Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 21. svibnja 2026.(1)
Predmet C-242/25
S,
T,
AS SEB banka
druga stranka:
Latvijas Republikas Saeima
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud, Latvija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Ekonomska i monetarna politika – Monetarna politika – Područja koja spadaju u nadležnost Europske središnje banke – Prijedlog nacionalnog propisa – Savjetovanje s Europskom središnjom bankom – Članak 127. stavak 4. UFEU-a – Odluka 98/415 – Članak 4. – Poštovanje od strane nacionalnih tijela)
I.      Uvod
1.        Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud, Latvija) odnosi se na tumačenje prava Europske središnje banke (ESB) da se nacionalna tijela s njome savjetuju u postupku donošenja nacionalnog zakonodavstva koje spada u područja nadležnosti ESB-a te pruža Sudu mogućnost da razvije sudsku praksu o neprimjenjivosti nacionalnog propisa donesenog protivno postupovnom zahtjevu koji propisuje pravo Unije.
II.    Pravni okvir
A.      Odluka 98/415/EZ
2.        Odredbe koje su relevantne za ovaj predmet nalaze se u člancima 2., 3. i 4. Odluke Vijeća 98/415/EZ od 29. lipnja 1998. o savjetovanju nacionalnih tijela s Europskom središnjom bankom u pogledu nacrta propisa.(2)
B.      Latvijsko pravo
1.      Ustav
3.        Članak 64. Latvijas Republikas Satversmea (Ustav Republike Latvije; u daljnjem tekstu: Ustav) od 15. veljače 1992.(3) predviđa da zakonodavnom ovlašću raspolažu Saeima (latvijski parlament) i narod, u skladu s postupcima i u mjeri predviđenoj Ustavom.
4.        U skladu s člankom 70. Ustava, predsjednik države donosi zakone u skladu sa sljedećom formulom: „Saeima (tj. narod) donosi, a predsjednik proglašava sljedeći zakon: (tekst zakona).”
5.        Članak 71. Ustava predviđa pravo predsjednika države da zatraži preispitivanje zakona: u roku od 10 dana nakon što parlament donese zakon, predsjednik može pisanim i obrazloženim zahtjevom od predsjednika parlamenta zatražiti da se zakon preispita. Ako parlament ne izmijeni zakon, predsjednik ne može ponovno uložiti prigovor.
2.      Poslovnik Parlamenta
6.        U članku 114. stavku 1. Saeimas Kārtības rtības (Poslovnik Parlamenta) od 28. srpnja 1994.(4) određeno je da se prijedlog zakona smatra donesenim i stoga postaje zakon ako se o njemu raspravljalo u tri čitanja i ako je postignuta apsolutna većina glasova zastupnika u latvijskom parlamentu koji su bili prisutni na glasovanju.
3.      Zakon o zaštiti potrošača
7.        Člankom 84
Patērētāju tiesību aizsardzības likums (Zakon o zaštiti potrošača) od 18. ožujka 1999.(5), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, uspostavlja se potporni mehanizam za potrošače koji su ugovorili hipotekarne kredite s promjenjivom kamatnom stopom. Taj se mehanizam u biti sastojao od naknade isplaćene potrošačima koja odgovara dijelu kamata koje su platili, a koja se financira iz davanja nametnutog kreditnim institucijama i određenim drugim subjektima.
III. Činjenice, postupak i upućena pitanja
8.        S obzirom na velik teret koji kućanstva snose zbog povećanja rata kreditâ i potrošačkih cijena uzrokovanog rastom stope EURIBOR i inflacije, 6. listopada 2023. latvijskom parlamentu predstavljen je prijedlog zakona „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā” (izmjena Zakona o zaštiti potrošača; u daljnjem tekstu: prijedlog zakona). Cilj tog prijedloga bio je dopuniti prethodno navedeni zakon člankom 84 uključivanjem potpornog mehanizma za korisnike hipotekarnih kredita. Latvijski parlament imenovao je Budžeta un finanšu (nodokļu) komisija (Odbor za proračun i financije (oporezivanje); u daljnjem tekstu: Odbor za proračun) kao nadležni odbor.
9.        Prijedlog zakona razmotren je u Parlamentu u tri čitanja te se o njemu raspravljalo na 13 sjednica Odbora za proračun, na kojima su sudjelovali predstavnici javne uprave i institucija koje predstavljaju predmetni sektor. Verzije prijedloga zakona donesene u različitim čitanjima međusobno su se razlikovale.
10.      Odbor za proračun razmotrio je 30. studenoga 2023. prijedlog zakona prije njegova trećeg i posljednjeg čitanja te se obratio Europskoj središnjoj banci (ESB) s verzijom prijedloga zakona predloženom prije trećeg čitanja te je od nje zatražio mišljenje o toj verziji.
11.      Latvijski parlament je 6. prosinca 2023. u trećem čitanju odobrio likums „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā’ (Zakon o izmjeni Zakona o zaštiti potrošača; u daljnjem tekstu: sporni zakon) te ga je poslao predsjedniku države radi njegova proglašavanja a da nije pričekao ESB-ovo mišljenje.
12.      ESB je 11. prosinca 2023. usvojio i objavio mišljenje o privremenom davanju za zaštitu korisnikâ hipotekarnih kredita koje je nametnuto kreditnim institucijama (CON/2023/42). U tom je mišljenju ESB bio umjereno kritičan prema privremenom davanju Republike Latvije za zaštitu korisnikâ hipotekarnih kredita: upozorio je da bi sporni zakon mogao oslabiti transmisiju monetarne politike, smanjiti profitabilnost i kapital banaka, narušiti tržišno natjecanje i stvoriti rizike za financijsku stabilnost te je preporučio sveobuhvatniju procjenu učinka prije donošenja zakona.
13.      O ESB-ovu mišljenju raspravljalo se 20. prosinca 2023. na sjednici Odbora za proračun, na kojoj su također sudjelovali predstavnici javne uprave i institucija koje predstavljaju taj sektor. Predsjednik je istog dana proglasio sporni zakon, koji je stupio na snagu 1. siječnja 2024. Tako je u Zakon o zaštiti potrošača dodan članak 84.
14.      Na temelju tog članka, kreditne institucije i određene druge institucije koje se bave potrošačkim kreditima (u daljnjem tekstu: obveznici davanja) bile su dužne platiti davanje koje se naziva davanjem za zaštitu korisnikâ hipotekarnih kredita (u daljnjem tekstu: davanje). Istodobno, tim se člankom predviđala naknada koju je trebalo isplatiti korisnicima hipotekarnih kredita koji su ispunjavali uvjete predviđene u tom članku, a kojom se pokrivao dio kamate koju su platili ti korisnici. Obveznici davanja bili su dužni izračunati iznos naknade dugovane svakom korisniku hipotekarnog kredita koji je imao pravo na nju i te informacije proslijediti Valsts ieņēmumu dienestsu (Državna porezna uprava, Latvija; u daljnjem tekstu: VID). VID je na temelju prihoda od davanja tromjesečno uplaćivao naknadu na račun predmetnih korisnika kredita.
15.      Sustav uspostavljen u spornom zakonu primjenjivao se do 31. prosinca 2024.
16.      SEB banka, kreditna institucija s poslovnim nastanom u Latviji i dva pojedinca (S i T) pokrenuli su postupak pred Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud), sudom koji je uputio zahtjev, smatrajući da je sporni zakon neustavan, osobito zato što je protivan načelu valjanog proglašenja zakonodavstva. Tvrde da latvijski parlament nije ispunio svoju obvezu savjetovanja s ESB-om prije donošenja spornog zakona.
17.      Sud koji je uputio zahtjev pita se, kao prvo, je li obveza koja je pravom Unije nametnuta tijelu države članice da zatraži mišljenje ESB-a u odgovarajućoj fazi ispunjena kada parlament države članice donese zakon prije nego što primi mišljenje ESB-a, pri čemu postoji postupak koji omogućuje da parlament preispita taj zakon prije njegova proglašenja i stupanja na snagu. Sud koji je uputio zahtjev traži, kao drugo, odgovor na pitanje treba li moguće neispunjenje obveze savjetovanja s ESB-om, kako je propisana člankom 127. stavkom 4. UFEU-a i u odgovarajućoj fazi u smislu članka 4. Odluke 98/415, smatrati povredom prava Unije čiji je učinak neprimjenjivost pravnih odredbi koje je donijela država članica. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da je u više navrata utvrdio da samo bitne povrede postupka mogu dovesti do nezakonitosti nacionalne odredbe. Navodi da se dosad u sudskoj praksi Suda nisu pojasnile posljedice neispunjenja obveze savjetovanja s ESB-om u odgovarajućoj fazi na primjenjivost zakonodavstva države članice. U slučaju da Sud utvrdi da nepoštovanje obveze savjetovanja s ESB-om u odgovarajućoj fazi predstavlja bitnu postupovnu povredu, sud koji je uputio zahtjev pita, kao treće, treba li načela pravne sigurnosti i nadređenosti prava Unije tumačiti na način da Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud) u svojoj presudi može naložiti održavanje na snazi pravnih učinaka spornih odredbi tijekom razdoblja njihove valjanosti.
18.      U tim je okolnostima Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud) rješenjem od 31. ožujka 2025., koje je Sud zaprimio istog dana, uputio Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 127. stavak 4. [UFEU-a] i članak 4. [Odluke 98/415] tumačiti na način da je njima utvrđena obveza da se tijelo države članice savjetuje s [ESB-om] u odgovarajućoj fazi ispunjena kad parlament države članice donese zakon prije nego što zaprimi mišljenje [ESB-a], ali postoji postupak u okviru kojeg parlament može provesti drugo razmatranje tog zakona prije njegova proglašavanja i stupanja na snagu?
2. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li smatrati da povreda članka 127. stavka 4. [UFEU-a] i članka 4. [Odluke 98/415] predstavlja bitnu povredu postupka koja dovodi do neprimjenjivosti odredbi nacionalnog prava donesenih protivno pravu Unije?
3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, treba li načela nadređenosti prava Unije i pravne sigurnosti tumačiti na način da [Latvijas Republikas] Satversmes tiesa (Ustavni sud) u odluci koju donosi može odlučiti da se pravni učinci spornih odredbi zadržavaju dok su one na snazi?”
