Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 15. janvārī (1)
Lieta C‑801/24 P
NKO AO National Settlement Depository (NSD)
pret
Eiropas Savienības Padomi
Apelācija – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi saistībā ar darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība – Līdzekļu iesaldēšana – Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma iekļaušana un saglabāšana attiecīgo personu, vienību un struktūru sarakstos – Lēmuma 2014/145/KĀDP 2. panta 1. punkta f) apakšpunkts – Jēdziena “sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas Federācijas valdībai” definīcija – Darījumdarbības brīvība – Tiesības uz īpašumu – Samērīgums
I.      Ievads
1.        Šie secinājumi ir saistīti ar apelācijas sūdzību, ko NKO AO National Settlement Depository (NSD) (2) iesniegusi, lai panāktu, ka tiek atcelts 2024. gada 11. septembra spriedums NSD/Padome (T‑494/22, EU:T:2024:607) (3). Ar minēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja, pamatojoties uz LESD 263. pantu, bija cēlusi par:
–        Padomes Lēmumu (KĀDP) 2022/883 (2022. gada 3. jūnijs), ar kuru groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2022 L 153, 92. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2022/878 (2022. gada 3. jūnijs), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2022 L 153, 15. lpp.) (4);
–        Padomes Lēmumu (KĀDP) 2023/572 (2023. gada 13. marts), ar kuru groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023 L 75I, 134. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2023/571 (2023. gada 13. marts), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023 L 75I, 1. lpp.) (5); un
–        Padomes Lēmumu (KĀDP) 2023/1767 (2023. gada 13. septembris), ar kuru groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023 L 226, 104. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2023/1765 (2023. gada 13. septembris), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023 L 226, 3. lpp.) (6);
ciktāl ar šiem tiesību aktiem apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums tika iekļauts to pielikumā ietvertajā sarakstā. Ar minētajiem tiesību aktiem Eiropas Savienības Padome iesaldēja visus apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzekļus un saimnieciskos resursus dalībvalstu teritorijās.
2.        Šī lieta ir viena no vairākām apelācijas tiesvedībām, kas ierosinātas Tiesā saistībā ar ierobežojošiem pasākumiem, kurus Padome veikusi 2022. gadā pēc Krievijas Federācijas bruņoto spēku iebrukuma Ukrainā (7). Tā Tiesai sniedz iespēju interpretēt sarakstā iekļaušanas kritērijus, kas paredzēti Lēmuma 2014/145/KĀDP (8), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Lēmumu (KĀDP) 2022/329 (9), 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā un Regulas (ES) Nr. 269/2014 (10), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu (ES) 2022/330 (11), 3. panta 1. punkta f) apakšpunktā. Šis kritērijs, kas parasti minēts kā “f) kritērijs”, paredz sarakstā iekļaut inter alia juridiskas personas un vienības, kuras sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas Federācijas valdībai. Turklāt Tiesai būs iespēja noskaidrot, vai uzņēmums, kas sniedz finanšu pakalpojumus, var atsaukties uz vispārējā samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā ietekmi, kāda ES ierobežojošam pasākumam ir uz tā klientiem.
II.    Fakti un tiesvedība
A.      Tiesvedības priekšvēsture
3.        Tiesvedības priekšvēsture ir aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–20. punktā. Saistībā ar šiem secinājumiem minēto priekšvēsturi var rezumēt, atsaucoties uz šādiem neapstrīdētiem faktiem.
4.        Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir atbilstoši Krievijas tiesībām dibināta sabiedrība – licencēts depozitārijs, kas kā centrālais depozitārijs sniedz vērtspapīru glabāšanas un arhivēšanas pakalpojumus, kā arī finanšu pakalpojumus, tostarp kā nebanku kredītiestāde, kurai ir licence sniegt regulētus banku pakalpojumus.
5.        2014. gada 17. martā Padome, pamatojoties uz LES 29. pantu, pieņēma Lēmumu 2014/145. Tajā pašā datumā Padome, pamatojoties uz LESD 215. panta 2. punktu, pieņēma Regulu Nr. 269/2014. Abi tiesību akti bija saistīti ar ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar darbībām, ar kurām tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība.
6.        2022. gada 25. februārī, ņemot vērā situācijas nopietnību Ukrainā, Padome pieņēma, pirmkārt, Lēmumu 2022/329, ar ko groza Lēmumu 2014/145, un, otrkārt, Regulu 2022/330, ar kuru groza Regulu Nr. 269/2014, lai inter alia grozītu kritērijus, atbilstoši kuriem attiecīgos ierobežojošos pasākumus var piemērot fiziskām vai juridiskām personām, vienībām vai struktūrām.
7.        Lēmuma 2014/145 2. panta 1. un 2. punktā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Lēmumu 2022/329 (12), noteikts:
“1.      Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kas ir šādu personu īpašumā vai valdījumā, turējumā vai kontrolē:
[..]
f)      fiziskas vai juridiskas personas, vienības vai struktūras, kuras sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas Federācijas valdībai, kas ir atbildīga par Krimas aneksiju vai Ukrainas destabilizāciju, vai kuras gūst labumu no tās;
[..].
2.      Pielikumā uzskaitītajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām vai to labā nedara pieejamus, ne tieši, ne netieši, nekādus līdzekļus vai saimnieciskos resursus.”
8.        Šo līdzekļu iesaldēšanas kārtība ir izklāstīta nākamajos grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta punktos.
9.        Regulā Nr. 269/2014, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu 2022/330 (13), ir prasīts veikt līdzekļu iesaldēšanas pasākumus un ir definēta šīs līdzekļu iesaldēšanas kārtība, kura būtībā ir tāda pati kā grozītajā Lēmumā 2014/145. Minētās regulas 3. panta 1. punkta f) apakšpunktā būtībā ir pārņemts minētā lēmuma 2. panta 1. punkta f) apakšpunkts.
10.      2022. gada 3. jūnijā Padome, ņemot vērā Krievijas Federācijas agresijas kara turpināšanu pret Ukrainu, pieņēma sākotnējos tiesību aktus. Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums tika iekļauts grozītā Lēmuma 2014/145 pielikumā ietvertajā sarakstā un grozītās Regulas Nr. 269/2014 (14) I pielikumā ietvertajā sarakstā ar šādu pamatojumu:
“[Apelācijas sūdzības iesniedzēja] ir Krievijas nebanku finanšu iestāde un Krievijas centrālais vērtspapīru depozitārijs. Tā ir lielākais vērtspapīru depozitārijs Krievijā pēc kapitāla tirgus vērtības un pēc glabāšanā turēto parāda vērtspapīru apjoma, un vienīgā, kurai ir piekļuve starptautiskajai finanšu sistēmai.
Krievijas valdība un Centrālā banka [apelācijas sūdzības iesniedzēju] ir atzinusi par sistēmiski nozīmīgu Krievijas finanšu iestādi. Tai ir būtiska nozīme Krievijas finanšu sistēmas darbībā un tās sasaistē ar starptautisko finanšu sistēmu, tādējādi tieši un netieši ļaujot Krievijas valdībai īstenot tās darbības, politiku un resursus.
[Apelācijas sūdzības iesniedzēja] gandrīz pilnībā pieder Maskavas biržai, kuras uzdevums ir nodrošināt pilnīgu piekļuvi Krievijas finanšu tirgiem. Savukārt Maskavas birža tās lomas un akcionāru dēļ lielā mērā ir Krievijas valdības kontrolē. Tādējādi [apelācijas sūdzības iesniedzēja] ir vienība vai struktūra, kura materiāli vai finansiāli atbalsta Krievijas Federācijas valdību, kas ir atbildīga par Krimas aneksiju un Ukrainas destabilizāciju.”
11.      Pasākumi, kas pret apelācijas sūdzības iesniedzēju veikti sākotnējos tiesību aktos, kuri bija piemērojami līdz 2023. gada 15. martam, vispirms ar 2023. gada marta tiesību aktiem par saglabāšanu sarakstā tika pagarināti līdz 2023. gada 15. septembrim un pēc tam ar 2023. gada septembra tiesību aktiem par saglabāšanu sarakstā – līdz 2024. gada 15. martam, negrozot pamatojumu tās nosaukuma iekļaušanai strīdīgajos sarakstos.
B.      Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
12.      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 12. augustā, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza prasību atcelt apstrīdētos tiesību aktus.
