62020CC0675
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 7. aprīlī (
1
)
Lieta C‑675/20 P
Colin Brown
pret
Eiropas Komisiju
un
Eiropas Savienības Padomi
Apelācija – Civildienests – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkts – Ekspatriācijas pabalsts – Kritēriji – Dienesta vietas valsts pilsonības iegūšana pēc dienesta attiecību sākšanas – Komisijas īstenota tiesību uz ekspatriācijas pabalsta saņemšanu atņemšana
I. Ievads
1.
Lai sāktu darbu Eiropas Savienībā, tās ierēdņiem bieži vien jāatstāj sava izcelsmes dalībvalsts un jādzīvo dienesta dalībvalstī. Lai kompensētu ar to saistītās neērtības un ļautu pieņemt darbā dalībvalstu pilsoņus no ģeogrāfiski pēc iespējas plašākas teritorijas, Savienības likumdevējs ir radījis ekspatriācijas pabalstu, kura nosacījumi izklāstīti Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) (
2
) VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā.
2.
Atbilstoši šai tiesību normai ekspatriācijas pabalstu maksā, pirmkārt, ierēdņiem, kuriem nav viņu dienesta vietas pilsonības un kuri nav tur pastāvīgi dzīvojuši pēdējos piecus gadus pirms pienākumu pildīšanas sākšanas (minētā punkta a) apakšpunkts). Otrkārt, ekspatriācijas pabalstu izmaksā ierēdņiem, kuriem gan ir viņu dienesta vietas pilsonība, bet kuri desmit gadu laikā pirms dienesta sākšanas nav tur uzturējušies pat neilgu laiku (minētā punkta b) apakšpunkts).
3.
Tomēr kā jārīkojas gadījumā, ja ierēdnis, sākot dienesta attiecības, nav bijis savas dienesta vietas pilsonis un tāpēc viņam bija jāpiemēro a) apakšpunkts, bet pēc tam viņš karjeras laikā iegūst šo pilsonību? Vai dienesta vietas pilsonības iegūšana ir pamats, lai no jauna pārbaudītu tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu, taču šoreiz saskaņā ar b) apakšpunktu? Vai, tieši pretēji, izšķiroša nozīme ir tikai ierēdņa pilsonībai dienesta attiecību sākšanas brīdī, un tas nozīmē, ka vēlāka dienesta vietas pilsonības iegūšana neietekmē tiesības uz ekspatriācijas pabalstu?
4.
Uz šo jautājumu Tiesai jāatbild šajā apelācijas tiesvedībā.
II. Atbilstošās tiesību normas
5.
Šajā lietā piemērojamās tiesību normas atrodamas Civildienesta noteikumos.
6.
Civildienesta noteikumu 69. panta pirmajā teikumā ir paredzēts:
“Ekspatriācijas pabalsts ir 16 % no kopsummas, ko veido pamatalga, apgādnieka pabalsts un apgādājamā bērna pabalsts, uz ko attiecīgajam ierēdnim ir tiesības.”
7.
Atbilstoši Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktam ekspatriācijas pabalstu piešķir, ievērojot šādus nosacījumus:
“1.   Ekspatriācijas pabalstu izmaksā 16 % apmērā no kopējās ierēdnim izmaksātās pamatalgas, apgādnieka pabalsta un apgādājamā bērna pabalsta summas:
a)
ierēdņiem,
–
kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, un
–
kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņa dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā. Piemērojot šo noteikumu, neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā;
b)
ierēdņiem, kuri ir vai ir bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, bet kuri 10 gadus, kas beidzas ar dienesta attiecību uzsākšanas dienu, pastāvīgi dzīvoja ārpus šīs valsts Eiropas teritorijas tādu iemeslu dēļ, kas nav dienesta pienākumu veikšana kādas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā.
[..]
2.   Ierēdnis, kurš nav un nekad nav bijis tās valsts pilsonis, kuras teritorijā viņš strādā, un kurš neatbilst 1. punktā minētajiem nosacījumiem, ir tiesīgs uz ārvalstnieka pabalstu, kas vienāds ar vienu ceturtdaļu no ekspatriācijas pabalsta.
3.   Piemērojot 1. un 2. punktu, uz ierēdni, kurš laulību rezultātā ir automātiski ieguvis un nevar atteikties no tās valsts pilsonības, kuras teritorijā atrodas viņa dienesta vieta, attiecas tādi paši noteikumi kā uz ierēdni, uz kuru attiecas 1. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma noteikumi.”
8.
Atbilstoši Civildienesta noteikumu VII pielikuma 8. panta 1. punkta pirmajai daļai “ierēdņi, kas ir tiesīgi saņemt ekspatriācijas vai ārvalstnieka pabalstu, ņemot vērā 2. punktā noteikto ierobežojumu, katru kalendāro gadu ir tiesīgi saņemt vienotas likmes maksājumu, kas [..] atbilst ceļa izdevumiem no dienesta vietas līdz 7. pantā definētajai izcelsmes vietai pašiem, bet gadījumos, kad viņi ir tiesīgi saņemt apgādnieka pabalstu, arī par laulāto un apgādājamiem 2. panta nozīmē.”
III. Apelācijas tiesvedības priekšvēsture
A.
Lietas priekšvēsture
9.
Vispārējā tiesa šīs lietas priekšvēstures būtiskos aspektus kopsavilkuma veidā ir izklāstījusi 2020. gada 5. oktobra sprieduma Brown/Komisija (
3
) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) 1.–8. punktā šādi:
10.
Prasītājs Colin Brown sākotnēji bija tikai Apvienotās Karalistes valstspiederīgais un dzīvoja tur līdz 1996. gadam. 1996. un 1997. gadā viņš studēja Itālijā un vēlāk no 1997. gada septembra līdz 1998. gada jūnijam – Beļģijā. Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzējs no 1998. gada 1. oktobra līdz 1999. gada 28. februārim bija praksē Eiropas Komisijā Briselē (Beļģija). Visbeidzot no 1999. gada 1. marta līdz 2000. gada 31. decembrim viņš strādāja pilnu darba laiku privātajā sektorā Beļģijā.
11.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs dienesta attiecības ar Komisiju sāka 2001. gada 1. janvārī. Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (PMO) viņam piešķīra ekspatriācijas pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
12.
2016. gada 23. jūnijā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pilsoņi referendumā pauda viedokli par labu tam, ka viņu valsts izstājas no Eiropas Savienības. 2017. gada 29. martā Apvienotās Karalistes premjerministre paziņoja Eiropas Padomei par šīs dalībvalsts nodomu izstāties no Savienības un no Eiropas Atomenerģijas kopienas (Euratom).
13.
2017. gada 27. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza viņam piešķirt Beļģijas pilsonību, un to viņš ieguva 2017. gada 3. novembrī. Par šo situācijas maiņu viņš paziņoja PMO2018. gada 19. janvārī.
14.
2018. gada 23. februārī prasītājs tika informēts, ka no 2017. gada 31. oktobra viņam vairs netiek piešķirts ekspatriācijas pabalsts, ņemot vērā to, ka viņš ir ieguvis Beļģijas pilsonību, un ka viņš līdz ar to zaudē arī tiesības uz ceļa izdevumu atlīdzināšanu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 8. pantu.
15.
Pēc lūguma sniegt paskaidrojumus apelācijas sūdzības iesniedzējs 2018. gada 5. martā saņēma elektroniskā pasta vēstuli, no kuras izrietēja, ka ekspatriācijas pabalsta atņemšana saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir pamatota ar to, ka viņš kopš 1997. gada dzīvo Beļģijā.
16.
2018. gada 19. martāPMO aizstāja 2018. gada 23. februāra lēmumu ar jaunu lēmumu, kurā bija noteikts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam tiek atņemts ekspatriācijas pabalsts un ceļa izdevumu atlīdzināšana no 2017. gada 1. decembra (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais lēmums”).
