62020CJ0468
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2023. gada 8. jūnijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi – Direktīvas 2002/19/EK, 2002/20/EK, 2002/21/EK un 2002/22/EK – LESD 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – LESD 56. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru valsts regulatīvajai iestādei ir piešķirtas pilnvaras noteikt telefonsakaru pakalpojumu operatoriem minimālu periodiskumu piedāvājumu atjaunošanai un norēķiniem – Patērētāju aizsardzība – Samērīguma princips – Vienlīdzīgas attieksmes princips
Lietā C‑468/20
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) iesniegusi ar 2020. gada 9. jūlija lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2020. gada 29. septembrī, tiesvedībā
Fastweb SpA,
Tim SpA,
Vodafone Italia SpA,
Wind Tre SpA
pret
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
piedaloties:
Telecom Italia SpA,
Vodafone Italia SpA,
Associazione Movimento Consumatori,
U.Di.Con – Unione per la Difesa dei Consumatori,
Wind Tre SpA,
Assotelecomunicazioni (Asstel),
Eolo SpA,
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons),
Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS,
Altroconsumo,
Federconsumatori,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents), tiesneši P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. Kumins [A. Kumin] un I. Ziemele,
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Fastweb SpA vārdā – F. Caliento, E. Cerchi, M. Contu, M. Merola un E. Pistis, avvocati,
–
Tim SpA vārdā – F. Cardarelli, A. Catricalà, C. Cazzato un F. Lattanzi, avvocati,
–
Vodafone Italia SpA vārdā – F. Cintioli un G. Lo Pinto, avvocati,
–
Wind Tre SpA vārdā – A. Cassano, M. Clarich, I. Perego, G. M. Roberti un M. Serpone, avvocati,
–
Associazione Movimento Consumatori vārdā – P. Fiorio un R. Viriglio, avvocati,
–
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) un Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS vārdā – G. Giuliano un C. Rienzi, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz P. Palmieri, avvocato dello Stato, un M. Cherubini, procuratore dello Stato,
–
Francijas valdības vārdā – C. Mosser, E. de Moustier un N. Vincent, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – G. Braun, L. Malferrari un A. Spina, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2022. gada 15. decembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 49. un 56. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV 2002, L 108, 7. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV 2002, L 108, 21. lpp.) 3. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (OV 2009, L 337, 37. lpp.) (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”), 8. panta 2. un 4. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV 2002, L 108, 51. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK (OV 2009, L 337, 11. lpp.) (turpmāk tekstā – “universālā pakalpojuma direktīva”), 20.–22. pantu, kā arī samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedībām starp četriem fiksēto un mobilo telefonsakaru operatoriem, kas darbojas Itālijā, proti, Fastweb SpA, Tim SpA, Vodafone Italia SpA un Wind Tre SpA, no vienas puses, un Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Komunikāciju uzraudzības iestāde, Itālija) (turpmāk tekstā – “AGCOM”), no otras puses, par šīs iestādes lēmumu, ar kuru ir noteikts minimālais periodiskums, pirmkārt, komercpiedāvājumu atjaunošanai un, otrkārt, norēķiniem par fiksēto un mobili telefonsakaru pakalpojumiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Kopējos reglamentējošos noteikumus attiecībā uz elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, elektronisko komunikāciju tīkliem, kā arī saistītajām iekārtām un pakalpojumiem, kas bija spēkā pamatlietas faktu rašanās laikā (turpmāk tekstā – “kopējais reglamentējošais regulējums”), veido pamatdirektīva, kā arī četras to papildinošās īpašās direktīvas, tostarp piekļuves direktīva, atļauju izsniegšanas direktīva un universālā pakalpojuma direktīva. Šīs direktīvas tika atceltas ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2018/1972 (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi (OV 2018, L 321, 36. lpp.).
Piekļuves direktīva
4
Šis direktīvas 1. panta 1. punktā bija noteikts:
“Saskaņā ar [pamatdirektīvā] paredzētajiem noteikumiem šī direktīva saskaņo veidu, kādā dalībvalstis reglamentē piekļuvi elektroniskajiem komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām, un to savstarpējo savienojumu. [..]”
Atļauju izsniegšanas direktīva
5
Atļauju izsniegšanas direktīvas 1. panta 2. punktā bija paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz atļauju izsniegšanu elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai.”
Pamatdirektīva
6
Pamatdirektīvas 16. apsvērumā bija minēts:
“Valsts regulatīvajām iestādēm būtu jānostiprina saskaņots mērķu un principu kopums, un, attiecīgos gadījumos, tām būtu jāsaskaņo sava rīcība ar citu dalībvalstu valsts regulatīvajām iestādēm, veicot savus uzdevumus saskaņā ar šiem reglamentējošiem noteikumiem.”
7
Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā bija noteikts:
“Ar šo direktīvu izveido saskaņotu regulējumu elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, elektronisko komunikāciju tīkliem, saistītajām iekārtām un saistītajiem pakalpojumiem, kā arī konkrētiem termināliekārtu aspektiem attiecībā uz piekļuves atvieglošanu lietotājiem ar invaliditāti. Tajā nosaka valsts regulatīvo iestāžu uzdevumus un izveido procedūru kopumu, lai nodrošinātu saskaņotu reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā [Eiropas Savienībā].”
8
Pamatdirektīvas 8. pantā bija paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, valsts regulatīvās iestādes veic visus pamatotos pasākumus, kas ir vērsti uz 2., 3. un 4. punktā izklāstīto mērķu sasniegšanu. Šādi pasākumi ir proporcionāli minētajiem mērķiem.
[..]
2.   Valsts regulatīvās iestādes veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā, inter alia:
a)
nodrošinot to, ka lietotājiem, tostarp lietotājiem ar invaliditāti, gados vecākiem lietotājiem un lietotājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām, tiek sagādātas maksimālas priekšrocības izvēles, cenas un kvalitātes ziņā;
[..].
4.   Valsts regulatīvās iestādes pārstāv Eiropas Savienības pilsoņu intereses:
[..]
b)
nodrošinot augstu aizsardzības līmeni patērētājiem to darījumos ar nodrošinātājiem, jo īpaši nodrošinot vienkāršu un lētu strīdu izšķiršanas procedūru pieejamību, ko veic iestāde, kas ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm;
[..]
d)
veicinot skaidras informācijas nodrošināšanu, jo īpaši pieprasot publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu tarifu un nosacījumu caurskatāmību;
[..].
5.   Valsts regulatīvās iestādes, īstenojot 2., 3. un 4. punktā minētos politikas mērķus, piemēro objektīvus, pārskatāmus, nediskriminējošus un samērīgus reglamentēšanas principus, inter alia:
[..]
b) nodrošinot, ka līdzīgos apstākļos nepastāv diskriminācija attieksmē pret uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus;
[..].”
Universālā pakalpojuma direktīva
9
Saskaņā ar direktīvas 20. pantu:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka, abonējot pakalpojumus, ar ko nodrošina pieslēgumu kādam publiskajam komunikāciju tīklam un/vai publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, patērētājiem un citiem lietotājiem, kas to lūdz, ir tiesības uz līgumu ar uzņēmumu vai uzņēmumiem, kas nodrošina šādu pieslēgumu un/vai pakalpojumus. Šajā līgumā skaidri, visaptveroši un viegli uztverami norāda vismaz:
[..].