19.      Pisana očitovanja podnijele su SEB banka, latvijska i portugalska vlada, ESB i Europska komisija. Sve navedene stranke sudjelovale su na usmenoj raspravi održanoj 27. siječnja 2026.
IV.    Ocjena
A.      Uvodne napomene
20.      Uvodno želim pružiti sažeti kontekst postupka koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev i objasniti kako su nastala pitanja u okviru tog postupka.
21.      Sud koji je uputio zahtjev zadužen je za ocjenu usklađenosti potpornog mehanizma kojim raspolažu korisnici hipotekarnih kredita na temelju članka 84 Zakona o zaštiti potrošača s člankom 1. latvijskog Ustava, načelom jednakosti pred zakonom iz prve rečenice članka 91. tog ustava i pravom na vlasništvo zajamčenim prvom do trećom rečenicom članka 105. Ustava.
22.      U tom pogledu SEB banka te osobe S i T tvrde da članak 84
latvijskog Zakona o zaštiti potrošača predstavlja ograničenje prava vlasništva i razliku u postupanju koji nisu predviđeni zakonom. (6) Tvrde da taj članak Zakona o zaštiti potrošača nije valjano proglašen jer se latvijski parlament propustio u odgovarajućoj fazi tijekom zakonodavnog postupka savjetovati s ESB-om o uređenju iz tog zakona. SEB banka i osobe S i T navode da je došlo do povrede relevantnih odredbi primarnog i sekundarnog prava Unije: članka 127. stavka 4. i članka 282. stavka 5. UFEU-a, članak 4. Protokola (br. 4) o Statutu Europskog sustava središnjih banaka i Europske središnje banke (u daljnjem tekstu: Statut ESSB-a i ESB-a) i članak 2. stavak 1. te članak 4. Odluke 98/415.
23.      Budući da pravna osnova za ograničenje prava vlasništva i razliku u postupanju navodno nije bila valjano proglašena, sud koji je uputio zahtjev obratio se Sudu. Sva tri pitanja odnose se na nacionalni zakonodavni postupak i obvezu savjetovanja s ESB-om. Ipak, ne odnose se na materijalno pitanje je li povrijeđeno pravo na vlasništvo.
24.      Institucija koja je odgovorna za zakon čija se ustavnost dovodi u pitanje je latvijski parlament. Naravno, ta institucija igra važnu ulogu u konkretnom postupku u ovom predmetu koji se odnosi na ocjenu usklađenosti s Ustavom.
25.      Kao nacionalni ustavni sud koji provodi nadzor ustavnosti, sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi ne samo je li latvijski parlament povrijedio odredbe prava Unije (prvo pitanje), nego i, ako jest, koje su pravne posljedice takve povrede (drugo pitanje). Kao ustavni sud, sud koji upućuje zahtjev ima ovlast proglasiti odredbu nacionalnog zakona neustavnom, iako izvršavanje te ovlasti ovisi o eventualnim pravnim posljedicama koje proizlaze iz prava Unije. Sud koji je uputio zahtjev može proglasiti zakon neustavnim samo ako obveza koja proizlazi iz prava Unije propisuje da (redovni) nacionalni sudovi moraju izuzeti iz primjene sporni zakon. Iz tog razloga u drugom pitanju sud koji je uputio zahtjev nastoji utvrditi mora li nacionalni sud odbiti primijeniti odredbe nacionalnog prava koje su donesene protivno odredbama postupovnog prava Unije.
B.      Prvo pitanje
26.      Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li, u situaciji koja je obuhvaćena „područjima nadležnosti” ESB-a, članak 127. stavak 4. UFEU-a i članak 4. Odluke 98/415 tumačiti na način da je obveza savjetovanja s ESB-om o prijedlogu propisa na temelju tih odredbi ispunjena u slučaju da parlament države članice donese zakon prije nego što zaprimi mišljenje ESB-a, pri čemu postoji nacionalni postupak na temelju kojeg parlament može provesti drugo razmatranje predmetnog zakona prije njegova proglašenja i stupanja na snagu.
27.      Kako bih Sudu predložio odgovor na to pitanje, prvo bih želio objasniti postupak savjetovanja s ESB-om u nacionalnim zakonodavnim postupcima, prije nego analiziram je li taj postupak u ovom slučaju poštovan.
1.      Obveza savjetovanja s ESB-om prema, među ostalim, članku 127. stavku 4. UFEU-a
28.      ESB je jedna od sedam institucija Europske unije,(7) a glavne odredbe koje se na nju odnose utvrđene su u UFEU-u i Statutu ESSB-a i ESB-a. U tu svrhu, članak 127. stavak 1. UFEU-a određuje da je glavni cilj ESSB-a održavanje stabilnosti cijena i, ne dovodeći u pitanje taj cilj, podupiranje opće ekonomske politike u Uniji kako bi doprinio ostvarivanju ciljeva Unije utvrđenih u članku 3. UEU-a. Članak 127. stavak 2. UFEU-a utvrđuje da su osnovni zadaci ESSB-a: utvrđivanje i provođenje monetarne politike Unije; obavljanje deviznih poslova;(8) držanje i upravljanje službenim deviznim pričuvama država članica; i promicanje nesmetanog funkcioniranja platnih sustava.
29.      Tri odredbe primarnog prava, koje su gotovo istovjetno formulirane,(9) propisuju obvezno savjetovanje s ESB-om o predloženim aktima Unije i prijedlozima nacionalnih propisa: članak 127. stavak 4. UFEU-a, članak 4. Statuta ESSB-a i ESB-a; i članak 282. stavak 5. UFEU-a. Usto, odredba sekundarnog prava utvrđuje daljnja pravila o tom postupku savjetovanja: članak 4. Odluke 98/415.
a)      Članak 127. stavak 4. UFEU-a: opći postupak i svrha
30.      Člankom 127. stavkom 4. UFEU-a predviđa se obvezno(10) savjetovanje s ESB-om o svakom predloženom aktu Unije(11) od strane nacionalnih tijela u vezi sa svakim prijedlogom propisa(12) iz njegova područja nadležnosti. Posebno kad je riječ o savjetovanju koje zatraže nacionalna tijela, pojašnjava se da se savjetovanje mora provoditi u granicama i pod uvjetima koje odredi Vijeće u skladu s postupkom utvrđenim u članku 129. stavku 4. UFEU-a. Članak 4. Statuta ESSB-a i ESB-a, naslovljen „Savjetodavne funkcije”, preuzima formulaciju članka 127. stavka 4. UFEU-a. Slično, člankom 282. stavkom 5. UFEU-a predviđa se da se u područjima koja su u ESB-ovoj nadležnosti s njime mora savjetovati o svim predloženim aktima Unije i o svim prijedlozima propisa na nacionalnoj razini te o njima ESB može dati mišljenje. Smatram da je članak 282. stavak 5. UFEU-a deklaratorne prirode jer se njime samo ponavlja, doduše nepotpuno,(13) ono što je već propisano člankom 127. stavkom 4. UFEU-a.(14) Stoga ću u pogledu primarnog prava odsad upućivati samo na članak 127. stavak 4. UFEU-a.
31.      Svrha obveznog savjetovanja kojeg zatraže institucije Unije i nacionalna tijela je dvojak: osigurati (i) da je stručno mišljenje ESB-a uzeto u obzir u relevatnim propisima Unije i nacionalnim propisima i (ii) da je ESB u ranoj fazi obaviješten o bilo kakvim promjenama u pravnoj situaciji koje na nj utječu.(15) Zakonodavna tijela imat će koristi od ESB-ove visoke razine stručnosti,(16) što pak poboljšava kvalitetu zakonodavstva u cjelini.(17)
32.      Osim toga, i u širem kontekstu, također smatram da se podrazumijeva da članak 127. stavak 4. UFEU-a služi zaštiti ovlasti i nadležnosti ESB-a. ESB mora biti u mogućnosti paziti na to da se ne ugroze njegove nadležnosti. Upravo zato ESB doista ima pravo da se s njime provede savjetovanje, pri čemu je druga strana tog prava obveza Unije i nacionalnih zakonodavaca da se s njime savjetuju.
33.      Na temelju onoga što je sada druga alineja članka 127. stavka 4. UFEU-a, Vijeće putem Odluke određuje granice i uvjete ESB-ova prava da se s njime provede savjetovanje.
b)      Odluka 98/415: pravila koja se odnose na postupak
34.      Odluka 98/415 propisuje sljedeće u odnosu na postupak koji valja slijediti.
35.      Kao prvo, s obzirom na to da države članice imaju opću obvezu osigurati učinkovitu provedbu Odluke 98/415, one osiguravaju da mišljenje ESB-a bude zatraženo u odgovarajućoj fazi, što tijelu koje je pokrenulo izradu prijedloga propisa omogućuje da prije donošenja odluke o njegovu sadržaju uzme u obzir mišljenje ESB-a. O mišljenju ESB-a mora se obavijestiti tijelo koje usvaja propis ako se radi o tijelu različitom od onog koje je pripremilo predmetni propis.(18)
36.      U tom pogledu ističem da se u Odluci 98/415 pravi jasna razlika između tijela koje je pokrenulo izradu prijedloga propisa i tijela koje usvaja taj propis. Takvo razlikovanje slijedi logiku koja prevladava u svakom (nacionalnom) zakonodavnom postupku. Iako se podrazumijeva da je opća organizacija zakonodavnih postupaka u pogledu odlučivanja uređena nacionalnim ustavnim pravom i da se nacionalni postupci mogu znatno razlikovati, valja utvrditi da uvijek postoji razlika između tijela koje pokreće izradu prijedloga propisa i tijela koje ga donosi. Naime, u pravnim sustavima obično se na ovaj ili onaj način pravi razlika između tijela koja pokreću postupak izrade propisa(19) i onih koja ih(20) donose.(21)
37.      Iz članka 4. Odluke 98/415 zaključujem da se savjetovanje s ESB-om mora provesti u najranijoj mogućoj fazi zakonodavnog postupka, odnosno u trenutku kada je tijelo koje je pokrenulo postupak donošenja zakona izradilo prvi nacrt, koji se zatim prosljeđuje tijelu koje donosi zakon, obično na prvo čitanje. Time se ESB-u omogućuje da svojim mišljenjem suštinski utječe na nacionalni zakonodavni postupak.
