62007CC0161
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н M. POIARES MADURO
представено на 18 септември 2008 година (
1
)
Дело C-161/07
Комисия на Европейските общности
срещу
Република Австрия
„Неизпълнение на задължения от държава членка — Член 43 ЕО — Национална правна уредба за определяне на условията за вписване на дружества по искане на граждани от новите държави членки — Процедура за удостоверяване на качеството на самонаето лице“
1.
Настоящото дело се отнася до дерогациите от свободното движение на работниците и служителите, разрешени по време на преходния период по отношение на държавите членки, които се присъединяват към Европейския съюз през 2004 г. (наричани по-нататък „новите“ държави членки), и степента, в която те могат да засегнат свободата на установяване, от която не са разрешени подобни дерогации.
2.
Възползвайки се от посочения преходен период, Австрия е продължила да прилага спрямо почти всички работници и служители от „новите“ държави членки същото законодателство като за работниците и служителите от трети държави. За да се предотврати заобикалянето на законодателството, за всички съдружници в персонални дружества и в дружества с ограничена отговорност, чието дялово участие е по-малко от 25 % (наричани по-нататък „миноритарни съдружници“), се презумира, че са работници или служители. Те не могат да упражняват дейността си или да регистрират своите персонални или капиталови дружества в Австрия, докато не оборят тази презумпция.
3.
Комисията счита, че като прилага това законодателство за съдружниците от „новите“ държави членки, Австрия е нарушила свободата на установяване. Ето защо възниква въпросът докъде държавите членки могат да стигнат, за да защитят разрешените им дерогации от свободното движение на работниците и служителите.
I — Правен и фактически контекст
4.
Както е добре известно, на 1 май 2004 г. Чешката република, Естония, Кипър, Латвия, Литва, Унгария, Малта, Полша, Словения и Словакия се присъединяват към Европейския съюз.
5.
Член 24 от Акта за присъединяване разрешава преходни мерки, изброени подробно в няколко приложения, включително дерогации от свободното движение на работниците и служителите: на „старите“ държави членки е разрешено за период от пет години след датата на присъединяването да продължат да прилагат национални мерки за регулиране на достъпа до техните пазари на труда на работниците и служителите от „новите“ държави членки (
2
). Много от „старите“ държави членки, включително Австрия, се възползват от този преходен период (
3
).
6.
Ausländerbeschäftigungsgesetz (австрийски Закон за трудовата заетост на чужденците, наричан по-нататък „AuslBG“) регулира достъпа до австрийския пазар на труда (
4
). Този закон е предназначен за работниците и служителите от трети държави и по принцип не се прилага за работниците и служителите от Общността. При все това преходна разпоредба го прави приложим спрямо работниците и служителите от „новите“ държави членки, с изключение на тези от Кипър и Малта (
5
).
7.
AuslBG дава дефиниция на „трудовата заетост“, за да определи кой може да бъде работник или служител и следователно да попадне в неговото приложно поле. Посоченият закон започва с доста общата формулировка, като посочва, че трудовата заетост е дейност „в рамките на трудово правоотношение“ или „в рамките на правоотношение, което може да се приравни на трудово“ (
6
). Той също обръща внимание на това, че при преценката на тези правоотношения „е важно да се вземе предвид реалната икономическа същност, а не външната привидност на обстоятелствата“ (
7
).
8.
Трудовата заетост обаче се презумира в конкретен случай: съдружниците в персонално дружество и миноритарните съдружници в дружество с ограничена отговорност се класифицират като работници или служители, ако изпълняват престации в полза на тяхното персонално или капиталово дружество. § 2, алинея 4 от AuslBG гласи:
„[…] налице [е] трудова заетост [както е дефинирана по-горе], по-специално:
1.
когато съдружник в персонално дружество с оглед постигането на общата цел на дружеството или
2.
