Privremena verzija
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
16. travnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 7. stavak 1. – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Učinci utvrđenja nepoštenosti odredbi – Ništavost ugovora o kreditu – Tužbe za povrat – Rok zastare za tužbu prodavatelja robe ili pružatelja usluga – Okolnosti koje mogu opravdati neuzimanje u obzir isteka roka zastare – Načelo djelotvornosti – Načelo pravne sigurnosti – Načelo proporcionalnosti – Pravo na pristup sudu – Stjecanje bez osnove”
U predmetu C-753/24 [Rzepacz](i),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska), odlukom od 30. listopada 2024., koju je Sud zaprimio istoga dana, u postupku
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.
protiv
MS-a i MS-a,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: M. Condinanzi, predsjednik vijeća, R. Frendo (izvjestiteljica) i A. Kornezov, suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A., P. Haiduk, M. Romanowski i M. Woźniak, adwokaci,
–        za osobe MS i MS, W. Budzewski i M. Chęcińska, adwokaci,
–        za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–        za Europsku komisiju, P. Kienapfel i A. Stobiecka-Kuik, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL L, 2024/90009) kao i načelâ djelotvornosti, proporcionalnosti, pravne sigurnosti te prava na pristup sudu.
2        Zahtjev je podnesen u okviru spora između Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. (u daljnjem tekstu: PKO Bank), bankarske institucije, te osoba MS i MS, dvaju potrošača, u vezi s povratom tražbine koja je posljedica nevaljanosti ugovora o kreditu zbog nepoštenih odredbi upotrijebljenih u njemu.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 glasi:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
4        Članak 7. stavak 1. te direktive predviđa:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Poljsko pravo
5        U skladu s člankom 58. stavkom 1. ustawa – Kodeks cywilny (Građanski zakonik) od 23. travnja 1964. (Dz. U. iz 2024., poz. 1061.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik):
„Pravni akt koji je protivan zakonu ili kojim se zakon želi zaobići je ništavan, osim ako mjerodavnom odredbom nije propisano drukčije, osobito kada je njome propisano da se nevaljane odredbe pravnog akta zamjenjuju relevantnim odredbama zakona.”
6        Članak 117. tog zakonika u stavcima 1. i 2.1 predviđa:
„1.      Podložno zakonom predviđenim iznimkama, imovinske tražbine podliježu zastari.
[...]
21.      Nakon isteka roka zastare protiv potrošača više nije moguće istaknuti tražbinu.”
7        Članak 117.1 navedenog zakonika u stavcima 1. i 2. propisuje:
„1.      U iznimnim slučajevima sud može, nakon odvagivanja interesa stranaka, ne uzeti u obzir istek roka zastare tražbine protiv potrošača ako to zahtijeva pravičnost.
2.      Pri izvršavanju ovlasti iz stavka 1. sud osobito mora uzeti u obzir:
1.      trajanje roka zastare;
2.      trajanje razdoblja između isteka roka zastare i podnošenja zahtjeva;
3.      prirodu okolnosti koje su dovele do toga da vjerovnik nije istaknuo svoju tražbinu, uključujući utjecaj dužnikova postupanja na vjerovnikovo kašnjenje u isticanju svoje tražbine.”
8        U skladu s člankom 118. tog zakonika:
„Ako posebnom odredbom nije drukčije određeno, rok zastare iznosi šest godina, a za tražbine povremenih plaćanja i tražbine povezane s obavljanjem gospodarske djelatnosti tri godine. Međutim, rok zastare istječe posljednjeg dana kalendarske godine, osim ako je rok zastare kraći od dvije godine.”
9        Članak 385.1 stavak 1. Građanskog zakonika predviđa:
„Odredbe potrošačkog ugovora koje nisu pojedinačno ugovorene nisu obvezujuće za potrošača ako mu daju prava i obveze na način koji nije u skladu s dobrim običajima i koji grubo narušava njegove interese (nedopuštene odredbe). Ova se odredba ne odnosi na ugovorne odredbe kojima se uređuju glavne obveze koje stranke trebaju ispuniti, među kojima su one koje se odnose na cijenu ili naknadu, ako su sastavljene na nedvosmislen način.”
