62024CC0050
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 26. lipnja 2025. (
1
)
Spojeni predmeti C‑50/24 do C‑56/24 [Danané] (
i
)
X (C‑50/24)
X (C‑51/24)
X (C‑52/24)
X (C‑53/24)
X (C‑54/24)
X (C‑55/24)
X (C‑56/24)
protiv
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil du Contentieux des Étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Granična kontrola, azil i useljavanje – Postupci za priznavanje međunarodne zaštite – Postupci na granici – Direktiva 2013/32/EU – Članak 43. – Mjesto zadržavanja tijekom postupka na granici – Zadržavanje do kojeg je došlo nakon proteka roka od četiri tjedna za postupke na granici – Davanje prava prvenstva razmatranju zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Nastavak postupka na granici kao redovnog postupka – Ovlasti nacionalnog suda po službenoj dužnosti”
I. Uvod
1.
Opreka, o kojoj se često raspravlja, između fizičke prisutnosti podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu na državnom području države članice i pravne fikcije da na njega nije formalno ušao te često kritizirana primjena zadržavanja u postupcima na granici čine kontekst ovih spojenih predmeta koji se pred Sudom vode na pragu zakonodavne reforme zajedničkog europskog sustava azila.
2.
Ovim zahtjevom za prethodnu odluku Conseil du Contentieux des Étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija, u daljnjem tekstu: sud koji je uputio zahtjev) poziva Sud da pojasni opseg postupka na granici iz članka 43. Direktive 2013/32/EU (
2
) (u daljnjem tekstu: Direktiva o postupcima) i posljedice koje proizlaze iz isteka roka od četiri tjedna u kojem taj postupak treba završiti.
3.
U središtu upućenih pitanja je ono može li se tražitelja azila, za potrebe postupka na granici, zadržati u objektu koji zemljopisno nije „na granici ili tranzitnoj zoni” i može li se nastaviti zadržavati u skladu s Direktivom 2013/33/EU (
3
) (u daljnjem tekstu: Direktiva o prihvatu) u onome što je u zemljopisnom smislu isti objekt, nakon isteka roka za postupak na granici od četiri tjedna.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Europske unije
1. Direktiva o postupcima
4.
Člankom 31. te direktive, naslovljenim „Postupak razmatranja”, u stavcima 7. i 8. predviđa se:
„7.   Države članice mogu dati prednost razmatranju zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II., posebno:
(a)
ako je vjerojatno da je zahtjev utemeljen;
(b)
ako je podnositelj zahtjeva ranjiv za potrebe članka 22. Direktive 2013/33/EU ili treba posebna postupovna jamstva, posebno maloljetnik bez pratnje.
8.   Države članice mogu propisati da se u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. zahtjevi razmatraju ubrzano i/ili vode na granicama ili u tranzitnim zonama u skladu s člankom 43., ako:
(a)
je podnositelj zahtjeva prilikom podnošenja svog zahtjeva i činjenica pokrenuo samo pitanja koja nisu mjerodavna za razmatranje ispunjavaju li on ili ona uvjete kao ovlaštenici međunarodne zaštite na temelju Direktive 2011/95/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.)]; […]
[…]”
5.
U skladu s člankom 43. Direktive o postupcima, naslovljenim „Postupci na granici”:
„1.   Države članice mogu utvrditi postupke u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II., s ciljem donošenja odluka na granici ili tranzitnim zonama u državi članici o:
(a)
dopustivosti zahtjeva u skladu s člankom 33., koji je podnesen na tom mjestu; i/ili
(b)
sadržaju zahtjeva u postupku iz članka 31. stavka 8.
2.   Države članice osiguravaju da se odluka u okviru postupaka iz stavka 1. donese u razumnom roku. Ako odluka nije donesena u roku od 4 tjedna, podnositelju se zahtjeva dozvoljava ulazak u državno područje države članice s ciljem obrade njegovog ili njezinog zahtjeva u skladu s drugim odredbama ove Direktive.
3.   U slučaju priljeva većeg broja državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva koje podnose zahtjeve za međunarodnu zaštitu na granici ili u tranzitnoj zoni, zbog čega u praksi nije moguće primjenjivati odredbe stavka 1., ti se postupci mogu također primjenjivati ako i dokle su ti državljani trećih zemalja ili osobe bez državljanstva uobičajeno smješteni na granici ili u tranzitnoj zoni.”
6.
Člankom 46. Direktive 2013/32, naslovljenim „Pravo na učinkoviti pravni lijek”, u stavcima 1. i 3. određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv:
(a)
odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku:
i.
o razmatranju neutemeljenosti zahtjeva u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite;
ii.
o nedopuštenosti zahtjeva u skladu s člankom 33. stavkom 2.;
iii.
donesenu na granici ili u tranzitnim zonama države članice, kako je opisano u članku 43. stavku 1.;
[…]
3.   Zbog usklađivanja sa stavkom 1., države članice osiguravaju da se učinkovitim pravnim lijekom predviđa cjelovito i ex nunc razmatranje i činjenica i pravnih pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95], barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom.”
2. Direktiva o prihvatu
7.
U članku 8. Direktive o prihvatu, naslovljenom „Zadržavanje”, određuje se:
„1.   Države članice ne smiju zadržati osobu samo zato jer je podnositelj zahtjeva u skladu s [Direktivom o postupcima].
2.   Kada se pokaže potrebnim, i na temelju pojedinačne ocjene svakog slučaja, države članice mogu zadržati podnositelja zahtjeva, ako se ne mogu [učinkovito] primijeniti druge manje prisilne mjere.
3.   Podnositelja zahtjeva može se zadržati samo:
[…]
(b)
da se odrede oni elementi na kojima se zahtjev za međunarodnu zaštitu temelji, a koji se bez zadržavanja ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva;
(c)
da se u okviru postupka odluči o pravu podnositelja zahtjeva da uđe na državno područje;
[…]”
B.
Belgijsko pravo
1. Zakon od 15. prosinca 1980.
8.
Loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Zakon od 15. prosinca 1980. o ulasku na državno područje, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca; u daljnjem tekstu: Zakon od 15. prosinca 1980. (
4
)) u belgijsko pravo prenosi odredbe Direktive o postupcima i Direktive o prihvatu koje su relevantne u ovom slučaju.
9.
Konkretno, članak 57/6/4 tog zakona prenosi članak 43. stavke 1. i 2. Direktive o postupcima, predviđajući, među ostalim, da je Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Opći povjerenik za izbjeglice i osobe bez državljanstva, Belgija; u daljnjem tekstu: CGRA) nadležan proglasiti nedopuštenim zahtjev podnesen na granici ili odlučiti o meritumu u određenim okolnostima (koje odgovaraju onima iz članka 31. stavka 8. Direktive o postupcima). Na temelju te odredbe, u vezi s člankom 74/5 stavcima 4. i 5. istog zakona, ako CGRA nije odlučio o zahtjevu za međunarodnu zaštitu u roku od četiri tjedna, podnositelju zahtjeva dopušta se ulazak na državno područje.
10.
Što se tiče zadržavanja, člankom 74/5 istog zakona predviđa se da se stranci koji ne ispunjavaju uvjete za ulazak na državno područje i koji podnesu zahtjev za međunarodnu zaštitu na granici „mogu zadržati na određenom mjestu na granici”. Osim toga, tim se člankom predviđa da „kralj može odrediti druga mjesta koja se nalaze u Kraljevini [Belgiji]”, koja se smatraju jednakovrijednima [mjestu određenom na granici]”; takvo se zadržavanje ne može smatrati dozvolom za ulazak na državno područje.
11.
Naposljetku, člankom 74/6 stavcima 1. i 2. Zakona od 15. prosinca 1980. predviđa se da se podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu može zadržati „na određenom mjestu u Kraljevini”, među ostalim zbog razloga navedenog u članku 8. stavku 3. točki (b) Direktive o prihvatu.
2. Kraljevske uredbe od 14. svibnja 2009. i od 17. veljače 2012.
12.
Na temelju Kraljevske uredbe od 14. svibnja 2009. (
5
) (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba iz 2009.) smještajni objekti, poput smještaja u Sint‑Gillis‑Waasu, smatraju se „određenim mjestima na granici”.
13.
Na temelju Kraljevske uredbe od 17. veljače 2012. (
6
) (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba iz 2012.), „Caricole Transit Centre” koji se nalazi na belgijskom državnom području također se smatra „određenim mjestom na granici”.
III. Okolnosti spora i prethodna pitanja
14.
Sedam spojenih predmeta u kojima je upućen ovaj zahtjev za prethodnu odluku proizlazi iz uvelike sličnih činjeničnih okolnosti koje se mogu sažeti na sljedeći način:
15.
Svi tužitelji iz glavnog postupka državljani su trećih zemalja koji su zrakoplovom pristigli u Zračnu luku Bruxelles (Belgija) tijekom rujna i listopada 2023. Prilikom dolaska, ili sljedećeg dana, svaki od podnositelja zahtjeva podnio je zahtjev za međunarodnu zaštitu na granici. Slijedom toga njihovi su zahtjevi proslijeđeni nadležnom tijelu odlučivanja, CGRA‑u, na ocjenu u okviru „postupka na granici” u skladu s člankom 57/6/4 Zakona od 15. prosinca 1980., kojim se prenosi članak 43. stavci 1. i 2. Direktive o postupcima.