съдружник в дружество с ограничена отговорност, чието дялово участие е под 25 %,
изпълнява в полза на това дружество престации, които обичайно се извършват в рамките на трудово правоотношение“.
9.
Според Австрия целта на тази презумпция е да се бори срещу заобикалянето на AuslBG чрез създаването на персонални или капиталови дружества. Например Австрия твърди, че „са били създадени много дружества с ограничена отговорност с голям брой съдружници, които в действителност действат като работници или служители при извършване на дейността си, тъй като по отношение на тази дейност те са под ръководството на един от съдружниците — по правило австриец, — който има доминиращо влияние съгласно учредителния договор на дружеството“.
10.
За да се обори подобна презумпция за наличие на трудова заетост, съдружникът трябва да поиска от регионалната служба на Arbeitsmarktservice („служба за пазара на трудова заетост“) да установи, че той „лично упражнява“„съществено влияние“ върху управлението на персоналното или капиталово дружество, като тежестта на доказване се носи от съдружника (
8
).
11.
Ако службата за пазара на трудова заетост не приеме решение в срок от три месеца, съдружникът може да упражнява дейността си (
9
). Счита се, че този съдружник може да направи това и ако молбата бъде приета по-рано.
12.
Обратно на това, отказът възпрепятства съдружника да упражнява дейността си, докато му бъде предоставен достъп до австрийския пазар на труда в качеството му на работник или служител съгласно общите условия на AuslBG. Всъщност ако бъде постановен отказ дори след изтичането на срока, съдружникът е задължен да прекрати дейността си в срок от една седмица (
10
).
13.
Комисията твърди, без това да бъде оспорено от Австрия, че презумпцията за наличие на трудова заетост усложнява допълнително вписването на персонални и капиталови дружества по австрийското право.
14.
Когато гражданин от „нова“ държава членка подава молба за вписване на персонално или капиталово дружество, австрийските власти искат да бъде представено или горепосоченото решение на службата за пазара на трудова заетост или документ за освобождаване от разрешение за работа. За да получи този документ, съответният гражданин трябва през последните осем години да е упражнявал в Австрия в продължение на поне пет години дейност, за която е необходимо разрешение, и да разполага със законосъобразно разрешение за установяване — условия, които рядко са изпълнени (
11
).
15.
При все това в съдебното заседание става ясно, че австрийските власти, които отговарят за вписването, имат определена свобода на преценката при прилагането на AuslBG. Изглежда, че те невинаги изискват горепосочените документи, а се съсредоточават върху определени сектори, по-специално върху сектора на строителството. В резултат на това броят на решенията на службата за пазара на трудова заетост, с които се установява качеството „самонаето лице“, изглежда малък (
12
).
II — Досъдебна процедура
16.
С писмо от 16 март 2005 г. Комисията уведомява Австрия, че счита, че класифицирането на съдружниците в персонални дружества и на миноритарните съдружници в дружества с ограничена отговорност като работници или служители в съответствие с AuslBG води до ограничение на свободата на установяване съгласно член 43 ЕО. Комисията приканва Австрия да представи становище в срок от два месеца.
17.
На 19 май 2005 г. Австрия дава отговор, като отхвърля подобно ограничение на свободата на установяване. Класифицирането като работници и служители целяло да предотврати заобикаляне на AuslBG, като това било национална мярка, разрешена съгласно преходната дегогация от свободното движение на работниците и служителите. Следователно посочената мярка била обоснована и пропорционална.
18.
На 4 юли 2006 г. Комисията издава мотивирано становище, с което отхвърля представената от Австрия обосновка. Тя дава на Австрия двумесечен срок да приеме необходимите мерки, за да премахне твърдяното ограничение на свободата на установяване.
19.
В отговора си от 7 септември 2006 г. Австрия поддържа позицията си, че въпросното ограничение се отнася до свободното движение на работници и служители и е обосновано от необходимостта за защита на правилното функциониране на пазара на труда.
20.
