62021CC0354
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti
2022. gada 14. jūlijā (
1
)
Lieta C‑354/21
R.J.R.,
piedaloties
Registrų centras
(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Eiropas mantošanas apliecība – Apliecības spēks – Ierobežojumi – Mantotā īpašuma reģistrācija zemesgrāmatā – Atteikums
I. Ievads
1.
Sieviete dzīvoja Vācijā, tur dzīvoja arī viņas dēls. Viņa nomirusi un atstājusi dēlu par vienīgo mantinieku. Viņai piederējuši nekustamie īpašumi Vācijā un Lietuvā. Viņas dēls no Vācijas iestādēm saņēmis Eiropas mantošanas apliecību, kurā precizēts, ka viņš ir vienīgais mirušās visas mantas mantinieks. Viņš šo apliecību uzrādījis Lietuvas iestādēm ar lūgumu to ierakstīt zemesgrāmatā. Šīs iestādes atteikušās to veikt, pamatojoties uz to, ka šī apliecība ir nepilnīga.
2.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tātad skar delikāto jautājumu par attiecīgo lex successionis un lex registrii piemērošanas jomu norobežošanu un konkrētāk – par kompetenču sadalījumu starp Eiropas mantošanas apliecības izdevējiestādi un iestādi, kas veic reģistrēšanu zemesgrāmatā un atrodas citā dalībvalstī.
II. Atbilstošās tiesību normas
A. Savienības tiesības
1.
Regula (ES) Nr. 650/2012
3.
Regulas (ES) Nr. 650/2012 (
2
) 1. pantā “Darbības joma” ir noteikts:
“1.   Šo regulu piemēro mirušo atstātā mantojuma mantošanai. To nepiemēro nodokļu, muitas vai administratīvos jautājumos.
2.   No šīs regulas darbības jomas ir izslēgti šādi jautājumi:
[..]
k)
in rem tiesību būtība; un
l)
nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrācija reģistrā, tostarp juridiskās prasības šādai reģistrācijai, un sekas, ko rada šādu tiesību reģistrācija vai nereģistrēšana reģistrā.”
4.
Šīs regulas VI nodaļā “Eiropas mantošanas apliecība” ir ietverts tās 62.–73. pants.
5.
Minētās regulas 62. panta “Eiropas mantošanas apliecības izveide” 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.   Ar šo regulu tiek izveidota Eiropas mantošanas apliecība (turpmāk “apliecība”), ko izdod izmantošanai citā dalībvalstī un kam ir 69. pantā uzskaitītās sekas.
[..]
3.   Apliecība neaizstāj dalībvalstīs līdzīgam nolūkam izmantotus iekšējus dokumentus. Tomēr no brīža, kad apliecība ir izdota izmantošanai citā dalībvalstī, tai ir 69. pantā uzskaitītās sekas arī tajā dalībvalstī, kuras iestādes to ir izdevušas saskaņā ar šo nodaļu.”
6.
Šīs pašas regulas 63. panta “Apliecības mērķis” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Apliecību paredzēts izmantot mantiniekiem [..], kam citā dalībvalstī jāatsaucas uz savu statusu vai attiecīgi jāīsteno savas tiesības kā mantiniekiem [..].
2.   Jo īpaši apliecību var izmantot, lai apliecinātu vienu vai vairākus no turpmāk minētajiem apstākļiem:
[..]
b)
konkrētas mantas vai konkrētu mantu, kas veido daļu no mantojuma, piešķiršanu mantiniekam(‑iem) vai – atkarībā no gadījuma – legātāram(‑iem), kas minēts(‑i) apliecībā;
[..].”
7.
Regulas Nr. 650/2012 67. panta “Apliecības izdošana” 1. punktā ir noteikts:
“Izdevējiestāde saskaņā ar šajā nodaļā izklāstīto procedūru nekavējoties izdod apliecību, kad saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem vai saskaņā ar jebkādiem citiem tiesību aktiem, ko piemēro konkrētiem apstākļiem, ir konstatēti apliecināmie apstākļi. Tā izmanto veidlapu, kas izveidota saskaņā ar 81. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru.”
8.
Šīs regulas 68. pantā “Apliecības saturs” ir noteikts:
“Apliecībā ietver šādu informāciju, ciktāl tas ir vajadzīgs mērķim, kuram to izdod:
[..]
l) katra mantinieka daļa un attiecīgā gadījumā tiesību un/vai mantas saraksts, kas pienākas katram konkrētam mantiniekam;
[..].”
9.
Minētās regulas 69. pantā “Apliecības spēks” ir noteikts:
“1.   Apliecība bez kādas īpašas procedūras ir spēkā visās dalībvalstīs.
2.   Tiek pieņemts, ka apliecībā precīzi uzrādīti apstākļi, kuri konstatēti saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem vai saskaņā ar jebkādiem citiem tiesību aktiem, ko piemēro konkrētiem apstākļiem. Tiek uzskatīts, ka personai, kura apliecībā minēta kā mantinieks, [..] ir apliecībā minētais statuss un/vai ir tiesības vai pilnvaras, kas norādītas apliecībā, bez nekādiem citiem nosacījumiem un/vai ierobežojumiem, kas saistīti ar minētajām tiesībām vai pilnvarām, kā vien tie, kas norādīti apliecībā.
[..]
5.   Apliecība ir derīgs dokuments, lai mantojamo īpašumu reģistrētu attiecīgajā dalībvalsts reģistrā, neskarot 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunktu.”
2.
Īstenošanas regula (ES) Nr. 1329/2014
10.
Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1329/2014 (
3
) 1. panta 5. punktā ir noteikts:
“Veidlapa, kas minēta [Regulas Nr. 650/2012] 67. panta 1. punktā un kas jāizmanto Eiropas mantošanas apliecībai, ir 5. pielikumā paredzētā V veidlapa. [turpmāk tekstā – “V veidlapa”]”
11.
V veidlapā ir minēts pielikumu saraksts, to starpā ir minēts IV pielikums “Mantinieka(-u) statuss un tiesības (OBLIGĀTI, ja apliecības mērķis ir apliecināt minētos elementus)”.
12.
