62022CC0087
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. PIKAMÄE
представено на 23 март 2023 година (
1
)
Дело C‑87/22
TT
при участието на:
AK
(Преюдициално запитване, отправено от Landesgericht Korneuburg (Областен съд Корнойбург, Австрия)
„Преюдициално запитване — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Членове 10 и 15 — Компетентност във връзка с родителската отговорност — Искане до съд на друга държава членка, който е по-подходящ за разглеждането на делото, да приеме компетентността — Условия — Съд на държавата членка, в която детето е отведено неправомерно — Хагска конвенция от 25 октомври 1980 г.“
I. Въведение
1.
В доклада Borrás (
2
) се посочва, че „[м]оже би най-същественият риск, който следва да се вземе предвид при закрилата на децата на двамата родители в случаи на криза в брачните отношения, е този от международното отвеждане на детето от единия родител с всички проблеми, които произтичат от това за неговата стабилност и закрила“ (
3
). Именно пред такова положение сме изправени в настоящия случай.
2.
С двата си преюдициални въпроса Landesgericht Korneuburg (Областен съд Корнойбург, Австрия) иска от Съда тълкуване по-специално на член 15 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 (
4
) в контекста на спор между двама словашки граждани — TT, жалбоподателя в главното производство (наричан по-нататък „бащата“), който живее в Австрия, и AK, ответницата в главното производство (наричана по-нататък „майката“), във връзка с упражняването на родителските права върху техните деца, които понастоящем се намират с майката в Словакия.
3.
Ето защо настоящото дело предоставя на Съда възможност, от една страна, да уточни обхвата на член 15 от Регламент № 2201/2003, който се отнася до прехвърлянето на делото в съд, който е по-подходящ да го разгледа, и от друга страна, да отговори на неразглеждания досега въпрос за съотношението между тази разпоредба и член 10 от посочения регламент, който се отнася до компетентността в случай на отвличане на дете.
II. Правна уредба
А.
Международното право
4.
Съгласно член 1, буква а) от Конвенцията за гражданските аспекти на международното отвличане на деца, съставена в Хага на 25 октомври 1980 г. (наричана по-нататък „Хагската конвенция от 1980 г.“), тя има за цел по-специално „да осигури незабавното връщане на децата, [отведени] или задържани [неправомерно] в някоя от договарящите държави“.
Б.
Правото на Съюза
5.
Освен член 24 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), в рамките на настоящото дело са релевантни членове 8, 10, 11, 15 и 20 от Регламент № 2201/2003.
III. Обстоятелствата в основата на спора по главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
6.
Бащата и майката са съжителствали без сключен брак, когато през 2012 г. в Словакия се раждат децата им V и M. По силата на словашкото право родителските права върху децата се упражняват съвместно от двамата родители.
7.
Двамата родители са работели в Словакия (
5
). През 2014 г. семейството се установява в Австрия и децата посещават детски ясли, а след това и детска градина в тази държава членка до 2017 г. След това през същата година те започват да посещават училище в Словакия, като ежедневно пътуват от местопребиваването си в Австрия до училището в Словакия. Децата общуват с родителите си, както и с бабата и дядото на словашки език и знаят само няколко думи на немски език.
8.
В началото на 2020 г. родителите се разделят. От юли 2020 г. децата живеят с майка си в Словакия без съгласието на бащата.
9.
Бащата подава молба за връщане на децата съгласно Хагската конвенция от 1980 г., като на основание член 8, първа алинея и трета алинея, буква f) от тази конвенция тя е подадена до Okresny Sud Bratislava I (Районен съд Братислава I, Словакия).
10.
Едновременно с това бащата сезира Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Районен съд Брук ан дер Лайта, Австрия) с искане единствено на него да бъде предоставено упражняването на родителските права по отношение на двете деца, като твърди, че като е отвела неправомерно децата от Австрия в Словакия, майката е застрашила благоденствието им и им е попречила да се срещат с него.
11.
Майката се противопоставя на това искане и повдига възражение за липса на компетентност на Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Районен съд Брук ан дер Лайта), като твърди, че децата непрекъснато са имали обичайното си местопребиваване в Словакия и не са били социално интегрирани в мястото, където се е намирало семейното жилище в Австрия. С определение от 4 януари 2021 г. доводите на майката за липса на компетентност на този австрийски съд са уважени от първоинстанционния съд.
12.
Бащата подава въззивна жалба пред Landesgericht Korneuburg (Областен съд Корнойбург), който с определение от 23 февруари 2021 г. изменя първоинстанционното определение и отхвърля повдигнатото от майката възражение за липса на компетентност.
13.
С определение от 23 юни 2021 г. Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) потвърждава определението на Landesgericht Korneuburg (Областен съд Корнойбург).
14.
На 23 септември 2021 г. майката подава искане до Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Районен съд Брук ан дер Лайта) с цел този съд да изиска от словашки съд — на основание член 15, параграф 1, буква б) и параграф 2, буква а) от Регламент № 2201/2003 — да приеме компетентността в съответствие с член 15, параграф 5 от този регламент. В това отношение майката изтъква, от една страна, че наред с производството пред Okresny súd Bratislava I (Районен съд Братислава I) за връщане на децата на основание Хагската конвенция, пред Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V, Словакия) има няколко висящи производства, образувани по искания както на бащата, така и на самата нея, и от друга страна, че тъй като тези съдилища вече са събрали множество доказателства, те са по-подходящи да разгледат въпроса за родителската отговорност за двете деца.
15.
Бащата се противопоставя на това искане на майката, като изтъква, че компетентността по член 15 от Регламент № 2201/2003 на съдилищата на дадена държава членка не може да бъде прехвърлена в случаите, в които пред съдилищата на другата държава членка, от които се изисква да приемат компетентността, има висящо производство по молба за връщане на основание Хагската конвенция от 1980 г.
16.
Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Районен съд Брук ан дер Лайта) уважава искането на майката. Този съд приема, че Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V), който вече е постановил няколко съдебни акта относно правото на лични отношения на бащата с децата, е по-подходящ да разгледа делото във връзка с родителската отговорност и правото на лични отношения, що се отнася до двете деца, които от юли 2020 г. живеят с майката в Словакия и които не са социално интегрирани в Австрия. Освен това провеждането на производството пред австрийски съд щяло да бъде затруднено, доколкото трябвало да се предвиди заклет преводач за всички интервюта и проучвания при проверките на австрийските структури за подпомагане на децата и младежта, както и за назначените вещи лица по детска психология.
17.
Бащата подава въззивна жалба срещу това определение пред Landesgericht Korneuburg (Областен съд Корнойбург).
18.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че Съдът все още не се е произнесъл по въпроса за съотношението между разпоредбите на член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 и на член 10 от него. В това отношение тя иска да се установи дали в случаите, когато държавата членка, от която се изисква да приеме компетентността на основание член 15, параграф 1, буква б) от посочения регламент, е същата държава, в която детето междувременно е установило обичайното си местопребиваване след неправомерно отвеждане, компетентността за произнасяне по въпроса за упражняването на родителските права относно това дете може да бъде прехвърлена към съд в тази държава членка. В допълнение, тази юрисдикция иска да се установи дали при утвърдителен отговор от Съда на този въпрос посочените в член 15, параграф 1 от въпросния регламент условия, които, ако бъдат изпълнени, позволяват прехвърлянето на компетентност на съд в друга държава членка, са уредени изчерпателно, или с оглед на спецификата на неправомерното отвеждане могат да се вземат предвид и други обстоятелства.
19.
При тези обстоятелства с акт от 4 януари 2022 г., постъпил в секретариата на Съда на 9 февруари 2022 г., Landesgericht Korneuburg (Областен съд Корнойбург) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 15 от Регламент [№ 2201/2003] да се тълкува в смисъл, че искането на съд на държава членка, който е компетентен по съществото на делото и който смята, че съд на друга държава членка, с която детето има особена връзка, е по-подходящ за разглеждането на делото или на отделна част от него, този съд на другата държава членка да приеме компетентността, е допустимо и в случаите, в които другата държава членка е държава членка, в която детето е придобило обичайно местопребиваване след неправомерно отвеждане?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос:
Трябва ли член 15 от Регламент [№ 2201/2003] да се тълкува в смисъл, че посочените в тази разпоредба критерии за прехвърляне на компетентността са уредени изчерпателно, без да са необходими допълнителни критерии с оглед на производство, образувано съгласно член 8 [първа алинея и трета алинея, буква f)] от [Хагската конвенция от 1980 г.]?“.
20.
Писмени становища представят страните в главното производство, словашкото правителство и Европейската комисия. Същите страни, с изключение на словашкото правителство, вземат участие в съдебното заседание, проведено на 12 януари 2023 г.
IV. Анализ
21.