17.
2018. gada 17. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza sūdzību, kas tika noraidīta ar iecēlējinstitūcijas 2018. gada 15. oktobra lēmumu.
B.
Pārsūdzētais spriedums
18.
Ar prasību, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika saņemta 2019. gada 11. janvārī, apelācijas sūdzības iesniedzējs saskaņā ar LESD 270. pantu cēla prasību par pārsūdzētā lēmuma – ar kuru tika konstatēts, ka viņam vairs nav tiesību uz ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumu atlīdzināšanu, – atcelšanu. Viņš arī lūdza Vispārējo tiesu piespriest atjaunot viņa tiesības uz šiem pabalstiem no 2017. gada 1. decembra, kā arī izmaksāt pabalstus un kompensāciju, kas nebija izmaksāti no 2017. gada 1. decembra līdz tiesību atjaunošanai, kā arī procentus.
19.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību un piesprieda katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus.
IV. Apelācijas tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
20.
Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā tika saņemta 2020. gada 11. decembrī, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārsūdzēja pārsūdzēto spriedumu.
21.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, ar kuru Vispārējā tiesa atteicās atcelt pārsūdzēto lēmumu;
–
atcelt pārsūdzēto lēmumu, pamatojoties uz visiem tai iesniegtajiem lietas materiāliem, un piespriest atjaunot apelācijas sūdzības iesniedzējam tiesības uz ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumu atlīdzināšanu no 2017. gada 1. decembra, kā arī izmaksāt pabalstus, kas nav izmaksāti laikposmā no 2017. gada 1. decembra līdz tiesību atjaunošanas dienai, un procentus;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesā un Tiesā.
22.
Komisija un Padome lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību;
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
23.
Puses Tiesā ir iesniegušas rakstveida paskaidrojumus, un 2022. gada 2. februārī apelācijas tiesas sēdē tika uzklausīti pušu mutvārdu paskaidrojumi.
V. Vērtējums
A.
Par apelāciju
24.
Kā minēts sākumā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts, ka ekspatriācijas pabalstu Savienības ierēdņiem var piešķirt divos gadījumos.
25.
Pirmkārt, ja attiecīgie ierēdņi nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, un piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņu dienesta attiecību sākšanai, pastāvīgi tur nav dzīvojuši vai pamatā nav bijuši tur nodarbināti. Šajā ziņā neņem vērā apstākļus, kuri rodas tāda darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai starptautiskās organizācijas labā (minētā punkta a) apakšpunkts). Galvenās nodarbošanās un pastāvīgās dzīvesvietas kritēriji ir vienlīdz būtiski (
4
); taču, tā kā tam šajā lietā nav nozīmes, turpinājumā attiecīgi minēšu tikai pastāvīgās dzīvesvietas kritēriju. Piemērojot šo tiesību normu, ierēdņiem, kuri nav savas dienesta vietas valsts pilsoņi, ekspatriācijas pabalsta izmaksa tiek atteikta tikai tad, ja viņi šajā valstī ir pastāvīgi dzīvojuši visu piecu gadu ilgo atsauces laikposmu (
5
).
26.
Otrkārt, ekspatriācijas pabalstu saņem ierēdņi, kuri ir vai ir bijuši savas dienesta valsts pilsoņi, bet kuri desmit gadus, kas beidzas ar dienesta attiecību sākšanas dienu, pastāvīgi ir dzīvojuši ārpus šīs valsts Eiropas teritorijas tādu iemeslu dēļ, kas nav dienesta pienākumu veikšana kādas valsts vai starptautiskās organizācijas labā (minētā punkta b) apakšpunkts). Piemērojot šo tiesību normu – lai pamatotu šī pabalsta atteikumu, pietiek ar to, ja pastāvīgā dzīvesvieta nodarbinātības valstī desmit gadu atskaites periodā ir saglabāta tikai ļoti īsu laika posmu (
6
).
27.
Apelācijas sūdzības iesniedzējam, kuram sākotnēji bija tikai Lielbritānijas pilsonība, sākot dienesta attiecības Briselē 2001. gada janvārī, atbilstoši Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktam tika atzītas tiesības uz ekspatriācijas pabalsta saņemšanu, jo viņš nebija un nekad nebija bijis Beļģijas pilsonis un arī nebija pastāvīgi dzīvojis vai strādājis Beļģijā piecus gadus pirms dienestu attiecību sākšanas.
28.
Pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs 2017. gadā bija ieguvis Beļģijas pilsonību, Komisijas PMO atkārtoti pārbaudīja viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu un konstatēja, ka uz viņu vairs neattiecas minētās tiesību normas a) apakšpunkts, jo viņam ir dienesta vietas pilsonība.
29.
PMO arī vērtēja to, vai apelācijas sūdzības iesniedzējam būtu tiesības uz ekspatriācijas pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Tomēr arī uz šo jautājumu tika atbildēts noliedzoši, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs bija dzīvojis Beļģijā no 1997. līdz 2000. gadam, tātad desmit gadus pirms dienesta attiecību sākšanas 2001. gadā.
30.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs šo lēmumu nesekmīgi pārsūdzēja Vispārējā tiesā un tagad vēršas ar diviem apelācijas sūdzības pamatiem pret viņa pirmajā instancē pausto argumentu noraidīšanu Vispārējā tiesā.
1. Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu
31.
Pirmajā apelācijas sūdzības pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti piekritusi Komisijas viedoklim, atbilstoši kuram Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkts esot jāinterpretē tādējādi, ka viņš zaudē tiesības uz ekspatriācijas pabalsta saņemšanu, jo viņš 17 gadus pēc dienesta attiecību sākšanas ir ieguvis dienesta vietas pilsonību.
32.
Saskaņā ar Vispārējās tiesas argumentāciju pārsūdzētā sprieduma 36., 41., 45. un 47.–51. punktā apstrīdētās tiesību normas formulējumā gan nav skaidri noteikts, ka tiesības uz ekspatriācijas pabalstu jāpārbauda no jauna, ja tiek iegūta dienesta vietas pilsonība. Turklāt šis pabalsts esot bijis izstrādāts kā tādu neērtību kompensācija, kas rodas, ierēdnim pārceļoties no savas izcelsmes vietas, un turpinās karjeras laikā, un tas nozīmējot, ka ierēdņa integrācija dienesta vietā pēc dienesta attiecību sākšanas nevar liegt ekspatriācijas pabalsta izmaksu.
33.
Tomēr likumdevējs, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā izmantojot tagadnes laiku (“ierēdņiem, kuri nav [..] tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā”) un ņemot vērā to, ka pabalsts ir periodisks pabalsts, nav izslēdzis iespēju, ka ierēdnim nosacījums, ka viņam nav jābūt savas dienesta valsts pilsonībai, būtu jāizpilda visas karjeras laikā, lai saglabātu tiesības uz ekspatriācijas pabalstu (
7
). Tāpēc neesot izslēgts, ka īpašais integrācijas veids, kas izpaužas kā dienesta valsts pilsonības iegūšana pēc dienesta attiecību sākšanas, ir būtiska situācijas maiņa, kuras rezultātā var tikt zaudēts ekspatriācijas pabalsts.
34.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ieskatā šajā secinājumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Proti, no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta formulējuma, skatot to kopā ar ekspatriācijas pabalsta sistēmu un mērķi, izrietot, ka kritērijs “būt svešam” vai “ekspatriācija” dienesta vietā jāvērtē dienesta attiecību sākšanas brīdī. Turpretim vēlāka dienesta valsts pilsonības iegūšana nevarot ietekmēt tiesības uz ekspatriācijas pabalstu. Šīs tiesības no jauna esot jāvērtē tikai tad, ja ierēdnis, kuram sākotnēji ir bijušas tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, pārceļas uz dienesta vietu savā izcelsmes valstī un tādējādi vairs neatbilst ekspatriācijas kritērijam dienesta vietā.
a) Ekspatriācijas pabalsta sistēma, jēga un mērķis
35.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (
8
). Turklāt jāņem vērā arī tiesību normas vēsture, ciktāl tā atklāj tā autora patieso nodomu (
9
).