16.
Nakon toga su svakom podnositelju zahtjeva dostavljene dvije odluke ministrea de l’Asile et de la Migration (ministar za azil i migracije (Belgija), u daljnjem tekstu: ministar): prvo, odluka o zabrani ulaska na belgijsko državno područje (
7
) i, drugo, odluka kojom se nalaže „zadržavanje na određenom mjestu na granici” (u daljnjem tekstu: prva odluka o zadržavanju) (
8
).
17.
U predmetima C‑50/24 do C‑53/24 mjesto zadržavanja podnositelja zahtjeva bilo je tranzitni centar u Caricoleu, koji se nalazio upravo izvan Zračne luke Bruxelles (koja predstavlja vanjsku granicu Unije) (
9
), na udaljenosti od otprilike dva kilometra zračne linije od nje. U predmetima C‑54/24 do C‑56/24 podnositelji zahtjeva su zadržani u smještaju Sint‑Gillis‑Waas (
10
), koji se nalazi više od 40 kilometara od Zračne luke Bruxelles. Stoga, iako nisu doslovno „na granici”, ta se dva mjesta smatraju „određenim mjestima na granici” na temelju kraljevskih uredbi iz 2012. odnosno 2009.
18.
Ni u jednom od sedam slučajeva o zahtjevu za međunarodnu zaštitu nije odlučeno u roku od četiri tjedna iz članka 43. stavka 2. Direktive o postupcima, kako je prenesen člankom 57/6/4 Zakona od 15. prosinca 1980. (u daljnjem tekstu: rok od četiri tjedna).
19.
Naprotiv, u svakom od predmeta, nakon isteka tog roka, svaki je podnositelj zahtjeva primio novu odluku ministra kojom se nalaže „zadržavanje na određenom mjestu” (odnosno više ne „na granici”, kao u prvoj odluci o zadržavanju, nego na državnom području). Tom se odlukom (u daljnjem tekstu: druga odluka o zadržavanju) predviđalo da se, s obzirom na istek roka od četiri tjedna, smatra da je podnositelju zahtjeva dopušten ulazak na državno područje. Međutim, na temelju te odluke, njegovo/njezino se zadržavanje smatralo nužnim na temelju članka 74/6 stavaka 1. i 2. Zakona od 15. prosinca 1980.„da se odrede oni elementi na kojima se zahtjev za međunarodnu zaštitu temelji, a koji se bez zadržavanja ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva”.
20.
Druga odluka o zadržavanju nije dovela do fizičkog premještanja podnositelja zahtjeva koji su ostali zadržani na istim lokacijama (tranzitni centar Caricole odnosno smještaj u Sint‑Gillis‑Waasu). Nacionalna tijela ipak su smatrala da se pravna fikcija na temelju koje se smatralo da su ta mjesta „na granici” više ne primjenjuje nakon roka od četiri tjedna i da se ona sada smatraju, kao što u stvarnosti i jesu, mjestima zadržavanja na državnom području. Drugim riječima, iako su se pravna osnova zadržavanja podnositelja zahtjeva kao i pravna kvalifikacija mjesta zadržavanja promijenile, nije bilo stvarne fizičke promjene mjesta zadržavanja podnositelja zahtjeva.
21.
Istodobno je CGRA, kao tijelo odlučivanja nadležno za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, provodio osobne razgovore sa svakim podnositeljem zahtjeva. U predmetima C‑51/24 i C‑53/24 razgovori su održani u roku od četiri tjedna i stoga prije druge odluke o zadržavanju. U ostalim slučajevima podnositelji zahtjeva ispitani su nakon isteka roka od četiri tjedna i druge odluke o zadržavanju.
22.
CGRA je tijekom studenoga i prosinca 2023., odlučujući u skladu s prioritetnim postupkom (
11
), odbio sve zahtjeve za međunarodnu zaštitu. Konkretno, u predmetu C‑51/24 CGRA je odbacio zahtjev kao nedopušten, dok je u šest drugih predmeta donio odluke kojima je meritorno odbio i status izbjeglice i status supsidijarne zaštite.
23.
Podnositelji zahtjeva su protiv tih odluka o odbijanju njihovih zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnijeli tužbe sudu koji je uputio zahtjev.
24.
U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev, dvojeći o usklađenosti provedenog postupka s pravom Unije, a osobito s člankom 43. Direktive o postupcima, odlučio prekinuti postupak u sedam predmeta koji se pred njim vode i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je na granici ili u tranzitnoj zoni podnio podnositelj zahtjeva koji je tijekom tog postupka zadržan u mjestu koje se zemljopisno nalazi na državnom području, ali je na temelju propisa izjednačeno s mjestom na granici, obuhvaćen područjem primjene članka 43. Direktive 2013/32/EU?
2.
Je li razmatranje takvog zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnositelja zahtjeva kojem je nakon isteka roka od četiri tjedna, predviđenog u članku 43. stavku 2. Direktive 2013/32/EU, automatski i na temelju nacionalnog prava dopušteno ući na državno područje, ali je i dalje zadržan na temelju nove odluke o zadržavanju na istom mjestu zadržavanja koje se prvotno smatralo mjestom na granici, a sada ga tijela kvalificiraju kao mjesto na državnom području, i dalje obuhvaćeno područjem primjene članka 43. Direktive 2013/32/EU?
–
Može li se isto mjesto zadržavanja u okviru istog postupka međunarodne zaštite prvo na temelju propisa izjednačiti s mjestom na granici i, nakon što se podnositelju zahtjeva dopusti ulazak na državno područje zbog isteka roka od četiri tjedna ili nakon odluke o naknadnom razmatranju, smatrati da je riječ o mjestu na državnom području?
–
Koje posljedice ima zadržavanje podnositelja zahtjeva na istom mjestu koje se zemljopisno nalazi na državnom području, ali koje je u biti izjednačeno s mjestom na granici i koje su belgijska tijela naknadno kvalificirala kao mjesto zadržavanja na državnom području zbog isteka roka od četiri tjedna, na vremensku i materijalnu nadležnost tijela odlučivanja?
3.1.
Može li tijelo odlučivanja, koje je započelo razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u okviru postupka na granici i koje nije u roku od četiri tjedna, predviđenom u članku 43. stavku 2. Direktive 2013/32/EU, donijelo odluku o tom zahtjevu ili koje je prethodno donijelo odluku o naknadnom razmatranju, iako su se sve dokazne radnje, uključujući osobni razgovor, provele prije isteka tog roka, nastaviti s razmatranjem tog zahtjeva na temelju hitnog postupka u smislu članka 31. stavka 7. te direktive, ako je podnositelj zahtjeva na temelju odluke drugog tijela i dalje zadržan na istom mjestu zadržavanja koje se prvotno izjednačilo s mjestom na granici zato što je njegovo zadržavanje nužno ‚radi određivanja elemenata na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu, a koji se bez zadržavanja podnositelja zahtjeva ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva’?
3.2.
Može li tijelo odlučivanja, koje je započelo razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u okviru postupka na granici i koje nije u roku od četiri tjedna, predviđenom u članku 43. stavku 2. Direktive 2013/32/EU, donijelo odluku o tom zahtjevu ili koje je prethodno donijelo odluku o naknadnom razmatranju, a da prethodno u tom roku s podnositeljem zahtjeva nije proveden osobni razgovor, nastaviti s razmatranjem tog zahtjeva na temelju prioritetnog postupka u smislu članka 31. stavka 7. te direktive, ako je podnositelj zahtjeva na temelju odluke drugog tijela i dalje zadržan na istom mjestu zadržavanja koje se prvotno izjednačilo s mjestom na granici zato što je njegovo zadržavanje nužno ‚radi određivanja elemenata na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu, a koji se bez zadržavanja podnositelja zahtjeva ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva’?
4.
Je li takva primjena nacionalnog propisa u skladu s iznimnom prirodom zadržavanja podnositelja zahtjeva, koja proizlazi iz članka 8. Direktive [o prihvatu] i općeg cilja Direktive [o postupcima]?
5.
Treba li članak 31. stavak 7., članak 31. stavak 8. te članke 43. i 46. Direktive [o postupcima], u vezi s člankom 47. Povelje [Europske unije o temeljnim pravima, u daljnjem tekstu: Povelja], tumačiti na način da [sud koji je uputio zahtjev], kad odlučuje o tužbi podnesenoj protiv odluke donesene u okviru postupka pokrenutog na granici, po službenoj dužnosti treba istaknuti da je istekao rok od četiri tjedna?”
IV. Postupak pred Sudom
25.
Zahtjeve za prethodnu odluku tajništvo Suda zaprimilo je 26. siječnja 2024. Sedam predmeta je odlukom od 14. ožujka 2024. spojeno u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka kao i presude.
