62021CJ0663
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2023. gada 6. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/95/ES – Normas par bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas nosacījumiem – 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts – Bēgļa statusa atcelšana – Trešās valsts valstspiederīgais, kas ar galīgu spriedumu notiesāts par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu – Draudi sabiedrībai – Samērīguma pārbaude – Direktīva 2008/115/ES – To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kuri dalībvalstī atrodas nelikumīgi – Izraidīšanas atlikšana
Lietā C‑663/21
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) iesniegusi ar 2021. gada 20. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2021. gada 5. novembrī, tiesvedībā
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl
pret
AA,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), tiesneši P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un A. Kumins [A. Kumin],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretāre: M. Krauzenbeka [M. Krausenböck], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2022. gada 10. novembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch, J. Schmoll un V.‑S. Strasser, pārstāvji,
–
Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs, A. Van Baelen un M. Van Regemorter, pārstāves,
–
Čehijas valdības vārdā – A. Edelmannová, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller un A. Hoeschet, pārstāvji,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman, M. H. S. Gijzen un C. S. Schillemans, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Azéma, B. Eggers, L. Grønfeldt un A. Katsimerou, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2023. gada 16. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.), un it īpaši 5. panta, interpretāciju.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp trešās valsts valstspiederīgo AA un Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Federālais ārvalstnieku un patvēruma lietu birojs, Austrija; turpmāk tekstā – “birojs”) par tā pieņemto lēmumu atņemt AA bēgļa statusu, atteikt viņam piešķirt alternatīvās aizsardzības statusu vai uzturēšanās atļauju vērā ņemamu iemeslu dēļ, attiecībā uz viņu pieņemt atgriešanas lēmumu, ko papildina uzturēšanās aizliegums, un noteikt termiņu brīvprātīgai izceļošanai.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
Ženēvas Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), ir stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī. Šī konvencija ir papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”).
4
Šīs konvencijas 33. pantā ir noteikts:
“1.   Neviena dalībvalsts nekādā gadījumā neizraida vai neatgriež bēgli uz tās valsts robežu, kuras teritorijā viņa dzīvība un brīvība ir apdraudēta sakarā ar viņa rasi, reliģiju, tautību vai piederību pie kādas īpašas sociālās grupas vai sakarā ar viņa politiskajiem uzskatiem.
2.   Iepriekšējā noteikuma priekšrocības tomēr nevar pieprasīt bēglis, kuru ir pamats uzskatīt par bīstamu tās valsts drošībai, kurā viņš atrodas, vai ja viņš ir atzīts par vainīgu sevišķi smaga nozieguma izdarīšanā, kas apdraud šīs valsts sabiedrību [viņš pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga vai mazāk smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus minētās valsts sabiedrībai].”
Direktīva 2008/115
5
Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem:
a)
uz kuriem attiecas ieceļošanas atteikums saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 562/2006 (2006. gada 15. marts), ar kuru ievieš Kopienas Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV 2006, L 105, 1. lpp.),] 13. pantu vai kurus kompetentās iestādes ir aizturējušas vai notvērušas saistībā ar nelikumīgu dalībvalsts ārējās (zemes, jūras vai gaisa) robežas šķērsošanu un kuri vēlāk nav ieguvuši atļauju vai tiesības palikt attiecīgajā dalībvalstī;
b)
kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā vai kuriem piemēro izdošanas procedūras.”
6
Šīs direktīvas 3. panta 3. punkts ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro turpmāk minētās definīcijas:
[..]
3)
“atgriešana” ir, attiecīgai personai [trešās valsts valstspiederīgajam] brīvprātīgi ievērojot atgriešanās pienākumu vai piespiedu kārtā, došanās atpakaļ uz:
–
personas izcelsmes valsti vai
–
tranzīta valsti saskaņā ar Kopienas vai divpusējiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai citiem režīmiem, vai
–
citu trešo valsti, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais brīvprātīgi nolemj atgriezties un kurā viņu uzņems.”