36.
No šo secinājumu 25. un 26. punktā izklāstītās Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta sistēmas izriet – fakts, ka personai nav un nav bijusi dienesta valsts pilsonība, nav absolūts kritērijs ekspatriācijas pabalsta saņemšanai. Drīzāk, kā Tiesa jau ir skaidri paskaidrojusi, tas ir sekundārs kritērijs. Proti, izšķirošais kritērijs ekspatriācijas pabalsta saņemšanai ir pastāvīga uzturēšanās pēdējo piecu vai attiecīgi desmit gadu laikā pirms dienesta attiecību sākšanas (
10
).
37.
Atbilstoši minētajam pat ierēdnis, kurš nav un nav bijis savas dienesta valsts pilsonis, nav tiesīgs saņemt ekspatriācijas pabalstu, ja viņš jau ir nepārtraukti dzīvojis šajā valstī piecus gadus pirms dienesta attiecību sākšanas (4. panta 1. punkta a) apakšpunkts). Turpretim ierēdnis, kuram ir viņa dienesta valsts pilsonība, var iegūt tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu, ja viņš desmit gadus pirms dienesta attiecību sākšanas nav dzīvojis šajā valstī – pat neilgu laiku (4. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (
11
).
38.
Kā ir konstatējusi arī Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 75. punktā, dienesta valsts pilsonības kritērijs tādējādi ir tikai koriģējošs kritērijs, no kura ir atkarīgs tas, vai pastāvīgajai dzīvesvietai ir nozīme piecu gadu laikposmā vai drīzāk – desmit gadu laikposmā pirms dienesta attiecību sākšanas. Tas ir izskaidrojams šādi – fakts, ka personai ir vai ir bijusi valsts pilsonība, liek izdarīt pieņēmumu par to, ka attiecīgajai personai ir īpaša saikne ar šo valsti un ka tā šajā valstī nav svešiniece vai nav tikusi uz to “ekspatriēta”. Turpretim fakts, ka personai nav un nav bijusi kādas valsts pilsonība, liek izdarīt pieņēmumu par to, ka attiecīgajai personai nav īpašas saiknes ar šo valsti un tādējādi tā tur ir svešiniece vai “ekspatriante” (
12
).
39.
Tomēr šo pieņēmumu par īpašas saiknes esamību vai neesamību ar dienesta valsti atkarībā no tā, vai ierēdnim ir vai ir bijusi tās pilsonība, var apstiprināt vai atspēkot kritērijs par pastāvīgu dzīvesvietu dienesta vietā gados pirms dienesta attiecību sākšanas.
40.
Tiek uzskatīts, ka ierēdnis, kuram nav un nav bijusi dienesta valsts pilsonība, bet kurš ir pastāvīgi dzīvojis šajā valstī pēdējos piecus gadus pirms dienesta attiecību sākšanas, lai gan nav no tās nācis, ir izveidojis īpašu saikni ar šo valsti, tāpēc tur vairs nav svešinieks vai “ekspatriēts”.
41.
Turpretim ierēdnis, kuram gan ir vai ir bijusi viņa dienesta valsts pilsonība, bet kurš desmit gadus pirms dienesta attiecību sākšanas tajā nav pastāvīgi dzīvojis, pat neilgu laiku, tiks uzskatīts par tādu, kurš ir sarāvis īpašo saikni, kas viņam sākotnēji bijusi ar šo valsti tās pilsonības dēļ, jo viņš desmit gadus nepārtraukti nav bijis šajā valstī, un tas nozīmē, ka viņš, atgriežoties šajā valstī, lai sāktu pildīt savus dienesta pienākumus Savienībā, izpilda “svešuma” vai “ekspatriācijas” kritēriju (
13
).
42.
Tāpēc galvenais kritērijs saistībā ar tiesībām saņemt ekspatriācijas pabalstu ir kritērijs par svešumu vai ekspatriāciju dienesta vietā, sākot dienesta attiecības, un tā izpilde ir atkarīga no pastāvīgas uzturēšanās attiecīgajā atbilstošajā laikposmā pirms dienesta attiecību sākšanas. Tāpēc, izsakoties ģenerāladvokāta P. Mengoci vārdiem, “nosacījums, no kura atkarīga ekspatriācijas pabalsta piešķiršana, nav tik daudz tas, ka personai nav tās valsts pilsonības, kurā atrodas darba vieta, bet gan drīzāk tas, ka ierēdnis, stājoties dienestā, faktiski ir “ekspatriēts”” (
14
).
43.
Kā ir konstatējusi Tiesa un arī Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 48. punktā, minētais ir izskaidrojams ar to, “ka šī pabalsta mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un nelabvēlīgus apstākļus, kas rodas, stājoties darbā Savienības iestādēs, ja attiecīgajam ierēdnim tādējādi ir nācies mainīt dzīvesvietu” (
15
). Kā Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, tādējādi tiek veicināta Savienības dalībvalstu pilsoņu pieņemšana darbā, ietverot pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju un līdz ar to veicinot ģeogrāfisko līdzsvaru Eiropas civildienestā.
44.
Šo ekspatriācijas pabalsta nozīmi un mērķi apstiprina attiecīgās tiesību normas pieņemšanas vēsture. Kā to Vispārējā tiesa minējusi pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, no Padomes 1959. gada 11. decembra informatīvā paziņojuma izriet, ka ekspatriācijas pabalsts ir paredzēts kā pabalsts, “kas tiek piešķirts kā kompensācija par materiālajiem izdevumiem un morāla rakstura neērtībām, kas izriet no tā, ka darbinieks ir attālināts no savas izcelsmes vietas”, un “darbinieki parasti saglabā ģimenes attiecības [..] ar savu izcelsmes reģionu”.
b) Vēlākas integrācijas dienesta vietā pēc dienesta attiecību sākšanas nozīmes neesamība, lai iegūtu tiesības uz ekspatriācijas pabalstu
45.
Minēto secinājumu nevar mainīt arī vēlāka integrācija dienesta vietā pēc dienesta attiecību sākšanas. Kā Vispārējā tiesa to pareizi izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, neērtības un izdevumi, kas rodas izcelsmes valsts pamešanas dēļ, var turpināties visas karjeras laikā un pat palielināties tās laikā, neņemot vērā integrāciju dienesta valstī. Tāpēc, kā pārsūdzētā sprieduma 50. punktā minējusi Vispārējā tiesa, ierēdņa turpmākajai integrācijai dienesta vietā viņa karjeras turpmākajā gaitā nav nozīmes, vērtējot tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu.
46.
Tas, ka netiek piešķirta nozīme vēlākajai integrācijai dienesta vietā, izriet, pirmkārt, no tikko paskaidrotās ekspatriācijas pabalsta jēgas un mērķa. Citiem vārdiem, kā Vispārējā tiesa ir skaidri norādījusi kādā no iepriekšējiem spriedumiem, “ekspatriācijas pabalsta mērķis ir [..] kompensēt īpašās izmaksas un negatīvās sekas, ko rada pastāvīga dienesta pildīšana valstī, ar kuru ierēdnis pirms dienesta attiecību uzsākšanas nebija nodibinājis ilgstošu saikni. Proti, izmaksas, kas ir saistītas ar dienesta uzsākšanu, tiek kompensētas vienu reizi par katru norīkojumu uz konkrētu vietu, atlīdzinot pārcelšanās izdevumus un izmaksājot iekārtošanās pabalstu. Savukārt ekspatriācijas pabalsts tiek maksāts visu dienesta laiku, pat ja ierēdnis varēja integrēties savā dienesta valstī” (
16
).