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka abonentiem ir tiesības lauzt līgumu bez soda piemērošanas, saņemot paziņojumu par pakalpojumu sniedzēju piedāvātajām līguma nosacījumu izmaiņām, ko sniedz uzņēmumi, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus. Abonentus atbilstīgi informē ne vēlāk kā vienu mēnesi pirms šādām izmaiņām, tajā pašā laikā informējot arī par to tiesībām lauzt līgumu bez soda piemērošanas, ja tie nepiekrīt jaunajiem nosacījumiem. Dalībvalstis nodrošina, ka valsts regulatīvās iestādes var noteikt tādu paziņojumu formu.”
10
Universālā pakalpojuma direktīvas 21. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka valsts regulatīvās iestādes publisko elektronisko komunikāciju tīkla nodrošinātājiem un/vai publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem var uzlikt pienākumu publicēt pārskatāmu, salīdzināmu, atbilstīgu un atjauninātu informāciju par cenām un tarifiem, visām maksām, kas piemērojamas līguma laušanas gadījumā, kā arī informāciju par standartnoteikumiem, ko piemēro par tiešo lietotāju un patērētāju piekļuvi šo uzņēmumu piedāvātajiem pakalpojumiem un par to izmantošanu saskaņā ar II pielikumu. Šādu informāciju publicē skaidrā, vispusīgā un viegli pieejamā veidā. Valsts regulatīvās iestādes var noteikt papildu prasības, kā minētā informācija ir publicējama.”
11
Šīs direktīvas 22. panta 1. un 3. punktā bija noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka valsts regulatīvās iestādes, iepriekš uzklausījušas ieinteresēto personu viedokļus, var pieprasīt uzņēmumiem, kas nodrošina publiski pieejamus elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus, publicēt salīdzināmu, atbilstīgu un atjauninātu informāciju tiešajiem lietotājiem par to pakalpojumu kvalitāti, un par pasākumiem, kas ir veikti, lai tiešajiem lietotājiem, kas ir personas ar invaliditāti, nodrošinātu līdzvērtīgu piekļuvi. [..]
[..]
3.   Lai novērstu pakalpojumu kvalitātes pazemināšanos un datu plūsmas kavējumus vai palēninājumus tīklos, dalībvalstis nodrošina, ka valsts regulatīvās iestādes var noteikt minimālās pakalpojumu kvalitātes prasības uzņēmumam vai uzņēmumiem, kas nodrošina publiski pieejamus komunikāciju tīklus.
[..]”
Itālijas tiesības
12
1995. gada 14. novembralegge n. 481 – Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità. Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità (Likums Nr. 481 par konkurences noteikumiem un sabiedrisko pakalpojumu regulējumu. Sabiedrisko pakalpojumu pārvaldes iestāžu izveide; GURI Nr. 270, 1995. gada 18. novembris, 1. lpp.; turpmāk tekstā –“Likums Nr. 481/1995”) 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Šī likuma noteikumu mērķis ir nodrošināt konkurences un efektivitātes veicināšanu sabiedrisko pakalpojumu nozarē [..], kā arī atbilstošu šo pakalpojumu kvalitātes līmeni rentabilitātes un efektivitātes apstākļos, nodrošinot to ērtu izmantošanu un viendabīgu izvietojumu visā valsts teritorijā, ieviešot noteiktu un pārredzamu tarifu sistēmu, kas balstīta uz iepriekš noteiktiem kritērijiem un veicina lietotāju un patērētāju interešu aizsardzību, ņemot vērā attiecīgās [Savienības] regulas un valdības formulētās vispārējās politikas pamatnostādnes.
[..]”
13
Atbilstoši šī likuma 2. panta 12. punkta h) un l) apakšpunktam:
“Lai sasniegtu 1. pantā minētos mērķus, katrai iestādei ir šādas funkcijas:
[..]
h)
izdod norādes attiecībā uz nozares operatoru pakalpojumu ražošanu un sniegšanu, īpaši nosakot vispārējos kvalitātes standartus attiecībā uz sniegto pakalpojumu kopumu un specifiskos kvalitātes standartus attiecībā uz atsevišķiem pakalpojumiem, kas jāgarantē lietotājiem, pirms tam apspriežoties ar pakalpojuma sniedzējiem un lietotāju un patērētāju pārstāvjiem, ja nepieciešams, tos diferencējot pēc nozares un pakalpojumu veida; šiem lēmumiem ir 37. punktā minētā ietekme;
[..]
l)
izpauž un izplata informāciju par pakalpojumu sniegšanas nosacījumiem, lai nodrošinātu maksimālu pārredzamību, piedāvājuma konkurētspēju un labākas izvēles iespējas starpniekiem un tiešajiem lietotājiem.”
14
1997. gada 31. jūlijalegge n. 249 – Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (1997. gada 31. jūlija Likums Nr. 249, ar ko tiek izveidota Komunikāciju uzraudzības iestāde un noteiktas normas par telekomunikāciju un radiotelevīzijas sistēmām; GURI Nr. 177, 1997. gada 31. jūlijs, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 249/1997”) 1. panta 6. punkta b) apakšpunkta 2. punktā ir noteikts:
“[AGCOM] kompetence ir definēta šādi:
[..]
b)
pakalpojumu un produktu komisija:
[..]
2)
izdod vadlīnijas par vispārējiem pakalpojumu kvalitātes standartiem un par pakalpojumu hartu, kura jāpieņem katram operatoram un kurā norādīti obligātie standarti katram darbības sektoram.”
15
Ar 2003. gada 1. augustadecreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (2003. gada 1. augusta Leģislatīvais dekrēts Nr. 259 par elektronisko komunikāciju kodeksu; GURI Nr. 214, 2003. gada 15. septembris, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 259/2003”) 13., 70. un 71. pantu Itālijas tiesību sistēmā ir transponēts pamatdirektīvas 8. pants, kā arī universālā pakalpojuma direktīvas 20. un 21. pants.
16
Šī leģislatīvā dekrēta 13. pantā ir paredzēts:
“1.   Veicot [šajā] kodeksā noteiktos reglamentējošos uzdevumus un saskaņā ar tajā paredzētajām procedūrām, ministrija un [AGCOM] savu attiecīgo kompetenču ietvaros veic visus saprātīgus pasākumus, lai sasniegtu vispārējos mērķus, kas noteikti 4. pantā un šā panta 4., 5. un 6. punktā.
[..]
4.   Ministrija un [AGCOM] veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu, kā arī saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā:
a)
nodrošinot to, ka lietotājiem, tostarp lietotājiem ar invaliditāti, gados vecākiem lietotājiem un lietotājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām, tiek sagādātas maksimālas priekšrocības izvēles, cenas un kvalitātes ziņā;
b)
nodrošinot to, ka elektronisko komunikāciju nozarē, tostarp satura izplatīšanas jomā, nenotiek konkurences traucēšana vai ierobežošana;
[..]
d)
veicinot efektīvu radio frekvenču un numuru resursu izmantošanu un nodrošinot to efektīvu pārvaldību.
[..]
6.   Ministrija un [AGCOM] atbilstoši savai kompetencei atbalsta pilsoņu intereses:
a)
nodrošinot visiem piekļuvi universālajam pakalpojumam, kas definēts II sadaļas IV nodaļā;
b)
nodrošinot augstu aizsardzības līmeni patērētājiem to darījumos ar nodrošinātājiem, jo īpaši nodrošinot vienkāršu un lētu strīdu izšķiršanas procedūru pieejamību, ko veic iestāde, kura ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm;
[..]
d)
veicinot skaidras informācijas nodrošināšanu, jo īpaši pieprasot publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu tarifu un nosacījumu caurskatāmību;
e)
apmierinot personu ar invaliditāti, vecāka gadagājuma cilvēku un cilvēku ar īpašām sociālajām vajadzībām vajadzības;
[..]
g)
veicinot tiešo lietotāju iespējas piekļūt informācijai un izplatīt to, kā arī izmantot viņu izvēlētās lietojumprogrammas un pakalpojumus.
