pojašnjena u tužbi (
23
).
IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
34.
Aktom podnesenim tajništvu Suda 21. prosinca 2022. ESB je podnio žalbu u predmetu C‑777/22 P.
35.
Aktom podnesenim tajništvu Suda 22. prosinca 2022. Komisija je podnijela žalbu u predmetu C‑789/22 P.
36.
Na zahtjeve Komisije i ESB‑a od 18. odnosno 20. siječnja 2023. predsjednik Suda odlučio je 8. veljače 2023. spojiti predmete C‑777/22 P i C‑789/22 P u skladu s člankom 54. Poslovnika Suda.
37.
Aktom podnesenim tajništvu Suda 20. ožujka 2023. Italija je u skladu s člankom 40. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije zatražila intervenciju u potporu zahtjevima ESB‑a i Komisije. Odlukom od 17. travnja 2023. predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev. Italija je podnijela svoj intervencijski podnesak 26. svibnja 2023.
38.
ESB uz potporu Italije zahtijeva da se:
–
ukine pobijana presuda u dijelu u kojem su poništene sporne odluke,
–
tužba za poništenje odbaci kao nedopuštena,
–
podredno, utvrdi zakonitost spornih odluka i, po potrebi, uputi predmet Općem sudu kako bi on odlučio o tužbenim zahtjevima koji nisu razmatrani u pobijanoj presudi,
–
F. Corneli naloži snošenje troškova koje je ESB imao u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
39.
Komisija uz potporu Italije zahtijeva da se:
–
ukine pobijana presuda,
–
tužba za poništenje odbaci kao nedopuštena odnosno odbije kao neosnovana,
–
F. Corneli naloži snošenje troškova postupka u oba stupnja,
–
podredno, pobijana presuda ukine i predmet vrati Općem sudu na odlučivanje.
40.
F. Corneli zahtijeva da se:
–
žalbe odbace kao nedopuštene i potvrdi pobijana presuda,
–
podredno, prihvate zahtjevi koje Opći sud nije razmotrio ili,
–
podrednije, predmet vrati Općem sudu na preispitivanje.
41.
Na zahtjeve ESB‑a i Italije od 3. odnosno 6. studenoga 2023. spojeni predmeti upućeni su 7. svibnja 2024. velikom vijeću Suda.
42.
Sud je 7. svibnja 2024. pozvao stranke da se pismeno očituju o određenim pitanjima, što su stranke učinile u propisanim rokovima.
43.
Stranke su na raspravi 25. lipnja 2024. iznijele svoja izlaganja i odgovorile na pitanja Suda.
V. Ocjena
A.
Pregled žalbenih razloga i redoslijed ispitivanja
44.
U predmetu C‑777/22 P ESB uz potporu Italije ističe dva žalbena razloga.
45.
Prvim žalbenim razlogom ESB ističe da je Opći sud počinio nekoliko pogrešaka koje se tiču prava prilikom ocjene „izravnog i osobnog utjecaja” na F. Corneli u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a te njezina pravnog interesa. Drugim žalbenim razlogom ESB prigovara Općem sudu da njegova ocjena pravnih osnova na koje se oslonio u spornim odlukama sadržava pogrešku koja se tiče prava i smatra da je tu ocjenu trebalo provesti u skladu s člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 na temelju cjelokupnog primjenjivog nacionalnog prava i metoda njegova tumačenja. To se osobito odnosi na članak 69.octiesdecies stavak 1. točku (b) i članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama kako ih tumače talijanski sudovi.
46.
U predmetu C‑789/22 P Komisija uz potporu Italije ističe pet žalbenih razloga, koji se djelomično podudaraju s onima koje ističe ESB.
47.
Prvim žalbenim razlogom Komisija ističe iste pogreške koje se tiču prava koje je Opći sud počinio prilikom primjene članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a kao one koje ističe ESB svojim prvim žalbenim razlogom. Drugim žalbenim razlogom Komisija prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom primjene članka 84. njegova Poslovnika tako što je nedopušteno po službenoj dužnosti istaknuo materijalni pravni nedostatak i odlučio ultra petita. Trećim žalbenim razlogom Komisija osporava, slično kao što to čini ESB u drugom žalbenom razlogu, tumačenje članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 i članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, koje navodno sadržava pogrešku koja se tiče prava. Četvrti žalbeni razlog odnosi se na povredu članka 288. trećeg stavka UFEU‑a i temelji se na tome da je Opći sud pogrešno smatrao da se članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama ne može tumačiti u skladu s člankom 29. Direktive 2014/59. Naposljetku, petim žalbenim razlogom Komisija prigovara, slično kao ESB u drugom žalbenom razlogu, da je Opći sud počinio nekoliko pogrešaka koje se tiču prava prilikom ocjene odnosa između nacionalnog prava i direktiva, uključujući povrede članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 i članka 288. drugog i trećeg stavka UFEU‑a, kao i nepoštovanje izravne primjenjivosti relevantnih odredbi direktiva.
48.
Najprije ću zajedno ispitati žalbene razloge koji se odnose na dopuštenost tužbe (
24
) (odjeljak B). Naposljetku ću također zajedno ispitati žalbene razloge koji se odnose na meritorne ocjene Općeg suda (
25
) (odjeljak C).
B.
Žalbeni razlozi koji se odnose na dopuštenost tužbe
49.
Žalbeni razlozi u pogledu dopuštenosti tužbe obuhvaćaju, s jedne strane, pitanje odnose li se sporne odluke izravno i osobno na F. Corneli u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (odjeljak 1.), a s druge strane njezin (daljnji) interes za njihovo poništenje (odjeljak 2.)
50.
Pritom treba uzeti u obzir to da Sud po službenoj dužnosti u žalbenom postupku ispituje dopuštenost tužbe, uključujući daljnje postojanje pravnog interesa, neovisno o argumentima stranaka i ocjeni Općeg suda (
26
). Već zbog toga ne može se prihvatiti prigovor nedopuštenosti koji je F. Corneli istaknula u vezi s ESB‑ovim prvim žalbenim razlogom i treba ga odbiti.
1. Aktivna procesna legitimacija na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a
51.
U skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a osoba kojoj nije upućen pobijani akt ima aktivnu procesnu legitimaciju samo ako se on „izravno i osobno odnosi na nju”. Najprije ću ispitati odnose li se sporne odluke izravno na F. Corneli.
a) Izravni utjecaj
52.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi trebaju kumulativno biti ispunjena dva uvjeta kako bi se smatralo da se akt „izravno odnosi” na određenu osobu u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. S jedne strane, osporavana mjera mora izravno proizvoditi učinke na pravni položaj pojedinca. S druge strane, mjera ne smije ostaviti nikakvu diskrecijsku ovlast adresatima koji su zaduženi za njezinu provedbu, pri čemu je ta provedba isključivo automatske naravi. Naprotiv, ona mora proizlaziti iz samog propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (
27
).
53.
Kao što je to Opći sud pravilno naveo upućivanjem na tu sudsku praksu (
28
), sporne odluke proizvode izravne negativne učinke na pravni položaj F. Corneli kao dioničarke Banke. To se odnosi na ostvarivanje njezinih prava sudjelovanja i prava glasa te drugih prava utvrđenih Statutom Banke. Suprotno prigovorima koje je istaknuo ESB u tom pogledu nije vidljivo nepoštovanje, a još manje iskrivljavanje relevantnih pravila o pravima dioničara Banke iz njezina Statuta. Sporne odluke osobito utječu na prava izbora upravnih i nadzornih tijela Banke (članci 18. i 26.), sazivanja glavne skupštine dioničara i utvrđivanja dnevnog reda (članak 10. stavak 4.). To se isto tako odnosi na uvjete pod kojima ta glavna skupština ili određeni dio dioničara u skladu s člancima 2393. i 2393.bis talijanskog Građanskog zakonika može tražiti uspostavljanje odgovornosti upravnih i nadzornih tijela Banke (
29
).
54.
Spornim odlukama obustavljeno je odnosno ograničeno ostvarivanje tih prava i one su stoga izravno zadirale u pravni položaj dioničara, uključujući pravni položaj F. Corneli, jer je njima određena odnosno produljena mjera stavljanja Banke pod privremenu upravu. Naime, na temelju te odredbe prava izbora upravnih i nadzornih tijela Banke te prava sazivanja glavne skupštine dioničara i utvrđivanja njezina dnevnog reda prenesena su na privremene upravitelje. Odgovarajuće obustavljanje ili ograničenje predmetnih prava sudjelovanja ili prava glasa dioničara proizlazi iz članka 70. stavka 2. u vezi s člankom 72. stavkom 6. Pročišćenog teksta zakona o bankama, kojima se predviđa automatski prijenos tih prava na privremene upravitelje (
30
). Usto je određivanjem mjere stavljanja pod privremenu upravu u skladu s člankom 72. stavkom 9. Pročišćenog teksta zakona o bankama ograničena građanskopravna odgovornost upravnih i nadzornih tijela Banke na slučajeve prijevare i grubog nemara i pred sudom je mogu istaknuti još samo privremeni upravitelji nakon prethodnog odobrenja društva Banca d’Italia. Osim toga, tim je upraviteljima u skladu s člankom 72. stavkom 5. Pročišćenog teksta zakona o bankama dodijeljeno pravo da nakon prethodnog odobrenja društva Banca d’Italia podnose tužbe za utvrđivanje odgovornosti članova raspuštenih tijela Banke ili njezina izvršnog direktora. Glavna skupština dioničara ili jedan dio tih dioničara koji ima određeni udio u temeljnom kapitalu stoga više nije mogao podnositi takve tužbe u skladu s člancima 2393. i 2393.bis talijanskog Građanskog zakonika (
31
).
55.
Opći sud pravilno je smatrao da su ugrožena prava sudjelovanja ili prava glasa dioničara, uključujući ona koje je imala F. Corneli, neovisno o tome što se u Statutu Banke za njihovo djelotvorno ostvarivanje djelomično predviđa kvorum od 1 % dionica koje imaju ti dioničari (
32
). Naime, sva ta prava sudjelovanja ili prava glasa imaju, slično kao biračko pravo građanina na demokratskim izborima, svojstvenu vrijednost. Ona ne ovisi o pitanju je li ostvarivanje tih prava dovoljno kako bi se stvarno utjecalo na bitne organizacijske ili poslovne odluke banke. Naime, prava sudjelovanja ili prava glasa sadržavaju i štite već pravnu mogućnost sudjelovanja u takvim procesima odlučivanja i utjecaja na njihov ishod. Opći sud to je pravilno prepoznao tako što je utvrdio da se u ESB‑ovu i Komisijinu argumentu „zanemaruje pravo glasa koje svakom dioničaru omogućuje da pojedinačno sudjeluje u izboru članova [glavne skupštine koji se biraju u] upravn[a] i nadzorn[a] tijela” (
33
). Međutim, određivanjem mjere stavljanja pod privremenu upravu ta pravna mogućnost utjecaja na upravljanje Bankom automatski prestaje.
56.
Stoga za pitanje jesu li ugrožena prava sudjelovanja ili prava glasa koja ima manjinski dioničar nije važno to što on može eventualno postići relevantne kvorume samo s drugim (manjinskim) dioničarima. Moguće postizanje takvog kvoruma važno je samo za naknadno pitanje o tome je li ostvarivanje prava sudjelovanja ili prava glasa dovoljno i kako bi se ostvarili željeni pravni učinci (kao što je primjerice sazivanje glavne skupštine ili utvrđivanje njezina dnevnog reda). Međutim, time se ne može dovesti u pitanje ni postojanje zaštite ostvarivanja tih pojedinačnih prava ni potreba za tom zaštitom (
34
). Kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točkama 43. do 45. pobijane presude, u skladu s tim treba odbiti i prigovor žaliteljâ da prava donošenja odluka imaju samo glavna skupština ili dio dioničara koji doseže određenu stopu udjela, ali ne i pojedinačni dioničar koji ima samo prava glasa.
57.
Sud je usto u presudi Trasta Komercbanka (
35
) neizravno potvrdio da u slučaju kao što je ovaj, koji se za razliku od spornog oduzimanja odobrenja u toj presudi odnosi samo na određivanje mjere stavljanja banke pod privremenu upravu, ugrožavanje prava dioničara na sudjelovanje u upravljanju može biti dovoljno kako bi se smatralo da je riječ o izravnom utjecaju na dioničare. Naime, ugrožavanje tih prava u potonjem slučaju ne podudara se s negativnim, isključivo gospodarskim učincima na banku i njezine dioničare koji bi proizlazili iz oduzimanja njezina odobrenja ili čak njezine likvidacije (
36
). Sud je usto izričito priznao da čak i odluka o likvidaciji banke izravno utječe na pravo dioničara na sudjelovanje u njezinu upravljanju jer je to upravljanje povjereno likvidatoru. Međutim, ta se odluka u predmetu Trasta Komercbanka temeljila isključivo na latvijskom pravu. Ona se stoga nije mogla pripisati ni pravu Unije ni ESB‑ovoj spornoj odluci o oduzimanju odobrenja, tako da potonja odluka nije izravno utjecala na dioničare (
37
). Međutim, kao što je to Opći sud pravilno naveo (
38
), situacija je drukčija u slučaju ESB‑ove odluke o stavljanju banke pod privremenu upravu.