Šī IV pielikuma 9. punktā tiek lūgts identificēt “mantiniekam piešķirto mantu, uz kuru pieprasīts apliecinājums”. Tiek prasīts arī norādīt mantu un visas būtiskās ziņas tās identifikācijai. Turklāt 13. zemsvītras piezīmes attiecībā uz šo punktu redakcija ir šāda: “Ja manta ir reģistrēta, norādiet informāciju, kas saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ved reģistru, ir vajadzīgai, lai mantu identificētu (piemēram, nekustamā īpašuma gadījumā – precīza īpašuma adrese, zemes reģistrs, zemes gabals vai kadastra numurs īpašuma apraksts; vajadzības gadījumā pievienojiet attiecīgos dokumentus)”.
B. Lietuvas tiesības
13.
Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymas (Lietuvas Republikas Zemesgrāmatu likums), kurā grozījumi izdarīti ar 2015. gada 23. jūnija Likumu Nr. XII‑1833 (turpmāk tekstā – “Zemesgrāmatu likums”), šī likuma 5. panta 2. punktā ir noteikts, ka iestāde, kura uztur zemesgrāmatu, likumā noteiktajā kārtībā ir atbildīga par zemesgrāmatās apkopoto datu pareizību un aizsardzību. Šī iestāde ir atbildīga tikai par zemesgrāmatās ierakstīto datu konsekventu atbilstību dokumentiem, uz kuru pamata šie dati tika ierakstīti.
14.
Minētā likuma 22. pantā ir paredzēti juridiskie pamati nekustamā īpašuma lietu tiesību, šo tiesību apgrūtinājumu un juridisko faktu reģistrēšanai zemesgrāmatā. Šajā tiesību normā ir ietverts dokumentu saraksts, ar ko apliecina nekustamā īpašuma lietu tiesību vai juridisko faktu rašanos, pamatojoties uz kuriem šīs tiesības, to apgrūtinājumus vai šos juridiskos faktus ieraksta zemesgrāmatā, tostarp uzskaitot: 1) punktā – publisko tiesību iestāžu lēmumus, 2) punktā – tiesu spriedumus, rīkojumus un nolēmumus, un 5) punktā – mantošanas apliecības.
15.
Šī paša likuma 23. panta, kurā ir noteikta nekustamā īpašuma lietu tiesību, šo tiesību apgrūtinājumu un juridisko faktu reģistrācijas pieteikumu iesniegšanas kārtība, 2. punktā ir paredzēts, ka pieteikums ir jāiesniedz kopā ar dokumentiem, kas apliecina reģistrācijai pieteikto tiesību rašanos, jebkurus apgrūtinājumus, kas ietekmē šīs tiesības un ar tām saistītos juridiskos faktus. Zemesgrāmatu likuma 23. panta 3. punktā ir precizēts, ka dokumentiem, uz kuru pamata nekustamā īpašuma lietu tiesības tiek apstiprinātas, rodas, izbeidzas, tiek nodotas vai apgrūtinātas, kā arī par juridiskiem faktiem, ir jāatbilst tiesību aktu prasībām un jāietver dati, kas ir nepieciešami reģistrācijas veikšanai. Saskaņā ar šī likuma 23. panta 4. punktu dokumentiem, pamatojoties uz kuriem tiek lūgta reģistrācijas veikšana, ir jābūt uzrakstītiem saprotami un tajos jāietver pilni ar reģistrāciju saistīto personu vārdi, uzvārdi, juridiskie nosaukumi, adreses, reģistrācijas numuri, kā arī reģistrējamā nekustamā īpašuma unikālais numurs, kas tiek piešķirts saskaņā ar Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatai (Lietuvas Republikas Nekustamā īpašuma kadastra noteikumi).
16.
Saskaņā ar minētā likuma 29. pantu iestāde, kas uztur zemesgrāmatu, atsakās reģistrēt lietu tiesības uz nekustamo īpašumu, ja, izskatot pieteikumu konstatē, ka dokuments, uz kura pamata tiek lūgta reģistrācija, neatbilst šī likuma prasībām, vai zemesgrāmatas uzturētājai iesniegtajā pieteikumā vai dokumentā nav ietverti dati, kas paredzēti Nekilnojamojo turto registro nuostatai (Noteikumi par nekustamā īpašuma reģistrāciju) (
4
), kas nepieciešama nekustamā īpašuma un tiesību uz īpašumu ieguvēju identifikācijai.
17.
Noteikumu par nekustamā īpašuma reģistrāciju 14.2.2. punktā ir minēts, ka nekustamā īpašuma identifikācijas dati ir 1) kadastrālā teritorija, kadastra grupa un zemes gabala kadastra numurs; 2) zemes gabala unikālais numurs (identifikācijas kods); 3) ēkas unikālais numurs (identifikācijas kods), un 4) dzīvokļa vai telpas unikālais numurs (identifikācijas kods).
III. Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
18.
Prasītājs pamatlietā ir pilsonis ar Lietuvas un Vācijas valstspiederību, kas uzturas Vācijā.
19.
2015. gada 6. decembrī nomira prasītāja pamatlietā māte (turpmāk tekstā – “mirusī”), kuras parastā dzīvesvieta tobrīd atradās Vācijā. Prasītājs pamatlietā kā vienīgais mantinieks bez pretenzijām pieņēma mirušās atstāto mantojumu Vācijā. Viņš vērsās kompetentajā Vācijas tiesā, lai saņemtu Eiropas mantošanas apliecību, jo mantojumā ietilpa ne tikai manta, kas atrodas Vācijā, bet arī Lietuvā.
20.
2018. gada 24. septembrīAmtsgericht Bad Urach (Bādurahas pirmās instances tiesa, Vācija) prasītājam pamatlietā izsniedza mantošanas apliecību Nr. 1 VI 174/18 (turpmāk tekstā – “mantošanas apliecība), kurā bija norādīts, ka G. R., kas bija nomiris 2014. gada 10. maijā, bija atstājis savu mantojumu mirušajai, kas bija viņa vienīgā mantiniece.
21.
Šī pati tiesa tajā pašā dienā izdeva Eiropas mantošanas apliecību Nr. 1 VI 175/18 (turpmāk tekstā – “Eiropas mantošanas apliecība”), kurā bija norādīts, ka mirusī ir atstājusi savu mantu prasītājam pamatlietā, kas bija viņas vienīgais mantinieks un pieņēma mantojumu bez iebildumiem.
22.
2019. gada 15. martā prasītājs pamatlietā iesniedza pieteikumu Registrų centras (Reģistru centrs), valsts iestādē, kuras pilnvarās ietilpst citastarp uzturēt Lietuvas Zemesgrāmatu reģistru, lai ierakstītu reģistrā savas īpašuma tiesības uz nekustamo īpašumu, kas mirušajai piederēja Lietuvā. Sava pieteikuma pamatojumam viņš iesniedza Vācijas tiesas izsniegto mantošanas apliecību un Eiropas mantošanas apliecību.