38.      Kao drugo, odmah po primitku svakog prijedloga propisa, ESB obavješćuje nacionalno tijelo koje je zatražilo njegovo mišljenje o tome smatra li da je takav propis u području njegove nadležnosti.(22)
39.      Kao treće, tijela država članica koja pripremaju propis mogu, ako to smatraju potrebnim, odrediti ESB-u rok za podnošenje mišljenja koji ne smije biti kraći od jednog mjeseca od dana kad predsjednik ESB-a primi obavijest u tu svrhu.(23) U slučajevima iznimne žurnosti rok se može skratiti, a u tom slučaju tijelo koje je zatražilo mišljenje mora navesti razloge žurnosti.(24) ESB može pravovremeno zatražiti produljenje roka za najviše četiri dodatna tjedna; taj zahtjev tijelo koje je zatražilo mišljenje ne smije
neopravdano odbiti.(25) Ako po isteku roka mišljenje nije podneseno, to ne sprečava nacionalno tijelo koje je zatražilo mišljenje da poduzme daljnje mjere; ako je mišljenje ESB-a zaprimljeno nakon isteka roka, države članice svejedno moraju osigurati da se o njemu obavijeste nacionalna tijela.(26)
c)      ESB-ova „područja nadležnosti”
40.      Kao što je utvrđeno, obveza savjetovanja s ESB-om nastaje na temelju predmeta o kojem je riječ. Polazna točka za definiciju „područja nadležnosti” ESB-a su članak 127. stavak 1. i stavak 2. UFEU-a te članci 3. do 12. Statuta ESSB-a i ESB-a. Primjenom članka 127. stavka 1. UFEU-a „glavni cilj” ESSB-a je održati stabilnost cijena. Ne dovodeći u pitanje taj cilj, ESSB podupire opće ekonomske politike u Uniji. Članak 127. stavak 2. UFEU-a utvrđuje da su „osnovni zadaci” ESSB-a utvrđivanje i provođenje monetarne politike Unije, obavljanje deviznih poslova, držanje i upravljanje službenim deviznim pričuvama država članica i promicanje nesmetanog funkcioniranja platnih sustava.
41.      Osim toga, članak 2. stavak 1. Odluke 98/415 definira područja nadležnosti ESB-a kao, među ostalim, valutna pitanja (prva alineja), sredstva plaćanja (druga alineja), nacionalne središnje banke (treća alineja), objedinjavanje i distribucija monetarne, financijske i bankovne statistike te statistike platnih sustava i platne bilance (četvrta alineja), sustav plaćanja i namire (peta alineja) i pravila koja se primjenjuju na financijske institucije u mjeri u kojoj znatno utječu na stabilnost financijskih institucija i financijskih tržišta (šesta alineja).
2.      Predmetni slučaj: obveza savjetovanja nije ispunjena
42.      Na sudu koji je uputio zahtjev je da primijeni predloženo tumačenje pravnih odredbi o kojima je riječ na predmet u kojem postupa. Međutim, na temelju informacija pruženih u zahtjevu za prethodnu odluku i tijekom postupka pred Sudom, sasvim sigurno mogu ustvrditi sljedeće pri pružanju smjernica sudu koji je uputio zahtjev.
43.      Kao prvo, valja naglasiti da pitanje je li članak 84 Zakona o zaštiti potrošača obuhvaćen područjima nadležnosti ESB-a nije sporno u okviru nacionalnog postupka. Latvijski parlament ne osporava da je imao obvezu savjetovati se s ESB-om.(27)
44.      Kao drugo, na raspravi je među ostalim pojašnjeno, što je konkretno učinila latvijska vlada, da je na temelju latvijskog ustavnog prava odbor za proračun tijelo koje priprema propise na temelju članka 3. stavka 1. Odluke 98/415.
45.      Kao treće, odbor za proračun nije poštovao članak 4. Odluke 98/415, koji obvezuje države članice da poduzmu potrebne mjere kako bi osigurale učinkovitu provedbu te odluke. Doista, odbor za proračun nije, kao što se zahtijeva drugom rečenicom članka 4. Odluke 98/415, osigurao da mišljenje ESB-a bude zatraženo „u odgovarajućoj fazi, što omogućuje tijelu koje priprema nacrt propisa uzimanje u obzir mišljenja ESB-a prije donošenja odluke o određenom pitanju.” Odbor za proračun također nije ESB-u odredio rok za podnošenje mišljenja, čime je propustio postupiti u duhu članka 3. Odluke 98/415.
46.      Stoga u ovoj fazi mogu zaključiti da odbor za proračun nije poštovao članak 4. Odluke 98/415.
47.      Sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati je li takva povreda irelevantna ili se može ispraviti u situaciji kao što je ona u ovom slučaju, odnosno kada postoji postupak u kojem taj zakon može biti predmet drugog parlamentarnog razmatranja prije njegova proglašenja i stupanja na snagu. Slično tomu, latvijska vlada tvrdi da je obveza savjetovanja s ESB-om ispunjena jer je predsjednik mogao odlučiti vratiti zakon na preispitivanje, ali je odlučio da to neće učiniti.
48.      Želim podsjetiti na to da, naime, na temelju latvijskog ustavnog prava predsjednik, koji formalno proglašava zakone nakon njihova donošenja u parlamentu, kako bi oni stupili na snagu, može u roku od 10 dana od donošenja zakona u latvijskom parlamentu, obrazloženim dopisom upućenim predsjedniku parlamenta, zatražiti da se predmetni zakon preispita. Ako latvijski parlament ne izmijeni taj zakon, predsjednik ne može ponovno uložiti prigovor.(28)
49.      Smatram da upravo opisana ustavna odredba ne može ispraviti povredu obveze savjetovanja s ESB-om tijekom zakonodavnog postupka. Člankom 127. stavkom 4. UFEU-a propisuje se obvezno savjetovanje s ESB-om u vezi sa svakim prijedlogom propisa iz njegova područja nadležnosti. Već sam naveo da do savjetovanja mora doći u najranijoj mogućoj fazi, odnosno kad se prijedlog prvi put podnosi latvijskom parlamentu. Međutim, čak i na temelju manje strogog tumačenja članka 127. stavka 4. UFEU-a, čini mi se nemogućim da se propis još uvijek smatra prijedlogom nakon što ga je latvijski parlament konačno donio. Drugim riječima, nakon što tekst napusti parlament kako bi ga predsjednik proglasio, zakon više ne predstavlja „prijedlog propisa” u smislu članka 127. stavka 4. druge alineje UFEU-a i članka 1. Odluke 98/415. Ako savjetovanje s ESB-om nije bilo provedeno do trenutka kada je latvijski parlament donio zakon, te su odredbe prekršene.
50.      Prema mojem mišljenju, propis se više ne smatra „prijedlogom” nakon što ga je nadležni zakonodavac i službeno donio, iako još možda nije proglašen ili još nije stupio na snagu. Iz članka 64. latvijskog Ustava(29) zaključujem da je zakonodavac latvijski parlament, a ne predsjednik.
51.      Iz toga također slijedi da u ovom slučaju nisu poštovani članak 127. stavak 4. UFEU-a i Odluka 98/415. Valja imati na umu da je latvijski parlament, nakon što je poslao prijedlog zakona ESB-u tek 30. studenoga 2023., prije njegova trećeg i posljednjeg čitanja i bez čekanja na ESB-ovo mišljenje, donio sporni zakon tijekom njegova trećeg čitanja. Zatim je zakon proslijedio predsjedniku na proglašenje. Činjenica da je odbor za proračun u parlamentu, nakon što je 11. prosinca 2023. primio mišljenje ESB-a, razmotrio to mišljenje, ne mijenja taj zaključak. To zapravo pokazuje da je već usvojen tekst preispitao sâm parlament (odnosno njegovo tijelo), a ne predsjednik. Nije teško ni pretpostaviti da je, u pogledu vremenskog okvira, latvijski parlament bio pod velikim pritiskom jer je želio da zakon stupi na snagu do kraja 2023.
3.      Prijedlog odgovora na prvo pitanje
52.      Postupovna pravila temelje svoju legitimnost na svojoj strogoj primjeni. To u konačnici pridonosi pravnoj sigurnosti i, općenitije, vladavini prava. Na temelju tih razmatranja, predlažem da Sud utvrdi da je došlo do povrede postupovnih odredaba o kojima je riječ u ovom predmetu.
53.      Odgovor koji predlažem na prvo pitanje je stoga da članak 127. stavak 4. UFEU-a i članak 4. Odluke 98/415 valja tumačiti na način da u situaciji koja spada u ESB-ova „područja nadležnosti”, obveza savjetovanja s ESB-om o prijedlogu propisa utvrđena u tim odredbama nije ispunjena ako parlament države članice donese zakon prije zaprimanja ESB-ova mišljenja, pri čemu postoji nacionalni postupak u okviru kojeg parlament može provesti drugo razmatranje tog zakona prije njegova proglašavanja i stupanja na snagu.
C.      Drugo pitanje
54.      Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi utvrditi treba li članak 127. stavak 4. UFEU-a i članak 4. Odluke 98/415 tumačiti tako da nacionalni sud mora odbiti primijeniti odredbe nacionalnog zakona donesenog protivno tim člancima.
55.      Drugo pitanje stoga se odnosi na posljedice povrede postupovnog zahtjeva u pogledu obveze savjetovanja s ESB-om prije donošenja nacionalnog zakona, propisane člankom 127. stavkom 4. UFEU-a i člancima 3. i 4. Odluke 98/415.
56.      Glavna osobitost postupka iz članka 127. stavka 4. TFEU jest uključivanje institucije Unije u nacionalni zakonodavni postupak. Sukladno tome, kao što ću pokazati, dosadašnja sudska praksa može nam ponuditi samo djelomične smjernice. Smatram da je na Sudu da pronađe novo rješenje u pogledu predmeta o kojem je riječ.