7
Minētās direktīvas 5. pantā ir noteikts:
“Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis pilnībā ņem vērā:
a)
bērna intereses,
b)
ģimenes dzīvi,
c)
attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli
un ievēro neizdošanas principu.”
8
Šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot šā panta 2. līdz 5. punktā minētos izņēmumus, dalībvalstis pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā.”
9
Direktīvas 2008/115 8. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu atgriešanas lēmumu, ja [..] nav noteikts laika posms brīvprātīgai izceļošanai vai ja atgriešanās pienākums nav izpildīts laika posmā, kas [..] noteikts brīvprātīgai izceļošanai.”
10
Šīs direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis atliek izraidīšanu:
a)
ja ar izraidīšanu tiktu pārkāpts neizdošanas princips [..].”
Direktīva 2011/95
11
Direktīvas 2011/95 16. apsvērums ir formulēts šādi:
“Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā [(turpmāk tekstā – “Harta”)]. Šī direktīva jo īpaši cenšas nodrošināt, ka pilnībā tiek respektēta cilvēka cieņa un patvēruma pieteikuma iesniedzēja un viņu pavadošo ģimenes locekļu tiesības uz patvērumu, un veicināt minētās Hartas 1., 7., 11., 14., 15., 16., 18., 21., 24., 34. un 35. panta piemērošanu, un tādēļ tā būtu attiecīgi jāīsteno.”
12
Šīs direktīvas 2. panta d) punktā ir precizēts:
“Šajā direktīvā piemēro turpmāk minētās definīcijas:
[..]
d)
“bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, atrazdamies ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, to pašu iepriekš minēto iemeslu dēļ nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties, un uz kuru neattiecas 12. pants”.
13
Minētās direktīvas 14. panta 4. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai atteikt pagarināt bēgļa statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja:
a)
ir pamats uzskatīt, ka viņš rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas;
b)
viņš pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai.”
14
Šīs pašas direktīvas 21. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Ja 1. punktā minētās starptautiskās saistības to neaizliedz, dalībvalstis var izraidīt bēgli neatkarīgi no tā, vai viņa statuss ir oficiāli atzīts vai nav, ja:
a)
ir pamats uzskatīt, ka viņš rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas;
b)
viņš pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
15
AA 2014. gada 10. decembrī nelikumīgi ieceļoja Austrijā un tajā pašā dienā iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Ar biroja 2015. gada 22. decembra lēmumu viņam tika piešķirts bēgļa statuss.
16
2018. gada 22. martā AA tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz gadu un trim mēnešiem, kā arī naudas sods 180 dienas likmju apmērā par draudu izteikšanu, citam piederošas mantas iznīcināšanu vai bojāšanu, aizliegtām darbībām ar narkotiskām vielām un narkotisko vielu tirdzniecību. 2019. gada 14. janvārī AA tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz trim mēnešiem par tīšu miesas bojājumu nodarīšanu un draudu izteikšanu. 2019. gada 11. martā viņam tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz sešiem mēnešiem par mēģinājumu nodarīt miesas bojājumus. Visi šie brīvības atņemšanas sodi tika aizstāti ar nosacītiem sodiem.
17
2019. gada 13. augustā AA tika piespriests naudas sods par agresīvu izturēšanos pret personu, kura atbildīga par sabiedrisko kārtību.
18
Ar 2019. gada 24. septembra lēmumu birojs atsauca AA bēgļa statusu, atteica viņam alternatīvās aizsardzības statusu vai uzturēšanās atļauju vērā ņemamu iemeslu dēļ, attiecībā uz viņu pieņēma atgriešanas lēmumu, kam bija pievienots uzturēšanās aizliegums, un noteica termiņu brīvprātīgai izceļošanai, vienlaikus paziņojot, ka viņa izraidīšana nav atļauta.
