62009CC0274_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā prāvā Tiesai vēlreiz tiek lūgts spriest par kritērijiem, kas ļauj nošķirt pakalpojumu koncesiju no pakalpojumu publiskā iepirkuma.
2. Oberlandesgericht München [Minhenes Augstākā tiesa] (Vācija) uzdoto prejudiciālo jautājumu teksts ir šāds:
“1) Vai pakalpojumu (šajā gadījumā – glābšanas dienesta pakalpojumi) līgums, saskaņā ar kuru līgumslēdzējas iestādes atlīdzību nemaksā pakalpojuma sniedzējam tieši, bet
a) atlīdzība par [pakalpojuma] sniegšanu tiek noteikta pārrunu ceļā starp pakalpojumu sniedzēju un trešajām personām, kas savukārt arī ir līgumslēdzējas iestādes (šajā gadījumā – sociālā nodrošinājuma iestādes),
b) gadījumā, ja netiek panākta vienošanās, lēmumu pieņem speciāli šādam gadījumam izveidota šķīrējtiesa, kuras lēmumu pārbauda valsts tiesas, un
c) atlīdzību maksā nevis tieši pakalpojuma saņēmēji, bet gan, veicot regulārus maksājumus, centrālais norēķinu birojs, kura pakalpojumi pakalpojuma sniedzējam ir jāizmanto saskaņā ar likuma normām,
tādēļ vien ir uzskatāms par pakalpojumu koncesiju Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (2), 1. panta 4. punkta izpratnē, nevis par pakalpojuma valsts līgumu [pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu] direktīvas 1. panta 2. punkta a) un d) apakšpunkta izpratnē?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai pakalpojumu koncesija pastāv tādā gadījumā, ja ar attiecīgo publisko pakalpojumu saistītais uzņēmējdarbības risks ir ierobežots, jo
a) saskaņā ar tiesību normu atlīdzību par sniegto pakalpojumu veido uz uzņēmējdarbības pamatprincipiem balstītas izmaksas, kas atbilst pakalpojuma sniegšanai pienācīgā kvalitātē, taupīgai un ekonomiskai uzņēmuma vadībai, kā arī efektīvai darba organizācijai;
b) atlīdzību par sniegto pakalpojumu maksā maksātspējīgas sociālā nodrošinājuma iestādes, un
c) tiek nodrošināta zināma līgumā noteiktā pakalpojuma sniegšanas ekskluzivitāte,
taču pakalpojuma sniedzējs šo ierobežoto risku uzņemas pilnā apmērā?”
3. Tiesas sniegtajai atbildei uz uzdotajiem jautājumiem būtu jāpalīdz iesniedzējtiesai izskatīt apelācijas sūdzību, ko Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (turpmāk tekstā – “ Stadler ”) cēla par Vergabekammer Südbayern (Dienvidbavārijas Publiskā iepirkuma palāta) lēmumu, ar kuru kā nepieņemamu tā noraidījusi Stadler prasību saistībā ar tādu pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru glābšanas dienesta jomā, ko sniedz Zweckverband für Rettungsdienst und Feuerwehralarmierung Passau (Pasavas pašvaldību apvienība glābšanas un ugunsdzēsības signalizācijas pakalpojumu sniegšanai, turpmāk tekstā – “Pasavas pašvaldību apvienība”) Bavārijas Likuma par glābšanas dienestu ( Bayerisches Rettungsdienstgesetz, turpmāk tekstā – “ BayRDG ”) izpratnē, jo uzdevums – sniegt glābšanas dienesta pakalpojumus – esot uzskatāms par pakalpojumu koncesiju, uz kuru neattiecas tiesiskais regulējums publiskā iepirkuma jomā.
4. Stadler, kurš līdz 2008. gada 31. decembrim Pasavas pašvaldību apvienībai sniedza glābšanas dienesta pakalpojumus (3), uzskata, ka attiecīgais tirgus ir nevis pakalpojumu koncesija Direktīvas 2004/18 1. panta 4. punkta izpratnē, bet gan pakalpojumu publiskā iepirkuma līgums minētās direktīvas 1. panta 2. punkta a) un d) apakšpunkta izpratnē.
5. Turpretī Pasavas pašvaldību apvienība, atbildētāja pamata prāvā, kā arī divas personas, kas iestājušās pamata lietā, proti, Malteser Hilfsdienst eV un Bayerisches Rotes Kreuz (Bavārijas Sarkanais Krusts) (4), uzskata, ka attiecīgie līgumi ir pakalpojumu koncesija.