47.
Otrkārt, tas, ka turpmākajai integrācijai dienesta vietā pēc dienesta attiecību sākšanas nav nozīmes, izriet arī no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta sistēmas. Šajā punktā, lai noteiktu būšanu svešumā vai ekspatriāciju dienesta valstī, tiek piešķirta nozīme tikai pastāvīgajai dzīvesvietai laikposmā pirms dienesta attiecību sākšanas. Saskaņā ar Vispārējās tiesas argumentāciju pārsūdzētā sprieduma 50. punktā, “sniedzot šos precizējumus, likumdevējs ir izslēdzis, ka integrācija, kas izriet no tā, ka attiecīgais ierēdnis savas karjeras laikā ir izveidojis pastāvīgo dzīvesvietu dienesta valstī un tur strādā, varētu būt šķērslis šim maksājumam”. Pretējā gadījumā, kā pamatoti norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, t.i., ja pastāvīgajai dzīvesvietai pēc dienesta attiecību sākšanas būtu nozīme saistībā ar ekspatriācijas pabalsta saņemšanu, vēlākais pēc piecu gadu perioda, skaitot no dienesta attiecību sākšanas brīža, neviens Savienības ierēdnis nebūtu tiesīgs saņemt šo pabalstu.
c) Dienesta vietas valsts pilsonības vēlākas pieņemšanas nozīmes neesamība saistībā ar tiesībām uz ekspatriācijas pabalstu
48.
Tomēr, kā jau minēts šo secinājumu 33. punktā, Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka tagadnes laika lietojums Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā (“ierēdņi, kuri nav tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā”) kopā ar apstākli, ka ekspatriācijas pabalsts ir periodisks maksājums, neliedz īpašo integrācijas veidu, kas izpaužas kā dienesta valsts pilsonības iegūšana pēc dienesta attiecību sākšanas, uzskatīt par būtisku situācijas maiņu, kas var būt par pamatu ekspatriācijas pabalsta zaudēšanai.
49.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs pamatoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa tādējādi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta formulējumu ir interpretējusi pretēji šīs tiesību normas sistēmai, kā arī mērķim un jēgai, ko tā pati ir secinājusi.
50.
Proti, no minētā izriet, ka kritērijs par dienesta valsts pilsonības esamību un kritērijs par pastāvīgu dzīvesvietu attiecīgi nozīmīgajā laikposmā pirms dienesta attiecību sākšanas jāizvērtē tikai dienesta attiecību sākšanas brīdī. Kā jau paskaidrots, no pilsonības esamības vai neesamības ir atkarīgs tikai tas, kuram laikposmam ir nozīme, vērtējot pastāvīgo dzīvesvietu pirms dienesta attiecību sākšanas un tādējādi būšanas svešumā kritēriju dienesta vietā dienesta attiecību sākšanas brīdī (
17
). Tāpēc, kā jau ir atzinusi pati Vispārējā tiesa, tiesības uz ekspatriācijas pabalstu jāizvērtē dienesta attiecību sākšanas brīdī (
18
).
51.
Tādējādi Civildienesta tiesas apgalvojums, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta abos ievilkumos paredzētie nosacījumi (dienesta vietas pilsonības neesamība un dzīvesvietas neesamība šajā valstī piecus gadus pirms dienesta attiecību sākšanas) ir jāizpilda kumulatīvi visā karjeras laikā (
19
), ir kļūdains.
52.
Drīzāk, kā pareizi norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, tagadnes laika lietojums Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā ievilkumā un b) apakšpunktā ir izskaidrojams vienkārši ar to, ka tas attiecas uz pilsonību, kas ierēdnim “ir”izšķirošajā dienesta attiecību sākšanas brīdī. Tagadnes laika lietojums ir loģisks, jo konkrētajā brīdī (sākot dienesta attiecības) pilsonība var tikai būt vai arī nebūt. Ir ierasts, ka abstrakti vispārīgās tiesību normās nosacījumi tiesību iegūšanai tiek formulēti tagadnes norādāmajā formā, nepiešķirot lietotajai gramatikai nekādu nozīmi pēc būtības.
53.
No fakta, ka ekspatriācijas pabalsts ir atkārtots pabalsts, neizriet pretējais. Civildienesta tiesa gan ir pareizi norādījusi, ka pabalsts, kas tiek maksāts, lai kompensētu konkrētas neērtības, vairs nedrīkst tikt piešķirts, kad šīs neērtības beidz pastāvēt (
20
). Tomēr neērtības, ko ir paredzēts kompensēt ar ekspatriācijas pabalstu, proti, attālums no sākotnējās izcelsmes vietas, tieši nebeidzas tad, kad tiek iegūta dienesta valsts pilsonība. Jo pat šāda veida integrācija nemaina ekspatriācijas faktu dienesta attiecību sākšanas brīdī, kas ir kritērijs ekspatriācijas pabalsta saņemšanai.
54.
Tāpēc pretēji Padomes argumentācijai arī no fakta, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā ir atsauce ne tikai uz pilsonību, kas ierēdnim “ir”, bet arī uz pilsonību, kas viņam “ir bijusi”, nevar secināt, ka tas attiecas uz pilsonību, kas ierēdnim ir vai ir bijusi visā viņa karjeras laikā. Proti, fakts, ka personai ir bijusi dienesta valsts pilsonība, tāpat kā fakts, ka tā personai ir, liecina par sākotnējo īpašo saikni ar šo valsti, kuras esamību vai neesamību apstiprina vai noliedz pastāvīgā uzturēšanās attiecīgajā atsauces periodā pirms dienesta attiecību sākšanas.
55.
Tas, ka likumdevējs ir atsevišķi minējis situāciju, kad personai “ir bijusi” dienesta valsts pilsonība, bet ne situāciju, kad personai “būs” šī pilsonība nākotnē, drīzāk liecina par to, ka vēlāka dienesta valsts pilsonības iegūšana nav būtiska saistībā ar tiesībām uz ekspatriācijas pabalstu.
56.
Tiesiskais regulējums par tā saukto ekspatriācijas pabalstu liecina e contrario arī par to, ka likumdevējs tieši nav vēlējies īpašas tiesiskās sekas vēlākai dienesta valsts pilsonības iegūšanai ekspatriācijas pabalsta gadījumā. Ārvalstnieka pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 2. punktu izmaksā ierēdņiem, kuriem nav un nav bijis viņu dienesta vietas pilsonības, bet kuri neatbilst 1. punktā minētajiem nosacījumiem ekspatriācijas pabalsta saņemšanai, jo piecu gadu laikposmā pirms dienesta attiecību sākšanas viņi nepārtraukti ir dzīvojuši savā dienesta valstī. Tā kā tādējādi ārvalstnieka pabalsts ir atkarīgs tikai no tā, vai personai ir dienesta valsts pilsonība, tas vairs netiek piešķirts, tiklīdz šī pilsonība tiek iegūta (
21
). Tomēr saistībā ar ekspatriācijas pabalstu šādas skaidras juridiskas sekas tieši nav paredzētas.
57.
Interpretāciju, saskaņā ar kuru dienesta vietas pilsonības iegūšana vēlāk karjeras laikā neietekmē tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, apstiprina arī tas, ka šo tiesību atkārtota novērtēšana šādā situācijā nošķir kritērijus minētā pabalsta saņemšanai. Proti, ja – kā šajā gadījumā – ierēdnis iegūst dienesta valsts pilsonību vairākus gadus pēc dienesta attiecību sākšanas, šīs pilsonības iegūšana attiecīgi tiktu vērtēta tajā brīdī (šajā gadījumā – 2017. gadā), bet galvenais kritērijs – pastāvīgā dzīvesvieta dienesta vietā – tiktu vērtēts joprojām attiecīgajā periodā pirms dienesta attiecību sākšanas (šajā gadījumā – pirms 2001. gada).