19
AA par biroja 2019. gada 24. septembra lēmumu cēla prasību Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija). Vēlāk viņš paziņoja, ka atsauc šo prasību, ciktāl tā attiecas uz to daļu šī lēmuma rezolutīvajā daļā, kurā konstatēts viņa izraidīšanas prettiesiskums.
20
2020. gada 16. jūnijā un 8. oktobrī AA tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz četriem un pieciem mēnešiem par miesas bojājumu nodarīšanu un draudu izteikšanu, bet iepriekš piespriestie nosacītie sodi netika atcelti.
21
Ar 2021. gada 28. maija spriedumu Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) atcēla apstrīdētās biroja 2019. gada 24. septembra lēmuma daļas. Šī tiesa konstatēja, ka AA ir notiesāts ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu un ka viņš rada draudus sabiedrībai. Tomēr tā uzskatīja, ka ir jālīdzsvaro patvēruma dalībvalsts intereses un attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā intereses saņemt starptautisko aizsardzību, ņemot vērā to pasākumu apjomu un raksturu, kuriem viņš tiktu pakļauts šīs aizsardzības atcelšanas gadījumā. Tā kā, AA atgriežoties savā izcelsmes valstī, viņam draudētu spīdzināšana vai nāve, minētā tiesa uzskatīja, ka viņa intereses ir svarīgākas par Austrijas Republikas interesēm.
22
Par šo spriedumu birojs iesniedza revīzijas (Revision) sūdzību Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija), kas ir iesniedzējtiesa.
23
Šai tiesai ir pārdomas par to, vai pēc tam, kad ir konstatēts, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais ir galīgi notiesāts par smaga nozieguma izdarīšanu un ka viņš rada draudus sabiedrībai, Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nolūkā ir jālīdzsvaro intereses, ņemot vērā sekas, kādas varētu būt šī trešās valsts valstspiederīgā iespējamai atgriešanai uz viņa izcelsmes valsti.
24
Turklāt minētajai tiesai ir šaubas, vai ar Direktīvu 2008/115 ir saderīga atgriešanas lēmuma pieņemšana gadījumos, kad starptautiskā aizsardzība ir atsaukta, bet jau ir konstatēts, ka izraidīšana uz izcelsmes valsti ir nelikumīga. Proti, šādā situācijā trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās Austrijā tiktu tolerēta, bet šī uzturēšanās nebūtu likumīga un attiecībā uz šo trešās valsts valstspiederīgo nebūtu pieņemts faktiskas atgriešanas lēmums.
25
Šādos apstākļos Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, lai novērtētu, vai personas ar patvēruma tiesībām statusu, ko bēglim iepriekš piešķīrusi kompetentā iestāde, var atcelt [Direktīvas 2011/95] 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā minētā iemesla dēļ, kā patstāvīgs kritērijs ir jāveic interešu izsvēršana tādējādi, ka atcelšanai ir nepieciešams, lai sabiedrības interese par atgriešanu būtu svarīgāka par bēgļa interesēm patvēruma valstī saglabāt aizsardzību, līdz ar to soda noteikšanai par noziedzīgu nodarījumu un iespējamam apdraudējumam plašai sabiedrībai ir jāatsver ārvalstnieka intereses uz aizsardzību, tostarp ir jāsalīdzina viņam draudošo pasākumu apmērs un veids?