13.      Atcelšanas prasības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja četrus pamatus, apgalvodama, pirmkārt, ka neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, otrkārt, esot pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, treškārt, esot nesamērīgi aizskartas apelācijas sūdzības iesniedzējas pamattiesības un, ceturtkārt, neesot izpildītas prasības attiecībā uz pierādījumu standartu.
14.      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pilnībā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas celto prasību un piesprieda tai segt savus, kā arī atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus.
15.      Pirmām kārtām, runājot par pamatu, ar ko apgalvots, ka neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka gan sākotnējos tiesību aktos, gan 2023. gada marta un 2023. gada septembra tiesību aktos par saglabāšanu sarakstā bija norādīts šo tiesību aktu pieņemšanas konteksts, kā arī to juridiskais pamats. Turklāt faktisko apstākļu izklāsts, ko Padome sniegusi apelācijas sūdzības iesniedzējai, veido pietiekami skaidru un precīzu pamatojumu, lai tā varētu saprast iemeslus, kuru dēļ tās nosaukums iekļauts un pēc tam atstāts strīdīgajos sarakstos, un lai Tiesa varētu īstenot kontroli. Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ar ko apgalvots, ka Padome neesot norādījusi pamatojumu, kāpēc attiecīgie ierobežojošie pasākumi bija saistīti ar tās klientu aktīvu iesaldēšanu, Vispārējā tiesa atzina, ka pienākums norādīt pamatojumu neietver nedz pienākumu izklāstīt visas apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas sekas attiecībā uz citām personām, nedz arī Padomes pienākumu identificēt visas personas, kuras netieši var skart ierobežojošie pasākumi, kas veikti attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
16.      Otrām kārtām, runājot par pamatiem, ar kuriem tiek apgalvots, ka esot pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un neesot izpildītas prasības attiecībā uz pierādījumu standartu, un kurus Vispārējā tiesa izskatīja kopā, tā secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Padome ir kļūdījusies, secinādama, ka tā ir sistēmiski nozīmīga finanšu iestāde, kam ir būtiska nozīme Krievijas finanšu sistēmas darbībā. Turklāt Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, konstatēdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ļāvusi Krievijas valdībai īstenot tās darbības un politiku un mobilizēt savus resursus. Ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas sniegto finanšu pakalpojumu nozīmīgumu gan minētajai valdībai, gan Krievijas Federācijas Centrālajai bankai un tās vispārīgāko ieguldījumu Krievijas finanšu sistēmas pareizā darbībā, Padome pamatoti varēja uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja sniedz būtisku materiālu vai finanšu atbalstu – no kvantitatīva un kvalitatīva skatpunkta – Krievijas Federācijas valdībai, ļaujot tai mobilizēt finanšu resursus ar mērķi īstenot Ukrainu destabilizējošas darbības. Atbildot uz konkrētiem apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem, Vispārējā tiesa arī norādīja, ka grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētais kritērijs neprasa pierādīt Krievijas Federācijas valdības kontroli pār personu, vienību vai struktūru, kas tai sniedz atbalstu. Tāpat arī minētā tiesību norma neprasa pierādīt, ka pastāv saikne, kas pārsniedz materiālo vai finanšu atbalstu, kādu paredz iekļaušanas kritērijs, proti, saikne starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un Krievijas valdību.
17.      Trešām kārtām, runājot par pamatu, ar ko apgalvots, ka esot nesamērīgi aizskartas pamattiesības, Vispārējā tiesa izvērtēja, pirmkārt, argumentāciju, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka attiecībā uz to pieņemtie ierobežojošie pasākumi esot izraisījuši tās klientiem piederošo līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšanu, tādējādi ar minētajiem pasākumiem esot pārkāptas šo klientu tiesības uz īpašumu. Saistībā ar šo Vispārējā tiesa norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja atcelšanas prasības pamatojumam nevarēja atsaukties uz tiesībām uz īpašumu, kuru tai nav, jo saskaņā ar tās judikatūru uz subjektīvo tiesību pārkāpumu principā var atsaukties tikai persona, kuras tiesības šķietami esot tikušas pārkāptas, nevis trešās personas. Apelācijas sūdzības iesniedzējas klientiem bija pieejami tiesiskās aizsardzības līdzekļi valsts tiesās, kurās tie inter alia varēja atsaukties  uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (15) 17. pantā nostiprināto tiesību uz īpašumu pārkāpumu. Turklāt, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka grozītajā Lēmumā 2014/145 un grozītajā Regulā Nr. 269/2014 paredzētā atkāpe tās klientiem neesot ļāvusi panākt savu līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšanas atbrīvošanu valsts iestāžu bezdarbības dēļ vai minēto iestāžu noteikto pārlieku ierobežojošo nosacījumu dēļ, Vispārējā tiesa norādīja, ka ar šo argumentu apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski apstrīdēja to pasākumu tiesiskumu, ko valsts iestādes veikušas, īstenojot šo atkāpi, par kuru var lemt tikai valsts tiesas. Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas klientiem, kurus neskar ierobežojoši pasākumi un kuru līdzekļi vai saimnieciskie resursi iesaldēti apelācijas sūdzības iesniedzējai piemēroto ierobežojošo pasākumu dēļ, valsts iestādēm bija jāpārliecinās, ka iejaukšanās šo klientu tiesībās uz īpašumu bija atbilstoša Hartai.
18.      Otrkārt, runājot par argumentāciju, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka pret to veiktie ierobežojošie pasākumi esot aizskāruši tās pamattiesības, proti, tās darījumdarbības brīvību un tiesības uz īpašumu, Vispārējā tiesa pēc Hartas 52. pantā paredzēto nosacījumu izvērtēšanas apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumus noraidīja. Konkrētāk, Vispārējā tiesa secināja, ka ar apstrīdētajiem tiesību aktiem radīto apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību aizskārumu nevar uzskatīt par nesamērīgu. Turklāt, atbildot uz citiem konkrētiem apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem, Vispārējā tiesa norādīja, ka laikā, kad tika pieņemti apstrīdētie tiesību akti, grozītajā Lēmumā 2014/145 un grozītajā Regulā Nr. 269/2014 paredzētās atkāpes ļāva valsts iestādēm atļaut atbrīvot apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzekļus vai saimnieciskos resursus, lai apelācijas sūdzības iesniedzējai
dotu iespēju veikt maksājumu, kas izpaužas kā tādu tās klientu vērtspapīru atdošana, kurus tā turēja savos iesaldētajos kontos, kas atvērti Eiropas Savienībā reģistrētos vērtspapīru depozitārijos.
III. Prasījumi un tiesvedība Tiesā
19.      Apelācijas sūdzībā, kas Tiesā iesniegta 2024. gada 20. novembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        atcelt apstrīdētos tiesību aktus;
–        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
20.      Atbildē, kas iesniegta 2025. gada 3. februārī, Padome, ko atbalsta Eiropas Komisija, lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV.    Izvērtējums
21.      Apelācijas sūdzības pamatošanai tās iesniedzēja izvirza trīs pamatus, apgalvodama, ka esot pieļautas trīs tiesību kļūdas saistībā ar, pirmkārt, Padomes pienākumu norādīt pamatojumu, otrkārt, grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretāciju un, treškārt, samērīguma principa vērtējumu.
22.      Tiesa ir lūgusi aplūkot konkrētus argumentus par grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretāciju, kas būtībā saistīti ar otro apelācijas pamatu. Turklāt Tiesa ir lūgusi izvērtēt apelācijas sūdzības iesniedzējas trešajā pamatā izvirzītos argumentus par samērīguma principu. Tāpēc
izvērtējumā koncentrēšos uz šiem galvenajiem jautājumiem.
A.      Otrais apelācijas pamats
23.      Ar otro apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretācijā.
24.      Šis apelācijas pamats ir sadalīts divās daļās, kurās apgalvots, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā ietverto jēdzienu “sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas Federācijas valdībai”, un, otrkārt, ka Vispārējā tiesa esot piemērojusi neatbilstošu pierādījumu standartu.
1.      Otrā apelācijas pamata pirmā daļa
25.      Ar otrā apelācijas pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu esot interpretējusi plaši, nekonkrēti un kļūdaini. Šajā ziņā tā izvirza divus galvenos argumentus.