58.
Tomēr, kā pareizi norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, tas Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta kontekstā padara absurdu pilsonības un dzīvesvietas mijiedarbības jēgu un mērķi. Tas tāpēc, ka šīs mijiedarbības mērķis ir noskaidrot, vai ierēdnim, lai gan pirms dienesta attiecību sākšanas viņam nav bijis dienesta vietas pilsonības, ir izveidojusies tik cieša saikne ar šo vietu, ka viņš tur vairs nav svešinieks (minētā punkta a) apakšpunkts), vai attiecīgi, lai gan viņam ir bijusi šī pilsonība pirms dienesta attiecību sākšanas, viņš ir sarāvis saikni ar šo vietu, un tas nozīmē, ka viņš tur ir svešinieks (minētā punkta b) apakšpunkts) (
22
).
59.
Tiesību uz ekspatriācijas pabalstu pārvērtēšana, kā to darīja Komisija, dienesta valsts pilsonības iegūšanas brīdī nozīmē vēlēšanos šajā brīdī (šajā gadījumā – 2017. gadā) pārbaudīt, vai apelācijas sūdzības iesniedzējs desmit gadu laikā pirms dienesta attiecību sākšanas (šajā gadījumā – no 1990. līdz 2000. gadam) ir sarāvis saikni, kas tajā brīdī vēl vispār nepastāvēja. Kā atzīst Komisija un Padome, tas ir iespējams tikai tad, ja tiek pieņemts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam, sākot dienesta attiecības, jau ir bijusi Beļģijas pilsonība.
60.
Kā tiks parādīts šo secinājumu 71. un nākamajos punktos saistībā ar otro apelācijas sūdzības pamatu, šī “fikcija” (kā to norāda Vispārējā tiesa) (
23
) rada vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Tādējādi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju tiek īstenota tāda pati attieksme kā pret ierēdņiem, kuriem, sākot dienesta attiecības, faktiski ir dienesta valsts pilsonība un kuri tādējādi ir atšķirīgā situācijā. Tas ir vēl viens arguments pret Vispārējās tiesas sniegto Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta interpretāciju.
61.
Situācija ir atšķirīga, ja ierēdnis, mainot dienesta vietu, atgriežas savā izcelsmes valstī. Šajā gadījumā jāveic jauns novērtējums, jo ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumu pārbaudi loģiski var veikt tikai saistībā ar konkrētu vietu; ja vieta tiek mainīta, atkārtoti jāpārbauda, vai ir atjaunota iepriekšējā saikne ar šo vietu (
24
).
62.
Tomēr tādā situācijā kā šajā, kad ierēdnim ir tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, jo viņam nav nedz dienesta vietas pilsonības, nedz viņš tur ir dzīvojis nepārtraukti piecus gadus pirms dienesta attiecību sākšanas, un viņš iegūst dienesta vietas pilsonību tikai vairākus gadus pēc dienesta attiecību sākšanas, nepastāv tāda iepriekšēja saikne ar šo dienesta vietu, kas būtu izveidojusies pirms dienesta attiecību sākšanas un ko varētu atjaunot. Tāpēc šajā lietā nav iemesla atkārtoti pārbaudīt, šoreiz saskaņā ar šīs tiesību normas b) apakšpunktu, attiecīgā ierēdņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu.
63.
To, ka vēlāka pārbaude saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kāda notika šajā lietā, nav lietderīga, parāda arī tas, ka ierēdņi, kuri tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzējs iegūst savas dienesta vietas pilsonību vairākus gadus pēc dienesta attiecību sākšanas, bet – atšķirībā no apelācijas sūdzības iesniedzēja – nav tur dzīvojuši pēdējos desmit gados pirms dienesta attiecību sākšanas, turpina saņemt ekspatriācijas pabalstu. Neņemot vērā – saskaņā ar Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 51. punktā lietoto formulējumu – “īpašo integrācijas formu, proti, dienesta vietas valsts pilsonības iegūšanu pēc dienesta attiecību uzsākšanas”, kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 94. un 95. punktā, liels skaits ierēdņu, kuri ir šādā situācijā, atbilstoši minētajam drīkst saglabāt savu ekspatriācijas pabalstu, jo viņi nav dzīvojuši šajā valstī laikā pirms dienesta attiecību sākšanas.
64.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, kā apelācijas sūdzības iesniedzējs pareizi norādīja tiesas sēdē, ka nekas neliecina par to, ka dienesta valsts pilsonības iegūšana būtu izņēmums no principa, saskaņā ar kuru integrācijai dienesta vietā pēc dienesta attiecību sākšanas nav nozīmes saistībā ar ekspatriācijas pabalsta saņemšanu.
65.
Jāatzīst, ka dienesta vietas pilsonības iegūšana var būt īpaši spēcīgs integrācijas veids. Taču tam nav nozīmes. Ekspatriācijas pabalsts ir izstrādāts tā, lai, no vienas puses, netiktu noliegts tas, ka Savienības ierēdņi integrējas dienesta vietā, bet, no otras puses, tiek arī atzīts, ka, neņemot vērā šo integrāciju, neērtības, kas tiek izjustas, ņemot vērā attālumu no izcelsmes valsts, nezūd.
66.
Turklāt laika gaitā var pat kļūt diezgan apgrūtinoši uzturēt likumīgas saites ar izcelsmes valsti neatkarīgi no integrācijas stipruma uzņēmējā valstī. Tas attiecas, piemēram, uz gadījumiem, kad jārūpējas par veciem un slimiem vecākiem vai citiem radiniekiem. Tāpat nevar uzskatīt, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies atturēt Savienības ierēdņus no spēcīgas integrācijas uzņēmējā dalībvalstī, “sodot” pilsonības iegūšanu šajā dalībvalstī ar ekspatriācijas pabalsta zaudēšanu. Gluži pretēji, tas atbilst Savienības un tās dalībvalstu tuvināšanās garam, ja Savienības ierēdņi pēc iespējas labāk integrējas savā dienesta dalībvalstī.
67.
Tāpēc ar Padomes tiesas sēdē pausto pārsteidzošo argumentu, ka “persona, kas dzīvo “savā valstī”, nevar būt “ekspatriants””, netiek ņemta vērā ekspatriācijas pabalsta sistēma. Proti, no tās izriet, ka jēdziens “būt svešumā” vai “ekspatriācija” Civildienesta noteikumu izpratnē attiecas uz situāciju, kad ierēdnis atstāj savu izcelsmes valsti, lai sāktu dienestu Savienībā, neatkarīgi no jebkādas turpmākas integrācijas dienesta valstī un pat tad, ja šī valsts kļūtu par attiecīgā ierēdņa “valsti”, vēlāk iegūstot pilsonību.
68.
Turklāt pretēji Padomes viedoklim interpretācija, saskaņā ar kuru pilsonības iegūšana pēc dienesta attiecību sākšanas neietekmē tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, nerada situāciju, kad Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā noteiktajam pilsonības kritērijam zūd tā effet utile. Tas tāpēc, ka šī kritērija nozīme, vērtējot, vai dienesta attiecību sākšanas brīdī dienesta vietā persona ir svešinieks, paliek nemainīgi nozīmīga.
69.
Spriedumā Airola/Komisija, kura attiecīgo fragmentu arī Vispārējā tiesa ir citējusi pārsūdzētajā spriedumā, Tiesa konstatēja, ka, “ciktāl [Civildienesta noteikumu VII pielikuma] 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir atsauce uz ierēdņa pašreizējo vai iepriekšējo pilsonību, [..] šī tiesību norma jēdzieniski neietver pilsonību, ko ierēdne iegūst saskaņā ar likumu, stājoties laulībā ar citas valsts pilsoni, pret kuru viņa nevar iebilst” (
25
). Mutatis mutandis šajā lietā jākonstatē, ka šī tiesību norma tāpat neattiecas uz dienesta vietas pilsonību, ko Savienības ierēdnis iegūst pēc dienesta attiecību sākšanas.