6. Tiesai rakstveida apsvērumus iesniedza ne tikai pamata prāvas dalībnieki, bet arī Vācijas Federatīvā Republika, Čehijas Republika, kā arī Eiropas Kopienu Komisija. 2010. gada 24. jūnija tiesas sēdē tika uzklausīti Zviedrijas Republikas, kā arī minēto personu, izņemot Čehijas Republiku, mutvārdu paskaidrojumi.
Valsts tiesiskais regulējums
7. Vācijā valsts glābšanas dienesta pakalpojumu jomā pašvaldības – kā iestādes, kas ir atbildīgas par šo pakalpojumu organizēšanu, – noslēdz līgumus ar pakalpojumu sniedzējiem, lai nodrošinātu šos pakalpojumus visiem to pārraudzībā esošās teritorijas iedzīvotājiem.
8. Attiecībā uz atlīdzību, kas maksājama šo pakalpojumu sniedzējiem, dažādās federālajās zemēs pastāv divi atšķirīgi modeļi. Saskaņā ar pirmo, tā saukto “piedāvājuma” modeli pašvaldība atlīdzību maksā tieši (5) . Saskaņā ar otro, tā saukto “koncesijas” modeli glābšanas dienesta pakalpojumu sniedzējs pats iekasē finansiālu atlīdzību no pacientiem vai sociālā nodrošinājuma iestādēm.
9. Bavārijas federālā zeme, kurā noris pamata prāva, izvēlējās koncesijas modeli. Glābšanas dienesta pakalpojumus Bavārijā, kas ietver ātro palīdzību, pacientu pārvadāšanu mediķa pavadībā, slimu cilvēku pārvadāšanu, glābšanu kalnos un grotās, kā arī glābšanu ūdenī, reglamentē BayRDG, kas stājās spēkā 2009. gada 1. janvārī.
10. Attiecībā uz ātrās palīdzības, pacientu pārvadāšanas mediķa pavadībā un slimu cilvēku pārvadāšanas pakalpojumiem BayRDG 13. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts, ka pašvaldību apvienība glābšanas un ugunsdzēsības signalizācijas pakalpojumu sniegšanai šo pakalpojumu sniegšanu uztic tādām palīdzības organizācijām kā Bayerisches Rotes Kreuz, Arbeiter‑Samariter‑Bund (Samāriešu savienība), Malteser‑Hilfsdienst (Maltas ordeņa Palīdzības dienests) vai Johanniter‑Unfall‑Hilfe (Svētā Jāņa brīvprātīgie). Tikai gadījumā, ja palīdzības organizācijas nevar uzņemties šo uzdevumu vai nav spējīgas to izpildīt, pašvaldību apvienība glābšanas un ugunsdzēsības signalizācijas pakalpojumu sniegšanai šo pakalpojumu sniegšanu uz zemes uztic trešām personām vai arī pati vai ar tās dalībnieku starpniecību uzņemas to izpildi.
11. Saskaņā ar BayRDG 13. panta 4. punktu tiesiskās attiecības starp pašvaldību apvienību glābšanas un ugunsdzēsības signalizācijas pakalpojumu sniegšanai un uzņēmēju, kurš ir apņēmies sniegt glābšanas dienesta pakalpojumus, tiek reglamentētas publisko tiesību līgumā.
12. BayRDG 21. pantā ir paredzēts, ka jebkurai personai, kas vada ātrās palīdzības, pacientu pārvadāšanas mediķa pavadībā un slimu cilvēku pārvadāšanas pakalpojumus sniedzošu uzņēmumu, tam ir jāsaņem atļauja. Saskaņā ar BayRDG 24. panta 2. punktu šī atļauja ir jāizsniedz, ja saskaņā ar šā paša likuma 13. panta 4. punktu tiek noslēgts publisko tiesību līgums.
13. BayRDG 32. pantā ir noteikts, ka par glābšanas dienesta pakalpojumu sniegšanu, tai skaitā mediķu dalību, ir jāmaksā atlīdzība, ko veido uz uzņēmējdarbības pamatprincipiem balstītas izmaksas, kas atbilst pakalpojuma sniegšanai pienācīgā kvalitātē, taupīgai un ekonomiskai uzņēmuma vadībai, kā arī efektīvai darba organizācijai.