26.      Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā ietvertais kritērijs jāinterpretē šauri, atsaucoties tikai uz tādām atbalsta formām, kuras izpaužas kā tieša preču piegāde vai līdzekļu nodošana Krievijas valdībai, izmantojot attiecīgās personas vai vienības saimnieciskos resursus. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka materiāla vai finansiāla atbalsta jēdziens grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā būtu jāinterpretē atbilstīgi “finanšu palīdzības” jēdzienam grozītās Regulas (ES) Nr. 833/2014 (16) 4. panta 3. punkta b) apakšpunktā, kas saskaņā ar šo regulu definēts kā ikviena darbība, ar kuru attiecīgā persona vai vienība izmaksā vai apņemas izmaksāt savus finanšu līdzekļus vai saimnieciskos resursus.
27.      Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo – kā centrālais vērtspapīru depozitārijs tā tikai nodrošina tehnisko aprīkojumu, kas vajadzīgs valsts obligāciju emisijas organizēšanai. Katrā ziņā nevar uzskatīt, ka tās uzdevums ietilpst “finansiāla atbalsta” jēdziena tvērumā grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka pārsūdzētajā spriedumā nebūt nav norādīts, ka tā sniedz tiešu finansiālu atbalstu Krievijas valdībai, proti, valstij nodotu ienākumu veidā.
28.      Padome un Komisija apstrīd šos argumentus.
29.      Kā skaidri izriet no šo secinājumu 7. punkta, grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir paredzēta visu to līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana, kas ir “fizisku vai juridisku personu, vienību vai struktūru, kuras sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas Federācijas valdībai, kas ir atbildīga par Krimas aneksiju vai Ukrainas destabilizāciju, vai kuras gūst labumu no tās”, īpašumā vai valdījumā, turējumā vai kontrolē.
30.      Turklāt pārsūdzētā sprieduma 57. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā ietvertais kritērijs par materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas valdībai neparedz, ka attiecīgās personas vai vienības sniedz atbalstu, kas tieši vai netieši ir saistīts ar Krimas aneksiju vai Ukrainas destabilizāciju. Atsaucoties uz Tiesas 2016. gada 7. aprīļa spriedumu Central Bank of Iran/Padome (C‑266/15 P, EU:C:2016:208) (17), Vispārējā tiesa atzina, ka materiāls vai finansiāls atbalsts šī kritērija izpratnē jāsaprot kā jebkāds atbalsts, kas tā kvantitatīvā vai kvalitatīvā nozīmīguma dēļ var sniegt minētajai valdībai resursus vai materiālās vai finanšu iespējas, kuras tai ļauj veikt Ukrainu destabilizējošas darbības.
31.      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās juridiskais konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi. Tā tas it īpaši ir gadījumā, kad attiecīgās Savienības tiesību normas formulējumā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu normas saturu un tvērumu, kā tas šajā gadījumā ir saistībā ar grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu (18).
32.      Runājot par gramatisko interpretāciju, jānorāda, ka grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā nav ietverta jēdziena “sniedz atbalstu” definīcija. Tāpēc, ievērojot Tiesas pastāvīgo judikatūru, šī jēdziena nozīme un tvērums jānosaka, ņemot vērā vispārējo kontekstu, kādā tas tiek lietots, un tā ierasto nozīmi ikdienas valodā (19).
33.      Šajā ziņā jēdziens “sniedz atbalstu”, kā tas formulēts grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā, atbilst darbības vārda “atbalstīt” tagadnes formai. Šis darbības vārds ir definēts vairākos veidos. Pirmkārt, to var definēt šādi – “stiprināt [kaut kā] pozīciju, izmantojot kāda palīdzību”. Otrkārt, to var definēt šādi – “sniegt līdzekļus, lai [kaut ko] saglabātu” (20). Līdzīgas darbības vārda “atbalstīt” nozīmes var atrast citās grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta (21) valodu versijās. Turklāt, tā kā darbības vārds “atbalstīt” ir apzīmēts ar vārdiem “materiāli vai finansiāli”, to var interpretēt tādējādi, ka tas attiecas vai nu uz pozīcijas nostiprināšanu ar materiālu vai finansiālu atbalstu, vai arī – pakārtoti – uz materiālu vai finansiālu līdzekļu nodrošināšanu.
34.      Jānorāda, ka pirmā norādītā darbības vārda “atbalstīt” nozīme, šķiet, apstiprina grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretāciju, ko piedāvājusi Padome un Komisija un kas ir saskaņota ar Vispārējās tiesas interpretāciju pārsūdzētajā spriedumā. Būtībā abas iestādes apgalvo, ka frāze “sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas Federācijas valdība” attiecas uz personām vai vienībām, kas no kvantitatīva un kvalitatīva skatpunkta atvieglo Krievijas valdības militārās darbības Ukrainā, neprasot pierādīt tiešu līdzekļu nodošanu šai valdībai. Turpretim otrā darbības vārda “atbalstīt” nozīme, šķiet, vairāk atbilst interpretācijai, kuru atbalsta apelācijas sūdzības iesniedzēja un saskaņā ar kuru grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā ietvertais sarakstā iekļaušanas kritērijs būtu jāattiecina tikai uz personām vai vienībām, kas sniedz tiešu finansiālu vai materiālu atbalstu Krievijas valdībai, atbalstot tās darbības Ukrainā.
35.      No tā izriet, ka no gramatiskās interpretācijas viedokļa grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta formulējums pats par sevi nav pārliecinošs, lai noteiktu, vai priekšroka būtu dodama Padomes un Komisijas piedāvātajai interpretācijai, vai – pakārtoti – apelācijas sūdzības iesniedzējas piedāvātajai interpretācijai. Tāpēc atbilde uz šo jautājumu jāmeklē juridiskajā kontekstā, kurā ietilpst grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkts, un ņemot vērā tā galvenos mērķus.
36.      Runājot par kontekstuālo interpretāciju, līdzīgi kā esmu to darījusi secinājumos lietā Mazepin/Padome (C‑35/24 P, EU:C:2025:412) (22), vēlos norādīt, ka grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētais sarakstā iekļaušanas kritērijs pirmoreiz tika ieviests ar Lēmumu 2022/329 (23). Pēdējais minētais lēmums tika pieņemts 2022. gada 25. februārī, proti, dienu pēc tam, kad Krievijas Federācijas prezidents izsludināja militāru operāciju Ukrainā un Krievijas bruņotie spēki sāka uzbrukumu Ukrainai (24). Kā Padome pareizi norāda, ar minēto lēmumu tika paplašināts individuālo pret Krievijas Federāciju vērsto ierobežojošo pasākumu tvērums, paplašinot to personu un vienību loku, pret kurām vērsti attiecīgie pasākumi, it īpaši, ieviešot jaunu sarakstā iekļaušanas kritēriju (25).
37.      Turklāt jānorāda, ka pirms grozījumu izdarīšanas ar Lēmumu 2022/329 Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punktā jau bija ietverts sarakstā iekļaušanas kritērijs, kas deva iespēju vērsties pret juridiskām personām, kuras var sniegt tiešu materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas valdības darbībām saistībā ar Krimas aneksiju vai situācijas destabilizāciju Ukrainā. Tā tas konkrētāk bija Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta gadījumā, kurā bija atsauce uz “juridiskām personām, vienībām vai struktūrām, kuras materiāli vai finansiāli atbalsta darbības, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība”. Šis kritērijs tika saglabāts grozītajā Lēmumā 2014/145, un tas, manuprāt nozīmē, ka tāda šī lēmuma 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretācija, ka tas prasa pierādīt atbalstu tieša finansējuma vai materiālu piegādes Krievijas Federācijas valdībai formā, kā to galvenokārt apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, vienkārši būtu lieka un neatbilstoša no kontekstuālā viedokļa, jo tā Lēmumā 2014/145 ar Lēmumu 2022/329 izdarītos grozījumus padarītu neefektīvus.
38.      Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, lai saglabātu kontekstuālo atbilstību, jēdziens “materiāls vai finansiāls atbalsts” grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā būtu jādefinē tāpat kā jēdziens “finanšu palīdzība” Regulas Nr. 833/2014 4. panta 3. punkta b) apakšpunktā. Saskaņā ar šī jēdziena definīciju šīs pašas regulas 1. panta o) punktā finanšu palīdzība nozīmē, ka attiecīgā persona vai vienība izmaksā vai apņemas izmaksāt finanšu līdzekļus vai saimnieciskos resursus.