В разглеждания в главното производство случай две деца, родени в Словакия през 2012 г., с родители със словашко гражданство, които не са сключили брак, понастоящем се намират в тази държава членка с майка си без съгласието на бащата, който работи в Австрия — държавата членка, в която семейството е живяло в периода между 2014 г. и отвеждането на децата от майка им.
А.
По специфичните обстоятелства по случая
22.
Според мен обстоятелствата по настоящото дело изискват някои уточнения, за да се разбере по-добре специфичният контекст, в който то се вписва. Припомням обаче, че съгласно постоянната съдебна практика запитващата юрисдикция е единствено компетентна да установи и прецени обстоятелствата по спора, с който е сезирана (
6
).
23.
На първо място, от акта за преюдициално запитване е видно, че пред словашките съдилища са образувани множество производства, свързани по-специално с правото на лични отношения и с правото на издръжка, по искания както на бащата, така и на майката. В това отношение в отговор на поставен от Съда въпрос относно настоящото състояние на тези производства, правното им основание и евентуално естеството на постановените от тези съдилища решения страните в главното производство потвърждават, че няколко производства понастоящем са висящи пред посочените съдилища. Доколкото те могат да се отразят върху правната преценка относно разглежданото в главното производство положение, по-долу ще изложа подробности относно тези производства, при условие че изложените от мен обстоятелства бъдат проверени от запитващата юрисдикция.
24.
Що се отнася до правото на упражняване на родителските права върху децата, бащата посочва, че на 17 юли 2020 г. майката е отправила две искания пред Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V), когато производството относно упражняването на родителските права, образувано по негово искане от 15 юли 2020 г. пред Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Районен съд Брук ан дер Лайта), вече е било висящо в Австрия. Става въпрос за искане за неотложни временни мерки на основание член 20 от Регламент № 2201/2003 и за искане по същество. Искането за временни мерки е отхвърлено с акт от 14 август 2020 г., а производството по второто искане е спряно на основание член 16 от Хагската конвенция от 1980 г. до произнасянето в производството по връщане на децата, образувано по молба на бащата пред Okresny súd Bratislava I (Районен съд Братислава I) (
7
).
25.
Що се отнася до правото на лични отношения, бащата уточнява, че с акт от 10 февруари 2021 г. Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V) е приел неотложни временни мерки на основание член 20 от Регламент № 2201/2003, за да определи отношенията му с децата до приключване на производството относно упражняването на родителските права (
8
), спряно пред този съд (
9
). В съдебното заседание бащата посочва, че въпреки издаването на разпореждане за изпълнение в това отношение, майката е нарушила правото му на лични отношения, за което през януари 2023 г. ѝ е наложена глоба.
26.
Що се отнася до задълженията за издръжка, с акт от 12 февруари 2021 г. Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V) е приел неотложна временна мярка на основание член 14 от Регламент (ЕО) № 4/2009 (
10
) относно задължението на бащата да плаща издръжка на децата до приключване на производството относно упражняването на родителските права, спряно пред този съд.
27.
На второ място, бащата отбелязва, че нито един словашки съд не е приел, че е компетентен да се произнесе по правото на лични отношения съгласно член 9, параграф 2 от Регламент № 2201/2003 (
11
). Той изтъква, че до момента всички произнасяния на Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V) имат временен и неотложен характер и са извършени на основание член 20 от този регламент или член 14 от Регламент № 4/2009.
28.
Ще се върна към тези обстоятелства при тълкуването на член 15 от Регламент № 2201/2003 и на съотношението между тази разпоредба и член 10 от този регламент (
12
).
Б.
По първия преюдициален въпрос
29.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 15 от Регламент № 2201/2003 трябва да се тълкува в смисъл, че съдът на държава членка, чиято компетентност да се произнесе по въпроса за упражняването на родителските права, се основава на член 10 от този регламент (като съд на държавата членка, в която детето е имало обичайно местопребиваване непосредствено преди неправомерното си отвеждане), може да изиска в съответствие с член 15, параграф 1, буква б) от посочения регламент от съда на държавата членка, в която единият от родителите е отвел неправомерно детето и където то живее с този родител, да приеме компетентността.
30.
За да отговоря на този въпрос, най-напред ще анализирам дали отвеждането на децата по главното производство представлява неправомерно отвеждане по смисъла на Регламент № 2201/2003 (раздел 1). Като се има предвид, че въз основа на член 20 от този регламент словашките съдилища са постановили временни мерки, отнасящи се по-специално до правото на бащата на лични отношения, по-нататък ще изложа някои съображения относно обхвата на компетентността, основана на тази разпоредба (раздел 2), преди накрая да изясня обхвата на член 15 от посочения регламент и съотношението му с член 10 от същия (раздел 3).
1. По неправомерното отвеждане по смисъла на член 2, точка 11, буква а) от Регламент № 2201/2003
31.
За да се определи дали спорът е възникнал поради неправомерно отвеждане на децата по смисъла на Регламент № 2201/2003, следва да се провери дали са изпълнени условията по член 2, точка 11 от този регламент.
32.
Съгласно член 2, точка 11, буква а) от Регламент № 2201/2003 неправомерният характер на отвеждането (или задържането) на детето зависи от наличието на право „на упражняване на родителски права, придобито по силата на [съдебно] решение или по силата на закона, или по споразумение, [пораждащо правни последици] по силата на правото на държавата членка, в която детето обичайно пребивава непосредствено преди отвеждането или задържането“ (
13
). Що се отнася до наличието на право на упражняване на родителски права, този регламент не определя кое лице трябва да има такова право, което да може да доведе до неправомерност на отвеждането на дете по смисъла на член 2, точка 11 от Регламента, а по отношение на определянето на носителя на това право въпросният регламент препраща към правото на държавата членка, в която детето обичайно е пребивавало непосредствено преди отвеждането. Според Съда за целите на прилагането на посочения регламент неправомерността на отвеждането на дете зависи единствено от наличието на право на упражняване на родителски права, което е предоставено по силата на приложимото национално право и в нарушение на което е извършено отвеждането (
14
).
33.
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че съгласно словашкото право, приложимо за родителите към момента на раждането на децата, родителите, които не са сключили брак, упражняват съвместно родителските права върху децата. В това отношение в съдебното заседание, в отговор на въпрос от Съда във връзка с това, страните в главното производство потвърждават, че имат право на съвместно упражняване на родителските права по силата на словашкото право.
34.
В случая по главното производство децата са „отведени“ от майката от Австрия в Словакия без разрешението на бащата и следователно в нарушение на правото на съвместно упражняване на родителските права, което е предоставено на родителите съгласно словашкото право и което, както е видно от акта за преюдициално запитване и от писмените и устните становища на страните, не е оспорено нито от запитващата юрисдикция, нито от словашките съдилища (
15
).
35.
Ето защо, доколкото изглежда, че родителите са били признати за носители на право на съвместно упражняване на родителските права в държавата членка, в която децата обичайно са пребивавали преди отвеждането си, а именно Австрия, трябва да се изходи от предпоставката, че отвеждането на децата от майката от тази държава членка в Словакия без съгласието на бащата е „неправомерно отвеждане“ по смисъла на член 2, точка 11, буква а) от Регламент № 2201/2003, което все пак следва да се провери от запитващата юрисдикция.
2. По обхвата на компетентността, основана на член 20 от Регламент № 2201/2003
36.
Припомням, че в съдебното заседание бащата посочва, че решенията, приети до момента от Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V), отнасящи се по-специално до правото му на лични отношения, са с неотложен и временен характер и са били постановени на основание член 20 от Регламент № 2201/2003. Освен това именно като основал компетентността си на тази разпоредба, този съд отхвърлил двете искания за постановяване на неотложни временни мерки, направени от майката в рамките на производството относно упражняването на родителските права върху децата.
37.
Поради това се поставя въпросът дали обстоятелството, че Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V) е приел мерки на основание член 20 от Регламент № 2201/2003, означава, че този съд се е признал за компетентен по този регламент, и дали в такъв случай това признаване би могло да има отражение върху неговата компетентност по член 15 от посочения регламент.
38.
Отговорът на този въпрос следва ясно от текста на член 20, параграф 1 от Регламент № 2201/2003. Съгласно тази разпоредба „[в] неотложни случаи разпоредбите на настоящия регламент не са пречка за съдилищата в държава членка да постановяват такива временни, включително охранителни мерки по отношение на лица или имущество в тази държава членка, каквито са предвидени в нейното законодателство, дори ако, по силата на настоящия регламент, съдът в друга държава членка е компетентен да разглежда делото по същество“.
39.