58.
ESB ne može osporiti te zaključke upućivanjem na presudu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Albert i dr. protiv Mađarske (
39
).
59.
S jedne strane, ovlast podnošenja zahtjeva iz članka 34. EKLJP‑a koju je ispitivao ESLJP nije istovjetna uvjetima za aktivnu procesnu legitimaciju iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. S druge strane, i ESLJP načelno priznaje da se akti „izravno odnose” na dioničare banke u smislu članka 34. EKLJP‑a ako je zahtjev podnesen protiv akata koji se odnose i na tu banku i na prava njezinih dioničara. To načelo ograničeno je samo ako su banka i njezini dioničari toliko usko povezani da bi bilo umjetno praviti razliku između njih ili ako je to opravdano „izvanrednim okolnostima”. ESLJP je stoga, slično kao Sud u presudi Trasta Komercbanka (točka 57. ovog mišljenja), priznao da se akti koji izravno utječu na prava dioničara (na sudjelovanje u upravljanju bankom) razlikuju od onih koji su usmjereni (samo) protiv banke. Naime, ti akti ne štete samo gospodarskim interesima dioničara te banke, nego mijenjaju njihov pravni položaj u okviru njezine upravljačke strukture (
40
).
60.
Točno je da ESLJP u presudi Albert i dr. protiv Mađarske nije smatrao da se „izravno utjecalo” na prava dioničara. Naime, oni su mogli, s jedne strane, ostvarivati ta prava u pogledu spornog spajanja dviju banaka o kojima je bila riječ tijekom povezanih postupaka odlučivanja i glasovanja. S druge strane, ta prava zbog manjeg opsega pojedinačnih udjela u društvu nisu bila dovoljna kako bi se kontrolirala jedna od tih banaka. Stoga je ESLJP, za razliku od slučajeva umjetnog lišavanja dioničara prava glasa ili poništenja dionica o kojima je prije odlučivao (
41
), smatrao da sporne mjere koje su u biti specifične za društvo samo „sporedno i neizravno” utječu na prava pojedinačnih dioničara kao takva (
42
).
61.
Međutim, posebna situacija spajanja dviju banaka nije usporediva sa situacijom o kojoj je riječ u ovom slučaju, u kojoj je banka samo stavljena pod privremenu upravu. Naime, te dvije spojene banke prestale su postojati i poslovati na tržištu u njihovu dotadašnjem obliku. Stoga se konačna promjena u strukturi banke i njezinoj poslovnoj djelatnosti te s time povezani gospodarski učinci razlikuju od privremene uprave u okviru koje poslovnu djelatnost banke samo privremeno kontrolira netko drugi, kao i od njezinih učinaka na prava dioničara. ESB‑ovi argumenti koji se temelje na sudskoj praksi ESLJP‑a u pogledu spajanja banaka stoga se ne mogu primijeniti na ovaj slučaj i treba ih odbiti.
62.
Prava sudjelovanja ili prava glasa dioničara Banke usto su automatski obustavljena i ograničena stavljanjem pod privremenu upravu koja je određena odnosno produljena na temelju spornih odluka. U tom pogledu nije bila potrebna posredna diskrecijska odluka ili dodatni provedbeni akt (
43
). Iz toga slijedi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je utvrdio da su te odluke izravno utjecale na F. Corneli u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (
44
).
b) Osobni utjecaj
63.
Pitanje ispunjava li F. Corneli i kriterij osobnog utjecaja valja ispitati samo ako sporne odluke nisu„regulatorni akti” u smislu članka 263. četvrtog stavka treće mogućnosti UFEU‑a koji podrazumijevaju provedbene mjere. Prema ustaljenoj sudskoj praksi taj pojam obuhvaća sve nezakonodavne akte opće primjene. To podrazumijeva da se takav akt primjenjuje na objektivno određene situacije i proizvodi pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba (
45
).
64.
Taj uvjet nije ispunjen u ovom slučaju. Sporne odluke bile su izravno upućene Banci, odnosno pravnoj osobi, i odnosile su se također na broj dioničara koji je postojao u trenutku njihova donošenja. Stoga treba ispitati je li F. Corneli u svojstvu dioničarke svojedobno ispunjavala kriterij osobnog utjecaja.
65.
Smatram da je Opći sud upućivanjem na sudsku praksu Suda pravilno smatrao da postoji takav osobni utjecaj na F. Corneli (
46
).
66.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi osoba koja nije adresat neke mjere može tvrditi da se ona na nju osobno odnosi samo ako mjera utječe na tu osobu zbog određenih osobina koje su joj svojstvene ili zbog činjenične situacije koja je razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući je uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima je mjera upućena (
47
). Sud je osobito u slučaju apstraktnih i općenitih mjera utvrdio da mogućnost da se s više ili manje točnosti odredi broj ili čak identitet osoba na koje se primjenjuje neka mjera nije dovoljna kako bi se smatralo da se ta mjera osobno na njih odnosi ako je jasno da se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (
48
).
67.
Kao što je to pravilno naveo Opći sud (
49
), u trenutku donošenja spornih (konkretnih i pojedinačnih) odluka F. Corneli izdvojena je pojedinačno u svojstvu dioničarke, a time i člana jasno određene skupine svih dioničara Banke. Te odluke zadirale su usto u ostvarivanje njezinih prava sudjelovanja i prava glasa koja joj se u tom svojstvu priznaju na temelju Statuta Banke (točka 53. i sljedeće ovog mišljenja). Stoga se one nisu odnosile na F. Corneli samo u njezinu „objektivnom” svojstvu dioničarke (u odnosu na dioničare drugih društava), kao što to tvrde žalitelji, nego u svojstvu vlasnice dijela temeljnog kapitala Banke koja se u tom trenutku mogla jasno izdvojiti. Ta je mjera usto prouzročila upravo obustavu prava sudjelovanja i prava glasa dioničara Banke (a ne dioničara drugih društava) (točka 54. ovog mišljenja) kako bi se olakšao njezin oporavak.
68.
Argument koji je prije svega istaknuo ESB i prema kojem bi u skladu s tim trebalo smatrati da se mjera osobno odnosi na otprilike 35000 dioničara Banke i da oni imaju aktivnu procesnu legitimaciju ne može dovesti u pitanje tu ocjenu. Kao što je to pravilno utvrdio Opći sud, broj mogućih tužitelja na koji se odnosi pobijana mjera ovisno o njezinoj vrsti nije relevantan u dijelu u kojem se oni mogu jasno izdvojiti u trenutku njezina donošenja kao članovi točno određene skupine osoba i ta mjera (ciljano) zadire u njihova postojeća prava (
50
). To u ovom slučaju vrijedi tim više što sporne odluke nisu općenite, nego konkretne i pojedinačne mjere (točke 64. i 66. ovog mišljenja).
69.
Stoga je Opći sud pravilno odlučio da su sporne odluke osobno utjecale na F. Corneli u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Slijedom toga, može se ostaviti otvorenim pitanje sadržava li dodatno obrazloženje, a osobito ono iz točaka 73. do 75. pobijane presude, koje je osporavala Komisija (u odgovoru na argumente koje je istaknula u prvostupanjskom postupku), pogreške koje se tiču prava.
2. Daljnje postojanje pravnog interesa
70.
Valja još ispitati može li F. Corneli s obzirom na prestanak privremene uprave Banke i nesporni gubitak svojeg svojstva dioničarke i dalje isticati (pravni) interes za poništenje spornih odluka i je li ga dokazala.
71.
Točno je da je Opći sud ispitao vlastiti pravni interes F. Corneli, koji treba razlikovati od pravnog interesa Banke, i pretpostavio da on postoji uz obrazloženje da su sporne odluke utjecale na ostvarivanje njezinih prava kao dioničarke (
51
). To se osobito odnosi na prava sazivanja glavne skupštine kako bi se predložilo podnošenje tužbe ili prava dodavanja određene stavke njezinu dnevnom redu (
52
). Taj drukčiji pravni interes F. Corneli temelji se na njezinu zahtjevu da se posebno zaštite prava sudjelovanja i prava glasa povezana s njezinim položajem dioničarke na temelju prava trgovačkih društava. Međutim, time je Opći sud u biti samo ponovio obrazloženje izravnog utjecaja na F. Corneli (točka 53. i sljedeće ovog mišljenja), pri čemu nije razmotrio pitanje je li s obzirom na istek roka za privremenu upravu Banke predviđenog u prvoj odluci o produljenju takav pravni interes F. Corneli i dalje postojao do trenutka objave pobijane presude. Isto tako od nje nije zahtijevao odgovarajući dokaz.
72.
Pitanje o tome je li tužitelj dokazao svoj pravni interes i njegovo daljnje postojanje pravno je pitanje koje treba razlikovati od dokazivanja aktivne procesne legitimacije u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a i koje u žalbenom postupku nadzire Sud (
53
).
73.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom tužba za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba dopuštena je samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Pretpostavka za postojanje takvog pravnog interesa je da poništenje može priskrbiti korist toj osobi. Taj pravni interes mora nastaviti postojati do donošenja sudske odluke kao osnovni preduvjet dopuštenosti tužbe. Postupak se inače obustavlja (
54
).
74.
Daljnje postojanje pravnog interesa može se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, temeljiti među ostalim na tome da presuda o poništenju služi za pripremu tužbe za naknadu štete (
55
). U skladu s tim mogućnost tužbe za naknadu štete dovoljna je osnova za takav pravni interes, pod uvjetom da on nije hipotetske naravi (
56
). Pritom nije važno jesu li tužbe podnesene sudovima Unije ili nacionalnim sudovima vjerojatno osnovane ili imaju li isti predmet. Naprotiv, odlučujuće je utječe li zatraženo poništenje pobijanog akta na tu drugu tužbu (
57
), odnosno može li je ono barem djelomično prejudicirati.
75.
Na pisana i usmena pitanja Suda F. Corneli odgovorila je da njezin pravni interes, koji se temelji na gubitku njezinih dionica i prava sudjelovanja ili prava glasa kao dioničarke Banke, i dalje postoji osobito u pogledu budućih tužbi za utvrđivanje odgovornosti. Namjeravala je podnijeti takvu tužbu protiv tijela te pravnih i fizičkih osoba koje su sudjelovale u privremenoj upravi Banke, njezinu restrukturiranju i prodaji njezinih dionica, a takvu tužbu prejudicira poništenje spornih odluka koje moraju izvršiti sudovi Unije. U tom je pogledu pravilno tvrdila da petogodišnji rok zastare u skladu s člankom 46. Statuta Suda za podnošenje tužbe za utvrđivanje odgovornosti među ostalim protiv ESB‑a još nije istekao u skladu s člankom 268. u vezi s člankom 340. trećim stavkom UFEU‑a (
58
).
76.
Točno je da se konačni gubitak dionica i prava sudjelovanja ili prava glasa kao takav, koji je u međuvremenu nastupio zbog restrukturiranja Banke, ne može izravno pripisati spornim odlukama, kojima je samo naloženo njezino stavljanje pod privremenu upravu, niti može opravdati interes F. Corneli za njihovo poništenje (
59
). Međutim, takav interes postojao je tijekom privremene uprave, kad ona više nije mogla ostvarivati svoja prava sudjelovanja ili prava glasa kao dioničarka (točka 71. ovog mišljenja).
77.
F. Corneli smatra da je šteta koja joj je nanesena, osim konačnim gubitkom njezinih dionica i prava sudjelovanja ili prava glasa, prouzročena i ugrožavanjem tih prava tijekom privremene uprave. Čini se da ta takva uzročnost u svakom slučaju nije ni hipotetski ni potpuno isključena s obzirom na mjere o kojima su izvijestili ona i ESB u odgovorima na pisana pitanja Suda i koje su poduzete tijekom privremene uprave 2019. i 2020. te koje su naposljetku dovele do dokapitalizacije Banke preko FITD‑a i prodaje njegovih dionica društvu BPER Banca (točka 25. ovog mišljenja). Na temelju diskrecijske ovlasti koja je dodijeljena nacionalnim sudovima u pogledu ispunjenja uvjeta za odgovornost u skladu s nacionalnim pravilima za naknadu štete, uključujući uzročnost između nezakonitog postupanja i nastale štete, nije na sudovima Unije da točno ispitaju ta pitanja prilikom ocjene daljnjeg postojanja pravnog interesa, a još manje da unaprijed isključe takvu uzročnost (točka 74. ovog mišljenja). Naprotiv, dovoljno je da se utvrdi da poništenje – koje eventualno može potvrditi Sud – spornih odluka na temelju razloga nezakonitosti koje je iznijela F. Corneli može prejudicirati kasnije tužbe za utvrđivanje odgovornosti.