26.
Pisana očitovanja podnijele su belgijska, njemačka, češka i talijanska vlada te Europska komisija i podnositelj zahtjeva u predmetu C‑53/24. Belgijska, češka i njemačka vlada, Komisija te tužitelji u predmetima C‑51/24 i C‑52/24 iznijeli su usmena očitovanja na raspravi održanoj 27. veljače 2025.
V. Analiza
27.
Sva postavljena pitanja odnose se na postupke na granici predviđene člankom 43. Direktive o postupcima. Ta ću pitanja razmotriti redom redoslijedom kojim ih je postavio sud koji je uputio zahtjev. Međutim, prije toga smatram svrsishodnim ukratko izložiti bitne elemente postupaka na granici, uzimajući u obzir relevantnu sudsku praksu Suda, od kojeg se već tražilo tumačenje te odredbe (
12
).
A.
Glavne značajke postupka na granici
28.
Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, članak 43. Direktive o postupcima državama članicama daje mogućnost da na svojim granicama ili tranzitnim zonama predvide posebne postupke, poznate kao „postupci na granici”, kako bi odlučile o: (i) dopustivosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnesen na tom mjestu; i/ili (ii) njegovom sadržaju u okolnostima koje su taksativno navedene u članku 31. stavku 8. te direktive. Te se okolnosti uglavnom odnose na situacije u kojima ponašanje ili izjave podnositelja zahtjeva upućuju na to da je njegov zahtjev očito neosnovan i nepravedan (
13
).
29.
Usto, kao što je to Sud istaknuo, iz uvodne izjave 38. Direktive o postupcima proizlazi da je cilj postupaka na granici omogućiti državama članicama da odlučuju o zahtjevima za međunarodnu zaštitu koji su podneseni na granici ili u tranzitnoj zoni „prije odluke o tome hoće li se podnositelju zahtjeva dozvoliti ulazak” na državno područje (
14
). Činjenica da podnositeljima zahtjeva nije formalno odobren ulazak na državno područje odlučujuća je značajka postupka na granici. Konkretno, njime se državama članicama omogućuje vraćanje podnositelja zahtjeva čiji je zahtjev odbijen a da nisu vezani svim jamstvima iz Direktive 2008/115/EZ (Direktiva o vraćanju) (
15
).
30.
Međutim, u skladu s člankom 43. stavkom 2. Direktive o postupcima, podnositelju zahtjeva mora se odobriti ulazak na državno područje ako odluka o njegovu ili njezinu zahtjevu za međunarodnu zaštitu nije donesena u roku od četiri tjedna od datuma podnošenja zahtjeva. Slijedom toga, kako bi se omogućilo donošenje odluke u tom roku od četiri tjedna, postupci na granici obično su obilježeni kraćim postupovnim rokovima (
16
).
31.
Naposljetku, iako se člankom 43. Direktive o postupcima izričito ne predviđa zadržavanje, Sud je presudio da se njime, u vezi s člankom 8. stavkom 3. točkom (c) Direktive o prihvatu, državama članicama dopušta zadržavanje podnositelja zahtjeva koji podliježu postupku na granici u trajanju od najviše četiri tjedna. (
17
)
B.
Prvo pitanje – primjenjivost postupka na granici u slučaju zadržavanja u mjestu koje zemljopisno nije „na granici”
32.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnesenog na granici ili tranzitnoj zoni „postupak na granici” u smislu članka 43. Direktive o postupcima kada je podnositelj zahtjeva zadržan u objektu koji se zemljopisno nalazi na državnom području, ali ga nacionalno pravo smatra mjestom koje se nalazi na granici (
18
). Stoga se u biti postavlja pitanje je li zadržavanje podnositelja zahtjeva u objektu koji nije stvarno zemljopisno „na granici ili tranzitnoj zoni” prepreka primjeni postupka na granici.
33.
U tom pogledu ističem najprije da se u tekstu članka 43. Direktive o postupcima ni na koji način izričito ne upućuje na zadržavanje, a stoga ni konkretnije na mjesto eventualnog zadržavanja u okviru postupka na granici. Umjesto toga, ta se odredba odnosi samo na „odluke na granici ili tranzitnim zonama” i na zahtjeve „podnesene na tim mjestima”.
34.
S obzirom na navedeno, u članku 31. stavku 8. iste direktive (na koji se članak 43. odnosi samo u pogledu odluka o meritumu) upućuje se na „postupke koji se provode na granici ili u tranzitnim zonama”. To bi moglo značiti – prema nekim mišljenjima – da podnositelji zahtjeva moraju ostati (i, po potrebi, biti zadržani) tijekom cijelog postupka, isključivo na granici ili u tranzitnim zonama. S druge strane, također valja istaknuti da ni članak 8. stavak 3. točka (c) Direktive o prihvatu, koji omogućuje zadržavanje u okviru postupaka na granici, ni članak 18. stavak 1. točka (a) iste direktive, koji se odnosi na smještaj podnositelja zahtjeva tijekom razmatranja zahtjeva podnesenog na granici ili u tranzitnim zonama, ne sadržava upućivanje na lokaciju podnositelja zahtjeva tijekom postupka na granici.
35.
Točno je da države članice najjednostavnije i najčešće predviđaju provedbu postupaka na granici podrazumijevajući zadržavanje podnositelja zahtjeva na granici ili u tranzitnim zonama (
19
). Upravo se u kontekstu takvih predmeta Sud pozvao na zadržavanje „na granici ili u tranzitnim zonama” tijekom postupaka na granici.
36.
Međutim, ne smatram da je to nužno slučaj. Prema mojem mišljenju, na temelju teksta članka 43. ne može se nedvosmisleno zaključiti da, kako bi se postupak na granici primjenjivao, mjesto zadržavanja podnositelja zahtjeva mora biti zemljopisno smješteno upravo na granici ili u tranzitnoj zoni (
20
).
37.
Uostalom, čini mi se da takvo usko tumačenje, koje podupire Komisija, ne proizlazi ni iz cilja ni iz konteksta članka 43. te da povređuje interese država članica i podnositelja zahtjeva na koje se primjenjuju postupci na granici.
38.
Konkretno, što se tiče, kao prvo, cilja članka 43. Direktive o postupcima (vidjeti točke 28. i 29. ove presude), postupkom na granici nastoji se omogućiti prvo filtriranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu prije nego što se ulazak na državno područje formalno odobri samo podnositeljima zahtjeva čiji zahtjevi nisu odbijeni (
21
). Na ostvarenje tog cilja ni na koji način ne utječe fizička lokacija podnositelja zahtjeva tijekom razmatranja njegova ili njezina zahtjeva i ne zahtijeva nužno da se ono strogo odvija na granici ili unutar tranzitne zone.
39.
Naprotiv, zahtijevati da se zadržavanje provodi strogo zemljopisno na granici ili u tranzitnoj zoni moglo bi ugroziti taj cilj i lišiti članak 43. Direktive o postupcima njegova korisnog učinka, ovisno o zemljopisnim i infrastrukturnim posebnostima država članica. Kao što je to istaknula talijanska vlada, takvo usko tumačenje članka 43. moglo bi određenim državama članicama, kao što su primjerice one s dugačkim morskim granicama, pretjerano otežati primjenu postupaka na granici, uz potpuno poštovanje temeljnih načela i jamstava iz poglavlja II. Direktive o postupcima i jamstava u pogledu zadržavanja iz članaka 9. do 11. Direktive o prihvatu.
40.
Umjesto toga, inzistirati na zadržavanju na granici ili u tranzitnim zonama, što može podrazumijevati strukturna i prostorna ograničenja, moglo bi dovesti do toga da države članice koriste neoptimalne objekte, samo kako bi mogle primijeniti postupke na granici, čak i ako bi se dalje unutar zemlje mogli pružiti bolji uvjeti zadržavanja za podnositelje zahtjeva. Prema mojem mišljenju, jasno je da takav formalistički pristup ne služi interesima podnositelja zahtjeva koji su zadržani u okviru postupka na granici.
41.
To je razmatranje osobito relevantno u ovim predmetima. Kao što su to istaknuli sud koji je uputio zahtjev i belgijska vlada, trenutačno ne postoji nijedan centar za zadržavanje u Belgiji koji se nalazi na granici ili u tranzitnim zonama, s obzirom na to da su prethodno postojeći objekti u Zračnoj luci Bruxelles bili zatvoreni zbog neodgovarajuće infrastrukture. Naime, tranzitni centar Caricole bio je svrhovito izgrađen kako bi zamijenio te neodgovarajuće objekte s ciljem da se podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu pruže bolji uvjeti zadržavanja.
42.
Što se sada tiče konteksta članka 43. Direktive o postupcima, treba napomenuti da postupci na granici funkcioniraju na temelju više pravnih fikcija. Kao prvo, ono što se uobičajeno naziva „fikcija neulaska”: (
22
) za podnositelje zahtjeva koji su prešli granicu i koji se stoga fizički nalaze na državnom području za potrebe postupka na granici pravno se smatra da nisu ušli na državno područje te stoga moraju čekati odluku o tome je li im odobren ulazak.