14. Atlīdzības maksāšana ātrās palīdzības, pacientu pārvadāšanas mediķa pavadībā un slimu cilvēku pārvadāšanas pakalpojumu sniedzējiem uzņēmumiem ir reglamentēta BayRDG 34. pantā, kura teksts ir šāds:
“[..]
(2) Sociālā nodrošinājuma iestādes vienojas ar glābšanas dienesta pakalpojumu sniedzējiem vai to reģionālajām apvienībām par standarta atlīdzību, ko sociālā nodrošinājuma iestādēm maksā par ātrās palīdzības darbiem, pacientu pārvadāšanu mediķa pavadībā vai slimu cilvēku pārvadāšanu [..].
(3) Vienošanās par atlīdzības apjomu nākamajam gadam tiek slēgta ik gadu.
(4) Izmaksas par ātrās palīdzības darbiem, pacientu pārvadāšanu mediķa pavadībā vai slimu cilvēku pārvadāšanu ir jāsadala starp visiem pakalpojumu saņēmējiem pēc vienotiem principiem. Pakalpojumu sniedzējiem ar sociālā nodrošinājuma iestādēm nolīgtajā apjomā ir jāiekasē atlīdzība arī no visām citām personām un iestādēm, kas izmanto valsts glābšanas dienesta pakalpojumus.
(5) Saskaņā ar 32. panta otro teikumu atlīdzību veido iepriekš paredzamās pakalpojumu sniegšanas izmaksas par ātrās palīdzības darbiem, pacientu pārvadāšanu mediķa pavadībā un slimu cilvēku pārvadāšanu, kā arī iespējamo izsaukumu skaits attiecīgajā laika posmā. Pie pakalpojumu izmaksām it īpaši ir pieskaitāmas ārsta, kurš piedalās glābšanas darbos, izmaksas, [..] kā arī – saskaņā ar 8. punktu – Bavārijas glābšanas dienesta Centrālā norēķinu biroja darbības izmaksas. Atlīdzības noteikšanai sociālā nodrošinājuma iestādes vienojas atsevišķi ar katru pakalpojuma sniedzēju, glābšanas darbu vadības centru vadītājiem, kā arī ar Bavārijas glābšanas dienesta Centrālo norēķinu biroju par paredzamajām izmaksām attiecīgajā maksājuma periodā. Izmaksu apjomu var noteikt kā fiksētu budžetu.
(6) Ja vienošanās par pakalpojumu sniegšanas atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai vienošanās saskaņā ar 5. punktu netiek panākta līdz 30. novembrim, kas ir datums pirms nākamā saimnieciskā gada, kurā tiek veikts maksājums, tad par iespējamo izmaksu apjomu un pakalpojumu sniegšanas atlīdzības lielumu notiek šķīrējtiesas process [..]. Atlīdzības apjoms netiek pielāgots ar atpakaļejošu datumu.
(7) Ar ieņēmumiem, kas iegūti no ātrās palīdzības darbiem, pacientu pārvadāšanas mediķa pavadībā un slimu cilvēku pārvadāšanas, tiek segtas izmaksas ar sociālā nodrošinājuma iestādēm nolīgtajā vai likumīgi noteiktajā paredzamajā apjomā (ieņēmumu kompensācija). Pēc maksājuma perioda beigām katram pakalpojumu sniedzējam, glābšanas darbu vadības centra vadītājam, kā arī Bavārijas glābšanas dienesta Centrālā norēķinu biroja galīgajos norēķinos ir jāuzrāda faktiski radušās izmaksas un tās jāsalīdzina ar nolīgtajām izmaksām (grāmatvedības atskaišu iesniegšana). Ja faktisko izmaksu apjoms atšķiras no paredzamo izmaksu apjoma, par kuru panākta vienošanās ar sociālā nodrošinājuma iestādēm, tad grāmatvedības atskaišu rezultāts ir jāiekļauj tuvākajās sarunās par atlīdzību; jautājums par šo rezultātu netiek izskatīts, ja pakalpojumu sniedzēja [..] vai centrālā norēķinu biroja izmaksas [..] ir noteiktas kā fiksēts budžets.