39.      Tomēr, kā būtībā norāda Komisija, Regulas Nr. 833/2014 4. panta 3. punkta b) apakšpunktam, no vienas puses, un grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktam, no otras puses, ir pilnīgi atšķirīgas materiālās piemērošanas jomas. It īpaši – pirmajā no šīm tiesību normām ir konkrēta atsauce uz Regulas Nr. 833/2014 II pielikumā uzskaitītajām tehnoloģijām, saistībā ar kurām finansējuma vai finansiālās palīdzības sniegšana noteiktām personām, vienībām vai struktūrām Krievijā nav tieši aizliegta (26), bet tai ir vajadzīga iepriekšēja izraudzītās kompetentās iestādes izsniegta atļauja. Turpretim, kā tikko paskaidroju, otrajā no minētajām tiesību normām ir paredzēts viens no sarakstā iekļaušanas kritērijiem, kas izraisa attiecīgās personas vai vienības līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšanu. Ciktāl nav nekādas acīmredzamas materiālas saiknes starp Regulas Nr. 833/2014 4. panta 3. punkta b) apakšpunktu un sarakstā iekļaušanas kritēriju, kas izriet no grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta, neuzskatu, ka var identificēt kādu abām tiesību normām kopīgu elementu, kuram ir nozīme interpretācijas veikšanai. Šī paša iemesla dēļ, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentam, jēdziena “finansiāla palīdzība” interpretācijai, ko Tiesa sniegusi 2017. gada 28. marta spriedumā lietā Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), nav nekādas ietekmes.
40.      No tā izriet, ka grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta kontekstuālais izvērtējums, šķiet, apstiprina interpretāciju, ko atbalsta Padome un Komisija, kā aprakstīts šo secinājumu 34. punktā, un kas pamatā sakrīt ar to, kuru Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētajā spriedumā.
41.      Runājot par teleoloģisko interpretāciju, secinājumos lietā Mazepin/Padome norādīju arī, ka grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punktā ietvertais kritērijs ir daļa no tiesiskā regulējuma, ar ko tika ieviests nepieredzētu ierobežojošu pasākumu kopums, kuru mērķis, kā Vispārējā tiesa pareizi atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, ir izdarīt maksimālu spiedienu uz Krievijas iestādēm un Krievijas Federācijas ekonomiku. Šī tiesiskā regulējuma galvenais mērķis ir vājināt Krievijas valdības finansiālās iespējas un tādējādi izbeigt šīs valdības militāro agresiju pret Ukrainu (27). Jānoskaidro, vai var uzskatīt, ka šo ārkārtīgi svarīgo mērķi efektīvāk var sasniegt, ievērojot Padomes un Komisijas piedāvāto grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretāciju, no vienas puses, vai ievērojot apelācijas sūdzības iesniedzējas piedāvāto interpretāciju, no otras puses. Šajā nolūkā jāņem vērā, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru priekšroka dodama interpretācijai, kas nodrošina attiecīgās tiesību normas efektivitāti (28).
42.      Manuprāt, ir acīmredzams, ka tāda grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretācija, saskaņā ar kuru tas ietver tikai atbalstu, kas izpaužas kā tiešs finansējums vai tieša materiālu resursu piegāde Krievijas valdībai, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, būtu ne vien neatbilstoša no kontekstuālā viedokļa, kā jau paskaidrots iepriekš (29), bet arī lielā mērā ierobežotu šajā tiesību normā ietvertā kritērija efektivitāti, jo nebūtu iespējams maksimāli palielināt spiedienu, kuru var izdarīt uz Krievijas iestādēm, lai panāktu, ka Krievija beidz īstenot savu darbību un politiku Ukrainā. Galu galā šādas interpretācijas rezultātā Krievijas Federācijas valdības finansiālās iespējas nevis mazinātos, bet gan saglabātos tādas pašas, kādas minētajai valdībai bija pirms grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta pieņemšanas.
43.      Turpretim, ja grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu interpretētu tādējādi, ka tas attiecas uz jebkādu atbalstu, kurš tā kvantitatīvā vai kvalitatīvā nozīmīguma dēļ var sniegt Krievijas valdībai līdzekļus vai iespējas, kas neatkarīgi no tiešas vai netiešas šī atbalsta saiknes ar attiecīgajām darbībām tai ļauj turpināt veikt Ukrainu destabilizējošas darbības, šāda interpretācija būtu tieši saskaņota ar tā tiesiskā regulējuma mērķiem, kurā ietilpst grozītais Lēmums 2014/145, un tāpēc minētos mērķus, iespējams, varētu sasniegt efektīvāk.
44.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd iepriekš izdarīto secinājumu, apgalvodama, ka šādu interpretāciju, kas izriet galvenokārt no sprieduma lietā Central Bank of Iran, Tiesa sniedza attiecībā uz atšķirīgu individuālu ierobežojošo pasākumu režīmu un, precīzāk, uz sarakstā iekļaušanas kritēriju, kas izstrādāts citādi nekā grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta kritērijs. Tomēr, neraugoties uz atšķirībām starp tā kritērija formulējumu, kas aplūkots spriedumā lietā Central Bank of Iran (30), un šajā lietā aplūkoto kritēriju, abi kritēriji būtu jāaplūko no viena un tā paša interpretācijas viedokļa. Galu galā, kā esmu norādījusi secinājumos lietā Timchenko/Padome (C‑702/23 P, EU:C:2025:273) (31), Tiesas judikatūras (32)ratio decidendi ir uzlabot iespējas izbeigt darbības, uz kurām attiecas aplūkotie ierobežojošie pasākumi, it īpaši, samazinot šim nolūkam pieejamos materiālos un finanšu līdzekļus, neatkarīgi no tiešas vai netiešas attiecīgās juridiskās vienības saiknes ar šīm darbībām.
45.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, secinu, ka nedz grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta kontekstuālā interpretācija, nedz šīs tiesību normas teleoloģiskā interpretācija neprasa, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, konstatēt materiālu un finansiālu atbalstu, kas izpaužas kā tieša preču piegāde vai līdzekļu nodošana, kuru veic attiecīgā persona vai vienība par labu Krievijas Federācijas valdībai. Tieši pretēji, šī tiesību norma tikai prasa, lai šī persona vai vienība no kvantitatīvā vai kvalitatīvā viedokļa spēj atvieglot darbības, ko Krievijas valdība veic Ukrainā.
46.      No tā izriet, ka, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 57. punktā Vispārējā tiesa apstrīdēto tiesību aktu tiesiskuma izvērtējumu ir balstījusi uz šādu interpretāciju, nevar apgalvot, ka šī tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu.
47.      Runājot par grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta piemērošanu apelācijas sūdzības iesniedzējai, jānorāda, ka centrālajiem vērtspapīru depozitārijiem ir centrālā loma katras valsts kapitāla tirgū un finanšu sistēmā, jo tie ekspluatē infrastruktūru, kas sniedz iespēju veikt norēķinus par vērtspapīriem – piemēram, akcijām vai obligācijām – finanšu tirgos (33). Tāpēc Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. punktā ir pareizi atzinusi, ka tādi centrālie vērtspapīru depozitāriji kā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir sistēmiskas nozīmes vienības, kas ir būtiskas it īpaši tādēļ, lai efektīvi īstenotu monetāro politiku, pārvaldīšanas programmas uzticamību, garantiju pārvaldīšanu, kā arī vērtspapīru tirgus drošību un efektivitāti. Turklāt, ietekmējot minēto centrālo vērtspapīru depozitāriju darbību, grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkts, iespējams, mazinās finanšu līdzekļus, ko Krievijas Federācijas valdība gūst no valsts obligāciju emisijas, tādējādi palielinot tās militāro darbību izmaksas un ierobežojot tās spēju apdraudēt Ukrainas teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību (34).