78.
Stoga F. Corneli i dalje ima interes za to da se ponište sporne odluke koje služe za pripremu tužbe za utvrđivanje odgovornosti pred nacionalnim sudovima ili sudovima Unije u skladu s člankom 263. drugim stavkom u vezi s člankom 264. prvim stavkom UFEU‑a.
3. Međuzaključak
79.
S obzirom na daljnje postojanje pravnog interesa F. Corneli i njezinu aktivnu procesnu legitimaciju u skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a Opći sud mogao je slijedom toga proglasiti dopuštenom njezinu tužbu za poništenje.
80.
ESB‑ov odnosno Komisijin prvi žalbeni razlog stoga treba odbiti kao neosnovan.
C.
Žalbeni razlozi koji se odnose na osnovanost tužbe: postoji li povreda članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 u vezi s člankom 29. Direktive 2014/59 i člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama?
1. Redoslijed ispitivanja
81.
ESB‑ov drugi žalbeni razlog te Komisijin drugi, treći, četvrti i peti žalbeni razlog odnose se u biti na pitanje je li Opći sud pogrešno tumačio članak 4. stavak 3. prvi podstavak Uredbe br. 1024/2013 u vezi s člancima 28. i 29. Direktive 2014/59, kao i člankom 69.octiesdecies stavkom 1. točkom (b) i člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, kad je utvrdio da te odredbe nisu odgovarajuća pravna osnova za određivanje odnosno produljenje mjere stavljanja Banke pod privremenu upravu u spornim odlukama. Naime, Opći sud u tom je pogledu isključio izravnu primjenu odredbi Direktive na Banku te tumačenje tih nacionalnih odredbi u skladu s direktivom (
60
).
82.
ESB‑ovim drugim žalbenim razlogom te Komisijinim trećim i četvrtim žalbenim razlogom usto se u biti prigovara da je Opći sud pogrešno tumačio članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama i okolnost da se ta odredba može tumačiti u skladu s direktivom, odnosno u skladu s člankom 29. Direktive 2014/59. Četvrtim i petim žalbenim razlogom Komisija prigovara da je to dovelo i do toga da je Opći sud povrijedio članak 288. drugi i treći stavak UFEU‑a te članak 4. stavak 3. prvi podstavak Uredbe br. 1024/2013, među ostalim jer nije poštovao ESB‑ovu obvezu da izravno primijeni članak 29. Direktive naloženu na temelju toga. Na raspravi je i ESB na pisana i usmena pitanja Suda odgovorio da je ta odredba Direktive izravno primjenjiva prema načelu nadređenosti. Stoga je ne moraju poštovati samo tijela država članica, nego i ESB i Opći sud. O tome su se na raspravi očitovale i F. Corneli i Italija.
83.
U nastavku ću zajedno ispitati te prigovore. Pritom ću također ispitati pitanje je li Opći sud povrijedio članak 288. drugi i treći stavak UFEU‑a te članak 84. svojeg Poslovnika (Komisijin drugi, četvrti i peti žalbeni razlog).
84.
Budući da je ESB u skladu s člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 obvezan primijeniti relevantno pravo Unije, uključujući nacionalno pravo koje je utvrđeno radi prenošenja prava koje sadržavaju direktive (
61
), najprije ću ispitati odnosi li se ta obveza primjene i u kojem opsegu i na članak 29. stavak 1. prvu rečenicu Direktive 2014/59. Pritom valja ispitati je li ta odredba s obzirom na njezinu normativnu strukturu i njezine pravne posljedice bila izravno primjenjiva na Banku i njezine dioničare (odjeljak 2.) te jesu li je trebala poštovati i primijeniti nacionalna tijela, ali i ESB i Opći sud (odjeljak 3.). Naime, moguće je da je ESB već na temelju izravne primjenjivosti i nadređenosti te odredbe Direktive bio ovlašten i eventualno čak obvezan (
62
) odrediti stavljanje Banke pod privremenu upravu i zanemariti nacionalne odredbe u dijelu u kojem se protive toj odredbi. Opći sud u tom slučaju ne bi smio poništiti sporne odluke zbog navodnog nepostojanja pravne osnove. U tom slučaju više ne bi bilo važno pitanje mogu li se te nacionalne odredbe tumačiti u skladu s direktivom.
85.
U slučaju da je isključena izravna primjena članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59, zatim ću ispitati primjenjuje li se na ESB i u kojem opsegu obveza tumačenja u skladu s direktivom nacionalnog prava utvrđenog radi prenošenja te direktive (odjeljak 4.). Nakon toga posvetit ću se pitanju na koji način Opći sud prilikom nadzora ESB‑ovih akata u tom pogledu treba uzeti u obzir doseg nacionalnog prava, a osobito treba li u području primjene članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 s tim pravom postupati jednako kao s pravom Unije (odjeljak 5.). Naposljetku ću ispitati dopuštenost prigovora istaknutih u tom pogledu, koje su žalitelji prvi put iznijeli u žalbenom postupku (odjeljak 6.).
86.
U pobijanoj presudi Opći sud isključio je i izravnu primjenu odredbi Direktive na štetu pojedinca, kao i tumačenje članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama u skladu s direktivom (
63
). Kao što ću to pokazati u nastavku, taj način postupanja barem se u konačnici ne može osporavati.
2. Je li članak 29. stavak 1. prva rečenica Direktive 2014/59 izravno primjenjiv i nadređen?
a) Normativna struktura članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59
87.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, da bi se odredbi direktive mogao priznati izravan učinak, ona s obzirom na svoj sadržaj mora biti bezuvjetna i dovoljno precizna. Odredba je bezuvjetna ako propisuje obvezu koja ne sadržava nijedan uvjet i u svojoj provedbi ili u svojim učincima ne ovisi o poduzimanju nijedne mjere institucija Unije ili država članica. Smatra se dovoljno preciznom da je pojedinac može isticati i nacionalni sud primijeniti ako nedvosmislenim riječima utvrđuje obvezu (
64
). Ako su ispunjeni ti uvjeti, pojedinac se može pozivati na tu odredbu pred nacionalnim sudovima protiv države članice u slučaju kada je ona tu direktivu pogrešno prenijela (
65
).
88.
Člankom 29. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 2014/59 zahtijeva se od država članica da, ako nadležno tijelo (u ovom slučaju ESB) smatra da zamjena višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela kako je navedeno u članku 28. nije dostatna „da ispravi situaciju”, države članice osiguravaju da ta tijela mogu imenovati jednog ili više privremenih upravitelja institucije. Stoga se tom odredbom uređuje ovlast nadležnog tijela da poduzme takvu mjeru upućivanjem na manje invazivne mjere predviđene člankom 28. Direktive, koje prema ESB‑ovu mišljenju u ovom slučaju nisu dovoljne, poput smjene pojedinih ili svih članova višeg rukovodstva ili upravljačkog tijela. Sve te mjere među ostalim podrazumijevaju da se financijska situacija banke o kojoj je riječ znatno pogoršala. Kao što to proizlazi iz upućivanja na članak 28. u članku 29. Direktive, iz njihova zajedničkog teksta i uvodne izjave 40. (
66
), kriterij znatnog pogoršanja financijske situacije
jedinstveni je uvjet za primjenu svih korektivnih mjera različitog intenziteta intervencije koje su predviđene u objema odredbama. Stoga su i uvjeti za primjenu članka 29. stavka 1. prve rečenice u vezi s člankom 28. Direktive, kao i pravne posljedice koje su ondje određene, dovoljno precizno određeni i bezuvjetni.
89.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda okolnost da nadležna tijela imaju određenu diskrecijsku ovlast odnosno marginu prosudbe u pogledu ocjene ispunjenja tih uvjeta, s jedne strane, i mjera koje treba poduzeti, s druge strane, i da te mjere u skladu s člankom 29. stavkom 1. drugom rečenicom Direktive 2014/59 moraju biti proporcionalne ne može dovesti u pitanje dovoljnu preciznost i bezuvjetnost tih odredbi. Takva diskrecijska ovlast odnosno margina prosudbe prema toj sudskoj praksi nije ni uvjet ni dodatni zahtjev za provedbu ili učinkovitost u smislu načela navedenih u točki 87. ovog mišljenja (
67
).
90.
Naprotiv, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako direktiva državama članicama ostavlja određenu marginu prosudbe kada je provode, može se smatrati da je odredba te direktive bezuvjetna i precizna ako im nedvosmisleno nameće obvezu ostvarivanja točno određenog rezultata koja ne ovisi ni o kakvom uvjetu u pogledu njezine primjene (
68
). U skladu s tom sudskom praksom bezuvjetnost obveze može stoga kompenzirati zahtjev određenosti (
69
). To je u ovom predmetu slučaj u pogledu rezultata koji treba postići, odnosno određivanja stavljanja pod privremenu upravu u slučaju znatnog pogoršanja financijske situacije banke o kojoj je riječ koje se ne može ispraviti blažim mjerama u smislu članka 28. Direktive.
91.
Stoga na temelju tih kriterija sadržaj članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59 treba smatrati dovoljno određenim da bi ga, primjerice, moglo primijeniti nacionalno nadzorno tijelo, kao i nacionalni sud u naknadnom sporu. Iz toga načelno slijedi da ta tijela moraju izuzeti iz primjene nacionalno pravilo kojim se povređuje ta odredba (
70
). Primjenjuje li se to i u kojem opsegu i na ESB razmotrit ću u nastavku (točka 106. i sljedeće). Stoga treba odbiti argumente koje je F. Corneli istaknula osobito tijekom rasprave i prema kojima se Direktivom u tom pogledu predviđa samo minimalno usklađivanje, a državama članicama ostavlja široka margina prosudbe prilikom njezine provedbe.
92.
Međutim, u točki 112. pobijane presude Opći sud utvrdio je da direktiva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedinca, tako da je bila isključena izravna primjena (koja je dakle uključivala članak 29. stavak 1. Direktive 2014/59 neovisno o njegovoj normativnoj strukturi) na njegovu štetu.
93.
Smatram da to utvrđenje koje je osporavala osobito Komisija ne sadržava pogrešku koja se tiče prava.
b) Je li članak 29. stavak 1. Direktive 2014/59 izravno primjenjiv na štetu Banke i njezinih dioničara?
94.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi direktiva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedince, nego samo prava. Stoga se pojedinac ne može pozvati na direktivu protiv države članice ni kad je točno da se njome propisuje obveza države, ali je ona izravno povezana s ispunjenjem obveze treće osobe koja je također predviđena u toj direktivi. Suprotno tomu, same nepovoljne posljedice na prava trećih osoba, čak i ako su sigurne, ne opravdavaju sprečavanje pojedinca da se poziva na odredbe direktive protiv predmetne države članice (
71
).
95.
Izravna primjena odredbi direktive isključena je prije svega kad se njome utvrđuje ili postrožuje kaznenopravna odgovornost osoba na temelju ondje uređenih zabrana odnosno obveza propuštanja ili činjenja (
72
). Naime, ne bi bilo u skladu s načelima pravne sigurnosti i zakonitosti kazni (nullum crimen, nulla poena sine lege), kao ni s člankom 288. trećim stavkom UFEU‑a, u skladu s kojim su direktive upućene državama članicama i obvezujuće su isključivo za njih, kad bi se od pojedinca zahtijevalo da svoje ponašanje uskladi samo s odredbama direktive, odnosno osobito neovisno o nacionalnim propisima donesenima radi njezine provedbe, i kad bi ga se u slučaju povrede eventualno moglo pozvati na odgovornost ili kazniti (
73
). Međutim, ni u građanskim sporovima između fizičkih osoba načelno ne dolazi u obzir izravna primjena odredbi direktive kojima se nekoj stranci nalaže obveza (takozvani „horizontalan izravni učinak”) (
74
).
96.
Situacija je drukčija samo za upravne sporove koji se odnose na takozvane „trostrane odnose”. Sud je u tom pogledu iznimno priznao da treća osoba na temelju izravno primjenjivih odredbi direktive na koje se poziva pojedinac protiv države članice treba trpjeti određene državne mjere. U to se primjerice ubraja procjena utjecaja na okoliš, koja može dovesti do oduzimanja odobrenja izdanog u korist trećoj osobi (
75
), ili gubitak neke druge (pravne i financijske) koristi treće osobe (
76
). Naime, pritom je riječ samo o negativnom učinku provedbe takvih odredbi na pravni položaj trećih osoba. Taj se učinak temelji isključivo na tome da nadležno tijelo mora na temelju izravno primjenjivih odredbi direktive provesti ispitivanje (
77
) ili pravnu osnovu na koju se oslonilo tumačiti i primijeniti na određeni način na sve zainteresirane strane (
78
).
97.
Točno je da se ovaj slučaj temelji na upravnom sporu. Međutim, inače ne postoje razlozi koji dopuštaju da se primijeni ta sudska praksa ili da se čak proširi njezino područje primjene.
98.