10      Člankom 405. tog zakonika propisano je:
„Svaka osoba koja je bez pravne osnove stekla imovinsku korist na štetu druge osobe dužna ju je vratiti u naravi, a ako to nije moguće, nadoknaditi njezinu vrijednost.”
11      U skladu s člankom 410. stavcima 1. i 2. navedenog zakonika:
„1.      Odredbe prethodnih članaka primjenjuju se, među ostalim, u slučaju neosnovane činidbe.
2.      Činidba je neosnovana ako je osoba koja ju je ispunila uopće nije bila dužna ispuniti ili je nije bila dužna ispuniti osobi kojoj je ispunjena, odnosno ako je osnova činidbe otpala ili nije postignuta svrha činidbe, odnosno ako je pravni akt na temelju kojeg se činidba duguje ništav ili nije postao valjan nakon ispunjenja činidbe.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
12      U studenome 2007. osobe MS i MS sklopile su s pravnim prednikom društva PKO Bank ugovor o kreditu u švicarskim francima (CHF), na temelju kojeg im je banka isplatila iznos od 333 000 poljskih zlota (PLN) (oko 76 000 eura).
13      Oba su potrošača 2017. godine podnijela prigovor, nakon kojeg je uslijedila tužba protiv društva PKO Bank, tvrdeći da je ugovor nevaljan zbog u njemu sadržanih nepoštenih odredbi. Presudom od 30. lipnja 2023. Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska) proglasio je ugovor ništavim i naložio društvu PKO Bank vraćanje iznosa u visini svih obroka koje su uplatili potrošači, uvećanog za zakonske zatezne kamate, odnosno iznosa od 241 416,34 poljskih zlota (oko 55 591 eura).
14      Društvo PKO Bank podnijelo je 29. prosinca 2021. Sądu Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi), a riječ je o sudu koji je uputio zahtjev, tužbu kojom je zahtijevalo da se potrošačima, ako ugovor o kreditu bude proglašen ništavim u okviru njihove tužbe o kojoj se još uvijek odlučuje, naloži da mu vrate glavnicu isplaćenog kredita uvećanu za zakonske zatezne kamate.
15      Potrošači od navedenog suda traže da odbije taj zahtjev tvrdeći da je tužba društva PKO Bank zastarjela s obzirom na istek trogodišnjeg roka zastare predviđenog člankom 118. Građanskog zakonika. Smatraju da taj rok počinje teći od datuma kad su društvu PKO Bank dostavljeni prigovor ili tužba kojom se pokreće postupak radi utvrđenja nevaljanosti ugovora o kreditu, tako da je njegova tražbina zastarjela najkasnije 31. prosinca 2020.
16      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da postojanje tražbine društva PKO Bank nije dvojbeno s obzirom na to da nevaljanost ugovora o kreditu dovodi, među ostalim, do obveze ugovornih strana da jedna drugoj vrate sve isplaćene iznose.
17      Postavlja si međutim pitanje mogu li u konkretnom slučaju okolnosti glavnog postupka opravdati neuzimanje u obzir isteka roka zastare tražbine društva PKO Bank, u skladu s pravilom pravičnosti iz članka 117.1 Građanskog zakonika.
18      Prema mišljenju tog suda, vrlo općenita formulacija te odredbe, kojom se sudu daje širok manevarski prostor za odlučivanje o tome može li se prihvatiti zahtjev prodavatelja robe ili pružatelja usluga koji se temelji na zastarjeloj tražbini, dovodi, s jedne strane, do dvojbi u pogledu njezine usklađenosti s člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13 u vezi s načelimâ djelotvornosti i pravne sigurnosti. Naime, potrošači se nalaze u neizvjesnosti u pogledu pitanja može li nacionalni sud smatrati da je tražbina prodavatelja robe ili pružatelja usluga zastarjela ili, ako to nije slučaj, može li im se naložiti plaćanje zateznih kamata i troškova postupka. To bi moglo navesti potrošače na to da odustanu od ostvarivanja prava koja su im dodijeljena Direktivom 93/13.