[..]”
17
Minētā leģislatīvā dekrēta 70. pantā ir noteikts:
“1.   [..] patērētājiem un citiem galalietotājiem, kas to pieprasa, ir tiesības uz līgumu ar vienu vai vairākiem uzņēmumiem, kas nodrošina pieslēgumu kādam publiskam komunikāciju tīklam vai sniedz publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus. Šajā līgumā skaidri, visaptveroši un viegli uztverami norāda vismaz:
a)
uzņēmuma identitāti un adresi;
b)
sniedzamos pakalpojumus, konkrēti norādot:
[..]
3)
obligāto sniegto pakalpojumu kvalitātes minimumu, proti, pieslēgšanas ātrumu un, vajadzības gadījumā, citus pakalpojumu kvalitātes parametrus, ko definējusi [AGCOM],
[..].
2.   [AGCOM] raugās, lai tiktu piemēroti pasākumi, kas veikti saskaņā ar 1. punktu, un var paplašināt tajā pašā punktā paredzētos pienākumus tā, lai tie būtu spēkā arī attiecībā uz citiem tiešajiem lietotājiem.
[..]
4.   Ja līgumslēdzēja puse nepiekrīt izmaiņām līguma nosacījumos, ko veic uzņēmumi, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus, tai ir tiesības lauzt līgumu bez soda piemērošanas un bez ekspluatācijas izbeigšanas maksas. Grozījumus līgumslēdzējai pusei paziņo savlaicīgi, t.i., vismaz 30 dienas iepriekš, un tajos ietver pilnīgu informāciju par izbeigšanas tiesību izmantošanu. [AGCOM] var precizēt šo paziņojumu formu.
[..]”
18
Saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 259/2003 71. pantu:
“1.   [AGCOM] nodrošina, ka valsts regulatīvās iestādes publisko elektronisko komunikāciju tīkla nodrošinātājiem vai publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem var uzlikt pienākumu publicēt pārskatāmu, salīdzināmu, atbilstīgu un atjauninātu informāciju par cenām un tarifiem, visām maksām, kādas piemērojamas līguma laušanas gadījumā, kā arī informāciju par tipveida noteikumiem, ko piemēro par tiešo lietotāju un patērētāju piekļuvi šo uzņēmumu piedāvātajiem pakalpojumiem un par to izmantošanu saskaņā ar 5. pielikumu. Šādu informāciju publicē skaidrā, vispusīgā un viegli pieejamā veidā. [AGCOM] var noteikt papildu prasības, kā minētā informācija ir publicējama.
[..]
2.   [AGCOM] veicina salīdzināmas informācijas sniegšanu, lai lietotājiem un patērētājiem, piemēram, izmantojot interaktīvas rokasgrāmatas, būtu iespēja neatkarīgi novērtēt alternatīvu izmantošanas modeļu izmaksas. Ja šie resursi tirgū nav pieejami bez maksas vai par saprātīgu cenu, [AGCOM] pati vai ar trešo personu starpniecību nodrošina to pieejamību. Trešām personām ir tiesības bez maksas izmantot publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēju vai elektronisko komunikāciju tīkla nodrošinātāju publiskoto informāciju, lai to pārdotu vai darītu pieejamas šādas interaktīvas rokasgrāmatas vai līdzīgus paņēmienus.
[..]”
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
19
2016. gadā AGCOM sāka sabiedriskās apspriešanas procedūru elektronisko komunikāciju pakalpojumu nozarē Itālijā, ievērojot apzināto nepieciešamību ņemt vērā fiksēto un mobilo telefonsakaru tirgus attīstību, lai lietotājiem nodrošinātu pārredzamu, salīdzināmu, atbilstīgu un atjauninātu informāciju par šo pakalpojumu piekļuves un izmantošanas cenām.
20
Šīs apspriešanās laikā AGCOM it īpaši norādīja uz problēmām saistībā ar, pirmkārt, iespēju lietotājiem bez maksas iepazīties ar atlikušo kredītu mobilajiem telefonsakariem un, otrkārt, norēķinu periodiskumu fiksētajiem telefonskariem.
21
Pirmkārt, attiecībā uz fiksētajiem telefonsakariem AGCOM konstatēja, ka daži operatori ir mainījuši savu komercpiedāvājumu nosacījumus, samazinot to pagarināšanas laikposmu līdz četrām nedēļām viena mēneša vietā, kālab lietotājiem paaugstinājās cenas un bija apgrūtināta dažādu operatoru piedāvājumu salīdzināšana, jo piedāvājumi ar atšķirīgu atjaunošanas periodiskumu konkurēja, tādējādi apdraudot piedāvājumu finansiālo nosacījumu pārskatāmības un salīdzināmības prasības un tātad lietotāja tiesības brīvi izvēlēties noslēdzamo līgumu. Lai atrisinātu šīs problēmas, AGCOM plānoja noteikt ikmēneša norēķinu periodiskumu fiksēto telefonsakaru jomā un citos saistītajos piedāvājumos, sasaistot to ar atjaunošanas periodiskumu.
22
Otrkārt, attiecībā uz mobilajiem telefonsakariem AGCOM konstatēja, ka liela daļa operatoru jau ir izvēlējusies vai plāno ieviest četru nedēļu periodu piedāvājumu atjaunošanai un ka līdz ar to šo piedāvājumu salīdzināmība var tikt nodrošināta: tie tiek atjaunoti vai nu reizi mēnesī, vai reizi četrās nedēļās, vai arī norēķinu periodiskuma maiņa tiek atļauta tikai ar nosacījumu, ka izmaksas lietotājam nemainās.
23
AGCOM sāktās sabiedriskās apspriešanas procedūras beigās tā pieņēma Lēmumu Nr. 121/17/CONS (turpmāk tekstā – “aplūkotais lēmums”), kurā tostarp ir paredzēts, ka fiksēto telefonsakaru piedāvājumu atjaunošana un norēķini par šiem pakalpojumiem notiek reizi mēnesī vai reizi vairākos mēnešos un mobilo telefonsakaru – ne retāk kā reizi četrās nedēļās. Saskaņā ar šo lēmumu tādu piedāvājumu gadījumā, kas ir saistīti ar fiksētajiem telefonsakariem, priekšroka ir dodama šiem pēdējiem minētajiem piemērotajam periodiskumam. Minētajā lēmumā ir arī paredzēts, ka mobilo telefonsakaru operatori, kas piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumā izvēlas citu laika nogriezni, nevis mēnesi, nekavējoties informē lietotāju, nosūtot īsziņu, par iesniegtā piedāvājuma atjaunošanu.
24
Ar četrām atsevišķām prasībām Fastweb, Tim, Vodafone Italia un Wind Tre pārsūdzēja aplūkoto lēmumu Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija).
25
Tā kā šī tiesa noraidīja prasītāju pamatlietā prasības, tās iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa, būtībā apgalvojot, pirmkārt, ka aplūkotajam lēmumam nav juridiska pamata, jo nedz Itālijas, nedz Savienības tiesību sistēmā AGCOM neesot piešķirtas pilnvaras reglamentēt telefonsakaru pakalpojumu piedāvājumu atjaunošanas periodiskumu un norēķinu par šiem pakalpojumiem periodiskumu. Otrkārt, tās apgalvo, ka ar šo lēmumu ir pārkāpts samērīguma princips, jo minētā lēmuma pieņemšanas pamatā esošos mērķus esot ļāvuši sasniegt pasākumi, kas mazāk aizskar telefonsakaru pakalpojumu operatoru brīvību. Treškārt, šīs prasītājas uzskata, ka ar aplūkotajā lēmumā ietvertajiem pasākumiem tiekot pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo neesot nekāda iemesla, kas pamatotu atšķirīgu juridisko attieksmi pret mobilo telefonsakaru operatoriem un fiksēto telefonsakaru operatoriem.