Za razliku od prethodno navedenih slučajeva nije riječ o trostranom odnosu u kojem se opterećuje samo treća osoba (
79
). Takav odnos postojao bi eventualno kad bi se vjerovnik ili klijent banke koji smatra da su njegovi imovinski interesi ugroženi zbog znatnog pogoršanja financijske situacije banke pred nadležnim tijelima ili sudovima pozvao na članak 29. stavak 1. prvu rečenicu Direktive 2014/59 kako bi ta tijela potaknuo na određivanje stavljanja pod privremenu upravu.
99.
Međutim, posljedica izravne primjene članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59 na Banku i njezine dioničare u ovom slučaju ne bi bila samo negativni učinak na prava trećih osoba.
100.
Naprotiv, ovaj spor odnosi se na klasični (bilateralni) odnos nadređenosti i podređenosti u upravnom pravu u okviru kojeg se banka brani od službene mjere intervencije koja je određena protiv nje, odnosno od privremene uprave koju je odredio ESB. Nadležnost za takvo određivanje spada u ovlasti intervencije koje ESB ima izravno u odnosu na banke u okviru jedinstvenog nadzornog mehanizma. ESB u tom pogledu na neki način – također na temelju njegove obveze iz članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 da primijeni nacionalno pravo kojim se prenosi Direktiva 2014/59 – zamjenjuje nacionalna nadzorna tijela (detaljnije pojašnjenje u točki 107. ovog mišljenja). Mjere koje je poduzeo naposljetku dovode do toga da se na banke i njihove dioničare primjenjuju određene obveze činjenja, propuštanja ili trpljenja.
101.
To se ne može opovrgnuti time da su dioničari, kao što je F. Corneli, u odnosu na banku treće osobe koje trebaju (zajedno s drugima) snositi samo negativne posljedice određivanja stavljanja pod privremenu upravu. Taj aspekt proturječio bi činjenici da se gospodarski interesi banke i njezinih dioničara znatno preklapaju. To je i bitan razlog zašto je zasebna tužba dioničara protiv ESB‑ove odluke da se oduzme odobrenje banci zbog nepostojanja vlastitog izravnog utjecaja na te dioničare nedopuštena (točka 57. i sljedeće ovog mišljenja) (
80
).
102.
Dakle, u dijelu u kojem se ESB u pogledu te službene intervencije isključivo može osloniti na izravno primjenjivu odredbu direktive, kao u ovom slučaju na članak 29. stavak 1. prvu rečenicu Direktive 2014/59, kao pravnu osnovu, to bi dovelo do nedopuštenih obveza pojedinaca na temelju direktive u smislu članaka 94. i 95. navedene sudske prakse. Naime, kao što to pokazuje hijerarhija mjera u člancima 27. do 29. Direktive 2014/59, koja je predviđena zbog proporcionalnosti, određivanje stavljanja pod privremenu upravu ozbiljna je mjera intervencije koja vrlo intenzivno zadire u samostalno odlučivanje banke. Njome se u interesu djelotvornog oporavka banke privremeno obustavlja ostvarivanje prava njezinih upravljačkih tijela i dioničara da (su)odlučuju o upravljanju bankarskim poslovanjem i ono se prenosi na jednog ili više privremenih upravitelja.
103.
Obveze trpljenja koje imaju Banka i njezini dioničari i koje su povezane s određivanjem stavljanja pod privremenu upravu stoga su, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio (
81
), bile rezultat nedopuštene izravne primjene tih odredbi Direktive na njihovu štetu ako se te odredbe ne mogu temeljiti i na nacionalnom pravu kojim se prenosi Direktiva, i to po potrebi nakon tumačenja u skladu s Direktivom.
104.
Stoga je točno da je članak 29. stavak 1. prva rečenica Direktive 2014/59, s obzirom na kriterije priznate u sudskoj praksi (točke 89. i 90. ovog mišljenja), izravno primjenjiv. Međutim, takva izravna primjena nije moguća ni na štetu banke ni na štetu njezinih dioničara. Stoga se Općem sudu ne može prigovoriti ni da je u tom pogledu povrijedio članak 288. drugi ili treći stavak UFEU‑a.
105.
Ako se Sud ne složi s tom ocjenom i načelno pretpostavi izravnu primjenjivost članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59 na štetu Banke i njezinih dioničara, kao što je F. Corneli, podredno ću ispitati je li nacionalno tijelo, ali i ESB, bilo ovlašteno ili obvezno izravno primijeniti tu odredbu Direktive. To ispitivanje važno je i za pitanje koje treba razmotriti nakon toga, odnosno pitanje odnosi li se obveza tumačenja nacionalnog prava u skladu s direktivom i na ESB (točka 115. i sljedeće ovog mišljenja).
3. Podredno: treba li ESB izravno primijeniti članak 29. stavak 1. prvu rečenicu Direktive 2014/59?
a) ESB kao adresat izravno primjenjivih odredbi direktive
106.
Direktive su u skladu s člankom 288. trećim stavkom UFEU‑a upućene državama članicama, koje ih prenose u nacionalno pravo u okviru izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti u pogledu oblika i metoda postizanja njihovih rezultata. U skladu s tim u sudskoj je praksi Suda samo u iznimnim slučajevima, pod uvjetima navedenima u točki 94. ovog mišljenja, priznata izravna primjenjivost odredbi direktive za zaštitu prava pojedinca i s time povezana obveza tijela država članica da poštuju i provode te odredbe.
107.
Međutim, smatram da već iz ESB‑ove obveze u skladu s člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 da primijeni cjelokupno relevantno pravo Unije (
82
), kao i nacionalno pravo utvrđeno radi prenošenja direktiva, proizlazi da ta institucija isto kao i nacionalna nadzorna tijela (točka 91. ovog mišljenja) načelno treba poštovati izravnu primjenjivost i s time povezanu nadređenost (
83
) odredbi direktive, čak i ako u članku 288. trećem stavku UFEU‑a nije izričito navedeno da su one upućene njoj. Naime, ako ESB prilikom izvršavanja svojih nadzornih ovlasti prema kreditnim institucijama u okviru jedinstvenog nadzornog mehanizma zamijeni ta nadzorna tijela (
84
) i čak treba primijeniti nacionalno pravo namijenjeno prenošenju direktiva, valja ga izjednačiti s njima kao adresata pravnog pravila (
85
).
108.
To slijedi i iz načela očuvanja jedinstva i vladavine prava u pravnom poretku Unije (članak 2. UEU‑a), koje ESB kao institucija Unije mora poštovati u smislu članka 13. stavka 2. UEU‑a u vezi s člankom 132. UFEU‑a. Naime, cilj obveze primjene pravnog pravila naložene člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 upravo je „osiguravanj[e] visokih standarda nadzora”. Samo se tako može postići nadređeni cilj „jedinstv[a] i cjelovitosti unutarnjeg tržišta utemeljenog na jednakom postupanju prema kreditnim institucijama” utvrđen člankom 1. stavkom 1. Uredbe uz izbjegavanje regulatorne arbitraže (
86
). Slijedom toga, ESB je u skladu s člankom 6. stavkom 1. Uredbe „odgovoran za učinkovito i dosljedno funkcioniranje SSM‑a”.
109.
Kao što to pokazuje ovaj slučaj (detaljnije pojašnjenje u točki 115. i sljedećima ovog mišljenja), različito i eventualno čak neusklađeno prenošenje Direktive 2014/59 u državama članicama skriva opasnost od pretjerane fragmentacije provedbe relevantnih pravila o bonitetnom nadzoru na unutarnjem tržištu. To bi moglo ugroziti jedinstveno i učinkovito izvršavanje nadzornih ovlasti nad kreditnim institucijama koje imaju nadzorna tijela država članica i ESB u okviru jedinstvenog nadzornog mehanizma (
87
). Ako se nacionalno pravo kojim se prenosi direktiva protivi izravno primjenjivim odredbama direktive, sva nadzorna tijela, uključujući ESB, moraju ga stoga, ako je to dopušteno na štetu pojedinaca (
88
), radi očuvanja tih ciljeva izuzeti iz primjene u skladu s načelom nadređenosti prava Unije (
89
).
b) Posljedice izravne primjenjivosti članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59 na štetu Banke i njezinih dioničara
110.
Ako Sud protivno mojem prijedlogu u ovom slučaju potvrdi izravnu primjenjivost članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59 na štetu Banke i njezinih dioničara, ESB slijedom toga – s obzirom na nesporna znatna pogoršanja financijske situacije Banke u smislu članka 28. te direktive i nedovoljnih korektivnih mjera koje su dotad poduzete – u skladu s člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 nije bio samo ovlašten, nego čak obvezan, odrediti odnosno produljiti mjeru stavljanja Banke pod privremenu upravu u skladu s tom odredbom Direktive u vezi s člankom 69.octiesdecies stavkom 1. točkom (b) i člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama. Ta nacionalna odredba bila bi neprimjenjiva zbog nadređenosti te (izravno primjenjive) odredbe Direktive u dijelu u kojem se člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama ne upućuje izričito na uvjet pogoršanja financijske situacije Banke, nego na kvalificirani uvjet očekivanja ozbiljnih imovinskih gubitaka, a to se protivi članku 29. stavku 1. prvoj rečenici Direktive 2014/59 (detaljnije pojašnjenje u točki 120. i sljedećima ovog mišljenja).
111.
U tim bi okolnostima utvrđenja Općeg suda u točkama 91. do 114. pobijane presude, u kojima prigovara ESB‑u da se u pogledu spornih odluka oslonio na neodgovarajuću pravnu osnovu, trebalo smatrati pogreškom koja se tiče prava. Naime, ESB bi se u tom slučaju morao osloniti na članak 29. Direktive 2014/59 kao pravnu osnovu, izravno primijeniti tu odredbu Direktive u vezi s člankom 69.octiesdecies stavkom 1. točkom (b) i člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama i na temelju njezine nadređenosti zanemariti dijelove nacionalnih odredbi koje s njom nisu u skladu. ESB je to u konačnici učinio tako što nije ispitao kvalificirani uvjet očekivanja ozbiljnih imovinskih gubitaka Banke predviđen člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama i samo utvrdio pogoršanje njezine financijske situacije (točke 119. i 139. ovog mišljenja).
112.
ESB‑ov drugi žalbeni razlog, kako ga je pojasnio na raspravi, i Komisijin peti žalbeni razlog stoga bi u tom pogledu bili osnovani i trebali bi dovesti do ukidanja pobijane presude.
113.
Međutim, kao što se to navodi u točki 94. i sljedećima ovog mišljenja, takav zaključak smatram nepravilnim jer podrazumijeva nedopuštenu izravnu primjenu članka 29. stavka 1. prve rečenice Direktive 2014/59 na štetu Banke i njezinih dioničara. Za slučaj da se Sud slaže s mojom ocjenom, razmotrit ću i preostale žalbene razloge.
114.
Ako Sud, kao što se to predlaže u točkama 94. do 104. ovog mišljenja, osobito pretpostavi da se članak 29. stavak 1. prva rečenica Direktive 2014/59 ne može izravno primijeniti na štetu Banke i njezinih dioničara, dalje valja ispitati mogu li se odnosno moraju članak 69.octiesdecies stavak 1. točka (b) i članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama tumačiti u skladu s tom odredbom Direktive te je li Opći sud povrijedio članak 288. treći stavak UFEU‑a jer je isključio takvo tumačenje u skladu s direktivom (ESB‑ov drugi žalbeni razlog i Komisijin četvrti žalbeni razlog). Pritom također valja pojasniti jesu li ESB i sudovi Unije trebali odnosno trebaju li i u kojem opsegu uzeti u obzir praksu tumačenja nacionalnih sudova koju su naveli žalitelji i Italija.
4. Mogu li se članak 69.octiesdecies stavak 1. točka (b) i članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama tumačiti u skladu s direktivom?
115.
Prema novijoj sudskoj praksi Suda „radi jamčenja djelotvornosti svih odredaba prava Unije, načelom nadređenosti, među ostalim, nacionalnim sudovima nalaže [se] da u najvećoj mogućoj mjeri tumače svoje nacionalno pravo u skladu s pravom Unije (
90
).
116.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom ti sudovi stoga trebaju u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu odredbi prava Unije o kojima je riječ tumačiti nacionalno pravo prilikom njegove primjene na način da uzmu u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primijene metode tumačenja koje su njime priznate, kako bi se osigurala potpuna učinkovitost te odredbe i kako bi se postiglo rješenje u skladu s ciljem koji se njome želi postići. Obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava podliježe, međutim, određenim ograničenjima i ne može služiti kao temelj za tumačenje nacionalnog prava contra legem (
91
).
117.
Iz razloga navedenih u točkama 106. do 109. ovog mišljenja proizlazi da nisu samo tijela i sudovi država članica, nego na temelju odredbe članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 načelno i ESB, kao i nakon toga Opći sud prilikom nadzora zakonitosti njegova postupanja, u najvećoj mogućoj mjeri dužni nacionalno pravo koje služi prenošenju Direktive 2014/59 tumačiti i primijeniti u skladu s Direktivom (
92
).