В тази връзка Комисията предявява настоящия иск по член 226 ЕО. Литва подава молба за встъпване в подкрепа на исканията на Комисията.
21.
Така Комисията моли Съда да „установи, че Република Австрия е нарушила член 43 ЕО, като изисква за вписването на дружества […] по заявление на граждани от новите държави членки на ЕС, с изключение на Малта и Кипър, решение на службата за пазара на трудова заетост относно техния статут на самонаети лица или представянето на документ за освобождаване от разрешение за работа, във връзка с което за установяване на статута на самонаето лице […] трябва да се проведе процедура за удостоверяване, по време на която […] дейността като самонаето лице не може да бъде упражнявана“.
III — Съображения
22.
Няколко аспекта от австрийския режим могат да повдигнат общностноправни въпроси: a) той се отнася до гражданите от „новите“ държави членки, б) като ги възпрепятства да впишат персонални и капиталови дружества, в) като им забранява да упражняват дадена дейност г) поради класифицирането им като работници или служители, д) което се презумира, и за да бъде оборена тази презумпция, изисква процедура за удостоверяване от службата за пазара на трудова заетост. Тези елементи представляват ограничения на правото на установяване, които освен това са наложени само по отношение на някои граждани на Общността.
23.
Въпреки дискриминационния им характер тези ограничения могат да бъдат обосновани като необходими за гарантирането на ефикасността на ограниченията на свободното движение на работниците и служителите от „новите“ държави членки, които са разрешени по време на преходен период. Следователно въпросът, който се поставя, е как да бъде определена границата между ограниченията на свободното движение на работници и служители, които в този случай трябва да бъдат приети, и гарантираната от Договора свобода на установяване, която трябва да бъде защитена.
24.
Комисията се съсредоточава върху изискванията, наложени от австрийските власти на гражданите от „новите“ държави членки, за вписването на персонално или капиталово дружество. Тези изисквания относно вписването несъмнено ограничават свободата на установяване (
13
). При все това те са тясно свързани и с друго ограничение, а именно забраната за съдружниците да упражняват дадена дейност.
25.
Съгласно австрийското право на съдружниците в персонални дружества и на миноритарните съдружници в дружества с ограничена отговорност от „новите“ държави членки е забранено да упражняват дейността си докато австрийската служба за пазара на трудова заетост установи, че те не се намират в трудово правоотношение или докато получат документ за освобождаване от разрешение за работа. Независимо от изискванията за вписване, тази забрана ограничава свободата на установяване на съдружниците (
14
).
26.
Тези ограничителни мерки се основават на предвидената в австрийското право презумпция, че такива съдружници трябва да бъдат класифицирани като работници или служители. Тази класификация е причината, поради която те не могат да упражняват дейността си и да впишат своите персонални и капиталови дружества, а за да го направят, трябва да докажат пред службата за пазара на трудова заетост, че те „лично упражняват“„съществено влияние“ върху управлението на персоналното или капиталовото дружество. Презумпцията за наличие на трудова заетост и условията, при които тя може да бъде оборена, са в основата на ограниченията на правото на установяване.
27.
Австрия твърди, че тези ограничения са необходими за контролиране на достъпа до нейния пазар на труда. Актът за присъединяване разрешава на Австрия да запази национални мерки, които регулират този достъп по време на преходен период. Това повдига първият въпрос, който ще разгледам в част A) по-долу: може ли да бъде обоснована забраната за съдружниците от „новите“ държави членки да упражняват дейност, докато оборят презумпция за наличие на трудова заетост, която ги възпрепятства да впишат своите персонални и капиталови дружества?
28.
Този въпрос обаче се поражда от необичайна ситуация. Лицата, ползващи се от предвидената в Договора свобода на установяване, могат да бъдат класифицирани като работници или служители съгласно австрийското право. Това по необходимост води до втори въпрос, с който ще се занимая в част Б): това класифициране като работници или служители законосъобразно ли е съгласно общностното право?