1.      Dosadašnja sudska praksa
57.      Želio bih ukratko podsjetiti, kao prvo, na sudsku praksu koja se odnosi na povredu od strane institucije Unije prava na savjetovanje u postupku Unije, a zatim, kao drugo, na klasičnu sudsku praksu Suda koja se odnosi na pravne posljedice koje proizlaze iz nepoštovanja, od strane država članica, formalnih zahtjeva propisanih pravom Unije, kao što je obavješćivanje.
a)      Postupanje institucije Unije protivno postupovnoj odredbi
58.      Glavno pravno pitanje koje se pojavljuje u ovom području čine posljedice nesavjetovanja s Europskim parlamentom u zakonodavnom postupku Unije. Ovdje su vodeći predmeti oni koji se odnose na „presude izoglukoza”:(30) presude Suda u predmetima Roquette Frères i Maizena.(31) Donesene su tijekom prvog parlamentarnog saziva u kojem je Parlament bio izravno izabran, dakle u trenutku u kojem je njegovo sudjelovanje u postupku donošenja odluka EU-a bilo ograničeno na pravo na savjetovanje.(32)
59.      U tom predmetu Vijeće je donijelo uredbu o izmjeni zajedničke organizacije tržišta izoglukoze ne čekajući na mišljenje Parlamenta, iako je bilo potrebno savjetovanje na temelju tadašnjeg članka 43. stavka 2. UEEZ-a(33). Tu je mjeru pobijalo društvo SA Roquette Frères, francuski proizvođač izoglukoze na koji je izravno utjecala uredba kojom je utvrđena proizvodna kvota za izoglukozu.
60.      U svojoj utjecajnoj presudi Sud je poništio uredbu smatrajući da je savjetovanje s Parlamentom, ako se zahtijeva Ugovorom, sredstvo koje Parlamentu omogućuje učinkovito sudjelovanje u zakonodavnom postupku Unije.(34) Ta je ovlast bitan element institucionalne ravnoteže koja se želi postići Ugovorom.(35)
61.      Savjetovanje s Parlamentom je „bitan postupovni zahtjev”(36) u smislu značenja onog što je sada drugi stavak članka 263. UFEU-a, „čije nepoštovanje znači da je predmetna mjera ništava”.(37) Potrebno je napomenuti da je Sud izričito dodao da „poštovanje tog zahtjeva podrazumijeva da je Parlament izrazio svoje mišljenje”(38) i da je „nemoguće smatrati da je taj zahtjev ispunjen time što je Vijeće jednostavno zatražilo mišljenje”(39), ako Parlament kasnije ne pruži mišljenje. Takvom se formulacijom odbacuje isključivo formalno tumačenje zahtjeva savjetovanja i onemogućava Vijeće da tek činjenicu da je zatražilo mišljenje smatra dostatnim ispunjenjem zahtjeva ako Parlament nije stvarno donio mišljenje.
62.      Posljedično, Sud je poništio dotičnu uredbu.
63.      Stoga se iz presude može zaključiti da je Sud odbio provesti ex post ocjenu pitanja bi li sudjelovanje Parlamenta promijenilo materijalni sadržaj akta koji je donijelo Vijeće. Bila je ključna činjenica da nije provedeno savjetovanje s Parlamentom, a ne činjenica da njegovo mišljenje ne bi ni bilo obvezujuće.
64.      U kasnijoj sudskoj praksi Sud je dosljedno slijedio presudu u predmetu Roquette Frères. Istodobno je naglašavao da međuinstitucijski dijalog, na kojem se konkretno temelji postupak savjetovanja, podliježe istim uzajamnim dužnostima lojalne suradnje kao što su one koje uređuju odnose između država članica i institucija Unije.(40) Tako je u situaciji u kojoj je Vijeće zatražilo mišljenje Parlamenta, konkretno zahtijevajući hitan postupak,(41) i u kojoj Parlament nije u razumnom roku odgovorio na zahtjev za savjetovanje jer je najprije odlučio vratiti prijedlog odboru te je zatim odgodio konačno glasovanje na plenarnoj sjednici, Sud presudio da je Parlament povrijedio obvezu institucionalne suradnje te stoga nije mogao prigovoriti Vijeću da je donijelo akt a da nije pričekalo na njegovo mišljenje.(42) Slijedom toga, odbio je tužbu Parlamenta.(43)
65.      Naposljetku, želim naglasiti da je Sud, prema mojim saznanjima, poništio akte samo u pogledu prava Parlamenta da se s njime savjetuje. Točno je da UFEU sadržava i odredbe kojima se predviđa obvezno savjetovanje s drugim institucijama ili tijelima u njihovim područjima stručnosti i nadležnosti, kao što su Revizorski sud,(44) Europski gospodarski i socijalni odbor(45) ili Odbor regija.(46) Međutim, čini se da sudska praksa do danas otkriva samo uzgrednu opasku Suda kojom se potvrđuje da sadašnji članak 156. UFEU-a(47) obvezuje Komisiju da se savjetuje s Europskim gospodarskim i socijalnim odborom.(48)
66.      Da sažmem taj odlomak, ako nije provedeno savjetovanje s Parlamentom iako je postojala obveza da se to učini, Sud je poništio predmetni akt zbog bitne povrede postupka na temelju članka 263. stavka 2. UFEU-a.
b)      Postupanje nacionalnog tijela protivno postupovnoj odredbi
67.      Što se događa ako nacionalna tijela djeluju protivno postupovnoj odredbi prava Unije? Koje su posljedice toga? Postoje li pravni lijekovi?
1)      Predmet C-380/87, Enichem Base
68.      Spor je nastao kada je načelnik općine donio odluku kojom se zabranjuje korištenje nerazgradivih plastičnih vrećica unutar općine. Enichem Base osporavao je tu mjeru tvrdeći da je lokalnim zakonom prekršena odredba direktive tadašnjega EEZ-a, kojom se od država članica zahtijevalo da Komisiju obavijeste o nacrtima pravila o zbrinjavanju otpada.
69.      Sud je utvrdio da sporna odredba direktive obvezuje države članice da obavijeste Komisiju o bilo kojim nacrtima pravila prije njihova donošenja.(49) Cilj tog zahtjeva bio je osigurati da Komisija bude obaviještena o svim nacrtima nacionalnih mjera za zbrinjavanje otpada kako bi mogla ispitati potrebu za usklađivanjem ili ispitati jesu li nacrti pravila u skladu s pravom Unije.(50) Međutim, Sud je dodao da „ni tekst ni svrha predmetne odredbe ne omogućuju zaključak da nepoštovanje obveze prethodnog obavješćivanja od strane država članica samo po sebi dovodi do nezakonitosti tako donesenih pravila”.(51)
2)      CIA Security International
70.      Predmet CIA Security International(52) odnosio se na belgijsku kraljevsku uredbu kojom se uspostavljao sustav za odobravanje alarmnih sustava i njihove ugradnje. Ta je uredba predstavljala „tehnički propis” u smislu Direktive 83/189(53), a Kraljevina Belgija nije dostavila njezin nacrt Komisiji te nije ispoštovala rok mirovanja. Članci 8. i 9. Direktive 83/189 zahtijevali su od država članica da obavijeste Komisiju o nacrtima tehničkih propisa prije njihova donošenja, uz određene iznimke, te da odgode donošenje tih propisa za šest mjeseci ako bude doneseno detaljno mišljenje u roku od tri mjeseca, ili za 12 mjeseci ako je Komisija najavila prijedlog usklađivanja. Pitanje je bilo može li se privatna stranka pozvati na tu povredu u okviru spora i koje su posljedice za neprijavljenu mjeru.
71.      Kako bi odgovorio na to pitanje, Sud je izvršio analizu u dva koraka: kao prvo, smatrao je da članci 8. i 9. Direktive 83/189 utvrđuju preciznu obvezu država članica da priopće Komisiji prijedloge tehničkih propisa prije njihovog usvajanja. Budući da su „ti članci […] bezuvjetni i dovoljno precizni, na njih se mogu pozivati pojedinci pred nacionalnim sudovima.”(54)
72.      Kao drugo, Sud je naveo da „preostaje ispitati pravne posljedice koje je potrebno izvesti iz povrede država članica vlastite obveze priopćavanja i, preciznije, treba li Direktivu 83/189 tumačiti u smislu da povreda obveze priopćavanja predstavlja postupovnu povredu prilikom usvajanja predmetnih tehničkih propisa, koja ih čini neprimjenjivim na način da se ne mogu primijeniti protiv pojedinaca.”(55)
73.      Valja u ovom trenutku istaknuti da je ovdje važan izraz „treba li”.
74.      Sud je potom odbacio argument da se Direktiva 83/189 isključivo bavila odnosima između država članica i Komisije, da je samo stvorila postupovne obveze koje su države članice trebale poštovati prilikom usvajanja tehničkih propisa pri čemu njihova sposobnost da usvajaju predmetne propise nakon isteka razdoblja suspenzije nije, međutim, dovedena u pitanje, i da nije sadržavala nijednu izričitu odredbu koja se odnosila na moguće učinke nepoštovanja navedenih postupovnih obveza.(56)
75.      Sud je istaknuo da nije potrebna nikakva izričita odredba o takvim učincima i da je „nesporno da je cilj te direktive zaštita slobode kretanja robe putem preventivne kontrole i da obveza priopćavanja predstavlja osnovno sredstvo za ostvarivanje te kontrole Zajednice. Učinkovitost kontrole Zajednice bit će tim veća ako se direktivu tumači u smislu da povreda obveze priopćavanja predstavlja bitnu povredu postupka takve prirode da uzrokuje neprimjenjivost predmetnih tehničkih propisa na pojedince.”(57)
76.      Sud je zatim naveo razlike između predmeta u kojem je vodio postupak od presude u predmetu Enichem Base, presudivši da je njegovo tumačenje bilo „u skladu”(58) s ranijom presudom te je zaključio da je nacionalni tehnički propis koji je trebao biti priopćen, ali nije, neprimjenjiv i neizvršiv u odnosu na pojedince.(59)
77.      U kasnijoj sudskoj praksi dosljedno se ponavlja da neprijavljivanje (ili nepoštovanje obveze statusa quo) predstavlja bitnu povredu postupka zbog koje se nacionalni tehnički propis ne može primijeniti na pojedince.(60)
78.      Ovdje bih radi terminološke jasnoće želio razmotriti pitanje „izravnog učinka”. Navedena sudska praksa temelji se na pitanju u kojim okolnostima odredbe direktive, odnosno akta sekundarnog prava(61) koji sadržava obveze za države članice, mogu imati horizontalan izravan učinak, odnosno u sporu između dviju privatnih stranaka.(62) Dodatno, Sud je izričito pojasnio da je izravan učinak preduvjet dužnosti nacionalnih sudova da izuzmu iz primjene odredbe koje su suprotne pravu Unije.(63)
79.      Sud je također pojasnio da se u slučaju vertikalnog sukoba između gospodarskog subjekta i države članice pojedinac može pozvati na pravo Unije kako bi izuzeo nacionalnu mjeru iz primjene.(64) To shvaćam kao potvrdu činjenice da je neprimjenjivost nacionalne odredbe posljedica postupovne povrede (u ovom slučaju neprijavljivanja), a ne prirode spora (između pojedinaca ili između javnog tijela i pojedinca). Stoga priroda ovog spora (nadzor ustavnosti) nije odlučujuća u ovom slučaju.