70.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstiprinot Komisijas viedokli, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja Beļģijas pilsonības iegūšana ir pamats, lai no jauna pārbaudītu viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalsta saņemšanu. Tāpēc pirmais apelācijas sūdzības pamats ir pamatots.
2. Par otro apelācijas sūdzības pamatu
71.
Ar otro apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktu, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tā pret viņu esot piemērojusi tādu pašu attieksmi kā pret ierēdņiem, kuriem, sākot dienesta attiecības, bija viņu dienesta valsts pilsonība.
72.
Otrais apelācijas sūdzības pamats tiek vērtēts tikai pakārtoti. Proti, ja Tiesa piekrīt manam viedoklim par pirmo apelācijas sūdzības pamatu, spriedums ir jāatceļ jau šī iemesla dēļ.
73.
Vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz līdzīgas situācijas aplūkot atšķirīgi un dažādas situācijas aplūkot vienādi, ja vien šāda atšķirīga vai attiecīgi vienāda attieksme nav objektīvi attaisnota. Situāciju salīdzināmība jānovērtē, ņemot vērā Savienības tiesību akta, ar ko ievieš šo atšķirību, mērķi (
26
).
74.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 87.–90. punktā pauda viedokli, ka tai atkārtoti jāpārbauda apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz ekspatriācijas pabalstu pēc Beļģijas pilsonības iegūšanas. Pretējā gadījumā attieksme pret viņu būtu labvēlīgāka nekā pret beļģiem, kuriem Beļģijas pilsonība ir kopš dzimšanas un kuri dienesta attiecības ar Savienību ir sākuši Beļģijā.
75.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs, kuram pirms dienesta attiecību sākšanas Beļģijā nebija Beļģijas pilsonības un kurš to ieguva tikai pēc vairākiem gadiem, patiešām ir atšķirīgā situācijā, ņemot vērā ekspatriācijas pabalsta jēgu un mērķi, proti, kompensēt neērtības, kas saistītas ar pārcelšanos uz darba vietu un atrašanos svešumā (
27
). Tā kā viņam sākotnēji nebija sava dienesta valsts pilsonības, viņam nebija arī īpašas saiknes ar šo valsti, kas būtu varējusi tikt pārtraukta tikai desmit gadus ilgas nepārtrauktas prombūtnes dēļ pirms dienesta attiecību sākšanas (
28
).
76.
Pretēji tam, ko šajā ziņā apgalvoja Komisija un Padome, it īpaši tiesas sēdē, apelācijas sūdzības iesniedzējs nav arī tādā pašā situācijā kā Beļģijā strādājošs bijušais Beļģijas pilsonis, kurš ir atteicies no Beļģijas pilsonības. Arī šajā gadījumā dienesta vietas “bijusī un esošā” pilsonība liecina, ka attiecīgajai personai sākotnēji ir bijusi īpaša saikne ar šo valsti, kuras turpināšanās vai attiecīgi vairs neesamība tiek konstatēta, pārbaudot pastāvīgo dzīvesvietu atsauces periodā pirms dienesta attiecību sākšanas. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja situācijā – tā kā viņš Beļģijas pilsonību ieguva tikai vairākus gadus pēc dienesta attiecību sākšanas – nepastāv šāds pieņēmums par sākotnējās saiknes pastāvēšanu, kuras turpināšanos vai pārtraukšanu varētu pārbaudīt.
77.
Tas pats, kā paskaidrots iepriekš, attiecas uz Komisijas veikto salīdzinājumu ar situāciju, kad beļģis, kas sākotnēji strādājis citā valstī, pārceļas uz darba vietu savā izcelsmes valstī (
29
).
78.
Pretēji tam, kā tiesas sēdē it īpaši apgalvoja Padome, saistībā ar ekspatriācijas pabalstu nav pareizi, ka pret visiem ierēdņiem, kuriem ir viņu dienesta valsts pilsonība, jāizturas vienādi neatkarīgi no tā, kad viņi šo pilsonību ir ieguvuši. Proti, saistībā ar šo pabalstu “pilsonība nav uzreiz pilsonība”. Drīzāk no dienesta valsts pilsonības izriet tikai tas, kuram periodam pirms dienesta attiecību sākšanas ir nozīme, pārbaudot, vai ir izpildīts ekspatriācijas kritērijs dienesta attiecību sākšanas brīdī (
30
).
79.
Tāpēc apstāklim, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs vairs nav tādā pašā faktiskajā situācijā kā Savienības ierēdņi, kuri nav ieguvuši savas dienesta vietas valsts pilsonību, nav nozīmes saistībā ar tiesībām uz ekspatriācijas pabalstu. Tā kā šajā ziņā nozīme ir tikai integrācijas neesamībai dienesta attiecību sākšanas brīdī, ierēdņi, kuri dienesta vietas pilsonību iegūst pēc dienesta attiecību sākšanas, un ierēdņi, kuri to neiegūst, tieši ir salīdzināmā situācijā, ņemot vērā ekspatriācijas pabalsta jēgu un mērķi.
80.
Komisija un Padome gan norāda uz sprieduma fragmentiem, atbilstoši kuriem ekspatriācijas pabalsta mērķis ir “[kompensēt] faktisko nevienlīdzību, kas pastāv starp ierēdņiem, kas ir integrējušies dienesta valsts sabiedrībā, un ierēdņiem, kuru gadījumā tas tā nav” (
31
). Tomēr šie fragmenti jāinterpretē to kopsakarā, no kura izriet, ka runa ir par integrāciju dienesta valsts sabiedrībā pirms dienesta attiecību sākšanas. Turpretim pati Vispārējā tiesa jau ir konstatējusi, ka integrācijai pēc dienesta attiecību sākšanas nav nozīmes saistībā ar ekspatriācijas pabalstu (
32
). Tāpēc saistībā ar šo pabalstu jāsalīdzina ierēdņu integrācija dienesta valstī pirms, nevis pēc dienesta attiecību sākšanas.
81.
Komisija un Padome tiesas sēdē pašas atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja situācija ir “robežsituācija”, jo Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta piemērošana to norādītajā veidā šajā situācijā esot iespējama tikai tad, ja tiktu pieņemts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam Beļģijas pilsonība bija jau dienesta attiecību sākšanas brīdī. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējam ir taisnība, kad viņš norāda, ka nevienlīdzīgas attieksmes esamības pārbaude nevar balstīties uz šādu pieņēmumu, kas neatbilst realitātei.
82.
Kā pārsūdzētā sprieduma 83., 91. un 92. punktā ir atzinusi pati Vispārējā tiesa, likumdevējs ir izveidojis ekspatriācijas pabalsta saņemšanas kategorijas, un ir jāpārbauda, kurā no šīm kategorijām ir iekļaujami Savienības ierēdņi. Nav pieļaujams, ka ierēdni, pamatojoties uz realitātei neatbilstošiem pieņēmumiem, iekļauj vienā un pēc tam citā kategorijā vai pielīdzina ierēdņiem, kas ietilpst šajā kategorijā, lai gan, ņemot vērā viņa situāciju, viņš tajā neietilpst.
83.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktu, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un tādējādi pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tāpēc arī otrais apelācijas sūdzības pamats nav pamatots.
B.
Par prasību Vispārējā tiesā
84.
Saskaņā ar Tiesas statūtu 61. panta 1. punktu, ja Vispārējās tiesas lēmums tiek atcelts, Tiesa var pati attiecīgajā lietā pieņemt galīgo spriedumu, ja to ļauj tiesvedības stadija.