23.
Ar 2019. gada 20. marta lēmumu Reģistru centra lietu reģistra uzturēšanas dienesta “Zemesgrāmatu” departamenta Tauraģes [Tauragė] (Lietuva) nodaļa (turpmāk tekstā – “nodaļa”) noraidīja šo pieteikumu ar pamatojumu, ka iesniegtajā Eiropas mantošanas apliecībā nebija ietverta Zemesgrāmatu likumā noteiktā nepieciešamā nekustamā īpašuma identifikācijas informācija, proti, tajā nebija norādīti prasītāja mantotie īpašumi.
24.
Prasītājs par šo lēmumu iesniedza sūdzību Reģistru centra centrālā reģistrēšanas biroja strīdu izskatīšanas komisijā (turpmāk tekstā – “komisija”), kas ar 2019. gada 9. maija lēmumu paturēja spēkā nodaļas lēmumu.
25.
Prasītājs pamatlietā cēla prasību par nodaļas un komisijas lēmumiem Regionų apygardos administracinio teismo Klaipėdos rūmai (Reģionālās apgabala administratīvās tiesas Klaipēdas nodaļa, Lietuva), kas ar 2019. gada 30. decembra nolēmumu prasību noraidīja kā nepamatotu.
26.
Prasītājs pamatlietā iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa). Šī tiesa, lemjot paplašinātā sastāvā, uzskatīja, ka šajā lietā rodas jautājumi par Regulas Nr. 650/2012 interpretāciju.
27.
Iesniedzējtiesa uzreiz norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 69. panta 5. punktu, Eiropas mantošanas apliecība ir derīgs dokuments, lai mantojamo īpašumu reģistrētu attiecīgajā dalībvalsts reģistrā, neskarot tās 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunktu, proti, šī apliecība neietekmē šīs regulas 1. panta 2. punkta l) apakšpunkta piemērošanu.
28.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka Lietuvā dokumenti, ko var izmantot par pamatu lietu tiesību par nekustamo īpašumu reģistrēšanai zemesgrāmatā, ir uzskaitīti Zemesgrāmatu likuma 22. pantā, un ka šī likuma 23. panta 2.–4. punktā imperatīvā veidā ir precizēta informācija un dati, kam ir jābūt apliecinātiem šajos dokumentos. Šī tiesa precizē, ka iestāde, kas uztur zemesgrāmatu reģistru, kā valsts pārvaldes iestāde darbojas vienīgi atbilstoši tai ar likumu uzticētajām pilnvarām, kurā tai nav ietvertas pilnvaras pašai konstatēt īpašumtiesību apmēru, ne arī ievākt informāciju un pierādījumus, kas var apliecināt noteiktus faktus. Tā norāda, ka līdz ar to, piemērojot šajā lietā atbilstošās valsts tiesību normas, reģistrācijai nepieciešamo informāciju var sniegt vienīgi ar dokumentiem, kas ir uzskaitīti Zemesgrāmatu likuma 22. pantā, un ka tad, ja sniegtā informācija ir nepilnīga, par zemesgrāmatu reģistru atbildīgajai iestādei nav pilnvaru ņemt vērā cita veida informāciju.
29.
Iesniedzējtiesa turklāt attiecībā uz pamatlietas apstākļiem apgalvo, ka Vācijas tiesas izsniegtā Eiropas mantošanas apliecība ir izdota, izmantojot V veidlapu, un tajā ir šīs veidlapas IV pielikums, ar kuru apliecina mantinieka statusu un tiesības. Tā tomēr norāda, ka šī pielikuma 9. punktā nav sniegta nekāda informācija, lai identificētu mantiniekam piešķirto mantu, attiecībā uz kuru ir pieprasīts apliecinājums.
30.
Šī tiesa norāda, ka prasītāja pamatlietā izvirzītie argumenti, kā arī Vācijas judikatūra, uz ko viņš netieši atsaucas, norāda, ka iestāde, kas ir izsniegusi Eiropas mantošanas apliecību, nav pieļāvusi neuzmanību, nenorādot šo informāciju. Prasītājs tostarp apgalvojot, ka Vācijas mantojuma tiesībās noteicošais ir universālās sukcesijas princips un līdz ar to, ja ir tikai viens saņēmējs, viņš saņem visu mirušā mantu, un Vācijas tiesībās nav iespējams jebkādā veidā norādīt uz vai apzīmēt mantojuma mantu. Kā viņš apgalvo, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vācijas tiesas tādā gadījumā nepiemērojot Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punktu, kurā ir noteikts, ka šajā apliecībā norāda katra mantinieka daļu un attiecīgā gadījumā tiesību un/vai mantas sarakstu, kas pienākas katram konkrētam mantiniekam.
31.
Ņemot vērā Savienības likumdevēja izvirzītos mērķus, izveidojot Eiropas mantošanas apliecību, it īpaši mērķi panākt ātru, vienkāršu un efektīvu mantošanas lietu ar pārrobežu elementiem nokārtošanu Savienības robežās, iesniedzējtiesai ir radušās šaubas par to, kā interpretēt Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta l) apakšpunktu un 69. panta 5. punktu, tostarp attiecībā uz šo tiesību normu piemērošanu kopsakarā ar tās dalībvalsts tiesībām, kurā atrodas mantojamais īpašums, kurās ir paredzēti nosacījumi īpašumtiesību nostiprināšanai zemesgrāmatā.
32.
Šādos apstākļos Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai [Regulas Nr. 650/2012] 1. panta 2. punkta l) apakšpunkts un 69. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds dalībvalsts, kurā atrodas nekustamais īpašums, tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru īpašumtiesības var reģistrēt zemesgrāmatā, pamatojoties uz Eiropas mantošanas apliecību, tikai tad, ja šī Eiropas mantošanas apliecība satur visus reģistrācijai nepieciešamos datus?”
33.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Lietuvas, Čehijas, Vācijas, Spānijas, Francijas un Ungārijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Lietuvas, Vācijas, Spānijas valdības, kā arī Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus 2022. gada 4. maija tiesas sēdē.
IV. Analīze
34.