48.      Tāpēc, manuprāt, Vispārējai tiesai bija pamats pārsūdzētā sprieduma 106. punktā, nepieļaujot tiesību kļūdu, konstatēt, ka, ņemot vērā to finanšu pakalpojumu nozīmīgumu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja sniedz gan Krievijas valdībai, gan Krievijas Federācijas Centrālajai bankai, un tās plašāko ieguldījumu pienācīgā Krievijas finanšu sistēmas darbībā no kvantitatīvā un kvalitatīvā viedokļa, apelācijas sūdzības iesniedzēja sniedza būtisku materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas Federācijas valdībai grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem, šādu secinājumu var izdarīt, nepārbaudot, vai Krievijas valdībai bija kādas tiešas vai netiešas akcionāra intereses attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, jo saskaņā ar piedāvāto grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta interpretāciju šis vienkārši nav elements, kam jābūt izpildītam, lai piemērotu šajā tiesību normā ietverto kritēriju.
49.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto un tā kā saskaņā ar manis norādīto šo secinājumu 46. un 48. punktā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu un uzskatot, ka uz apelācijas sūdzības iesniedzēju varēja attiekties jēdziens “sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu”, kas izriet no minētās tiesību normas, otrā apelācijas pamata pirmā daļa būtu jānoraida.
2.      Otrā apelācijas pamata otrā daļa
50.      Ar otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pierādījumu standartu, ko Vispārējā tiesa piemērojusi, lai novērtētu, vai apstrīdētajos tiesību aktos norādītie iemesli ir pamatoti. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tad, ja nav skaidras tiesību normas – apstāklis, kura nav šajā lietā –, Padomei nevar vienkārši būt pienākums sniegt “pietiekami konkrētu, precīzu un saskaņotu norāžu kopumu”.
51.      Komisija uzskata, ka šī otrā apelācijas pamata daļa ir nepieļaujama, jo nav skaidrības par tiesību kļūdu, ko pieļāvusi Vispārējā tiesa, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja. Runājot par lietas būtību, gan Padome, gan Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi piemērojusi Tiesas pastāvīgo judikatūru par pierādījumu standartu, kas piemērojams ierobežojošu pasākumu jomā.
52.      Iesākumā, runājot par pieļaujamību, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai apelācijas pamats vai tā daļa būtu pieļaujami pēc būtības, tiem jāatbilst diviem nosacījumiem (35). Pirmkārt, apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētie elementi, kura atcelšana tiek lūgta. Otrkārt, juridiskajiem argumentiem, kas konkrēti izvirzīti apelācijas pamata vai tā daļas atbalstam, noteikti jābūt norādītiem pietiekami skaidri un precīzi. Ja kāds no šiem diviem nosacījumiem nav izpildīts, Tiesa nespēj veikt tiesiskuma pārbaudi, un tādējādi attiecīgais apelācijas pamats vai attiecīgā tā daļa jānoraida kā nepieņemama (36).
53.      Šajā lietā tomēr no apelācijas sūdzības iesniedzējas procesuālajiem dokumentiem izriet, ka ar otrā apelācijas pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 50. punktu. Tāpēc apelācijas sūdzība atbilst pieļaujamības nosacījumam, kas prasa precīzi norādīt tā sprieduma apstrīdētos elementus, kura atcelšanu apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz. Runājot par to juridisko argumentu norādīšanu, kuri izvirzīti apelācijas pamata pamatojumam, apelācijas sūdzības iesniedzējas procesuālajos dokumentos ir arī norādīts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nepiekrīt pierādījumu standartam, ko Vispārējā tiesa piemērojusi šajā lietā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments ir tāds, ka šāds standarts pieļaujams tikai tad, ja tas tieši paredzēts tiesību aktos. Lai gan
apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti ir formulēti kodolīgi, tie ir pietiekami skaidri un precīzi, lai varētu saprast to tvērumu un būtību.
54.      No tā izriet, ka otrā apelācijas pamata otrā daļa atbilst diviem nosacījumiem, kas paredzēti Tiesas iedibinātajā judikatūrā, tādējādi dodot tiesai iespēju veikt tiesiskuma pārbaudi. Tāpēc Komisijas apgalvojums, ka šī daļa jāatzīst par nepieņemamu, būtu jānoraida.
55.      Runājot par lietas būtību, pārsūdzētā sprieduma 50. punktā Vispārējā tiesa ir noteikusi pierādījumu standartu, kas Padomei bija jāizpilda, lai noteiktu, vai ierobežojošie pasākumi, kuri pieņemti un pēc tam saglabāti attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, bija balstīti uz pietiekami stabilu faktisko pamatu (37). Vispārējā tiesa uzskata, ka Padome ir izpildījusi pierādīšanas pienākumu, ja tā Eiropas Savienības Tiesā iesniedz pietiekami konkrētu, precīzu un saskaņotu norāžu kopumu, kas ļauj konstatēt, ka pastāv pietiekama saikne starp vienību, uz kuru attiecas līdzekļu iesaldēšanas pasākums, un šai vienībai piemēroto sarakstā iekļaušanas kritēriju.
56.      Pierādījumu standarta jēdziens attiecas uz to pierādījumu apjomu un veidu, kas vajadzīgi fakta pierādīšanai. Ierobežojošo pasākumu jomā individuāla iekļaušana sarakstā var tikt pierādīta ar tiešiem pierādījumiem – proti, tādiem, kas paši par sevi var pierādīt faktu apgalvojumu, ko Padome norādījusi pamatojumā (38), – vai bieži vien arī ar netiešiem pierādījumiem, piemēram, prezumpcijām vai tā saukto netiešu pierādījumu kopumu (39). Pēdējā minētajā gadījumā Vispārējās tiesas vērtējums nav balstīts uz individuālu Padomes pierādījumu elementu atsevišķu vērtējumu. Tā vietā šis vērtējums ir balstīts uz pierādījumu kopuma pārbaudi, apzinoties, ka, lai gan individuāliem elementiem var nebūt pietiekama svara, lai veidotu pietiekami stabilu faktisko pamatu pierādāmajam pamatojumam, pierādījumu kopuma kumulatīvā ietekme joprojām var atbilst prasītajam pierādījumu standartam.
57.      Šajā lietā pierādījumu standarts, ko Vispārējā tiesa noteikusi pārsūdzētajā spriedumā, ir balstīts, kā redzams arī no atsaucēm tā 50. punktā, uz minētās tiesas pastāvīgo judikatūru. Vispārējā tiesa šo pierādījumu standartu konsekventi ir piemērojusi (40) kopš Tiesa to sākotnēji formulējusi 2015. gada 21. aprīļa spriedumā Anbouba/Padome (C‑605/13 P, EU:C:2015:248) (41). Minētajā lietā Tiesas virspalāta nosprieda, ka iekļaušanu to personu sarakstos, kam piemēro ierobežojošus pasākumus, var uzskatīt par pamatotu, ja tā balstīta uz pierādījumu kopumu, kas attiecas, piemēram, uz šīs personas situāciju, funkcijām un attiecībām tā režīma kontekstā, kuram tā pieder (42). Tiesa šo pašu pierādījumu standartu vēlāk ir piemērojusi savā judikatūrā (43), tostarp diezgan nesenā, par ierobežojošiem pasākumiem, kas veikti saistībā ar situāciju Ukrainā (44).
58.      Tādējādi nevar uzskatīt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, ciktāl tā varēja pamatoties uz pierādījumu standartu, kas balstīts uz pierādījumu kopumu, lai novērtētu, vai Padomes norādītais pamatojums attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju bija pamatots ar pietiekami stabilu faktisko pamatu. Lai gan nav skaidri formulētas Savienības
tiesību normas, pietiek ar norādi, ka šis standarts ir balstīts uz Tiesas pastāvīgo judikatūru. Savukārt apelācijas sūdzības iesniedzēja procesuālajos dokumentos nav sniegusi visaptverošu skaidrojumu par konkrētu tiesību normu vai vispārēju tiesību principu, kas ar šo apstākli, iespējams, ir pārkāpts.
59.      Otrā apelācijas pamata otrā daļa būtu jānoraida un tāpēc šis pamats jānoraida kopumā.
B.      Trešais apelācijas pamats
60.      Ar trešo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, novērtējot samērīguma principu.
61.      Šis pamats ir sadalīts divās daļās. Pirmajā daļā ir kritizēts tas, ka nav izvērtēts pamats, ar ko ir apgalvots, ka ir aizskartas apelācijas sūdzības iesniedzējas pamattiesības no apelācijas sūdzības iesniedzējas klientu tiesību uz īpašumu viedokļa; ar otro daļu ir apšaubīts Vispārējās tiesas secinājums, ka apstrīdētie akti atbilst samērīguma principam.