85.
Šajā lietā tas tā ir.
86.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz atcelt pārsūdzēto lēmumu un piespriest atjaunot viņa ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumu kompensāciju no 2017. gada 1. decembra, kā arī izmaksāt pabalstus, kas nav izmaksāti no 2017. gada 1. decembra līdz to atjaunošanas dienai, pieskaitot procentus.
87.
Pirmām kārtām attiecībā uz lūgumu atcelt pārsūdzēto lēmumu, no iepriekš minētā izriet, ka Komisijas PMO2018. gada 19. marta lēmums, ar kuru tika nolemts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam no 2017. gada 1. decembra vairs nav tiesību uz ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumu atlīdzību, ir jāatceļ.
88.
Turpinājumā saistībā ar lūgumu uzdot atjaunot ekspatriācijas pabalstu un atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēja ceļa izdevumus no 2017. gada 1. decembra no iepriekš minētā tāpat izriet, ka, apelācijas sūdzības iesniedzējam 2017. gada 3. novembrī iegūstot Beļģijas pilsonību, netika ietekmētas viņa tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā arī ceļa izdevumu atlīdzību atbilstoši šā pielikuma 8. pantam. Tādējādi, ja Tiesa piekristu šajā lietā piedāvātajam risinājumam, viņa tiesību uz šiem pabalstiem atjaunošana izrietētu no Tiesas sprieduma, un Tiesai tas nebūtu atsevišķi jānosaka. Drīzāk Komisijai ir jāveic atbilstoši pasākumi saskaņā ar LESD 266. pantu, kuri izriet no Tiesas sprieduma (
33
).
89.
Visbeidzot, ņemot vērā lūgumu piespriest izmaksāt pabalstu, kas nav izmaksāts no 2017. gada 1. decembra līdz tiesību atjaunošanas brīdim, un procentus, jāatgādina, ka Tiesai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otro teikumu finansiāla rakstura ierēdņu strīdos ir kompetence neierobežoti veikt pārbaudes, kas tai ļauj likt Savienības iestādēm samaksāt summas, kuras maksājamas saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, vajadzības gadījumā pieskaitot iespējamos procentus (
34
). Tādējādi, ja tiek atcelts lēmums, ar kuru ierēdnim ir liegtas tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu, Tiesa ir tiesīga piespriest Komisijai izmaksāt pabalstus, kas tai bija jāizmaksā pēc šā lēmuma pieņemšanas (
35
).
90.
Tādējādi Komisijai ir jāpiespriež izmaksāt apelācijas sūdzības iesniedzējam ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumu atlīdzību, ko viņš nav saņēmis kopš 2017. gada 1. decembra līdz dienai, kad viņa tiesības šajā sakarā tiks atjaunotas.
91.
Turklāt no judikatūras izriet, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu par summām, kas pienākas saskaņā ar Civildienesta noteikumiem un ir samaksātas ar nokavējumu, ir jāmaksā procenti, sākot no sūdzības iesniegšanas dienas (
36
). Tādējādi par prasījumiem, kuru termiņš bija iestājies jau sūdzības iesniegšanas dienā, t.i., šajā gadījumā 2018. gada 17. jūnijā (
37
), procenti jāmaksā no šīs dienas, savukārt par prasījumiem, kuru termiņš iestājies pēc šīs dienas, procenti jāmaksā no attiecīgā termiņa iestāšanās dienas (
38
). Visbeidzot saistībā ar procentu likmi no jaunākās tiesu prakses izriet, ka par maksājamām summām jāmaksā procenti, kas atbilst Eiropas Centrālās bankas (ECB) attiecīgajā periodā tās galvenajām refinansēšanas operācijām noteiktajai likmei, kurai pieskaitīti trīsarpus procentpunkti (
39
).
VI. Par tiesāšanās izdevumiem
92.
Saskaņā ar Tiesas reglamenta 184. panta 2. punktu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un tā lietā taisa galīgo spriedumu.
93.
Saskaņā ar reglamenta 138. panta 1. punktu, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs.
94.
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir lūdzis piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesā un Tiesā un spriedums Komisijai ir nelabvēlīgs, Komisijai ir jāpiespriež atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesāšanās izdevumus un savus tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē.
95.
Atbilstoši reglamenta 140. panta 1. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir jāpiemēro apelācijas tiesvedībā, iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tāpēc Padomei jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē.
VII. Secinājumi
96.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai lemt šādi:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2020. gada 5. oktobra spriedumu Brown/Komisija (T‑18/19, EU:T:2020:465).
2)
Atcelt Eiropas Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību biroja (PMO) 2018. gada 19. marta lēmumu, ar kuru tika nolemts, ka Colin Brown no 2017. gada 1. decembra vairs nav tiesību uz ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumu atmaksu.
3)
Piespriest Komisijai samaksāt Colin Brown ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumu kompensāciju, kas viņam nav izmaksāti no 2017. gada 1. decembra līdz dienai, kad tiks atjaunotas viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumu atmaksu.
4)
Par summām, kas Komisijai jāmaksā Colin Brown, no 2018. gada 17. jūnija jāmaksā procenti, kuru likme ir tāda pati kā Eiropas Centrālās bankas noteiktā likme tās galvenajām refinansēšanas operācijām attiecīgajā periodā, pieskaitot trīsarpus procentpunktus. Par summām, kuru samaksas termiņš iestājies jau 2018. gada 17. jūnijā, procenti tiek aprēķināti no minētās dienas, bet par summām, kuru samaksas termiņš iestājas vēlāk, procenti tiek aprēķināti no attiecīgās samaksas termiņa dienas.
5)
Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Colin Brown tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas instancē.
6)
Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas instancē.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Regula Nr. 31 (EEK), 11 (EAEK), ar kuru nosaka Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV 1962, P 45, 1385. lpp.).
(
3
)	T‑18/19, EU:T:2020:465.
(
4
)	Par saikni starp pastāvīgās dzīvesvietas un galvenās profesionālās darbības pastāvīgas veikšanas kritērijiem skat. Vispārējās tiesas spriedumu, 2019. gada 28. februāris, Pozza/Parlaments (T‑216/18, nav publicēts, EU:T:2019:118, 28. un nākamie punkti, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
5
)	Skat. Vispārējās tiesas spriedumu, 2021. gada 15. septembris, LF/Komisija (T‑466/20, EU:T:2021:574, 40. punkts un tajā minētā judikatūra), un Civildienesta tiesas spriedumu, 2007. gada 11. jūlijs, B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 38. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī pārsūdzētā sprieduma 76. punktu. Taču saistībā ar “gadījuma rakstura un īslaicīgu prombūtni”, vienlaikus saglabājot dzīvesvietu nākamajā dienesta valstī, skat. spriedumu, 1984. gada 9. oktobris, Witte/Parlaments (188/83, EU:C:1984:309, 9.–11. punkts).
(
6
)	Skat. iepriekšējā zemsvītras piezīmē minētos spriedumus LF/Komisija un B/Komisija.
(
7
)	Skat. līdzīgi jau Civildienesta tiesas spriedumu, 2013. gada 26. jūnijs, Achab/EWSA (F‑21/12, EU:F:2013:95, 28. punkts).
(
8
)	Spriedumi, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 61. punkts), 2016. gada 14. janvāris, Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, 40. punkts), un 2018. gada 25. janvāris, Komisija/Čehijas Republika (C‑314/16, EU:C:2018:42, 47. punkts).