29.
Подобен въпрос, който засяга границата между свободното движение на работниците и служителите и свободата на установяване, има значение, надхвърлящо контекста на Акта за присъединяване и предвидените в него преходни мерки.
A — Дали може да бъде обоснована забраната за съдружниците от „новите“ държави членки да упражняват дейност, докато оборят презумпцията за наличие на трудова заетост, която ги възпрепятства да впишат своите персонални и капиталови дружества
30.
Съгласно австрийския режим съдружниците от „новите“ държави членки не могат свободно да упражняват дейност или да впишат своите персонални или капиталови дружества. За тази цел и предвид трудните за изпълнение условия за получаване на документ за освобождаване от разрешение за работа, който ще им позволи да направят това, те трябва да докажат пред службата за пазара на трудова заетост, че не се намират в трудово правоотношение. Подобен режим е явно дискриминационен и поради това би могъл да бъде обоснован единствено въз основа на разпоредба от Договора.
31.
Комисията твърди, че тъй като мерките ограничават свободата на установяване, релевантната разпоредба от Договора е член 46 ЕО и че нито едно от установените в тази разпоредба съображения не е приложимо. Австрия поддържа, че мерките могат да бъдат обосновани с установената в Акта за присъединяване дерогация от свободното движение на работниците и служителите.
32.
Актът за присъединяване позволява на „старите“ държави членки като Австрия да запазят в сила национални мерки, регулиращи достъпа до техния пазар на труда на работници и служители от „новите“ държави членки. Тази дерогация явно е от изключително естество и следва да се тълкува стеснително. Тя не може да бъде използвана за регулиране на достъпа до която и да е друга икономическа дейност освен за пазара на труда; когато е засегнат пазарът на труда обаче тя трябва да се прилага ефективно.
33.
Все пак винаги трябва да се напомня, че подобна дерогация възпрепятства гражданите от „новите“ държави членки да се ползват от основна свобода и следователно от възможността да се ползват от пълния статут на граждани на Общността. Следва да се внимава особено да не бъде допуснато дерогацията да обхване други основни свободи. Следва да се разглежда с най-голяма подозрителност всяко използване на дерогации, които са разрешени по отношение на гражданите от „новите“ държави членки за обосноваване на допълнителни ограничения — по-специално на други основни свободи, — които не се прилагат по отношение на други граждани на Общността.
34.
Ако съдружници от „новите“ държави членки упражняват дейността си на австрийския пазар на труда като работници или служители и като се конкурират с останалите работници и служители, Австрия разполага съгласно Акта за присъединяване с установено в Договора право да забрани тази дейност.
35.
Това предполага, че квалифицирането им от австрийското право като работници или служители е правилно и законосъобразно съгласно общностното право, който въпрос ще разгледам в част Б). В тази част ще разясня също, че ако съдружниците от „новите“ държави членки в действителност са работници или служители, те не могат да се ползват от свободата на установяване във връзка с упражняването на тяхната дейност. От само себе си се подразбира, че в подобен случай не може да става въпрос за обосноваване на забраната на тази дейност — свободата на установяване няма да бъде приложима.
36.
От друга страна, ако съдружниците от „новите“ държави членки нямат качеството на работници или служители и направеното от Австрия класифициране не е правилно, свободата на установяване ще се прилага. Необходимо е обосноваване, за да бъде забранено на съдружниците да упражняват дейността си, но Австрия вече няма да може да се позовава на регламентирането на своя пазар на труда, както позволява Актът за присъединяване, тъй като съдружниците не са работници или служители (
15
).
37.
Макар съдружниците да трябва да упражняват дейност като работници или служители или на основание свободата на установяване, същото не е вярно по отношение на вписването на техните капиталови дружества или предприятия. Като етап от учредяването на предприятие в друга държава членка, вписването винаги се обхваща от свободата на установяване (
16
).
38.