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulai Nr. 650/2012 un it īpaši tās 1. panta 2. punkta l) apakšpunktam, 68. panta l. punktam un 69. panta 5. punktam ir pretrunā tādu valsts tiesību normu piemērošana, saskaņā ar kurām vienīgā mantinieka saņemts nekustamais īpašums atbilstoši mantojuma tiesībām, kurās noteicošais ir universālās sukcesijas princips, tās dalībvalsts zemesgrāmatā, kuras teritorijā šis īpašums atrodas, pamatojoties uz Eiropas mantošanas apliecību var tikt reģistrēts vienīgi ar nosacījumu, ka šajā apliecībā ir norādīta visa nekustamā īpašuma identifikācijas informācija, kas tiek prasīta šīs dalībvalsts tiesiskajā regulējumā.
35.
Šis jautājums attiecas, pirmkārt, uz prasībām saistībā ar Eiropas mantošanas apliecību un, otrkārt, tā tiesiskā regulējuma, kas ir paredzēts ar Regulu Nr. 650/2012, norobežošanu no valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru regulē nekustamā īpašuma tiesību nostiprināšanu reģistrā.
36.
Atgādinājumam – pati mirusī, kas nomira 2015. gadā, kļuva par sava laulātā mantinieci (2014. gadā). Tomēr, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegto informāciju un uzdoto jautājumu, šo secinājumu priekšmets ir vienīgi mirušās atstātais mantojums, kuru ir pieņēmis viņas dēls.
37.
Šajā ziņā, manuprāt, ir jānošķir jautājums par to, vai Eiropas mantošanas apliecībā mantojamā manta ir obligāti jānorāda vai tā var tikt norādīta pēc izvēles (
5
), no jautājuma, vai dalībvalsts reģistra iestāde var atteikt šo īpašumu ierakstīt reģistrā ar pamatojumu, ka tas nav minēts Eiropas mantošanas apliecībā (
6
). Pirms abu šo jautājumu analīzes es vēlētos īsi aplūkot, kāda ir Eiropas mantošanas apliecības vieta ar Regulu Nr. 650/2012 noteiktajā sistēmā.
38.
Konkrētāk, lai atrisinātu šīs lietas problemātiku, ir jānoskaidro, vai Vācijas iestādēm saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 normām Eiropas mantošanas apliecībā ir konkrēti jānorāda attiecīgā manta vai arī Lietuvas iestādēm ir pienākums saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 normām apmierināt pieteikumu, pamatojoties uz to Eiropas mantošanas apliecību, kādu ir izdevušas Vācijas iestādes.
A. Par Eiropas mantošanas apliecību Regulas Nr. 650/2012 sistēmā
39.
No Regulas Nr. 650/2012 7. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir veicināt iekšējā tirgus pienācīgu darbību, novēršot šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi (
7
). Šī regula tātad ir saistīta ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveidi, kas iet kopsolī ar iekšējo tirgu, un līdz ar to tā ir jāinterpretē atbilstoši šiem principiem (
8
).
40.
Ar Regulu Nr. 650/2012 netiek veikta mantojuma materiālo tiesību normu saskaņošana. Tātad principā (
9
) tajā nav ietvertas materiālo tiesību normas mantojuma jomā. Turpretī šajā regulā ar kolīziju normām ir noteiktas mantojumam piemērojamās (valsts) mantojuma tiesības (
10
). Šajā nozīmē minētās regulas 21. panta 1. punktā kā vispārējs noteikums ir paredzēts princips, ka mantošanai kopumā piemērojami ir tās valsts tiesību akti, kurā atradās mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī. Turklāt saskaņā ar šīs pašas regulas 22. panta 1. punktu persona kā tiesību aktus, kas reglamentē tās atstāto mantojumu kopumā, var izvēlēties tās valsts tiesību aktus, kuras pilsonis šī persona ir izvēles izdarīšanas laikā vai nāves brīdī. Piemērojamo tiesību aktu darbības joma ir definēta Regulas Nr. 650/2012 23. pantā. Šeit pietiek norādīt, ka atbilstoši šīs regulas 21. un 22. pantam izvēlētie tiesību akti ir piemērojami mantošanai kopumā (
11
), tostarp mantas pieņemšanai (
12
).
41.
Regulā Nr. 650/2012 ir paredzētas normas ne tikai attiecībā uz piemērojamajiem tiesību aktiem, bet arī jurisdikciju un dalībvalstī izdotu lēmumu atzīšanu un izpildi.
42.
Šīs regulas 62. un turpmākajos pantos ir ietverta viena no tās būtiskākajām inovācijām (
13
) – Eiropas mantošanas apliecība.
43.
Šai apliecībai ir paredzētas trīs galvenās funkcijas visās dalībvalstīs (
14
): pirmkārt, leģitimizēt mantinieku attiecībās ar iestādēm, piemēram, Zemesgrāmatu reģistru vai privātiem mantojuma kreditoriem, piemēram, bankām, otrkārt, sniegt atspēkojamu prezumpciju par tās satura pareizumu un pilnīgumu un, treškārt, aizsargāt labticīgas trešās personas, kas sniedz pakalpojumus personai, kura ir norādīta kā mantinieks, vai kas no šīs personas iegādājas kādu mantojumā ietilpstošu īpašumu.
44.
Eiropas mantošanas apliecībai ir piemērojams autonoms tiesiskais režīms, kas ir noteikts ar Regulas Nr. 650/2012 VI nodaļas tiesību normām (
15
) un kura mērķis ir nodrošināt tās vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs (
16
). Attiecībā uz šo apliecību minētās regulas 63.–69. pants skar tostarp tās mērķi, kompetenci to izdot, kārtību apliecības pieteikumam, šī pieteikuma izskatīšanu un izdošanu, kā arī apliecības saturu un spēku.
45.
Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 63. panta par Eiropas mantošanas apliecības mērķi 1. punktu, to ir paredzēts izmantot mantiniekiem, kam citā dalībvalstī jāatsaucas uz savu statusu vai attiecīgi jāīsteno savas tiesības kā mantiniekiem.
46.
Regulas Nr. 650/2012 63. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā šajā nozīmē ir precizēts, ka apliecību citastarp var izmantot, lai apliecinātu attiecīgi katra apliecībā minētā mantinieka statusu un/vai tiesības, vai konkrētas mantas vai konkrētu mantu, kas veido daļu no mantojuma, piešķiršanu mantiniekam vai – atkarībā no gadījuma – legātāram, kas minēts apliecībā.
B. Par Eiropas mantošanas apliecības saturu
1.
Par Regulas Nr. 650/2012 68. pantu
47.