1.      Trešā apelācijas pamata pirmā daļa
62.      Ar trešā apelācijas pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka vērtējumā par apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvoto pamattiesību aizskārumu nebija jāņem vērā apstrīdēto aktu ietekme uz apelācijas sūdzības iesniedzējas klientu pamattiesībām uz īpašumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā atbilstība samērīguma principam Vispārējai tiesai bija jāanalizē nevis kā parasto subjektīvo tiesību īstenošana, bet kā pārbaude par atbilstību pamatprincipiem, kas saistīta ar visu pasākuma seku ņemšanu vērā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka tās galvenais uzdevums Eiropas Savienības tirgos ir veikt centrālā vērtspapīru depozitārija funkcijas un tādējādi Krievijas vienībām un personām piederošo vērtspapīru nominālā turētāja funkcijas. Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējas sodīšana uzskatāma par tās lietotāju, proti, Krievijas finanšu iestāžu starpnieka un galapatērētāju, sodīšanu.
63.      Padome iebilst pret šīs trešā apelācijas pamata daļas pieņemamību. Tā apgalvo, ka ar šo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja jautā, vai ar apstrīdētajiem tiesību aktiem ir izpildīts vispārējais samērīguma princips, nevis apšauba Vispārējās tiesas veikto šī principa vērtējumu, izvērtējot apelācijas sūdzības iesniedzējas pamattiesību aizskārumu. Tas esot jauns pamats, kas nav bijis izvirzīts pirmajā instancē. Runājot par lietas būtību, gan Padome, gan Komisija nepiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem argumentiem.
64.      Pirmām kārtām, runājot par trešā apelācijas pamata pirmās daļas pieļaujamību, vēlos atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja kādam lietas dalībniekam tiktu ļauts Tiesā pirmoreiz izvirzīt tādus pamatus un argumentus, ko tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, tam tiktu atļauts Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, vērsties ar strīdu, kas būtu plašāks nekā Vispārējā tiesā izskatītais. Apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir vienīgi izvērtēt juridisko risinājumu, kāds pirmajā instancē rasts attiecībā uz izskatītajiem pamatiem un argumentiem (45). Tas tomēr neizslēdz apelācijas sūdzības iesniedzēja iespēju izvirzīt pamatus, kuri radušies no paša pārsūdzētā sprieduma un kuru mērķis ir kritizēt tā pamatotību no tiesību viedokļa (46).
65.      Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma izriet (47), ka Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja pamatu, kurā apgalvots nesamērīgs tās pamattiesību aizskārums. Šajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja virkni argumentu, ar kuriem tā apgalvoja, ka pret to veiktie ierobežojošie pasākumi bija saistīti ar tās klientiem piederošo līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanu, kālab šie pasākumi aizskāra arī klientu tiesības uz īpašumu. Savukārt Vispārējā tiesa pārbaudīja šo argumentu kopumu un pārsūdzētā sprieduma 129. punktā secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja atcelšanas prasības pamatošanai nevar atsaukties uz tiesībām uz īpašumu, kuru tai nav. Atbilstoši judikatūrai uz subjektīvo tiesību pārkāpumu principā var atsaukties tikai persona, kuras tiesības ir iespējami pārkāptas, nevis trešās personas. Pēc tam Vispārējā tiesa paskaidroja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas klientiem bija pieejami tiesiskās aizsardzības līdzekļi valsts tiesās, kurās tie inter alia varēja apgalvot, ka ir pārkāptas to tiesības uz īpašumu, kas nostiprinātas Hartas 17. pantā.
66.      No tā izriet, ka trešā apelācijas pamata pirmajā daļā paustie apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti ir saistīti ar vērtējumu, ko Vispārējā tiesa veikusi pārsūdzētajā spriedumā, it īpaši saistībā ar pirmajā instancē izvirzīto pamatu, kurā ir apgalvots pamattiesību aizskārums. Tādējādi, neskarot atbildi, kas Tiesai jāsniedz šajā tiesvedībā, attiecīgā pirmā daļa nav jauns argumentu kopums, kurš maina tajā izskatāmā strīda priekšmetu. Tāpēc, neraugoties uz Padomes celto iebildumu, ieteiktu to atzīt par pieņemamu.
67.      Otrām
kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apstrīd tās pārsūdzētajā spriedumā minētās judikatūras nozīmīgumu, saskaņā ar kuru, kā minēts iepriekš, prasītājs nevar atcelšanas prasības pamatošanai balstīties uz trešās personas subjektīvo tiesību pārkāpumu. Tās ieskatā šī judikatūra nav izstrādāta ierobežojošu pasākumu kontekstā vai atbilstības samērīguma principam kontekstā.
68.      Jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 129. punktā Vispārējā tiesa savas argumentācijas atbalstam ir minējusi divus spriedumus, ko šī pati tiesa taisījusi, pirmkārt, ekonomikas un monetārās politikas jomā un, otrkārt, antidempinga jomā (48). Lai gan neviens no šiem spriedumiem neattiecas uz ierobežojošu pasākumu jomu, tie ir saderīgi ar Tiesas judikatūru, kurā būtībā norādīts, ka lietas dalībniekiem, kuriem ir subjektīvas tiesības, jāspēj tās faktiski īstenot (49), neatkarīgi no tā procesa rakstura, kas uz tiem attiecas (50). Tāpēc Vispārējā tiesa ir pareizi atzinusi, ka uz subjektīvo tiesību pārkāpumu var atsaukties tikai persona, kuras tiesības šķietami esot tikušas pārkāptas, nevis trešās personas (51).
69.      Turklāt ir svarīgi norādīt – kā Vispārējā tiesa paskaidrojusi pārsūdzētā sprieduma 152. punktā –, ka tad, kad tika pieņemti sākotnējie tiesību akti, Lēmumā 2014/145 un Regulā Nr. 269/2014 bija paredzēta atkāpes procedūra, kas apelācijas sūdzības iesniedzējas klientiem ļāva lūgt kompetentajām valsts iestādēm atbrīvot līdzekļus, kas iesaldēti, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušanu sarakstā (52). Kā izriet arī no pārsūdzētā sprieduma 156. un 159. punkta, turpmāki grozījumi šajā atkāpes procedūrā vēlāk tika izdarīti grozītajā Lēmumā 2014/145 un grozītajā Regulā Nr. 269/2014, lai atvieglotu to vērtspapīru atdošanu apelācijas sūdzības iesniedzējas klientam, kurus tā turēja savos iesaldētajos kontos, kas atvērti Eiropas Savienībā reģistrētajos depozitārijos (53).
70.      No tā izriet, ka ar grozīto Lēmumu 2014/145 un grozīto Regulu Nr. 269/2014 tika izveidots tiesiskais regulējums, ar ko tika nošķirtas apelācijas sūdzības iesniedzējas kā centrālā vērtspapīru depozitārija, no vienas puses, un tās klientu, no otras puses, juridiskās situācijas. Attiecībā uz klientiem, uz kuriem neattiecās neviens ierobežojošs pasākums un kuru līdzekļi vai saimnieciskie resursi bija iesaldēti pret apelācijas sūdzības iesniedzēju veikto ierobežojošo pasākumu dēļ, lēmums par šo līdzekļu vai saimniecisko resursu atbrīvošanu
bija jāpieņem
valsts iestādēm. Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti secināja, ka, ciktāl šī procedūra bija saistīta ar Savienības tiesību īstenošanu, šīm iestādēm bija pienākums ievērot Hartu saskaņā ar tās 51. panta 1. punktu. Šī tiesa arī pamatoti uzsvēra, ka saistībā ar jebkuru strīdu, kas rodas, īstenojot šīs atkāpes, apelācijas sūdzības iesniedzējas klientiem bija tiesiskās aizsardzības līdzekļi, kas tiem pieejami valsts tiesās, kurās tie inter alia varēja atsaukties uz Hartas 17. pantā nostiprināto tiesību uz īpašumu pārkāpumu (54). Nevar izslēgt, ka šajās procedūrās Tiesai var iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, vai Regulā Nr. 269/2014 paredzētās atkāpes ir saderīgas ar Savienības tiesībām (55).
71.      Tādējādi Vispārējo tiesu nevar kritizēt par to, ka tā ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotā pamattiesību aizskāruma vērtējums neprasīja ņemt vērā apstrīdēto tiesību aktu ietekmi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas klientu pamattiesībām uz īpašumu.