Поради това възпрепятстването на вписване на персонално или капиталово дружество води до ограничение на свободата на установяване и следва да бъде обосновано. При все това подобно възпрепятстване е последица и от презумпцията съгласно австрийското право, че съдружникът, който иска вписването на дружеството, е работник или служител. Може ли то да бъде обосновано чрез съдържащата се в Акта за присъединяване дерогация от свободното движение на работниците и служителите?
39.
Като позволява на Австрия да продължи да регулира достъпа до своя пазар на труда, Актът за присъединяване би трябвало да ѝ позволи и да приеме необходимите механизми за прилагане на тази правна уредба. Ако съдружниците от „новите“ държави членки действително са работници или служители, тогава възпрепятстването на вписването на техните персонални и капиталови дружества ги лишава от правни способи за упражняване на дадена дейност. Този механизъм за прилагане обаче действа по несъразмерен, неподходящ и дори произволен начин.
40.
Възпрепятстването на вписването е несъразмерно, тъй като то осуетява създаването на юридическо лице, независимо от всяко основателно твърдение, че същото цели заобикаляне на австрийското законодателство. То просто допуска, че всяко персонално или капиталово дружество със съдружници от „новите“ държави членки ще бъде включено в подобна схема. Освен това изглежда е възможно австрийските власти да преценяват ex post дали някой упражнява конкретна дейност в качеството на работник или служител (
17
). Всъщност подобна преценка би била по-лесна и по-точна, след като дейността вече е започнала.
41.
Изглежда, че мярката е и неподходяща, тъй като статутът на съдружник може да бъде променен веднъж след като вписването е позволило на съдружника да започне упражняването на дейността (
18
). На последно място, австрийските власти изглежда прилагат въпросното законодателство по своя преценка, запазвайки го за сектори като строителния сектор — вероятно по политически и икономически причини, които обаче не отговарят на никой от критериите за правна сигурност, прозрачност и предвидимост (
19
).
42.
Накратко, възпрепятстването на съдружниците да впишат своите персонални или капиталови дружества, тъй като относно тях съществува презумпция, че се намират в трудово правоотношение, винаги представлява необосновано ограничение на свободата на установяване. От друга страна, забраната за съдружници да упражняват определена дейност може или да не спада към свободата на установяване, или да представлява необосновано ограничение на тази свобода в зависимост от това, дали съдружниците са правилно класифицирани като работници или служители. Поради това ще разгледам този въпрос.
Б — Дали е законосъобразно класифицирането на съдружниците от „новите“ държави членки като работници или служители
43.
По настоящото дело на съдружниците от „нова“ държава членка е забранено да упражняват дейността си в Австрия поради класифицирането им като работници или служители. Това представлява или позволена дерогация от свободата на движение на работниците и служителите, или неоснователно ограничение на свободата на установяване.
44.
При това положение въпросът кое лице има качеството на работник или служител вече не е спада към австрийското право, а трябва да бъде предмет на общностен контрол. На този въпрос може да се отговори само чрез позоваване на общностната дефиниция за работник и служител, развита от Съда при тълкуване на разпоредбите относно свободата на движение на работниците и служителите.
45.
Тъй като разглеждаме границата между свободата на движение на работници и служители и свободата на установяване, подобна преценка е особено свързана с понятието за подчинение. Гражданите на Общността, които искат да осъществяват дейности в друга държава членка, могат да го направят или в качеството на работници или служители, ползвайки се от свободата на движение на работниците и служителите, или като самонаети лица по силата на свободата на установяване (
20
). За да бъдат самонаети лица, те трябва да не работят в рамките на правоотношение на подчинение и да носят отговорност за упражняването на дейността (
21
). От друга страна, ако работят в рамките на правоотношение на подчинение, те се считат за работници или служители (
22
).
46.