Regulas Nr. 650/2012 68. pantā ir ietverts Eiropas mantošanas apliecībā ietveramās informācijas saraksts “ciktāl, tas ir vajadzīgs mērķim, kuram to izdod”, tostarp “katra mantinieka daļa un attiecīgā gadījumā tiesību un/vai mantas saraksts, kas pienākas katram konkrētam mantiniekam” (
17
).
a)
Par pienākumu konkretizēt attiecīgo mantu
48.
Šāds ir jautājums, kas ir radies: vai iestādei, kam ir pilnvaras izdot Eiropas mantošanas apliecību, ir pienākums konkrēti norādīt tiesības un/vai mantu, kas pienākas konkrētam mantiniekam?
49.
Eiropas mantošanas apliecība ir izveidota kā instruments, kas ir piemērots, lai to izmantotu dažādu apstākļu pierādīšanai. Kā citastarp izriet no Regulas Nr. 650/2012 68. panta pirmās daļas, tajā ietver informāciju, ciktāl tas ir vajadzīgs mērķim, kuram izdod šo apliecību.
50.
Tas tātad ir (konkrētais) mērķis, kam ir paredzēta Eiropas mantošanas apliecība, kā uz to norāda prasītājs saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 65. panta 3. punkta f) apakšpunktu, kā arī piemērojamās valsts mantojuma tiesību normas, kas nosaka šī apliecības saturu. No šīs regulas 63. panta 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka minētās apliecības mērķis citastarp ir pierādīt “mantinieka” statusu. Protams, kā izriet no minētās regulas 63. panta 2. punkta b) apakšpunkta, šo pašu apliecību var izmantot arī citas informācijas pierādīšanai, piemēram, par vienas vai vairāku mantojumā ietilpstošu konkrētu mantu, piešķiršanu mantiniekam vai mantiniekiem. Šādu informāciju var ietvert, manuprāt, ciktāl tas ir pamatots ar Eiropas mantošanas apliecības efektīvu izmantošanu, lai tā varētu pilnībā radīt tiesiskās sekas.
51.
Tādējādi turpinājumā mans nolūks ir pierādīt, ka reģistrācijai nav nepieciešama Regulas Nr. 650/2012 63. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētā informācija.
1) Universālā sukcesija
52.
Ir skaidrs, ka piemērojamie valsts mantojuma tiesību akti šajā lietā saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 21. panta 1. punktu ir Vācijas tiesību akti. Līdz ar to atbilstoši šai tiesību normai šie tiesību akti regulē mantojumu kopumā un tostarp mantas nodošanu mantiniekam (
18
).
53.
Šajā gadījumā saskaņā ar piemērojamajām Vācijas tiesību normām atbilstoši Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civilkodekss) 1922. panta 1. punktam personas nāves gadījumā (mantojuma atklāšanās), visa tās manta (mantojums) tiek nodota vienai vai vairākām personām (mantiniekiem). Tas ir universālās sukcesijas princips. Tādējādi, kā norāda Vācijas valdība, tas nozīmē, ka pēc notikuma, kas izraisa mantojuma atklāšanos, proti, mirušā nāves, mantinieks juridiski stājas mirušā vietā.
54.
Ir jāuzsver, ka Vācijas tiesībās ir paredzēta vienīgi universālā sukcesija, kas nozīmē, ka konkrētai personai tiek nodotas nevis konkrētas mantas, bet gan visa manta kā kopums.
55.
Šādos apstākļos Eiropas mantošanas apliecībā nav nepieciešams ietvert mantojuma pilnīgu sarakstu, ja vien nav konstatējama Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) apakšpunktā ar vārdiem “attiecīgā gadījumā” paredzētā situācija, proti, gadījums, kad ir mantu saraksts noteiktam mantiniekam.
56.
Tik tiešām, šādā gadījumā šajā apliecībā norāda, ka attiecīgā persona ir mirušās personas konkrētas mantas mantinieks. Tomēr, ja mantinieks ir universālais mantinieks, minētajā apliecībā nav nepieciešams norādīt konkrētu mantu.
57.
Šādā kontekstā es uzskatu, ka ir jāatspēko tēze, atbilstoši kurai vārdi “attiecīgā gadījumā” būtu jāsaprot tādējādi, ka tie atspoguļo vienīgi Eiropas mantošanas apliecības pieteikuma iesniedzēja vēlmi (
19
). Lai gan pieteicējam ir pienākums informēt apliecības izdevēju iestādi par šīs apliecības mērķi (
20
), tomēr, pamatojoties uz šo informāciju pati iestāde izlemj, vai ir jānorāda konkrēta manta.
58.
Tomēr Komisija apgalvo, ka šāda pieeja nav atbilstoša Regulas Nr. 650/2012 prasībām. Tā apgalvo, ka Eiropas mantošanas apliecībā norādītās informācijas apmēru nosaka nevis atkarībā no piemērojamajām valsts tiesību normām, bet gan atbilstoši šīs regulas 68. pantam.
59.
Manā ieskatā šajā Komisijas pieejā nav ņemts vērā fakts, ka Regulā Nr. 650/2012 ir reglamentēta ne tikai tiesu kompetence un Eiropas mantošanas apliecības saturs, bet arī, kā es uz to norādīju, lietā piemērojamie valsts mantojuma tiesību akti, kas neizbēgami ietekmē šīs apliecības saturu.
60.
Regulas Nr. 650/2012 68. pantā tik tiešām ir izsmeļoši noteikts Eiropas mantošanas apliecības saturs, taču tas vien neizslēdz, ka piemērojamie valsts mantojuma tiesību akti, kas tiek noteikti atbilstoši šai regulai, var ietekmēt šo saturu. Tieši pretēji, šajā tiesību normā izmantotie formulējumi “ciktāl [informācija], ir vajadzīg[a] mērķim, kuram izdod [Eiropas mantošanas apliecību]” un “attiecīgā gadījumā” norāda uz Savienības likumdevēja gribu ņemt vērā piemērojamos mantojuma tiesību aktus (mans izcēlums). Tātad pastāv skaidra savstarpēja atkarība starp valsts tiesību aktiem un šo regulu, jo apliecības saturu visupirms nosaka piemērojamie mantojuma tiesību akti.
61.
Tādējādi izdevējai iestādei attiecīgā gadījumā ir zināmā mērā jāpielāgojas un jāseko praksei, kas tai var nebūt pazīstama, it īpaši, ja tai ir jāpiemēro ārvalsts tiesības. Tas tā tomēr nav šajā lietā.
2) Mantošana, kas nav universāla
62.
