ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 21. maijā (1)
Lieta C‑242/25
S,
T,
AS “SEB banka”,
piedaloties
Latvijas Republikas Saeimai
(Latvijas Republikas Satversmes tiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Ekonomikas un monetārā politika – Monetārā politika – Eiropas Centrālās bankas kompetencē esošas jomas – Valsts likumprojekts – Apspriešanās ar Eiropas Centrālo banku – LESD 127. panta 4. punkts – Lēmums 98/415 – 4. pants – Valsts iestāžu veikta ievērošana
I.      Ievads
1.        Šis Latvijas Republikas Satversmes tiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Centrālās bankas (ECB) apspriešanās tiesības tādu valsts tiesību aktu pieņemšanas procesā, kuri ietilpst ECB kompetences jomā, un
šajā saistībā tas sniedz Tiesai iespēju attīstīt savu judikatūru par tādu valsts
tiesību aktu nepiemērojamību, kuri pieņemti, neievērojot Savienības tiesībās paredzētu procesuālu prasību.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Lēmums 98/415/EK
2.        Šajā lietā nozīmīgās tiesību normas ir
Padomes Lēmuma 98/415/EK (1998. gada 29. jūnijs) par to, kā valstu iestādes apspriežas ar Eiropas Centrālo banku par tiesību aktu projektiem (2), 2., 3. un
4. pants.
B.      Latvijas tiesības
1.      Satversme
3.        1992. gada 15. februārī pieņemtās
Latvijas Republikas Satversmes (turpmāk – Satversme) (3) 64. pantā paredzēts, ka likumdošanas tiesības pieder Saeimai, kā arī tautai Satversmē paredzētā kārtībā un apmēros.
4.        Satversmes 70. pantā noteikts, ka Valsts prezidents izsludina pieņemtos likumus šādā kārtā: “Saeima (resp. tauta) ir pieņēmusi un Valsts prezidents izsludina šādu likumu: (likuma teksts)”.
5.        Satversmes 71. pantā Valsts prezidentam ir piešķirtas tiesības prasīt likuma otrreizēju caurlūkošanu:
desmit dienu laikā, skaitot no likuma pieņemšanas Saeimā, Valsts prezidents motivētā rakstā Saeimas priekšsēdētājam var prasīt likuma otrreizēju caurlūkošanu. Ja Saeima likumu negroza, tad Valsts prezidents otrreiz ierunas nevar celt.
2.      Saeimas Kārtības rullis
6.        1994. gada 28. jūlijā pieņemtā Saeimas Kārtības ruļļa (4) 114. panta pirmajā daļā noteikts, ka likumprojekts uzskatāms par pieņemtu un līdz ar to kļūst par likumu, ja tas apspriests trijos lasījumos un ieguvis klātesošo Saeimas deputātu absolūto balsu vairākumu.
3.      Patērētāju tiesību aizsardzības likums
7.        Ar 1999. gada 18. marta Patērētāju tiesību aizsardzības likuma (5)– pamatlietā piemērojamajā redakcijā – 8.4 pantu tika ieviests atbalsta mehānisms patērētājiem, kuri noslēguši hipotekārā kredīta līgumus ar mainīgu likmi. Šo mehānismu būtībā veidoja patērētājiem izmaksāta kompensācija, kura atbilda daļai no viņu samaksātajiem procentiem, un tā tika finansēta ar kredītiestādēm un dažiem citiem subjektiem uzliktu nodevu.
III. Fakti, process un prejudiciālie jautājumi
8.        Ņemot vērā EURIBOR likmes kāpuma un inflācijas dēļ
pieaugušo kredīta maksājumu un patēriņa cenu radīto būtisko slogu mājsaimniecībām, Saeimā 2023. gada 6. oktobrī tika iesniegts likumprojekts “Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā” (turpmāk – likumprojekts). Ar likumprojektu bija iecerēts Patērētāju tiesību aizsardzības likumu papildināt ar 8.4 pantu, tajā iekļaujot atbalsta mehānismu hipotekārā kredīta ņēmējiem. Saeima par atbildīgo komisiju noteica Budžeta un finanšu (nodokļu) komisiju (turpmāk – Budžeta komisija).
9.        Likumprojekts Saeimā tika skatīts trijos lasījumos un apspriests trīspadsmit
Budžeta komisijas sēdēs, kurās piedalījās valsts pārvaldes iestāžu, kā arī nozari pārstāvošo institūciju pārstāvji. Dažādajos lasījumos pieņemtās likumprojekta redakcijas cita no citas atšķīrās.
10.      2023. gada 30. novembrī Budžeta komisija izskatīja likumprojektu pirms trešā un galīgā lasījuma un vērsās pie ECB, nosūtot tai pirms trešā lasījuma atbalstīto likumprojekta redakciju un lūdzot sniegt atzinumu par to.
11.      2023. gada 6. decembrī, nesagaidījusi ECB atzinumu, Saeima likumu “Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā” (turpmāk – apstrīdētais likums) pieņēma trešajā lasījumā un nosūtīja Valsts prezidentam izsludināšanai.
12.      2023. gada 11. decembrī ECB pieņēma un publicēja atzinumu par hipotekārā kredīta ņēmēju aizsardzības pagaidu nodevu kredītiestādēm (CON/2023/42). Šajā atzinumā ECB pauda piesardzīgu kritiku par Latvijas pagaidu nodevu hipotekārā kredīta ņēmēju aizsardzībai: tā brīdināja, ka apstrīdētais likums varētu vājināt monetārās politikas transmisiju, samazināt banku rentabilitāti un kapitālu, kropļot konkurenci un radīt finanšu stabilitātes riskus, un ieteica veikt pilnīgāku ietekmes novērtējumu pirms tā pieņemšanas.
13.      2023. gada 20. decembrī ECB atzinums tika apspriests Budžeta komisijas sēdē, kurā piedalījās arī valsts pārvaldes iestāžu un nozari pārstāvošo institūciju pārstāvji. Tajā pašā dienā Valsts prezidents izsludināja apstrīdēto likumu, kas stājās spēkā 2024. gada 1. janvārī. Tādējādi Patērētāju tiesību aizsardzības likums tika papildināts ar 8.4 pantu.
14.      Saskaņā ar šo pantu kredītiestādēm un dažiem citiem patērētāju kreditēšanā iesaistītiem subjektiem (turpmāk – nodevas maksātāji) tika uzlikts pienākums maksāt nodevu, kas saukta par hipotekārā kredīta ņēmēju aizsardzības nodevu (turpmāk – nodeva). Vienlaikus šajā pantā bija paredzēta kompensācija, kas pienākas hipotekārā kredīta ņēmējiem, kuri atbilst šajā pantā izklāstītajiem nosacījumiem, un kas sedz daļu no viņu samaksātajiem procentu maksājumiem. Nodevas maksātājiem bija pienākums aprēķināt katram atbilstīgajam hipotekārā kredīta ņēmējam pienākošos kompensāciju un iesniegt šo informāciju Valsts ieņēmumu dienestam (VID). VID no nodevas ieņēmumiem vienu reizi ceturksnī veica kompensācijas izmaksu uz atbilstīgā kredīta ņēmēja kontu.
15.      Apstrīdētajā likumā ietvertais regulējums bija piemērojams līdz 2024. gada 31. decembrim.
16.      SEB banka, proti, Latvijā reģistrēta kredītiestāde, kā arī divas fiziskās personas (S un T) vērsās Latvijas Republikas Satversmes tiesā, kas ir iesniedzējtiesa, apgalvodamas, ka apstrīdētais likums neatbilst Satversmei, citastarp tāpēc, ka ar to pārkāpts labas likumdošanas princips. Šīs personas apgalvo, ka Saeima
nav izpildījusi savu pienākumu pirms apstrīdētā likuma pieņemšanas apspriesties ar ECB.
17.      Pirmkārt, iesniedzējtiesa, vēlas noskaidrot, vai dalībvalsts iestādei Savienības tiesībās noteiktais pienākums savlaicīgi apspriesties ar ECB ir ievērots, ja dalībvalsts parlaments pieņem likumu pirms ECB atzinuma saņemšanas, tomēr pastāv procedūra, kuras ietvaros ir iespējama likuma
otrreizēja caurlūkošana pirms tā izsludināšanas un stāšanās
spēkā. Otrkārt, iesniedzējtiesa lūdz sniegt skaidrojumu par to, vai
LESD 127. panta 4. punktā noteiktā pienākuma apspriesties ar ECB – un to darīt savlaicīgi Lēmuma 98/415 4. panta izpratnē – iespējama neizpilde ir uzskatāma par tādu Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu, kura dēļ dalībvalstī pieņemtās tiesību normas nav piemērojamas. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka tā vairākkārt ir atzinusi – valsts tiesību norma var tikt uzskatīta par prettiesisku
tikai būtisku procesuālo pārkāpumu dēļ. Tā norāda, ka Tiesas judikatūrā līdz šim vēl nav izskaidrotas pienākuma savlaicīgi apspriesties ar ECB neizpildes sekas attiecībā uz dalībvalsts regulējuma piemērojamību. Ja Tiesa nospriestu, ka pienākuma savlaicīgi
apspriesties ar ECB neievērošana ir uzskatāma par būtisku procesuālu pārkāpumu, iesniedzējtiesa, treškārt, jautā, vai tiesiskās drošības un Savienības tiesību pārākuma principi ir jāinterpretē tādējādi, ka Latvijas Republikas Satversmes tiesa savā nolēmumā var lemt par to, ka apstrīdēto normu tiesiskās sekas to spēkā esības laikā tiek saglabātas.
18.      Šajā kontekstā Latvijas Republikas Satversmes tiesa ar 2025. gada 31. marta lēmumu, kas Tiesā saņemts tajā pašā dienā, uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [LESD] 127. panta 4. punkts un [Lēmuma 98/415] 4. pants ir interpretējami tādējādi, ka tajos noteiktais dalībvalsts iestādes pienākums savlaicīgi apspriesties ar [ECB] ir ievērots, ja dalībvalsts parlaments pieņem likumu pirms [ECB] atzinuma saņemšanas, tomēr pastāv procedūra, kuras ietvaros ir iespējama šā likuma otrreizēja caurlūkošana parlamentā pirms tā izsludināšanas un spēkā stāšanās?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, – vai [LESD] 127. panta 4. punkta un [Lēmuma 98/415] 4. panta pārkāpums ir uzskatāms par būtisku procesuālu pārkāpumu, kura dēļ dalībvalsts tiesību normas, kas pieņemtas, pārkāpjot Eiropas Savienības tiesības, nav piemērojamas?
3)      Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, – vai Eiropas Savienības tiesību pārākuma un tiesiskās drošības principi būtu interpretējami tādējādi, ka [Latvijas Republikas] Satversmes tiesa savā nolēmumā var lemt par to, ka apstrīdēto normu tiesiskās sekas to spēkā esības laikā tiek saglabātas?”
19.      Rakstveida apsvērumus iesniedza SEB banka, Latvijas un Portugāles valdības, ECB un Eiropas Komisija. Visi šie lietas dalībnieki piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2026. gada 27. janvārī.