Това разграничение трябва да бъде запазено в националното право при прилагане на разрешено ограничение на свободното движение на работниците и служителите. Ако приложимото национално определение за работник и служител се окаже твърде широко и включва лицата, ползващи се от свободата на установяване, то ще доведе до неоснователно ограничение. Следователно въпросът е в каква степен австрийското право запазва това разграничение.
47.
Класифицирането на лицата съгласно австрийското право като работници или служители за целите на настоящото дело не зависи от критерия за подчинение. Когато граждани от „новите“ държави членки са съдружници в персонално дружество или миноритарни съдружници в дружество с ограничена отговорност, за тях съществува презумпция, че са работници или служители, ако изпълняват в полза на тяхното персонално или капиталово дружество престации, които „обичайно се извършват в рамките на трудово правоотношение“.
48.
Обхватът на този критерий в австрийското право е фактически неограничен. Дейност, която може да бъде упражнявана в рамките на трудово правоотношение по принцип може да бъде осъществявана и самостоятелно. Поради това изглежда, че критерият е свързан със социалния контекст в Австрия и нейните традиции за упражняване на дейности в рамките на трудово правоотношение или самостоятелно. Не е учудващо, че когато трябва да приложат тази разпоредба, австрийските власти изглежда разполагат с най-широко право на преценка.
49.
Следователно съдружници от „новите“ държави членки, упражняващи дейност, която обичайно се извършва в Австрия от наети на работа лица, се класифицират като работници или служители по смисъла на австрийското право, независимо дали те я извършват при наличие на правоотношение на подчинение. Тази класификация със сигурност обхваща и съдружници, които упражняват дейността си извън рамките на правоотношение на подчинение и които по тази причина следва да се ползват от свободата на установяване.
50.
При тези обстоятелства считам, че в този контекст класифицирането на лица като работници или служители в съответствие с австрийското право води до необосновано ограничение на свободата на установяване.
51.
Обстоятелството, че съдружници от „новите“ държави членки могат да поискат от службата за пазара на трудова заетост да удостовери, че те не се намират в трудово правоотношение, е нерелавантно. На първо място, презумпцията, че те са работници или служители, сама по себе си представлява необосновано ограничение на свободата на установяване, което не се прилага спрямо други граждани на Общността. На второ място, критериите за предоставяне на удостоверението и за оборване на презумпцията отново не са свързани с подчинението и не могат да гарантират, че лицата, ползващи се от свободата на установяване, не са засегнати.
52.
Австрийското право изисква съдружниците да докажат, че те „лично упражняват“„съществено влияние“ върху управлението на персоналното или капиталовото дружество. При все това съдружник, който упражнява дейността си извън рамките на правоотношение на подчинение, може да няма интерес да участва в управлението и може да делегира управленчески функции на други съдружници, като същевременно продължава да носи риска от упражняването на дейността. Обратно на това, обстоятелството, че лицето се намира в провоотношение на подчинение, не изключва възможността за влияние върху управлението на дружеството (
23
).
IV — Заключение
53.
В заключение предлагам на Съда да постанови, че като е установила презумпция, че съдружниците в персонални дружества и в дружества с ограничена отговорност с дялово участие по-малко от 25 % от държавите членки, които са се присъединили към Европейския съюз на 1 май 2004 г., с изключение на Малта и Кипър, се намират в трудово правоотношение, и като им е забранила да упражняват дейност, както и като ги е възпрепятствала да впишат своите персонални и капиталови дружества, освен в случай че оборят тази презумпция, Австрия не е изпълнила задълженията си по член 43 ЕО.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Член 24 от Акта относно условията на присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз (ОВ L 236, 2003 г., стр. 33, наричан по-нататък „Актът за присъединяване“) препраща към точка 2 от всяко от приложенията V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII и XIV към Акта за присъединяване (по едно за всяка „нова“ държава членка).
(
3
)	Освен Австрия следните държави членки още не са отворили напълно пазарите си на труда: Белгия, Дания, Франция и Германия.