Съдът вече е тълкувал член 20, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 в смисъл, че стига да са спазени трите кумулативни условия, посочени в тази разпоредба, съдилищата на държавата членка, в която се намира детето, са компетентни да постановят предвидените в законодателството на тази държава членка временни, включително охранителни, мерки, дори ако Регламентът предоставя компетентността по съществото на делото на съд в друга държава членка (
16
). Той е уточнил, че доколкото представлява изключение от предвидената в посочения регламент система за установяване на компетентността, тази разпоредба трябва да се тълкува стриктно (
17
). Всъщност, както посочва генерален адвокат Bot, въпросната разпоредба представлява не общо правило за компетентност, а разрешение за действие под двойния натиск на налична опасност за детето и на необходимост от неотложно действие за избягването ѝ. Тя има за последица да позволи позоваване на националното право на сезирания съд без оглед на правилото за първоначална компетентност (
18
). Следователно такава разпоредба не е правило за предоставяне на компетентност и поради това няма за цел да предостави компетентност по същество (
19
). В това отношение е достатъчно да се припомни, че така взетите мерки спират да се прилагат, когато съдилищата, които са компетентни по съществото на делото съгласно същия регламент, са взели мерките, които смятат за подходящи (
20
).
40.
Следователно в случая обстоятелството, че словашки съд е приел неотложни временни мерки относно правото на бащата на лични отношения в съответствие с член 20 от Регламент № 2201/2003, не означава, че този съд е приел, че е компетентен по съществото на делото, и следователно не може да има значение за компетентността по член 15 от този регламент.
3. По обхвата на член 15 от Регламент № 2201/2003 и съотношението между него и член 10 от същия регламент
а) Общи съображения
41.
В самото начало отбелязвам, че съгласно съображение 12 от Регламент № 2201/2003 предвидените в този регламент правила за компетентност по делата за родителска отговорност са установени с оглед на висшия интерес на детето, и по-специално на критерия за близост.
42.
Що се отнася до принципа на предимство на висшия интерес на детето (
21
), съображение 33 от Регламент № 2201/2003 предвижда, че този регламент в частност желае да гарантира зачитането на основните права на детето, както са предвидени в член 24 от Хартата. По-конкретно, член 24, параграф 3 от Хартата предвижда за всяко дете „право да поддържа редовно лични отношения и преки контакти с двамата си родители, освен когато това е против неговия интерес“ (
22
).
43.
Що се отнася до принципа на близост, по силата на член 8 от Регламент № 2201/2003 именно съдилищата на държавата членка по обичайното пребиваване на детето към момента на сезиране на съда — предвид географската си близост — обикновено са в най-подходяща позиция да преценят мерките, които да се постановят в интерес на детето (
23
). Изключение от това правило за компетентност обаче е установено с правилата за специална компетентност, в частност с посочените в членове 10 и 15 от този регламент, които ще анализирам по-нататък (
24
).
б) По правилото за компетентност в случай на отвличане на дете, предвидено в член 10 от Регламент № 2201/2003
44.
В случая, като се има предвид съдържащата се в акта за преюдициално запитване информация, на основание член 10 от Регламент № 2201/2003 компетентен да се произнесе по упражняването на родителските права върху децата, е Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Районен съд Брук ан дер Лайта), който е съдът по обичайното местопребиваване на децата преди неправомерното им отвеждане.
45.
Съдът вече е постановил, че правилото за специална компетентност, предвидено в член 10 от Регламент № 2201/2003, неутрализира ефекта, който би имало прилагането на установеното в член 8, параграф 1 от този регламент правило за обща компетентност в случай на отвличане на дете, а именно прехвърляне на компетентността към държавата членка, в която детето е придобило ново обичайно местопребиваване в резултат на отвличането си. Тъй като има опасност това прехвърляне на компетентност да предостави процесуално предимство на извършителя на незаконосъобразното действие, член 10 от посочения регламент предвижда, че съдилищата на държавата членка, в която детето е имало обичайно местопребиваване преди неправомерното отвеждане или задържане, все пак запазват компетентността си, освен ако не са изпълнени определени условия (
25
). Всъщност последицата от осъщественото с тази разпоредба неутрализиране е, че в случай на неправомерно отвеждане единствените компетентни съдилища са съдилищата на държавата членка, в която детето обичайно е пребивавало преди отвеждането. Тези съдилища остават компетентни дори ако впоследствие детето се намира в междинно или временно положение, когато предходното обичайно местопребиваване е загубено, а новото обичайно местопребиваване все още не е придобито (
26
).
46.
Съдът е постановил също, че отвличането на дете по принцип не би трябвало да води до прехвърляне на компетентността от съдилищата на държавата членка, в която детето е имало обичайно местопребиваване непосредствено преди неправомерното си отвеждане, на съдилищата на държавата членка, в която е отведено, дори в хипотезата, че след отвличането детето придобие обичайно местопребиваване в нея (
27
). Само ако детето придобие обичайно местопребиваване в друга държава членка и освен това е изпълнено едно от алтернативните условия по член 10, буква б) от Регламент № 2201/2003 (
28
), се предвижда тази компетентност да се прехвърли (
29
).
47.
В случая, макар да изглежда, че децата са придобили ново обичайно местопребиваване в Словакия (което запитващата юрисдикция следва да провери), от преписката по делото не е видно да е изпълнено едно от алтернативните условия, предвидени в тази разпоредба (
30
).
48.
В този контекст се поставя въпросът дали съществува йерархично съотношение между членове 10 и 15 от Регламент № 2201/2003, така че съдът, който по принцип е компетентен „по съществото на делото“, не би могъл да прехвърли делото на „по-подходящ“ съд, ако този съд е съдът на държавата членка, в която децата са били неправомерно отведени от единия от родителите.
в) По обхвата на член 15 от Регламент № 2201/2003
49.
Следва да се отбележи, че като се основава на Хагската конвенция от 1996 г. (
31
), Регламент № 2201/2003 утвърждава едно от своите основни нововъведения, а именно въвеждането на „механизъм за диалог между съдилищата [на държавите членки], основан на преценка на тяхната компетентност по съображения за целесъобразност“ [свободен превод], що се отнася до принципа на предимство на висшия интерес на детето (
32
).
50.
Ето защо член 15, параграф 1, буква б) от Регламент № 2201/2003 предвижда, че по изключение съдилищата на държава членка, които са компетентни по съществото на делото, могат, ако смятат, че съдът на друга държава членка, с която детето има особена връзка, е по-подходящ за разглеждането на делото или на отделна част от него, и когато това е във висшия интерес на детето, „да изиска[т] от съда на другата държава членка да приеме компетентността в съответствие с параграф 5“ (
33
).
51.
Всъщност тази разпоредба съдържа правило относно компетентността, което допълва правилата, закрепени в членове 8—14 от Регламент № 2201/2003 (
34
). Това новаторско правило утвърждава механизъм за сътрудничество, който позволява на съда на държава членка, компетентен „по съществото на делото“ по силата на някое от тези правила, по изключение да изпрати делото на съд на друга държава членка, който е по-подходящ да го разгледа (
35
). Тази разпоредба създава известна гъвкавост в системата на този регламент, когато е видно, че „висшият интерес на детето е неговата закрила да бъде осигурена от съдилища, различни от тези на държавата на обичайното му местопребиваване“ (
36
) [свободен превод].
52.
Кои обаче са съдилищата, компетентни „по съществото на делото“ съгласно Регламент № 2201/2003?
53.
След като член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 се отнася, без разграничаване, до съдилищата на държава членка, които са компетентни „по съществото на делото“ съгласно правилата за компетентността на този регламент, тези съдилища могат да бъдат било съдилищата по обичайното местопребиваване на детето, сезирани на основание член 8 от посочения регламент, било някое от съдилищата, компетентни по силата на членове 9, 10 или 12 от него, или пък съдът, сезиран на основание член 13 от същия регламент (
37
).
54.
В това отношение следва да се припомни, че Съдът вече е приел, че член 15 от Регламент № 2201/2003 допълва правилата относно компетентността, закрепени в членове 8—14 от него, с механизъм за сътрудничество, който позволява на съда на държава членка, компетентен да разгледа делото по силата на някое от тези правила, по изключение да изпрати делото на съд на друга държава членка, който е по-подходящ да го разгледа (
38
).
55.
Така, както правилно подчертават някои автори, „независимо от основанието за компетентността на сезирания съд по Регламент [№ 2201/2003] и въпреки положените в този регламент усилия да се прецизират и коригират критериите за определяне на компетентния съд, в член 15 от него се приема, че така определеният съд не е непременно най-подходящ да се произнесе по същество“ (
39
) [свободен превод].
56.
Съдът обаче е приел в решение IQ (
40
), че механизмът за прехвърляне, установен в член 15 от Регламент № 2201/2003, не е приложим между две сезирани съдилища, и двете компетентни по съществото на делото по силата съответно на членове 8 и 12 от този регламент (
41
). Подобно тълкуване обаче се отнася до положение, различно от това по настоящото дело, и следователно това решение не е пречка за прилагането на член 15 от посочения регламент в настоящия случай (
42
).