2)
Vai [Direktīvas 2008/115] noteikumiem, it īpaši tās 5., 6., 8. un 9. pantam, ir pretrunā valsts tiesiskā situācija, saskaņā ar kuru atgriešanas lēmums ir jāpieņem pret trešās valsts valstspiederīgo, kam ir atņemtas agrākās uzturēšanās tiesības kā bēglim, pamatojoties uz personas ar patvēruma tiesībām statusa atcelšanu, pat ja atgriešanas lēmuma pieņemšanas brīdī ir skaidrs, ka izraidīšanas aizlieguma dēļ izraidīšana nenoteiktu laiku nebūs pieļaujama, kā turklāt noteikts juridiski saistošā veidā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
26
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas piemērošana ir pakļauta nosacījumam, ka līdzsvarošanas rezultātā tiek konstatēts, ka sabiedrības intereses saistībā ar attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā atgriešanu viņa izcelsmes valstī ir pārākas par šī trešās valsts valstspiederīgā interesēm saglabāt starptautisko aizsardzību, ņemot vērā to pasākumu apjomu un raksturu, kuriem viņš varētu tikt pakļauts, ja viņš atgrieztos savā izcelsmes valstī.
27
Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka dalībvalstis var atcelt piešķirto bēgļa statusu personai, kas pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smagu noziegumu rada draudus tās dalībvalsts sabiedrībai, kurā tā uzturas.
28
No šīsdienas sprieduma Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu) (C‑8/22) 27.–42. punkta izriet, ka minētā 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērošana ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti divi atsevišķi nosacījumi, kas ir saistīti, pirmkārt, ar to, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais ir notiesāts ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu, un, otrkārt, ar to, ka ir pierādīts, ka viņš rada draudus tās dalībvalsts sabiedrībai, kurā viņš atrodas.
29
Tāpēc, lai gan šajā lietā uzdotie jautājumi neattiecas uz pirmo no šiem nosacījumiem, jānorāda, ka iesniedzējtiesai, kā secinājumu 51. punktā atzīmējis ģenerāladvokāts, ir jāpārbauda, vai šis nosacījums ir izpildīts, un jāpārliecinās, vai vismaz viens no noziedzīgajiem nodarījumiem, par kuriem AA ir notiesāts ar galīgu spriedumu, ir jākvalificē par “sevišķi smagu noziegumu” minētā 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
30
Šajā ziņā jāuzsver, ka no šīsdienas sprieduma Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sevišķi smags noziegums) (C‑402/22) 23.–47. punkta izriet, ka “sevišķi smags noziegums” šīs tiesību normas izpratnē ir noziegums, kuram, ņemot vērā tā īpašās pazīmes, ir ārkārtējs smagums, jo tas ir viens no noziegumiem, kas visvairāk apdraud attiecīgās sabiedrības tiesību sistēmu. Lai novērtētu, vai noziegumam, par kuru trešās valsts valstspiederīgais ir notiesāts ar galīgu spriedumu, ir šāda smaguma pakāpe, it īpaši ir jāņem vērā paredzētais sods un par šo noziegumu piespriestais sods, nozieguma raksturs, iespējamie atbildību pastiprinošie vai mīkstinošie apstākļi, tas, vai noziegums ir vai nav izdarīts ar nodomu, nozieguma izraisītā kaitējuma veids un apmērs, kā arī procedūra, kas piemērota, lai sodītu par šo noziegumu.
31
Tiesa it īpaši šī sprieduma 39. punktā ir nospriedusi, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērošanu var pamatot tikai tad, ja par noziegumu, kas, aplūkojot to atsevišķi, atbilst jēdzienam “sevišķi smags noziegums”, ir notikusi notiesāšana ar galīgu spriedumu, un tas nozīmē, ka šim noziegumam piemīt šī sprieduma iepriekšējā punktā minētā smaguma pakāpe; jāprecizē, ka šo smaguma pakāpi nevar sasniegt, kumulējot atsevišķus noziedzīgus nodarījumus, no kuriem neviens pats par sevi nav sevišķi smags noziegums.
32
Attiecībā uz otro no šī sprieduma 28. punktā minētajiem nosacījumiem no šīsdienas sprieduma Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu) (C‑8/22) 46.–65. punkta izriet, ka šī paša 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzēto pasākumu var noteikt tikai tad, ja attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais rada reālus, pastāvošus un pietiekami nopietnus draudus kādām no tās dalībvalsts sabiedrības pamatinteresēm, kurā viņš atrodas. Izvērtējot šo draudu esamību, kompetentajai iestādei ir jāveic visu to apstākļu izvērtējums, kuri ir raksturīgi konkrētajai lietai.