26
Iesniedzējtiesa norāda, pirmām kārtām, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 259/2003 13., 70. un 71. pants, lasot tos kopā ar Likuma Nr. 481/1995 2. panta 12. punkta h) un l) apakšpunktu, kā arī Likuma Nr. 249/1997 1. panta 6. punkta b) apakšpunkta 2. punktu, var pamatot AGCOM pilnvaras noteikt fiksēto un mobilo telefonsakaru pakalpojumu norēķinu periodiskumu, kā arī šādu pakalpojumu komercpiedāvājumu atjaunošanas periodiskumu, lai nodrošinātu patērētāju aizsardzību, pat ja šajās tiesību normās šādas pilnvaras nav skaidri paredzētas.
27
Šīs pilnvaras atbilstot kopējiem reglamentējošiem noteikumiem, kuros esot definēti elektronisko komunikāciju pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, kā arī saistīto iekārtu un pakalpojumu jomā īstenojamie mērķi, ļaujot valsts regulatīvajām iestādēm (turpmāk tekstā – “VRI”) noteikt regulatīvos pasākumus, kādus tās konkrēti uzskata par vispiemērotākajiem šo mērķu sasniegšanai.
28
Minētās pilnvaras atbilstot pamatdirektīvas mērķiem nodrošināt konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu nodrošināšanā, it īpaši rūpējoties, kā noteikts šīs direktīvas 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā, lai visneaizsargātākās personas gūtu maksimālu labumu cenas un kvalitātes ziņā. Turklāt šādas pilnvaras ļautu atbalstīt Savienības pilsoņu intereses, nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni un veicinot skaidras informācijas sniegšanu, tostarp izmantojot prasību par tarifu un elektronisko komunikāciju pakalpojumu izmantošanas nosacījumu pārskatāmību atbilstoši minētās direktīvas 8. panta 4. punkta b) un d) apakšpunkta noteikumiem. Turklāt no šo tiesību normu formulējuma izrietot, ka tajās nav iekļauts izsmeļošs to līdzekļu saraksts, kas ļauj sasniegt mērķi atbalstīt Savienības pilsoņu intereses. Līdz ar to VRI pilnvaras neaprobežojas tikai ar minētajās tiesību normās tieši paredzēto pasākumu īstenošanu.
29
AGCOM pilnvaras noteikt fiksēto un mobilo telefonsakaru pakalpojumu norēķinu periodiskumu un šādu pakalpojumu komercpiedāvājumu atjaunošanas periodiskumu atbilstot arī dalībvalstu prasībām, kuru mērķis ir, pirmkārt, nodrošināt, ka pakalpojuma kvalitātes rādītāji ir minēti līgumā starp patērētāju un uzņēmumu, kurš nodrošina elektronisku savienojumu vai šāda veida pakalpojumus, un, otrkārt, pieprasīt elektronisko komunikāciju tīklu vai elektronisko pakalpojumu operatoriem skaidrā, vispusīgā un viegli pieejamā veidā publicēt pārredzamu, salīdzināmu, atbilstīgu un atjauninātu informāciju tostarp par cenām un tarifiem, kas attiecīgi paredzēti universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 21. pantā.
30
Šīs pilnvaras arī neesot pretrunā LESD 49. un 56. pantam, jo pasākumi, kurus AGCOM var veikt, īstenojot minētās pilnvaras, neuzliekot fiksēto un mobilo telefonsakaru pakalpojumu operatoriem pienākumu pirms savas darbības veikšanas saņemt atļauju un saglabājot šo operatoru brīvību veikt savu darbību, definējot līgumiskā pakalpojuma finansiālos aspektus.
31
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka aplūkotais lēmums ir saderīgs ar samērīguma principu. Proti, šajā lēmumā paredzētie pasākumi ļaujot lietotājiem salīdzināt dažādus komercpiedāvājumus, jo ar šiem pasākumiem tiekot novērsts risks, ka šādos piedāvājumos varētu būt ietvertas zemākas cenas, kas izrietētu no aprēķina, kurš veikts, pamatojoties uz īsāku laikposmu, nekā praksē iedibinātais. Minētais lēmums ļaujot arī fiksēto un mobilo telefonsakaru pakalpojumu lietotājiem kontrolēt saņemto pakalpojumu radītos izdevumus.
32
Iesniedzējtiesa uzskata, ka tādi alternatīvi pasākumi kā tādu interaktīvu ceļvežu vai aprēķinu mehānisma nodošana lietotāju rīcībā, kas tiek izmantoti, lai salīdzinātu komercpiedāvājumus, pamatojoties uz to pašu laika rādītāju, būtu neefektīvi, ņemot vērā ievērojamo tādu lietotāju skaitu Itālijā, kuriem nav viedtālruņa vai kuri neizmanto internetu. Turklāt pasākums, ar kuru tiek noteikts pienākums publicēt cenu prognozes arī reizi mēnesī, varētu kaitēt patērētāju aizsardzībai, jo šāds pienākums varētu radīt neskaidrības par līguma noteikumu par periodiskumu faktisko saturu.
33
Aplūkotajā lēmumā paredzētie pasākumi pārmērīgi neapdraudot fiksēto telefonsakaru un mobilo telefonsakaru pakalpojumu operatoru tiesības un intereses, jo tie neietekmējot to brīvību izvēlēties savu pakalpojumu cenu un periodiski piedāvāt komercpiedāvājumus ne retāk kā reizi četrās nedēļās.
34
Trešām kārtām, iesniedzējtiesa uzskata, ka aplūkotajā lēmumā ir ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips, jo dažāds norēķinu periodiskums, kas noteikts par fiksēto telefonsakaru pakalpojumiem un mobilo telefonsakaru pakalpojumiem, izriet no fakta, ka šīs divas darbības nozares nav objektīvi salīdzināmas, ņemot vērā atšķirības šo pakalpojumu sniedzēju komercpraksē un to cenas samaksas kārtībā, kas bija spēkā aplūkotā lēmuma pieņemšanas brīdī. Šī tiesa uzskata, ka atšķirībā no mobilo telefonsakaru pakalpojumiem, kuriem galvenokārt bija raksturīgi komercpiedāvājumus periodiski atjaunot un norēķinus veikt ik pa četrām nedēļām, kā arī iegādāties priekšapmaksas pakalpojumus, fiksēto telefonsakaru pakalpojumi pārsvarā periodiski tika sniegti ik mēnesi, un par tiem lielākoties tika maksāts pēc to sniegšanas ar tiešā debeta maksājumu no lietotāja norēķinu konta.
35
Līdz ar to komerciālā piedāvājuma periodiska atjaunošana un norēķini reizi četrās nedēļās ļautu mobilo telefonsakaru pakalpojumu lietotājiem salīdzināt savus piedāvājumus. Turklāt informācijas sniegšana minēto pakalpojumu lietotājiem par atlikušo kredītu un komerciālā piedāvājuma atjaunošanas un norēķinu periodiskums būtu pietiekami, lai ļautu lietotājiem kontrolēt ar saņemto pakalpojumu radītos izdevumus. Savukārt, tā kā samaksa pēc fiksēto telefonsakaru pakalpojumu sniegšanas apgrūtina šo pakalpojumu radīto izdevumu kontroli, to varētu nodrošināt, līgumā nosakot, cik periodiski konkrētā dienā tā tiek iekasēta – ik mēnesi vai reizi vairākos mēnešos.