57.
Във всеки случай член 15 от Регламент № 2201/2003 позволява на съда, който е компетентен „по съществото на делото“ съгласно правилата за компетентност по този регламент, да прехвърли делото не само на друг съд, който е компетентен да разгледа делото по същество, но и на всеки съд в държава членка, включително на съд, който не се счита за компетентен по силата на някое от тези правила (
43
), какъвто е случаят на прехвърляне на компетентността на съда на държавата членка, в която детето е било неправомерно отведено, по смисъла на член 10 от посочения регламент.
г) По съотношението между член 15 от Регламент № 2201/2003 и член 10 от него
58.
На първо място, както изтъква Комисията в писменото си становище, обстоятелството, че и член 10, и член 15 от Регламент № 2201/2003 се намират в глава II („Компетентност“), раздел 2 („Родителска отговорност“) от него, е в подкрепа на приложимостта на член 15 от този регламент дори когато компетентността се основава на член 10 от посочения регламент.
59.
Всъщност нито от текста, нито от структурата на глава II, раздел 2 от Регламент № 2201/2003 следва, че предвидената в член 15 от този регламент възможност е изключена, когато съдът е компетентен по силата на член 10 от посочения регламент (
44
). Напротив, доколкото член 15, параграфи 4 и 5 от същия регламент предвижда, че след като не е спазен срокът, в който съдът на другата държава членка трябва да бъде сезиран или да приеме компетентността, първият сезиран съд „продължава да упражнява компетентността си в съответствие с членове 8—14“ от Регламент № 2201/2003 (курсивът е мой), това означава, че законодателят на Съюза е предвидил тази възможност да може надлежно да се използва от съд на държава членка, чиято компетентност първоначално се основава на разпоредбите на член 10 от този регламент, така че при липса на прехвърляне въпросният съд може да продължи да упражнява компетентността в съответствие този член (
45
). Този анализ се потвърждава от факта, че съгласно член 15 от посочения регламент компетентният съд може служебно да реши да задейства механизма за прехвърляне, макар съгласно параграф 2 in fine от тази разпоредба прехвърлянето да трябва да се приеме поне от една от страните (
46
).
60.
На второ място, следва да се припомни, че член 15 от Регламент № 2201/2003 предоставя известни дискреционни правомощия на компетентните съдилища, но в границите на установения с тази разпоредба механизъм, който се основава, както вече посочих, на дух на сътрудничество между съдилищата, който не накърнява правната сигурност (
47
).
61.
На трето място, следва да се отбележи, че целта на Регламент № 2201/2003, а именно да гарантира зачитането на основните права на детето, както са предвидени в член 24 от Хартата, предполага, че съгласно параграф 2 от тази разпоредба висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение при всички действия, които се отнасят до него, и по-специално тези на публичните власти. Следователно е очевидно, че при тълкуването на този регламент следва преди всичко да се отчете този интерес. В този контекст считам, че когато (както е в настоящия случай) компетентността по съществото на делото е установена по силата на член 10 от посочения регламент, приложимостта на член 15 от него е несъмнена. Всъщност, както Комисията правилно подчертава, приложимостта на последната разпоредба, дори в случай на неправомерно отвеждане на дете, е насочена към отклоняване от принципното правило за компетентност на съдилищата на държавата членка, в която детето е имало обичайно местопребиваване до момента, в който е било отведено, като целта е именно да се вземе предвид висшият интерес на детето (
48
).
62.
При това положение считам, че целта, свързана със зачитането на предимството на висшия интерес на детето, гарантиран от Регламент № 2201/2003 и член 24 от Хартата, може евентуално да обоснове два различни подхода. Според първия подход би могло да се приеме, че в конкретен случай прехвърлянето на делото на основание член 15 от този регламент към съда на държавата членка, в която детето е придобило обичайно местопребиваване в резултат на неправомерно отвеждане (или задържане), не е в интерес на детето, а според втория подход би могло да се приеме, че по изключение
с оглед на конкретните обстоятелства по делото прехвърлянето му към съда на държавата членка, в която детето е придобило обичайно местопребиваване след неправомерно отвеждане, може да бъде разрешено.
63.
За сметка на това според мен зачитането на този интерес не би могло да позволи съдът, компетентен в областта на родителската отговорност съгласно член 10 от Регламент № 2201/2003, да може систематично или по абсолютен начин да се откаже от възможността, предоставена му от предвидения в член 15 от този регламент механизъм за прехвърляне, когато в съответствие с принципа на висшите интереси на детето съдът, който е „по-подходящ“, би бил този на държавата членка, на чиято територия детето е придобило обичайно местопребиваване след неправомерно отвеждане. Всъщност член 15 от посочения регламент предоставя необходимата гъвкавост, за да могат съдилищата на държавите членки да приемат компетентността в особени случаи чрез дерогиране от член 10 от същия регламент, когато прехвърлянето на компетентността съответства на висшия интерес на детето (
49
).
64.
В това отношение припомням, че според Съда изискването, че прехвърлянето трябва да съответства на висшия интерес на детето, предполага компетентният съд да гарантира, с оглед на конкретните обстоятелства по делото, че планираното от него прехвърляне на съд на друга държава членка няма да има негативно отражение върху положението на детето. Съдът уточнява, че за тази цел компетентният съд трябва да прецени евентуалното негативно отражение, което подобно прехвърляне би могло да има върху привързаността, семейните и социалните отношения на засегнатото от делото дете или върху неговото имуществено положение (
50
).
65.
На четвърто и последно място, следва да посоча, че в контекст като разглеждания понастоящем, подобно на генерален адвокат Sharpston (
51
), имам съмнения относно прилагането без допълнителни уговорки на принципа, че изключенията или дерогациите от нормата трябва да се тълкуват стриктно. Всъщност в случая на член 10 от Регламент № 2201/2003, макар правилото за запазване на компетентността на съда на предходното обичайно местопребиваване да съответства на един от основните принципи на този регламент, а именно неправомерният акт на родителя, който е отвлякъл детето, да се лиши от каквото и да било правно действие, изключението съответства на друг основен принцип, тъй като става въпрос за правило за компетентност, предвидено с оглед на висшия интерес на детето в съответствие с член 24 от Хартата, и по-специално с оглед на критерия за близост (
52
).
66.
Следователно с оглед на текста, структурата и целите на Регламент № 2201/2003 следва да се приеме, че по изключение възможността за прехвърляне на компетентността съществува дори когато планираното прехвърляне е извършено в полза на съд на държавата членка, в която съответното дете е било неправомерно отведено, при условие че компетентният съд се е уверил надлежно с оглед на конкретните обстоятелства по случая, че това прехвърляне отговаря на трите кумулативни условия, предвидени в член 15, параграф 1 от този регламент, като най-важното условие е това прехвърляне да съответства на висшия интерес на съответното дете.
67.
Тези условия са предмет на втория преюдициален въпрос.
В.
По втория преюдициален въпрос
68.
С втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали посочените в член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 условия са уредени изчерпателно, и ако това е така, въз основа на кое или на кои от условията би могла да се вземе предвид молба за връщане на дете, подадена на основание член 8, първа алинея и трета алинея, буква f) от Хагската конвенция от 1980 г., по която все още няма влязло в сила решение (
53
).
69.
Преди да анализирам тези условия, за да определя дали производство за връщане, образувано въз основа на тази разпоредба, може да бъде взето предвид от компетентните съдилища, когато разглеждат прилагането на член 15 от Регламент № 2201/2003 (раздел 2), ще изложа някои съображения относно всички правила, установени в този регламент и в Хагската конвенция от 1980 г., както и относно фактическия контекст, в който се вписва настоящата молба за връщане на децата, както този контекст следва от акта за преюдициално запитване и от отговорите на въпросите, поставени от Съда в съдебното заседание (раздел 1).
1. По молбата за връщане на децата на основание Хагската конвенция от 1980 г. и член 11 от Регламент № 2201/2003
70.
На първо място, следва да се припомни, че Хагската конвенция от 1980 г. предвижда в членове 8—11, 13 и 20 специална процедура, целяща „[да осигури] незабавно[то] връщане [на децата] в държавата на обичайното им местопребиваване“ (
54
). Когато се осъществи неправомерно отвеждане на деца (какъвто е случаят в главното производство) в рамките на Съюза, Регламент № 2201/2003, „и по-специално член 11 от него, допълва и уточнява [тези] разпоредби на Конвенцията“ (
55
). Следователно поради припокриването и съществуващата тясна връзка между разпоредбите на Регламента и тези на конвенцията последните могат да окажат въздействие върху смисъла, обхвата и ефективността на установените с посочения регламент правила (
56
).