(8) Lai īstenotu 2.–7. punktu un 35. pantu, tiek izmantots Bavārijas glābšanas dienesta Centrālais norēķinu birojs, kas it īpaši
1) sniedz konsultācijas vienošanās par pakalpojumu sniegšanas atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai vienošanās saskaņā ar 5. punktu ietvaros;
2) balstoties uz iesaistīto pušu paredzamajām izmaksām un sagaidāmo valsts glābšanas dienesta izsaukumu skaitu, aprēķina nepieciešamo atlīdzības summu un iesniedz to apspriešanai iesaistītajām pusēm ar mērķi panākt vienošanos; tas pats attiecas arī uz nepieciešamo atlīdzības apjoma pielāgošanu attiecīgajā saimnieciskajā gadā;
3) iekasē no maksātājiem [..] atlīdzību par valsts glābšanas dienesta pakalpojumu sniegšanu;
4) veic ieņēmumu kompensāciju [..];
5) sedz glābšanas dienestam radušās izmaksas par sniegtajiem pakalpojumiem [..];
6) pārbauda pakalpojumu sniedzēju grāmatvedības atskaišu [..] ticamību un aprēķinu pareizību, un
7) sagatavo pārbaudītu valsts glābšanas dienesta galīgo finanšu pārskatu.
Bavārijas glābšanas dienesta Centrālais norēķinu birojs sniedz savus pakalpojumus bez mērķa gūt peļņu. Visām iesaistītajām pusēm ir pienākums atbalstīt Bavārijas glābšanas dienesta Centrālā norēķinu biroja darbību un nodot tam visu nepieciešamo informāciju un rakstiskos dokumentus.”
15. Atlīdzības par sniegto pakalpojumu jomā kompetentās šķīrējtiesas sastāvs ir precizēts BayRDG
48. pantā. Saskaņā ar šo pantu strīdos par atlīdzību glābšanas darbiem uz zemes tā sastāv no trīs glābšanas darbu uz zemes veicēju pārstāvjiem un trīs sociālā nodrošinājuma iestāžu pārstāvjiem, kā arī no priekšsēdētāja, ko kopīgi ieceļ valsts glābšanas dienesta pakalpojumu veicēji, Bavārijas Slimokases ārstu apvienība, organizācijas, kas nodrošina ārsta klātbūtni slimu cilvēku pārvadāšanas laikā, un sociālā nodrošinājuma iestādes.
16. BayRDG 53. pantā glābšanas dienesta pakalpojumu jomā kompetentajai centrālajai pārvaldei, proti, Bavārijas federālās zemes Iekšlietu ministrijai, tiek piešķirtas tiesības, pieņemot tiesību aktu, noteikt centrālo norēķinu biroju Bavārijas glābšanas dienesta pakalpojumiem.
Vērtējums
17. Iesniedzējtiesai ir lūgts noteikt, vai līgumi, kas noslēgti saskaņā ar koncesijas modeli, ir kvalificējami kā pakalpojumu koncesija vai, neraugoties uz attiecīgā modeļa nosaukumu, – kā pakalpojumu publiskais iepirkums. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šis jautājums ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai Savienības tiesības (6), šajā gadījumā – jēdzienu “valsts līgumi [publiskais iepirkums]”, “pakalpojumu publiskais iepirkums” un “pakalpojumu koncesija” definīcijas, kas iekļautas Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta a) un d) apakšpunktā un 4. punktā, kā arī atbilstošo Tiesas judikatūru.
18. Tā kā Direktīvas 2004/18 17. pantā ir noteikts, ka šī direktīva nav piemērojama pakalpojumu koncesijām, attiecīgo līgumu kvalificēšana ietekmē to noslēgšanas procedūru. Tomēr, lai arī pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā pakalpojumu koncesijas līgumus neregulē neviena direktīva, ar kuru Savienības likumdevējs ir reglamentējis publiskā iepirkuma jomu, publisko tiesību iestādēm, kas slēdz šādus līgumus, ir jāievēro EK līguma pamatnoteikumi, it īpaši EKL 43. un 49. pants, kā arī no tiem izrietošais pārskatāmības pienākums (7) .
19. Šajā ziņā vēlos vēlreiz uzsvērt, ka līgumi, kas noslēgti atbilstoši tā saucamajam koncesijas modelim, ir jākvalificē valsts tiesai, nevis Tiesai prejudiciāla nolēmuma procedūras ietvaros. Tiesai, atbildot uz abiem prejudiciālajiem jautājumiem, kas ir cieši saistīti un, manuprāt, izskatāmi kopā, ir jāizskaidro un jāprecizē kritēriji, ko būtu lietderīgi izmantot, veicot šo kvalificēšanu (8) .