19      S druge strane, nemogućnost prodavatelja robe ili pružatelja usluga da mu se u cijelosti vrati glavnica isplaćena na temelju izvršenja nevaljanog ugovora o kreditu zbog postojanja nepoštenih odredbi za njega bi značila prekomjerni i neproporcionalni gubitak u odnosu na cilj zaštite potrošača te bi se mogla smatrati povredom prava tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga na pristup sudu, kako je predviđeno člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
20      Kad je riječ o okolnostima koje je moguće uzeti u obzir radi odlučivanja o tome treba li ne uzeti u obzir istek roka zastare na temelju članka 117.1 stavka 2. Građanskog zakonika, sud koji je uputio zahtjev naglašava da je sudski postupak koji su pokrenuli potrošači trajao više godina i to od 2017. do 2024. godine, što je za društvo PKO Bank značilo neizvjesnost u pogledu njegova ishoda. Usto, društvo PKO Bank je do 2019. moglo očekivati da će ugovor o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku biti održan na snazi nakon uklanjanja nepoštene odredbe jer je u nacionalnoj praksi tek nakon presude Suda od 3. listopada 2019., Dziubak, (C-260/18, EU:C:2019:819) utvrđeno da odredba o riziku promjene tečaja navedena u ugovoru o kreditu indeksiranom u stranoj valuti određuje njegov glavni predmet, tako da njezino uklanjanje dovodi do nevaljanosti ugovora o kreditu u cijelosti.
21      U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 7. stavak 1. Direktive [93/13] te načela djelotvornosti, proporcionalnosti, pravne sigurnosti i prava na pristup sudu tumačiti na način da im se protive nacionalne odredbe kojima se nacionalnom sudu omogućuje prihvaćanje zastarjelog zahtjeva prodavatelja robe ili pružatelja usluga protiv potrošača za povrat neosnovanih plaćanja na temelju ugovora koji je postao ništav zbog toga što sadržava nepoštene ugovorne odredbe ako to zahtijeva pravičnost ili načelo društvenog suživota?”
O prethodnom pitanju
22      Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 i načelo djelotvornosti, uzimajući u obzir pravo na pristup sudu i načela proporcionalnosti i prave sigurnosti, tumačiti na način da im se protivi nacionalno pravno pravilo koje nacionalnom sudu omogućuje da u iznimnim okolnostima i kad to zahtijeva pravičnost prihvati zahtjev prodavatelja robe ili pružatelja usluga kojim od potrošača traži povrat plaćanja isplaćenih na temelju ugovora o kreditu koji je nevaljan zbog u njemu sadržanih nepoštenih odredaba, unatoč isteku roka zastare tražbine tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga za povrat tih plaćanja.
23      Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 propisuje državama članicama obvezu da osiguraju da u njihovim nacionalnim pravnim poretcima postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
24      U tom pogledu, valja podsjetiti na to da su, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku pravnih pravila Unije u tom području načini provedbe zaštite potrošača predviđene Direktivom 93/13 stvar unutarnjeg pravnog poretka država članica na temelju načela njihove postupovne autonomije. Međutim, ta pravila ne smiju biti manje povoljna od onih kojima se uređuju slične unutarnje situacije (načelo ekvivalentnosti), niti smiju biti oblikovana tako da je u praksi nemoguće ili pretjerano otežano ostvarivati prava dodijeljena pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 14. prosinca 2023., Getin Noble Bank (Rok zastare tužbi za povrat), C-28/22, EU:C:2023:992, t. 60. i navedena sudska praksa).