IV.    Izvērtējums
A.      Ievadpiezīmes
20.      Iesākumā īsi jāizskaidro iesniedzējtiesā notiekošās tiesvedības konteksts un tas, kā radušies jautājumi iesniedzējtiesā notiekošajā tiesvedībā.
21.      Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai hipotekārā kredīta ņēmējiem pieejamais atbalsta mehānisms, kas paredzēts Patērētāju tiesību aizsardzības likuma 8.4 pantā, atbilst Satversmes 1. pantam, tās 91. panta pirmajā teikumā nostiprinātajam tiesiskās vienlīdzības principam un 105. panta pirmajā līdz trešajā teikumā garantētajām tiesībām uz īpašumu.
22.      Šajā ziņā SEB banka, kā arī S un T apgalvo, ka Latvijas Patērētāju tiesību aizsardzības likuma 8.4 pants ir uzskatāms par tiesību uz īpašumu ierobežojumu un nevienlīdzīgu attieksmi, kas nav noteikti ar likumu (6). Šīs personas apgalvo, ka šis Patērētāju tiesību aizsardzības likuma pants nav pieņemts pienācīgā kārtībā, jo
Saeima par likumā paredzēto mehānismu
neesot apspriedusies ar ECB atbilstošā likumdošanas procesa stadijā. SEB banka, kā arī S un T uzskata, ka ir pārkāptas attiecīgās Savienības primāro un atvasināto tiesību normas: LESD 127. panta 4. punkts un 282. panta 5. punkts, Protokola (Nr. 4) par Eiropas Centrālo banku sistēmas Statūtiem un Eiropas Centrālās bankas Statūtiem (turpmāk – ECBS un ECB statūti) 4. pants un Lēmuma 98/415 2. panta 1. punkts
un 4. pants.
23.      Saistībā ar to, ka tiesību uz īpašumu ierobežojuma un atšķirīgās attieksmes likumiskais pamats neesot pieņemts pienācīgā kārtībā, iesniedzējtiesa ir vērsusies
Tiesā. Visi trīs jautājumi ir saistīti ar valsts likumdošanas procesu un pienākumu apspriesties ar ECB. Turpretī tie neattiecas uz materiāltiesisko jautājumu, vai ir pārkāptas tiesības uz īpašumu.
24.      Institūcija, kas ir atbildīga par likumu, kura konstitucionalitāte tiek apšaubīta, ir Saeima. Ir dabiski, ka šai institūcijai ir svarīga loma konkrētajā procesā
šajā lietā, kurā tiek pārbaudīts, vai ir ievērota valsts konstitūcija.
25.      Iesniedzējtiesa kā valsts konstitucionālā tiesa, kas īsteno konstitucionālo kontroli, vēlas noskaidrot ne tikai to, vai Saeima ir pārkāpusi Savienības tiesību normas (pirmais jautājums), bet arī – ja tas tā ir –, kādas ir šāda pārkāpuma tiesiskās sekas (otrais jautājums). Iesniedzējtiesai kā konstitucionālajai tiesai ir pilnvaras atzīt valsts tiesību normu par neatbilstošu konstitūcijai, tomēr šo pilnvaru īstenošana ir atkarīga no tiesiskajām sekām, kādas – ja vispār – varētu izrietēt no Savienības tiesībām. Tikai tad, ja
(parastajām) valsts tiesām no Savienības tiesībām izrietētu pienākums nepiemērot apstrīdēto likumu, iesniedzējtiesa šo likumu varētu atzīt par neatbilstošu konstitūcijai. Tāpēc ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai valsts tiesai ir jāatsakās piemērot tādas valsts tiesību normas, kas pieņemtas, pārkāpjot Savienības procesuālo tiesību normas.
B.      Par pirmo jautājumu
26.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai situācijā, kas ietilpst ECB “kompetences jomā”, LESD 127. panta 4. punkts un Lēmuma 98/415 4. pants jāinterpretē tādējādi, ka šajās normās noteiktais pienākums apspriesties ar ECB par likumprojektu
ir ievērots, ja dalībvalsts parlaments pieņem likumu pirms ECB atzinuma saņemšanas, tomēr pastāv valsts procedūra, kuras ietvaros ir iespējama šā likuma otrreizēja caurlūkošana parlamentā pirms tā izsludināšanas un stāšanās spēkā?
27.      Pirms ierosināšu Tiesai atbildi, kas būtu sniedzama uz šo jautājumu, izskaidrošu procedūru, kā
valsts likumdošanas procesā notiek apspriešanās ar ECB, un pēc tam izvērtēšu, vai šajā lietā šī procedūra ir tikusi ievērota.
1.      Citastarp LESD 127. panta 4. punktā noteiktais pienākums apspriesties ar ECB
28.      ECB ir viena no septiņām Eiropas Savienības iestādēm (7), un svarīgākās tai piemērojamās
tiesību normas ir izklāstītas LESD, kā arī ECBS un ECB statūtos. Šajā ziņā LESD 127. panta 1. punktā noteikts, ka ECBS galvenais mērķis ir uzturēt cenu stabilitāti un ka, neietekmējot šo mērķi, tā atbalsta vispārējo ekonomikas politiku Savienībā, lai palīdzētu sasniegt Savienības mērķus, kas noteikti LES 3. pantā. LESD 127. panta 2. punktā ir uzskaitīti ECBS galvenie uzdevumi: definēt un īstenot Savienības monetāro politiku; veikt valūtas maiņas operācijas (8); turēt un pārvaldīt dalībvalstu oficiālās ārvalstu valūtas rezerves un veicināt norēķinu sistēmu vienmērīgu darbību.
29.      Trīs primāro tiesību normas, kuru formulējums ir gandrīz identisks (9), paredz obligātu apspriešanos ar ECB par Savienības un valstu tiesību aktiem: LESD 127. panta 4. punkts, ECBS un ECB statūtu 4. pants un LESD 282. panta 5. punkts. Turklāt sīkāks regulējums attiecībā uz minēto apspriešanās procedūru ir ietverts atvasināto tiesību normā, proti, Lēmuma 98/415 4. pantā.
a)      LESD 127. panta 4. punkts – vispārējā procedūra un tās jēga
30.      LESD 127. panta 4. punktā noteikts, ka ar ECB obligāti (10) ir jāapspriežas par jebkuru ierosinātu Savienības tiesību aktu (11) un valstu iestādēm ar ECB obligāti ir jāapspriežas par visiem likumprojektiem (12), kas ir tās kompetences jomā. Konkrēti, attiecībā uz apspriešanos, kas jāveic valstu iestādēm, ir precizēts, ka tai ir jānotiek, ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, ko Padome izvirzījusi saskaņā ar LESD 129. panta 4. punktā paredzēto procedūru. ECBS un ECB statūtu 4. pantā “Padomdevējfunkcijas” ar identisku formulējumu ir atkārtots LESD 127. panta 4. punkts. Tāpat LESD 282. panta 5. punktā noteikts, ka ar Eiropas Centrālo banku tās pienākumos esošajās jomās konsultējas par visiem Savienības aktu projektiem un visiem reglamentējošo aktu projektiem valstu līmenī un tā var sniegt atzinumu. LESD 282. panta 5. punktu es saprotu tādējādi, ka tam ir deklaratīvs raksturs, jo šajā tiesību normā ir tikai atkārtots – lai arī nepilnīgi (13) – jau LESD 127. panta 4. punktā noteiktais (14).
Līdz ar to attiecībā uz primārajām tiesībām turpmāk atsaukšos tikai uz LESD 127. panta 4. punktu.
31.      Dalībvalstu un Savienības iestādēm uzliktā pienākuma apspriesties ar ECB jēga ir divkārša: šis pienākums kalpo tam, lai
nodrošinātu, ka i) ECB speciālās zināšanas tiek ņemtas vērā attiecīgajā Savienības un valsts tiesiskajā regulējumā un ii) ECB jau agrīnā stadijā tiek informēta par jebkādām tiesiskā stāvokļa izmaiņām, kas to ietekmē (15). Likumdevējam ir jāgūst labums no ECB augsta līmeņa lietpratības (16), kura palīdz uzlabot tiesiskā regulējuma kvalitāti kopumā (17).
32.      Papildus tam – un plašākā kontekstā – LESD 127. panta 4. punktu saprotu tādējādi, ka tas kalpo ECB prerogatīvu un kompetenču aizsardzībai. ECB ir jābūt nostādītai tādā stāvoklī, lai tā varētu nodrošināt, ka netiek apdraudēta tās kompetence. Tāpēc ECB ir reālas apspriešanās tiesības, kuru loģiskās sekas ir Savienības likumdevēja un valsts likumdevēja pienākums apspriesties.
33.      Pamatojoties uz pašlaik LESD 127. panta 4. punkta otrajā ievilkumā iekļauto regulējumu, Padome lēmumā nosaka ECB apspriešanās tiesību robežas un tām piemērojamos nosacījumus.
b)      Lēmums 98/415 – sīkāks procedūras regulējums
34.      Attiecībā uz procedūru, kas jāievēro, Lēmumā 98/415 noteikts turpmāk minētais.
35.      Pirmkārt, tā kā dalībvalstīm ir vispārējs pienākums nodrošināt, ka Lēmums 98/415 tiek faktiski ievērots, tām ir jānodrošina, ka apspriešanās ar ECB notiek savlaicīgi –
tā, lai iestāde, kura ierosinājusi konkrēta tiesību akta projektu, var ņemt vērā ECB atzinumu, pirms tiek pieņemts lēmums
pēc būtības. ECB atzinums jādara zināms iestādei, kas pieņem konkrēto aktu, ja tā ir cita iestāde nekā akta projekta izstrādātāja iestāde (18).
36.      Šajā ziņā jānorāda, ka Lēmumā 98/415 ir skaidri nošķirta iestāde, kas ierosinājusi tiesību akta projektu, un iestāde, kas pieņem
tiesību aktu. Šāds nošķīrums atbilst loģikai, kas pastāv jebkurā (valsts) likumdošanas procedūrā. Lai gan ir pašsaprotami, ka šā
lēmuma kontekstā likumdošanas procedūru vispārējo kārtību regulē valsts konstitucionālās tiesības un ka valstu procedūras var ievērojami atšķirties, iespējams apgalvot, ka vienmēr pastāv atšķirība starp ierosinošo un pieņemošo iestādi. Faktiski tiesību sistēmās tādā vai citādā veidā parasti tiek nošķirtas iestādes, kurām ir likumdošanas iniciatīvas pilnvaras (19), un iestādes, kuras pieņem (20) likumus (21).
37.      No Lēmuma 98/415 4. panta secināms, ka ar ECB jāapspriežas iespējami agrīnā likumdošanas procesa stadijā, proti, brīdī, kad likumprojektu ierosinošā iestāde ir izstrādājusi pirmo projektu, kas pēc tam tiek nosūtīts likumu pieņemošajai iestādei – parasti uz pirmo lasījumu.
Tas vislabāk ļauj ECB ar savu atzinumu jēgpilni ietekmēt valsts likumdošanas procesu.