71.
На второ място, следва да се отбележи, че Съдът вече е тълкувал съотношението между член 60 и член 62, параграф 2 от Регламент № 2201/2003 (
57
), като е постановил, че за „отвличането на деца от една държава членка в друга вече се прилага съвкупност от правни норми […], като [разпоредбите на този регламент] имат предимство по въпроси от приложното поле на Регламента“ (
58
).
72.
След тези уточнения следва да се отбележи, че видно от акта за преюдициално запитване и от отговорите на страните на поставените от Съда въпроси, поне до деня на съдебното заседание няма влязло в сила решение на Okresny súd Bratislava I (Районен съд Братислава I) по молбата за връщане на децата, подадена от бащата на 3 август 2020 г. до този съд (
59
). В това отношение бащата обяснява, че липсата на решение на този съд в разумен срок се дължи по-специално на факта, че първият съдия, който е трябвало да разгледа молбата за връщане, е бил отстранен вследствие на наказателно преследване за неправомерни действия и че производството по връщане е трябвало да бъде поверено на друг съдия (
60
).
73.
Следователно възниква въпросът дали тези обстоятелства могат да се вземат предвид при конкретната оценка на всяко от условията по член 15 от Регламент № 2201/2003. Ще отговоря на този въпрос със следващите съображения.
2. По отчитането на молбата за връщане като фактическо обстоятелство при преценката на изчерпателно установените условия, предвидени в член 15 от Регламент № 2201/2003
74.
От текста на член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 ясно следва, че установените в тази разпоредба условия са изчерпателно изброени.
75.
В това отношение Съдът вече е постановил, че прехвърлянето на делото на съд на друга държава членка съгласно член 15 от Регламент № 2201/2003 е възможно само при спазването на три условия, а именно: да съществува връзка между детето и друга държава членка по смисъла на член 15, параграф 3, букви а)—д) от този регламент, съдът, който е компетентен да разгледа делото по същество, да счита, че съд на тази друга държава членка е по-подходящ да разгледа делото, и прехвърлянето да служи на висшия интерес на детето в смисъл, че няма да има негативно отражение върху положението на засегнатото дете (
61
). В този смисъл съдът на държава членка, който нормално е компетентен да разгледа дадено дело, трябва, за да може да прехвърли делото на съд на друга държава членка, да успее да обори силната презумпция в полза на запазването на собствената си компетентност, произтичаща от този регламент (
62
). За да обори тази презумпция, посоченият съд не може да вземе предвид други условия освен изброените в член 15 от същия регламент, които Съдът тълкува стриктно.
76.
В писменото си становище Комисията обяснява, че според нея наличието на молба за връщане на основание Хагската конвенция от 1980 г., по която няма влязло в сила решение в държавата членка, в която детето е било неправомерно отведено, само по себе си няма автоматично значение за отговора на въпроса дали са изпълнени условията по член 15 от Регламент № 2201/2003. В отговор на въпрос, поставен от Съда в съдебното заседание, тя уточнява, че такова обстоятелство не може да бъде взето предвид от компетентния съд при преценката на първото условие за наличие на особена връзка между детето и друга държава членка. Всъщност, що се отнася до това условие, Съдът вече е приел, че от механизма за прехвърляне автоматично са изключени делата, в които липсват елементите, изчерпателно изброени в член 15, параграф 3, букви a)—д) от Регламент № 2201/2003 (
63
). С други думи, такава „особена връзка“ съществува само когато, както е в настоящия случай, един или няколко критерия от тази разпоредба са изпълнени (
64
). Ето защо наличието на производство по връщане въз основа на Хагската конвенция от 1980 г. не може да окаже влияние върху преценката на тези критерии.
77.
Комисията обаче добавя, че от фактическа гледна точка наличието на молба за връщане би могло да бъде взето предвид от компетентния съд при преценката на второто и третото условие, тоест при преценката дали е налице съд, който е „по-подходящ“ да разгледа делото или отделна част от него, и при преценката относно висшия интерес на детето в случай на евентуално прехвърляне към съд на държава членка, с която детето има особена връзка.
78.
Споделям този подход, тъй като става въпрос за отчитане на фактическо обстоятелство, а именно за наличието на молба за връщане, по която все още няма влязло в сила решение.
79.
Що се отнася до условието за наличие на по-подходящ съд за разглеждането на делото, Съдът вече е приел, че компетентният съд, който възнамерява да се откаже от разглеждането на делото, трябва да се увери, че прехвърлянето му е от естество да придаде „реална и конкретна добавена стойност“ за приемането на решение относно детето в сравнение с оставянето на делото при него (
65
).
80.
В случая в съдебното заседание бе изяснено, че ако се приложи член 15 от Регламент № 2201/2003, евентуално прехвърляне на компетентността на австрийския съд не би било към Okresny súd Bratislava I (Районен съд Братислава I), а към Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V), който вече се е произнесъл няколко пъти относно неотложни временни мерки във връзка с правото на лични отношения на бащата с децата и правото на децата на издръжка на основание член 20 от този регламент и член 14 от Регламент № 4/2009. Следователно става въпрос за обстоятелство, релевантно за преценката, че този втори съд е по-подходящ да разгледа делото.
81.
За сметка на това забавянето от над две години на производството за връщане пред Okresny súd Bratislava I (Районен съд Братислава I) би било обстоятелство, което трябва да се вземе предвид, за да се приеме, че този съд не е по-подходящ по смисъла на член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003. Всъщност при проверката дали даден съд е по-подходящ да разгледа делото, обстоятелството, че съдът на държавата членка, в която компетентният съд възнамерява да прехвърли делото, все още не е постановил решение по молбата за връщане на децата, е неблагоприятно обстоятелство, тъй като съгласно член 16 от Хагската конвенция от 1980 г. (
66
) нито този съд, нито други съдилища на тази държава членка могат да вземат решение по същество (
67
).
82.
Що се отнася до условието, свързано с висшия интерес на детето, в противоречие с този интерес би било както прехвърлянето на делото на съд, който не е гарантирал незабавното връщане на детето в държавата на обичайното му местопребиваване, като по този начин е натрупано значително забавяне (
68
), така и прехвърлянето на съд, който не може да се произнесе по същество относно правото на упражняване на родителските права, тъй като член 16 от Хагската конвенция от 1980 г. временно му забранява да вземе решение (
69
).
83.
След това уточнение, все пак според мен подобно прехвърляне не може да се изключи абсолютно. Обстоятелството, че планираното от компетентния съд прехвърляне към съд на друга държава членка съгласно член 15 от Регламент № 2201/2003 трябва да съответства на висшия интерес на детето, означава компетентният съд да се увери с оглед на конкретните обстоятелства по делото, че при това прехвърляне са зачетени основните права на детето. Несъмнено член 11, параграф 8 от този регламент предвижда, че „[в]ъпреки решението за отказ за връщане на детето, по смисъла на член 13 от Хагската конвенция от 1980 г., всяко последващо решение, което разпорежда връщането на детето, издадено от съда, който е компетентен, по смисъла на настоящия регламент се изпълнява […], за да се гарантира връщането на детето“ (
70
). Това означава, че решението за отказ за връщане води до „условно приемане“ на компетентния съд, който в този случай има последната дума относно връщането на детето (
71
). Дори в този случай обаче неправомерният характер на отвеждането на детето не може да накара компетентните съдилища автоматично да приемат решение за „връщане въпреки [решението за отказ за връщане]“ по смисъла на член 11, параграф 8 от посочения регламент, без да вземат предвид обстоятелствата, които биха могли да подкрепят оставането на детето в държавата членка, в която то е било неправомерно отведено (
72
).
84.
Следователно компетентният съд трябва във всички случаи да извърши обстойна преценка относно висшия интерес на детето, като това се оказва от съществено значение, за да се вземат предвид интересите и да се зачетат основните права на детето. В този контекст, от една страна, припомням, че принципите на взаимно доверие и взаимно признаване, залегнали в основата на Регламент № 2201/2003, предполагат адекватно равнище на сътрудничество и информиране между съдилищата на държавата членка, в която съответното дете е било неправомерно отведено, и тези на държавата членка, в която то обичайно е пребивавало непосредствено преди отвеждането си. От друга страна, следва да се подчертае, че член 15 от този регламент предвижда известна гъвкавост на установената от него система, когато се окаже, че висшият интерес на детето се състои в това неговата защита да бъде осигурена от съдилища, различни от тези на държавата членка на обичайното му местопребиваване.
V. Заключение
85.