20. Vispirms ir jāatzīmē, ka šajā lietā uzdotie jautājumi ir līdzīgi tiem, kas uzdoti lietā, kurā tika pasludināts 2009. gada 10. septembra spriedums Eurawasser (9) . Abos gadījumos iesniedzējtiesām būtībā radās jautājums par to, vai, pirmkārt, tas, ka publisko tiesību iestāde, ar kuru pakalpojumu sniedzējam ir līgumiskas attiecības, tam atlīdzību nemaksā tieši, pats par sevi nozīmē, ka līgums ir kvalificējams kā pakalpojumu koncesija, un, otrkārt, vai, veicot šo kvalificēšanu, noteicoša nozīme ir tam, ka ar līgumā noteiktajiem pakalpojumiem saistītais uzņēmējdarbības risks, kas jāuzņemas pakalpojumu sniedzējam, jau no sākuma ir ierobežots, proti, pat tad, ja pakalpojumus sniedz attiecīgā publisko tiesību iestāde.
21. Tādējādi prejudiciālie jautājumi attiecas uz diviem kritērijiem, kurus Tiesa izmanto, lai nošķirtu pakalpojumu koncesiju no pakalpojumu publiskā iepirkuma. Runa ir, pirmkārt, par “tiešas atlīdzības [pakalpojumu sniedzējam] neesamību”, proti, atlīdzību maksā nevis publisko tiesību iestāde, kas piešķir attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, bet trešās personas, un, otrkārt, par “ar attiecīgajiem pakalpojumiem saistītā uzņēmējdarbības riska uzņemšanos”.
22. Tiesa ir izskaidrojusi šo divu kritēriju mijiedarbību spriedumā lietā Parking Brixen (10), nospriežot, ka tiešas atlīdzības pakalpojumu sniedzējam neesamība nozīmē, ka pakalpojumu sniedzējs uzņemas uzņēmējdarbības risku par attiecīgajiem pakalpojumiem, un tātad raksturo sabiedrisko pakalpojumu koncesiju.
23. Spriedumā lietā Komisija/Itālijā (11) Tiesa saskaņā ar jēdziena “pakalpojumu koncesija” definīciju, kas sniegta Direktīvā 2004/18, tiešas atlīdzības neesamības kritēriju aizstāja ar kritēriju “atlīdzība, kas iekļauta pakalpojumu sniedzēja tiesībās sniegt pakalpojumus”. Piemērojot šo kritēriju, Tiesa tātad uzskatīja, ka pakalpojumu koncesija ir tad, ja līgumā noteiktais atlīdzības veids piešķir tiesības sniegt pakalpojumu un ja pakalpojumu sniedzējs uzņemas risku, kas saistīts ar attiecīgo pakalpojumu sniegšanu. Vēlāk Tiesa apstiprināja šo judikatūru spriedumā lietā Acoset (12) .
24. Spriedumā lietā Eurawasser (13) Tiesa atgriezās pie tiešas atlīdzības neesamības kritērija, skaidrojot, ka tas, ka pakalpojumu sniedzējam atlīdzību maksā trešās personas, ir viens no veidiem, kādos pakalpojumu sniedzējs var īstenot tiesības sniegt pakalpojumu.
25. Uzskatu, ka iepriekš minētie Tiesas citāti ļauj secināt, ka tiešas atlīdzības neesamības kritērijam ir noteicošs raksturs, kvalificējot pakalpojumu līgumu kā pakalpojumu koncesiju, jo, pēc Tiesas domām, netieša atlīdzība pakalpojumu sniedzējam ir viens no veidiem, kādā pakalpojumu sniedzējs var īstenot tiesības sniegt pakalpojumu, un vienlaicīgi nozīmē, ka pakalpojumu sniedzējs uzņemas attiecīgo uzņēmējdarbības risku. (14)
26. Pie tāda paša secinājuma nonākam, ja ņemam vērā mijiedarbību starp Direktīvā 2004/18 iekļauto pakalpojumu publiskā iepirkuma un pakalpojumu koncesijas jēdzienu definīcijām. Tās ietver visus pakalpojumu līgumus, ko noslēgušas publisko tiesību iestādes. Līdz ar to, ja attiecīgais līgums nav pakalpojumu publiskā iepirkuma līgums, tam noteikti ir jābūt pakalpojumu koncesijai un otrādi. Tādēļ, ja Tiesa ir atkārtoti atzinusi, ka atlīdzība, ko pakalpojumu sniedzējam līgumslēdzēja iestāde maksā tieši, ir pakalpojumu publiskā iepirkuma definēšanas kritērijs (15), šāda atlīdzības veida neesamība noteikti nozīmē, ka ir notikusi pakalpojumu koncesija.