43.
Drugo, ulazne luke, a osobito međunarodne zračne luke kao što je Zračna luka Bruxelles, također se na temelju pravne fikcije (
23
) smatraju „granicama”, iako se zemljopisno nalaze na državnom području država članica. Jednako tako se tranzitne zone i u Direktivi o postupcima i u Direktivi o prihvatu u biti smatraju jednakima granicama, iako se zemljopisno nalaze iza graničnog prijelaza, a time i na državnom području države (
24
).
44.
Te utvrđene pravne fikcije pokazuju, prema mojem mišljenju, da zemljopisna stvarnost prisutnosti podnositelja zahtjeva na državnom području nije prepreka primjeni postupka na granici.
45.
Prema mojem mišljenju, iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da se na temelju članka 43. Direktive o postupcima ne može strogo zahtijevati da se zadržavanje provodi na granici kako bi se primjenjivali postupci na granici. Međutim, moram pojasniti da to, prema mojem mišljenju, ne znači da države članice mogu proizvoljno i ad hoc transferirati podnositelje zahtjeva s njihove točke ulaska u bilo koji unutarnji objekt, podvrgavajući ih nesigurnosti i nepotrebnim transferima. Naprotiv, s obzirom na zahtjev pravne sigurnosti smatram da se može dopustiti prethodno i općenito određivanje mjesta zadržavanja za potrebe postupka na granici (
25
), koja se svakako mogu nalaziti unutar zemlje, kako bi se podnositeljima zahtjeva osigurali najprikladniji uvjeti.
46.
Ističem da se prethodno navedeni zaključak primjenjuje neovisno o tome nalazi li se određeno mjesto zadržavanja dva kilometra od granice (kao što je tranzitni centar u Caricoleu) ili dalje unutar zemlje (kao što je, primjerice, slučaj sa smještajem u Sint‑Gillis‑Waasu).
47.
Suprotni prijedlog Komisije, prema kojem bi fleksibilnost država članica u određivanju mjesta zadržavanja u postupcima na granici u svakom slučaju trebala biti ograničena na područja koja su „dovoljno blizu” granice (
26
), bilo bi teško primijeniti na pravno siguran i dosljedan način. S jedne strane, strogi zahtjev blizine granice drukčije bi utjecao na države članice s obzirom na njihovu veličinu i zemljopis. S druge strane, to bi dovelo do klasičnog soritskog paradoksa: u kojoj točnoj točki „dovoljno blizu” više nije „dovoljno blizu”?
48.
Radi cjelovitosti ističem i da zaključak iz točke 45. ovog mišljenja nije doveden u pitanje Komisijinim argumentom na temelju članka 43. stavka 3. Direktive o postupcima. U skladu s tom odredbom, u slučaju masovnog priljeva podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu postupci na granici se mogu primjenjivati „ako i dokle su ti [podnositelji zahtjeva] uobičajeno smješteni na granici ili u tranzitnoj zoni.” Komisija je u biti izvela argument a contrario iz te formulacije, pri čemu je zaključila da se, osim u iznimnoj situaciji masovnog priljeva, postupak na granici ne može provesti „u blizini” granice (a time još manje dalje unutar zemlje), nego se mora provesti upravo „na granici ili u tranzitnoj zoni”.
49.
Međutim, Sud je pojasnio da je cilj članka 43. stavka 3., u iznimnim okolnostima, proširiti vremensko područje primjene postupka na granici preko četiri tjedna („sve dok”), u kojem slučaju podnositelji zahtjeva ne bi bili zadržani, nego „uobičajeno smješteni”. (
27
) Slijedom toga, prema mojem mišljenju, ta odredba ne može služiti ograničavanju područja primjene postupka na granici koji se primjenjuje u uobičajenim okolnostima ograničavanjem prihvatljivog mjesta zadržavanja koje se odvija u granicama roka od četiri tjedna.
50.
Naposljetku, moram istaknuti da zaključak iz točke 45. ovog mišljenja odgovara pristupu izričito usvojenom u novoj Uredbi o postupcima azila (
28
), koja bi trebala stupiti na snagu od 12. lipnja 2026., a kojom se zamjenjuje Direktiva o postupcima. Tom se uredbom državama članicama izričito omogućuje fleksibilnost za određivanje mjesta na kojima se podnositelji zahtjeva mogu zadržati tijekom postupka na granici, pri čemu se predviđa da „tražitelji u pravilu borave na vanjskoj granici ili tranzitnim područjima ili u njihovoj blizini ili na drugim određenim lokacijama na njihovom državnom području, u potpunosti uzimajući u obzir posebne zemljopisne okolnosti te države članice.” (
29
) Iako Komisija smatra da ta izričita fleksibilnost u novoj uredbi znači da takva fleksibilnost ne postoji u trenutačnom pravnom okviru, takvo tumačenje nije potkrijepljeno ni preambulom Uredbe ni njezinim pripremnim aktima.
51.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prvo pitanje odgovori tako da se članku 43. Direktive o postupcima ne protivi razmatranje, u okviru postupka na granici, zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnesenog na granici ili u tranzitnoj zoni kada je podnositelj zahtjeva zadržan na lokaciji koja je zemljopisno unutar zemlje.
C.
Drugo pitanje – posljedice isteka roka od četiri tjedna
1. Primjenjuje li se postupak na granici nakon razdoblja od četiri tjedna u slučaju nastavka zadržavanja?
52.
Drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev sadržava tri potpitanja. Prvim potpitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita primjenjuje li se postupak na granici u smislu članka 43. Direktive o postupcima i nakon isteka roka od četiri tjedna ako je dotični podnositelj zahtjeva zadržan na istom mjestu zadržavanja koje se prije isteka tog razdoblja smatralo mjestom koje se nalazi na granici, ali koje se zatim smatra mjestom koje se nalazi na državnom području.
53.
Prema mojem mišljenju, odgovor na to pitanje jasno proizlazi iz članka 43. stavka 2. Direktive o postupcima, kojim se predviđa da se, ako se u roku od četiri tjedna ne donese odluka o zahtjevu za međunarodnu zaštitu, podnositelju zahtjeva odobrava ulazak „s ciljem obrade njegovog ili njezinog zahtjeva u skladu s drugim odredbama ove Direktive.” Sud ga je već tumačio na način da se nakon isteka roka od četiri tjedna zahtjev za međunarodnu zaštitu mora obraditi u skladu s redovnim postupkom (
30
), odnosno općim postupkom predviđenim u članku 31. Direktive o postupcima. Dakle, na temelju članka 43. stavka 2. te direktive, postupak na granici ne može se više primjenjivati nakon isteka roka od četiri tjedna.
54.
Okolnost da se dotičnog podnositelja zahtjeva može nastaviti zadržavati, bilo na granici ili na državnom području, nakon isteka tog roka, prema mojem mišljenju nema nikakav utjecaj na taj jednoznačan zaključak. Ono što članak 43. stavak 2. Direktive o postupcima podrazumijeva, kao što je to Sud pojasnio, jest to da se na kraju postupka na granici nakon četiri tjedna zadržavanje koje iz njega proizlazi više ne može opravdati na temelju takvog postupka (
31
). Stoga zadržavanje do kojeg bi moglo doći, čak i ako se nalazi na granici ili u tranzitnoj zoni, ne može postupak koji se slijedi nakon razdoblja od četiri tjedna učiniti „postupkom na granici”.
55.
Stoga pravna kvalifikacija mjesta zadržavanja nakon razdoblja od četiri tjedna (na granici ili unutar državnog područja) ne utječe na vrstu primijenjenog postupka koji ni u kojem slučaju ne može biti „postupak na granici”. Taj je zaključak istinit neovisno o stajalištu zauzetom u pogledu prvog pitanja i, tim više, ako bi se smatralo, kao što sam to prethodno istaknuo, da mjesto zadržavanja nije odlučujuće za vrstu postupka koji se primjenjuje čak ni tijekom razdoblja od četiri tjedna.
56.
Ako se slijedi to stajalište, iz razmatranja koja je iznio sud koji je uputio zahtjev (
32
) proizlazi da su druga potpitanja drugog pitanja u velikoj mjeri bespredmetna za rješavanje sporova u glavnom postupku. Međutim, sada ću se posvetiti tim potpitanjima kako bih zaokružio ocjenu drugog pitanja.
2. Može li se isto mjesto zadržavanja smatrati onim „na granici” i zatim onim „na državnom području”?
57.
Drugim potpitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se isto mjesto zadržavanja najprije smatrati mjestom koje se nalazi na granici. a po isteku roka od četiri tjedna (
33
), kao što zemljopisno i jest, mjestom koje se nalazi unutar državnog područja.
58.
Smatram da se taj pristup ne protivi Direktivi o postupcima ili Direktivi o prihvatu. Kao što je već prethodno navedeno, nijednom od tih direktiva ne propisuje se posebna zemljopisna lokacija za zadržavanje. Ono što je potrebno, a još je važnije, jest potpuno poštovanje uvjeta i jamstava zadržavanja za zadržane podnositelje zahtjeva, kako se predviđa u člancima 9. do 11. Direktive o prihvatu (
34
). Kao što je to istaknula belgijska vlada, ti se uvjeti i jamstva ne razlikuju ovisno o zemljopisnom položaju ili pravnoj kvalifikaciji mjesta zadržavanja.