По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на Landesgericht Korneuburg (Областен съд Корнойбург, Австрия) по следния начин:
„1)
Член 15 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000,
трябва да се тълкува в смисъл, че
съдът на държава членка, чиято компетентност да се произнесе по въпроса за упражняването на родителските права, се основава на член 10 от този регламент (като съд на държавата членка, в която детето е имало обичайно местопребиваване непосредствено преди неправомерното си отвеждане), може да изиска по изключение от съда на държавата членка, в която единият от родителите е отвел неправомерно детето и където то живее с този родител, да приеме компетентността в съответствие с член 15, параграф 1, буква б) от посочения регламент, при условие че компетентният съд се е уверил надлежно с оглед на конкретните обстоятелства по случая, че това прехвърляне отговаря на трите кумулативни условия, предвидени в член 15, параграф 1 от същия регламент, като най-важното условие е това прехвърляне да съответства на висшия интерес на съответното дете.
2)
Член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003
трябва да се тълкува в смисъл, че
от една страна, предвидените в тази разпоредба условия са уредени изчерпателно и от друга страна, наличието на молба за връщане на дете на основание член 8, първа алинея и трета алинея, буква f) от Конвенцията за гражданските аспекти на международното отвличане на деца, съставена в Хага на 25 октомври 1980 г., по която все още няма влязло в сила решение, не изключва приложимостта на член 15 от този регламент. Наличието на такава молба обаче е фактическо обстоятелство, което компетентният съд може да вземе предвид, когато преценява условието за наличие на по-подходящ за разглеждането на делото съд, както и условието относно висшия интерес на детето в случай на прехвърляне на делото в съд на друга държава членка, с която детето има особена връзка, така както тези условия са предвидени в член 15, параграф 1 от посочения регламент“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Обяснителен доклад към съставената на основание член K.3 от Договора за Европейския съюз Конвенция за компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела (Конвенцията „Брюксел II“), изготвен от Alegría Borrás (ОВ C 221, 1998 г., стр. 27, наричан по-нататък „докладът „Borrás“).
(
3
)	Доклад „Borrás“, точка 40.
(
4
)	Регламент на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183).
(
5
)	В съдебното заседание бащата подчертава, че независимо от посоченото в акта за преюдициално запитване, той е самонаето лице в Австрия.
(
6
)	Вж. по-специално решение от 28 октомври 2021 г., X‑Beteiligungsgesellschaft (ДДС — Последователни плащания) (C‑324/20, EU:C:2021:880, т. 31 и цитираната съдебна практика).
(
7
)	Вж. точки 9 и 82 от настоящото заключение.
(
8
)	Съществуването на тези производства е потвърдено в съдебното заседание от майката, която посочва, че по отношение на правото на лични отношения са висящи три производства пред Okresny súd Bratislava V (Районен съд Братислава V). Тя твърди, че пред този съд са приключили две други производства по исканията на бащата — да се назначи психолог и да се определи като обичайно местопребиваване на децата адресът му в Австрия.
(
9
)	Вж. точка 24 от настоящото заключение.
(
10
)	Регламент на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (ОВ L 7, 2009 г., стр. 1).
(
11
)	Член 9 от Регламент № 2201/2003, който установява правилото за компетентност на съдилищата по предишното обичайно местопребиваване на детето в случай на правомерно отвеждане, е предмет на преюдициално запитване по дело С‑372/22, СМ, което е висящо пред Съда.
(
12
)	Вж. точка 41 и сл. от настоящото заключение.
(
13
)	Следва да се отбележи, че това определение е подобно на съдържащото се в член 3 от Хагската конвенция от 1980 г. В този смисъл вж. също член 11, параграф 1 от Регламент № 2201/2003.
(
14
)	Решение от 5 октомври 2010 г., McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, т. 43 и 44). Полезно е да се припомни, че съгласно член 2, точка 9 от Регламент № 2201/2003 „право на упражняване на родителски права“ е определено като включващо „правата и задълженията за полагане на грижа за личността на детето, и по-специално […] правото да се определи мястото на пребиваване на детето“. Съдът е приел също в точка 41 от това решение, че това понятие е самостоятелно спрямо правните системи на държавите членки и че „за целите на прилагането на [този] регламент правото на упражняване на родителски права във всеки случай включва правото на носителя да определи мястото на пребиваване на детето“ (курсивът е мой). Вж. също заключението ми по дело А (C‑262/21 PPU, EU:C:2021:592, т. 44).
(
15
)	Припомням, че преюдициалните въпроси се основават на предпоставката, че децата са били неправомерно отведени от майката от Австрия в Словакия, тоест без съгласието на бащата, който също е признат за носител на правото на упражняване на родителски права в държавата членка, в която децата обичайно са пребивавали непосредствено преди отвеждането си.
(
16
)	В това отношение вж. решения от 2 април 2009 г., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 47), и от 23 декември 2009 г., Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, т. 39).
(
17
)	Решение от 23 декември 2009 г., Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, т. 38). Според доктрината това означава, че неотложните временни мерки могат да се приемат единствено от съдилищата, които не разполагат с компетентност, основана на друга разпоредба на Регламент № 2201/2003, както е в настоящия случай. В този смисъл вж. Pertegás Sender, M., C. M. Mariottini. Article 20. — Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law. Magnus, U., P. Mankowski (ed.). Sellier European Law Publishers, 2017, 2. ed., p. 276, punct. 21.
(
18
)	Становище на генерален адвокат Bot по дело Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:762, т. 83). В решение от 23 декември 2009 г., Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810), Съдът приема, че тази разпоредба не се прилага, ако едно от лицата, засегнати от временните мерки, например един от родителите, не се намира във въпросната държава членка. За сметка на това генерален адвокат Sharpston приема в заключението си по дело Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:296, т. 147), че „само местонахождението на детето определя дали по отношение на него може да се разпоредят неотложни временни мерки“. В доктрината също се приема, че това тълкуване на Съда е ограничително. Вж. по-специално Pertegás
Sender, M., C. M. Mariottini, op. cit., p. 279, punct. 34, бележка под линия 39. В това отношение следва да се припомни, че Регламент (ЕС) № 2019/1111 на Съвета от 25 юни 2019 година относно компетентността, признаването и изпълнението на решения по брачни въпроси и въпроси, свързани с родителската отговорност, и относно международното отвличане на деца (ОВ L 178, 2019 г., стр. 1), който заменя Регламент № 2201/2003, не кодифицира тази съдебна практика. Вж. член 15, параграф 1, буква а) и член 27, параграф 5 от Регламент 2019/1111.
(
19
)	Вж. също Практически наръчник за прилагането на Регламент „Брюксел IIa“ (документ, изготвен от службите на Комисията в сътрудничество с Европейската съдебна мрежа), 2015, стр. 23.
(
20
)	Вж. член 20, параграф 2 от Регламент № 2201/2003.
(
21
)	Вж. член 3, параграф 1 от Конвенцията на Организацията на обединените нации за правата на детето, съставена в Ню Йорк на 20 ноември 1989 г. (Recueil des traités des Nations unies, vol. 1577, p. 3): „[в]исшите интереси на детето са първостепенно съображение във всички действия, отнасящи се до децата, независимо дали са предприети от обществени или частни институции за социално подпомагане, от съдилищата, административните или законодателните органи“. Всички държави членки са ратифицирали тази конвенция.
(
22
)	Член 24 от Хартата съдържа два други основни принципа относно правата на детето: правото на свободно изразяване на мнение в зависимост от неговата възраст и степен на зрялост (параграф 1) и правото неговият висш интерес да бъде от първостепенно значение при всички действия, които се отнасят до него (параграф 2).
(
23
)	В този смисъл вж. по-специално решения от 23 декември 2009 г., Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, т. 36), и от 14 юли 2022 г., CC (Преместване на обичайното местопребиваване на дете в трета държава) (C‑572/21, EU:C:2022:562, т. 7).
(
24
)	Съгласно член 8, параграф 2 от Регламент № 2201/2003 „[п]араграф 1 се прилага при спазването на условията на членове 9, 10 и 12“.
(
25
)	В този смисъл вж. решение от 24 март 2021 г., MCP (C‑603/20 PPU, EU:C:2021:231, т. 45). Вж. също решение от 1 юли 2010 г., Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, т. 41).
(
26
)	Следва да се припомни, че при такова междинно положение член 10 от Регламент № 2201/2003 също така не допуска прилагането на критерия за субсидиарна компетентност по член 13 от този регламент, който се отнася само до присъствието на детето. В този смисъл вж. Pataut, E., E. Gallant. Article 10. — Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, op. cit., р. 125, punct. 10.
(
27
)	В този смисъл вж. решение от 1 юли 2010 г., Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, т. 44), и определение от 10 април 2018 г., CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, т. 51).
(
28
)	Тези алтернативни условия се отнасят или до мълчаливото приемане на отвеждането от носителя на правото на упражняване на родителски права (член 10, буква а), или до други обстоятелства, свързани с изтичането на период от време, които могат да заличат неправомерния характер на отвеждането (член 10, буква б).
