62022CJ0540_RES
Lieta C‑540/22
SNunASunRA
pret
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Rechtbank Den Haag lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (piektā palāta) 2024. gada 20. jūnija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – LESD 56. un 57. pants – Dalībvalsts uzņēmuma veikta trešās valsts valstspiederīgā norīkošana darbam citā dalībvalstī – Ilgums, kas pārsniedz 90 dienas 180 dienu posmā – Norīkota darba ņēmēja, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais, pienākums iegūt uzturēšanās atļauju no uzņemošās dalībvalsts, ja pakalpojumu sniegšana ilgst vairāk nekā trīs mēnešus – Izsniegto uzturēšanās atļauju derīguma termiņa ierobežojums – Par pieteikuma uzturēšanās atļaujas saņemšanai izskatīšanu maksājamās nodevas apmērs – Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums – Primāri vispārējo interešu apsvērumi – Samērīgums
Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Līguma normas – Tvērums – Ierobežojumi – Darba devēju tiesības uz pakalpojumu sniegšanas brīvību – Darba ņēmēja, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais un kurš norīkots darbā, atvasinātas uzturēšanās tiesības – Nepieļaujamība
(LESD 56. un 57. pants)
(skat. 49.–55. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Līguma normas – Piemērošanas joma – Algots darba ņēmējs, kas ir trešās valsts valstspiederīgais un kas ir likumīgi nodarbināts vienā dalībvalstī, bet norīkots darbā citā dalībvalstī, lai tur veiktu pakalpojumu sniegšanu – Dalībvalsts tiesiskais regulējums par šādu darba ņēmēju uzturēšanās tiesībām – Iekļaušana
(LESD 56. un 57. pants; Padomes Regulas Nr. 1030/2002 1. panta 2. punkta a) apakšpunkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 96/71 20. apsvērums un Direktīvas 2006/123 17. panta 9. punkts; Padomes Direktīvas 2003/109 3. panta 2. punkta e) apakšpunkts; Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 21. panta 1. punkts)
(skat. 59.–66. punktu)
Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Vienā dalībvalstī reģistrēts uzņēmums, kas ilgāk par trim mēnešiem sniedz pakalpojumus citā dalībvalstī – Pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šādam uzņēmumam ir pienākums iegūt uzturēšanās atļauju katram darba ņēmējam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais un ko šis uzņēmums norīkojis darbā minētajā valstī – Attiecīga atļauja, kuras izsniegšanas priekšnosacījums ir tas, ka šis uzņēmums iepriekš informē kompetentās iestādes par ieplānoto pakalpojumu sniegšanu saistībā ar norīkošanu darbā un iesniedz konkrētus attaisnojošus dokumentus – Nepieļaujamība – Attaisnojums – Mērķis uzlabot tiesisko drošību darba ņēmējiem, kas norīkoti darbā, un atvieglot administratīvās pārbaudes – Sabiedriskās kārtības aizsardzība – Samērīgums – Iesniedzējtiesas veikta pārbaude
(LESD 56. pants)
(skat. 67.–76. un 78.–103. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar kuru ierobežots derīguma termiņa ilgums uzturēšanās atļaujai, kas var tikt piešķirta darba ņēmējam, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais un kurš norīkots darbā minētajā valstī – Ilgums, kas var būt mazāks par ilgumu, kāds nepieciešams pakalpojumu sniegšanai, saistībā ar kuru notikusi norīkošana darbā – Ilgums, kas nepārsniedz dalībvalstī, kur reģistrēts pakalpojumu sniedzējs, attiecīgajai personai izsniegtās darba atļaujas un uzturēšanās atļaujas ilgumu – Par minētās atļaujas izsniegšanu maksājamā nodeva apmērā, kas pārsniedz tās nodeva apmēru, kura maksājama par likumīgas uzturēšanās apliecinājuma izsniegšanu Savienības pilsonim – Pieļaujamība – Nosacījumi
(LESD 56. pants)
(skat. 112.–122. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
Rezumējums
Atbildot uz prejudiciālajiem jautājumiem, kurus uzdevusi Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Middelburg (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Midelburgā, Nīderlande), Tiesa precizē nosacījumus, ar kādiem trešo valstu valstspiederīgos, kuri ir tiesīgi uzturēties uzņemošajā dalībvalstī, darbā dalībvalstī var norīkot uzņēmums, kas reģistrēts citā dalībvalstī.