Ja attiecīgajā situācijā nav piemērojami valsts tiesību akti, kuros valda universālās sukcesijas princips (
21
) un ja iepriekš minēto mērķi var sasniegt vienīgi norādot attiecīgajai personai pienākošos mantojuma daļu, ir pilnīgi iespējams, ka attiecīgā manta ir jāprecizē.
63.
Dažādās dalībvalstīs šajā jomā var būt dažādi pienākumi un nosacījumi. It īpaši citā dalībvalstī piemērojamajās mantojuma tiesībās var būt prasība par pilnīgu mantojuma sarakstu, kas nozīmētu, ka pastāv pienākums ietvert šādu informāciju Eiropas mantošanas apliecībā. Šāda situācija atbilstu tai, uz kuru attiecas Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) apakšpunktā izmantotais formulējums “attiecīgā gadījumā”.
b)
Par iespēju precīzi norādīt konkrēto mantu
64.
Vēl ir jānoskaidro, vai tādā situācijā kā pamatlietā iestādei, kas izdod Eiropas mantošanas apliecību, ir iespēja norādīt vai nenorādīt attiecīgo nekustamo īpašumu šajā apliecībā, ja ieinteresētā persona ir izteikusi atbilstošu lūgumu.
65.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai Eiropas mantošanas apliecība būtu pilnībā efektīva, tiek prasīta zināmas pakāpes sadarbība un savstarpēja uzticēšanās dalībvalstu iestāžu starpā. Tas var nozīmēt pienākumu izdevējai iestādei, ievērojot lojālas sadarbības garu ar citu dalībvalstu iestādēm, ņemt vērā citas dalībvalsts reģistru likumā noteiktās prasības, it īpaši tad, ja šīs iestādes rīcībā ir informācija un tai ir zināmi atbilstošie apstākļi.
66.
Tomēr šāda veida sadarbība joprojām ir jutīgs jautājums, jo no tās var rasties citas juridiska rakstura problēmas.
67.
Pieņemsim, ka, ja tiek izteikts šāds lūgums, attiecīgās mantas konkrēta norādīšana Eiropas mantošanas apliecības izdevējai iestādei joprojām ir izvēles rakstura. Vai reģistra uzturētājai iestādei, kas veic šīs mantas nostiprināšanu reģistrā, tas šādā situācijā radītu sarežģījumus? Ko teikt par Regulas Nr. 650/2012 69. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts, ka tiek pieņemts, ka apliecībā ir precīzi uzrādīti apstākļi, kuri konstatēti saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem, vai saskaņā ar jebkādiem citiem tiesību aktiem, ko piemēro konkrētiem apstākļiem? Vai šis pieņēmums ir attiecināms arī uz attiecīgās mantas piederību?
68.
Turklāt it īpaši ir jānorāda, ka jautājums par noteiktas mantas piederību mantojuma masai ir atkarīgs nevis mantojuma statusa, bet gan no īpašumtiesību statusa (
22
). Mantojumam piemērojamās tiesības, kas regulē jautājumu par attiecīgā īpašuma nodošanu, un jautājums par to, kas kļūst par mirušā mantas īpašnieku, tik tiešām ir jānošķir no jautājuma par to, vai konkrētā manta piederēja mirušajam.
69.
Visbeidzot ir jāuzsver, ka, lai varētu norādīt konkrēto mantu, Eiropas mantošanas apliecības izdevējai iestādei ir jābūt pilnīgām ziņām par mantojuma masu (
23
). Taču tas – kā to apliecina šī lieta – var izrādīties sarežģīti.
2.
Par V veidlapu
70.
V veidlapas IV pielikuma 9. punkta mērķis ir identificēt mantiniekam piešķirto mantu, kuru tiek lūgts to ietvert apliecībā, un tajā ir minēts, ka šajā nozīmē tiek lūgts, lai tiktu norādīta visa identificēšanai vajadzīgā informācija (
24
).
71.
Pretēji atsevišķu lietas dalībnieku argumentiem un dažu doktrīnas autoru ieskatiem (
25
), no šīs veidlapas nevar izdarīt nekāda veida secinājumus.
72.
Šajā 9. punktā norādītā informācija faktiski ir jāsniedz vienīgi tad, ja attiecīgā manta ir jāprecizē (
26
). Savukārt, kā es to jau norādīju (
27
), tas tā nav šajā lietā, jo šajā lietā runa ir par universālo sukcesiju.
73.
Turklāt ir jāatgādina: tā kā Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 (vienīgais) mērķis ir konkretizēt Regulas Nr. 650/2012 normas, tas nekādā gadījumā nevar pārsniegt Regulas Nr. 650/2012 materiālās tiesību normas. Jebkāda cita pieeja nozīmētu, ka tiek aizskarts institucionālā līdzsvara princips. Kā Regulas Nr. 1329/2014 autorei Komisijai tātad ir jāņem vērā likumdevēja griba. Citiem vārdiem, šīs īstenošanas regulas V veidlapā nevar prasīt, lai tiktu sniegta informācija, kas nav nepieciešama, ievērojot Eiropas mantošanas apliecības mērķi. Pretējā gadījumā Regulas Nr. 650/2012 tiesību normām tiktu nepamatoti atņemta lietderīgā iedarbība.
74.
Līdz ar to, ciktāl no pareizas Regulas Nr. 650/2012 68. panta interpretācijas ir secināms, ka šajā tiesību normā netiek prasīts Eiropas mantošanas apliecībā konkrēti identificēt Lietuvā esošo mantu, neviena Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 tiesību norma nav pamats cita veida secinājumam. Šī īstenošanas regula tātad ir jāinterpretē Regulas Nr. 650/2012 kontekstā.
C. Par Eiropas mantošanas apliecības spēku un tās piemērošanu kopsakarā ar valsts zemesgrāmatu tiesībām (Regulas Nr. 650/2019 1. panta 2. punkta l) apakšpunkts un 69. panta 5. punkts)
75.
Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 69. panta 5. punktu apliecība ir derīgs dokuments, lai mantojamo īpašumu reģistrētu attiecīgajā dalībvalsts reģistrā, neskarot šīs regulas 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunktu.
76.
Regulas Nr. 650/2019 1. panta 2. punkta l) apakšpunktā, kura mērķis ir nodalīt atbilstošās lex successionis un lex registrii piemērošanas jomas, savukārt ir noteikts, ka no tā piemērošanas jomas ir izslēgta “nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrācija reģistrā, tostarp juridiskās prasības šādai reģistrācijai, un sekas, ko rada šādu tiesību reģistrācija vai nereģistrēšana reģistrā”.