72.      Trešā apelācijas pamata pirmā daļa, manuprāt, būtu jānoraida.
2.      Trešā apelācijas pamata otrā daļa
73.      Ar trešā apelācijas pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apstrīd vērtējumu, ko Vispārējā tiesa veikusi attiecībā uz Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem saistībā ar tās darījumdarbības brīvību un tiesībām uz īpašumu.
74.      Padome un Komisija apstrīd šos argumentus.
75.      Kā norādīts šo secinājumu 18. punktā, pārsūdzētā sprieduma 134.–146. punktā Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumu, ka attiecībā uz to veiktie ierobežojošie pasākumi nesamērīgi aizskāruši tās pamattiesības, proti, tās darījumdarbības brīvību un tiesības uz īpašumu. It īpaši Vispārējā tiesa uzskatīja, ka attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju veikto ierobežojošo pasākumu radīto iejaukšanos nevar uzskatīt par nesamērīgu, ciktāl:
–        tie bija atbilstoši, ņemot vērā starptautiskajai sabiedrībai tik būtiskus vispārējo interešu mērķus kā miera un starptautiskās drošības saglabāšana;
–        apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija norādījusi nevienu alternatīvu un mazāk ierobežojošu pasākumu vai nebija pierādījusi, ka Padome būtu varējusi iecerēt pieņemt mazāk ierobežojošus pasākumus, kas ir tikpat piemēroti kā tie, kurus tā paredzēja ar apstrīdētajiem tiesību aktiem;
–        attiecīgo interešu izsvēršana pierādīja, ka ierobežojošo pasākumu radītās neērtības apelācijas sūdzības iesniedzējai nav nesamērīgas, ņemot vērā starptautiskā miera un drošības uzturēšanas fundamentālo nozīmīgumu;
–        ierobežojošo pasākumu sekas izpaudās tikai Eiropas Savienības teritorijā tādējādi, ka tās labākajā gadījumā skāra tikai daļu no pašu apelācijas sūdzības iesniedzējai piederošajiem pašas līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem;
–        attiecīgie ierobežojošie pasākumi neliedza apelācijas sūdzības iesniedzējai tiesības atbilstoši Lēmuma 2014/145 2. panta 6. punkta a) apakšpunktam un Regulas Nr. 269/2014 7. panta 2. punkta a) apakšpunktam saņemt procentus vai citu atlīdzību no tās iesaldētajiem kontiem, kuros ir noguldīti minētie līdzekļi un saimnieciskie resursi, ja vien visi šie procenti un pārējā atlīdzība arī nav iesaldēti; un
–        šie pasākumi paredzēja iespēju atļaut tādu iesaldēto līdzekļu vai saimniecisko resursu izmantošanu, kas nepieciešami strīdīgajos sarakstos iekļauto juridisko personu, vienību vai struktūru pamatvajadzību segšanai.
76.      Pirmkārt, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi ir nevis pagaidu, bet pastāvīgi, jo tie ir saglabājušies ilgāk nekā divus gadus, pietiek ar norādi, ka saskaņā ar grozītā Lēmuma 2014/145, 6. pantu apstrīdētie tiesību akti apelācijas sūdzības iesniedzējai bija piemērojami ierobežotā laika posmā. Šie pasākumi tika arī pastāvīgi pārskatīti. Turklāt, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa vērtējumu ir veikusi, ņemot vērā “teorētiskus apsvērumus, bet ne konkrētas efektivitātes pamatu”, šāds arguments, kā to norāda Padome, nav pamatots ar konkrētiem iemesliem.
77.      Otrkārt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot apstrīdēto tiesību aktu samērīgumu, nav ņēmusi vērā ietekmi uz tās klientiem, jau iepriekš norādīju, ka Vispārējā tiesa patiesībā atsaucās uz grozītajā Lēmumā 2014/145 paredzētajām atkāpēm, kas deva iespēju valsts iestādēm pēc to sākotnējo tiesību aktu pieņemšanas, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējai tika piemēroti ierobežojošie pasākumi, ļaut atbrīvot apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzekļus vai saimnieciskos resursus, lai apelācijas sūdzības iesniedzēja varētu veikt pasākumu, kas izpaužas kā to vērtspapīru/obligāciju atdošana tās klientiem, kurus tā turēja savos iesaldētajos kontos, kas atvērti Eiropas Savienībā reģistrētos depozitārijos. Turklāt, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tās klientiem “[nebija] nekāda sakara ar konfliktu Ukrainā”, pietiek ar atgādinājumu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ierobežojoši pasākumi pēc definīcijas var nodarīt kaitējumu personām, kas nav atbildīgas par situāciju, kuras dēļ ir veikti attiecīgie pasākumi (56).
78.      Treškārt, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka, iekļaujot to apstrīdētajos tiesību aktos ietvertajos sarakstos, Padome faktiski bija paredzējusi iesaldēt visu Krievijas ieguldītāju aktīvus, tos individuāli neiekļaujot sarakstos un identificējot prasītajā līmenī, norādu, ka šis ir specifisks arguments, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, kas jau minēta šo secinājumu 64. punktā, šis arguments būtu jānoraida kā nepieņemams.
79.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtēdama, vai apstrīdētie tiesību akti atbilst samērīguma principam.
80.      Trešā apelācijas pamata otrā daļa un līdz ar to trešais apelācijas pamats kopumā jānoraida.
V.      Secinājums
81.      Pēc šajos secinājumos veiktās analīzes ierosinu Tiesai apelācijas sūdzību saistībā ar otro un trešo pamatu noraidīt.
82.      Nepaudīšu viedokli nedz par atlikušajiem apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem apelācijas pamatiem, nedz par to, kuram lietas dalībniekam būtu jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”.
3      Turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”.
4      Turpmāk tekstā kopā – “sākotnējie tiesību akti”.
5      Turpmāk tekstā kopā – “2023. gada marta tiesību akti par saglabāšanu sarakstā”.
6      Turpmāk tekstā kopā – “2023. gada septembra tiesību akti par saglabāšanu sarakstā” un kopā ar sākotnējiem tiesību aktiem un 2023. gada marta tiesību aktiem par saglabāšanu sarakstā – “apstrīdētie tiesību akti”.
7      Skat. arī spriedumus, 2025. gada 13. marts, Shuvalov/Padome (C‑271/24 P, EU:C:2025:180); 2025. gada 1. augusts, Timchenko/Padome (C‑702/23 P, EU:C:2025:605) un Timchenko/Padome (C‑703/23 P, EU:C:2025:608); un 2025. gada 16. oktobris, Timchenko/Padome (C‑805/24 P, EU:C:2025:792).
8      Padomes Lēmums (2014. gada 17. marts) par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2014, L 78, 16. lpp.).
9      Padomes 2022. gada 25. februāra lēmums, ar kuru groza Lēmumu 2014/145 (OV 2022, L 50, 1. lpp).
10      Padomes Regula (2014. gada 17. marts) par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2014, L 78, 6. lpp.).
11      Padomes 2022. gada 25. februāra regula, ar kuru groza Regulu Nr. 269/2014 (OV 2022, L 51, 1. lpp.).
12      Turpmāk tekstā – “grozītais Lēmums 2014/145”.
13      Turpmāk tekstā – “grozītā Regula Nr. 269/2014”.
14      Turpmāk tekstā – “strīdīgie saraksti”.
15      Turpmāk tekstā – “Harta”.
16      Padomes Regula (2014. gada 31. jūlijs) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (OV 2014, L 229, 1. lpp.).
17      Turpmāk tekstā – “spriedums Central Bank of Iran”. Skat. it īpaši minētā sprieduma 44. un 45. punktu.
18      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
19      Skat. interalia spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      Skat. inter alia definīciju, kas sniegta Oxford English Dictionary, pieejama vietnē: https://www.oed.com/dictionary/support_v?tl=true.
21      Skat., piemēram, franču valodas darbības vārda “soutenir” definīcijas, kas sniegtas Le Robert vārdnīcā, pieejama vietnē: https://dictionnaire.lerobert.com/definition/soutenir; vācu valodas darbības vārda “unterstützen” definīcijas, kas sniegtas Duden vārdnīcā, pieejama vietnē: https://www.duden.de/rechtschreibung/unterstuetzen_unterstuetzt; itāļu valodas darbības vārda “supportare”, definīcijas, kas sniegtas Treccani vārdnīcā, pieejama vietnē: https://www.treccani.it/vocabolario/supportare/; un spāņu valodas darbības vārda “apoyar” definīcijas, kas sniegtas Real Academia Española vārdnīcā, pieejama vietnē: https://dle.rae.es/apoyar.