27. Kopumā, kā ilustrē iepriekš minētie spriedumi, tiešas atlīdzības pakalpojumu sniedzējam neesamība nozīmē, ka attiecīgais pakalpojumu līgums ir kvalificējams kā pakalpojumu koncesija.
28. Tomēr tas, ka attiecīgā publisko tiesību iestāde atlīdzību pakalpojumu sniedzējam maksā tieši, noteikti nenozīmē, ka pastāv pakalpojumu publiskais iepirkums. Proti, no Tiesas konstatējuma, atbilstoši kuram netieša atlīdzība ir “viens no veidiem”, kādā pakalpojumu sniedzējs var īstenot tiesības sniegt pakalpojumu (16), izriet, ka pastāv arī citi veidi, kādos var tikt īstenotas tiesības sniegt pakalpojumu. Ar minēto ir izskaidrojams, kādēļ 2005. gada 27. oktobra spriedumā lietā Contse u.c. (17), spriedumā lietā Komisija/Itālija (18), kā arī 2009. gada 11. jūnija spriedumā lietā Hans & Christophorus Oymanns (19) Tiesa vērtēja, vai attiecīgie līgumi ir uzskatāmi par pakalpojumu koncesijām, pat ja atlīdzību pakalpojumu sniedzējiem attiecīgās publisko tiesību iestādes maksā tieši.
29. Minētajos spriedumos Tiesa noteica “pakārtotus kritērijus”, kas tiešas atlīdzības gadījumā ļāva secināt, ka pakalpojumu sniedzējs ir uzņēmies ar attiecīgajiem pakalpojumiem saistīto uzņēmējdarbības risku, piemēram, atbildības par jebkādu kaitējumu, kas radies pienākumu neizpildes saistībā ar attiecīgo pakalpojumu dēļ, deleģēšanas kritēriju (20) vai kritēriju par to, vai pastāv noteikta saimnieciska brīvība, nosakot noteikta pakalpojuma sniegšanas nosacījumus (21) . Turklāt Tiesa, acīmredzami necenšoties veikt izsmeļošu uzskaitījumu, ir arī precizējusi, kādas ir īpašības, kuras nav noteicošas, kvalificējot attiecīgās vienošanās, piemēram, attiecīgo vienošanos ilgums, būtiskas sākotnējās investīcijas, ko veic pakalpojumu sniedzējs, vai pakalpojumu sniedzēja būtiska pakalpojumu sniegšanas autonomija (22) .
30. Tomēr ir jāatzīst, ka “pakārtotie kritēriji” ir tikuši izmantoti tikai tad, ja atlīdzība pakalpojumu sniedzējam tika maksāta tieši. Tas varētu nozīmēt, ka tiešas atlīdzības pakalpojumu sniedzējam neesamība ir pietiekams kritērijs, lai attiecīgo līgumu kvalificētu kā pakalpojumu koncesiju.
31. Šajā gadījumā ir acīmredzams, ka attiecīgo glābšanas dienesta pakalpojumu sniedzējam atlīdzību maksā nevis publisko tiesību iestāde, kas tam ir piešķīrusi attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, bet trešās personas, proti, sociālā nodrošinājuma organizācijas iestādes, privātie apdrošinātie un neapdrošinātas personas (23) .
32. Atstājot iesniedzējtiesas ziņā veikt pārbaudi, šķiet, ka, pat ja sociālā nodrošinājuma iestādes pašas varētu tikt uzskatītas par līgumslēdzējām iestādēm Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punktā iekļautās definīcijas izpratnē, tie ir pietiekami attāli un neatkarīgi subjekti no publisko tiesību iestādes, kas ir piešķīrusi attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, lai pamatotu uzskatu, ka runa ir par atlīdzību pakalpojumu sniedzējam, “ko veic trešās personas” (24) .