118.
ESB se u prvoj spornoj odluci u pogledu određivanja stavljanja Banke pod privremenu upravu oslonio samo na članak 69.octiesdecies i članak 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama u vezi s člankom 29. Direktive 2014/59, pri čemu nije postavio pitanje, a još manje ispitao, mogu li se te nacionalne odredbe tumačiti u skladu s direktivom. Opći sud to je smatrao pogreškom koja se tiče prava, među ostalim jer se prema njegovu mišljenju takvo tumačenje protivi jasnom tekstu tih odredbi, osobito članku 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama. To u biti proizlazi iz onog što je istaknuto u nastavku.
119.
Kao što se to navodi u točki 88. ovog mišljenja, članak 29. stavak 1. prvu rečenicu Direktive 2014/59 treba tumačiti u vezi s člankom 28. te direktive. Određivanje stavljanja pod privremenu upravu u skladu s tim također uvijek podrazumijeva da se financijska situacija banke o kojoj je riječ znatno pogoršala. Međutim, kao što je to utvrdio Opći sud u točki 88. i sljedećima pobijane presude, samo članak 69.octiesdecies stavak 1. točka (b) Pročišćenog teksta zakona o bankama izričito sadržava uvjet „pogoršanja situacije banke”. Za razliku od toga točno je da se u članku 70. stavku 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama upućuje na povrede ili nepravilnosti u smislu članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) Pročišćenog teksta zakona o bankama, ali se u njemu upravo ne predviđa taj uvjet. Umjesto toga članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama sadržava kvalificirani uvjet prema kojem se „očekuju ozbiljni imovinski gubici”. Opći sud na temelju toga i okolnosti da su uvjeti predviđeni člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama iscrpno uređeni zaključio je da se ta odredba ne može tumačiti u skladu s direktivom (
93
). Stoga je u biti zastupao stajalište da ESB zbog nedostatka dokaza o ispunjenju tog kvalificiranog uvjeta (
94
), a stoga i zbog neodgovarajuće pravne osnove, nije bio ovlašten odrediti odnosno produljiti mjeru stavljanja Banke pod privremenu upravu u spornim odlukama samo uz obrazloženje da se znatno pogoršala njezina financijska situacija.
120.
Suprotno tomu, žalitelji i Italija smatraju da se članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, eventualno u vezi s člankom 69.octiesdecies stavkom 1. točkom (b) Pročišćenog teksta zakona o bankama, može odnosno čak mora tumačiti u skladu s člankom 29. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 2014/59. Opći sud stoga je počinio pogrešku koja se tiče prava jer je isključio takvo tumačenje.
121.
Slijedom toga, treba ispitati točan opseg obveze ESB‑a i Općeg suda da se nacionalno pravo u najvećoj mogućoj mjeri tumači u skladu s direktivom (točka 116. ovog mišljenja). U pogledu prigovora koje su istaknuli žalitelji i Italija osobito treba ispitati je li i u kojem opsegu Opći sud u tu svrhu trebao uzeti u obzir metode tumačenja priznate u nacionalnom pravu zajedno s pripadajućom sudskom praksom nacionalnih sudova (
95
).
122.
To s jedne strane dovodi do točke koja je izrazito sporna između stranaka. Riječ je o tome je li nacionalno pravo koje ESB treba primijeniti u skladu s člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 prilikom njegova prenošenja i naknadnog sudskog nadzora – po analogiji s pravom Unije – predmet „pravnog pitanja” ili prije „činjeničnog pitanja” koje se može dokazati (
96
). Naime, Općem sudu mogla bi se prigovoriti pogreška koja se tiče prava samo kad bi se mogućnost tumačenja nacionalnog prava u skladu s direktivom na temelju metoda tumačenja koje se primjenjuju na nacionalnoj razini, uključujući pripadajuću sudsku praksu, odnosila na „pravno pitanje” koje je on pogrešno ocijenio ili kad bi to pravo barem očito iskrivio u pobijanoj presudi (
97
). Na to se nadovezuje važno prethodno pitanje o tome je li Sud u skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a uopće nadležan za ocjenu predmetnih žalbenih razloga (
98
).
5. Je li nacionalno pravo u smislu članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 „pravo” ili „činjenica”?
123.
ESB, Komisija i Italija smatraju, u skladu sa spornim odlukama, da se članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama s obzirom na cjelokupno nacionalno pravo, pripadajuće metode tumačenja i sudsku praksu talijanskih sudova može tumačiti u skladu s direktivom. ESB i Komisija u tom pogledu zastupaju stajalište, osobito u odgovorima koje su na raspravi dali na pisano pitanje Suda, da nacionalno pravo na temelju obveze primjene naložene člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013 treba izjednačiti s pravom Unije i da njegovo poštovanje podliježe potpunom nadzoru sudova Unije, a time i Suda u žalbenom postupku u skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a. Međutim, Opći sud zanemario je tu pravnu mogućnost tumačenja članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama u skladu s direktivom.
124.
F. Corneli to osporava. Smatra da ESB treba tumačiti i primijeniti nacionalno pravo prema kriterijima priznatima u nacionalnom pravnom poretku, čak i ako se ono protivi pravu Unije. Potonje pitanje može se eventualno istaknuti u okviru postupka zbog povrede obveze, ali ne u postupku poništenja ili žalbenom postupku, i treba ga smatrati činjeničnim pitanjem. U svakom slučaju, članci 28. i 29. Direktive 2014/59 pravilno su preneseni u članak 69.octiesdecies stavak 1. točku (b) i članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama.
125.
Sud je već u dvjema presudama u vezi s jedinstvenim nadzornim mehanizmom utvrdio da se (ESB‑ova primjena nacionalnog prava i) slučaj kad Opći sud primjenjuje nacionalno pravo na temelju članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 u žalbenom postupku može ispitati samo u pogledu toga je li to pravo iskrivljeno na način koji očito proizlazi iz spisa (
99
). Stoga se, prema mojem mišljenju, u toj sudskoj praksi pravilno polazi od toga da se u okviru žalbe nacionalno pravo ne može izjednačiti s pravom Unije kad je riječ o njegovoj funkciji kao kriterija nadzora.
126.
Naime, za razliku od nezavisne odvjetnice T. Ćapeta i Komisije smatram da se ESB‑ova primjena nacionalnog prava, čak i ako je ona izričito naložena pravom Unije, ne može smatrati isključivo pravnim pitanjem koje bi bilo istovjetno „poštovanju prava pri tumačenju i primjeni Ugovorâ” u smislu članka 19. stavka 1. druge rečenice UEU‑a ili „pravnom pitanju” iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda (
100
). Takvo potpuno izjednačavanje tih različitih normativnih izvora protivilo bi se podjeli nadležnosti između država članica i Unije na temelju Ugovorâ i načelu ograničenog dodjeljivanja iz članka 5. stavka 2. UEU‑a. Tu podjelu nadležnosti na temelju Ugovorâ ne može promijeniti obveza primjene nacionalnog prava koja proizlazi iz sekundarnog prava, kako je predviđena člankom 4. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 1024/2013. U suprotnom bi posljedica te odredbe bila da se nacionalno pravo kojim se prenose direktive kojima se osigurava funkcioniranje jedinstvenog nadzornog mehanizma potpuno „inkorporira” u područje prava Unije (
101
). U tom bi ga slučaju institucije i sudovi Unije trebali ispitivati isključivo u skladu s kriterijima koji vrijede za potonje pravo (
102
).
127.
Zbog tih razloga povezanih s podjelom nadležnosti načelo iura novit curia ne može za sudove Unije u pogledu nacionalnog prava vrijediti isto kao u pogledu prava Unije. Naime, Sud u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugom rečenicom UEU‑a u vezi s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom i člankom 267. UFEU‑a, kao i člankom 58. prvim stavkom njegova Statuta, ima „zadnju riječ” samo u pogledu tumačenja i primjene prava Unije odnosno Ugovorâ i sekundarnog zakonodavstva, uključujući direktive, dok je u pogledu nacionalnog prava (također onog utvrđenog radi prenošenja tih direktiva) u pravilu imaju najviši ili ustavni sudovi država članica (
103
). Kao što to pravilno tvrdi F. Corneli, i postupak zbog povrede obveze iz članka 258. UFEU‑a (
104
) i načelo prema kojem Sud u prethodnom postupku u skladu s člankom 267. UFEU‑a nije nadležan za tumačenje i primjenu nacionalnog prava (
105
), konkretan su izraz te podjele nadležnosti na temelju Ugovorâ. Granice tumačenja nacionalnog prava u skladu s direktivom priznate u sudskoj praksi Suda (točke 115. i 116. ovog mišljenja), koje služe tomu da se zaštite nadležnost i volja zakonodavca države članice, potvrđuju tu ocjenu.
128.
U tom pogledu podsjećam i na moja detaljna očitovanja o primjeni nacionalnih propisa i sudskom nadzoru u području zakonodavstva Unije o žigovima, u kojem se također upućuje na nacionalno pravo (
106
). Smatram da u tom pogledu ne mogu vrijediti nikakva druga načela osim onih koja je Sud nakon toga posebno priznao za zakonodavstvo Unije o pravu žigova (
107
) i kasnije prenio na područje primjene članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 (
108
). Međutim, u tom je pogledu vodio računa i o okolnosti da nacionalne propise u sudskom postupku ne treba u potpunosti izjednačiti s ostalim činjenicama, nego na njih zbog njihove hibridne prirode kao pravne činjenice treba primijeniti posebne zahtjeve u pogledu navoda i dokazivanja (
109
). Time se istodobno uzima u obzir to da je nacionalna odredba o izvršavanju nadzornih ovlasti u okviru jedinstvenog nadzornog mehanizma na temelju odredbe članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 i pravno pravilo vezano za primjenu Ugovorâ u smislu članka 263. drugog stavka UFEU‑a, čija primjena načelno podliježe nadzoru sudova Unije.
129.
Taj pristup sliči naposljetku pristupu Suda u njegovoj sudskoj praksi u pogledu prava Unije u području državnih potpora. U skladu s njim nacionalno pravo koje čini okvir za ocjenu pitanja je li država članica dodijelila zabranjenu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a kao pravnu činjenicu u biti treba ocijeniti prema pravilima navoda i dokazivanja koja vrijede za činjenice (
110
).
130.
Iz toga slijedi da kriterij nadzora u vezi s nacionalnim pravom pred sudovima Unije načelno znači da stranka koja se na njega poziva treba navesti i dokazati da se to pravo u skladu s nacionalnim metodama tumačenja i sudskom praksom sudova određene države članice koja je donesena u tom pogledu tumači i primjenjuje na način na koji to ona tvrdi (
111
). Stoga treba odbiti argumente žaliteljâ prema kojima je nacionalno pravo u području primjene članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 izjednačeno s pravom Unije. Slijedom toga, sudovima Unije prilikom tog nadzora nije ni dopušteno u slučaju potrebe po službenoj dužnosti istaknuti i ispitati relevantno nacionalno pravo (
112
). To vrijedi tim manje ako se i u pravu Unije načelno primjenjuje odgovarajuća zabrana isticanja po službenoj dužnosti (
113
).
131.
Stoga ću u nastavku ispitati jesu li žalitelji i Italija u žalbenom postupku dopušteno mogli dokazati odnosno jesu li dokazali da se prema nacionalnim metodama tumačenja i relevantnoj sudskoj praksi članak 69.octiesdecies stavak 1. točka (b) i članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama tumače (i mogu tumačiti) u skladu s člancima 28. i 29. Direktive 2014/59 te sadržava li stoga pobijana presuda u tom pogledu pogrešku koja se tiče prava. Naime, budući da tumačenje i primjenu nacionalnog prava u biti treba smatrati činjeničnim pitanjem koje se može dokazati, moguće je da su odgovarajući prigovori žaliteljâ u žalbenom postupku nedopušteni, kao što to tvrdi i F. Corneli. Inače bi se Općem sudu u tom pogledu moglo prigovoriti da je počinio pogrešku koja se tiče prava samo da je u vezi s tim povrijedio pravila izvođenja dokaza, osobito podjele tereta dokazivanja i standarda dokazivanja, ili – s obzirom na kriterije koje je priznao Sud – očito iskrivio relevantne činjenice ili dokaze za ocjenu sadržaja i dosega nacionalnih odredbi te njihove primjene (
114
).
6. Dopuštenost prigovora koji se odnosi na tumačenje članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) u vezi s člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama u skladu s direktivom
132.