80.      Konačno, iako se analiza u ovom mišljenju usredotočila na decentraliziranu primjenu i provedbu prava Unije, trebalo bi radi cjelovitosti primijetiti da naravno postoji mogućnost da Komisija(65) ili neka država članica(66) pokrene postupak zbog povrede protiv države članice čije je nacionalno tijelo navodno povrijedilo postupovno pravilo. Nije na ovom mišljenju da podsjeća na sva dobro poznata obilježja postupka zbog povrede obveze. Dovoljno je spomenuti da Komisija ima gotovo neograničenu diskrecijsku ovlast u pogledu pokretanja ili nastavljanja postupka, kako u predsudskoj fazi tako i u sudskoj fazi, i da u konačnici, ako Komisija uspije u postupku, Sud donosi deklaratornu presudu kojom se državu članicu obvezuje da ispravi situaciju. Radi se o ustavnom postupku koji uključuje javna tijela te u kojem se ne radi izravno o pravima pojedinaca ili bilo koje druge stranke privatnog prava.
2.      Predmetni slučaj: postoji li obveza izuzimanja iz primjene spornog zakona?
a)      Argumenti u prilog njegovu izuzimanju iz primjene
81.      ESB i SEB banka predlažu u bitnom primjenu na predmetni slučaj presude u predmetu CIA Security International.
82.      ESB ističe da propust nacionalnih tijela da se s njim savjetuju o prijedlozima propisa iz njegova područja nadležnosti, kao što se to zahtijeva člankom 127. stavkom 4. UFEU-a i člankom 4. Odluke 98/415, predstavlja bitnu povredu postupka koja dovodi do neprimjenjivosti tih nacionalnih odredbi. Izjednačuje tu povredu s „bitnom povredom postupka” u smislu sudske prakse Suda, zbog koje se nacionalne mjere ne mogu primijeniti na pojedince.(67) U tom pogledu ESB povlači paralelu s presudom u predmetu CIA Security International, u kojoj neprijavljivanje zakona Komisiji(68) dovodi do neprimjenjivosti tih zakona. ESB ističe da savjetovanje s ESB-om, kao obveza koja se temelji na Ugovoru, mora a fortiori imati još veće učinke od obveze prijavljivanja tehničkih propisa. Konkretno, ESB smatra da obveza savjetovanja ispunjava kriterij „bitnog postupovnog zahtjeva” jer predviđa zaštitne mjere opreza, omogućuje stručnom znanju ESB-a da utječe na sadržaj i poboljšava kvalitetu zakonodavstva u monetarnom i bankarskom području. Općenitije, ESB se poziva na načelo lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU-a jer se predloženim tumačenjem poštuje isključiva nadležnost Europske unije u području monetarne politike i sprečavaju mjere kojima se ugrožavaju funkcije ESB-a ili sistemska financijska stabilnost.
83.      Slično tomu, SEB banka tvrdi da povreda obveze savjetovanja iz članka 127. stavka 4. UFEU-a i članka 4. Odluke 98/415 predstavlja bitnu povredu postupka, zbog čega su latvijske nacionalne odredbe neprimjenjive. Pozivajući se na presudu u predmetu CIA Security International, SEB banka također naglašava važnost načela lojalne suradnje prema članku 4. stavku 3. UEU-a.
84.      Osim toga, osobito u pravnoj teoriji ističe se da ako postupovna povreda može utjecati čak i na spor između pojedinaca, ona je još važnija kada se država članica koja je počinila povredu prava Unije želi pozvati na predmetno zakonodavstvo protiv dotičnog građanina.(69)
85.      Posljedica takvog rasuđivanja bila bi da nacionalni sudovi trebaju izuzeti iz primjene članak 84
Zakona o zaštiti potrošača.
b)      Argumenti protiv
86.      Doista je primamljivo povući paralele s presudom u predmetu CIA Security International. Međutim, smatram da tu presudu ne valja primijeniti analogijom, jer gore izloženo rasuđivanje ne uzima dovoljno u obzir čitavu presudu u predmetu CIA Security International: ako na ovaj predmet primijenimo rasuđivanje Suda u dva koraka, vidjet ćemo da je samo prvi korak ispunjen.
87.      Naime, teško bi bilo tvrditi da obveze predviđene člankom 127. stavkom 4. UFEU-a i člankom 4. Odluke 98/415 nisu dovoljno precizne i bezuvjetne. Kao što smo vidjeli, postoji jasna obveza savjetovanja s ESB-om, koja pak čini pravo te institucije. Ipak, drugi korak, odnosno pravne posljedice koje iz toga proizlaze, mnogo je manje očit. Kao što je raspravljeno gore, obrazloženje Suda u tom predmetu vođeno je činjenicom da su odredbe o kojima je riječ u predmetu CIA Security International bile sredstvo preventivne kontrole u području slobodnog kretanja robe.
88.      Osiguravanje preventivne kontrole u području koje je dio unutarnjeg tržišta(70) i koje se odnosi na središnje područje politike Unije i koje se po definiciji temelji na usklađenom djelovanju putem akcije i interakcije gospodarskih subjekata koji, kako bi to tržište funkcioniralo, moraju moći ostvarivati svoja prava, osobito protiv država članica koje stvaraju prepreke trgovini, prema mojem je mišljenju nešto posve drugo od postupovne odredbe koja služi poboljšanju i legitimizaciji nacionalnog zakonodavnog postupka u području nadležnosti ESB-a.
89.      Drugim riječima, u situaciji koja spada u područje primjene Direktive 83/189 o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda CIA Security International, države članice u pravilu mogu donositi zakone. Države članice moraju samo obavijestiti Komisiju o nacrtu zakonodavstva kako bi se toj instituciji omogućilo da utvrdi moguće prepreke trgovini unutar EU-a i da prema potrebi zatraži od država članica da izmijene prijedloge propisa. Međutim, donošenje zakonodavstva ostaje u nadležnosti država članica. Nadležnost Komisije nije dovedena u pitanje. Bitno je samo da će Komisija u području podijeljene nadležnosti nastojati prilagoditi interese Unije (unutarnje tržište) s potencijalno suprotstavljenim nacionalnim interesima (zaštita važnog razloga u općem interesu). Suprotno tomu, kao što je navedeno gore, obveza savjetovanja s ESB-om iz članka 127. stavka 4. UFEU-a služi zaštiti ESB-ovih ovlasti i nadležnosti.
90.      Nadalje, priroda savjetovanja u kontekstu tehničkog obavješćivanja razlikuje se od one u kontekstu nacionalnog zakona koji ulazi u područje primjene članka 127. stavka 4. UFEU-a. Kada Komisija ispituje prijedlog odredbe u skladu s Direktivom o obavješćivanju, ona procjenjuje sadržaj predviđene mjere kako bi se utvrdila zakonitost te mjere u skladu s pravom Unije.(71) Komisija ocjenjuje sadržaj nacrta mjere kako bi provjerila je li ona u skladu s temeljnom slobodom slobodnog kretanja robe. Stoga, ako se mišljenje Komisije ne prihvati, nacrt mjere možda nije u skladu s materijalnom odredbom Ugovora.
91.      Suprotno tomu, u okviru savjetovanja predviđenog člankom 127. stavkom 4. UFEU-a, ESB daje mišljenje o gospodarskoj vrijednosti. Ne ocjenjuje je li nacionalna mjera zakonita. To znači da na temelju savjetovanja s ESB-om nacrt nacionalne mjere ne može biti potencijalno neusklađen s materijalnom odredbom Ugovora. Nije važno slijedi li se mišljenje ESB-a. Bitno je jedino da je provedeno savjetovanje s ESB-om.
92.      Stoga smatram da nije dovoljno što „situacija CIA Security International” i ovaj predmet imaju zajedničko pitanje posljedica povrede obveze uključivanja institucije Unije u postupak donošenja nacionalnih pravnih pravila kako bi se smatralo, popust ESB-a i SEB banke, da presudu u predmetu CIA Security International treba primijeniti a fortiori jer obveza savjetovanja s ESB-om proizlazi iz primarnog prava, dok obveza obavješćivanja Komisije proizlazi iz niže pravne osnove u obliku direktive. Ono što je važno nije formalni izvor obveze, nego svrha te obveze.
c)      Zaključak
93.      Zaključno, smatram da ne treba prihvatiti rasuđivanje ESB-a i SEB banke. Iz gore navedenih razloga smatram da bitna povreda postupka ne dovodi do neprimjenjivosti nacionalnih odredbi.
94.      Ukratko, s obzirom na trenutno važeće pravo Unije u pogledu pravnih lijekova, situacija je sljedeća: u pogledu Unijina zakonodavca, akte usvojene protivno prvoj alineji članka 127. stavka 4. UFEU-a može poništiti Sud Europske unije. Nasuprot tomu, nacionalni akti usvojeni protivno drugoj alineji članka 127. stavka 4. UFEU-a ne mogu se osporavati pred Sudom. Jedini raspoloživi izravni pravni lijek jest da Komisija (ili druga država članica) pokrene postupak zbog povrede obveze protiv države članice koja je navodno počinila povredu. U slučaju uspjeha u takvom postupku, „sve” što u konačnici postoji jest deklaratorna presuda Suda kojom se dotična država članica obvezuje da ispravi situaciju. Zbog podjele nadležnosti između Europske unije i države članice, Sud nije ovlašten poništiti nacionalni propis.