36
Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai pareiza LESD 267. panta interpretācija nosaka, ka valsts tiesai, kuras nolēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, ir pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar jautājumu par pamatlietas kontekstā būtisku [Savienības] tiesību interpretāciju pat tad, ja var izslēgt šaubas par attiecīgās Savienības tiesību normas nozīmes interpretāciju – ņemot vērā [Savienības] tiesībām raksturīgo terminoloģiju un nozīmi, kas ir attiecināma uz šo tiesību normu veidojošajiem vārdiem, Savienības regulatīvo vidi, kurā tā ir iekļauta, un tās pamatā esošos aizsardzības mērķus, ņemot vērā [Savienības] tiesību attīstības stadiju laikā, kad attiecīgā tiesību norma ir jāpiemēro valsts tiesvedības ietvaros, – taču subjektīvi, pamatojoties uz citu tiesu rīcību, nav iespējams detalizēti pierādīt, ka iesniedzējtiesas sniegtā interpretācija ir tāda pati kā tā, ko varētu sniegt citu dalībvalstu tiesas un Tiesa, saskaroties ar tādu pašu jautājumu.
2)
Vai pareiza LESD 49. un 56. panta, kā arī saskaņotā tiesiskā regulējuma, kas ir ietverts [piekļuves un atļauju izsniegšanas direktīvās], [pamatdirektīvā] un [universālā pakalpojuma direktīvā], it īpaši [pamatdirektīvas] 8. panta 2. un 4. punktā, [atļauju izsniegšanas direktīvas] 3. pantā un [universālā pakalpojuma direktīvas] 20., 21. un 22. pantā, interpretācija nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kas izriet no Leģislatīvā dekrēta Nr. 259/2003 13., 70. un 71. panta, Leģislatīvā dekrēta Nr. 481/1995 2. panta 12. punkta, h) un l) apakšpunkta un Likuma Nr. 249/1997 1. panta 6. punkta [b) apakšpunkta] 2. punkta apvienotajiem noteikumiem, ar kuriem valsts regulatīvajai iestādei elektronisko sakaru nozarē tiek piešķirtas pilnvaras noteikt: i) attiecībā uz mobilajiem telefonsakariem – piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu ne retāk kā četras nedēļas, vienlaicīgi nosakot tiem komersantiem, kuri izmanto piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu, par pamatu ņemot laika nogriezni, kas nav mēnesis, pienākumu nekavējoties informēt lietotāju, nosūtot īsziņu, par piedāvājuma atjaunošanu; ii) attiecībā uz fiksētajiem telefonsakariem – piedāvājumu atjaunošanu un norēķinus katru mēnesi vai reizi vairākos mēnešos; iii) ar fiksēto telefonsakaru apvienoto piedāvājumu gadījumā – fiksētajiem telefonsakariem piemēroto periodiskumu?
3)
Vai samērīguma principa pareiza interpretācija un piemērošana kopsakarā ar LESD 49. un 56. pantu, kā arī ar saskaņoto tiesisko regulējumu, kas ir ietverts [piekļuves un atļauju izsniegšanas direktīvās], [pamatdirektīvā] un [universālā pakalpojuma direktīvā] un it īpaši [pamatdirektīvas] 8. panta 2. un 4. punktā, [atļauju izsniegšanas direktīvas] 3. pantā un [universālā pakalpojuma direktīvas] 20., 21. un 22. pantā, nepieļauj regulatīvos pasākumus, ko ir pieņēmusi valsts regulatīvā iestāde elektronisko sakaru nozarē, lai noteiktu: i) attiecībā uz mobilajiem telefonsakariem – piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu ne mazāku kā četras nedēļas, vienlaicīgi nosakot tiem komersantiem, kuri izmanto piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu, par pamatu ņemot laika nogriezni, kas nav mēnesis, pienākumu nekavējoties informēt lietotāju, nosūtot īsziņu, par piedāvājuma atjaunošanu; ii) attiecībā uz fiksētajiem telefonsakariem – piedāvājumu atjaunošanu un norēķinus katru mēnesi vai reizi vairākos mēnešos; iii) ar fiksēto telefonsakaru apvienoto piedāvājumu gadījumā –fiksētajiem telefonsakariem piemēroto periodiskumu?
4)
Vai nediskriminācijas un vienlīdzīgas attieksmes principu pareiza interpretācija un piemērošana kopsakarā ar LESD 49. un 56. pantu, kā arī ar saskaņoto tiesisko regulējumu, kas izteikts [piekļuves un atļauju izsniegšanas direktīvās], [pamatdirektīvā] un [universālā pakalpojuma direktīvā] un it īpaši [pamatdirektīvas] 8. panta 2. un 4. punktā, [atļauju izsniegšanas direktīvas] 3. pantā un [universālā pakalpojuma direktīvas] 20., 21. un 22. pantā, nepieļauj regulatīvos pasākumus, ko pieņēmusi valsts regulatīvā iestāde elektronisko sakaru nozarē, lai uzliktu: i) attiecībā uz mobilajiem telefonsakariem – piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu ne retāk kā četras nedēļas, vienlaicīgi nosakot tiem komersantiem, kuri izmanto piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu, par pamatu ņemot laika nogriezni, kas nav mēnesis, pienākumu nekavējoties informēt lietotāju, nosūtot īsziņu, par pakalpojuma atjaunošanu; ii) attiecībā uz fiksētajiem telefonsakariem – piedāvājumu atjaunošanu un norēķinus katru mēnesi vai reizi vairākos mēnešos; iii) ar fiksēto telefonsakaru apvienoto piedāvājumu gadījumā – fiksētajiem telefonsakariem piemēroto periodiskumu?”
37
Ar 2021. gada 25. oktobra paziņojumu Tiesa nosūtīja iesniedzējtiesai 2021. gada 6. oktobra sprieduma Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) kopiju, aicinot šo tiesu norādīt, vai, ņemot vērā šo spriedumu, tā plāno uzturēt spēkā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Ar 2021. gada 23. novembra rīkojumu minētā tiesa nolēma, pirmkārt, atsaukt pirmo prejudiciālo jautājumu un, otrkārt, neatteikties no pārējiem jautājumiem.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
38
Itālijas valdība apgalvo, ka prejudiciālie jautājumi nav pieņemami.
39
Šie jautājumi esot tīri hipotētiski un abstrakti un veidojot lūgumu sniegt atzinumu, kas esot formulēts, neņemot vērā pamatlietas īpatnības.
40
Turklāt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mērķis esot nevis kliedēt iesniedzējtiesas šaubas par šim strīdam piemērojamo Savienības tiesību normu pareizu interpretāciju, bet gan apstiprināt šīs tiesas pārliecību par veidu, kādā šīs tiesību normas ir jāinterpretē.
41
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu ieviestās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām procedūras ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var, ņemot vērā lietas īpatnības, noteikt gan to, cik nepieciešams ir prejudiciālais nolēmums šīs tiesas sprieduma taisīšanai, gan to, cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (spriedums, 2023. gada 7. februāris, Confédération paysanne u.c. (In vitro nejaušā mutaģenēze), C‑688/21, EU:C:2023:75, 32. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
42
Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2023. gada 7. februāris, Confédération paysanne u.c. (In vitro nejaušā mutaģenēze), C‑688/21, EU:C:2023:75, 33. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
43
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu būtībā izriet, ka otrā līdz ceturtā jautājuma pamatā tostarp ir prasītāju pamatlietā argumentācija, saskaņā ar kuru ar aplūkoto lēmumu, kas pieņemts atbilstoši piemērojamajam valsts tiesiskajam regulējumam un kā tiesiskums tiek apstrīdēts pamatlietā, nav ievērotas Savienības tiesības, jo neviena Savienības tiesību norma neļaujot piešķirt AGCOM pilnvaras noteikt mobilo un fiksēto telefonsakaru pakalpojumu līguma atjaunošanas periodiskumu, kā arī norēķinu par šiem pakalpojumiem periodiskumu, un ka ar šo lēmumu esot pārkāpti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi.