Žalitelji uz potporu Italije prvi su put u žalbenom postupku detaljno iznijeli koje metode tumačenja u skladu s talijanskim pravom prema njihovu mišljenju treba uzeti u obzir u pogledu članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) i članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama i kako su talijanski sudovi dosad tumačili i primjenjivali te odredbe također s obzirom na članke 28. i 29. Direktive 2014/59 (
115
). Relevantna sudska praksa tih sudova potječe iz 2012., 2015., 2017. i 2021. te je prema tome bila dostupna u vrijeme prvostupanjskog postupka pred Općim sudom. Međutim, to se uopće ne spominje u podnescima stranaka u prvostupanjskom postupku. Ni na raspravi pred Općim sudom u odgovoru na njegova pitanja nisu iznijele utemeljene činjenice.
133.
Međutim, u odgovoru na četvrti tužbeni razlog koji je F. Corneli istaknula u prvostupanjskom postupku, u kojem se prigovorilo da je povrijeđen članak 70. stavak 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, ESB je takvim argumentima obrane itekako mogao potaknuti Opći sud na to da prije svega razmotri pitanje načina na koji talijanski sudovi tumače i primjenjuju te odredbe. Budući da ESB to nije istaknuo, Opći sud ipak nije ocijenio niti je mogao ocijeniti to pitanje u okviru četvrtog tužbenog razloga. Naime, kao što je to navedeno u točki 130. ovog mišljenja, Opći sud nije bio ovlašten niti obvezan po službenoj dužnosti ispitati doseg nacionalnih odredbi u kontekstu nacionalnih metoda tumačenja i sudske prakse. Stoga mu se ne može ni prigovoriti da očito nije poštovao te nacionalne odredbe, a još manje da ih je iskrivio.
134.
Međutim, s jedne strane, nije zadaća Suda da ocijeni činjenice i dokaze koji su prvi put izneseni u žalbenom postupku, u što se ubrajaju pravne činjenice tumačenja i primjene relevantnih nacionalnih odredbi koje su sporne i u ovom slučaju i koje nisu bile ili nisu mogle biti predmet ocjene Općeg suda. Prema ustaljenoj sudskoj praksi iskrivljivanje dokaza također postoji samo kada je bez izvođenja novih dokaza ocjena Općeg suda (već) postojećih dokaza očito pogrešna (
116
). U preostalom bi dijelu trebalo odbiti i formalni zahtjev žaliteljâ za prihvaćanje novih dokaza. Naime, u skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda žalba je uz isključenje ocjene činjenica ograničena na pravna pitanja, tako da su novi dokazi u fazi žalbenog postupka nedopušteni (
117
).
135.
S druge strane, iskrivljavanje činjenica ili dokaza mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza. Kad je riječ o iznimnoj prirodi žalbenog razloga kojim se ističe prigovor iskrivljavanja činjenica i dokaza, žalitelj u skladu s člankom 256. UFEU‑a, člankom 58. stavkom 1. Statuta Suda i člankom 168. stavkom 1. točkom (d) njegova Poslovnika treba precizno navesti činjenice i dokaze koje je Opći sud iskrivio i dokazati pogreške u ocjeni koje su prema njegovoj procjeni dovele do tog iskrivljavanja (
118
).
136.
Stoga je Sud u vezi s primjenom članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 koja sadržava pogrešku koja se tiče prava u pogledu koje je istaknut prigovor u žalbi već pojasnio da je nadležan samo provjeriti, kao prvo, je li Opći sud, na temelju dokumenata i drugih dokaza koji su mu podneseni, iskrivio tekst nacionalnih odredbi o kojima je riječ ili s njima povezanu nacionalnu sudsku praksu odnosno s njima povezanu pravnu teoriju; kao drugo, je li u pogledu tih elemenata donio zaključke koji očito nisu u skladu s njihovim sadržajem; i kao treće, je li, kako bi utvrdio sadržaj nacionalnog prava o kojem je riječ, prilikom ispitivanja svih elemenata jednom od njih pridao važnost koja nije prikladna s obzirom na druge elemente, ako to očito proizlazi iz sadržaja spisa predmeta (
119
).
137.
Međutim, teška povreda sudske prakse talijanskih sudova u pobijanoj presudi koju je osobito istaknuo ESB ne proizlazi očito iz spisa iz prvostupanjskog postupka, nego eventualno iz prigovora istaknutih u žalbenom postupku. Zbog neodgovarajuće tvrdnje u prvostupanjskom postupku također se ne može uočiti da je Opći sud u tom pogledu zanemario pravila dokazivanja iz prava Unije. To vrijedi čak i ako je Opći sud tumačio nacionalne odredbe kao da su one odredbe prava Unije (
120
).
138.
Naprotiv, čini se da je tumačenje koje je Opći sud pružio u pogledu članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama (točka 119. ovog mišljenja) s obzirom na tekst te odredbe dovoljno uvjerljivo, tako da se njegovo odbijanje da tu odredbu tumači contra legem u skladu s direktivom ne može smatrati očitim iskrivljavanjem niti ono sadržava pogrešku koja se tiče prava zbog drugih razloga.
139.
Naime, kvalificirani uvjet koji je izričito predviđen u članku 70. stavku 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, za razliku od teksta članaka 28. i 29. Direktive 2014/59, i prema kojem se stavljanje pod privremenu upravu osim u slučaju „povrede ili nepravilnosti” iz članka 69.octiesdecies stavka 1. točke (b) Pročišćenog teksta zakona o bankama može odrediti ako se „očekuju ozbiljni imovinski gubici [Banke]” (
121
) mogao bi itekako isključivati njegovo tumačenje u skladu s direktivom. Naime, s jedne strane na prvi pogled nije jasno da je uvjet „pogoršanja situacije banke” u članku 69.octiesdecies stavku 1. točki (b) Pročišćenog teksta zakona o bankama, koji nije predviđen u članku 70. stavku 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, istovjetan uvjetu očekivanja ozbiljnih imovinskih gubitaka. S druge strane, nije lako uočljivo da, kao što to tvrde ESB i Italija, pojmovi „povreda” i „nepravilnosti” u članku 69.octiesdecies stavku 1. točki (b) Pročišćenog teksta zakona o bankama, na koje se upućuje u članku 70. stavku 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama, uvijek automatski podrazumijevaju „pogoršanje situacije banke”. Takvo tumačenje u skladu s direktivom osobito bi moglo isključivati to da je, ako je to točno, kao što je to utvrdio Opći sud (
122
) i tvrdila F. Corneli, kvalificirani uvjet očekivanja ozbiljnih imovinskih gubitaka prema volji talijanskog zakonodavca poseban izraz načela proporcionalnosti i posebno služi tomu da se opravda intervencija povezana s određivanjem stavljanja pod privremenu upravu, koja je ozbiljnija u odnosu na nadređene blaže korekcijske mjere. U svakom slučaju ESB nije izričito ispitao taj kvalificirani uvjet u spornim odlukama kako bi opravdao određivanje stavljanja Banke pod privremenu upravu (
123
).
140.
Stoga s obzirom na informacije dostupne u spisu utvrđenje Općeg suda u pobijanoj presudi da se ESB nije oslonio na odgovarajuću pravnu osnovu nije povezano s očito pogrešnim tumačenjem relevantnih nacionalnih odredbi. Isto tako ne može se uočiti da je Opći sud time povrijedio svoju obvezu da te odredbe u najvećoj mogućoj mjeri tumači u skladu s direktivom.
141.
Slijedom toga treba kao nedopuštene odbaciti prigovore žaliteljâ i Italije u dijelu u kojem, u okviru ESB‑ova drugog, trećeg, četvrtog i petog žalbenog razloga te Komisijinog trećeg i četvrtog žalbenog razloga, ističu primjenu metoda tumačenja u skladu s talijanskim pravom koja sadržava pogrešku koja se tiče prava i to da je zanemarena sudska praksa talijanskih sudova.
142.
Komisija to ne može u svojem drugom žalbenom razlogu opovrgnuti time da je F. Corneli nepravodobno istaknula tumačenje članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama koje je zastupala u okviru četvrtog tužbenog razloga, odnosno da ga je istaknula tek u replici pred Općim sudom, što je nedopušteno u skladu s člankom 84. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda. Ta Komisijina tvrdnja temelji se na formalističkoj usporedbi teksta dviju točaka tužbe i replike, u kojima se u uvodnom dijelu navodi tekst članka 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama. Međutim, kao što to tvrdi F. Corneli, taj je tekst u tužbi naveden nejasno i nije utjecao na doseg četvrtog tužbenog razloga. Iako je u tom tužbenom razlogu povreda članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama formulirana nedovoljno precizno i on nije sadržavao tumačenje pruženo u pobijanoj presudi u tom obliku, usto valja uzeti u obzir da je cjeloviti tekst prve sporne odluke dostavljen F. Corneli tek nakon što je ona podnijela tužbu. Stoga nije bila riječ o novom tužbenom razlogu u smislu članka 84. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, nego eventualno o dopuštenom detaljnijem pojašnjenju (četvrtog) tužbenog razloga koji je već prije iznesen u tužbi i koji se odnosi na povredu članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama (
124
). ESB se nakon toga branio od tog tužbenog razloga na način da nije uzeo u obzir nacionalne metode tumačenja i sudsku praksu talijanskih sudova.
143.
Stoga Komisijin drugi žalbeni razlog, kojim ona Općem sudu prigovara da je povrijedio članak 84. stavak 1. svojeg Poslovnika i načelo ne ultra petita, treba odbaciti kao nedopušten.
7. Međuzaključak
144.
Budući da se prema mojem mišljenju ne može prihvatiti nijedan žalbeni razlog, predlažem da se odbiju obje žalbe.
145.
Ne postoji zahtjev za naknadu troškova u skladu s člankom 138. stavkom 1. u vezi s člankom 184. stavkom 1. Poslovnika, tako da ne treba odlučiti o troškovima F. Corneli. Budući da žalitelji nisu uspjeli u postupku, u skladu s člankom 138. stavkom 1. u vezi s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika trebaju snositi vlastite troškove žalbenog postupka. Italija kao intervenijent u skladu s člankom 140. stavkom 1. u vezi s člankom 184. stavkom 1. Poslovnika treba snositi vlastite troškove.
146.
Međutim, ako se Sud ne složi s mojim prijedlogom odluke i smatra da su žalbe osnovane jer se može prihvatiti osobito Komisijin peti žalbeni razlog (točke 81. do 112. ovog mišljenja), pobijanu presudu trebalo bi ukinuti, predmet vratiti na odlučivanje Općem sudu i odrediti da će se o troškovima odlučiti naknadno. Naime, budući da je Opći sud razmotrio samo tužbeni razlog povezan s povredom članka 70. stavka 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama odnosno neodgovarajućom pravnom osnovom i nije ispitao druge tužbene razloge koje je sažeo u točki 84. pobijane presude (
125
), stanje postupka ne bi dopuštalo odlučivanje u skladu s člankom 61. Statuta Suda. Smatram da Sud ne raspolaže elementima koji su potrebni za konačno odlučivanje o tim tužbenim razlozima. Za to bi osim toga bila djelomično potrebna ocjena činjenica i dokaza, koju Opći sud nije proveo.
VI. Zaključak
147.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
1.
Odbijaju se žalbe u spojenim predmetima C‑777/22 P i C‑789/22 P.
2.
Europska središnja banka, Europska komisija i Talijanska Republika snose vlastite troškove.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
2
)	Presuda od 12. listopada 2022., Corneli/ESB (T‑502/19, EU:T:2022:627)
(
3
)	ECB‑SSM-2019-ITCAR-11
(
4
)	ECB‑SSM-2019-ITCAR-13
(
5
)	Presuda od 5. studenoga 2019. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923)
(
6
)	Presuda od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 102. do 115.)
(
7
)	Uredba Vijeća od 15. listopada 2013. o dodjeli određenih zadaća Europskoj središnjoj banci u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija (SL 2013., L 287, str. 63.)
(
8
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 173, str. 190. i ispravak SL 2015., L 216, str. 9.)
(
9
)	Vidjeti Witte, A., „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB – Three Parallel Modes of Executing EU Law?”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 2014., sv. 21., str. 89. (105. i sljedeće); Boucon, L., i Jaros, D., „The Application of National Law by the European Central Bank within the EU Banking Union’s Single Supervisory Mechanism: A New Mode of European Integration?”, European Journal of Legal Studies, 2018., sv. 10., str. 155. (170. i sljedeće); Coman‑Kund, F., i Amtenbrink, F., „On the Scope and Limits of the Application of National Law by the European Central Bank within the Single Supervisory Mechanism”, Banking & Finance Law Review, 2018., sv. 33., str. 133. (147. i sljedeće); Di Bucci, V., „Quelques questions concernant le contrôle juridictionnel sur le mécanisme de surveillance unique”, u: Liber amicorum Antonio Tizzano – De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, Giappichelli 2018., str. 316. i sljedeće (327. i sljedeće); Biondi, A., i Spano, A., „The ECB and the Application of National Law in the SSM: New Yet Old…”, European Business Law Review, 2020., sv. 31., str. 1023. (1036. i sljedeće); Bobić, A., The Individual in the Economic and Monetary Union – A Study of Legal Accountability, Cambridge 2024., str. 165. i sljedeće.