59.
Osim toga, smatram relevantnim i argument belgijske vlade prema kojem bi taj pristup, u okolnostima kao što su one u predmetima o kojima je riječ, omogućio učinkovitiji i brži opći postupak. Tim bi se pristupom osobito izbjegla potreba za postupkom transfera u drugi objekt ako bi se podnositelja zahtjeva i dalje zadržavalo.
60.
Sve to zasigurno pretpostavlja da postoji valjano opravdanje nastavka zadržavanja podnositelja zahtjeva koje se temelji na jednom od ostalih samostalnih (
35
) razloga za zadržavanje na temelju članka 8. Direktive o prihvatu i da je slijedom toga donesena nova odluka o zadržavanju. Isto tako, prema mojem mišljenju, ključno je da podnositelj zahtjeva bude propisno obaviješten o promjeni njegovog ili njezinog pravnog položaja, odnosno da je njemu ili njoj odobren ulazak na državno područje, čak i ako u toj fazi ta pravna promjena nije popraćena fizičkom.
3. Kako zadržavanje nakon isteka roka od četiri tjedna utječe na nadležnost tijela odlučivanja?
61.
Prelazeći dalje na treće potpitanje, sud koji je uputio zahtjev želi doznati koji utjecaj zadržavanje podnositelja zahtjeva na istom mjestu (koje se prvotno smatralo mjestom na granici, a nakon razdoblja od četiri tjedna mjestom koje se nalazi na državnom području) ima na vremensku i materijalnu nadležnost tijela odlučivanja.
62.
S obzirom na moja prethodna razmatranja, smatram da nastavak zadržavanja i promjena pravne kvalifikacije mjesta zadržavanja, nakon četiri tjedna, sami po sebi nemaju nikakav utjecaj na nadležnost tijela odlučivanja, odnosno tijela koje je država članica odredila kao odgovorno za razmatranje i odluku o zahtjevima za međunarodnu zaštitu (
36
).
63.
Na nadležnost tog tijela prije bi mogao utjecati istek roka od četiri tjedna, s obzirom na to da taj istek dovodi do prelaska s postupka na granici u redovni postupak. Međutim, ističem da je u slučaju Belgije tijelo odlučivanja isto, CGRA, koji je nadležan za odlučivanje o zahtjevima za međunarodnu zaštitu u okviru obaju postupaka, naravno, u granicama odgovarajućih pravila i različitih rokova u svakom postupku.
64.
Čini se da se sud koji je uputio zahtjev usredotočuje (
37
) na pitanje je li, u slučaju takvog prelaska s posebnog postupka na granici na opći redovni postupak, nadležnost tijela odlučivanja ograničena rokovima i dosegom (
38
) kojim raspolaže u okviru postupka na granici. Prema mojemu mišljenju, to nije slučaj. Iz članka 43. stavka 2. Direktive o postupcima proizlazi da se nakon isteka roka od četiri tjedna zahtjev obrađuje u skladu s drugim odredbama te direktive, tako da razmatranje više ne podliježe materijalnim i vremenskim ograničenjima odredaba kojima se uređuje postupak na granici (
39
).
65.
S obzirom na sve prethodno navedeno, predlažem Sudu da na drugo prethodno pitanje odgovori na način da ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu nije obuhvaćeno područjem primjene članka 43. Direktive o postupcima nakon isteka roka od četiri tjedna utvrđenog u toj odredbi, neovisno o eventualnom nastavku zadržavanja podnositelja zahtjeva i pravnoj kvalifikaciji mjesta tog zadržavanja, nalazilo se ono na granici ili državnom području.
D.
Treće pitanje – razmatranje zahtjeva nakon isteka roka od četiri tjedna
66.
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita može li se zahtjev za međunarodnu zaštitu, koji je prvotno bio predmet postupka na granici, nakon isteka roka od četiri tjedna prioritetno razmotriti u smislu članka 31. stavka 7. Direktive o postupcima, dok je podnositelj zahtjeva i dalje zadržan u skladu s člankom 8. stavkom 3. točkom (b) Direktive o prihvatu u istom objektu, kad su i. sve „dokazne radnje”, uključujući osobni razgovor, provedene u roku od četiri tjedna ili ii. osobni razgovor nije proveden u roku od četiri tjedna. Prema mojem shvaćanju, to pitanje otvara dva problema koja valja razmotriti.
1. Može li se dati prednost obradama prijava nakon razdoblja od četiri tjedna?
67.
Prvo pitanje koje treba razmotriti jest može li se razmatranju zahtjeva za međunarodnu zaštitu, podnesenog u okviru postupka na granici i koje se nastavlja u okviru redovnog postupka, dati „prednost” u smislu članka 31. stavka 7. Direktive o postupcima nakon isteka roka od četiri tjedna.
68.
Smatram da je odgovor na to pitanje jednostavan. Člankom 31. stavkom 7. Direktive o postupcima državama članicama omogućuje se fleksibilnost koja je potrebna kako bi se dala prednost pri odlučivanju o zahtjevu za međunarodnu zaštitu, ispitujući ga prije drugih, u uobičajenim rokovima, u skladu s postupovnim načelima i jamstvima. U tom se članku ne navode iscrpno situacije u kojima se razmatranju može dati prednost, nego se samo indikativno upućuje na neke od tih situacija. Prema tome, u tekstu uvodne izjave 19. Direktive o postupcima države članice „daju prednost nekim zahtjevima” (moje isticanje), pod uvjetom da se poštuju temeljna načela i jamstva iz poglavlja II. Direktive.
69.
U tom pogledu, izbor belgijskog zakonodavca, koji je primjenjiv na ove predmete, da dâ prednost razmatranju zahtjeva kada su dotični podnositelji zahtjeva zadržani u načelu je u skladu s člankom 31. stavkom 7. Direktive o postupcima. Dodao bih da se taj pristup također čini pogodnim za brz i učinkovit postupak, u skladu s uvodnom izjavom 18. Direktive o postupcima (
40
), te kako bi se osiguralo da se zadržavanje određuje samo u najkraćem potrebnom razdoblju, u skladu sa zahtjevima Direktive o prihvatu (
41
).
2. Može li se na dokazne radnje u postupku na granici pozvati nakon isteka roka od četiri tjedna?
70.
Kao drugo, također se može shvatiti da sud koji je uputio zahtjev želi doznati može li se na dokazne radnje poduzete u okviru postupka na granici pozvati u svrhu donošenja odluke nakon isteka roka od četiri tjedna i stoga u okviru redovnog postupka.
71.
Prema mojem mišljenju, upravo se o tome radi kad se razmatranje zahtjeva započeto u postupku na granici nastavlja prema redovnom postupku, u skladu s člankom 43. stavkom 2. Direktive o postupcima. Zahtijevati od tijela odlučivanja da pokrene novo ispitivanje i ne uzme u obzir prethodno poduzete dokazne radnje bilo bi protivno potrebi za učinkovitim i brzim postupkom.
72.
Neovisno o prethodno navedenom, ne mogu zanemariti kontekst u kojem se nalazi to pitanje, koji je sud koji je uputio zahtjev iznio na sljedeći način: „U praksi, kratki rokovi i zadržavanje na granici [koji su svojstveni belgijskom postupku na granici] mogu ugroziti temeljna načela i jamstva predviđena u poglavlju II. [Direktive o postupcima] (uključujući pristup odvjetniku [ili] vrijeme potrebno za prikupljanje svih relevantnih dokumenata u prilog zahtjevu…)” (
42
).
73.
Čini se da sud koji je uputio zahtjev, prema mojem mišljenju, upućuje na to da dokazne radnje u okviru postupka na granici stoga mogu biti manje kvalitetne i da se stoga na njih ne bi trebalo pozivati u okviru redovnog postupka. U tom pogledu mogu samo naglasiti da se na dokazne radnje koje ne ispunjavaju standarde osnovnih načela i temeljnih jamstava iz poglavlja II. Direktive o postupcima ne može pozivati ni u redovnom postupku ni u okviru postupka na granici. Poštovanje tih temeljnih načela i jamstava temeljni je i izričit uvjet za primjenu svih postupaka iz Direktive o postupcima, uključujući postupak na granici (
43
). Stoga je na nacionalnom sudu da u okviru ispitivanja predmeta koji se pred njim vode ocijeni jesu li se ta temeljna načela i jamstva poštovala tijekom cijelog primijenjenog postupka.
74.
U svakom slučaju, moram pojasniti da pribjegavanje dokaznim radnjama poduzetima u okviru postupka na granici ne bi trebalo dovoditi u pitanje pravo podnositelja zahtjeva da, kao prvo, podnese nove primjedbe, uz iznošenje bilo kakvih novih elemenata koje bi praktički bio spriječen podnijeti ranije (
44
) i, kao drugo, ima pravo na dodatna jamstva koja se mogu primijeniti samo u okviru redovnog postupka, kao što su mogućnost primanja preslike zapisnika ili prijepisa osobnog razgovora prije donošenja odluke (
45
).