44
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka šiem jautājumiem nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ne arī, ka tie ir hipotētiski.
45
Attiecībā uz to, ka iesniedzējtiesa savā 2020. gada 9. jūlija nolēmumā ir precizējusi, ka tai nav šaubu par to, kā jāinterpretē Savienības tiesību normas, kuras tā uzskata par atbilstošām pamatlietas atrisināšanai, pietiek atgādināt – pat pieņemot, ka šo tiesību normu pareiza interpretācija ir tik acīmredzama, ka tā nerada nekādas pamatotas šaubas, šāds apstāklis nevarētu pierādīt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību, bet tas labākajā gadījumā varētu atbrīvot iesniedzējtiesu no pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu, kas tai ir noteikts saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2023. gada 7. februāris, Confédération paysanne u.c. (In vitro nejaušā mutaģenēze), C‑688/21, EU:C:2023:75, 35. punkts).
46
Ņemot vērā iepriekšminēto, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par pieņemamu.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
47
Vispirms jānorāda, ka ar piekļuves direktīvu un atļauju izsniegšanas direktīvu atbilstoši to 1. pantiem tiek saskaņoti, pirmkārt, veids, kādā dalībvalstis reglamentē piekļuvi elektroniskajiem komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu, un, otrkārt, noteikumi un nosacījumi atļauju piešķiršanai elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem. Tādējādi tiem nav nozīmes pamatlietas atrisināšanā, jo AGCOM pilnvaras, kas tiek aplūkotas šajā lietā, acīmredzami neietilpst to materiālajā piemērošanas jomā.
48
Šādos apstākļos jāuzskata, ka ar otro līdz ceturto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 49. un 56. pants, kā arī pamatdirektīvas un universālā pakalpojuma direktīvas noteikumi, it īpaši pamatdirektīvas 8. panta 2. un 4. punkts un universālā pakalpojuma direktīvas 20., 21. un 22. pants, lasot tos kopā ar samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru VRI ir piešķirtas pilnvaras pieņemt lēmumu, ar kuru, pirmkārt, mobilo telefonsakaru pakalpojumu operatoriem tiek noteikts, ka komercpiedāvājumu periodiska atjaunošana un norēķini nenotiek retāk kā reizi četrās nedēļās, un, otrkārt, fiksēto telefonsakaru pakalpojumu un ar to saistīto pakalpojumu operatoriem tiek noteikts šāds piedāvājumu atjaunošanas periodiskums un norēķini periodiski notiek ik mēnesi vai reizi vairākos mēnešos.
49
Vispirms jāatgādina – no pastāvīgas judikatūras izriet, ka ikviens valsts pasākums attiecībā uz jomu, kurā ir veikta visaptveroša saskaņošana Savienības līmenī, ir jāvērtē, ņemot vērā šī saskaņošanas pasākuma normas, nevis primāro tiesību normas (spriedums, 2020. gada 17. septembris, Hidroelectrica, C‑648/18, EU:C:2020:723, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Savukārt, ja veiktā saskaņošana nav izsmeļoša, valsts pasākumi, ar kuriem tiek īstenotas saskaņošanas pasākumu normas, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šos pēdējos minētos pasākumus, bet arī atbilstošās primāro tiesību normas (šajā ziņā skat. spriedumus, 2015. gada 12. novembris, Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, 48. punkts; 2017. gada 8. marts, Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, 26. punkts, kā arī 2017. gada 7. septembris, Eqiom un Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, 18. punkts).
51
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ne pamatdirektīvā, ne universālā pakalpojuma direktīvā nav paredzēts pilnīgi saskaņot aspektus, kas attiecas uz patērētāju tiesību aizsardzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, 32. punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir jāizvērtē, ņemot vērā gan šīs direktīvas, gan LESD 49. un 56. pantu attiecībā uz aspektiem, uz kuriem tās neattiecas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 11. decembris, TV Play Baltic, C‑87/19, EU:C:2019:1063, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pamatdirektīva un universālā pakalpojuma direktīva
52
Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā tā iekļaujas, mērķi (spriedums, 2022. gada 17. novembris, TOYA, C‑243/21, EU:C:2022:889, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
53
Attiecībā uz pamatdirektīvas 8. pantu jāatgādina, ka saskaņā ar tā 1. punkta pirmo daļu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka VRI veic visus pamatotos pasākumus, lai sasniegtu tostarp šī panta 2. un 4. punktā izklāstītos mērķus, un šiem pasākumiem ir jābūt samērīgiem ar šiem mērķiem.
54
It īpaši, pirmkārt, šīs direktīvas 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka VRI veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā, garantējot, ka galalietotāji gūst maksimālu labumu, it īpaši izvēles un cenu ziņā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, 35. punkts).
55
Otrkārt, saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta 4. punkta b) un d) apakšpunktu VRI pārstāv Savienības pilsoņu intereses, inter alia nodrošinot augstu aizsardzības līmeni patērētājiem to darījumos ar [tīkla] nodrošinātājiem un veicinot skaidras informācijas nodrošināšanu, it īpaši pieprasot publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu tarifu un nosacījumu caurskatāmību.
56
Lai gan tādējādi no šīm tiesību normām neizriet, ka VRI būtu jābūt pilnvarām reglamentēt telefonsakaru operatoru komercpiedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu, no pamatdirektīvas 8. panta 2. un 4. punktā lietotajiem terminiem “inter alia” vai “jo īpaši” tomēr izriet, ka pasākumi, ko VRI var veikt, lai izpildītu šajās tiesību normās uzskaitītos uzdevumus un sasniegtu to mērķus, nav izsmeļoši.
57
Attiecībā uz kopējo reglamentējošo noteikumu mērķiem ir jānorāda, ka saskaņā ar pamatdirektīvas 1. panta 1. punktu, lasot to kopā ar tās 16. apsvērumu, šīs direktīvas mērķis ir izveidot saskaņotus noteikumus elektronisko komunikāciju pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, ka arī saistīto iekārtu un pakalpojumu reglamentēšanai. Minētajā direktīvā ir noteikti VRI uzdevumi un noteikta virkne procedūru, lai nodrošinātu saskaņotu kopējo reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā Savienībā. Šādi ar pamatdirektīvu VRI ir uzticēti īpaši uzdevumi elektronisko komunikāciju tirgu reglamentēšanai (spriedums, 2010. gada 11. marts, Telekomunikacja Polska, C‑522/08, EU:C:2010:135, 21. punkts).
58
No tā izriet, ka šīs direktīvas, ar ko, kā atgādināts šī sprieduma 51. punktā, nav veikta pilnīga saskaņošana, mērķis nav izveidot īpašu un izsmeļošu to pilnvaru sarakstu, kuras dalībvalstis var piešķirt VRI, lai nodrošinātu šo uzdevumu izpildi, kā arī minēto mērķu īstenošanu.
59
Tiesa jau ir nospriedusi, ka, īstenojot savas reglamentēšanas funkcijas, VRI ir plašas pilnvaras, lai tās atkarībā no situācijas attiecīgajā gadījumā varētu izvērtēt nepieciešamību reglamentēt tirgu (spriedumi, 2016. gada 15. septembris, Koninklijke KPN u.c., C‑28/15, EU:C:2016:692, 36. punkts, kā arī 2016. gada 19. oktobris, Ormaetxea Garai un Lorenzo Almendros u.c., C‑424/15, EU:C:2016:780, 48. punkts).