38.      Otrkārt, ECB ir pienākums tūlīt pēc tiesību akta projekta saņemšanas attiecīgajai iestādei ziņot, vai, pēc tās ieskatiem, konkrētais akts ir tās kompetences jomā (22).
39.      Treškārt, dalībvalstu iestādes, kuras izstrādā tiesību aktu – ja tās to uzskata par vajadzīgu –, var noteikt ECB atzinuma sniegšanas termiņu, kurš nevar būt īsāks par vienu mēnesi no dienas, kad ECB priekšsēdētājs saņēmis attiecīgu paziņojumu (23). Ārkārtējas steidzamības gadījumā var paredzēt īsāku termiņu, un tādā gadījumā attiecīgajai iestāde ir pienākums norādīt steidzamības iemeslus (24). ECB atbilstošā laikā var lūgt pagarināt termiņu maksimāli vēl par četrām nedēļām; attiecīgā iestāde šādu lūgumu bez pietiekama pamatojuma nenoraida (25).
Ja, termiņam beidzoties, atzinums nav sniegts, attiecīgā valsts iestāde var rīkoties pēc saviem ieskatiem; ja ECB atzinums tiek saņemts tad, kad termiņš jau beidzies, dalībvalstis tomēr nodrošina atzinuma paziņošanu valsts iestādēm (26).
c)      Par ECB “kompetences jomu”
40.      Tādējādi – kā konstatēts – pienākumu apspriesties ar ECB izraisa aplūkotais jautājums. Lai definētu ECB “kompetences jomu”, sākumpunkts ir LESD 127. panta 1. un
2. punkts, kā arī ECBS un ECB statūtu 3.–12. pants. Saskaņā ar LESD 127. panta 1. punktu ECBS “galvenais mērķis” ir uzturēt cenu stabilitāti. Neietekmējot šo mērķi, ECBS ir jāatbalsta vispārējā ekonomikas politika Savienībā. LESD 127. panta 2. punktā ECBS “galvenie uzdevumi” ir formulēti kā Savienības monetārās politikas definēšana un īstenošana; valūtas maiņas operāciju veikšana; dalībvalstu oficiālo ārvalstu valūtas rezervju turēšana un pārvaldīšana un norēķinu sistēmu vienmērīgas darbības veicināšana.
41.      Turklāt Lēmuma 98/415 2. panta 1. punktā ECB kompetences jomas ir definētas kā valūtas lietas (pirmais ievilkums), maksāšanas līdzekļi (otrais ievilkums), valstu centrālās bankas (trešais ievilkums), monetārās, finanšu, banku, maksājumu sistēmu un maksājumu bilances statistikas vākšana, apkopošana un izplatīšana (ceturtais ievilkums), maksājumu un norēķinu sistēmas (piektais ievilkums) un noteikumi, ko piemēro finanšu iestādēm tiktāl, ciktāl tie materiāli ietekmē finanšu iestāžu un tirgu stabilitāti (sestais ievilkums).
2.      Konkrētā lieta – apspriešanās pienākums nav izpildīts
42.      Iesniedzējtiesas ziņā būs piemērot aplūkojamo tiesību normu ierosināto interpretāciju tajā izskatāmajā lietā. Taču, balstoties uz informāciju, kas iekļauta lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un sniegta tiesvedības gaitā Tiesā, varu droši izdarīt šādus pieņēmumus, lai palīdzētu iesniedzējtiesai
veikt šo uzdevumu.
43.      Pirmkārt, jāuzsver, ka valsts tiesvedībā nav strīda par to, vai Patērētāju tiesību aizsardzības likuma 8.4 pants ietilpst ECB kompetences jomā. Saeima neapstrīd, ka tai bija pienākums apspriesties ar ECB (27).
44.      Otrkārt, tiesas sēdē citastarp tika paskaidrots – it īpaši to darīja Latvijas valdība –, ka saskaņā ar Latvijas konstitucionālajām tiesībām Lēmuma 98/415 3. panta 1. punktā minētā iestāde, kura izstrādā tiesību akta projektu, ir Budžeta komisija.
45.      Treškārt, Budžeta komisija
neievēroja Lēmuma 98/415 4. pantu, kurā dalībvalstīm noteikts pienākums veikt efektīvus pasākumus, kas vajadzīgi šā lēmuma ievērošanai. Proti, Budžeta komisija nenodrošināja – kā prasīts Lēmuma 98/415 4. panta otrajā teikumā –, ka apspriešanās ar ECB notiek “savlaicīgi tā, lai iestāde, kas ierosinājusi konkrētā tiesību akta projektu, ECB atzinumu varētu ņemt vērā, pirms pieņemt galīgo lēmumu par aktu pēc būtības”. Budžeta komisija arī nenoteica ECB atzinuma sniegšanas termiņu un tādējādi neievēroja Lēmuma 98/415 3. panta garu.
46.      Tāpēc šajā posmā varu secināt, ka Budžeta komisija neievēroja Lēmuma 98/415 4. pantu.
47.      Iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tādā situācijā kā šajā lietā –
proti, ja pastāv procedūra, kuras ietvaros ir iespējama šā likuma otrreizēja caurlūkošana parlamentā pirms tā izsludināšanas un stāšanās spēkā, –
šādam pārkāpumam nav nozīmes vai arī tas var tikt novērsts. Līdzīgi arī Latvijas valdība apgalvo, ka pienākums apspriesties ar ECB ir izpildīts, jo Valsts prezidents varēja nolemt nosūtīt likumu otrreizējai caurlūkošanai, bet nolēma to nedarīt.
48.      Vēlos atgādināt, ka saskaņā ar Latvijas konstitucionālajām tiesībām Valsts prezidents, kas oficiāli izsludina likumus pēc to pieņemšanas parlamentā, lai tie stātos spēkā, tik tiešām desmit dienu laikā, skaitot no likuma pieņemšanas Saeimā, motivētā rakstā Saeimas priekšsēdētājam var prasīt likuma otrreizēju caurlūkošanu. Tomēr, ja Saeima likumu negroza, tad Valsts prezidents otrreiz ierunas celt nevar (28).
49.      Uzskatu, ka tikko aprakstītā konstitucionālā tiesību norma in abstracto nevar novērst
to, ka nav ievērots pienākums apspriesties ar ECB likumdošanas procesā. LESD 127. panta 4. punktā valstu iestādēm ir uzlikts pienākums apspriesties ar ECB par likumprojektiem, kas ir tās kompetences jomā. Iepriekš argumentēju, ka ir jāapspriežas iespējami agrākā stadijā, proti, kad projekts pirmoreiz tiek iesniegts Saeimai. Tomēr, pat ja LESD 127. panta 4. punkts tiktu interpretēts mazāk strikti, manā ieskatā nav iedomājams, ka tiesiskais regulējums vēl arvien būtu uzskatāms par projektu pēc tam, kad Saeima to ir galīgi pieņēmusi. Citiem vārdiem, tiklīdz teksts – tā teikt – ir atstājis
Saeimu, lai Valsts prezidents to izsludinātu, likums vairs nav “likumprojekts” LESD 127. panta 4. punkta otrā ievilkuma un Lēmuma 98/415 1. panta izpratnē. Ja līdz brīdim, kad Saeima pieņem likumu, nav notikusi apspriešanās ar ECB, šie noteikumi ir pārkāpti.
50.      Manuprāt, vairs nevar runāt par “projektu”, kad
likumu ir oficiāli pieņēmis kompetentais likumdevējs, – kaut arī likums
varbūt vēl nav izsludināts vai stājies spēkā. No Satversmes 64. panta (29) secinu, ka likumdevējs ir Saeima, nevis Valsts prezidents.
51.      No tā arī izriet, ka in concreto šajā lietā LESD 127. panta 4. punkts un Lēmums 98/415 nav ievēroti. Jāpatur prātā, ka Saeima –
nosūtījusi likumprojektu ECB tikai 2023. gada 30. novembrī pirms trešā un galīgā lasījuma un nesagaidījusi
ECB atzinumu –
attiecīgo likumu pieņēma trešajā lasījumā. Pēc tam tā likumu nosūtīja Valsts prezidentam izsludināšanai. Apstāklis, ka, 2023. gada 11. decembrī saņēmusi ECB atzinumu, Saeimas Budžeta komisija to apsprieda, šo konstatējumu nemaina. Faktiski tas pierāda, ka šajā gadījumā pati Saeima (tās struktūra) – nevis Valsts prezidents – bija tā, kas caurlūkoja jau pieņemtu tekstu. Turklāt nav vajadzīga liela iztēle, lai izdarītu pieņēmumu, ka
termiņu ziņā Saeima bija intensīva spiediena situācijā, jo vēlējās, lai likums stātos spēkā līdz 2023. gada beigām.
3.      Ierosinātā atbilde uz pirmo jautājumu
52.      Procesuālo noteikumu leģitimitāte izriet no to stingras piemērošanas. Tas galu galā kalpo tiesiskās noteiktības un – vispārīgāk – tiesiskuma mērķim. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai atzīt, ka šajā lietā aplūkojamie procesuālie noteikumi ir tikuši pārkāpti.
53.      Līdz ar to ierosinu uz pirmo jautājumu atbildēt, ka LESD 127. panta 4. punkts un Lēmuma 98/415 4. pants jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kas ietilpst ECB “kompetences jomā”, šajās normās noteiktais pienākums apspriesties ar ECB par likumprojektu nav ievērots, ja dalībvalsts parlaments pieņem likumu pirms ECB atzinuma saņemšanas, tomēr pastāv valsts procedūra, kuras ietvaros ir iespējama šā likuma otrreizēja caurlūkošana parlamentā pirms tā izsludināšanas un stāšanās spēkā.
C.      Par otro jautājumu
54.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 127. panta 4. punkts un Lēmuma 98/415 4. pants jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai ir pienākums
nepiemērot tādas valsts likuma
normas, kuras pieņemtas, pārkāpjot minētās tiesību normas.
55.      Tātad otrais jautājums ir par to, kādas sekas ir tam, ka netiek ievērota LESD 127. panta 4. punktā un Lēmuma 98/415 3. un 4. pantā ietvertā procesuālā prasība, proti, pienākums apspriesties ar ECB pirms valsts likuma pieņemšanas.
56.      LESD 127. panta 4. punktā paredzētās procedūras galvenā īpatnība ir Savienības iestādes iesaistīšanās valsts likumdošanas procesā. Tāpēc – kā izskaidrošu turpmāk – līdzšinējā judikatūra var sniegt tikai daļējas norādes. Uzskatu, ka Tiesai būs jārod jauns risinājums šai lietai.