95.      U ovom trenutku mogu zaključiti da se dosad analizirana sudska praksa ne može u potpunosti primijeniti na ovaj predmet. Mogućnost ponuđena u presudi u predmetu Roquette Frères odnosi se samo na središnje zakonodavne postupke Unije, dok presuda u predmetu CIA Security International također nije sasvim odgovarajuća, iako se na prvi pogled čini da jest, jer pruža rješenje za znatno drugačiji problem. Stoga smatram da ni presuda Roquette Frères ni presuda CIA Security International ne pridonose rješavanju predmetnog spora.
96.      U skladu s time, moj predloženi odgovor na drugo pitanje jest da članak 127. stavak 4. UFEU-a i članak 4. Odluke 98/415 ne treba tumačiti tako da nacionalni sud mora izuzeti iz primjene odredbe nacionalnog propisa donesenog protivno tim člancima.
3.      Drugi mogući pravni lijekovi
97.      Međutim, prethodno navedeno ne znači da sud koji je uputio zahtjev ne može poništiti sporni zakon.
98.      Očito je da Sud ne može poništiti akt koji su donijela nacionalna tijela jednostavno zato što mu takva nadležnost nije dodijeljena Ugovorima.(72) Međutim, sud koji je uputio zahtjev mora u okviru svojih nadležnosti i zadaća osigurati zaštitu u nacionalnim postupcima ESB-ova prava da se institucije s njime savjetuju.
99.      Naravno da je na državama članicama da organiziraju svoje pravosudne sustave. Države članice utvrđuju koji je sud nadležan za nadzor nacionalnog zakonodavstva i odlučivanje o zakonitosti akta nacionalnog prava. Međutim, ESB-ovo pravo da se s njime savjetuju na temelju članka 127. stavka 4. UFEU-a i članka 4. Odluke 98/415 mora biti zaštićeno u postupcima kao što je onaj u ovom slučaju, u kojem nacionalno pravo predviđa nadležnost nacionalnog suda za nadzor nacionalnog zakonodavstva. Zaštita tog prava mora biti osigurana na nacionalnoj razini, s obzirom na to da se radi o nacionalnom zakonodavnom postupku. U tom je smislu na državama članicama, u ovom slučaju na Republici Latviji, da predvide pravna sredstva i postupke za zaštitu takvog prava. S tim u vezi poslužit ću se terminologijom Waltera Van Gervena koji je izjavio da se „koncept prava odnosi […] na pravnu situaciju u kojoj se može nalaziti osoba i koje […] u njegovu uobičajenom obliku ta osoba može ostvarivati protiv […] drugih osoba pred sudom putem jednog ili više pravnih sredstava, odnosno vrsti tužbi namijenjenih otklanjanju povreda predmetnih prava, u skladu s postupcima koji uređuju njihovo podnošenje i čija je svrha da predmetno pravno sredstvo postane operativno”.(73)
100. Sud koji je uputio zahtjev stoga mora istražiti sve postupovne mogućnosti, uključujući dodjelu ESB-u procesne legitimacije kad je riječ o provedbi druge alineje članka 127. stavka 4. UFEU-a. Time bi se ESB-u omogućilo da ostvari svoja prava u nacionalnom postupku. Podredno, sud koji je uputio zahtjev trebao bi ispitati mogućnost da ESB intervenira u nacionalni postupak kao što je glavni postupak, kada je riječ o zakonitosti nacionalnog akta koji ulazi u područje primjene članka 127. stavka 4. UFEU-a.
D.      Treće pitanje
101. Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi treba li načela nadređenosti prava Unije i pravne sigurnosti tumačiti na način da Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud) u odluci koju donosi može odlučiti da se pravni učinci spornih odredbi zadržavaju dok su one na snazi.
102. Drugim riječima, treće pitanje odnosi se na to je li Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud) na temelju prava Unije ovlašten dopustiti da nacionalni zakon donesen protivno pravu Unije zadrži svoje pravne učinke tijekom čitavog razdoblja u kojem je na snazi, čak i ako taj zakon nije u skladu s pravom Unije.
103. Na temelju mojeg prijedloga odgovora na drugo pitanje nije potrebno razmatrati treće pitanje. Analizu koja slijedi stoga treba razmotriti u slučaju da Sud dođe do drugačijeg zaključka u odnosu na drugo pitanje.
104. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, tumačenje nekog pravnog pravila prava Unije koje Sud daje izvršavajući nadležnost koja mu je dodijeljena člankom 267. UFEU-a pojašnjava i precizira značenje i doseg tog pravila onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno nakon njegova stupanja na snagu.(74) Iz toga proizlazi da tako protumačeno pravilo sud može i mora primijeniti na pravne odnose koji su nastali prije donošenja presude o zahtjevu za tumačenje, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti koji omogućuju iznošenje spora o primjeni navedenog pravila pred nadležne sudove. (75) Sud samo iznimno može, primjenjujući opće načelo pravne sigurnosti svojstveno pravnom poretku Unije, ograničiti mogućnost zainteresiranih osoba da se pozovu na odredbu koju je protumačio s ciljem dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri.(76)
105. U svakom slučaju, samo Sud može utvrditi uvjete moguće odgode(77), a tomu je tako iz opravdanog razloga: inače bi nacionalni sud mogao odgoditi učinke te odluke, na taj način utječući na njezin karakter erga omnes čija je primarna svrha osigurati ujednačenu primjenu prava Unije i pravnu sigurnost u svim državama članicama te stvoriti jednake uvjete za države članice, građane i gospodarske subjekte. S tim u vezi, nacionalnim se pravilima, uključujući onima ustavne razine, ne smije dopustiti da narušavaju jedinstvo i djelotvornost prava Unije.(78)
106. Dva osnovna kriterija moraju biti ispunjena da bi se takvo ograničenje moglo uvesti, naime zainteresirane osobe morale su postupati u dobroj vjeri te mora postojati opasnost od ozbiljnih poremećaja.(79)
107. Valja dodati da se Sud služio tim rješenjem samo iznimno(80) te i tada samo u vrlo specifičnim okolnostima, primjerice kada je postojala opasnost od ozbiljnih ekonomskih posljedica zbog, osobito, velikog broja pravnih odnosa nastalih u dobroj vjeri na temelju propisa za koje se smatralo da su valjano na snazi i kada se pokazalo da su pojedinci i nacionalne vlasti bili poticani djelovati protivno pravu Unije zbog objektivne i značajne nesigurnosti u pogledu dosega odredbi prava Unije, a toj je nesigurnosti možda pridonijelo i samo postupanje drugih država članica ili Europske unije.(81)
108. Što se tiče ovog predmeta, sumnjam da bi, u situaciji u kojoj bi se taj propis proglasio neprimjenjivim, važni razlozi pravne sigurnosti ili javnog interesa mogli opravdati njegovo zadržavanje na snazi. Proračunske poteškoće na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, povezane s tom neprimjenjivošću, a koje bi podrazumijevale da bi, ovisno o slučaju, trebalo vratiti ukupan iznos od oko 97 milijuna eura koji su kreditne institucije uplatile u državni proračun, prema mojem mišljenju nisu dovoljne da čine takve razloge.
109. Što se tiče kriterija dobre vjere, na temelju analize prvog pitanja u ovom mišljenju, ne vidim kako bi se članak 127. stavak 4. UFEU-a i članak 4. Odluke 98/415, s obzirom na njihov jasan tekst, razumno mogli tumačiti na način da dopuštaju nacionalnom parlamentu donošenje zakonodavnih akata prije nego što ESB iznese svoje mišljenje ili prije nego je rok za to istekao.
110. Naposljetku, što se tiče kriterija opasnosti od ozbiljnih poremećaja, iako je točno da iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je velik broj pravnih odnosa nastao na temelju nacionalnih odredbi o kojima je riječ u glavnom postupku, postojanje opasnosti od ozbiljnih poremećaja ne čini mi se prima facie dokazanim u slučaju da Sud smatra da te odredbe nisu primjenjive. Gospodarski razlozi koje je iznio sud koji je uputio zahtjev, odnosno da bi presuda kojom se sporne zakonodavne odredbe proglašavaju ništavima od njihova donošenja mogla imati znatan utjecaj na proračunske interese Republike Latvije, prema mojem mišljenju nisu dovoljni da bi se utvrdilo postojanje stvarne opasnosti od ozbiljnih gospodarskih posljedica za tu državu članicu.
111. Naposljetku, valja imati na umu, kao što to uvjerljivo ističe ESB, da se rizik od financijskih gubitaka koje bi hipotekarni zajmoprimci mogli pretrpjeti u Latviji zbog odluke Suda u tom smislu čini ograničenim. Kad bi kreditne institucije i društva kapitala koja su ovlaštena odobravati zajmove svojim klijentima zahtijevali povrat od hipotekarnih zajmoprimaca u Latviji, potonji bi mogli podnijeti tužbe za naknadu štete protiv te države članice kako bi zaštitili svoja prava.
112. Posljedično tomu, moj predloženi odgovor na treće pitanje je da načela nadređenosti prava Unije i pravne sigurnosti ne valja tumačiti na način da Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud) u odluci koju donosi može odlučiti da se pravni učinci spornih odredbi zadržavaju tijekom razdoblja u kojem su one bile na snazi.
V.      Zaključak
113. S obzirom na prethodno navedeno, predlažem da Sud na sljedeći način odgovori na pitanja koja je uputio Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud, Latvija):
1. Članak 127. stavak 4. UFEU-a i članak 4. Odluke Vijeća 98/415/EZ od 29. lipnja 1998. o savjetovanju nacionalnih tijela s Europskom središnjom bankom u pogledu nacrta propisa
treba tumačiti na način da u situaciji koja spada u „područja nadležnosti” Europske središnje banke, obveza savjetovanja s Europskom središnjom bankom o prijedlogu propisa utvrđena tim odredbama nije ispunjena ako parlament države članice donese zakon prije zaprimanja mišljenja Europske središnje banke, pri čemu postoji nacionalni postupak u okviru kojeg parlament može provesti drugo razmatranje tog propisa prije njegova proglašavanja i stupanja na snagu.