25      U skladu s također ustaljenom sudskom praksom, ugovornu odredbu koja je proglašena nepoštenom valja u načelu smatrati kao da nikada nije postojala, tako da ona ne proizvodi pravni učinak na potrošača. Prema tome, sudsko utvrđenje nepoštenosti takve odredbe mora, u načelu, imati za posljedicu ponovno uspostavljanje činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da ta nepoštena odredba nije postojala, među ostalim, uspostavljanjem prava na povrat koristi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano stekao na potrošačevu štetu na temelju navedene nepoštene odredbe (presuda od 15. lipnja
2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C-520/21, EU:C:2023:478, t. 65. i navedena sudska praksa). Isto vrijedi i kada nepoštenost jedne ili više odredbi nekog ugovora sklopljenog između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge ne dovodi samo do ništavosti tih odredbi nego i do nevaljanosti tog ugovora u cijelosti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C-520/21, EU:C:2023:478, t. 66. i navedenu sudsku praksu).
26      Taj cilj ponovne uspostave pravne i činjenične situacije u kojoj bi potrošač bio da nije postojala nepoštena odredba mora se postići uz poštovanje načela proporcionalnosti, općeg načela prava Unije koje zahtijeva da nacionalni propis kojim se provodi to pravo ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje zadanog cilja (presuda od 23. studenoga 2023., Provident Polska, C-321/22, EU:C:2023:911, t. 85. i navedena sudska praksa).
27      Međutim, to bi načelo proporcionalnosti bilo povrijeđeno kad bi mogućnost restitutie in integrum trebalo isključiti u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge. Tako obveza povrata, do koje dolazi nakon utvrđenja nevaljanosti ugovora o kreditu koji sadržava nepoštene odredbe, mora biti uzajamna, pri čemu banka od potrošača ipak ne može zahtijevati naknadu koja premašuje povrat glavnice isplaćene na ime ispunjenja tog ugovora i plaćanje zateznih kamata po zakonskoj stopi od dana poziva na plaćanje (vidjeti u tom smislu presudu od 7. prosinca 2023., mBank (Izjava potrošača), C-140/22, EU:C:2023:965, t. 62. i navedenu sudsku praksu).
28      Osim toga, restitucijski učinak kao posljedica nevaljanosti ugovora o kreditu u kojem se nalaze nepoštene odredbe, kojim se opravdava zahtjev bankarske institucije iz točke 27. ove presude, osigurava to da zaštita prava zajamčenih pravnim poretkom Unije ne dovodi do potrošačeva stjecanja bez osnove (vidjeti po analogiji presudu od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr., C-295/04 do C-298/04, EU:C:2006:461, t. 94.).
29      U konkretnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev ističe da dugotrajnost postupka koji potrošači pokreću radi ishođenja nevaljanosti ugovora o kreditu i nagla promjena nacionalne sudske prakse u pogledu utjecaja uklanjanja nepoštene odredbe o riziku promjene tečaja u ugovoru o kreditu indeksiranom u stranoj valuti na valjanost tog ugovora u cijelosti mogu dovesti do povrede prava na pristup sudu prodavatelja robe ili pružatelja usluge te slijedom toga mogu predstavljati, u skladu s pravilom pravičnosti iz članka 117.1 Građanskog zakonika, iznimne okolnosti koje mu omogućuju prihvaćanje zahtjeva za povrat društva PKO Bank, a da pritom ne vodi računa o isteku roka zastare njegove tražbine.
30      U tom smislu i u vezi sa sudskom praksom navedenom u točkama 25. do 28. ove presude, ne može se smatrati da pravilo pravičnosti iz članka 117.1 Građanskog zakonika kao takvo nije u skladu s pravom Unije, s obzirom na to da je na temelju njega moguće izbjeći potrošačevo stjecanje bez osnove.
31      Istina je prije svega da primjena tog pravila pravičnosti može štetiti predvidljivosti situacija i pravnih odnosa s obzirom na to da dužnik ostaje u neizvjesnosti u pogledu mogućnosti da se za tražbinu prodavatelja robe ili pružatelja usluge, unatoč isteku roka zastare koji se na nju odnosi, iznimno smatra da nije zastarjela.