Katram no pieteicējiem, kuri ir Ukrainas valstspiederīgie, Slovākijas iestādes izsniedza pagaidu uzturēšanās atļauju. Viņi strādāja Slovākijā reģistrētajā sabiedrībā ROBI spol s.r.o., kura viņus norīkoja darbā kādā Nīderlandē reģistrētā sabiedrībā, proti, uzdevumu veikšanai Roterdamas ostā (Nīderlande). Šajā nolūkā ROBI informēja šīs iestādes par viņu norīkošanas laikā veicamās darbības būtību un ilgumu.
Pēc tam ROBI informēja šīs iestādes, ka minētā darbība pārsniegs tiesību pārvietoties, kuras var izmantot ārvalstnieks, kam dalībvalsts uz Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, (
1
) 21. panta 1. punkta pamata izsniegusi uzturēšanās atļauju, ilgumu – 90 dienas 180 dienu posmā. Atbilstoši tam ROBI par šīs pakalpojumu sniegšanas laiku Nīderlandes iestādēm iesniedza pieteikumus uzturēšanās atļaujas saņemšanai attiecībā uz visiem pieteicējiem pamatlietā, par kuru izskatīšanu tai bija jāmaksā nodevas. Kompetentā iestāde Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande) vārdā izsniedza uzturēšanās atļaujas, par kurām bija iesniegti pieteikumi, tomēr to derīguma termiņš bija saīsināts, lai tas nepārsniegtu viņiem Slovākijā piešķirto pagaidu uzturēšanās atļauju derīguma termiņu, proti, laiku, kas ir īsāks par to, uz kādu viņi norīkoti darbā.
Pieteicēju izvirzītos iebildumus par katru no lēmumiem, ar kuriem viņiem bija piešķirta uzturēšanās atļauja, tieslietu un drošības valsts sekretārs 2021. gada aprīlī noraidīja. Iesniedzējtiesa, kurai tika iesniegts pieteikums par 2021. gada aprīlī pieņemtajiem lēmumiem, jautā Tiesai, vai ar LESD 56. un 57. pantā nostiprināto pakalpojumu sniegšanas brīvību saderīgs ir tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko darba ņēmējiem, kuri ir trešo valstu valstspiederīgie un kurus nodarbina dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs, saistībā ar pārrobežu pakalpojumu sniegšanu ir uzlikts pienākums papildus uzturēšanās atļaujai šajā dalībvalstī iegūt atļauju uzturēties dalībvalstī, kurā tiks sniegti pakalpojumi, arī pēc tam, kad būs beidzies šajā Šengenas konvencijas normā minētais 90 dienu posms, jo šīs atļaujas derīguma termiņa ilgumu var ierobežot. Tā lūdz Tiesu arī pārbaudīt, vai ar Savienības tiesību normām saderīgi ir tas, ka par ikviena pieteikuma uzturēšanās atļaujas saņemšanai izskatīšanu dalībvalstī, kurā ir paredzēts īstenot pakalpojumu sniegšanu, ir jāmaksā nodeva.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Tiesa savā spriedumā secina, ka uz LESD 56. un 57. panta pamata darba ņēmējam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais un kas norīkots darbam dalībvalstī, ne vienmēr var atzīt “atvasinātas uzturēšanās tiesības” – nedz dalībvalstī, kurā viņš tiek nodarbināts, nedz dalībvalstī, kurā viņš tiek norīkots darbā.