75.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na treće pitanje odgovori tako da članak 43. Direktive o postupcima treba tumačiti na način da dopušta tijelu odlučivanja da nakon roka od četiri tjedna dâ prednost nastavku razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnesenog u okviru postupka na granici i da se osloni na dokazne radnje poduzete u okviru tog postupka, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u ovim predmetima, pod uvjetom da se poštuju temeljna načela i jamstva iz poglavlja II. Direktive o postupcima, kako se primjenjuju u svakoj fazi postupka.
E.
Četvrto pitanje – usklađenost nacionalne prakse s Direktivom o prihvatu i Direktivom o postupcima
76.
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li „takva primjena nacionalnog propisa” u skladu s iznimnom prirodom zadržavanja podnositelja zahtjeva koja proizlazi iz članka 8. Direktive o prihvatu i općeg cilja Direktive o postupcima.
77.
Budući da je upućivanje u pitanju na „takvu primjenu nacionalnog propisa” prilično nejasno, mogu ga samo shvatiti na način da obuhvaća sve korake koje su belgijska tijela slijedila, primjenjujući ga u sedam predmeta o kojima je riječ, s posebnim naglaskom na zadržavanju podnositelja zahtjeva. Upućivanje na opći cilj Direktive o postupcima također nije jasno u tom kontekstu, s obzirom na to da je glavni cilj te direktive, kako je utvrđen u njezinoj uvodnoj izjavi 12., „daljnji razvoj standarda za postupke u državama članicama za priznavanje i ukidanje međunarodne zaštite s ciljem uspostave zajedničkog postupka azila u Uniji”. Umjesto toga, može se shvatiti da sud koji je uputio zahtjev upućuje na daljnji cilj Direktive, kako je naveden u njezinoj uvodnoj izjavi 60., a kojim se nastoji „osigurati puno poštivanje ljudskog dostojanstva i promicati primjenu [određenih temeljnih prava iz] Povelje”, osobito poštovanja ljudskog dostojanstva, zabrane mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja te prava na azil.
78.
S obzirom na prethodno navedeno, ističem da je sud koji je uputio zahtjev pojasnio da nije nadležan za preispitivanje odluka kojima se nalaže zadržavanje podnositelja zahtjeva i da se sporovi koji se pred njim vode odnose samo na odluke kojima se zahtjevi za međunarodnu zaštitu odbijaju kao neosnovani ili odbacuju kao nedopušteni. S obzirom na prethodno navedeno, poput belgijske vlade, moram priznati određene zadrške u pogledu relevantnosti pitanja za glavni postupak i, prema tome, u pogledu njegove dopuštenosti.
79.
S obzirom na navedeno, moram priznati činjenicu da četvrto prethodno pitanje, kako ga shvaćam i analiziram u nastavku, sadržava nekoliko parametara koji se nedvojbeno ne mogu smatrati irelevantnima za spor u glavnom postupku. Stoga, uzimajući u obzir i pretpostavku relevantnosti prethodnih pitanja (
46
), smatram svrsishodnim razmotriti ovo pitanje, s obzirom na to da se može smatrati da bi, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, pristup nacionalnih tijela mogao utjecati na valjanost primijenjenog postupka.
80.
Ako se tumači s obzirom na cijeli zahtjev za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev shvaćam na način da dovodi u pitanje usklađenost s Direktivom o postupcima i Direktivom o prihvatu prakse belgijskih tijela koja se sastoji od i. pokretanja razmatranja zahtjeva u okviru postupka na granici, pri čemu se podnositelja zahtjeva zadržava na temelju članka 8. stavka 3. točke (c) Direktive o prihvatu u mjestu zadržavanja unutar zemlje koje se smatra mjestom koje se nalazi na granici, ii. i, nakon isteka roka od četiri tjedna, donošenja nove odluke o zadržavanju; (iii) produljenja zadržavanja podnositelja zahtjeva u istom objektu koji se više ne smatra mjestom na granici; (iv) opravdanja daljnjeg zadržavanja na temelju drugog razloga, odnosno članka 8. stavka 3. točke (b) Direktive o prihvatu, „da se odrede oni elementi na kojima se zahtjev za međunarodnu zaštitu temelji, a koji se bez zadržavanja ne mogu pribaviti”, bez obzira jesu li sve dokazne radnje, uključujući osobni razgovor, provedene ili ne.
81.
Započet ću točkom iv., jedinim aspektom koji se već nije razmatrao u kontekstu prijašnjih pitanja i na koji se sud koji je uputio zahtjev već pozvao u svojem trećem pitanju. U tom pogledu moram priznati da ne vidim koji se dodatni elementi na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu tek trebaju pribaviti nakon što su provedene sve dokazne radnje, osobito osobni razgovor. Stoga mi se čini da se nakon posljednje dokazne radnje razlog iz članka 8. stavka 3. točke (b) Direktive o prihvatu više ne primjenjuje. U tom pogledu također ističem da članak 9. stavak 1. iste direktive predviđa da se podnositelj zahtjeva zadržava „što je kraće moguće i samo tako dugo dok vrijede razlozi iz članka 8. stavka 3.”. (
47
) S obzirom na prethodno navedeno, smatram da se, nakon što su provedene sve dokazne radnje, što znači da su tijela prikupila sve informacije potrebne za njihovu procjenu i da nisu predviđene daljnje radnje, zadržavanje podnositelja zahtjeva više ne može nastaviti na temelju članka 8. stavka 3. točke (b) Direktive o prihvatu.
82.
Suprotno tomu, što se tiče točaka i. do iii., već sam iznio svoje stajalište u okviru analize prethodno navedenih pitanja, prema kojoj one načelno ne predstavljaju problem usklađenosti s pravom Unije.
83.
Međutim, bilo bi nemarno od mene ne dodati da bi gotovo istovjetan redoslijed koraka u sedam predmeta mogao upućivati, kao što su to tvrdili podnositelji zahtjeva, da je riječ o pristupu na koji se nacionalna tijela sustavno pozivaju. To bi, prema mojem mišljenju, uz pitanje ispitano u točki 81. ovog mišljenja dovelo do zabrinutosti u pogledu usklađenosti s pravom Unije, a osobito s člankom 8. Direktive o prihvatu i člankom 43. Direktive o postupcima, uzimajući u obzir cilj Direktive o postupcima koji se odnosi na promicanje i poštovanje temeljnih prava podnositelja zahtjeva (vidjeti točku 77. ovog mišljenja).
84.
Konkretnije, sustavna primjena pristupa navedenog u točki 80. ovog mišljenja upućuje na to da je zadržavanje, kako tijekom postupka na granici tako i tijekom redovnog postupka, gotovo automatsko, a ne iznimna mjera koja se donosi posljednja nakon pojedinačne ocjene njezine proporcionalnosti i nužnosti, kao što se to zahtijeva člankom 8. stavkom 2. Direktive o prihvatu (
48
). Pod tom pretpostavkom, sustavna primjena postupka na granici na zahtjeve za međunarodnu zaštitu, unatoč predvidljivim poteškoćama u poštovanju roka od četiri tjedna, uz zadržavanje podnositelja zahtjeva na temelju umjetne izmjene razloga zadržavanja, mogla bi predstavljati zlouporabu postupka na granici i zaobilaženje ograničenja od četiri tjedna predviđenog u članku 43. stavku 2. Direktive o postupcima.
85.
S obzirom na ta razmatranja, predlažem Sudu da na četvrto pitanje odgovori na način da se Direktivi o prihvatu i Direktivi o postupku ne protivi praksa poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se u biti sastoji od nastavka zadržavanja nakon razdoblja od četiri tjedna podnositelja zahtjeva čiji je zahtjev prvotno bio predmet postupka na granici, na istom fizičkom mjestu, na temelju drugog razloga za zadržavanje, pod uvjetom da je svaka mjera zadržavanja valjano donesena na temelju pojedinačne ocjene nužnosti i proporcionalnosti i da se nastavlja samo dok se i dalje primjenjuje relevantni razlog za zadržavanje.
F.
Peto pitanje – sudski nadzor koji nacionalni sud provodi po službenoj dužnosti
86.
Svojim petim i posljednjim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 31. stavke 7. i 8., članak 43. i članak 46. Direktive o postupcima, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da, kada mu je podnesen pravni lijek protiv odluke donesene u okviru postupka pokrenutog na granici, on mora po službenoj dužnosti istaknuti nedonošenje te odluke u roku od četiri tjedna utvrđenom u članku 43. stavku 2. Direktive o postupcima (
49
). Čini se da iz spisa proizlazi da je to pitanje relevantno samo u pogledu tužitelja u dvama od sedam predmeta za koje se čini da nisu istaknuli takav dopušteni razlog pred sudom koji je uputio zahtjev (
50
).
87.