1.      Līdzšinējā judikatūra
57.      Vispirms īsumā atgādināšu judikatūru par situācijām, kad nav ievērotas Savienības iestādes tiesības apspriesties
Savienības procedūrā, un
pēc tam pievērsīšos Tiesas klasiskajai judikatūrai par tiesiskajām sekām, kuras izriet no tā, ka dalībvalstis nav ievērojušas tādas Savienības tiesībās paredzētas formālas prasības kā paziņošana.
a)      Situācija, kad Savienības iestāde rīkojas, pārkāpjot procesuālu noteikumu
58.      Šajā jomā galvenais juridiskais jautājums ir sekas, kuras rada neapspriešanās ar Eiropas Parlamentu Savienības likumdošanas procedūras ietvaros. Vadošās lietas šajā ziņā ir tā sauktie “izoglikozes spriedumi” (30), proti,
Tiesas spriedumi Roquette Frères un Maizena (31). Tie tika pasludināti pirmā tieši ievēlētā Eiropas Parlamenta sasaukuma laikā, proti, laikā, kad Parlamenta iesaistīšanās Savienības lēmumu pieņemšanas procesā aprobežojās ar apspriešanās tiesībām (32).
59.      Minētajā lietā Padome bija pieņēmusi regulu, ar ko,
nesagaidot Eiropas Parlamenta atzinumu, tika grozīta izoglikozes tirgus kopīgā organizācija, lai gan atbilstoši
toreizējā EEK līguma 43. panta 2. punktam (33) bija jāapspriežas ar Parlamentu. Šo pasākumu apstrīdēja sabiedrība
SA Roquette Frères, proti, Francijas izoglikozes ražotājs, kuru regula skāra
tieši, jo tam tika noteikta ražošanas kvota.
60.      Principiālajā spriedumā Tiesa šo regulu atcēla un atzina, ka apspriešanās ar Parlamentu – gadījumos, kad tas prasīts Līgumā, – ir līdzeklis, kas ļauj Parlamentam efektīvi piedalīties Savienības likumdošanas procesā (34). Šīs pilnvaras ir būtisks Līgumā paredzētā institucionālā līdzsvara elements (35).
61.      Apspriešanās ar Parlamentu
ir uzskatāma par “būtisku procedūras noteikumu” (36) pašreizējās LESD 263. panta otrās daļas izpratnē, kura “neievērošana padara attiecīgo tiesību aktu par spēkā neesošu” (37). Jāatzīmē, Tiesa tiešā tekstā piebilda, ka “minētās prasības ievērošana ietver arī Parlamenta viedokļa paušanu” (38) un “nevar uzskatīt, ka tā ir izpildīta, Padomei tikai pieprasot atzinumu” (39), ja Parlaments pēc tam nav paudis
viedokli.
Ar šo formulējumu ir noraidīta apspriešanās prasības tīri formāla izpratne un liegts Padomei uzskatīt, ka pietiek tikai ar pieprasījumu, lai nodrošinātu šīs prasības ievērošanu, ja Parlaments faktiski atzinumu nav sniedzis.
62.      Tāpēc Tiesa attiecīgo regulu atcēla.
63.      Tātad no minētā sprieduma var secināt, ka Tiesa atteicās veikt ex post
novērtējumu par to, vai Parlamenta dalība būtu mainījusi Padomes pieņemtā tiesību akta materiālo saturu. Izšķirošs bija fakts, ka apspriešanās ar Parlamentu nebija notikusi, nevis fakts, ka tā atzinums jebkurā gadījumā nebūtu bijis saistošs.
64.      Turpmākajā judikatūrā Tiesa konsekventi
ir ievērojusi spriedumu Roquette Frères. Vienlaikus
tā ir uzsvērusi, ka institucionālais dialogs, uz kuru it īpaši ir balstīta apspriešanās procedūra, ir pakļauts tādiem pašiem savstarpējiem lojālas sadarbības pienākumiem kā tie, kas piemērojami attiecībās starp dalībvalstīm un Savienības iestādēm (40). Tādējādi situācijā, kad Padome bija prasījusi Parlamenta atzinumu un
īpaši
lūgusi steidzamības procedūras piemērošanu (41), bet Parlaments saprātīgā termiņā nebija atbildējis uz apspriešanās pieprasījumu, jo tas vispirms nolēma priekšlikumu nosūtīt atpakaļ komitejai un pēc tam atlika galīgo balsojumu plenārsēdē, Tiesa nosprieda, ka Parlaments ir pārkāpis institucionālās sadarbības pienākumu un tādēļ tas nevar pārmest Padomei, ka tā
attiecīgo aktu pieņēmusi, nesagaidot tā atzinumu (42).
Līdz ar to Tiesa noraidīja Parlamenta celto prasību (43).
65.      Visbeidzot jāuzsver, ka – cik man zināms – Tiesa ir atcēlusi tiesību aktus tikai saistībā ar Parlamenta tiesībām apspriesties. LESD patiešām ir arī noteikumi par obligātu apspriešanos ar citām Savienības iestādēm vai struktūrām to lietpratības un kompetences jomās, piemēram, Revīzijas palātu (44), Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju (45) vai Reģionu komiteju (46). Tomēr šķiet, ka līdzšinējā judikatūrā ir
atrodams tikai viens pats Tiesas obiter dictum, kurā apstiprināts, ka pašreizējais LESD 156. pants (47) uzliek Komisijai pienākumu apspriesties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju (48).
66.      Rezumējot šeit izklāstīto – kad nebija notikusi apspriešanās ar Parlamentu, lai gan bija pienākums ar to apspriesties, Tiesa atcēla attiecīgo tiesību aktu tāpēc, ka bija pārkāpts būtisks procedūras noteikums LESD 263. panta otrās daļas izpratnē.
b)      Situācija, kad valsts iestāde rīkojas, pārkāpjot procesuālu noteikumu
67.      Taču kas notiek, ja valsts iestādes rīkojas, pārkāpjot procesuālu Savienības noteikumu? Kādas sekas tas rada? Vai ir pieejami tiesību aizsardzības līdzekļi?
1)      Lieta 380/87 Enichem Base
68.      Šis strīds radās, kad kādas pašvaldības mērs pieņēma lēmumu, ar ko
viņa pašvaldībā tika aizliegts izmantot iepirkumu maisiņus no bioloģiski nenoārdāmas plastmasas. Enichem Base šo pasākumu apstrīdēja, apgalvojot, ka ar pašvaldības
tiesību
aktu ir pārkāpta
tālaika EEK direktīvas norma, kas dalībvalstīm uzlika
pienākumu informēt Komisiju par atkritumu apglabāšanas noteikumu projektiem.
69.      Tiesa nosprieda, ka attiecīgajā direktīvas pantā dalībvalstīm bija noteikts pienākums informēt Komisiju par visiem noteikumu projektiem pirms to pieņemšanas (49). Šīs prasības mērķis bija nodrošināt, ka Komisija tiek informēta par visiem valsts pasākumu projektiem atkritumu apglabāšanas jomā, lai tā varētu pārbaudīt saskaņošanas nepieciešamību vai to, vai noteikumu projekts ir saderīgs ar Savienības tiesībām (50). Tomēr Tiesa piebilda, ka “nedz attiecīgās tiesību normas formulējums, nedz tās mērķis neļauj uzskatīt, ka tas, ka dalībvalstis nav izpildījušas savu iepriekšējas paziņošanas pienākumu, pats par sevi padara šādi pieņemtus noteikumus par prettiesiskiem” (51).
2)      Lieta “CIA Security International”
70.      Lieta, kurā tika pasludināts spriedums
CIA Security International (52), attiecās uz Beļģijas karaļa dekrētu, ar ko tika izveidota signalizācijas sistēmu un to uzstādītāju apstiprināšanas sistēma. Šis dekrēts bija “tehniski noteikumi” Direktīvas 83/189 (53) izpratnē, un Beļģijas Karaliste nebija paziņojusi Komisijai to projektu un nebija ievērojusi nogaidīšanas laikposmu. Direktīvas 83/189 8. un
9. pantā dalībvalstīm bija noteikts pienākums – ar dažiem izņēmumiem – paziņot Komisijai par tehnisko noteikumu projektiem un atlikt to pieņemšanu uz sešiem mēnešiem, ja trīs mēnešu laikā ir sniegts sīki izstrādāts atzinums, vai uz divpadsmit mēnešiem, ja Komisija ir paziņojusi par saskaņošanas priekšlikumu. Jautājums bija par to, vai privātpersona var atsaukties uz šā pienākuma neizpildi tiesvedībā un kādas sekas tas rada attiecībā uz nepaziņoto pasākumu.
71.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, Tiesa veica divposmu analīzi: pirmkārt,
tā atzina, ka Direktīvas 83/189 8. un 9. pantā ir noteikts precīzs pienākums dalībvalstīm paziņot tehnisko noteikumu projektus pirms to pieņemšanas. Tā secināja: “Tā kā satura ziņā tie ir pietiekami precīzi beznosacījumu noteikumi, [privāt]personas var atsaukties uz šiem pantiem attiecīgo valstu tiesās.” (54)
72.      Otrkārt, Tiesa norādīja, ka “atliek tikai noskaidrot, kādas ir tiesiskās sekas, ja dalībvalsts nepilda paziņošanas pienākumu, proti, vai Direktīva 83/189 interpretējama tā, ka paziņošanas pienākuma nepildīšana, kas ir procedūras pārkāpums attiecīgo tehnisko noteikumu pieņemšanā, padara šos tehniskos noteikumus par nepiemērojamiem un tādējādi tie nav saistoši [privāt]personām” (55).
73.      Šajā posmā
jānorāda, ka svarīgais vārds šeit ir “vai”.
74.      Pēc tam Tiesa noraidīja argumentu, ka Direktīva 83/189 attiecas tikai uz attiecībām starp dalībvalstīm un Komisiju, ka tā tikai nosaka procesuālus pienākumus, kas dalībvalstīm jāpilda, pieņemot tehniskus noteikumus, bet dalībvalstu kompetence pieņemt attiecīgos noteikumus pēc nogaidīšanas laika nav skarta, un, visbeidzot, ka tā neietver nekādus
tiešā tekstā formulētus noteikumus par iespējamām sekām, kas iestājas šo procesuālo pienākumu neizpildes dēļ (56).
75.      Tiesa norādīja, ka nav nepieciešams neviens tiešā tekstā formulēts noteikums par šādu iedarbību un “ir skaidrs, ka šīs direktīvas mērķis ir ar preventīvu kontroli aizsargāt brīvu preču apriti un ka paziņošanas pienākums ir būtisks, lai īstenotu šādu Kopienas kontroli. Kopienas kontrole būs daudz efektīvāka, ja direktīvu interpretēs tā, ka paziņošanas pienākuma pārkāpums tiek uzskatīts par būtisku procedūras pārkāpumu, kas liedz attiecīgos tehniskos noteikumus piemērot [privāt]personām” (57).
76.      Pēc tam Tiesa izskatāmo lietu
nošķīra no sprieduma Enichem Base un nosprieda, ka tās interpretācija “atbilst” (58) agrākajam spriedumam, un tad
secināja, ka valsts tehniskie noteikumi, kuri bija jāpaziņo, taču netika paziņoti, nav piemērojami un uz tiem nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām (59).
77.      Turpmākajā judikatūrā konsekventi
ir atkārtots, ka nepaziņošana (vai nogaidīšanas pienākuma neievērošana) ir būtisks procesuāls pārkāpums, kura dēļ valsts tehniskie noteikumi nav piemērojami privātpersonām (60).