Otrām kārtām, attiecībā uz apstrīdētajā regulējumā paredzēto uzņēmuma, kas sniedz pakalpojumus, pienākumu par šo pakalpojumu sniegšanu informēt dalībvalsts kompetentās iestādes un iegūt uzturēšanās atļauju katram darba ņēmējam, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais un kuru tas plāno norīkot darbā šajā dalībvalstī, Tiesa vispirms konstatē, ka, lai gan šajā gadījumā aplūkojamais tiesiskais regulējums ir piemērojams visiem bez izšķirības, tādu pakalpojumu gadījumā, kurus ilgāk par trim mēnešiem sniedz citā dalībvalstī reģistrēts uzņēmums, tajā šim uzņēmumam ir paredzētas formalitātes – papildus tām, kuras tam, lai nodarbinātu trešo valstu valstspiederīgos uz Direktīvas 2009/52 (
2
) pamata, jāievēro dalībvalstī, kurā tas ir reģistrēts. Tātad ar šādu tiesisko regulējumu ir ieviests pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums LESD 56. un 57. panta izpratnē.
Pēc tam, izvērtējusi, vai šo ierobežojumu var attaisnot primārs sabiedrības vispārējo interešu apsvērums, Tiesa citastarp norāda, ka bažas saistībā ar izvairīšanos no traucējumiem darba tirgū, protams, ir primārs sabiedrības vispārējo interešu apsvērums. Tomēr šāds iemesls nevar attaisnot dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas piemērojams trešo valstu valstspiederīgajiem, kurus darbā norīkojis uzņēmums, kas sniedz pakalpojumus un kas reģistrēts citā dalībvalstī ar nolūku tā uzraudzībā un vadībā veikt pakalpojumu sniegšanu, izņemot darbaspēka aizdošanu, jo šie darbā norīkotie darba ņēmēji nav uzskatāmi par tādiem, kas darbotos, piesaistīti tās dalībvalsts darba tirgum, kurā viņi ir norīkoti darbā.
Tiesa tomēr atgādina, ka mērķis nodrošināt tiesisko drošību darbā norīkotajiem darba ņēmējiem, dodot viņiem iespēju vieglāk pierādīt, ka viņi dalībvalstī, kurā tiek īstenota pakalpojumu sniegšana, ir norīkoti darbā likumīgi un ka līdz ar to viņi tajā uzturas likumīgi, arī ir uzskatāms par primāru sabiedrības vispārējo interešu apsvērumu. Attiecībā uz šāda pasākuma samērīgumu ir jānorāda: pirmkārt, pienākuma uzlikšana pakalpojumu sniedzējiem, kas reģistrēti citā dalībvalstī, iegūt uzturēšanās atļauju katram darba ņēmējam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais un kas norīkots darbā, lai viņiem būtu drošs dokuments, ir uzskatāms par pasākumu, ar kura palīdzību ir iespējams sasniegt mērķi – tiesiskās drošības uzlabošanu šādiem darba ņēmējiem, jo šāda atļauja apliecina viņu tiesības uzturēties uzņemošajā dalībvalstī. Otrkārt, nešķiet, ka aplūkojamais tiesiskais regulējums pārsniegtu to, kas nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi, jo pienākumi, kas uzlikti uzņēmumam, kas sniedz pakalpojumus, citastarp ir nepieciešami, lai pierādītu norīkošanas darbā likumīgumu. Atbilstoši tam – aplūkojamo regulējumu varētu attaisnot mērķis uzlabot tiesisko drošību darba ņēmējiem, kas norīkoti darbā, un atvieglot administratīvās pārbaudes, un šajā gadījumā tas ir jāatzīst par samērīgu.