77.
Spriedumā, kas tika pasludināts lietā Kubicka (
28
), Tiesai ir bijusi līdz šim vienīgā iespēja interpretēt Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta l) apakšpunktu. Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka minētās regulas 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunkts, kā arī tās 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā atteikums atzīt in rem sekas vindikācijas legātam, kas pastāv mantojumam piemērojamajos tiesību aktos, kurus testators izvēlējies atbilstoši šīs pašas regulas 22. panta 1. punktam, jo šis atteikums ir balstīts uz iemeslu, ka šis legāts attiecas uz īpašumtiesībām uz nekustamo īpašumu šajā dalībvalstī, kurā nepastāv legāta institūts ar tiešām in rem sekām mantojuma atklāšanās dienā.
78.
Šī sprieduma lietā Kubicka sekas bija tādas, ka īpašuma nodošanai netika piemērotas Vācijas tiesības, par ko bija jautājums pamatlietā. Taču lieta neattiecās uz tiesību normām par zemesgrāmatu. Dalībvalsts zemesgrāmatu tiesībās tātad var noteikt papildu procesuālās prasības, bet vienīgi tiktāl, ciktāl šādas papildu prasības neskar Eiropas mantošanas apliecībā apliecināto statusu.
79.
Kā secinājumos lietā Kubicka ir norādījis ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot] (
29
), praksē tad, ja, piemēram, Eiropas mantošanas apliecībā nav ietverti pietiekami precīzi elementi, lai identificētu mantu, kuras īpašumtiesību nodošana ir jāreģistrē, papildus tai var tik pieprasīti arī citi dokumenti vai informācija.
80.
Tomēr ir jānorāda, ka šajā lietā Lietuvas iestāžu rīcībā ir visa nepieciešamā informācija, lai veiktu nostiprinājumu zemesgrāmatu reģistrā – tās var identificēt, kam pieder attiecīgā manta un, izmantojot Eiropas mantošanas apliecību, tās var pārliecināties par prasītāja pamatlietā mantinieka statusu.
81.
Šādā situācijā, ja ar Lietuvas zemesgrāmatas tiesībām varētu noteikt papildu prasības pieteikuma iesniedzējam, tiktu apdraudēta Eiropas mantošanas apliecības lietderīgā iedarbība.
82.
Pat ja konkrētā manta, kas ir iegūta mantošanas ceļā, Eiropas mantošanas apliecībā nav minēta, tās iegūšanu var pierādīt ar šo apliecību. Ievērojot šo loģiku, pamats grozījumu veikšanai zemesgrāmatu reģistrā nav minētās mantas identifikācija apliecībā, bet gan attiecīgās personas mantinieka statuss (
30
). Šajā ziņā pati apliecība ir pierādījums par universālo sukcesiju, kas ir notikusi atbilstoši Vācijas tiesībām un kura aptver arī mirušā nekustamos īpašumus, kuri atrodas ārvalstīs. Zemesgrāmatas iestādei ir jāpārbauda, vai attiecīgā manta ietilpst mantojumā un tātad vai tā piederēja mirušajai. Iestādei ir jāizdara atbilstošie secinājumi no Eiropas mantošanas apliecībā ietvertās informācijas, proti, ka persona, kas ir norādīta kā mirušās mantinieks, ir viņas mantinieks saskaņā ar universālo sukcesiju.
83.
Tātad Lietuvas iestādēm nav likumīga iemesla reģistrācijas vajadzībām prasīt papildu informāciju, lai noteiktu, vai attiecīgā persona ir attiecīgās mantas mantinieks. Noteikt šai personai pienākumu vērsties Vācijas iestādēs, lai tās konkrēti norādītu attiecīgo nekustamo īpašumu, būtu neattaisnojams formālisms.
84.
Secinot – ja nav apdraudēta Regulas Nr. 650/2012 lietderīgā iedarbība un – šajā lietā – ar minēto regulu ieviestās Eiropas mantošanas apliecības lietderīgā iedarbība, dalībvalstīm ir rīcības brīvība pieņemt regulējumu zemesgrāmatu reģistru jomā. Tomēr minētās regulas 1. panta 2. punkta l) apakšpunkta sekas nevar būt tādas, ka tiek apdraudēta Eiropas mantošanas apliecības lietderīgā iedarbība, jo šī apliecība, kā jau es to atgādināju, saskaņā ar šīs pašas regulas 69. panta 5. punktu ir derīgs dokuments, lai mantoto īpašumu reģistrētu attiecīgajā dalībvalsts reģistrā.
85.
Citiem vārdiem, lai gan ar valsts zemesgrāmatu reģistra tiesiskā regulējuma normām principā nevar ignorēt nosacījumus par mantojumā ietilpstošās mantas iegūšanu (
31
), Eiropas mantošanas apliecībai, kas ir mantošanas pierādījums, tomēr ir saistošs raksturs un tā ir jāizmanto par pamatu nostiprinājumam reģistrā, neatkarīgi no tā, vai tās saturs atbilst šādas apliecības (vai salīdzināma valsts dokumenta) izdošanas parastajai praksei zemesgrāmatu reģistra dalībvalstī (
32
). Nepieciešamība papildināt Eiropas mantošanas apliecību, lai varētu pierādīt mirušā vispārējo atstāto mantojumu ar papildu dokumentiem, kas ir nepieciešami precīzai mantotās mantas identificēšanai, var rasties vienīgi tad, ja objektīvi nav iespējams noteikt nostiprinājuma lūguma priekšmetu zemesgrāmatu reģistrā (
33
).
D. Par sadarbību starp iestādēm (Regulas Nr. 650/2012 66. panta 5. punkts)
86.
Regulas Nr. 650/2012 66. panta, kas attiecas uz Eiropas mantošanas apliecības pieteikuma izskatīšanu, 5. punktā ir precizēts, ka saistībā ar šo izskatīšanu dalībvalsts kompetentā iestāde pēc pieprasījuma citas dalībvalsts izdevējiestādei sniedz informāciju, kas jo īpaši ir tās zemes reģistros, civilstāvokļa reģistros un reģistros, kuros reģistrēti dokumenti un fakti, kas ir svarīgi attiecībā uz mirušā mantojumu vai laulības mantisko attiecību regulējumam, vai līdzvērtīgam mantisko attiecību regulējumam, ja minētā kompetentā iestāde saskaņā ar valsts tiesību aktiem būtu pilnvarota šādu informāciju sniegt citai savas valsts iestādei.
87.