33
Turklāt, kā norādīts minētā sprieduma 66.–70. punktā, šai iestādei ir jālīdzsvaro, no vienas puses, draudi, ko attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais rada tās dalībvalsts sabiedrības pamatinteresēm, kurā viņš atrodas, un, no otras puses, tiesības, kas saskaņā ar Direktīvu 2011/95 ir jānodrošina personām, kuras atbilst šīs direktīvas 2. panta d) punkta materiāltiesiskajiem nosacījumiem, lai noteiktu, vai minētās direktīvas 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētā pasākuma noteikšana ir ar šiem draudiem samērīgs pasākums.
34
Izskatāmajā lietā, ņemot vērā iesniedzējtiesas uzdotos jautājumus, ir jānosaka, vai šajā līdzsvarošanā šīs pašas direktīvas 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā turklāt ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāņem vērā sekas, kādas attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam vai tās dalībvalsts sabiedrībai, kurā šis trešās valsts valstspiederīgais atrodas, radītu viņa iespējamā atgriešanās savā izcelsmes valstī.
35
Šajā ziņā, protams, jānorāda, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punktā minētie gadījumi, kad dalībvalstis drīkst atcelt bēgļa statusu, būtībā atbilst gadījumiem, kad dalībvalstis drīkst izraidīt bēgli atbilstoši šīs direktīvas 21. panta 2. punktam un Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 93. punkts).
36
Tomēr, lai gan Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktā šādos gadījumos bēgļiem tiek liegta neizraidīšanas uz valsti, kurā viņa dzīvība vai brīvība ir apdraudēta, principa piemērošana, Direktīvas 2011/95 21. panta 2. punkts, kā apstiprina tās 16. apsvērums, ir jāinterpretē un jāpiemēro, ievērojot tiesības, kas garantētas Hartā, it īpaši tās 4. pantā un 19. panta 2. punktā, kuros pilnībā ir aizliegta spīdzināšana, kā arī necilvēcīga vai pazemojoša izturēšanās vai sodīšana neatkarīgi no attiecīgās personas uzvedības, kā arī izraidīšana uz valsti, kur pastāv nopietns risks, ka persona tiks pakļauta šādai attieksmei. Tādējādi dalībvalstis nedrīkst izraidīt vai izdot ārvalstnieku, ja pastāv nopietns un pārbaudīts pamats uzskatīt, ka galamērķa valstī viņš tiks pakļauts patiesam riskam, ka izturēšanās pret viņu būs tāda, kāda ir aizliegta Hartas 4. pantā un 19. panta 2. punktā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 94. punkts).
37
Tādējādi, ja bēgļa izraidīšana, kas saistīta ar kādu no Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punktā, kā arī 21. panta 2. punktā minētajiem gadījumiem, tam rada risku, ka tiks pārkāptas viņa pamattiesības, kas paredzētas Hartas 4. pantā un 19. panta 2. punktā, attiecīgā dalībvalsts nedrīkst atkāpties no neizraidīšanas principa atbilstoši Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 95. punkts).
38
Šādos apstākļos, tā kā Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punktā minētajos gadījumos dalībvalstīm ir paredzēta iespēja atcelt “bēgļa statusu” šīs direktīvas izpratnē, bet Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktā savukārt ir atļauts izraidīt bēgli, kurš ir kādā no šīm situācijām, uz valsti, kurā viņa dzīvība vai brīvība ir apdraudēta, Savienības tiesībās ir paredzēta plašāka starptautiskā aizsardzība attiecīgajiem bēgļiem nekā minētajā konvencijā garantētā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 96. punkts).