(
10
)	Vidjeti u tom pogledu i mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, t. 26. i sljedeće).
(
11
)	GURI br. 267 od 16. studenoga 2016.
(
12
)	GURI br. 176 od 31. srpnja 2015.
(
13
)	Vidjeti Decreto Legislativo (Zakonodavni dekret) br. 385 od 1. rujna 1993. (GURI br. 230 od 30. rujna 1993., redovni dodatak br. 92).
(
14
)	Vidjeti detaljno točku 3. i sljedeće pobijane presude.
(
15
)	Riječ je o privatnopravnom međubankovnom konzorciju za osiguranje depozita, u tom pogledu vidjeti presudu od 2. ožujka 2021., Komisija/Italija i dr. (C‑425/19 P, EU:C:2021:154, t. 7. i sljedeće).
(
16
)	Točka 33. i sljedeće pobijane presude
(
17
)	Točke 88. do 100. pobijane presude
(
18
)	Čini se da Opći sud (u točki 107. pobijane presude) pod time osobito misli na kvalificirani uvjet očekivanja „ozbiljnih imovinskih gubitaka” predviđen člankom 70. stavkom 1. Pročišćenog teksta zakona o bankama. Međutim, taj uvjet spominje se samo u citatu te odredbe u točki 89. i u točki 93. trećoj alineji pobijane presude, pri čemu se ESB‑u ne pripisuje ili izričito predbacuje da ga nije primijenio.
(
19
)	Točke 103. do 108. pobijane presude
(
20
)	Čini se da Opći sud u tim nespretnim izjavama aludira na to da te direktive i nacionalni propisi doneseni radi njihova prenošenja čine jedinstveni normativni izvor.
(
21
)	Točke 111. do 113. pobijane presude
(
22
)	Vidjeti sažetak u točki 84. pobijane presude, koji se temelji na reorganizaciji pet tužbenih razloga koji su formalno izneseni u tužbi. Kad je riječ o meritumu, Opći sud smatrao je osnovanim četvrti tužbeni razlog, kojim se osobito isticao prigovor povrede članka 70. Pročišćenog teksta zakona o bankama.
(
23
)	Točke 26. do 29. pobijane presude
(
24
)	ESB‑ov prvi žalbeni razlog u predmetu C‑777/22 P i Komisijin prvi žalbeni razlog u predmetu C‑789/22 P
(
25
)	ESB‑ov drugi žalbeni razlog u predmetu C‑777/22 P te Komisijin drugi, treći, četvrti i peti žalbeni razlog u predmetu C‑789/22 P
(
26
)	Vidjeti presude od 23. travnja 2009., Sahlstedt i dr./Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, t. 22. i navedena sudska praksa) i od 6. srpnja 2023., Julien/Vijeće (C‑285/22 P, neobjavljena, EU:C:2023:551, t. 45. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 20. lipnja 2024., EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528, t. 76. i navedena sudska praksa).
(
27
)	Vidjeti u tom smislu presude od 30. lipnja 2022., Danske Slagtermestre/Komisija (C‑99/21 P, EU:C:2022:510, t. 41. i navedena sudska praksa) i od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 103.).
(
28
)	Točka 33. i sljedeće pobijane presude
(
29
)	Vidjeti detaljno točku 34. pobijane presude.
(
30
)	Vidjeti točku 34. drugu alineju pobijane presude.
(
31
)	Vidjeti točku 34. treću alineju pobijane presude.
(
32
)	Vidjeti članak 18. stavak 9. i članak 26. stavak 7. tog statuta.
(
33
)	Točka 44. pobijane presude
(
34
)	Vidjeti također točku 38. pobijane presude.
(
35
)	Presuda od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 110. i 111.)
(
36
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 109., 111. i 112.); vidjeti i moje mišljenje u spojenim predmetima ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:323, t. 119.).
(
37
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 113. do 115.).
(
38
)	Točke 47. do 53. pobijane presude
(
39
)	Presuda ESLJP‑a od 7. srpnja 2020., Albert i dr. protiv Mađarske (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414)
(
40
)	Vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a od 7. srpnja 2020., Albert i dr. protiv Mađarske (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, t. 121. do 124., 132. i osobito t. 134.).
(
41
)	Presude ESLJP‑a od 7. srpnja 2020., Albert i dr. protiv Mađarske (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, t. 155.), u kojoj se upućuje na presude od 20. rujna 2011., Shesti Mai Engineering OOD i dr. protiv Bugarske, br. 17854/04 (CE:ECHR:2011:0920JUD001785404) i od 7. studenoga 2002., Olczak protiv Poljske (CE:ECHR:2002:1107DEC003041796)).
(
42
)	Presuda ESLJP‑a od 7. srpnja 2020., Albert i dr. protiv Mađarske (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, t. 154. i 155.)
(
43
)	Vidjeti po analogiji presudu od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 114.).
(
44
)	Točke 34. i 35. pobijane presude
(
45
)	Presuda od 6. studenoga 2018., Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori i Komisija/Ferracci (C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, t. 28. i 29. i navedena sudska praksa). Vidjeti također točku 74. pobijane presude.
(
46
)	Točka 58. i sljedeće pobijane presude
(
47
)	Vidjeti u tom smislu primjerice presudu od 23. travnja 2009., Sahlstedt i dr./Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, t. 26.), u kojoj se upućuje na presudu od 15. srpnja 1963.(Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, t. 238.).
(
48
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., Sahlstedt i dr./Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, t. 31. i navedena sudska praksa).
(
49
)	Točke 58. do 64. pobijane presude
(
50
)	Ustaljena sudska praksa, vidjeti osobito presude od 28. lipnja 2018., Andres (Stečaj Heitkamp BauHolding)/Komisija (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, t. 44. i sljedeće u pogledu nositeljâ stečenog prava na poreznu uštedu koje je potvrđeno poreznim rješenjem); od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, t. 59.) i od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, t. 71.).
(
51
)	Točka 77. i sljedeće pobijane presude, pod naslovom „Pravni interes”
(
52
)	Vidjeti osobito točke 81. i 82. pobijane presude.
(
53
)	Vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 2023., D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, t. 45.); od 7. studenoga 2018., BPC Lux 2 i dr./Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, t. 31.) i od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 54. i sljedeće, osobito t. 62. i 68.).
(
54
)	Vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 2023., D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, t. 43. i 44. i navedena sudska praksa) i od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 55. do 58. i navedena sudska praksa), koje su pomalo nespretno formulirane.
(
55
)	Presude od 6. svibnja 2021., Bayer CropScience i Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, t. 40.); od 7. studenoga 2018., BPC Lux 2 i dr./Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, t. 42.) i od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 69. i 70.)
(
56
)	Vidjeti presude od 7. studenoga 2018., BPC Lux 2 i dr./Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, t. 43.) i od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 79.).
(
57
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, t. 51. do 53. i navedena sudska praksa).
(
58
)	Vidjeti u pogledu odgovarajuće tužbe za utvrđivanje odgovornosti drugih manjinskih dioničara banke presudu Općeg suda od 5. lipnja 2024., Malacalza Investimenti i Malacalza/ESB (T‑134/21, EU:T:2024:362), koja je predmet žalbenog postupka koji je u tijeku (predmet C‑557/24 P).
(
59
)	Vidjeti moje mišljenje u spojenim predmetima ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:323, t. 104. i sljedeće, osobito t. 119.).
(
60
)	Točke 100. do 113. pobijane presude
(
61
)	Vidjeti i mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, t. 30.).
(
62
)	U pogledu odgovarajuće obveze nacionalnih tijela da primijene izravno primjenjivu odredbu direktive vidjeti presudu od 6. prosinca 2005., ABNA i dr. (C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 i C‑194/04, EU:C:2005:741, t. 101. i navedena sudska praksa).
(
63
)	Vidjeti osobito točke 112. i 113. pobijane presude.
(
64
)	Presuda od 21. prosinca 2023., Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, t. 76. i navedena sudska praksa)
(
65
)	Presuda od 6. listopada 2015., T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, t. 52. i navedena sudska praksa)
(
66
)	U njoj se općenito upućuje na „pogoršanje financijske i ekonomske situacije”.
(
67
)	Vidjeti osobito presudu od 6. listopada 2015., T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, t. 53. i navedena sudska praksa).
(
68
)	Vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2023., Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, t. 77. i navedena sudska praksa) i od 6. listopada 2015., T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, t. 53.). Vidjeti i moje mišljenje u predmetu Impact (C‑268/06, EU:C:2008:2, t. 96.).
(
69
)	Vidjeti Kokott, J., „Zur unmittelbaren Wirkung des Unionsrechts”, Archiv des öffentlichen Rechts, 2023., sv. 148., str. 496. i sljedeće (501.).
(
70
)	Vidjeti po analogiji presudu od 21. prosinca 2023., Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, t. 83.). Vidjeti i presude od 9. rujna 2003., CIF (C‑198/01, EU:C:2003:430, t. 49.); od 29. travnja 1999., Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, t. 30.) i od 22. lipnja 1989., Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, t. 31. i 32.).
(
71
)	Vidjeti presude od 6. listopada 2015., T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, t. 47. i 48.); od 17. srpnja 2008., Arcor i dr. (C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, t. 35. i 36.) i od 7. siječnja 2004., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 57. i navedena sudska praksa).
(
72
)	Vidjeti presudu od 3. svibnja 2005., Berlusconi i dr. (C‑387/02, C‑391/02 i C‑403/02, EU:C:2005:270, t. 73. do 77.).
(
73
)	Vidjeti i moje mišljenje u spojenim predmetima Berlusconi i dr. (C‑387/02, C‑391/02 i C‑403/02, EU:C:2004:624, t. 140. i sljedeće).
(
74
)	Ustaljena sudska praksa, vidjeti presudu od 7. kolovoza 2018., Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, t. 42. i sljedeće i navedena sudska praksa). Vidjeti i presudu od 14. srpnja 1994., Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, t. 20. i sljedeće).
(
75
)	Vidjeti presudu od 7. siječnja 2004., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 57. i sljedeće).
(
76
)	Vidjeti presude od 6. listopada 2015., T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, t. 49., 50. i 53.) i od 17. srpnja 2008., Arcor i dr. (C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, t. 38.).
(
77
)	Kao što je procjena utjecaja na okoliš u presudi od 7. siječnja 2004., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 57. i sljedeće).
(
78
)	O tome je riječ u pogledu uzimanja u obzir određenih kriterija za obračun doprinosa ili troškova koji utječu na visinu tarifa u telekomunikacijskom sektoru, presude od 6. listopada 2015., T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, t. 46. i sljedeće) i od 17. srpnja 2008., Arcor i dr. (C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, t. 35. i sljedeće). Vidjeti i u pogledu zakonodavstva o PDV‑u presudu od 8. lipnja 2006., Feuerbestattungsverein Halle (C‑430/04, EU:C:2006:374, t. 28. i sljedeće).
(
79
)	Suprotno tomu, Di Bucci (bilješka 9. ovog mišljenja) na str. 329. smatra da u tom kontekstu zbog obveze primjene pravnog pravila u članku 4. stavku 3. prvom podstavku Uredbe br. 1024/2013 općenito nije primjenjiva sudska praksa u pogledu zabrane izravne primjene odredbi direktive iz kojih proizlaze obveze pojedinca.
(
80
)	Presuda od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 102. do 115.)
(
81
)	Točka 112. pobijane presude
(
82
)	Vidjeti samo u tom pogledu jasniju englesku odnosno francusku jezičnu verziju: „all relevant EU law”; „toutes les dispositions pertinentes du droit de l’Union” (moja isticanja).
(
83
)	Po analogiji s tim u uvodnoj izjavi 34. Uredbe br. 1024/2013 upućuje se na to da „[ta obveza primjene] ne dovodi u pitanje načelo nadređenosti prava Unije”.
(
84
)	To nije uvijek slučaj, kao što to osobito pokazuje članak 1. stavak 5. Uredbe br. 1024/2013 (vidjeti i uvodne izjave 13. i 15.): „Ova Uredba ne dovodi u pitanje odgovornosti i povezane ovlasti nadležnih tijela država članica sudionica u provođenju nadzornih zadaća koje ova Uredba ne dodjeljuje ESB‑u.”
(
85
)	Slično Coman‑Kund i Amtenbrink (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 148. do 150.; Di Bucci (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 328.; drukčije stajalište zastupa Witte (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 106.
(
86
)	Vidjeti u tom smislu i uvodnu izjavu 12. Uredbe br. 1024/2013: „[…] jedinstveni nadzorni mehanizam trebao bi osigurati da se politika Unije koja se odnosi na bonitetni nadzor kreditnih institucija provodi na dosljedan i učinkovit način, da se jedinstvena pravila za financijske usluge primjenjuju na jednak način na sve kreditne institucije u svim relevantnim državama članicama i da se nad tim kreditnim institucijama provodi nadzor najviše kvalitete, bez drugih razmatranja koja nisu bonitetnog karaktera”.
(
87
)	Vidjeti također Biondi i Spano (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 1040. i sljedeće.