33. Šīs prāvas īpatnība ir tā, ka iestādes, kas maksā atlīdzību par sniegto pakalpojumu, proti, sociālā nodrošinājuma iestādes, privātie apdrošinātie, kā arī neapdrošinātas personas, šo maksājumu pārskaita nevis tieši glābšanas dienesta pakalpojumu sniedzējam, bet Bavārijas Glābšanas dienesta Centrālajam norēķinu birojam. Tādējādi atliek uzzināt, vai šis apstāklis var ietekmēt atzinumu, atbilstoši kuram tiešas atlīdzības pakalpojumu sniedzējam neesamība ir pietiekams kritērijs, lai attiecīgo līgumu kvalificētu kā pakalpojumu koncesiju.
34. Uzskatu, ka uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši. Tas, ka starp pakalpojumu sniedzēju un personu, kas maksā par šo pakalpojumu, ir kāds “starpnieks”, nekādi neliek apstrīdēt otru atzinumu, proti, ka publisko tiesību iestāde, kas pakalpojumu sniedzējam piešķir attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, atlīdzību tam nemaksā tieši, tostarp tad, ja attiecīgā publisko tiesību iestāde nekādi neietekmē maksājumus.
35. Līdz ar to ir jāsecina, ka tas, ka publisko tiesību iestāde, kas pakalpojumu sniedzējam piešķir attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, tam atlīdzību nemaksā tieši, ir pietiekams kritērijs, lai attiecīgo līgumu kvalificētu kā pakalpojumu koncesiju. Šajā ziņā nav īpaši svarīgi, pirmkārt, kurš pārskaita attiecīgo atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem, pieņemot, ka runa ir par pietiekami attālu un neatkarīgu iestādi no publisko tiesību iestādes, kura ir piešķīrusi attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, un, otrkārt, kāda ir atlīdzības saņemšanas kārtība.
36. Attiecībā uz to, vai, lai pakalpojumu līgumu varētu kvalificēt kā pakalpojumu koncesiju, noteicoša nozīme ir tam, ka ar attiecīgajiem pakalpojumiem saistītais uzņēmējdarbības risks, ko uzņēmies pakalpojumu sniedzējs, ir ierobežots kopš iesākuma, proti, pat gadījumā, ja pakalpojumus sniedz līgumslēdzēja iestāde, uzskatu, ka atbilde būtu jāpamato ar spriedumu lietā Eurawasser (25) .
37. Protams, šajā gadījumā var diskutēt par to, kāda ekspluatācijas riska daļa varētu būt saistīta ar glābšanas dienesta pakalpojumiem. Tomēr runa ir par faktu konstatēšanu, kas atbilstoši vajadzībām ir jāveic iesniedzējtiesai.
38. Proti, uzņēmējdarbības riska, kas ir saistīts ar attiecīgajiem pakalpojumiem, daļa nav noteicoša. Noteicoša ir riska, kuram būtu pakļauta pati publisko tiesību iestāde, kas piešķir attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, ja tā pati sniegtu pakalpojumus, pārlikšana uz pakalpojumu sniedzēju (26) .
Secinājumi
39. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai uz Oberlandesgericht München
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Tas, ka publisko tiesību iestāde, kas pakalpojumu sniedzējam ir piešķīrusi attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, tam nav maksājusi atlīdzību tieši, ir pietiekams kritērijs, lai attiecīgo līgumu kvalificētu kā pakalpojumu koncesiju Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 1. panta 4. punkta izpratnē. Šajā ziņā nav īpaši svarīgi, pirmkārt, kurš pārskaita attiecīgo atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem, pieņemot, ka runa ir par pietiekami attālu un neatkarīgu iestādi no publisko tiesību iestādes, kura ir piešķīrusi attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, otrkārt, kāda ir atlīdzības saņemšanas kārtība, un, treškārt, vai ar attiecīgajiem pakalpojumiem saistītais uzņēmējdarbības risks ir ierobežots kopš iesākuma.
(1) .
(2)  – OV L 134, 114. lpp.
