62019CJ0398_RES
Predmet C-398/19
BY
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammergericht Berlin)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. prosinca 2020.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Članci 18. i 21. UFEU-a – Izručenje građanina Unije u treću zemlju – Osoba koja je stekla građanstvo Unije tek nakon što je prenijela središte svojih interesa u državu članicu od koje se traži izručenje – Područje primjene prava Unije – Zabrana izručenja koja se primjenjuje samo na vlastite državljane – Ograničenje slobodnog kretanja – Opravdanje koje se temelji na sprečavanju nekažnjavanja – Proporcionalnost – Obavještavanje države članice čiji je tražena osoba državljanin – Obveza država članica od kojih se traži izručenje i onih čije državljanstvo imaju tražene osobe da od treće zemlje koja je uputila zahtjev za izručenje zatraže da im dostavi spis kaznenog predmeta – Nepostojanje”
Građanstvo Unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica – Zahtjev koji je treća zemlja uputila državi članici za izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, koji je ostvarivao svoje pravo slobodnog boravka u državi članici od koje se traži izručenje – Situacija dotičnog građanina obuhvaćena je područjem primjene prava Unije – Stjecanje statusa građanina Unije nakon prijenosa središta interesa u državu članicu od koje se traži izručenje – Nepostojanje utjecaja
(čl. 18. i 21. UFEU-a)
(t. 29.-34. i t. 1. izreke)
Građanstvo Unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica – Zahtjev koji je treća zemlja uputila državi članici za izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, koji je ostvarivao svoje pravo slobodnog boravka u državi članici od koje se traži izručenje – Nepostojanje međunarodnog sporazuma o izručenju između Unije i treće zemlje o kojoj je riječ – Zabrana izručenja u pravu države članice od koje se traži izručenje koja se primjenjuje samo na vlastite državljane – Dopuštenost – Pretpostavke
(čl. 18. i 21. UFEU-a; Okvirna odluka Vijeća 2002/584)
(t. 39.-44.)
Građanstvo Unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica – Zahtjev koji je treća zemlja uputila državi članici za izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, koji je ostvarivao svoje pravo slobodnog boravka u državi članici od koje se traži izručenje – Obveza te države članice da obavijesti državu članicu čiji je taj građanin državljanin te da joj ga eventualno, na zahtjev potonje države, preda u skladu s odredbama o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica – Dopuštenost – Doseg obveze obavješćivanja koju ima država članica od koje se traži izručenje
(čl. 4. st. 3. prvi podst. UEU-a; čl. 18. i 21. UFEU-a; Okvirna odluka Vijeća 2002/584)
(t. 43., 47.-51., 56. i t. 2. izreke)
Građanstvo Unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica – Zahtjev koji je treća zemlja uputila državi članici za izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, koji je ostvarivao svoje pravo slobodnog boravka u državi članici od koje se traži izručenje – Pravo države članice od koje se traži izručenje da izruči osobu o kojoj je riječ, ako država članica čiji je ona državljanin ne izda europski uhidbeni nalog – Pretpostavke – Obveza provjere jamstava iz članka 19. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
(čl. 18. i čl. 21. UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 19.)
(t. 45.)
Građanstvo Unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica – Zahtjev koji je treća zemlja uputila državi članici za izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, koji je ostvarivao svoje pravo slobodnog boravka u državi članici od koje se traži izručenje – Pravo države članice od koje se traži izručenje da izruči osobu o kojoj je riječ, ako država članica čiji je ona državljanin ne izda europski uhidbeni nalog – Pretpostavke – Obveza određivanja razumnog roka državi članici čiji je osoba o kojoj je riječ državljanin kako bi ocijenila svrsishodnost izdavanja europskog uhidbenog naloga – Elementi ocjene
(čl. 18. i 21. UFEU-a)
(t. 53.-56. i t. 2. izreke)
Građanstvo Unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica – Zahtjev koji je treća zemlja uputila državi članici za izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, koji je ostvarivao svoje pravo slobodnog boravka u državi članici od koje se traži izručenje – Pravo države članice od koje se traži izručenje dopušta kazneni progon državljanina druge države članice za kaznena djela počinjena izvan njezina državnog područja – Obveza države članice od koje se traži izručenje da odbije izručenje kako bi sama poduzela kazneni progon – Nepostojanje
(čl. 18. i 21. UFEU-a)
(t. 64.-67. i t. 3. izreke)
Kratak prikaz
Građanina Unije može se izručiti u treću zemlju tek nakon razmjene informacija s državom članicom čiji je on državljanin
U okviru te razmjene država članica od koje se traži izručenje dužna je državi članici čiji je osoba o kojoj je riječ državljanin proslijediti sve pravne i činjenične elemente dostavljene u okviru zahtjeva za izručenje te joj odrediti razuman rok za eventualno izdavanje europskog uhidbenog naloga protiv predmetnog građanina
BY, ukrajinski i rumunjski državljanin, rođen je u Ukrajini te je ondje živio sve do preseljenja u Njemačku tijekom 2012. Na vlastiti zahtjev 2014. stekao je rumunjsko državljanstvo, na temelju činjenice da je potomak rumunjskih državljana, iako ondje nije nikad živio.
U ožujku 2016. glavno državno odvjetništvo u Ukrajini uputilo je njemačkim tijelima zahtjev za izručenje osobe BY radi kaznenog progona. U studenome 2016. Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Glavno državno odvjetništvo u Berlinu, Njemačka) obavijestio je rumunjsko ministarstvo pravosuđa o zahtjevu za izručenje te je upitao namjeravaju li rumunjska tijela sama poduzeti kazneni progon protiv osobe BY. Ministarstvo je odgovorilo, s jedne strane, da rumunjska tijela mogu odlučiti poduzeti kazneni progon samo na zahtjev ukrajinskih pravosudnih tijela i da su, s druge strane, za izdavanje nacionalnog uhidbenog naloga, koji je uvjet za izdavanje europskog uhidbenog naloga, potrebni dostatni dokazi o krivnji osobe o kojoj je riječ. Stoga je od njemačkih tijela zatražilo da mu proslijede dokaze koje su im dostavila ukrajinska tijela.