39
No tā izriet, ka saskaņā ar Savienības tiesībām kompetentajai iestādei var būt tiesības, piemērojot Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunktu, atsaukt trešās valsts valstspiederīgajam piešķirto bēgļa statusu, tomēr tai nav noteikti atļauts viņu izraidīt uz tā izcelsmes valsti.
40
Procesuālā ziņā šāda izraidīšana turklāt nozīmētu atgriešanas lēmuma pieņemšanu, ievērojot materiālās un procesuālās garantijas, kas paredzētas Direktīvā 2008/115, kuras 5. pantā tostarp ir paredzēts, ka dalībvalstīm, īstenojot šo direktīvu, ir jāievēro neizraidīšanas princips.
41
Tāpēc bēgļa statusa atsaukšanu, piemērojot Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punktu, nevar uzskatīt par tādu, kas nenozīmē, ka būtu jāpauž nostāja par atsevišķu jautājumu, proti, vai šī persona var tikt izraidīta uz tās izcelsmes valsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 9. novembris, B un D, C‑57/09 un C‑101/09, EU:C:2010:661, 110. punkts).
42
Līdz ar to sekas, kādas attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam vai tās dalībvalsts sabiedrībai, kurā šis trešās valsts valstspiederīgais atrodas, radītu viņa iespējamā atgriešanās savā izcelsmes valstī, ir jāņem vērā, nevis pieņemot lēmumu par bēgļa statusa atcelšanu, bet attiecīgā gadījumā – kad kompetentā iestāde ir nodomājusi pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz minēto trešās valsts valstspiederīgo.
43
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas piemērošana ir pakļauta nosacījumam, ka kompetentā iestāde pierāda, ka bēgļa statusa atcelšana ir pasākums, kas ir samērīgs ar draudiem, kurus attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais rada kādai no tās dalībvalsts sabiedrības pamatinteresēm, kurā šis trešās valsts valstspiederīgais atrodas. Šajā nolūkā kompetentajai iestādei šie draudi ir jālīdzsvaro ar tiesībām, kas saskaņā ar šo direktīvu ir jānodrošina personām, kuras atbilst minētās direktīvas 2. panta d) punkta materiāltiesiskajiem nosacījumiem, un minētajai kompetentajai iestādei turklāt nav pienākuma pārbaudīt, vai sabiedrības intereses, kas saistītas ar trešās valsts valstspiederīgā atgriešanos savā izcelsmes valstī, ir pārākas par šī trešās valsts valstspiederīgā interesēm saglabāt starptautisko aizsardzību, ņemot vērā to pasākumu apjomu un raksturu, kuriem viņš tiktu pakļauts, ja atgrieztos savā izcelsmes valstī.
Par otro jautājumu
44
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2008/115, it īpaši tās 5. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā liedz pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, ja ir pierādīts, ka viņa izraidīšana uz paredzēto galamērķa valsti saskaņā ar neizraidīšanas principu ir liegta uz nenoteiktu laiku.
45
Pirmkārt, jāuzsver, ka, ievērojot Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punktā paredzētos izņēmumus, tā ir piemērojama visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā. Turklāt, ja trešās valsts valstspiederīgais ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, viņam principā ir piemērojami tajā paredzētie kopīgie standarti un procedūras viņa atgriešanas nolūkā, kamēr vien viņa uzturēšanās attiecīgajā gadījumā nav kļuvusi likumīga (spriedums, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 52. punkts).
46
Šajā ziņā, no vienas puses, no Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punkta izriet – tiklīdz ir konstatēts, ka uzturēšanās ir nelikumīga, attiecībā uz ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, neskarot minētā panta 2.–5. punktā paredzētos izņēmumus un stingri ievērojot šīs direktīvas 5. pantā noteiktās prasības, ir jāpieņem atgriešanas lēmums, kurā jānorāda, uz kuru no Direktīvas 2008/115 3. panta 3. punktā uzskaitītajām trešām valstīm šis valstspiederīgais jāizraida (spriedums, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 53. punkts).