(
88
)	To bi moglo doći u obzir u slučaju banaka koje kontrolira država; u pogledu „vertikalne” izravne primjenjivosti odredbi direktive vidjeti presudu od 10. listopada 2017., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745).
(
89
)	ESB oduvijek zastupa to stajalište, vidjeti ESB, Feedback Statement – Responses to the public consultation on a draft Regulation and draft Guide of the European Central Bank, ožujak 2016., str. 10., t. 35. Vidjeti i Boucon i Jaros (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 170. do 172. i 183.; Coman‑Kund i Amtenbrink (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 153. i 156.
(
90
)	Presuda od 6. listopada 2021., Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 70. i navedena sudska praksa, a prvi se put spominje u presudi od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 57.; moje isticanje). Bez upućivanja na načelo nadređenosti još vidjeti presudu od 8. studenoga 2016., Ognjanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 59.: „Ta je obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava svojstvena sustavu uspostavljenom UFEU‑om jer nacionalnim sudovima omogućava da u okviru svojih nadležnosti osiguraju punu učinkovitost prava Unije kada odlučuju u određenom sporu.”), koju smatram još pravilnijom. Posebno u pogledu obveze tumačenja u skladu s direktivom vidjeti presudu od 11. travnja 2024., Agencia Estatal de la Administración Tributaria (Isključenje javnih tražbina iz otpusta duga) (C‑687/22, EU:C:2024:287, t. 32. i navedena sudska praksa).
(
91
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 71. i 72., kao i navedenu sudsku praksu). Vidjeti i presudu od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, t. 48.), kao i moje mišljenje u predmetu Heureka Group (Internetski uspoređivači cijena) (C‑605/21, EU:C:2023:695, t. 79. do 82.).
(
92
)	Vidjeti i Coman‑Kund i Amtenbrink (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 158.; Biondi i Spano (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 1042. do 1044.; Di Bucci (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 327.
(
93
)	To proizlazi iz općenitog razmatranja utvrđenja u točkama 94., 105. do 108., 112. i 113. pobijane presude.
(
94
)	Kao što je to već utvrđeno u bilješci 18. ovog mišljenja, pobijana presuda samo se implicitno temelji na toj izjavi.
(
95
)	U tom pogledu dvojbe ističe Di Bucci (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 327.
(
96
)	To se detaljno razmatralo već u mišljenju nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, t. 26. i sljedeće).
(
97
)	Vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2024., Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, t. 75., 85., 86., 98. i 114.) i od 15. rujna 2022., PNB Banka/ESB (C‑326/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:693, t. 71.).
(
98
)	Vidjeti presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/HABM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 44. do 46.).
(
99
)	Vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2024., Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, t. 85. i 86.) i od 15. rujna 2022., PNB Banka/ESB (C‑326/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:693, t. 71.).
(
100
)	U skladu s tim člankom žalba se može podnijeti samo zbog „povrede prava Unije od strane Općeg suda”.
(
101
)	Do takve djelomične „inkorporacije” eventualno dolazi u sporovima pred sudovima Unije zbog arbitražne klauzule. Naime, članak 272. UFEU‑a omogućuje da nacionalno građansko pravo bude predmet sudskog nadzora ugovora između institucija Unije i poduzetnikâ; vidjeti primjerice presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, t. 88. i 89.), kao i moje mišljenje u predmetu ADR Center/Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, t. 121. i sljedeće).
(
102
)	Međutim, vidjeti u tom smislu Di Bucci (bilješka 9. ovog mišljenja), str. 330. Čini se da i Opći sud u točkama 111. i 112. pobijane presude zastupa to stajalište jer pravo Unije navedeno u članku 4. stavku 3. prvom podstavku Uredbe br. 1024/2013, uključujući direktive i nacionalne propise namijenjene njihovu prenošenju, (implicitno) kvalificira kao da potječe iz jedinstvenog normativnog izvora (točka 31. ovog mišljenja).
(
103
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 9. travnja 2024., Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom) (C‑582/21, EU:C:2024:282, t. 31. i 49. i sljedeće). Vidjeti već i moje mišljenje u predmetu Edwin/HABM (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, t. 49. i sljedeće i t. 56.).
(
104
)	To se osobito odražava u podjeli tereta navoda i dokazivanja između Komisije i dotične države članice te u njezinim obvezama suradnje radi utvrđivanja činjeničnog dosega i konkretne primjene nacionalnog prava koje Komisija ne može samostalno provesti zbog toga što nema vlastite istražne ovlasti. Vidjeti u tom pogledu presude od 25. siječnja 2024., Komisija/Irska (Trihalometani u vodi za piće) (C‑481/22, EU:C:2024:85, t. 72. i sljedeće); od 2. rujna 2021., Komisija/Švedska (Uređaji za pročišćavanje) (C‑22/20, EU:C:2021:669, t. 143. i sljedeće); od 22. travnja 2021., Komisija/Austrija (Zakup još neizgrađene zgrade) (C‑537/19, EU:C:2021:319, t. 55. i sljedeće); od 17. prosinca 2020., Komisija/Mađarska (Prihvat tražitelja međunarodne zaštite) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, t. 111. i sljedeće u pogledu jedne upravne prakse) i od 9. srpnja 2015., Komisija/Irska (C‑87/14, EU:C:2015:449, t. 23. i navedena sudska praksa).
(
105
)	Vidjeti primjerice presude od 9. travnja 2024., Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom) (C‑582/21, EU:C:2024:282, t. 31., 55. i 58.); od 27. travnja 2023., Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357, t. 24. i navedena sudska praksa); od 20. listopada 2022., Ekofrukt (C‑362/21, EU:C:2022:815, t. 25.) i od 7. srpnja 2016., Genentech (C‑567/14, EU:C:2016:526, t. 22. i navedena sudska praksa).
(
106
)	Mišljenje u predmetu Edwin/HABM (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, t. 42. i sljedeće), a zatim i u predmetu EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, t. 44. i sljedeće)
(
107
)	Presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/HABM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 44. i sljedeće), na koju se nadovezuje presuda od 27. ožujka 2014., HABM/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 34. i sljedeće). Vidjeti i presudu od 5. travnja 2017., EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, t. 35. i sljedeće).
(
108
)	Vidjeti presude od 12. rujna 2024., Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, t. 85. i 86. i navedena sudska praksa) i od 15. rujna 2022., PNB Banka/ESB (C‑326/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:693, t. 71.).
(
109
)	Presuda od 27. ožujka 2014., HABM/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 37.: „[…] ne proizlazi da se pravilo nacionalnog prava […] treba tretirati kao potpuno činjenični element […]”). Vidjeti i Prek, M., i Lefèvre, S., „The EU Courts as ‚national’ courts: National law in the EU judicial process”, Common Market Law Review, 2017., sv. 54., t. 2., str. 369. (394.: „‚hybrid’ or sui generis approach”).
(
110
)	Vidjeti presude od 10. rujna 2024., Komisija/Irska i Apple Sales International (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, t. 174. do 176.); od 14. prosinca 2023., Komisija/Amazon.com i dr. (C‑457/21 P, EU:C:2023:985, t. 19. do 22.); od 5. prosinca 2023., Luksemburg i dr./Komisija (C‑451/21 P i C‑454/21 P, EU:C:2023:948, t. 76. do 79.); od 8. studenoga 2022., Fiat Chrysler Finance Europe/Komisija (C‑885/19 P i C‑898/19 P, EU:C:2022:859, t. 72. i sljedeće, osobito t. 82.); od 21. prosinca 2016., Komisija/Hansestadt Lübeck (C‑524/14 P, EU:C:2016:971, t. 20. i navedena sudska praksa); od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, t. 77. i sljedeće) i od 21. prosinca 2011., A2A/Komisija (C‑318/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:856, t. 125.).
(
111
)	Tomu se pak priključuje nezavisna odvjetnica T. Ćapeta u svojem mišljenju u predmetu Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, t. 47. i sljedeće), iako u pogledu članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1024/2013 smatra da je nacionalno pravo istovjetno pravu Unije.
(
112
)	Međutim, to proizlazi iz mišljenja nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, t. 44. do 46.). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Pitruzzelle u spojenim predmetima Crédit Mutuel Arkéa/ESB (C‑152/18 P i C‑153/18 P, EU:C:2019:505, t. 120., u kojoj se među ostalim upućuje na presudu od 13. prosinca 2017., Crédit mutuel Arkéa/ESB, T‑712/15, EU:T:2017:900, t. 132.).
(
113
)	Vidjeti osobito presudu od 25. listopada 2017., Komisija/Italija (C‑467/15 P, EU:C:2017:799, t. 15. i navedena sudska praksa). Nešto drugo moglo bi vrijediti za pitanje područja primjene pravnog pravila na kojem se temelji pobijana mjera; vidjeti u tom pogledu pravomoćnu presudu Općeg suda od 12. lipnja 2019., RV/Komisija (T‑167/17, EU:T:2019:404, t. 59. do 61.), kao i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu EUIPO/Neoperl (C‑93/23 P, EU:C:2024:751, t. 72. i sljedeće).
(
114
)	Vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2024., Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, t. 86. i 114.); od 15. rujna 2022., PNB Banka/ESB (C‑326/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:693, t. 71.); od 5. travnja 2017., EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, t. 56.) i od 5. srpnja 2011., Edwin/HABM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 53.). Općenito u pogledu pripadajuće ograničene ovlasti ispitivanja Suda u žalbenom postupku vidjeti osobito presudu od 18. lipnja 2020., Dovgan/EUIPO (C‑142/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:487, t. 44.).
(
115
)	Vidjeti osobito upućivanja na presude Tribunalea Amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija) br. 1627 od 1. veljače 2017., br. 11766 od 15. studenoga 2021. i br. 13520 od 27. prosinca 2021., kao i Consiglia di Stato (Državno vijeće, Italija) br. 6583 od 20. prosinca 2012. i br. 835 od 19. veljače 2015. Iako smatram da to u konačnici nije bitno, radi sveobuhvatnosti želim dodati da se čini da te presude stvarno idu u prilog tumačenju koje su iznijeli žalitelji i Italija, a time i način na koji je ESB postupio u spornim odlukama. Suprotno tomu, F. Corneli uopće se nije izjasnila o toj praksi upravnih sudova, nego samo u biti navodi doslovno tumačenje koje zagovara akademska zajednica i opću sudsku praksu Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), koji daje prednost toj metodi tumačenja u građanskom pravu.
(
116
)	Vidjeti u tom smislu presude od 11. siječnja 2024., Foz/Vijeće (C‑524/22 P, EU:C:2024:23, t. 38. i navedena sudska praksa) i od 23. ožujka 2023., PV/Komisija (C‑640/20 P, EU:C:2023:232, t. 78. i navedena sudska praksa); moja isticanja.
(
117
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2019., RF/Komisija (C‑660/17 P, EU:C:2019:509, t. 30. i navedena sudska praksa).
(
118
)	Vidjeti u tom smislu presude od 12. studenoga 2020., Pethke/EUIPO (C‑382/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:917, t. 62. i navedena sudska praksa) i od 18. lipnja 2020., Dovgan/EUIPO (C‑142/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:487, t. 44. i navedena sudska praksa).
(
119
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2024., Anglo Austrian AAB/ESB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, t. 86. i navedena sudska praksa).
(
120
)	To se ne može isključiti u pogledu utvrđenja iz točke 88. i sljedećih pobijane presude. U pogledu metode tumačenja u skladu s pravom Unije vidjeti osobito presude od 12. siječnja 2023., Österreichische Post (Informacije koje se odnose na primatelje osobnih podataka) (C‑154/21, EU:C:2023:3, t. 29.) i od 15. ožujka 2022., Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, t. 63.).
(
121
)	Vidjeti također točku 92. pobijane presude.
(
122
)	Vidjeti točku 108. pobijane presude.
(
123
)	Tako se tekst prve sporne odluke u biti odnosi na pogoršanje financijske situacije Banke (odjeljci 1.5., 2. i 3.1.); međutim, u odjeljku 1.3. pod naslovom „Značajno gomilanje gubitaka” („Significativo accumulo di perdite”) riječ je o nagomilanom gubitku u iznosu od 1,6 milijardi eura od prosinca 2014. do rujna 2018. (1.3.1.) i znatnom povećanju troškova kredita zbog smanjenja vrijednosti kredita („reduzioni del valore dei crediti”) u iznosu od 428 milijuna eura 2017. i 219 milijuna eura 2018. (1.3.2.). Naposljetku se u odjeljcima 2.6. (Ocjena proporcionalnosti) i 3.1. (Postupak) raspravlja o cilju sprečavanja daljnjeg pogoršanja situacije Banke.
(
124
)	Vidjeti u pogledu pripadajuće ustaljene sudske prakse primjerice presudu od 11. ožujka 2020., Komisija/Gmina Miasto Gdynia i Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, t. 66. i navedena sudska praksa).
(
125
)	Vidjeti točku 114. pobijane presude.