60
Šādos apstākļos valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, tāpat kā ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, VRI ir piešķirtas pilnvaras galalietotāju aizsardzībai pieņemt lēmumu, ar ko tostarp tiek nodrošināta labāka komercpiedāvājumu un norēķinu par telefonsakaru pakalpojumiem pārskatāmība un labāka salīdzināmība, ir daļa no pamatdirektīvas 8. pantā paredzētajiem mērķiem, it īpaši šo lietotāju interešu aizsardzības mērķa, kas minēts šīs direktīvas 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā, kā arī mērķa nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni to darījumos ar [tīkla] nodrošinātājiem un veicinot skaidras informācijas nodrošināšanu tostarp par publiski pieejamiem elektronisko sakaru tarifiem, kas ietverti minētās direktīvas 8. panta 4. punkta b) un d) apakšpunktā.
61
No tā izriet, ka pilnvaras reglamentēt komercpiedāvājumu atjaunošanas un norēķinu par telefonsakaru pakalpojumiem periodiskumu principā var būt vienas no tām, ar kurām VRI ir jābūt apveltītai, lai tās varētu izpildīt uzdevumus un sasniegt pamatdirektīvas mērķus.
62
Tomēr, lai šīs pilnvaras būtu saderīgas ar šo direktīvu, tām ir jābūt samērīgām ar šādi izvirzītajiem mērķiem saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta 1. punkta pirmo daļu un tām ir jāatbilst vienlīdzīgas attieksmes principam, kā tas būtībā tiek prasīts šīs pašas direktīvas 8. panta 5. punkta b) apakšpunktā.
63
Šajā ziņā iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir kompetence izvērtēt pamatlietas faktus un interpretēt valsts tiesisko regulējumu, ir jānosaka, vai un kādā mērā aplūkotais lēmums atbilst šīm prasībām. Tomēr Tiesas, kas ir aicināta sniegt iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, kompetencē ir tai sniegt norādes, kuras izriet no pamatlietas materiāliem, kā arī no tai iesniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem un kuras ļauj šai tiesai pieņemt nolēmumu (spriedumi, 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c., C‑391/20, EU:C:2022:638, 72. un 73. punkts, kā arī 2023. gada 2. februāris, Freikirche der Siebenten‑Tags‑Adventisten in Deutschland, C‑372/21, EU:C:2023:59, 38. punkts).
64
Attiecībā uz samērīguma principu, kas ar pamatdirektīvas 8. panta 1. punkta pirmo daļu ir konkretizēts šajā direktīvā, ir jāatgādina, ka to ievērot tostarp nozīmē, ka attiecīgajam pasākumam ir jābūt piemērotam, lai saskanīgi un sistemātiski nodrošinātu izvirzīto mērķu īstenošanu, un ka tas nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai, ņemot vērā, ka tad, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas mazāk ierobežojošais un ka radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas ar paredzētajiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 20. marts, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 46. punkts, un minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 2. marts, PrivatBank u.c., C‑78/21, EU:C:2023:137, 70. punkts).
65
Šajā ziņā, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegto informāciju, sākotnēji šķiet, ka ar to, ka AGCOM īsteno Itālijas tiesībās piešķirtās pilnvaras noteikt gan komercpiedāvājumu atjaunošanas, gan norēķinu par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem minimālo periodiskumu, var tikt novērstas problēmas, kuras tā ir konstatējusi sabiedriskajā apspriešanā pirms aplūkotā lēmuma pieņemšanas. Proti, ja periodiskums tiek noteikts vienveidīgi, galalietotāji var salīdzināt dažādus komercpiedāvājumus un pilnībā apzināties finansiālo slogu, kas izriet no tiem piedāvātajiem līgumiem, un izvairīties no tā, ka tiek radīts iespaids par zemākām cenām, kas izriet no aprēķina, kurš veikts, pamatojoties uz īsāku laika rādītāju, nekā praksē noteiktais, kā arī kontrolēt saņemto pakalpojumu radītos izdevumus, it īpaši attiecībā uz mobilo telefonsakaru pakalpojumiem Itālijā, kuri lielākoties ir priekšapmaksas pakalpojumi. Tādējādi pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums šķiet piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai.
66
Turpinājumā iesniedzējtiesa pati būtībā precizē, ka pasākumi, kas ir attiecīgā lēmuma pamatā un kas ir veikti atbilstoši piemērojamajam tiesiskajam regulējumam, ir vismazāk ierobežojoši, lai efektīvi garantētu patērētāju aizsardzību AGCOM identificēto problēmu kontekstā. Proti, tādi alternatīvi pasākumi kā interaktīvu ceļvežu vai aprēķinu mehānisma ieviešana, kas kalpo komercpiedāvājumu salīdzināšanai, pamatojoties uz to pašu laika rādītāju, varētu šķist neefektīvi, ņemot vērā lielo tādu lietotāju skaitu Itālijā, kuriem nav viedtālruņa vai kuri neizmanto internetu. Turklāt noteikt pienākumu publicēt arī ikmēneša cenu prognozes varētu kaitēt patērētāju aizsardzībai, jo šāds pienākums varētu radīt neskaidrības par to līguma noteikumu faktisko saturu, kas attiecas uz norēķinu periodiskumu.
67
Visbeidzot, nešķiet, ka aplūkotā lēmuma pamatā esošie pasākumi pārmērīgi aizskartu telefonsakaru pakalpojumu operatoru tiesības un intereses, jo tie, kā tas izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, neietekmē to brīvību noteikt savu pakalpojumu cenu un periodiski iesniegt komercpiedāvājumus ne retāk kā reizi četrās nedēļās. Līdz ar to nešķiet, ka šie pasākumi radītu neērtības, kas būtu nesamērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem.
68
Attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu, kas ir konkretizēts pamatdirektīvas 8. panta 5. punkta b) apakšpunktā, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis princips prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (spriedums, 2022. gada 15. septembris, Brown/Komisija un Padome, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, 66. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
69
Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka atšķirīgā attieksme pret mobilo telefonsakaru pakalpojumiem un fiksēto telefonsakaru pakalpojumiem pamatlietā izriet no tā, ka šī lēmuma pieņemšanas brīdī šo divu kategoriju pakalpojumi nebija salīdzināmās situācijās.
70
No Tiesas judikatūras izriet, ka situāciju salīdzināmība, lai konstatētu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma priekšmetu un mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique unLorraine u.c., C‑127/07, EU:C:2008:728, 25. un 26. punkts; 2017. gada 9. marts, Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, 56. un 57. punkts, kā arī 2018. gada 26. jūnijs, MB (Dzimuma maiņa un vecuma pensija), C‑451/16, EU:C:2018:492, 42. punkts).
71
Šajā gadījumā, tā kā attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir ļaut VRI garantēt patērētāju aizsardzību, tostarp nodrošinot vienveidīgu pamatu komercpiedāvājumu salīdzināšanai un ļaujot labāk kontrolēt saņemto pakalpojumu radītos izdevumus, atšķirības, kas saistītas ar dažādu attiecīgo pakalpojumu kategoriju iezīmēm, it īpaši tām, kas saistītas ar noteiktu šo piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu dažādos tirgos, kā arī atšķirības, kas saistītas ar šo pakalpojumu cenas samaksas kārtību, kas minētas šī sprieduma 34. punktā, šķiet, liecina par to, ka šo pakalpojumu kategoriju situācijas nav salīdzināmas.
72
Šādos apstākļos šķiet, ka aplūkotajā lēmumā atšķirīgas situācijas tiek aplūkotas atšķirīgi.