2.       Članak 127. stavak 4. UFEU-a i članak 4. Odluke 98/415
ne treba tumačiti na način da nacionalni sud mora izuzeti iz primjene odredbe nacionalnog zakona donesenog protivno tim člancima.
3. Načela nadređenosti prava Unije i pravne sigurnosti
ne valja tumačiti na način da Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud) u odluci koju donosi može odlučiti da se pravni učinci spornih odredbi zadržavaju tijekom razdoblja u kojem su one bile na snazi.
1 Izvorni jezik: engleski
2 SL 1998., L 189, str. 42.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 25.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993., br. 43.; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994., br. 6.; Valdības Vēstnesis, 1922., br. 141; i Diena, 1993., br. 81.
4      Latvijas Vēstnesis, 1994., br. 96.; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994., br. 17.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999., br. 104./105. i Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999., br. 9.
6 Vidjeti točku 10. zahtjeva za prethodnu odluku.
7 Vidjeti članak 13. stavak 1. UEU-a.
8 Slična formulacija koristi se u članku 219. UFEU-a.
9 Barem u odnosu na englesku, francusku i njemačku jezičnu verziju.
10 Kao što se može zaključiti iz uporabe izraza „shall” (potrebno je).
11 Prva alineja članka 127. stavka 4. UFEU-a.
12 Druga alineja članka 127. stavka 4. UFEU-a.
13 Nepotpuno jer je pojam „responsibilities” pravno manje precizan od izraza „fields of competence”. Suprotno stajalište tvrdi da pojam „responsibilities” (članak 282. stavak 5. UFEU-a) konkretizira izraz „fields of competence” (članak 127. stavak 4. UFEU-a), zbog čega je prvi pojam navodno precizniji od drugog. Međutim, čak ni takva tumačenja ne izvode nikakve pravne zaključke iz tog semantičkog utvrđenja u pogledu odnosa između dviju odredbi. Vidjeti Manger-Nestler, C., u Pechstein, M., Nowak, C. i Häde, U. (ur.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdanje, svezak IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023., čl. 282. AEUV, t. 17. Ova terminološka razlika ne odražava se u latvijskoj verziji tih odredbi.
14 Vidjeti također u tu svrhu, Häde, U., u Calliess, C. i Ruffert, M. (ur.), EUV/AEUV Kommentar, C.H. Beck, München, 6. izdanje, 2022., čl.  282. AEUV, t. 49.
15 Vidjeti u tom smislu, Kempen, B., u Streinz, R. (ur.), EUV/AEUV Kommentar, C.H. Beck, München, 3. izdanje, 2018., čl. 127. AEUV, t. 24.
16 Vidjeti presudu od 10. srpnja 2003., Komisija/ESB (C-11/00, EU:C:2003:395, t. 110.). Osim toga, iako ne u kontekstu obveze savjetovanja predviđene člankom 127. stavkom 4. UFEU-a, Sud se pozvao na ESB-ovu ekonomsku stručnost: vidjeti presudu od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr. (C-62/14, EU:C:2015:400, t. 75.).
17 Vidjeti u tom smislu, u odnosu na zakonodavca EU, mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Komisija/ESB (C‑11/00, EU:C:2002:556, t. 140,), koje također upućuje na posebno znanje ili stručnost ESB-a, osobito u području monetarne politike, i naglašava da sudjelovanje ESB-a prema članku 127. stavku 4. UFEU-a ima za cilj poboljšati kvalitetu zakonodavstva Unije u korist europskog poretka u cjelini.
18 Vidjeti članak 4. Odluke 98/415.
19 Situacija je sljedeća u nekoliko zemalja koje navodimo primjera radi – Poljska: prema članku 118. poljskog Ustava, ovlast predlagati zakonodavstvo pripada zastupnicima u parlamentu, senatu, predsjedniku Republike i vijeću ministara (stavak 1.), kao i skupini od barem 100 000 građana s pravom glasa, pri čemu je postupak za takvu građansku inicijativu definiran zakonom (stavak 2.); Francuska: prema članku 39. francuskog Ustava, ovlast predlagati zakone dijele premijer i zastupnici u parlamentu. Njemačka: prema Temeljnom zakonu, pravo zakonodavne inicijative za savezne zakone imaju Bundesregierung (Savezna vlada), Bundesrat (gornji dom Saveznog parlamenta) i Bundestag (donji dom Saveznog parlamenta) „iz vlastitih redova”, odnosno na inicijativu parlamentarne skupine ili barem 5% zastupnika; Portugal: prema članku 167. stavku 1. portugalskog Ustava, inicijativu za donošenje zakona i referenduma imaju zastupnici u parlamentu, parlamentarne skupine i vlada, i također, u skladu s pravilima i uvjetima utvrđenih zakonom, skupine građana s pravom glasa.
20 Uzet ćemo za primjer zemlje iz prethodne bilješke – Poljska: Sejm (parlament) donosi zakone (članak 120. poljskog Ustava), a senat ih odobrava, mijenja ili odbacuje (članak 121. stavak 2. poljskog Ustava); Francuska: oba doma parlamenta, odnosno nacionalna skupština i senat (članak 45. francuskog Ustava) donose zakone, a predsjednik Republike ih proglašava (članak 10. francuskog Ustava); Njemačka: prema člancima 76. i 77. Temeljnog zakona, primarno donji dom Saveznog parlamenta, iako gornji dom Saveznog parlamenta mora dati svoj pristanak u određenim slučajevima propisanim Temeljnim zakonom. Nadalje, prema članku 82. Temeljnog zakona, u svim slučajevima Bundespräsident (Savezni predsjednik) sudjeluje jer zakon može stupiti na snagu samo kad ga je potpisao i proglasio Savezni predsjednik; Portugal: ovisno o vrsti zakona, ili parlament (članak 168. portugalskog Ustava) ili Vijeće ministara (članak 198. stavak 1. i članak 200. stavak 1. portugalskog Ustava). U oba slučaja, predsjednik Republike proglašava zakone (članak 136. stavci 1. i 4. portugalskog Ustava).
21 Podrazumijeva se da isto vrijedi za Europsku uniju u kojoj obično Komisija predlaže, a Europski parlament i Vijeće Europske unije donose sekundarno zakonodavstvo u okviru redovnog zakonodavnog postupka prema članku 294. UFEU-a.
22 Vidjeti članak 2. stavak 3. Odluke 98/415.
23 Vidjeti članak 3. stavak 1. Odluke 98/415.
24 Vidjeti članak 3. stavak 2. Odluke 98/415.
25 Vidjeti članak 3. stavak 3. Odluke 98/415.
26 Vidjeti članak 3. stavak 4. Odluke 98/415.
27 Vidjeti točku 5. zahtjeva za prethodnu odluku.
28 Vidjeti članak 71. Ustava.
29 U skladu s tom odredbom, latvijski parlament i narod imaju zakonodavnu ovlast, u skladu s postupcima i u mjeri predviđenoj tim Ustavom.
30 Sud se u prošlosti ponekad tako pozivao na te dvije presude. Vidjeti primjerice presudu od 30. ožujka 1995., Parlament/Vijeće (C-65/93, EU:C:1995:91, t. 21. i prateće točke).
31 Vidjeti presude od 29. listopada 1980., Roquette Frères/Vijeće (138/79, EU:C:1980:249) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Roquette Frères) i Maizena/Vijeće (139/79, EU:C:1980:250). Budući da te presude sadržavaju istovjetne zaključke, u svrhu analize u ovom mišljenju i radi jednostavnosti, upućivat ću samo na presudu u predmetu Roquette Frères.
32 Kao što je poznato, tek je s Jedinstvenim europskim aktom (stupanje na snagu: 1. srpnja 1987.) Parlament počeo sudjelovati u zakonodavnom postupku u okviru postupka suradnje i tek je s Ugovorom iz Maastrichta (stupanje na snagu: 1. studenoga 1993.) uveden mehanizam suodlučivanja, u početku u količini koja bi se mogla opisati kao „homeopatska doza”. Taj je mehanizam postupno proširen ugovorima iz Amsterdama (stupanje na snagu: 1. svibnja 1999.) i Nice (stupanje na snagu: 1. veljače 2003.), te je kulminirao u danas važećem pravu s Ugovorom iz Lisabona (stupanje na snagu: 1. prosinca 2009.) u okviru redovnog zakonodavnog postupka predviđenog člankom 294. UFEU-a.
33 Sada članak 43. stavak 2. UFEU-a.
34      Vidjeti presudu od 29. listopada 1980., Roquette Frères/Vijeće (138/79, EU:C:1980:249, t. 33.).
35 Ibid.
36      Vidjeti presudu od 29. listopada 1980., Roquette Frères/Vijeće (138/79, EU:C:1980:249, t. 35.). Nadalje, engleska verzija presude u točki 33. upućuje na „bitnu formalnost” koju shvaćam na istovjetan način.
37 Vidjeti presudu od 29. listopada 1980., Roquette Frères/Vijeće (138/79, EU:C:1980:249, t. 33.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika Reischla u predmetu Roquette Frères/Vijeće (138/79, EU:C:1980:213, str. 3375.), prema kojem savjetodavna ovlast Parlamenta „ne može biti lišena korisnog učinka tako da ju se u potpunosti isključi bez ikakvih pravnih posljedica”.
38 Vidjeti presudu od 29. listopada 1980., Roquette Frères/Vijeće (138/79, EU:C:1980:249, t. 34.). Moje isticanje.
39 Ibid.
40 Vidjeti presude od 10. veljače 1983., Luksemburg/Parlament (230/81, EU:C:1983:32, t. 38.); od 27. rujna 1988., Grčka/Vijeće (204/86, EU:C:1988:450, t. 16.); i od 30. ožujka 1995., Parlament/Vijeće (C-65/93, EU:C:1995:91, t. 23.).