(
29
)	В този смисъл вж. решение от 1 юли 2010 г., Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, т. 41), и определение от 10 април 2018 г., CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, т. 46).
(
30
)	По-конкретно, запитващата юрисдикция не посочва дали произнасянето на Landesgericht Korneuburg (Областен съд Корнойбург) относно правото на упражняване на родителските права, потвърдено на 23 юни 2021 г. от Oberster Gerichtshof (Върховен съд), „не [води до връщането] на детето“ по смисъла на член 10, буква б), подточка iv) от Регламент № 2201/2003. При всички положения, като се има предвид, че неправомерното отвеждане на децата е извършено на 8 юли 2020 г., предвиденото в тази разпоредба условие, а именно децата да са пребивавали в Словакия „за срок от поне една година“, след като бащата е узнал за отвеждането им в тази държава членка, не изглежда да е изпълнено, което запитващата юрисдикция следва да провери. В този случай словашките съдилища не придобиват компетентността въз основа на тази разпоредба. В този смисъл вж. решение от 1 юли 2010 г., Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, т. 46).
(
31
)	Конвенция за компетентността, приложимото право, признаването, изпълнението и сътрудничеството във връзка с родителската отговорност и мерките за закрила на децата, съставена в Хага на 19 октомври 1996 г. (наричана по-нататък „Хагската конвенция от 1996 г.“). Вж. членове 8 и 9 (компетентност, прехвърлена на подходящ съд или поискана от него) от тази конвенция.
(
32
)	Gallant, E. Le forum non conveniens de l’article 15 du règlement Bruxelles II bis. — Revue critique de droit international privé, 2017, no 3, 464—471, по-специално стр. 465. Вж. също Pataut, E., E. Gallant, op. cit., 172—185, по-специално стр. 173 и 174, точки 1—5.
(
33
)	Член 15, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 гласи, че „[с]ъдилищата на тази друга държава членка могат, когато поради особените обстоятелства по делото [висшият] интерес на детето [налага това], да приемат компетентността в рамките на шест седмици от своето сезиране в съответствие с параграф 1, буква а) или б). В този случай съдът, който е сезиран пръв, се отказва от компетентност. Иначе съдът, който е сезиран пръв, продължава да упражнява компетентността си в съответствие с членове 8—14“. Вж. също съображение 13 от този регламент.
(
34
)	Решение от 19 ноември 2015 г., P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, т. 44).
(
35
)	Не трябва да се забравя, че този механизъм е вдъхновен от техниката на forum non conveniens. Тези два инструмента обаче се различават. Всъщност механизмът, установен в член 15 от Регламент № 2201/2003, предвижда в параграф 3 „точно изброяване на възможните алтернативни компетентности с цел да се намали твърдяната несигурност, присъща на техниката на forum non conveniens“ [свободен превод]. Следователно тези граници позволяват „да се канализира [този] механизъм“ [свободен превод]. В този смисъл вж. Ancel, B., H. Muir Watt. L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le règlement Bruxelles II bis. — Revue critique de droit international privé, 2005, no 94(4), 569—605, по-специално стр. 595, точка 28.
(
36
)	Вж. Обяснителния доклад към Хагската конвенция от 1996 г., изготвен от Paul Lagarde (наричан по-нататък „докладът Lagarde“), аctes et documents de la dix-huitième session de la Conférence de La Haye de droit international privé, 1996, vol. II, р. 558, punct. 52 sq.
(
37
)	Вж. по-специално Ancel, B., H. Muir Watt, op. cit., p. 595, punct. 29, както и Corneloup, S. Les règles de compétence relatives à la responsabilité parentale. — Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, actes du colloque organisé les 7 et 8 avril 2005 par le centre de droit de la famille de l’université Lyon III, Dalloz, 2005, 69—84, по-специално стр. 81, точка 16, бележка под линия 46.
(
38
)	Решение от 19 ноември 2015 г., P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, т. 44). Такова е тълкуването на Комисията, която допуска прехвърлянето на делото, „[к]огато в даден съд в държава членка […] е заведено дело […] съгласно членове 8—14 от [Регламент № 2201/2003]“; вж. Практическия наръчник за прилагането на Регламент „Брюксел IIa“, цит. съч., стр. 37, точка 3.3.4.4.
(
39
)	Вж. Ancel, B., H. Muir Watt, op. cit., p. 595, punct. 28. Курсивът е мой. В този смисъл вж. също Corneloup, S., op. cit., p. 81, punct. 16, бележка под линия 46.
(
40
)	Решение от 4 октомври 2018 г. (C‑478/17, EU:C:2018:812, т. 49 и диспозитив).
(
41
)	В заключението си по дело IQ генерален адвокат Wathelet излага обаче обратното становище (C‑478/17, EU:C:2018:552, т. 59 и сл.).
(
42
)	Следва да се уточни, че тълкуването, дадено от Съда в точки 33—40 от решение от 4 октомври 2018 г., IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812), отчита положението, разглеждано в главното производство по това дело, а именно, от една страна, че условието по член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 относно наличието на „особена връзка“ в случая не е изпълнено, и от друга страна, че компетентността на румънския съд, който е сезиран първи, се основава на член 12, параграф 1, буква б) от този регламент, тоест на споразумение между носителите на родителската отговорност относно компетентността. Ето защо при тези конкретни обстоятелства не е било възможно прехвърляне към друг съд. За сметка на това по настоящото дело положението е различно, а именно, от една страна, условието за наличието на „особена връзка“ по принцип е изпълнено, щом като съответните деца имат словашко гражданство, и от друга страна, не съществува споразумение по член 12, параграф 1, буква б) от посочения регламент между носителите на правото на съвместно упражняваните родителски права върху децата.
(
43
)	Вж. Pataut, E., E. Gallant, op. cit., p. 176, punct. 8: „Това правило за компетентност има за последица предоставянето на компетентност на всеки съд в държава членка, при условие [по-специално] че съществува особена връзка между съда и детето“ [свободен превод]. Курсивът и преводът са мои.
(
44
)	В това отношение съм съгласен и с довода на Комисията, че щом като законодателят на Съюза е решил да включи в един и същ раздел членове 10 и 11 от Регламент № 2201/2003 относно отвличането и връщането на дете, както и всички останали разпоредби относно компетентността в областта на родителската отговорност, не може да се твърди, че членове 10 и 11 от този регламент представляват leges speciales. Всъщност, макар да е вярно, че първоначалното предложение на Комисията въвежда различна глава относно отвличането на дете, част от която е член 10 (член 21 от проекта), тази структура не е възприета от законодателя на Съюза. Вж. ОВ C 203 E, 2002 г., стр. 155.
(
45
)	Решение от 19 ноември 2015 г., P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, т. 44).
(
46
)	В този смисъл вж. Ancel, B., H. Muir Watt, op. cit., p.. 595, punct. 28. Припомням, че съгласно член 15, параграф 2, буква б) от Регламент № 2201/2003 „[п]араграф 1 се прилага[…] служебно от съда“. В това отношение същият параграф in fine гласи, че „[п]рехвърлянето, направено служебно от съда или по искане на съда на друга държава членка трябва да се приеме поне от едната от страните“.
(
47
)	Вж. точка 49 и сл., както и бележка под линия 35 от настоящото заключение.
(
48
)	„[К]огато [прехвърлянето] е в[ъв висшия] интерес [н]а детето (член 15, параграф 1).
(
49
)	Що се отнася до член 8 от Хагската конвенция от 1996 г., вж. доклада Lagarde, точка 53. Освен това тази конвенция изключва прилагането на т.нар. „принцип на perpetuatio fori“ между договарящите страни, вж. точка 42 от този доклад.
(
50
)	Решение от 27 октомври 2016 г., D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, т. 59).
(
51
)	Становище по дело Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:344, т. 44). В това отношение генерален адвокат Sharpston отбелязва в допълнение, че „по своята същност критерият на близостта може да води до резултати, които да се променят с времето“.
(
52
)	Относно прехвърлянето на компетентност на съд на друга държава членка вж. членове 12 и 13, както и съображения 26 и 27 от Регламент 2019/1111. Законодателят на Съюза не е изключил възможността компетентният съгласно член 9 от този регламент съд (компетентност при неправомерно отвеждане или задържане на дете) да се откаже от дело относно правото на упражняване на родителските права върху дете.
(
53
)	Съгласно член 8, първа алинея от Хагската конвенция от 1980 г. „[в]сяко лице, институция или организация, която твърди, че едно дете е прехвърлено или задържано в нарушение на правото за упражняване на родителски права, може да подаде молба до централния орган на държавата по обичайното местопребиваване на детето или до централния орган на всяка друга договаряща държава за съдействие за осигуряване връщането на детето“. Съгласно член 8, трета алинея, буква f) „[м]олбата може да бъде придружена или допълнена с […] удостоверение или заверена декларация, издадени от централния орган или от друг компетентен орган на държавата, в която детето има обичайно местопребиваване, или от друго компетентно лице относно законодателството на държавата в тази област“.