Komisija uzskata, ka šajā lietā Vācijas iestādei, kas ir Eiropas mantošanas apliecības izdevēja, ir jāsazinās ar Lietuvas iestādēm, lai saistībā ar Eiropas mantošanas apliecības pieteikuma izskatīšanu gūtu informāciju par nekustamo īpašumu.
88.
Lai gan ir acīmredzams, ka sadarbības mehānismam, kas ir ievests ar Regulas Nr. 650/2012 66. panta 5. punktu, ir noteicoša loma pieteikuma izskatīšanas pareizā norisē un vēlāk – apliecības izsniegšanā, es tomēr nepiekrītu Komisijas uzskatam tā vienkāršā iemesla dēļ, ka sadarbība ir obligāta vienīgi tad, kad tā ir nepieciešama.
89.
Kā tika pierādīts šajos secinājumos, šajā lietā tas tā nav, jo reģistrācijas iestādei ir visa nepieciešamā informācija reģistrācijas veikšanai.
V. Secinājumi
90.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 1. panta 2. punkta l) apakšpunktam, 68. panta l) punktam un 69. panta 5. punktam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru nekustamo īpašumu, kuru tā vienīgais mantinieks saņēmis atbilstoši mantojumam piemērojamajiem tiesību aktiem, kas paredz universālo sukcesiju, pamatojoties uz Eiropas mantošanas apliecību tās dalībvalsts zemesgrāmatā, kuras teritorijā šis īpašums atrodas, var reģistrēt vienīgi ar nosacījumu, ka šajā apliecībā ir norādīta visa nekustamā īpašuma identifikācijas informācija, kas tiek prasīta šīs dalībvalsts tiesiskajā regulējumā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.).
(
3
)	Komisijas Īstenošanas regula (2014. gada 9. decembris), ar ko izveido veidlapas, kuras minētas Regulā (ES) Nr. 650/2012 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2014, L 359, 30. lpp.).
(
4
)	Noteikumi apstiprināti ar Lietuvas Republikas valdības 2014. gada 23. aprīļa Lēmumu Nr. 379.
(
5
)	Tas attiecas uz Regulas Nr. 650/2012 68. panta interpretāciju.
(
6
)	Šis ir jautājums par Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta l. apakšpunkta un 69. panta 5. punkta interpretāciju.
(
7
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 12. oktobris, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, 56. punkts).
(
8
)	Šajā nozīmē skat. Baldus, Ch., no: Gebauer, M., Wiedmann, T., Europäisches Zivilrecht, 3. izd., C.H. Beck, Minhene, 2021, 44. nodaļa (“Europäische Erbrechtsverordnung”), 1. panta 4. punkts.
(
9
)	Skat. tomēr Regulas Nr. 650/2012 32. un 33. pantu.
(
10
)	Skat. Regulas Nr. 650/2012 III nodaļu.
(
11
)	Skat. Regulas Nr. 650/2012 23. panta 1. punktu.
(
12
)	Skat. Regulas Nr. 650/2012 23. panta 2. punkta e) apakšpunktu.
(
13
)	Šī apliecība ir izšķiroši svarīga praktiskajām darbībām ar pārrobežu mantojumiem; skat. sīkāk Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, 2. izd., De Gruyter, Berlīne, Bostona, 7.220. punkts. Skat. arī Wautelet, P., no: Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions. Commentaire du règlement (UE) no 650/2012 du 4 juillet 2012, 2. izd., Bruylant, Brisele, 2016, 62. panta 1. un nākamie punkti.
(
14
)	Skat. Kleinschmidt, J., “Optionales Erbrecht: Das Europäische Nachlasszeugnis als Herausforderung an das Kollisionsrecht”, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2013, 4. sēj., Nr. 77, 723.–785. lpp., īpaši 726. lpp. Skat. arī Stamatiadis, D., no: Pamboukis, H.P., EU Succession Regulation No 650/2012. A Commentary, Nomiki Bibliothiki/C.H. Beck/Hart/Nomos, Atēnas, Minhene, Oksforda, Bādenbādene, 2017, 62. panta 26. un nākamie punkti.
(
15
)	Skat. spriedumus, 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 46. punkts), un 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569, 70. punkts).
(
16
)	Skat. manus secinājumus lietā Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, 90. punkts).
(
17
)	Skat. Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) apakšpunktu. Mans izcēlums.
(
18
)	Skat. Regulas Nr. 650/2012 23. panta 2. punkta e) apakšpunktu.
(
19
)	Skat. arī Semelová, M., “Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik”, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, Nr. 4, 200.–203. lpp., īpaši 201. lpp.
(
20
)	Skat. 650/2012 65. panta 3. punkta f) apakšpunktu.
(
21
)	Šī situācija tātad atšķirtos no tās, kas ir šajā lietā.
(
22
)	Skat. arī šajā nozīmē Raff, Th., “Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik – Stellungnahme”, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, 203.–205. lpp., īpaši 204. lpp.
(
23
)	Šajā nozīmē skat. it īpaši, Wautelet, P., minēts iepriekš, 68. pants, 26. punkts.
(
24
)	Attiecībā uz šī 9. punkta 13. zemsvītras piezīmes redakciju skat. šo secinājumu 12. punktu.
(
25
)	Skat. it īpaši Semelová, M., minēts iepriekš, 203. lpp.
(
26
)	Šajā nozīmē skat. arī Raff, Th., minēts iepriekš, 203. lpp., kā arī Budzikiewicz, Ch., no: Calvo Caravaca, A.‑L., Davì, A. Mansel, H.‑P., The EU Succession Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, 2016, 68. pants, 19. punkts.
(
27
)	Skat. šo secinājumu 53. punktu.
(
28
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 12. oktobris (C‑218/16, EU:C:2017:755, rezolutīvā daļa).
(
29
)	C‑218/16, EU:C:2017:387, 67. punkts.
(
30
)	Šajā nozīmē skat. arī Nordmeier, C. F., “Die Aufnahme einzelner Nachlassgegenstände in das Europäische Nachlasszeugnis – zum durch den Todesfall bedingten Rechtserwerb und zur Reichweite der Art. 68 lit. l und m EuErbVO”, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2019, 306.–312. lpp., it īpaši 311. lpp.
(
31
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 12. oktobris, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, 54. punkts).
(
32
)	Šajā nozīmē skat. arī Margoński, M., Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Varšava, 2022, 429. lpp.
(
33
)	Šajā nozīmē skat. arī Margoński, M., minēts iepriekš, 429. lpp.