41 U skladu s tadašnjim člankom 75. Poslovnika Parlamenta.
42 Vidjeti presudu od 30. ožujka 1995., Parlament/Vijeće (C-65/93, EU:C:1995:91, t. 27. i 28).
43 Konkretno, Sud je smatrao da je Parlament, postupajući na taj način, propustio ispuniti svoju obvezu lojalne suradnje s Vijećem. Bitan postupovni zahtjev savjetovanja s Parlamentom nije bio ispunjen zbog toga što je Parlament propustio ispuniti svoju obvezu lojalne suradnje s Vijećem. Vidjeti presudu od 30. ožujka 1995., Parlament/Vijeće (C-65/93, EU:C:1995:91, t. 28. i prateće točke).
44 Vidjeti članak 322. stavke 1. i 2. UFEU-a.
45 Vidjeti prvi stavak članka 304. UFEU-a, u vezi s drugim odredbama UFEU-a, kao što je članak 43. stavak 2. UFEU-a. Za kompletan popis, vidjeti Breuer, M. u Pechstein, M., Nowak, C. i Häde, U. (ur.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdanje, sv. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023., čl. 304. UFEU-a, t. 4.
46 Vidjeti prvi stavak članka 307. UFEU-a, u vezi s drugim odredbama UFEU-a, kao što je članak 91. stavak 1. UFEU-a. Za kompletan indikativan popis, vidjeti Breuer, M. u Pechstein, M., Nowak, C. i Häde, U. (ur.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdanje, sv. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023., čl. 307. UFEU-a, t. 4.
47 Sada članak 118. UEEZ-a.
48 Vidjeti presudu od 9. srpnja 1987., Njemačka i dr./Komisija (281/85, 283/85 do 285/85 i 287/85, EU:C:1987:351, t. 38. i prateće točke).
49 Vidjeti presudu od 13. srpnja 1989., Enichem Base i drugi (380/87; presuda u predmetu Enichem Base, EU:C:1989:318, t. 14.).
50 Vidjeti presudu u predmetu Enichem Base (t. 21.).
51 Vidjeti presudu u predmetu Enichem Base (t. 22.).
52 Presuda od 30. travnja 1996. (C-194/94; presuda u predmetu CIA Security International, EU:C:1996:172).
53 Direktiva Vijeća 83/189/EZ od 28. ožujka 1983. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa (SL 1983., L 109, str. 8.). Tu direktivu naknadno je zamijenila Direktiva 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa (SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.), koja je pak zamijenjena Direktivom (EU) 2015/1535 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. rujna 2015. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih propisa i pravila o uslugama informacijskog društva (kodificirani tekst) (SL 2015., L 241, str. 1.).
54      Vidjeti presudu u predmetu CIA Security International (t. 44.).
55 Vidjeti presudu u predmetu CIA Security International (t. 45.). Moje isticanje.
56 To je argument Savezne Republike Njemačke, Kraljevine Nizozemske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske. Vidjeti presudu u predmetu CIA Security International (t. 46.).
57 Vidjeti presudu u predmetu CIA Security International (t. 48.).
58 Vidjeti presudu u predmetu CIA Security International (t. 49.).
59 Vidjeti presudu u predmetu CIA Security International (t. 54.).
60 Vidjeti primjerice presude od 26. rujna 2000., Unilever (C-443/98, EU:C:2000:496, t. 49.); od 6. lipnja 2002., Sapod Audic (C-159/00, EU:C:2002:343, t. 51.); od 4. veljače 2016., Ince (C-336/14, EU:C:2016:72, t. 67.); od 27. listopada 2016., James Elliott Construction (C-613/14, EU:C:2016:821, t. 64.); od 1. veljače 2017., Município de Palmela (C-144/16, EU:C:2017:76, t. 36.); od 12. rujna 2019., VG Media (C-299/17, EU:C:2019:716, t. 39.) i od 13. ožujka 2025., Unigames (C-120/24, EU:C:2025:174, t. 62.).
61 Vidjeti treći stavak članka 288. UFEU-a.
62 Ta sudska praksa upravo s ovog gledišta tradicionalno privlači najveću (doktrinarnu) pozornost. Vidjeti, među mnogim primjerima, Dougan, M., „When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy”, u Common Market Law Review, sv. 44., br. 4., 2007., str. 931. do 963., osobito str. 957. do 963. Vidjeti također Gallo, D., Direct Effect in EU Law, Oxford University Press, Oxford, 2025., str. 107. i sljedeće str.
63 Vidjeti u tu svrhu presudu od 24. lipnja 2019., Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, t. 60. i prateće točke): „načelo nadređenosti prava Unije stoga ne može dovesti u pitanje bitnu razliku između odredaba prava Unije koje imaju izravan učinak i onih koje ga nemaju, ni prema tome uspostaviti jedinstven sustav na temelju kojeg bi nacionalni sudovi primjenjivali sve odredbe prava Unije. ...svaki nacionalni sud kad odlučuje u okviru svoje nadležnosti dužan je, kao tijelo države članice, izuzeti iz primjene sve nacionalne odredbe suprotne odredbi prava Unije koja ima izravan učinak u sporu u kojem odlučuje.” Vidjeti također presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 37.).
64 Vidjeti primjerice presudu od 9. ožujka 2023., Vapo Atlantic (C-604/21, EU:C:2023:175, t. 44.), u kojoj je Sud smatrao da je portugalsko pravilo kojim se zahtijeva miješanje biogoriva u razini od 10% za gorivo pušteno u potrošnju tehnički propis prema Direktivi 98/34 te ga država, zato što nije prijavila nacrt tog propisa, nije mogla primijeniti protiv pojedinaca.
65 Vidjeti članak 258. UFEU-a.
66 Vidjeti članak 259. UFEU-a.
67 Ovo je u suprotnosti s aktima Unije, koji se mogu poništiti u skladu s prvim stavkom članka 263. UFEU-a.
68 Na temelju direktiva 98/34 i 2015/1535.
69 Vidjeti u tom smislu Häde, U., „Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art. 105 Abs. 4 EGV”, u Gornig, G.H., Schöbener, B., Bausback, W. i Irmscher, T.H. (ur.), Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz, Duncker & Humblot, Berlin, 2008., str. 1027. do 1046. na str. 1041. Vidjeti također Hahn, H.J. i Häde, U., Währungsrecht, 2. izdanje, C.H. Beck, München, 2010., § 17, t. 92. U potporu ovom rješenju, vidjeti također Zilioli, C. i Selmayr, M., La Banca centrale europea, Giuffrè Editore, Milano, 2007., str. 194.; Manger-Nestler, C., u Pechstein, M., Nowak, C. i Häde, U. (ur.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdanje, sv. III, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023., čl. 127 AEUV, t. 49.; Griller, S., u Grabitz, E., Hilf, M. i Nettesheim, M. (ur.), Das Recht der Europäischen Union, 82. EL., ažurirano u svibnju 2024., C.H. Beck, München, čl. 127 AEUV, t. 99.; Waldhoff, C., u Siekmann, H. (ur.), TheEuropean Monetary Union – A Commentary on the Legal Foundations, Hart Publishing, Oxford, 2021., čl. 127. UFEU-a, t. 209.; i Arda, A., „Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC”, Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004., str. 111. do 152., na str. 151.
70 Koje sam drugdje opisao kao povijesni pravni kamen temeljac Ugovorâ i njihovo središnje ustrojno načelo: vidi moje mišljenje u spojenim predmetima X i Visser (C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2017:397, t. 1.).
71 Vidjeti presudu u predmetu CIA Security International (t. 40.) i presudu od 9. ožujka 2023., Vapo Atlantic (C-604/21, EU:C:2023:175, t. 42.).
72 Vidjeti a contrario članak 5. stavak 2. UEU-a u vezi s člankom 258. i pratećim člancima UFEU-a. Jedina je iznimka od tog načela članak 14.2. statuta ESSB-a i ESB-a. Vidjeti upravo u vezi s ovim postupkom, presudu od 26. veljače 2019., Rimšēvičs i ESB protiv Latvije (C‑202/18 i C‑238/18, EU:C:2019:139, t. 65. do 77.).
73 Vidjeti Van Gerven, W., „Of rights, remedies and procedures”, u Common Market Law Review, sv. 37., br. 3., str. 501. do 536. na str. 502.
74 To se uobičajeno naziva učinkom ex tunc prethodnih odluka u skladu s člankom 267. UFEU-a.
75 Ta sudska praksa stara je više desetljeća (vidjeti presude od 27. ožujka 1980., Denkavit italiana, 61/79, EU:C:1980:100, t. 16., i od 27. ožujka 1980., Meridionale Industria Salumi i dr., 66/79, 127/79 i 128/79, EU:C:1980:101, t. 9.) i redovito se ponavlja (vidjeti primjerice presude od 5. travnja 2022., Commissioner of An Garda Síochána i dr., C-140/20, EU:C:2022:258, t. 125., od 29. rujna 2015., Gmina Wrocław, C-276/14, EU:C:2015:635, t. 44., i od 28. listopada 2020., Bundesrepublik Deutschland (Određivanje stopa cestarina za korištenje autocesta), C-321/19, EU:C:2020:866, t. 54.).
76 Vidjeti osobito presude od 29. rujna 2015., Gmina Wrocław (C-276/14, EU:C:2015:635, t. 45.) i od 28. listopada 2020., Bundesrepublik Deutschland (Određivanje stopa cestarina za korištenje autocesta) (C-321/19, EU:C:2020:866, t. 55.).
77 Vidjeti presude od 8. rujna 2010., Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, t. 67), i od 19. studenoga 2009., Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, t. 84.). Vidjeti i presudu od 6. ožujka 2007., Meilicke i dr. (C‑292/04, EU:C:2007:132, t. 36. i navedena sudska praksa).
78 Vidjeti presude od 17. prosinca 1970., Internationale Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, t. 3.), i od 8. rujna 2010., Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, t. 61.).
79 Vidjeti primjerice presude od 29. rujna 2015., Gmina Wrocław (C-276/14, EU:C:2015:635, t. 45.) i od 28. listopada 2020., Bundesrepublik Deutschland (Određivanje stopa cestarina za korištenje autocesta) (C-321/19, EU:C:2020:866, t. 55.).
80 Vidjeti Düsterhaus, D., „Eppur Si Muove!
The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure”, Yearbook of European Law, 2016., str. 237 do 274.
81 Vidjeti primjerice presudu od 16. rujna 2020., Romenergo i Aris Capital (C‑339/19, EU:C:2020:709, t. 49. i navedenu sudsku praksu).