(
54
)	Вж. обяснителния доклад относно Хагската конвенция от 1980 г., изготвен от Elisa Pérez Vera, точки 10 и 16. Вж. също преамбюла на тази конвенция. Вж. по-специално решение от 8 юни 2017 г., OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, т. 61).
(
55
)	Всъщност Съдът уточнява, че от съдържанието на разпоредбите на член 11 от Регламент № 2201/2003 е видно, че „същите или са основани на правила от Хагската конвенция от 1980 г., или предвиждат последиците, които следва да се изведат от тяхното прилагане. В този смисъл посочените две категории разпоредби представляват едно неделимо нормативно цяло, което се прилага по отношение на производствата по връщане на неправомерно отведени деца в рамките на Съюза“ (становище 1/13 (Присъединяване на трети държави към Хагската конвенция) от 14 октомври 2014 г. (EU:C:2014:2303, т. 77 и 78), и решение от 16 февруари 2023 г., Rzecznik Praw Dziecka и др. (Спиране на изпълнението на решението за връщане) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, т. 62). Курсивът е мой. Относно общите положения във връзка с производството по връщане въз основа на Хагската конвенция от 1980 г. и на член 11 от Регламент № 2201/2003 вж. заключението на генерален адвокат Emiliou по дело Rzecznik Praw Dziecka и др. (Спиране на изпълнението на решението за връщане) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:21, т. 28—31). Що се отнася до молбите за връщане, подадени след 1 август 2022 г., тези правила се допълват от членове 22—29 от Регламент 2019/1111.
(
56
)	В този смисъл вж. становище 1/13 (Присъединяване на трети държави към Хагската конвенция) от 14 октомври 2014 г. (EU:C:2014:2303, т. 85), и решение от 16 февруари 2023 г., Rzecznik Praw Dziecka и др. (Спиране на изпълнението на решението за връщане) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, т. 63).
(
57
)	Припомням, че „съгласно член 60 от Регламент № 2201/2003 в отношенията между държавите членки разпоредбите на последния имат предимство пред Хагската конвенция от 1980 г., доколкото разпоредбите ѝ засягат уредени с този регламент въпроси. Съгласно член 62, параграф 2 от същия регламент и както се предвижда в съображение 17 от него, без да се засяга предимството на Регламента, Конвенцията продължава да поражда действие по отношение на държавите членки, които са страни по нея, в съответствие с посочения член 60“ (решение от 5 октомври 2010 г., McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, т. 36). Курсивът е мой. Вж. също становище на генерален адвокат Jääskinen по дело McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:544, т. 40).
(
58
)	Решение от 5 октомври 2010 г., McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, т. 36) (курсивът е мой), и становище 1/13 (Присъединяване на трети държави към Хагската конвенция) от 14 октомври 2014 г. (EU:C:2014:2303, т. 87).
(
59
)	Всъщност бащата уточнява, че макар молбата му за връщане да е отхвърлена с решение на този съд от 15 юли 2021 г., тоест почти една година след подаването ѝ, в резултат на подадена от него жалба това решение за отхвърляне все пак е отменено с решение от 13 октомври 2022 г. с мотива, че този съд трябва да провери дали пребиваването на родителите се е основавало на желанието им да установят центъра на интересите си в Австрия, и дали последващото записване на децата в училище в Словакия трябва да се счита за промяна на обичайното им местопребиваване.
(
60
)	Припомням, че член 11, параграф 3 от Регламент № 2201/2003 предвижда, че съдът, сезиран с искане за връщане на дете, „действа експедитивно“ и освен когато изключителни обстоятелства правят това невъзможно, се произнася с решение не по-късно от шест седмици, след като молбата е внесена. В това отношение вж. решение от 16 февруари 2023 г., Rzecznik Praw Dziecka и др. (Спиране на изпълнението на решението за връщане) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, т. 71).
(
61
)	В този смисъл вж. решение от 27 октомври 2016 г., D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, т. 50, 55, 56 и 58), и определение от 10 юли 2019 г., EP (Родителската отговорност и съд, който е по-подходящ) (C‑530/18, EU:C:2019:583, т. 31).
(
62
)	Вж. решение от 27 октомври 2016 г., D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, т. 49), и определение от 10 юли 2019 г., EP (Родителската отговорност и съд, който е по-подходящ) (C‑530/18, EU:C:2019:583, т. 30).
(
63
)	Вж. решение от 27 октомври 2016 г., D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, т. 50, 55, 56 и 58), и определение от 10 юли 2019 г., EP (Родителската отговорност и съд, който е по-подходящ) (C‑530/18, EU:C:2019:583, т. 28).
(
64
)	В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че поне едно от условията, позволяващи да се приеме, че детето има особена връзка с държава членка по смисъла на член 15, параграф 1 и параграф 3, буква в) от Регламент № 2201/2003, е изпълнено, тъй като децата са словашки граждани.
(
65
)	Вж. решение от 27 октомври 2016 г., D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, т. 57 и 61 и точка 2 от диспозитива).
(
66
)	Следва да се припомни, че съгласно член 16 от Хагската конвенция от 1980 г. „[с]лед получаване на съобщението за [неправомерно отвеждане] или задържане на детето по смисъла на чл. 3, съдебните или административните органи на договарящата държава, в която детето е било [отведено] или в която е било задържано, не разглеждат по същество правото на упражняване на родителските права, освен ако се установи, че детето не следва да бъде върнато по силата на тази конвенция или че не е подадена молба в разумен срок след получаване на съобщението“. Курсивът е мой. Що се отнася до член 16 от тази конвенция, г‑жа Borrás посочва, че „макар обичайното местопребиваване да се е променило и поради това да е възможно да се приложат критериите, предвидени в [Брюкселската конвенция], предимството на член 16 от Хагската конвенция [от 1980 г.] би било пречка за приемането на мерки, изменящи родителската отговорност, преди да бъде взето решение относно връщането или задържането“ [свободен превод] (доклад „Borrás“, т. 41).
(
67
)	Припомням, че тази разпоредба е с временен характер, тоест прилага се, докато няма произнасяне по молбата за връщане, но тя е и с общ характер в смисъл, че се отнася до всички съдилища на държавата, в която детето е било неправомерно отведено.
(
68
)	Това не е така в настоящия случай. Вж. точка 80 от настоящото заключение.
(
69
)	Такава отрицателна преценка обаче би могла да се промени, ако молбата за връщане бъде отхвърлена от Okresny súd Bratislava I (Районен съд Братислава I). Обратно, ако този съд постанови решение за връщане, прилагането на член 15 не би било възможно, тъй като „връщането на неправомерно отведено дете може да не бъде разпоредено само в точно определени и изключителни, надлежно обосновани случаи“. В това отношение припомням, че съгласно член 13, първа алинея, буква b) от Хагската конвенция от 1980 г. този орган не е задължен да разпореди връщането на детето, ако лицето, институцията или организацията, които се противопоставят на неговото връщане, установят, че съществува сериозна опасност връщането на детето да го изложи на заплаха от психическо или физическо увреждане или по всякакъв друг начин да го постави в неблагоприятна ситуация. В този смисъл вж. решение от 16 февруари 2023 г., Rzecznik Praw Dziecka и др. (Спиране на изпълнението на решението за връщане) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, т. 64 и 65). Вж. също съображение 17 от Регламент № 2201/2003 и точка 70 от настоящото заключение.
(
70
)	Вж. член 11, параграф 4 и съображение 18 от Регламент № 2201/2003. В този смисъл вж. Borrás, A. Protection of Minors and Child Abduction Under the Hague Conventions and the Brussels II bis Regulation. — Japanese and European Private International Law in Comparative Perspective. Basedow, J., e.a. (ed..). Mohr Siebeck, Tubingue, 2008, 345—364, по-специално стр. 362.
(
71
)	Различно е положението, при което Okresny súd Bratislava I (Районен съд Братислава I) e постановил решение за връщане на децата. В този случай, както Съдът е постановил, „изискването за ефективност и бързина, което важи при приемането на решение за връщане, обвързва националните органи […] при изпълнението на такова решение“ (решение от 16 февруари 2023 г., Rzecznik Praw Dziecka и др. (Спиране на изпълнението на решението за връщане) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, т. 72). Вж. съображение 21 от Регламент № 2201/2003 и бележка под линия 69 от настоящото заключение.
(
72
)	По-специално в случай на физическо или психическо насилие от страна на родителя, с когото детето обичайно е пребивавало непосредствено преди неправомерното отвеждане.