73
No tā izriet, ka, neatkarīgi no pārbaudes, ko veikt ir iesniedzējtiesas ziņā, ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu AGCOM piešķirto pilnvaru izmantošana, pieņemot aplūkoto lēmumu, ir samērīga ar izvirzītajiem mērķiem un atbilst vienlīdzīgas attieksmes principam.
74
Ņemot to vērā, ir jāatgādina, ka minimālās saskaņošanas kontekstā dalībvalstis var saglabāt vai pieņemt stingrākus noteikumus šajā jomā, tomēr ar nosacījumu, ka tie nevar būtiski apdraudēt attiecīgajās direktīvās paredzētā rezultāta sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Muladi, C‑447/15, EU:C:2016:533, 43. punkts).
75
Šajā ziņā, pat pieņemot, ka būtu jāuzskata, ka pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā patērētāju tiesību aizsardzības jomā ir paredzēti stingrāki noteikumi, nekā pamatdirektīvā un universālā pakalpojuma direktīvā paredzētie, ir jānorāda, ka pretēji tam, ko savos rakstveida apsvērumos ir apgalvojusi Fastweb, nevar uzskatīt, ka šis tiesiskais regulējums, ierobežojot telekomunikāciju operatoru iespēju modulēt savu komercpiedāvājumu periodiskumu, ierobežo konkurenci starp telefonsakaru pakalpojumu operatoriem Itālijā, jo tie joprojām var brīvi iesaistīties šādā konkurencē, it īpaši ar cenu un piedāvāto pakalpojumu kvalitāti.
76
Turklāt attiecībā uz universālā pakalpojuma direktīvas 20. un 21. pantu ir jāuzskata, ka ar minēto tiesisko regulējumu šie panti nav pārkāpti. Proti, kā tajos attiecīgi formulēts, tie attiecas uz informāciju, kurai ir jābūt ietvertai līgumos par pieslēguma pakalpojumu sniegšanu publiskajam komunikāciju tīklam un/vai publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu, un abonentu tiesībām lauzt līgumu grozījumu gadījumā, kā arī pārskatāmības un informācijas publicēšanas pienākumiem, kas var tikt noteikti uzņēmumiem, kuri nodrošina publiskos elektronisko komunikāciju tīklus un/vai publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus. Savukārt minētās tiesību normas neregulē līgumu par elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu izpildes nosacījumus, uz kuriem attiecas komercpiedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskuma problemātika.
77
Tas pats attiecas uz šīs direktīvas 22. pantu, kas attiecas uz informāciju par to pakalpojumu kvalitāti, kurus uzņēmumiem, kas piedāvā publiski pieejamus elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus, var pieprasīt publicēt, kā arī uz pakalpojumu kvalitātes prasībām, kuras VRI var noteikt.
78
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums varētu būtiski apdraudēt pamatdirektīvā un universālā pakalpojuma direktīvā paredzēto rezultātu.
79
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais šķiet saderīgs ar minētajām direktīvām.
Par LESD 49. un 56. pantu
80
Iesniedzējtiesa vēlas arī noskaidrot, vai minētais valsts tiesiskais regulējums ir saderīgs ar LESD 49. un 56. pantu.
81
Vispirms jāatgādina, ka par brīvības veikt uzņēmējdarbību un/vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu LESD 49. un 56. pantā garantēto brīvību īstenošanu (spriedums, 2015. gada 22. janvāris, Stanley International Betting un Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
82
Ierobežojuma jēdziens ietver dalībvalsts veiktus pasākumus, kas, lai gan tiek piemēroti vienādi, ietekmē citu dalībvalstu uzņēmēju piekļuvi tirgum (skat. spriedumus, 2011. gada 29. marts, Komisija/Itālija, C‑565/08, EU:C:2011:188, 46. punkts, un 2019. gada 14. februāris, Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, 64. punkts).
83
Pamatlietā nav strīda par to, ka aplūkotajā lēmumā ietvertie pasākumi, kas pieņemti saskaņā ar atbilstošo valsts tiesisko regulējumu, ir piemērojami neatkarīgi no telefonsakaru pakalpojumu sniedzēju reģistrācijas vietas.
84
Tomēr Fastweb apgalvo, ka šie pasākumi ir brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jo Itālijas Republika esot vienīgā dalībvalsts, kurā VRI esot piešķirtas pilnvaras noteikt minimālu norēķinu periodiskumu, un ka līdz ar to citā dalībvalstī reģistrētam operatoram, lai pielāgotos Itālijas tiesiskajam regulējumam, it īpaši būtu jāpieņem atšķirīga pārvaldības un norēķinu sistēma, kas tai radītu papildu administratīvās izmaksas.
85
Šajā ziņā jāatgādina, ka dalībvalsts tiesību normas nav uzskatāmas par ierobežojumu Savienības līgumu izpratnē tikai tādēļ vien, ka citas dalībvalstis līdzīgu pakalpojumu sniedzējiem, kas veic uzņēmējdarbību to teritorijā, piemēro mazāk stingrus vai komerciāli izdevīgākus noteikumus (spriedums, 2013. gada 12. septembris, Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
86
No tā izriet – kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 50. un 51. punktā –, ka ierobežojuma LESD izpratnē esamība nevar tikt izsecināta tikai no tā vien, ka ar attiecīgo lēmumu ieviesto ierobežojumu nav citās dalībvalstīs.
87
Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka apgalvotās administratīvās papildu izmaksas, uz kurām atsaucas Fastweb, kā tādas varētu atturēt citu dalībvalstu saimnieciskās darbības subjektus izmantot LESD 49. un 56. pantā garantētās brīvības.
88
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro līdz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. un 56. pants, kā arī pamatdirektīvas 8. panta 1. punkta pirmās daļas 2. punkta a) apakšpunkts, 4. punkta b) un d) apakšpunkts un 5. punkta b) apakšpunkts, kā arī universālā pakalpojuma direktīvas 20.–22. pants, lasot tos kopsakarā ar samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru VRI tiek piešķirtas pilnvaras pieņemt lēmumu, paredzot, pirmkārt, mobilo telefonsakaru pakalpojumu operatoriem pienākumu noteikt komercpiedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu ne retāk kā reizi četrās nedēļās un, otrkārt, fiksēto telefonsakaru pakalpojumu un ar to saistīto pakalpojumu operatoriem šādu piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu reizi mēnesī vai reizi vairākos mēnešos, ar nosacījumu, ka abas attiecīgo pakalpojumu kategorijas attiecībā pret šī valsts tiesiskā regulējuma priekšmetu un mērķi atrodas atšķirīgās situācijās.
Par tiesāšanās izdevumiem
89
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
LESD 49. un 56. pants, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK, 8. panta 1. punkta pirmās daļas 2. punkta a) apakšpunkts, 4. punkta b) un d) apakšpunkts un 5. punkta b) apakšpunkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK, 20.–22. pants, lasot tos kopsakarā ar samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principiem,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru valsts regulatīvajai iestādei tiek piešķirtas pilnvaras pieņemt lēmumu, paredzot, pirmkārt, mobilo telefonsakaru pakalpojumu operatoriem pienākumu noteikt komercpiedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu ne retāk kā reizi četrās nedēļās un, otrkārt, fiksēto telefonsakaru pakalpojumu un ar to saistīto pakalpojumu operatoriem šādu piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu periodiskumu reizi mēnesī vai reizi vairākos mēnešos, ar nosacījumu, ka abas attiecīgo pakalpojumu kategorijas attiecībā pret šī valsts tiesiskā regulējuma priekšmetu un mērķi atrodas atšķirīgās situācijās.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.