32      Međutim, načelo pravne sigurnosti ne može se tumačiti na način da predstavlja prepreku pravnom pravilu nacionalnog prava prema kojem je na nacionalnom sudu da odvagne interese stranaka u postupku kako bi u iznimnim okolnostima i kad to pravičnost zahtijeva odlučio ne uzeti u obzir istek roka zastare, pod uvjetom da je to odvagivanje izvršeno na temelju objektivnih kriterija predviđenih zakonom koje je nacionalni sud dužan uzeti u obzir, kao u konkretnom slučaju, trajanja roka zastare, trajanja razdoblja između isteka roka zastare i podnošenja zahtjeva te prirode okolnosti koje su dovele do toga da vjerovnik nije istaknuo svoju tražbinu, uključujući utjecaj dužnikova postupanja na vjerovnikovo kašnjenje u isticanju svoje tražbine.
33      Treba međutim pojasniti da nadležni nacionalni sud to pravilo pravičnosti na području nepoštenih ugovornih odredbi mora primjenjivati u skladu s načelom djelotvornosti kako se ne bi pretjerano otežalo ili u praksi onemogućilo korištenje prava koja su potrošaču dodijeljena Direktivom 93/13.
34      U tom pogledu Sud je već presudio da bi postupovna pravila koja za potrošača uzrokuju prevelike troškove mogla dovesti do toga da ga se odvrati od toga da na koristan način intervenira u obranu svojih prava pred sudom pred kojim je prodavatelj robe ili pružatelj usluga pokrenuo postupak (vidjeti u tom smislu presudu od 7. travnja 2022., Caixabank, C-385/20, EU:C:2022:278, t. 54.).
35      To bi bio, među ostalim slučaj, kad bi potrošač u okviru postupka u kojem prodavatelj robe ili pružatelj usluge traži povrat svoje tražbine, čiji je rok zastare međutim istekao, bio dužan snositi troškove poput sudskih troškova ili troškova odvjetnika, u mjeri koja bi mogla spriječiti ili pretjerano otežati djelotvorno korištenje prava koja su mu dodijeljena Direktivom 93/13.
36      U tom smislu, valja podsjetiti na to da načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava s pravom Unije zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, kako bi se zajamčila puna djelotvornost predmetne direktive i došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome želi postići (presuda od 27. studenoga 2025., Gryczara, C-746/24, EU:C:2025:925, t. 60.).
37      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 kao i načelo djelotvornosti, uzimajući u obzir pravo na pristup sudu i načelâ proporcionalnosti i prave sigurnosti, treba tumačiti na način da im se načelno ne protivi nacionalno pravno pravilo koje nacionalnom sudu omogućuje da u iznimnim okolnostima i kad to zahtijeva pravičnost prihvati zahtjev prodavatelja robe ili pružatelja usluga kojim od potrošača traži povrat plaćanja isplaćenih na temelju ugovora o kreditu koji je nevaljan zbog u njemu sadržanih nepoštenih odredaba, unatoč isteku roka zastare tražbine tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga za povrat tih plaćanja, pod uvjetom da taj sud prilikom primjene tog pravila poduzme sve potrebne mjere kako bi osigurao da korištenje prava koja su potrošaču dodijeljena tom direktivom ne bude pretjerano otežano ili onemogućeno u praksi.
Troškovi
38      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
Članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima i načelo djelotvornosti, uzimajući u obzir pravo na pristup sudu kao i načela proporcionalnosti i pravne sigurnosti,
treba tumačiti na način da im se:
načelno ne protivi nacionalno pravno pravilo koje nacionalnom sudu omogućuje da u iznimnim okolnostima i kad to zahtijeva pravičnost prihvati zahtjev prodavatelja robe ili pružatelja usluga kojim od potrošača traži povrat plaćanja isplaćenih na temelju ugovora o kreditu koji je nevaljan zbog u njemu sadržanih nepoštenih odredaba, unatoč isteku roka zastare tražbine tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga za povrat tih plaćanja, pod uvjetom da taj sud prilikom primjene tog pravila poduzme sve potrebne mjere kako bi osigurao da korištenje prava koja su potrošaču dodijeljena tom direktivom ne bude pretjerano otežano ili onemogućeno u praksi.
Potpisi
*Jezik postupka: poljski
iNaziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.