(
4
)	BGBl. № 218/1975, изменен последно с BGBl. I № 101/2005.
(
5
)	§ 1, алинея 2, букви л) и м) от AuslBG. По-нататък в текста понятието за „нови“ държави членки следва се разбира като невключващо Кипър и Малта.
(
6
)	§ 2, алинея 2, букви a) и б) от AuslBG.
(
7
)	§ 2, алинея 4 от AuslBG.
(
8
)	Пак там.
(
9
)	Пак там.
(
10
)	Пак там.
(
11
)	§ 15 от AuslBG.
(
12
)	В съдебното заседание Австрия посочва, че за една година са били приети 150 положителни решения. Тази цифра следва да бъде сравнена с 100000 разрешения за достъп до австрийския пазар на труда съгласно AuslBG. Не е посочен броят отрицателни решения и броят на съдружниците, които не са започнали процедура за удостоверяване, след като по отношение на тях е било прието, че е налице трудова заетост.
(
13
)	Вж. Решение от 9 март 1999 г. по дело Centros (C-212/97, Recueil, стр. I-1459, точка 19).
(
14
)	Вж. Решение от 30 ноември 1995 г. по дело Gebhard (C-55/94, Recueil, стр. I-4165, точка 23) („Правото на установяване […] включва […] достъп на територията на всяка друга държава членка до всички видове дейности като самостоятелно заето лице и тяхното упражняване“).
(
15
)	Не виждам каква друга обосновка може да бъде дадена. Австрия твърди също, че защитава гражданите от „новите“ държави членки, на които може да бъде отказан по-благоприятния режим на националното трудово право в следствие от опита им за достъп до нейния пазар на труда чрез създаването на персонални и капиталови дружества. Дори ако забраната да упражняват дейност представлява подходяща защита, което е съмнително, не е ясно защо тази забрана се отнася само за граждани от „новите“ държави членки или — казано по по-положителен начин — защо те се нуждаят от получаването на подобна допълнителна защита (вж. заключението на генералния адвокат Léger по дело, по което е постановено Решение от 21 септември 2006 г., по дело Комисия/Австрия (C-168/04, Recueil, стр. I-9041, точка 62) относно необходимостта от общо прилагане на закрилата на работниците и служителите). Освен това посоченият довод още веднъж произтича от презумпцията, че те в действителност са работници или служители.
(
16
)	Вж. бележка под линия 13.
(
17
)	Вж. Решение от 13 декември 2007 г. по дело Комисия/Италия (C-465/05, Сборник, стр. I-11091, точка 76).
(
18
)	Например съдружници в дружества с ограничена отговорност с дялово участие повече от 25 %, които не са класифицирани като работници или служители, могат впоследствие да продадат част от своето дялово участие.
(
19
)	Вж. Решение от 14 март 2006 г. по дело Комисия/Франция (C-177/04, Recueil, стр. I-2461, точка 70) и Решение от 10 април 2008 г. по дело Ing. Aigner (C-393/06, Сборник, стр. I-02339, точка 54).
(
20
)	Както беше споменато по-горе, ако искат да учредят предприятие, те винаги се ползват от свободата на установяване, но тъй като ограничението за вписване на персонални и капиталови дружества не е обосновано, не е необходимо този случай да се анализира тук.
(
21
)	Вж. Решение от 20 ноември 2001 г. по дело Jany (C-268/99, Recueil, стр. I-8615, точки 34, 70 и 71) и Решение от 8 юни 1999 г. по дело Meeusen (C-337/97, Recueil, стр. I-3289, точка 15).
(
22
)	Вж. Решение от 27 юни 1996 г. по дело Asscher (C-107/94, Recueil, стр. I-3089, point 25) и Решение от 3 юли 1986 г. по дело Lawrie-Blum (66/85, Recueil, стр. 2121, точка 17).
(
23
)	Например в някои държави членки има традиция в управлението да участват представители на работниците и служителите.