(3)  –	Līgumi, kas noslēgti starp Stadler, no vienas puses, un Pasavas pašvaldību apvienību, no otras puses, tika lauzti pēc pēdējās minētās iniciatīvas. Šķiet, ka līgumu laušana bija saistīta ar BayRDG, kas stājās spēkā 2009. gada 1. janvārī, precīzāk – ar tā 13. panta 1. punktu, kurā ir iekļauts to organizāciju saraksts, kurām ir prioritāri piešķiramas glābšanas dienestu pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības.
(4)  –	Runa ir par organizācijām, ar kurām pēc tam, kad tika lauzti ar Stadler
noslēgtie līgumi, Pasavas pašvaldību apvienība noslēdza līgumus par pakalpojumu sniegšanu glābšanas dienesta jomā.
(5)  –	No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) jau ir nospriedusi, ka piedāvājuma modelis ir uzskatāms par pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem. Kopš 2010. gada 29. aprīļa sprieduma lietā C‑160/08 Komisija/Vācija (Krājums, I‑3713. lpp.) var konstatēt, ka Tiesa uzskata tāpat.
(6)  –	Skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑382/05 Komisija/Itālija (Krājums, I‑6657. lpp., 31. punkts) un 2009. gada 15. oktobra spri edumu lietā C‑196/08 Acoset (Krājums, I‑9913. lpp., 38. punkts).
(7)  –	Skat. 2010. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑91/08 Wall (Krājums, I‑2815. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(8)  –	Šajā ziņā skat. 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑458/03 Parking Brixen (Krājums, I‑8585. lpp., 32. punkts).
(9)  –	C‑206/08 (Krājums, I‑8377. lpp.).
(10)  –	Iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē (40. punkts).
(11)  –	Iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē (34. punkts).
(12)  –	Iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē (39. punkts).
(13)  –	Iepriekš minēts 9. zemsvītras piezīmē (53. punkts).
(14)  –	Tiesas judikatūrā tāpat var atrast spriedumus, kuros atlīdzības netiešais raksturs kā tāds ir bijis pietiekams, lai Tiesa konstatētu, ka attiecīgais līgums ir uzskatāms par pakalpojumu koncesiju. Runa ir, piemēram, par 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑410/04 ANAV (Krājums, I‑3303. lpp., 16. punkts) un 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑324/07 Coditel Brabant (Krājums, I‑8457. lpp., 24. punkts).
(15)  –	Šajā ziņā skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Parking Brixen
(39. punkts), iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Eurawasser
(51. punkts), kā arī iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Acoset
(39. punkts).
(16)  –	Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Eurawasser
(53. punkts).
(17)  –	C‑234/03 (Krājums, I‑9315. lpp.).
(18)  –	Iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē.
(19)  –	C‑300/07 (Krājums, I‑4779. lpp.).
(20)  –	Iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Contse u.c.
(22. punkts).
(21)  –	Iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Hans & Christophorus Oymanns
(71. punkts).
(22)  –	Iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Itālija (42. un 44. punkts).
(23)  –	Pamata lietas dalībnieki piekrīt apgalvojumam, ka apmēram 10 % no atlīdzības par sniegto pakalpojumu maksā privātie apdrošinātie un neapdrošinātas personas.
(24)  –	Lietā, kurā tika pasludināts spriedums Hans & Christophorus Oymanns (iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē), tāpat bija iesaistītas sociālā nodrošinājuma iestādes. Lai arī šajā lietā tās bija publisko tiesību iestādes, kas bija piešķīrušas attiecīgās pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības un par minētajiem pakalpojumiem maksājušas attiecīgo atlīdzību, šajā gadījumā attiecīgā atlīdzība tika maksāta tikai par sniegtajiem pakalpojumiem.
(25)  –	Iepriekš minēts 9. zemsvītras piezīmē.
(26)  –	2009. gada 29. oktobra secinājumos lietā, kurā pasludināts 2010. gada 6. maija spriedums apvienotajās lietās C‑145/08 un C‑149/08 Club Hotel Loutraki u.c. (Krājums, I‑4165. lpp.), ģenerāladvokāte Šarpstone [ Sharpston ] nonāca pie līdzīga secinājuma, uzskatīdama, ka noteicoša nozīme ir nevis tam, ka uzņēmējdarbības riskam pašam par sevi būtu jābūt nozīmīgam, bet tam, ka jebkādam uzņēmējdarbības riskam, ko līgumslēdzēja iestāde jau ir uzņēmusies, jātiek vai nu pilnībā, vai nozīmīgā mērā pārliktam uz līgumslēdzēju pusi.