78.      Šeit terminoloģiskas skaidrības labad jāpievēršas jautājumam par “tiešu iedarbību”. Iepriekš aprakstītās judikatūras pamatā ir jautājums, kādos apstākļos direktīvas – proti, atvasināto tiesību akta (61) – normām, kas ietver pienākumus dalībvalstīm, var būt horizontāla tieša iedarbība, tas ir, strīdā starp divām privātpersonām (62). Papildus tam Tiesa ir skaidri norādījusi, ka tieša iedarbība ir priekšnosacījums valsts tiesu pienākumam nepiemērot Savienības tiesībām neatbilstošas tiesību normas (63).
79.      Tiesa ir arī izskaidrojusi, ka vertikāla konflikta gadījumā starp saimnieciskās darbības subjektu un dalībvalsti privātpersona var atsaukties uz Savienības tiesībām, lai panāktu, ka valsts pasākums netiek piemērots (64). To saprotu kā apstiprinājumu apstāklim, ka valsts tiesību normas nepiemērojamība ir sekas procesuālam trūkumam (in casu –
nepaziņošanai), nevis izriet no strīda rakstura
(starp privātpersonām vai starp iestādi un privātpersonu). Līdz ar to šīs lietas raksturs (konstitucionālā pārbaude) šajā lietā nav izšķirošais faktors.
80.      Visbeidzot, lai gan šajos secinājumos sniegtajā analīzē
galvenā uzmanība
ir pievērsta
Savienības tiesību aktu decentralizētajai piemērošanai un izpildes nodrošināšanai, pilnīguma labad jāatgādina, ka Komisijai (65) vai dalībvalstij (66), protams, ir iespēja sākt pārkāpuma procedūru pret dalībvalsti, kam ir piederīga valsts iestāde, kurai tiek pārmesta procesuālo noteikumu neievērošana. Šajos secinājumos nav nepieciešams atgādināt visas labi zināmās pārkāpuma procedūras iezīmes. Pietiek ar norādi, ka Komisijai ir gandrīz neierobežota rīcības brīvība lemt par procedūras sākšanu vai turpināšanu gan pirmstiesas, gan tiesvedības stadijā un ka gadījumā, ja galu galā iznākums ir labvēlīgs Komisijai, tiks pasludināts konstatējošs Tiesas spriedums, ar kuru dalībvalstij tiks uzlikts pienākums novērst šo situāciju. Tā ir konstitucionāla procedūra starp publisko tiesību subjektiem, un tajā indivīdu vai citu ieinteresētu
privātpersonu tiesības tiešā veidā netiek aplūkotas.
2.      Konkrētā lieta – vai pastāv pienākums nepiemērot apstrīdēto likumu?
a)      Argumenti par labu šādai nostājai
81.      ECB un SEB banka būtībā ierosina šajā lietā piemērot spriedumu CIA Security International.
82.      ECB apgalvo: ja valsts iestādes nav apspriedušās ar ECB par tās kompetences jomā ietilpstošu
tiesiskā regulējuma projektu, kā prasīts LESD 127. panta 4. punktā un Lēmuma 98/415 4. pantā, tas ir uzskatāms par būtisku
procesuālu
pārkāpumu, kas izraisa šo valsts tiesību normu nepiemērojamību. Tā šo pārkāpumu pielīdzina “būtiskam procesuālam pārkāpumam” Tiesas judikatūras izpratnē, kas valsts pasākumus padara nepiemērojamus privātpersonām (67). Šajā sakarā ECB velk paralēles ar spriedumu CIA Security International, saskaņā ar kuru tiesību akta nepaziņošana Komisijai (68) izraisa šā tiesību akta nepiemērojamību. ECB apgalvo, ka pienākumam apspriesties ar ECB – kā Līgumā
noteiktam pienākumam –
a fortiori ir jābūt vēl nopietnākām sekām nekā pienākumam paziņot tehniskos noteikumus. Konkrēti, ECB uzskata, ka pienākums apspriesties atbilst “būtiska
procedūras noteikuma” kritērijam, jo tas nodrošina piesardzību, sniedz iespēju ECB speciālajām zināšanām ietekmēt tiesību normu saturu
un uzlabot tiesību aktu kvalitāti monetārajos un banku jautājumos. Vispārīgāk ECB norāda uz LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu tādā ziņā, ka ierosinātā interpretācija respektējot
Eiropas Savienības ekskluzīvo kompetenci monetārās politikas jomā un nepieļaujot pasākumus, kas apdraud ECB funkcijas vai sistēmisko finanšu stabilitāti.
83.      Līdzīgi arī SEB banka apgalvo, ka LESD 127. panta 4. punktā un Lēmuma 98/415 4. pantā paredzētā apspriešanās pienākuma neievērošana ir būtisks procesuāls pārkāpums, kas minētās Latvijas valsts tiesību normas padara nepiemērojamas. Šajā ziņā SEB banka atsaucas uz spriedumu CIA Security International un uzsver arī LES 4. panta 3. punktā ietvertā lojālas sadarbības principa svarīgumu.
84.      Turklāt, it īpaši tiesību doktrīnā, tiek argumentēts – ja procesuālam pārkāpumam var būt ietekme pat strīdā starp privātpersonām, tai ir jābūt vēl jo nozīmīgākai gadījumā, kad dalībvalsts, kas ir izdarījusi Savienības tiesību pārkāpumu, vēlas atsaukties uz attiecīgo tiesisko regulējumu pret konkrētu
privātpersonu (69).
85.      Šādas argumentācijas sekas būtu tādas, ka valsts tiesām būtu pienākums nepiemērot Patērētāju tiesību aizsardzības likuma 8.4 pantu.
b)      Pretargumenti
86.      Patiešām ir vilinoši vilkt paralēles ar spriedumu CIA Security International. Tomēr uzskatu, ka minētais spriedums
nebūtu jāpiemēro pēc analoģijas, jo iepriekš aprakstītajā argumentācijā nav pietiekami ņemts vērā viss spriedums CIA Security International kopumā:
proti, ja iepriekš aprakstīto Tiesas divposmu argumentāciju piemērojam šajā lietā, redzams, ka ir izpildīts tikai pirmais posms.
87.      Patiešām, būtu grūti argumentēt, ka LESD 127. panta 4. punktā un Lēmuma 98/415 4. pantā iekļautie pienākumi nav pietiekami precīzi un beznosacījumu.
Kā jau tika izskaidrots,
pastāv skaidrs pienākums apspriesties ar ECB, un tas savukārt šai iestādei rada tiesības. Tomēr pēc tam sekojošais otrais posms, proti, no tā izrietošās tiesiskās sekas, ir daudz mazāk skaidrs. Kā izklāstīts iepriekš, Tiesas argumentācijas pamatā bija tas, ka spriedumā CIA Security International aplūkotās tiesību normas bija preventīvas kontroles līdzeklis preču brīvas aprites jomā.
88.      Preventīvas kontroles nodrošināšana jomā, kas – kā daļa no iekšējā tirgus (70) – attiecas uz centrālu Savienības politikas jomu, kuras pareiza funkcionēšana ir atkarīga no tādu ekonomikas dalībnieku darbības un mijiedarbības, kuriem, lai šis tirgus darbotos, ir jābūt iespējai īstenot savas tiesības – it īpaši pret dalībvalstīm, kuras rada šķēršļus tirdzniecībai –, manuprāt, ir pavisam kas cits nekā
procesuāls noteikums, kas kalpo, lai uzlabotu un leģitimizētu valsts likumdošanas procedūru ECB kompetencē esošā jomā.
89.      Citiem vārdiem, situācijā, uz kuru attiecas spriedumā CIA Security International aplūkotā Direktīva 83/189, dalībvalstīm principā ir ļauts pieņemt tiesisko regulējumu. Tām ir tikai jāpaziņo Komisijai par tiesiskā regulējuma projektu, lai tā varētu identificēt iespējamos šķēršļus tirdzniecībai Savienībā un vajadzības gadījumā pieprasīt dalībvalstīm veikt izmaiņas regulējuma projektā. Taču pilnvaras pieņemt tiesisko regulējumu paliek dalībvalstu kompetencē. Par Komisijas kompetenci nav runas. Vienīgais, kas notiek, ir tas, ka dalītās kompetences jomā Komisija centīsies salāgot Savienības (iekšējā tirgus) intereses ar potenciāli konfliktējošām valsts interesēm (primāra vispārējo interešu apsvēruma aizsardzība). Savukārt LESD 127. panta 4. punktā paredzētais pienākums apspriesties ar ECB – kā norādīts iepriekš – ir paredzēts, lai aizsargātu ECB prerogatīvas un kompetenci.
90.      Turklāt apspriešanās saistībā ar tehnisku paziņojumu savā būtībā atšķiras no apspriešanās saistībā ar valsts likumu, kas ietilpst LESD 127. panta 4. punkta piemērošanas jomā. Kad Komisija uz kādas paziņošanas direktīvas pamata pārbauda noteikumu projektu, tā novērtē paredzētā pasākuma saturu, lai konstatētu, vai šis pasākums ir likumīgs no Savienības tiesību viedokļa (71). Komisija novērtē pasākuma projekta būtību, lai pārbaudītu, vai tas ir saderīgs ar pamatbrīvību –preču brīvu apriti. Tāpēc, ja Komisijas atzinums netiek ievērots, pasākuma projekts varētu būt nesaderīgs ar materiāltiesisku Līguma normu.
91.      Savukārt LESD 127. panta 4. punktā paredzētās apspriešanās ietvaros ECB sniedz atzinumu par ekonomisko pamatotību. Tā nevērtē, vai aplūkojamais valsts pasākums ir likumīgs. Tas nozīmē, ka apspriešanās ar ECB iznākumā valsts pasākuma projekts nevar būt potenciāli nesaderīgs ar materiāltiesisku Līguma
normu. Nav nozīmes tam, vai ECB sniegtais padoms tiek ievērots. Svarīgi ir tikai tas, ka ir notikusi apspriešanās ar ECB.
92.      Tāpēc – manā ieskatā – nepietiek ar to, ka “CIA Security International situācijai” un šai lietai
kopējs ir jautājums par sekām, kuras izriet no tā, ka nav ievērots pienākums iesaistīt Savienības iestādi valsts tiesību normu pieņemšanas procesā, lai uzskatītu – kā to dara ECB un SEB banka –, ka spriedums CIA Security International būtu jāpiemēro a fortiori tāpēc, ka pienākums apspriesties ar ECB izriet no primārajām tiesībām, savukārt pienākums veikt paziņošanu Komisijai izriet no zemāka ranga tiesību avota direktīvas formā. Svarīgs ir nevis formālais pienākuma avots, bet gan mērķis, kam šis pienākums kalpo.
c)      Secinājums
93.      Noslēgumā – uzskatu, ka ECB un SEB bankas argumentācija nav atbalstāma. Iepriekš izklāstīto apsvērumu dēļ – manā ieskatā –
būtiskajam procesuālajam pārkāpumam nav tādu seku, ka tas valsts tiesību normas padarītu
nepiemērojamas.