Tiesa arī atzīst, ka mērķis, kas izpaužas kā nepieciešamība pārbaudīt, vai attiecīgais darba ņēmējs nerada apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, ir uzskatāms kā pietiekams attaisnojums pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošanai. Šajā gadījumā apstrīdētais pasākums šķiet atbilstīgs tam, lai sasniegtu šo mērķi, un turklāt nevar uzskatīt, ka tas pārsniegtu to, kas nepieciešams šim nolūkam, ja vien ar to uzturēšanās tiek atteikta tikai personām, kuras rada reālu un pietiekoši nopietnu apdraudējumu sabiedrības pamatinteresēm. Proti, tā kā novērtējums par sabiedriskās kārtības apdraudējumu, kas var izrietēt no personas, dažādās valstīs un dažādos laikos var atšķirties, tas, ka dalībvalstī, kurā reģistrēts pakalpojumu sniedzējs, varētu tikt veikta līdzīga pārbaude, nevar mazināt nozīmīgumu pārbaudei, ko veic dalībvalsts, kurā īstenojama šī pakalpojumu sniegšana. Turklāt atšķirībā no paziņošanas procedūras, kas balstīta uz pārbaudi, kurā tiek izmantota saņemtā vai jau uzglabātā informācija, uzturēšanās atļaujas procedūra, ciktāl tajā paredzēts, ka ieinteresētā persona personīgi ierodas atbildīgās iestādes telpās, varētu dot iespēju padziļināti pārliecināties par viņa identitāti, kurai saistībā ar cīņu pret sabiedriskās kārtības apdraudējumu ir īpaši svarīga loma.
Tātad mērķis aizsargāt sabiedrisko kārtību varētu attaisnot to, ka dalībvalsts pakalpojumu sniedzējiem, kas reģistrēti citā dalībvalstī un kas vēlas norīkot darbā darba ņēmējus, kuri ir trešo valstu valstspiederīgie, izvirza prasības, ka tiem, ja uzturēšanās šajā pirmajā dalībvalstī ilgums pārsniedz trīs mēnešus, jāiegūst uzturēšanās atļauja katram no šiem darba ņēmējiem. Šāds mērķis attaisnotu arī to, ka pirmā minētā dalībvalsts vienlaikus nosaka, ka šādas atļaujas izsniegšana ir atkarīga no pārliecināšanās par to, ka attiecīgā persona nerada apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai un valsts drošībai, ja nav iespējams pienācīgi veikt attiecīgas pārbaudes, balstoties uz informāciju, kuras iesniegšanu paziņošanas procedūrā minētā dalībvalsts būtu paredzējusi vai, saprātīgi spriežot, būtu varējusi paredzēt, bet par to būtu jāpārliecinās iesniedzējtiesai.
Līdz ar to Tiesa norāda, ka LESD 56. pants pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka – gadījumā, ja citā dalībvalstī reģistrēts uzņēmums pirmajā dalībvalstī sniedz pakalpojumus, kuru ilgums pārsniedz trīs mēnešus, – šim uzņēmumam ir pienākums iegūt no uzņemošās dalībvalsts uzturēšanās atļauju katram darba ņēmējam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais un ko tas plāno tur norīkot darbā, un ka, lai iegūtu šo atļauju, tas iepriekš informē uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes par pakalpojumiem, kuru sniegšanai ir nepieciešama šo darba ņēmēju norīkošana darbā, un informē šīs iestādes par uzturēšanās atļaujām, ko viņam izsniegusi dalībvalsts, kurā uzņēmums reģistrēts, kā arī iesniedz tām attiecīgo darba līgumu.
Visbeidzot attiecībā uz apstākli, ka nodevas, kas maksājamas par uzturēšanās atļaujas piešķiršanu darba ņēmējam, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais un kuru darbā dalībvalstī norīkojis citā dalībvalstī reģistrēts uzņēmums, ir lielākas nekā to nodevu apmērs, kas maksājamas par uzturēšanās apliecinājuma izsniegšanu Savienības pilsonim, Tiesa atgādina, ka no samērīguma principa izriet: pasākums, kas paredz nodevu samaksu par dalībvalsts izsniegtām uzturēšanās atļaujām, par saderīgu ar LESD 56. pantu ir uzskatāms vienīgi tad, ja šo nodevu apmērs nav nedz pārmērīgs, nedz nesamērīgs. Maksājamo nodevu samērīgums ir jānovērtē, ņemot vērā saistībā ar šā pieteikuma izskatīšanu radušās izmaksas, kuras sedz dalībvalsts. Attiecībā uz šo aspektu Tiesa norāda: šis apstāklis, ka nodevas, kuru samaksa tiek prasīta par uzturēšanās atļaujas izdošanu darbā norīkotam darba ņēmējam, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais, ir lielākas nekā nodevas, kas maksājamas par uzturēšanās apliecinājuma izsniegšanu Savienības pilsonim, principā nevar būt pietiekams, lai ar to vienu pašu pierādītu, ka šo nodevu apmērs neatbilst LESD 56. pantam. Tomēr šis apstāklis var būt uzskatāms par pietiekamu norādi par šīs summas nesamērīgumu, ja uzdevumi, kas valsts pārvaldes iestādēm jāveic, lai piešķirtu šādu uzturēšanās atļauju, kā arī attiecīga droša dokumenta izgatavošanas izmaksas ir līdzvērtīgas nepieciešamajām izmaksām saistībā ar uzturēšanās apliecinājuma izsniegšanu Savienības pilsonim, bet tas būtu jākonstatē iesniedzējtiesai.