47
Šajā ziņā jānorāda, ka trešās valsts valstspiederīgais, kura bēgļa statuss ir atcelts, ir jāuzskata par personu, kas nelikumīgi uzturas dalībvalstī, ja vien dalībvalsts, kurā viņš atrodas, nav piešķīrusi uzturēšanās atļauju uz cita pamata.
48
No otras puses, dalībvalsts atbilstoši Direktīvas 2008/115 8. pantam nedrīkst izraidīt trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ja vien iepriekš attiecībā uz šo valstspiederīgo nav pieņemts atgriešanas lēmums, ievērojot ar šo direktīvu ieviestās materiālās un procesuālās garantijas (spriedums, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 54. punkts).
49
Otrkārt, Direktīvas 2008/115 5. pantā, kas ir vispārējs noteikums, kurš dalībvalstīm ir saistošs, tiklīdz tās īsteno šo direktīvu, ir noteikts, ka valsts kompetentajai iestādei visos atgriešanas procedūras posmos ir jāievēro neizraidīšanas princips, kurš kā pamattiesības ir garantēts Hartas 18. pantā, lasot to kopsakarā ar Ženēvas konvencijas 33. pantu, kā arī ar Hartas 19. panta 2. punktu. Tas it īpaši attiecas uz gadījumu, kad šī iestāde pēc attiecīgās personas uzklausīšanas plāno pieņemt lēmumu par tās atgriešanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 55. punkts).
50
Līdz ar to Direktīvas 2008/115 5. pants nepieļauj, ka attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo tiek pieņemts atgriešanas lēmums, ja šajā lēmumā kā galamērķa valsts norādīta valsts, par kuru pastāv nopietni un pamatoti iemesli uzskatīt, ka minētā lēmuma izpildes gadījumā šis valstspiederīgais tiks pakļauts faktiskam tādas izturēšanās riskam, kura ir pretrunā Hartas 18. pantam vai 19. panta 2. punktam (spriedums, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 56. punkts).
51
Tieši tā tas ir tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kad kompetentā iestāde paredz trešās valsts valstspiederīgā atgriešanu uz viņa izcelsmes valsti, bet jau ir konstatējusi, ka neizraidīšanas princips rada šķērsli šādai atgriešanai.
52
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/115 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, ja ir pierādīts, ka viņa izraidīšana uz paredzēto galamērķa valsti saskaņā ar neizraidīšanas principu ir liegta uz nenoteiktu laiku.
Par tiesāšanās izdevumiem
53
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
šīs tiesību normas piemērošana ir pakļauta nosacījumam, ka kompetentā iestāde pierāda, ka bēgļa statusa atcelšana ir pasākums, kas ir samērīgs ar draudiem, kurus attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais rada kādai no tās dalībvalsts sabiedrības pamatinteresēm, kurā šis trešās valsts valstspiederīgais atrodas. Šajā nolūkā kompetentajai iestādei šie draudi ir jālīdzsvaro ar tiesībām, kas saskaņā ar šo direktīvu ir jānodrošina personām, kuras atbilst minētās direktīvas 2. panta d) punkta materiāltiesiskajiem nosacījumiem, un minētajai kompetentajai iestādei turklāt nav pienākuma pārbaudīt, vai sabiedrības intereses, kas saistītas ar trešās valsts valstspiederīgā atgriešanos savā izcelsmes valstī, ir pārākas par šī trešās valsts valstspiederīgā interesēm saglabāt starptautisko aizsardzību, ņemot vērā to pasākumu apjomu un raksturu, kuriem viņš tiktu pakļauts, ja atgrieztos savā izcelsmes valstī.
2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 5. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, ja ir pierādīts, ka viņa izraidīšana uz paredzēto galamērķa valsti saskaņā ar neizraidīšanas principu ir liegta uz nenoteiktu laiku.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.