94.      Rezumējot –
pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā attiecībā uz tiesību aizsardzības līdzekļiem situācija ir šāda: Savienības likumdevēja pasākumus, kas ir veikti, pārkāpjot LESD 127. panta 4. punkta pirmo ievilkumu, Tiesa var potenciāli atcelt. Turpretī valsts pasākumus, kas veikti, pārkāpjot LESD 127. panta 4. punkta otro ievilkumu, Tiesā nav iespējams apstrīdēt. Vienīgais tiešais tiesību aizsardzības līdzeklis ir tāds, ka Komisija (vai cita dalībvalsts) sāk pārkāpuma procedūru pret valsti, kurai tiek pārmests pārkāpums. Ja šāda procedūra būtu sekmīga, “viss”, kas galu galā tiek iegūts, ir konstatējošs
Tiesas spriedums, ar kuru attiecīgajai dalībvalstij uzlikts pienākums labot situāciju. Atbilstoši kompetenču sadalījumam starp Eiropas Savienību un dalībvalsti Tiesai nav pilnvaru atcelt valsts tiesību aktus.
95.      Šajā stadijā varu secināt, ka līdz šim analizētā judikatūra nav ideāli pielāgota šai lietai. Spriedumā Roquette Frères izmantotais
risinājums attiecas tikai un vienīgi uz centrālajām Savienības likumdošanas procedūrām, savukārt spriedumā CIA Security International izmantotais
risinājums – lai cik pirmšķietami vilinošs tas būtu –
arī nav pilnībā piemērots, jo tas sniedz risinājumu ļoti atšķirīgai problēmai. Tāpēc uzskatu, ka nedz
spriedums Roquette Frères, nedz
spriedums CIA Security International nepalīdz atrisināt izskatāmo lietu.
96.      Līdz ar to ierosinu uz otro jautājumu atbildēt, ka LESD 127. panta 4. punkts un Lēmuma 98/415 4. pants nav jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai ir pienākums nepiemērot tādas valsts likuma
normas, kuras pieņemtas, pārkāpjot minētās tiesību normas.
3.      Citi iespējamie tiesību aizsardzības līdzekļi
97.      Tomēr nupat izdarītais konstatējums nenozīmē, ka iesniedzējtiesa nevar atcelt apstrīdēto likumu.
98.      Ir skaidrs, ka Tiesa nevar atcelt valsts iestāžu veiktu pasākumu – tā vienkāršā iemesla dēļ, ka šāda kompetence tai Līgumos nav piešķirta (72). Tomēr iesniedzējtiesai savas kompetences un pilnvaru robežās ir jānodrošina, lai valsts tiesvedībā tiek garantētas ECB tiesības uz apspriešanos.
99.      Protams, dalībvalstu ziņā ir noteikt savu tiesu sistēmu organizāciju. Kompetence noteikt, kuras tiesas jurisdikcijā ir pārbaudīt valsts tiesisko regulējumu un lemt par valsts tiesību akta tiesiskumu, ir dalībvalstīm. Tomēr LESD 127. panta 4. punktā un Lēmuma 98/415 4. pantā paredzētās ECB tiesības uz apspriešanos ir jāaizsargā tādā tiesvedībā kā šajā lietā, kurā valsts tiesībās attiecīgā
valsts tiesa ir pilnvarota
pārbaudīt valsts tiesisko regulējumu. Šo tiesību aizsardzība ir jānodrošina valsts līmenī, jo konteksts ir saistīts ar valsts likumdošanas procesu. No šā skatpunkta dalībvalsts – šajā gadījumā Latvijas Republikas – ziņā ir paredzēt tiesību aizsardzības līdzekļus un procedūras šādu tiesību aizsardzībai. Šajā kontekstā aizņemšos terminoloģiju no Walter Van Gerven, kurš ir norādījis, ka “jēdziens tiesības attiecas [..] uz tiesisku statusu, kurš personai
[..]
var būt [..] un kuru šī persona parastajā stāvoklī
var īstenot [..] pret citiem tiesā, izmantojot vienu vai vairākus tiesību aizsardzības līdzekļus – tie ir prasību veidi, kas paredzēti, lai novērstu
attiecīgo tiesību aizskārumu
saskaņā ar procedūrām, kuras reglamentē šādu prasību veidus un kuru mērķis ir nodrošināt, lai attiecīgais tiesību aizsardzības līdzeklis darbotos” (73).
100. Tāpēc iesniedzējtiesai jāizvērtē visas procesuālās iespējas, tostarp (aktīva) locus standi piešķiršana ECB saistībā ar LESD 127. panta 4. punkta otrā ievilkuma īstenošanu. Tas ļautu ECB aizstāvēt savas tiesības valsts procesā. Alternatīvi
iesniedzējtiesai būtu jāizvērtē ECB iespējas iestāties tādā valsts tiesvedībā kā pamatlietā, kurā tiek vērtēts LESD 127. panta 4. punkta piemērošanas jomā ietilpstoša valsts tiesību akta tiesiskums.
D.      Par trešo jautājumu
101. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesību pārākuma un tiesiskās drošības principi jāinterpretē tādējādi, ka Latvijas Republikas Satversmes tiesa savā nolēmumā
var lemt par to, ka apstrīdēto tiesību normu tiesiskās sekas tiek saglabātas to spēkā esības laikā.
102. Citiem vārdiem, trešais jautājums ir par to, vai Savienības tiesības atļauj
Latvijas Republikas Satversmes tiesai nolemt, ka valsts likums, kas pieņemts, pārkāpjot Savienības tiesības, turpina radīt tiesiskas sekas visā laikposmā, kurā tas bija spēkā, pat ja šis likums nav saderīgs ar Savienības tiesībām.
103. Ņemot vērā atbildi, ko ierosinu sniegt uz otro jautājumu, trešais jautājums nav jāaplūko. Līdz ar to turpmāk izklāstītā analīze būtu jāņem vērā tikai tad, ja Tiesa attiecībā uz otro jautājumu nonāktu pie cita secinājuma.
104. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas sniegtā Savienības tiesību normas interpretācija, īstenojot ar LESD 267. pantu piešķirto kompetenci, izskaidro un precizē šīs tiesību normas nozīmi un tvērumu, kādā tā ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā tā būtu bijusi jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža (74). No tā izriet, ka šādi interpretētu normu tiesas var piemērot – un tiesām tā ir jāpiemēro – tiesiskām attiecībām, kas ir radušās un ir nodibinātas pirms sprieduma par lūgumu sniegt interpretāciju taisīšanas, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi, kuri ļauj kompetentajās tiesās uzsākt tiesvedību attiecībā uz minētās tiesību normas piemērošanu (75). Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās drošības
principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labticīgi nodibinātas tiesiskās attiecības (76).
105. Jebkurā gadījumā vienīgi Tiesa var noteikt iespējamas apturēšanas nosacījumus (77), un tam ir svarīgs iemesls – citādi valsts tiesa varētu atlikt šā lēmuma iedarbību un tādējādi ietekmēt tā erga omnes raksturu, kura primārais mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību vienveidīgu piemērošanu un tiesisko noteiktību visās dalībvalstīs un radīt vienlīdzīgus konkurences apstākļus dalībvalstīm, pilsoņiem un ekonomikas dalībniekiem. Šajā saistībā nevar pieļaut, ka valsts tiesību normas, pat ja tās būtu konstitucionāla ranga normas, apdraudētu Savienības tiesību vienveidību un efektivitāti (78).
106. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jābūt izpildītiem diviem būtiskiem kritērijiem, proti, ieinteresēto personu labticībai un būtisku traucējumu rašanās riskam (79).
107. Jāpiebilst, ka šādu risinājumu Tiesa ir izmantojusi tikai izņēmuma kārtā (80) un tikai ļoti specifiskos apstākļos – kad bija risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, it īpaši tiesisko attiecību lielā skaita dēļ, kas nodibinātas labticīgi, pamatojoties uz regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un kad izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistījušās rīcībā, kas neatbilst Savienības tiesībām, jo pastāvēja objektīva un būtiska nenoteiktība attiecībā uz Savienības tiesību normu tvērumu, un šo nenoteiktību, iespējams, pat bija veicinājusi citu dalībvalstu vai Eiropas Savienības rīcība (81).
108. Attiecībā uz šo lietu – šaubos, ka gadījumā, ja šis tiesiskais regulējums būtu jāatzīst par nepiemērojamu, būtu pārliecinoši tiesiskās drošības vai vispārējo interešu apsvērumi, kas varētu attaisnot tā saglabāšanu. Iesniedzējtiesas minētās ar šo nepiemērojamību saistītās budžeta grūtības, kuras rastos tāpēc, ka attiecīgā gadījumā būtu jāatmaksā aptuveni 97 miljoni EUR, ko kredītiestādes kopumā iemaksājušas valsts budžetā, manuprāt, nav pietiekamas, lai būtu uzskatāmas par šādiem apsvērumiem.
109. Attiecībā uz labticības kritēriju, balstoties uz šajos secinājumos izklāstīto pirmā jautājuma analīzi, nesaskatu, kā LESD 127. panta 4. punktu un Lēmuma 98/415 4. pantu – ņemot vērā šo tiesību normu skaidro formulējumu – varētu saprātīgi interpretēt tādējādi, ka tie ļauj valsts parlamentam pieņemt tiesisko regulējumu, pirms ECB ir sniegusi atzinumu vai pirms ir beidzies termiņš tā sniegšanai.
110. Visbeidzot – attiecībā uz būtisku traucējumu rašanās riska kritēriju: lai gan no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu tik tiešām izriet, ka, pamatojoties uz pamatlietā aplūkojamajām valsts tiesību normām, tika nodibināts ļoti daudz tiesisko attiecību, manā ieskatā nav pirmšķietami  pierādīts, ka pastāv nopietnu traucējumu rašanās risks gadījumā, ja Tiesa atzītu, ka šīs tiesību normas nav piemērojamas. Iesniedzējtiesas izklāstītie ekonomiskie apsvērumi,
proti, ka nolēmums, ar ko apstrīdētās tiesību normas tiktu atzītas par spēkā neesošām no to pieņemšanas brīža, varētu būtiski ietekmēt Latvijas Republikas budžeta intereses, manuprāt, nav pietiekami, lai konstatētu reālu risku, ka šai dalībvalstij varētu rasties nopietnas ekonomiskas sekas.
111. Visbeidzot jāatgādina – kā pārliecinoši apgalvo ECB –, ka finansiālu zaudējumu risks, ko šāds Tiesas nolēmums varētu radīt hipotekārā
kredīta ņēmējiem Latvijā, šķiet ierobežots. Ja kredītiestādes un kapitālsabiedrības, kam ļauts izsniegt kredītus saviem klientiem, no hipotekārā kredīta ņēmējiem Latvijā prasītu atmaksu, šie hipotekārā kredīta ņēmēji, iespējams, varētu celt zaudējumu atlīdzināšanas prasības pret šo dalībvalsti, lai aizsargātu savas tiesības.