Līdz ar to Tiesa secina, ka LESD 56. pants pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uzturēšanās atļaujas, kas var tikt piešķirta darba ņēmējam, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais un kurš norīkots darbā šajā dalībvalstī, derīguma termiņš jebkurā gadījumā nevar pārsniegt aplūkojamajā valsts tiesiskajā regulējumā noteikto ilgumu, pat ja tas būtu mazāks par to, kas nepieciešams, lai īstenotu pakalpojumu sniegšanu, kuras vajadzībām šis darba ņēmējs tiek norīkots darbā. Šis pants pieļauj arī to, ka šīs uzturēšanās atļaujas derīguma termiņš nepārsniedz attiecīgās personas darba atļaujas derīguma termiņu un uzturēšanās atļaujas derīguma termiņu dalībvalstī, kurā pakalpojumu sniedzējs ir reģistrēts. Visbeidzot – no šā panta izriet arī tas, ka, lai saņemtu minēto uzturēšanās atļauju, varētu būt jāmaksā nodeva – apmērā, kas pārsniedz tās nodevas apmēru, kura Savienības pilsonim jāmaksā, lai saņemtu likumīgas uzturēšanās apliecinājumu, ja vien šīs atļaujas sākotnējais derīgums termiņš nav acīmredzami pārāk īss, lai tas atbilstu pakalpojumu sniedzēju vairākuma vajadzībām, ja vien ir iespējams panākt uzturēšanās atļaujas termiņa pagarināšanu bez pārmērīgām formalitātēm un ja vien šis apmērs aptuveni atbilst administratīvā procesa izmaksām saistībā ar pieteikuma šādas atļaujas saņemšanai izskatīšanu.
(
1
)	Konvencija, ar ko īsteno Šengenas Nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīta Šengenā 1990. gada 19. jūnijā un stājās spēkā 1995. gada 26. martā (OV 2000, L 239, 19. lpp.) – redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 25. marta Regulu (ES) Nr. 265/2010 (OV 2010, L 85, 1. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulu (ES) Nr. 610/2013 (OV 2013, L 182, 1. lpp.), – (turpmāk tekstā – “Šengenas konvencija”). Saskaņā ar Šengenas konvencijas 21. panta 1. punktu “ārvalstnieki, kam ir kādas dalībvalsts izsniegta derīga uzturēšanās atļauja, var, pamatojoties uz šo atļauju un derīgu ceļošanas dokumentu, brīvi pārvietoties citu dalībvalstu teritorijās ne ilgāk kā 90 dienas jebkurā 180 dienu laikposmā, ja vien viņi atbilst ieceļošanas noteikumiem, kas minēti 5. panta 1. punkta a), c) un e) apakšpunktā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 562/2006 (2006. gada 15. marts), ar kuru ievieš Kopienas Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) [..] un ja vien viņi nav iekļauti attiecīgās dalībvalsts brīdinājumu sarakstā”.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/52/EK (2009. gada 18. jūnijs), ar ko nosaka minimālos standartus sankcijām un pasākumiem pret darba devējiem, kas nodarbina trešo valstu valstspiederīgos, kuri dalībvalstīs uzturas nelikumīgi (OV 2009, L 168, 24. lpp.).