S obzirom na moje stajalište o prethodno navedenim pitanjima, čini mi se da više nije potrebno odgovoriti na to pitanje, koje je u velikoj mjeri postalo bespredmetno. Naime, s obzirom na prethodnu analizu i posebne činjenične okolnosti predmeta, osobito činjenicu da je isto tijelo odlučivanja nadležno i u okviru postupka na granici i u okviru redovnog postupka, teško je vidjeti na koji bi način odgovor na to pitanje mogao utjecati na rješenje sporova u glavnom postupku.
88.
U slučaju da Sud ipak smatra da na to pitanje treba odgovoriti, s obzirom na to da je zauzeo drukčije stajalište u pogledu prethodnih pitanja (
51
), iznosim sljedeća razmatranja.
89.
Kao prvo, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pravo Unije ne obvezuje nacionalne sudove da po službenoj dužnosti istaknu razloge koji se temelje na povredi odredaba prava Unije ako bi ih ispitivanje tih razloga obvezalo da izađu iz granica spora kako su ga odredile same stranke (
52
).
90.
Neovisno o prethodno navedenom, Sud je također istaknuo da članak 46. stavak 3. Direktive o postupcima, u vezi s člankom 47. Povelje, kojim se podnositeljima zahtjeva jamči pravo na djelotvoran pravni lijek, zahtijeva da nacionalni sud, pred kojim se osporava odluka o zahtjevu za međunarodnu zaštitu, djelotvornim pravnim lijekom predvidi da se „cjelovito i ex nunc razmotri i činjenice i pravna pitanja”. Sud je presudio da takvo cjelovito i ex nunc razmatranje mora uključivati preispitivanje po službenoj dužnosti određenih postupovnih aspekata – u opsegu u kojem je o njima obaviješten nacionalni sud – koji mogu utjecati na postupak razmatranja koji se primjenjuje na takve zahtjeve (
53
).
91.
Prema mojem mišljenju, načelno, istek roka od četiri tjedna bez odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu predstavlja takav postupovni aspekt jer dovodi do prelaska iz postupka na granici u redovni postupak i stoga do promjene primijenjenog postupka razmatranja (
54
). Stoga smatram da je sudska praksa navedena u prethodnoj točki primjenjiva na ovaj kontekst i da, načelno, nedonošenje odluke u roku od četiri tjedna nacionalni sud mora ispitati po službenoj dužnosti.
92.
Stoga, u slučaju da Sud odluči odgovoriti na peto pitanje, predlažem da odgovori tako da članak 46. stavak 3. Direktive o postupcima, u vezi s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da, kada je nacionalnom sudu podnesen pravni lijek protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koji je prvotno ispitan u okviru postupka na granici, taj sud mora, u okviru svojeg cjelovitog i ex nunc nadzora, po službenoj dužnosti ispitati, na temelju informacija koje su mu priopćene tijekom postupka koji se pred njim vodi, nedonošenje odluke u roku od četiri tjedna iz članka 43. stavka 2. Direktive o postupcima.
VI. Zaključak
93.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na sljedeći način odgovori na tri pitanja koja je postavio Conseil du Contentieux des Étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija):
1.
Članku 43. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite („Direktiva o postupcima”)
ne protivi se razmatranje, u okviru postupka na granici, zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnesenog na granici ili u tranzitnoj zoni kada je podnositelj zahtjeva zadržan u objektu koji je zemljopisno unutar zemlje.
2.
Razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu nije obuhvaćeno područjem primjene članka 43. Direktive o postupcima nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog tom odredbom, neovisno o eventualnom nastavku zadržavanja podnositelja zahtjeva i pravnoj kvalifikaciji mjesta tog zadržavanja kao mjesta na granici ili državnom području.
3.
Članak 43. Direktive o postupcima
treba tumačiti na način da dopušta tijelu odlučivanja da nakon roka od četiri tjedna dâ prednost nastavku razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnesenog u okviru postupka na granici i da se osloni na dokazne radnje poduzete u okviru tog postupka, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u ovim predmetima, pod uvjetom da se poštuju temeljna načela i jamstva iz poglavlja II. Direktive o postupcima, kako se primjenjuju u svakoj fazi postupka.
4.
Direktivi 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i Direktivi o postupcima
ne protivi se praksa poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se u biti sastoji od nastavka zadržavanja nakon razdoblja od četiri tjedna podnositelja zahtjeva čiji je zahtjev prvotno bio predmet postupka na granici, na istom fizičkom mjestu, na temelju drugog razloga za zadržavanje, pod uvjetom da je svaka mjera zadržavanja valjano donesena na temelju pojedinačne ocjene nužnosti i proporcionalnosti i da se nastavlja samo dok se i dalje primjenjuje relevantni razlog za zadržavanje.
5.
Članak 46. stavak 3. Direktive o postupcima, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da, kada je nacionalnom sudu podnesen pravni lijek protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koji je prvotno ispitan u okviru članka 43. postupka na granici, taj sud mora, u okviru svojeg cjelovitog i ex nunc nadzora, po službenoj dužnosti ispitati, na temelju informacija koje su mu priopćene tijekom postupka koji se pred njim vodi, nedonošenje odluke u roku od četiri tjedna iz članka 43. stavka 2. Direktive o postupcima.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90., SL 2023./90200, L)
(
3
)	Direktiva 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.)
(
4
)	Moniteur belge od 31. prosinca 1980., str. 14584.
(
5
)	Arrêté royal du 14 mai 2009 fixant le régime et les règles de fonctionnement applicables aux lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, § 1er, de la loi du 15 décembre 1980 (Kraljevska uredba od 14. svibnja 2009. o utvrđivanju sustava i pravila funkcioniranja primjenjivih na prava smještaja u smislu članka 74/8 stavka 1. Zakona od 15. prosinca 1980.), Moniteur belge od 27. svibnja 2009., str. 38857.
(
6
)	Arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, § 2, de la loi du 15 décembre 1980 (Kraljevska uredba od 17. veljače 2012. o mjestu iz članka 74/8 stavka 2. Zakona od 15. prosinca 1980.), Moniteur belge od 15. ožujka 2012., str. 15767.
(
7
)	Zbog toga što podnositelji zahtjeva nisu ispunjavali uvjete za ulazak predviđene Zakonom od 15. prosinca 1980. (uključujući, na primjer, posjedovanje važeće vize).
(
8
)	Na temelju članka 74/5 stavaka 1. i 2. Zakona od 15. prosinca 1980., koji odgovara razlogu zadržavanja iz članka 8. stavka 3. točke (c) Direktive o prihvatu, odnosno za odlučivanje, u okviru postupka na granici, o pravu podnositelja zahtjeva da uđe na državno područje.
(
9
)	Vidjeti članak 2. stavak 2. Uredbe (EU) 2016/399 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o Zakoniku Unije o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica („Zakonik o schengenskim granicama”) (SL 2016., L 77, str. 1.), kojim se vanjske granice definiraju kao „kopnene granice država članica, uključujući granice na rijekama i jezerima, granice na moru i njihove zračne, riječne, pomorske i luke na jezerima, ako se ne radi o unutarnjim granicama”.
(
10
)	Sud koji je uputio zahtjev i belgijska vlada uputili su na taj smještaj kao mjesto zadržavanja za dotične tužitelje.
(
11
)	Na temelju članka 57/6 stavka 2. Zakona od 15. prosinca 1980., ako je podnositelj zahtjeva zadržan na određenom mjestu, na državnom području ili na granici, odluka CGRA‑a mora se donijeti kao prioritet; vidjeti i članak 31. stavak 7. Direktive o postupcima.
(
12
)	Vidjeti presude od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367 (u daljnjem tekstu: presuda FMS i dr.), presudu od 30. lipnja 2022., Valstybės sienos apsaugos tarnyba i dr., C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505 (u daljnjem tekstu: predmet C‑72/22 PPU), od 17. prosinca 2020., Komisija/Mađarska (Prihvat tražitelja međunarodne zaštite), C‑808/18, EU:C:2020:1029 (u daljnjem tekstu: presuda Komisija/Mađarska) i od 30. lipnja 2022., C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505 (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu C‑72/22 PPU).
(
13
)	Vidjeti presuduC‑72/22 PPU, t. 74. i moje mišljenje u istom predmetu (EU:C:2022:431, t. 126.; u daljnjem tekstu: moje mišljenje u predmetu C‑72/22 PPU).
(
14
)	Vidjeti presudu FMS i dr., t. 236.
(
15
)	Direktiva 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.); vidjeti njezin članak 2. stavak 2. točku (a) i članak 4. stavak 4.
(
16
)	Vidjeti, primjerice, Službu Europskog parlamenta za istraživanja, „Postupci azila na granici – Ocjena europske provedbe”, PE 654.201, studeni 2020. („u daljnjem tekstu: izvješće EPRS‑a”).
(
17
)	Vidjeti presudu FMS i dr., t. 239.