112. Tāpēc ierosinu uz trešo jautājumu atbildēt, ka Savienības tiesību pārākuma un tiesiskās drošības principi nav jāinterpretē tādējādi, ka Latvijas Republikas Satversmes tiesa savā nolēmumā
var lemt par to, ka apstrīdēto tiesību normu tiesiskās sekas tiek saglabātas to spēkā esības laikā.
V.      Secinājumi
113. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Latvijas Republikas Satversmes tiesas
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      LESD 127. panta 4. punkts un Padomes Lēmuma 98/415/EK (1998. gada 29. jūnijs) par to, kā valstu iestādes apspriežas ar Eiropas Centrālo banku par tiesību aktu projektiem,
4. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
situācijā, kas ietilpst Eiropas Centrālās bankas “kompetences jomā”, šajās normās paredzētais pienākums apspriesties ar Eiropas Centrālo banku par likumprojektu nav ievērots, ja dalībvalsts parlaments pieņem likumu pirms Eiropas Centrālās bankas atzinuma saņemšanas, tomēr pastāv valsts procedūra, kuras ietvaros ir iespējama šā likuma otrreizēja caurlūkošana parlamentā pirms tā izsludināšanas un stāšanās spēkā.
2)      LESD 127. panta 4. punkts un Lēmuma 98/415 4. pants
nav jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesai ir pienākums nepiemērot tādas valsts likuma
normas, kuras pieņemtas, neievērojot minētās tiesību normas.
3)      Savienības tiesību pārākuma un tiesiskās drošības principi
nav jāinterpretē tādējādi, ka Latvijas Republikas Satversmes tiesa savā nolēmumā
var lemt par to, ka apstrīdēto tiesību normu tiesiskās sekas tiek saglabātas to spēkā esības laikā.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      OV 1998, L 189, 42. lpp.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993, Nr. 43; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, Nr. 6; Valdības Vēstnesis, 1922, Nr. 141; un Diena, 1993, Nr. 81.
4      Latvijas Vēstnesis, 1994, Nr. 96, un Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, Nr. 17.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999, Nr. 104/105, un Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999, Nr. 9.
6      Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 11. punktu.
7      Skat. LES 13. panta 1. punktu.
8      Līdzīgs formulējums ir izmantots LESD 219. pantā.
9      Vismaz angļu, franču un vācu valodas versijā.
10      Kā var secināt no īstenības izteiksmes lietojuma.
11      LESD 127. panta 4. punkta pirmais ievilkums.
12      LESD 127. panta 4. punkta otrais ievilkums.
13      Nepilnīgi, jo jēdziens
“responsibilities”  [“pienākumi”] ir juridiski mazāk precīzs nekā jēdziens
“fields of competence”
[“kompetences jomas”]. Tiek pausts arī pretējs viedoklis, ka ar jēdzienu “pienākumi” (LESD 282. panta 5. punkts) parasti tiek konkretizēts jēdziens “kompetences jomas” (LESD 127. panta 4. punkts), tāpēc pirmais jēdziens esot precīzāks nekā otrais jēdziens. Tomēr pat šā viedokļa paudēji no šā semantiskā konstatējuma neizsecina nekādas juridiskas sekas attiecībā uz saistību starp abām tiesību normām. Skat. Manger‑Nestler, C., no: Pechstein, M., Nowak, C., un
Häde, U. (red.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdevums, IV sēj., Mohr Siebeck, Tībingene, 2023, Art. 282 AEUV, 17. punkts. Šī terminoloģiskā atšķirība šo normu latviešu valodas versijā nav atspoguļota.
14      Šajā nozīmē skat. arī Häde, U., no: Calliess, C., un Ruffert, M. (red.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, Minhene, 6. izdevums, 2022, Art. 282 AEUV, 49. punkts.
15      Šajā nozīmē skat. arī Kempen, B., no: Streinz, R. (red.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, Minhene, 3. izdevums, 2018, Art. 127 AEUV, 24. punkts.
16      Skat. spriedumu, 2003. gada 10. jūlijs, Komisija/ECB (C‑11/00, EU:C:2003:395, 110. punkts). Turklāt – lai gan ne LESD 127. panta 4. punktā paredzētā apspriešanās pienākuma kontekstā – Tiesa ir atsaukusies uz ECB ekonomisko ekspertīzi, skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c. (C‑62/14, EU:C:2015:400, 75. punkts).
17      Šajā nozīmē attiecībā uz Savienības likumdevēju skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus lietā Komisija/ECB (C‑11/00, EU:C:2002:556, 140. punkts), kuros arī ir uzsvērtas ECB īpašās zināšanas vai lietpratība, it īpaši monetārās politikas jomā, un uzsvērts, ka LESD 127. panta 4. punktā noteiktās ECB iesaistīšanās
mērķis ir uzlabot Savienības tiesiskā regulējuma kvalitāti par labu visai Eiropas
politiskajai kopienai.
18      Skat. Lēmuma 98/415 4. pantu.
19      Piemēram, dažās izvēlētajās valstīs stāvoklis ir šāds – Polija: saskaņā ar Polijas Konstitūcijas 118. pantu likumdošanas iniciatīvas tiesības ir parlamenta locekļiem, Senātam, Republikas Prezidentam un Ministru padomei (1. punkts), kā arī vismaz 100 000 balsstiesīgu pilsoņu grupai – šādai pilsoņu iniciatīvai piemērojamā procedūra ir noteikta likumā (2. punkts); Francija: saskaņā ar Francijas Konstitūcijas 39. pantu likumdošanas iniciatīvas pilnvaras dala premjerministrs un parlamenta locekļi; Vācija: saskaņā ar Pamatlikumu likumdošanas iniciatīvas tiesības ir Bundesregierung (Federālā valdība), Bundesrat (Federālā padome) un Bundestag (Federālais parlaments) “no tā locekļu vidus”, t.i., frakcijām
vai vismaz 5 % tā locekļu; Portugāle: saskaņā ar Portugāles Konstitūcijas 167. panta 1. punktu likumdošanas un referendumu ierosināšanas iniciatīvas pilnvaras ir deputātiem, frakcijām un valdībai, kā arī, ievērojot likumā paredzētos nosacījumus, – balsstiesīgu vēlētāju grupām.
20      Attiecībā uz tām pašām izvēlētajām valstīm, kas minētas iepriekšējā zemsvītras piezīmē, – Polija: Sejm (Parlaments) pieņem likumus (Polijas Konstitūcijas 120. pants), un Senāts tos apstiprina, groza vai noraida (Polijas Konstitūcijas 121. panta 2. punkts); Francija: abas parlamenta palātas, t.i., Nacionālā asambleja un Senāts (Francijas Konstitūcijas 45. pants),
pieņem likumus, un Republikas Prezidents tos izsludina (Francijas Konstitūcijas 10. pants); Vācija: atbilstoši Pamatlikuma 76. un 77. pantam likumus galvenokārt pieņem Federālais parlaments, taču dažos Pamatlikumā norādītajos gadījumos ir nepieciešama Federālās padomes piekrišana; turklāt atbilstoši Pamatlikuma 82. pantam visos gadījumos Bundespräsident (Federācijas prezidents) piedalās tādā ziņā, ka likums var stāties spēkā tikai pēc tam, kad viņš to ir parakstījis un izsludinājis; Portugāle: atkarībā no pieņemamā likuma – vai nu Parlaments (Portugāles Konstitūcijas 168. pants), vai Ministru padome (Portugāles Konstitūcijas 198. panta 1. punkts un 200. panta 1. punkta d) apakšpunkts);
abos gadījumos likumus izsludina Republikas prezidents (Portugāles Konstitūcijas 136. panta 1. un
4. punkts).
21      Pats par sevi saprotams, ka tas pats attiecas uz Eiropas Savienību, kur parasti atvasināto leģislatīvo aktu priekšlikumus iesniedz Komisija, bet Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome tos pieņem saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, kas paredzēta LESD 294. pantā.
22      Skat. Lēmuma 98/415 2. panta 3. punktu.
23      Skat. Lēmuma 98/415 3. panta 1. punktu.
24      Skat. Lēmuma 98/415 3. panta 2. punktu.
25      Skat. Lēmuma 98/415 3. panta 3. punktu.
26      Skat. Lēmuma 98/415 3. panta 4. punktu.
27      Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 5. punktu.
28      Skat. Satversmes 71. pantu.
29      Šajā tiesību normā noteikts, ka likumdošanas tiesības pieder Saeimai, kā arī tautai Satversmē paredzētā kārtībā un apmēros.
30      Tiesa reizēm šādi ir atsaukusies uz abiem spriedumiem. Skat., piemēram, spriedumu, 1995. gada 30. marts, Parlaments/Padome (C‑65/93, EU:C:1995:91, 21. un nākamie punkti).
31      Skat. spriedumus, 1980. gada 29. oktobris, Roquette Frères/Padome (138/79, EU:C:1980:249) (turpmāk – spriedums Roquette Frères) un Maizena/Padome (139/79, EU:C:1980:250). Tā kā spriedumos ir ietvertas identiskas atziņas,
šajos secinājumos veiktās analīzes vajadzībām ērtības labad atsaukšos tikai uz spriedumu Roquette Frères.
32      Kā zināms, tikai ar Vienoto Eiropas aktu (kas stājās spēkā 1987. gada 1. jūlijā) Parlaments tika iesaistīts likumdošanas procesā, izmantojot sadarbības procedūru, un tikai ar Māstrihtas līgumu (kas stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī) tika ieviests koplēmuma mehānisms, vispirms –
“homeopātiskā devā”. Šis mehānisms tika pakāpeniski izvērsts ar Amsterdamas līgumu (kas stājās spēkā 1999. gada 1. maijā) un Nicas līgumu (kas stājās spēkā 2003. gada 1. februārī),
bet vispilnīgākais šajā ziņā ir pašreizējais ar Lisabonas līgumu (kas stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī) izveidotais regulējums LESD 294. pantā paredzētās parastās likumdošanas procedūras formā.
33      Tagad
LESD 43. panta 2. punkts.
34      Skat. spriedumu, 1980. gada 29. oktobris, RoquetteFrères/Padome
(138/79, EU:C:1980:249, 33. punkts).
35      Turpat.
36      Skat. spriedumu, 1980. gada 29. oktobris, Roquette Frères/Padome (138/79, EU:C:1980:249, 35. punkts). Turklāt sprieduma angļu valodas versijas 33. punktā ir minēta
“essential formality” (“būtiska formalitāte”) – manā ieskatā, ar to ir domāts tas pats.
37      Skat. spriedumu, 1980. gada 29. oktobris, RoquetteFrères/Padome (138/79, EU:C:1980:249, 33. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta G. Reišla [G. Reischl]
secinājumus lietā Roquette Frères/Padome (138/79, EU:C:1980:213, 3375. lpp.), kuros norādīts, ka Parlamenta apspriešanās pilnvaras “nedrīkst tikt padarītas praktiski neefektīvas ar to, ka tās tiek pilnībā liegtas bez jebkādām juridiskām sekām”.