22      Turpmāk tekstā – “mani secinājumi lietā Mazepin/Padome”, it īpaši 42.–44. punkts. Lieta joprojām ir izskatīšanā Tiesā.
23      Skat. arī manus secinājumus lietā Pumpyanskiy/Padome (C‑696/23 P, EU:C:2025:409, 39.–41. punkts); lietā Khudaverdyan/Padome (C‑704/23 P, EU:C:2025:410, 43.–45. punkts); lietā Rashnikov/Padome (C‑711/23 P, EU:C:2025:411, 45.–47. punkts); un lietā Khan/Padome (C‑111/24 P, EU:C:2025:413, 41.–43. punkts). Šīs lietas joprojām ir izskatīšanā Tiesā.
24      Skat. Lēmuma 2022/329 9. apsvērumu.
25      Skat. Lēmuma 2022/329 11. apsvērumu.
26      Salīdzinājumam skat. Regulas Nr. 833/2014 4. panta 1. un 2. punktu, kas inter alia aizliedz piegādāt dažas preces, tehnoloģijas un pakalpojumus jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai Krievijā vai izmantošanai Krievijā.
27      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 123. punkts), un 2020. gada 25. jūnijs, VTB Ban/Padome (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, 59. punkts).
28      Spriedums, 2009. gada 19. novembris, Sturgeon u.c. (C‑402/07 un C‑432/07, EU:C:2009:716, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
29      Skat. šo secinājumu 37. punktu.
30      Skat. Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmumu, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP (OV 2010, L 195, 39. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2012. gada 15. oktobra Lēmumu 2012/635/KĀDP (OV 2012, L 282, 58. lpp.), kurā ir paredzēts sarakstā iekļaušanas kritērijs, kas piemērojams “citām personām, vienībām vai struktūrām, kas sniedz atbalstu, piemēram, materiālu atbalstu, loģistikas vai finansiālu atbalstu, Irānas valdībai, un personām un vienībām, kas ir saistītas ar tām”. Skat. arī Padomes Regulas (ES) Nr. 267/2012 (2012. gada 23. marts) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu (OV 2012, L 88, 1. lpp.) 23. panta 2. punkta d) apakšpunktu.
31      Skat. it īpaši minēto secinājumu 52. punktu.
32      Skat. arī spriedumu, 2016. gada 1. marts, National Iranian Oil Company/Padome (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 79.–83. punkts).
33      Saistībā ar centrālo vērtspapīru depozitāriju sistēmisko nozīmīgumu no Savienības tiesību skatupunkta skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 909/2014 (2014. gada 23. jūlijs) par vērtspapīru norēķinu uzlabošanu Eiropas Savienībā, centrālajiem vērtspapīru depozitārijiem un grozījumiem Direktīvās 98/26/EK un 2014/65/ES un Regulā (ES) Nr. 236/2012 (OV 2014, L 257, 1. lpp.) 2., 4., 6., 35., 48. un 69. apsvērumu, kā arī 19. un 22. pantu. Skat. arī: Eiropas Komisija, “Central securities depositories (CSDs)”, pieejams vietnē: https://finance.ec.europa.eu/capital‑markets-union-and-financial-markets/financial-markets/post-trade-services/central-securities-depositories-csds_en.
34      Pēc analoģijas skat. manus secinājumus lietā Mazepin/Padome, 47. punkts.
35      Skat. LESD 256. panta 1. punkta otro daļu, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu.
36      Skat. inter alia spriedumus, 2025. gada 13. marts, Shuvalov/Padome (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, 33. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2025. gada 26. jūnijs, EVH u.c./Komisija (C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P un C‑470/23 P, EU:C:2025:478, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
37      Skat. pārsūdzēto spriedumu, 49. punkts. Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 119. punkts).
38      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 124. punkts).
39      Skat. Filpo, F., “Evidence standards in the judicial review of restrictive measures”, ERA Forum, Nr. 20, 2020, 620. un 621. lpp.
40      Skat., piemēram, kā nesenāko judikatūru spriedumus, 2024. gada 15. maijs, Anbouba/Padome (T‑471/22, EU:T:2024:315, 54. punkts); 2024. gada 12. jūnijs, Shammout/Padome (T‑649/22, EU:T:2024:376, 64. punkts); 2024. gada 18. decembris, Mironovich Shor/Padome (T‑489/23, EU:T:2024:912, 139. punkts); un 2024. gada 18. decembris, Tauber/Padome (T‑493/23, EU:T:2024:913, 133. punkts).
41      Turpmāk tekstā – “spriedums lietā Anbouba”.
42      Skat. it īpaši spriedumu lietā Anbouba, 52. un 54. punkts. Skat. arī ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Anbouba/Padome (C‑605/13 P un C‑630/13 P, EU:C:2015:2, 208. punkts).
43      Skat. spriedumus, 2016. gada 28. jūlijs, Tomana u.c./Padomes un Komisija (C‑330/15 P, EU:C:2016:601, 82. punkts), un 2016. gada 21. septembris, Komisija/Spānija (C‑139/15 P, EU:C:2016:707, 60. un 61. punkts).
44      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Timchenko/Padome (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, 39. punkts).
45      Skat. inter alia spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, PT Pelita Agung Agrindustri un PT Permata Hijau Palm Oleo/Komisija (C‑112/23 P, EU:C:2024:899, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
46      Skat. inter alia spriedumu, 2014. gada 10. aprīlis, Komisija/Siemens Österreich u.c. un Siemens Transmission & Distribution u.c./Komisija (no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
47      Skat. šo secinājumu 13. un 17. punktu.
48      Skat. attiecīgi spriedumus, 2019. gada 19. septembris, Zhejiang Jndia Pipeline Industry/Komisija (T‑228/17, EU:T:2019:619), un 2022. gada 22. jūnijs, Anglo Austrian AAB un Belegging‑Maatschappij “Far‑East”/ECB (T‑797/19, EU:T:2022:389, 285. punkts).
49      Skat. inter alia spriedumus, 2015. gada 10. septembris, Fliesen‑Zentrum Deutschland (C‑687/13, EU:C:2015:573, 73. punkts), un 2023. gada 21. septembris, China Chamber of Commerce for Import un Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 223. punkts un tajā minētā judikatūra).
50      Spriedums, 2021. gada 9. septembris, Adler Real Estate u.c. (C‑546/18, EU:C:2021:711, 59. punkts). Ir tiesa, ka pēdējā minētā judikatūra ir attīstījusies saistībā ar tiesībām uz aizstāvību, nevis saistībā ar citām pamattiesībām, piemēram, darījumdarbības brīvību vai tiesībām uz īpašumu, kas aplūkotas šajā lietā. Tomēr Tiesas judikatūrā vispārīgāk ir skaidra atsauce uz “būtiskām” tiesībām, kas, manuprāt, nozīmē, ka judikatūra ir pilnībā piemērojama lietai, kura saistīta ar apgalvotu pamattiesību aizskārumu, kā tas ir šajā tiesvedībā.
51      Kā Padome pareizi norāda, pieeju, ko Tiesa un Vispārējā tiesa izmantojusi judikatūrā, pēc analoģijas atbalsta Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra par Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 34. pantu, it īpaši saistībā ar akcionāru tiesību īstenošanu, ko veic uzņēmums. Minētā tiesa uzskata, ka uzņēmumu akcionārus principā nevar uzskatīt par personām, kas “cietušas” no aktiem un pasākumiem, kuri skar viņu uzņēmumus, Konvencijas 34. panta izpratnē.
52      Skat. it īpaši grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 5. punktu un Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punktu.
53      Skat. it īpaši Lēmuma 2014/145 2. panta 19. un 25. punktu un grozītās Regulas Nr. 269/2014 6.b panta 5. un 5.a punktu.
54      Skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 131.–133., 155. un 158. punktu.
55      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments (294/83, EU:C:1986:166, 23. punkts).
56      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 149. punkts), un 2020. gada 25. jūnijs, VTB Bank/Padome (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, 81. punkts).