(
18
)	Ističem da, iako se pojam „granice” može shvatiti upućivanjem na Zakonik o schengenskim granicama (vidjeti bilješku 9. ovog mišljenja), ne postoji pravna definicija „tranzitnog područja” u Direktivi o postupcima ni u drugom relevantnom zakonodavstvu. Međutim, u uobičajenom smislu izraza u svakodnevnom jeziku, tranzitne zone općenito se shvaćaju kao područja, obično unutar međunarodnih zračnih luka i morskih luka, koja se nalaze u blizini graničnih prijelaza ili pokraj njih (iako njihovu točnu veličinu određuje dotična država), u kojima osobe koje su prešle granicu ostaju privremeno, u očekivanju kasnijeg putovanja ili dozvole ulaska u državu.
Također valja istaknuti da se odredbe Zakona od 15. prosinca 1980. o uvođenju postupaka na granici, u izvršavanju margine prosudbe dodijeljene člankom 43. Direktive o postupcima, odnose samo na „granice” i ne spominju „tranzitna područja”. Međutim, ova se analiza odnosi na oba pojma, kako se zajedno pojavljuju u članku 43.
(
19
)	Vidjeti, primjerice, komparativne studije: Europski potporni ured za azil (EASO), „Granični postupci za zahtjeve za azil u zemljama EU+, rujan 2020.” i izvješće EPRS‑a, bilješka 16. op.cit.
(
20
)	Konkretno, u zonama koje se nalaze tik uz granične prijelaze osoba se ne može zadržati doslovno na graničnoj liniji.
(
21
)	Vidjeti u tom pogledu moje mišljenje u predmetu C‑72/22 PPU, t. 127.
(
22
)	Vidjeti primjerice Rezoluciju Europskog parlamenta od 10. veljače 2021. o provedbi članka 43. Direktive [2013/32] (SL 2021., C 465, str. 47.)
(
23
)	Izričito navedena u Zakoniku o schengenskim granicama u skladu s pravom EU‑a; vidjeti bilješku 9. ovog mišljenja.
(
24
)	Vidjeti također presudu ESLJP‑a od 25. lipnja 1996., Amuur protiv Francuske, CE:ESLJP:1996: 0625JUD001977692, , § 52., s naglaskom na pravu primjenjivom u tim zonama.
(
25
)	Umjesto izravnog određivanja mjesta zadržavanja tijekom postupaka na granici, belgijsko zakonodavstvo postiže isti rezultat pristupom u dvije faze: kao prvo, zahtijeva zadržavanje „na mjestu koje se nalazi na granici”, a zatim, pravnom fikcijom, određuje mjesta koja se kvalificiraju kao takva. Taj pristup ne mijenja bit ove analize.
(
26
)	Komisijin argument iznesen je u kontekstu priznavanja margine prosudbe kojom države članice raspolažu za određivanje točne lokacije i opsega tranzitnih zona; vidjeti bilješku 18. ovog mišljenja.
(
27
)	Vidjeti presude FMS i dr., t. 242. i slj. te Komisija/Mađarska, t. 181.
(
28
)	Uredba (EU) 2024/1348 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. svibnja 2024. o utvrđivanju zajedničkog postupka za međunarodnu zaštitu u Uniji i stavljanju izvan snage Direktive [2013/32] (SL 2024./1348, L, str. 1.)
(
29
)	Vidjeti članak 54. Uredbe o postupcima azila.
(
30
)	Vidjeti presudu FMS i dr., t. 235.
(
31
)	Ibid., t. 241.
(
32
)	Vidjeti osobito nacionalnu sudsku praksu navedenu u točki 3.1.1. zahtjeva za prethodnu odluku.
(
33
)	Sud koji je uputio zahtjev također upućuje (u ovom slučaju također kao i u trećem pitanju) na situaciju u kojoj je donesena odluka o naknadnom preispitivanju, što je međuodluka kojom se utvrđuje potreba za naknadnim ispitivanjem. U belgijskom pravu takva odluka ima istu posljedicu kao i istek roka od četiri tjedna, odnosno podnositelju zahtjeva se odobrava ulazak na državno područje. Podrazumijeva se da je odluka o naknadnom preispitivanju donesena u predmetima C‑54/24 do C‑56/24, koja, međutim, nije utjecala na status dotičnih podnositelja zahtjeva, kojima je već bio odobren ulazak na državno područje s obzirom na istek roka od četiri tjedna. Budući da je tako, nije relevantno konkretno ocijeniti situaciju u kojoj su donesene odluke o naknadnom ispitivanju.
(
34
)	Vidjeti članak 26. stavak 1. Direktive o postupcima, u kojem se u tom pogledu upućuje na Direktivu o prihvatu.
(
35
)	Vidjeti presudu u predmetu C‑72/22 PPU, t. 83. i navedenu sudsku praksu.
(
36
)	Vidjeti članak 2. točku (f) i članak 4. stavak 1. Uredbe o postupcima.
(
37
)	Vidjeti u tom smislu točku 4.3. podtočku (b) alineju ii. zahtjeva za prethodnu odluku.
(
38
)	Valja podsjetiti na to da se u okviru postupka na granici odluka o meritumu može donijeti samo u okolnostima taksativno navedenima u članku 31. stavku 8. Direktive o postupcima.
(
39
)	Međutim, ako bi ubrzani postupak bio u skladu s postupkom na granici, odluka o meritumu nužno bi ostala ograničena na okolnosti iscrpno navedene u članku 31. stavku 8. Direktive o postupcima u pogledu tih dviju vrsta postupaka.
(
40
)	Uvodna izjava 18. Direktive o postupcima glasi: „U interesu je država članica i podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatanja koje se provodi.”
(
41
)	Vidjeti članak 9. i uvodnu izjavu 16. Direktive o prihvatu.
(
42
)	Vidjeti točku 4.3. podtočku (b) alineju iv. zahtjeva za prethodnu odluku.
(
43
)	Vidjeti članak 31. stavak 1., članak 31. stavak 7., članak 31. stavak 8. i članak 43. stavak 1. Direktive o postupcima.
(
44
)	U skladu s člankom 40. Direktive o postupcima.
(
45
)	Vidjeti u tom pogledu članak 17. stavak 5. Direktive o postupcima.
(
46
)	Vidjeti presudu od 8. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ispitivanje zadržavanja po službenoj dužnosti), C‑704/20 i C‑39/21, EU:C:2022:858, (u daljnjem tekstu: presuda u predmetima C‑704/20 i C‑39/21), t. 61. i navedenu sudsku praksu).
(
47
)	Članak 9. stavak 1. drugi podstavak Direktive o prihvatu nadalje predviđa: „Upravni postupci u vezi s razlozima za zadržavanje iz članka 8. stavka 3. izvršavaju se s dužnom pažnjom. Kašnjenja upravnih postupaka, koja se ne mogu pripisati podnositelju zahtjeva, ne opravdavaju nastavak zadržavanja. Osim toga, u uvodnoj izjavi 16. navedene direktive također se navodi da zadržavanje „ne smije biti dulje nego što je to opravdano potrebno za dovršavanje svih odgovarajućih postupaka”.
(
48
)	Vidjeti presudu od 25. lipnja 2020., Ministerio Fiscal (Tijelo koje može zaprimiti zahtjev za međunarodnu zaštitu), C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, t. 101. do 105. i navedenu sudsku praksu; vidjeti i uvodnu izjavu 15. Direktive o prihvatu.
(
49
)	Sud koji je uputio zahtjev općenitije upućuje na „nepoštovanje roka od četiri tjedna”. Budući da (i) taj sud nije nadležan za zadržavanje i (ii) u svim slučajevima, podnositeljima zahtjeva formalno je dopušten ulazak na državno područje, navedeno nepoštovanje može se shvatiti samo kao da se odnosi na nedonošenje odluke u roku od četiri tjedna.
(
50
)	Konkretnije, za razliku od drugih podnositelja zahtjeva, tužitelji u predmetima C‑52/24 i C‑53/24 u svojim prvotnim tužbama nisu istaknuli tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 57/6/4 Zakona od 15. prosinca 1980., kojim se prenosi članak 43. Direktive o postupcima. Iako su se tužitelji nakon toga pozvali na tu navodnu povredu na raspravi, sud koji je uputio zahtjev naveo je da su tužbeni razlozi koji nisu istaknuti u fazi prvotne tužbe u načelu nedopušteni.
(
51
)	Primjerice, ako Sud smatra da se nakon roka od četiri tjedna ne mogu uzeti u obzir dokazne radnje poduzete tijekom tog roka od četiri tjedna (suprotno mojem mišljenju, kako je navedeno u točkama 71. do 75. ovog mišljenja).
(
52
)	Vidjeti presudu u predmetima C‑704/20 i C‑39/21 točku 91. i navedenu sudsku praksu.
(
53
)	Presuda od 4. listopada 2024., Ministerstvo vnitra České republiky, Odbo razylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841.
(
54
)	Osim toga, u dotičnim su predmetima tužitelji koji nisu istaknuli relevantan tužbeni razlog u svojoj prvotnoj tužbi nesporno obavijestili sud koji je uputio zahtjev o tom pitanju, osobito time što su ga istaknuli u fazi rasprave; vidjeti gornju bilješku 50.