Njemačko pravo zabranjuje izručenje njemačkih državljana, ali ne i izručenje državljana drugih država članica. Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) stoga smatra da je izručenje osobe BY u Ukrajinu zakonito, ali nastoji doznati protivi li se ono načelima koja je Sud utvrdio u presudi Petruhhin (
1
), s obzirom na to da rumunjska pravosudna tijela nisu donijela službenu odluku o eventualnom izdavanju europskog uhidbenog naloga. Naime, u spomenutoj je presudi Sud, među ostalim, presudio da je, u slučaju kad je treća zemlja uputila zahtjev za izručenje državljanina države članice drugoj državi članici u koju je on preselio, potonja dužna obavijestiti državu članicu čiji je tražena osoba državljanin kako bi njezinim tijelima pružila mogućnost izdavanja europskog uhidbenog naloga radi predaje te osobe u svrhu kaznenog progona.
Taj je sud, nastojeći doznati koje su implikacije te presude na ishod postupka koji se pred njim vodi, uputio Sudu tri prethodna pitanja o tumačenju članaka 18. i 21. UFEU-a (koji se odnose na načelo nediskriminacije na temelju državljanstva i načelo slobode kretanja i boravka građana Unije na području država članica) kao i presude Petruhhin.
Ocjena Suda
Sud je, zasjedajući u velikom vijeću, kao prvo ispitao primjenjuju li se članci 18. i 21. UFEU-a na situaciju građanina Unije poput osobe o kojoj je riječ u glavnom postupku. U vezi s time istaknuo je da, u skladu s njegovom sudskom praksom, državljanin države članice koji na toj osnovi uživa status građanina Unije i zakonito boravi na državnom području druge države članice ima pravo pozivati se na članak 21. stavak 1. UFEU-a te je obuhvaćen područjem primjene Ugovorâ, u smislu članka 18. UFEU-a. U tom pogledu nije relevantna činjenica da je osoba BY državljanstvo države članice stekla tek u trenutku kad je već boravila u državi članici različitoj od one čije je državljanstvo naknadno stekla.
Kao drugo, Sud je pojasnio obveze država članica u okviru razmjene informacija o kojoj je riječ u presudi Petruhhin. U tom pogledu Sud je naveo da je država članica od koje se traži izručenje dužna nadležnim tijelima države članice čiji je tražena osoba državljanin omogućiti da zatraže tu osobu u okviru europskog uhidbenog naloga. U tu je svrhu država članica od koje se izručenje traži dužna obavijestiti ta tijela ne samo o postojanju zahtjeva za izručenje nego i o svim pravnim i činjeničnim elementima koje je treća zemlja koja je uputila zahtjev za izručenje dostavila u okviru tog zahtjeva. Također je dužna obavijestiti o svakoj promjeni situacije tražene osobe koja je relevantna za eventualno izdavanje europskog uhidbenog naloga protiv nje. Međutim, nijedna od tih dviju država članica ne može na temelju prava Unije biti obvezna od treće zemlje koja je uputila zahtjev za izručenje tražiti da joj dostavi spis kaznenog predmeta, kako bi se državi članici čiji je osoba o kojoj je riječ državljanin omogućilo da ocijeni mogućnost samostalnog poduzimanja kaznenog progona.
Sud naglašava da, ako je ta obveza obavješćivanja ispunjena, tijela države članice od koje se traži izručenje mogu nastaviti postupak izručenja i, ovisno o slučaju, izručiti osobu o kojoj je riječ, ako tijela države članice čiji je ona državljanin nisu u razumnom roku izdala europski uhidbeni nalog. Tim tijelima predmetni rok određuje država članica od koje se traži izručenje, koja prilikom njegova određivanja treba voditi računa o svim okolnostima predmeta, osobito o pritvoru u kojem se osoba o kojoj je riječ može nalaziti u okviru postupka izručenja te složenosti predmeta.
Kao treće, Sud je presudio da se članci 18. i 21. UFEU-a ne mogu tumačiti na način da je država članica od koje se izručenje traži dužna odbiti izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, i sama poduzeti kazneni progon protiv njega za djela počinjena u trećoj zemlji kad je, kao što je to slučaj u glavnom postupku, u skladu s nacionalnim pravom države članice od koje se traži izručenje u toj državi dopušten kazneni progon predmetnog građanina Unije za određena kaznena djela počinjena u trećoj zemlji.
Naime, u takvom slučaju obvezom odbijanja izručenja i samostalnog poduzimanja kaznenog progona državi članici od koje se izručenje traži uskratila bi se mogućnost da sama ocijeni svrsishodnost poduzimanja kaznenog progona protiv tog građanina na temelju nacionalnog prava i prekoračile granice koje pravo Unije može nametnuti izvršavanju diskrecijske ovlasti te države članice u pogledu svrsishodnosti kaznenog progona. U situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku jedino relevantno pitanje u pravu Unije jest može li država članica od koje se traži izručenje prema tom građaninu Unije postupati na način kojim se manje ograničava ostvarivanje njegova prava na slobodno kretanje i boravak, na način da tog građanina, umjesto izručenja trećoj zemlji koja to izručenje traži, preda državi članici čiji je on državljanin.
(
1
)	Presuda od 6. rujna 2016., Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630; osobito t. 48. i 50.)