(
9
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 22. oktobris, Zurita García un Choque Cabrera (C‑261/08 un C‑348/08, EU:C:2009:648, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Spriedumi, 1975. gada 20. februāris, Airola/Komisija (21/74, EU:C:1975:24, 6./8. punkts), 1980. gada 16. oktobris, Hochstrass/Tiesa (147/79, EU:C:1980:238, 12. punkts), un 1981. gada 2. jūlijs, Garganese/Komisija (185/80, EU:C:1981:161, 11. punkts); skat. arī Vispārējās tiesas spriedumu, 2019. gada 28. februāris, Pozza/Parlaments (T‑216/18, nav publicēts, EU:T:2019:118, 37. punkts), un Civildienesta tiesas spriedumu, 2007. gada 11. jūlijs, B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 35. punkts).
(
11
)	Skat. Vispārējās tiesas spriedumu, 2021. gada 15. septembris, LF/Komisija (T‑466/20, EU:T:2021:574, 35. un nākamie punkti un tajos minētā judikatūra), un Civildienesta tiesas spriedumu, 2007. gada 11. jūlijs, B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 36. un nākamie punkti, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
12
)	Skat. spriedumu, 2007. gada 11. jūlijs, B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 39. punkts un tajā minētā judikatūra); skat. arī pārsūdzētā sprieduma 82. punktu.
(
13
)	Spriedums, 1986. gada 13. novembris, Richter/Komisija (330/85, EU:C:1986:430, 6. punkts); Vispārējās tiesas spriedums, 2000. gada 27. septembris, Lemaître/Komisija (T‑317/99, EU:T:2000:218, 50. punkts), un Civildienesta tiesas spriedums, 2007. gada 11. jūlijs, B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 39. punkts). Šajā ziņā fakts, ka attiecīgi netiek ņemti vērā valsts vai starptautiskās organizācijas dienestā nostrādātie laikposmi, aprēķinot laiku, kas ir pavadīts dienesta valstī (attiecīgā punkta a) apakšpunkts) vai ārpus tās (attiecīgā punkta b) apakšpunkts), ir balstīts uz pieņēmumu, ka darbs citas valsts vai kādas starptautiskas organizācijas dienestā starp attiecīgo personu un valsti, kurā viņš pilda dienesta pienākumus, nerada ilglaicīgu saikni; šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 50. un 51. punkts un tajos minētā judikatūra); skat. arī Vispārējās tiesas spriedumu, 2018. gada 13. jūlijs, Quadri di Cardano/Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, 49. punkts).
(
14
)	Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 44. punkts, 23. zemsvītras piezīme).
(
15
)	Spriedumi, 1981. gada 2. jūlijs, Garganese/Komisija (185/80, EU:C:1981:161, 11. punkts), un 1994. gada 15. septembris, Magdalena Fernández/Komisija (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, 20. un 21. punkts).
(
16
)	Vispārējās tiesas spriedums, 1993. gada 30. marts, Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, 39. punkts) (mans izcēlums).
(
17
)	Skat. šo secinājumu 36.–42. punktu.
(
18
)	Vispārējās tiesas spriedums, 2018. gada 13. jūlijs, Quadri di Cardano/Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, 58. punkts).
(
19
)	Civildienesta tiesas spriedums, 2013. gada 26. jūnijs, Achab/EWSA (F‑21/12, EU:F:2013:95, 28. punkts).
(
20
)	Civildienesta tiesas spriedums, 2013. gada 26. jūnijs, Achab/EWSA (F‑21/12, EU:F:2013:95, 26. punkts).
(
21
)	Skat. spriedumu, 1980. gada 16. oktobris, Hochstrass/Tiesa (147/79, EU:C:1980:238, 12. punkts).
(
22
)	Skat. šo secinājumu 38.–41. punktu.
(
23
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 85. punktu.
(
24
)	Par ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas pārtraukšanu, atgriežoties izcelsmes valstī, skat. piemēram, rīkojumu, 2005. gada 14. jūlijs, Gouvras/Komisija (C‑420/04 P, EU:C:2005:482, 57. punkts), ar norādi uz Vispārējās tiesas spriedumu, 2004. gada 15. jūlijs, Gouvras/Komisija (T‑180/02 un T‑113/03, EU:T:2004:238, 104. punkts; skat. arī 85. punktu); skat. arī Vispārējās tiesas spriedumu, 1993. gada 28. septembris, Magdalena Fernández/Komisija (T‑90/92, EU:T:1993:78). Laiks, kas pavadīts Savienības dienestā ārpus izcelsmes valsts, tiek klasificēts kā laiks, kas pavadīts starptautiskas organizācijas dienestā, kurš nesarauj saikni ar izcelsmes valsti, skat. Vispārējās tiesas spriedumu, 2018. gada 13. jūlijs, Quadri di Cardano/Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Spriedums, 1975. gada 20. februāris, Airola/Komisija (21/74, EU:C:1975:24, 9./12. punkts). Skat. arī pārsūdzētā sprieduma 61. punktu un Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 3. punktu.
(
26
)	Spriedums, 2011. gada 1. marts, Association belge des Consommateurs Test‑Achats u.c. (C‑236/09, EU:C:2011:100, 28. un 29. punkts); skat. arī pārsūdzētā sprieduma 80. punktu.
(
27
)	Skat. šo secinājumu 43. punktu.
(
28
)	Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 59. punktu.
(
29
)	Skat. šo secinājumu 61. punktu.
(
30
)	Skat. šo secinājumu 38. punktu.
(
31
)	Spriedumi, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 26. punkts), un 2021. gada 25. marts, Alvarez y Bejarano u.c./Komisija (C‑517/19 P un C‑518/19 P, EU:C:2021:240, 69. punkts).
(
32
)	Vispārējās tiesas spriedums, 1993. gada 30. marts, Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, 39. punkts); šajā nozīmē skat. šo secinājumu 46. punktu.
(
33
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. decembris, Grazyte/Komisija (F‑76/11, EU:F:2012:173, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Skat. spriedumus, 1997. gada 17. aprīlis, de Compte/Parlaments (C‑90/95 P, EU:C:1997:198, 45. punkts), 2007. gada 18. decembris, Weißenfels/Parlaments (C‑135/06 P, EU:C:2007:812, 65.–68. punkts un tajos minētā judikatūra), un 2010. gada 20. maijs, Gohos/Komisija (C‑583/08 P, EU:C:2010:287, 44.–46. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
35
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. decembris, Grazyte/Komisija (F‑76/11, EU:F:2012:173, 25. un 26. punkts).
(
36
)	Šajā nozīmē izsmeļoši skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Komisija/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, 35. un nākamie punkti, it īpaši 68. punkts).
(
37
)	Skat. šo secinājumu 17. punktu.
(
38
)	Skat. spriedumu, 1985. gada 15. janvāris, Battaglia/Komisija (737/79, EU:C:1985:4, 10. punkts), un pārējos ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumu lietā Komisija/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170) 42. punktā minētos spriedumus.
(
39
)	Piemēram, saistībā ar tiesību normām civildienesta jomā skat. Vispārējās tiesas spriedumus, 2019. gada 3. jūlijs, PT/EIB (T‑573/16, EU:T:2019:481, 444. punkts), 2019. gada 3. oktobris, DQ u.c./Parlaments (T‑730/18, EU:T:2019:725, 118. punkts), un 2019. gada 19. decembris, Wehrheim/ECB (T‑100/18, nav publicēts, EU:T:2019:882, 115. punkts); skat. arī Tiesas spriedumu, 2021. gada 20. janvāris, Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 129. punkts). Procentu likme, ko ECB piemēro savām galvenajām refinansēšanas operācijām, pieskaitot trīsarpus procentpunktus, atbilst procentu likmei, kas vispārīgi ir noteikta Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam (OV 2018, L 193, 1. lpp.), 116. panta 5. punkta a) apakšpunktā, skatītam kopā ar tās 99. panta 2. punkta b) apakšpunktu, saistībā ar Savienības pēc maksājumu termiņa beigām veiktajiem maksājumiem, attiecībā uz kuriem nav noteikts citādi.