38      Skat. spriedumu, 1980. gada 29. oktobris, Roquette Frères/Padome (138/79, EU:C:1980:249, 34. punkts). Mans izcēlums.
39      Turpat.
40      Skat. spriedumus, 1983. gada 10. februāris, Luksemburga/Parlaments (230/81, EU:C:1983:32, 38. punkts); 1988. gada 27. septembris, Grieķija/Padome (204/86, EU:C:1988:450, 16. punkts); un 1995. gada 30. marts, Parlaments/Padome (C‑65/93, EU:C:1995:91, 23. punkts).
41      Saskaņā ar toreizējo Parlamenta Reglamenta 75. pantu.
42      Skat. spriedumu, 1995. gada 30. marts, Parlaments/Padome (C‑65/93, EU:C:1995:91, 27. un 28. punkts).
43      Tiesa it īpaši nosprieda, ka, šādi rīkodamies, Parlaments nav izpildījis pienākumu lojāli sadarboties ar Padomi. Būtisks procedūras noteikums par apspriešanos ar Parlamentu netika ievērots, jo Parlaments nebija izpildījis savu pienākumu lojāli sadarboties ar Padomi. Skat. spriedumu, 1995. gada 30. marts, Parlaments/Padome (C‑65/93, EU:C:1995:91, 28. un
nākamie punkti).
44      Skat. LESD 322. panta 1. un
2. punktu.
45      Skat. LESD 304. panta pirmo daļu kopsakarā ar citiem LESD noteikumiem, piemēram, LESD 43. panta 2. punktu. Pilnīgu sarakstu
skat. Breuer, M., no: Pechstein, M., Nowak, C., un
Häde, U. (red.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdevums, IV sēj., Mohr Siebeck, Tībingene, 2023, Art. 304 AEUV, 4. punkts.
46      Skat. LESD 307. panta pirmo daļu kopsakarā ar citiem LESD noteikumiem, piemēram, LESD 91. panta 1. punktu. Pilnīgu indikatīvu sarakstu skat. Breuer, M., no: Pechstein, M., Nowak, C., un Häde, U. (red.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdevums, IV sēj., Mohr Siebeck, Tībingene, 2023, Art. 307 AEUV, 4. punkts.
47      Iepriekš EEK līguma 118. pants.
48      Skat. spriedumu, 1987. gada 9. jūlijs, Vācija u.c./Komisija (281/85, no 283/85 līdz
285/85 un 287/85, EU:C:1987:351, 38. un nākamie punkti).
49      Skat. spriedumu, 1989. gada 13. jūlijs, Enichem Base u.c. (380/87, turpmāk – spriedums Enichem Base, EU:C:1989:318, 14. punkts).
50      Skat. spriedumu
Enichem Base (21. punkts).
51      Skat. spriedumu
Enichem Base (22. punkts).
52      Spriedums, 1996. gada 30. aprīlis (C‑194/94, turpmāk – spriedums CIA Security International, EU:C:1996:172).
53      Padomes Direktīva 83/189/EEK (1983. gada 28. marts), ar ko nosaka informācijas sniegšanas procedūru tehnisko standartu un noteikumu jomā (OV 1983, L 109, 8. lpp.). Šī direktīva vēlāk tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/34/EK (1998. gada 22. jūnijs), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā (OV 1998, L 204, 37. lpp.), kas savukārt tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu
(ES) 2015/1535 (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā (kodificēta redakcija) (OV 2015, L 241, 1. lpp.).
54      Skat. spriedumu
CIA Security International (44. punkts).
55      Skat. spriedumu
CIA Security International (45. punkts). Mans izcēlums.
56      Šo argumentu izvirzīja Vācijas Federatīvā Republika, Nīderlandes Karaliste, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste. Skat. spriedumu
CIA Security International (46. punkts).
57      Skat. spriedumu
CIA Security International (48. punkts).
58      Skat. spriedumu CIA Security International (49. punkts).
59      Skat. spriedumu CIA Security International (54. punkts).
60      Skat., piemēram, spriedumus, 2000. gada 26. septembris, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, 49. punkts); 2002. gada 6. jūnijs, Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343, 51. punkts); 2016. gada 4. februāris, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 67. punkts); 2016. gada 27. oktobris, James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, 64. punkts); 2017. gada 1. februāris, Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, 36. punkts); 2019. gada 12. septembris, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, 39. punkts); un 2025. gada 13. marts, Unigames (C‑120/24, EU:C:2025:174, 62. punkts).
61      Skat. LESD 288. panta trešo daļu.
62      Tieši šajā aspektā šai judikatūrai
(doktrīnā) parasti
tiek pievērsta vislielākā uzmanība. No daudziem skat. piemēram, Dougan, M., “When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy”, no: Common Market Law Review, 44. sēj., Nr. 4, 2007, 931.–963. lpp., it īpaši 957.–963. lpp. Skat. arī Gallo, D., Direct Effect in EU Law, Oxford University Press, Oksforda, 2025, 107. un nākamās lpp.
63      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 60. un nākamie punkti): “Savienības tiesību pārākuma princips nevar nedz likt apšaubīt nošķīrumu starp tām Savienības tiesību normām, kurām ir tieša iedarbība, un Savienības tiesību normām, kurām tādas nav, nedz tādējādi izveidot vienotu režīmu visu Savienības tiesību normu piemērošanai valstu tiesās. [..] jebkurai valsts tiesai, kura izskata lietu kā dalībvalsts institūcija savas kompetences ietvaros, ir pienākums atstāt bez piemērošanas jebkuru valsts tiesību normu, kas ir pretrunā Savienības tiesību normai, kurai ir tieša iedarbība, tajā izskatāmajā lietā.” Skat. arī spriedumu, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 37. punkts).
64      Skat., piemēram, spriedumu, 2023. gada 9. marts, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, 44. punkts) –
tajā
Tiesa nosprieda, ka Portugāles tiesību norma, kurā paredzēts mērķis attiecībā uz 10 % biodegvielas piejaukumu degvielai, kas nodota patēriņam, ir uzskatāma par tehnisku noteikumu Direktīvas 98/34 izpratnē un, tā kā tas nebija paziņots, valsts uz to nevarēja atsaukties attiecībā pret privātpersonām.
65      Skat. LESD 258. pantu.
66      Skat. LESD 259. pantu.
67      Atšķirībā no Savienības tiesību aktiem, kurus var atcelt saskaņā ar LESD 263. panta pirmo daļu.
68      Uz Direktīvu 98/34 un 2015/1535 pamata.
69      Šajā nozīmē skat., Häde, U., “Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art. 105 Abs. 4 EGV”, no: Gornig, G. H., Schöbener, B., Bausback, W.,
un
Irmscher, T. H. (red.), Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz, Duncker &
Humblot, Berlīne, 2008,
1027.–1046. lpp., 1041. lpp. Skat. arī Hahn, H. J., un Häde, U., Währungsrecht, 2. izd., C. H. Beck, Minhene, 2010, § 17, 92. punkts. Šādu risinājumu atbalstoši skat. arī Zilioli, C., un Selmayr, M., La Banca centrale europea, Giuffrè Editore, Milāna, 2007, 194. lpp.; Manger‑Nestler, C., no: Pechstein, M., Nowak, C., un Häde, U. (red.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdevums, III sēj., Mohr Siebeck, Tībingene, 2023, Art. 127 AEUV, 49. punkts; Griller, S., no: Grabitz, E., Hilf, M., un Nettesheim, M. (red.), Das Recht der Europäischen Union, 82. atjauninājums, kas veikts 2024. gada maijā, C. H. Beck, Minhene, Art. 127 AEUV, 99. punkts; Waldhoff, C., no:
Siekmann, H. (red.), TheEuropean Monetary Union – A Commentary on the Legal Foundations, Hart Publishing, Oksforda, 2021, Article 127 TFEU, 209. punkts; un
Arda, A., “Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC”, Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004, 111.–152. lpp., 151. lpp.
70      To citur esmu aprakstījis kā Līgumu vēsturisko juridisko stūrakmeni un to galveno organizatorisko principu; skat. manus secinājumus apvienotajās lietās X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2017:397, 1. punkts).
71      Skat. spriedumu
CIA Security International (40. punkts) un spriedumu, 2023. gada 9. marts, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, 42. punkts).
72      A contrario skat. LES 5. panta 2. punktu
kopsakarā ar LESD 258. un nākamajiem pantiem. Var apgalvot, ka vienīgais izņēmums no šā principa ir ECBS un ECB statūtu 14. panta 2. punkts. Par šo ļoti īpašo procedūru skat. spriedumu, 2019. gada 26. februāris,  Rimšēvičs un  ECB/Latvija (C‑202/18 un C‑238/18, EU:C:2019:139, 65.–77. punkts).
73      Skat. Van Gerven, W., “Of rights, remedies and procedures”, no:
Common Market Law Review, 37. sēj., Nr. 3, 501.–536. lpp., 502. lpp.
74      To parasti sauc par LESD 267. pantā paredzēto prejudiciālo nolēmumu ex tunc iedarbību.
75      Šī judikatūra pastāv jau vairākus gadu desmitus (skat. spriedumus, 1980. gada 27. marts, Denkavit italiana (61/79, EU:C:1980:100, 16. punkts), un 1980. gada 27. marts, Meridionale Industria Salumi
u.c. (66/79, 127/79 un 128/79, EU:C:1980:101, 9. punkts)) un tiek regulāri atkārtota (skat., piemēram, spriedumus, 2022. gada 5. aprīlis, Commissioner of An Garda Síochána u.c. (C‑140/20, EU:C:2022:258, 125. punkts); 2015. gada 29. septembris, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 44. punkts); un 2020. gada 28. oktobris, Bundesrepublik Deutschland (Nodevas par autoceļu izmantošanu noteikšana) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 54. punkts)).
76      Skat., piemēram, spriedumus, 2015. gada 29. septembris, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 45. punkts), un 2020. gada 28. oktobris, Bundesrepublik Deutschland (Nodevas par autoceļu izmantošanu noteikšana) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 55. punkts).
77      Skat. spriedumus, 2010. gada 8. septembris, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 67. punkts), un 2009. gada 19. novembris, Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, 84. punkts). Skat. arī spriedumu, 2007. gada 6. marts, Meilicke u.c. (C‑292/04, EU:C:2007:132, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
78      Skat. spriedumus, 1970. gada 17. decembris, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, 3. punkts), un 2010. gada 8. septembris, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 61. punkts).
79      Skat., piemēram, spriedumus, 2015. gada 29. septembris, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 45. punkts), un 2020. gada 28. oktobris, Bundesrepublik Deutschland (Nodevas par autoceļu izmantošanu noteikšana) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 55. punkts).
80      Skat. Düsterhaus, D.,
“Eppur Si Muove! The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure”, Yearbook of European Law, 2016, 237.–274. lpp.
81      Skat., piemēram, spriedumu, 2020. gada 16. septembris, Romenergo un Aris Capital (C‑339/19, EU:C:2020:709, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).