62006CC0306
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
M. POIARES MADURO
prednesené 18. októbra 2007 (
1
)
Vec C-306/06
01051 Telecom GmbH
proti
Deutsche Telekom AG
„Smernica 2000/35/ES — Boj proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách — Článok 3 ods. 1 písm. c) bod ii) — Oneskorená platba — Platba bankovým prevodom — Dátum, od ktorého sa má platba považovať za vykonanú“
1.
Týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania podáva Oberlandesgericht Köln (Nemecko) Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách. (
2
)
2.
V podstate je Súdnemu dvoru predložená otázka, či uvedené ustanovenie, podľa ktorého má vo viacerých jazykových verziách a najmä v nemeckej verzii veriteľ nárok na úrok z omeškania, ak „neobdržal dlžnú čiastku načas, s výnimkou prípadov, keď dlžník nie je za omeškanie zodpovedný“, znamená, že v prípade splatenia dlhu prostredníctvom bankového prevodu musí byť dlžná čiastka pripísaná načas na účet veriteľa, alebo či na to, aby nevznikol nárok na úroky z omeškania alebo k určitému dátumu zanikol, stačí, že bude načas vykonaný príkaz na úhradu.
3.
Hneď na úvod spresňujem, že hoci táto otázka môže vystúpiť v spojení s určitými jazykovými verziami (
3
), v ktorých sa nie vždy odkazuje na včasné pripísanie dlžnej čiastky, táto skutočnosť však nespochybňuje hlavnú otázku v tejto veci, ktorá sa týka rozdelenia rizika medzi veriteľa a dlžníka, ak tento dlžník nie je priamo zodpovedný za omeškanie platby.
I — Spor vo veci samej, právny rámec a prejudiciálna otázka
4.
V konaní vo veci samej medzi 01051 Telecom GmbH (ďalej len „žalobkyňa“) a Deutsche Telekom AG (ďalej len „Deutsche Telekom“) ide o zaplatenie úrokov z omeškania. Tieto dve spoločnosti sa zaoberajú poskytovaním telekomunikačných služieb pre prevádzkovateľov sietí. Deutsche Telekom poskytuje okrem toho aj fakturačné služby pre iných prevádzkovateľov sietí, akým je aj žalobkyňa.
5.
Od roku 1998 si tieto hospodárske subjekty navzájom poskytujú plnenia, ktoré sú upravené zmluvou o prepojení, podľa ktorej si vzájomne fakturujú poskytnuté služby a účtujú na jej základe dlžné sumy. Táto zmluva bola viackrát zmenená. V jej poslednom znení z 26. júna 2002 sa v článku 17.5 nachádza toto ustanovenie týkajúce sa splatnosti oneskorenej platby:
„Omeškanie nastáva, ak nevzniklo už z titulu upomienky, po uplynutí 30 dní od splatnosti a doručenia faktúry.“
6.
Okrem toho v roku 2001 uzatvorili zmluvné strany zmluvu o fakturácii a inkase, ktorá v bode 8 uvádza:
„Zmluvný partner môže vyúčtovať Deutsche Telekom zakaždým v strede alebo na konci mesiaca jednou faktúrou čisté odplaty za plnenia, ktoré vykonal a pre ktoré Deutsche Telekom určil, že môžu byť fakturované, s pripočítaním dane z obratu za poskytnuté služby. Fakturovaná suma musí byť pripísaná k dobru na účet uvedený na faktúre alebo započítaná najneskôr do 30 dní od doručenia faktúry.“
7.
Žalobkyňa zastáva názor, že uvedené ustanovenie zmluvy o fakturácii a inkase sa má použiť aj na zmluvu o prepojení, takže zamedzenie alebo zánik omeškania s platením a povinnosti zaplatiť úroky z omeškania závisí okrem iných podmienok aj od prijatia fakturovanej sumy alebo od jej pripísania na účet. Žalobkyňa tiež požaduje zaplatenie úrokov z omeškania od Deutsche Telekom zo zvyšnej sumy, ktorá vznikla tak, že po vzájomnom započítaní nebola 30. deň od doručenia faktúry pripísaná na jej účet dlžná suma.
8.
Žalovaná naproti tomu zastáva názor, že k tvrdenej dohode nedošlo. Uvádza, že už zaplatila sumy dlžné na základe zmluvy o prepojení tým, že udelila včas príkazy na úhradu, ktoré jej banka prijala.
9.
Prvostupňový, ako aj odvolací súd sa zhodujú v tom, že zmluva o fakturácii a inkase sa nemôže použiť na zmluvu o prepojení. Za týchto okolností, ako aj na základe toho, že v zmluve o prepojení neexistovalo žiadne spresnenie týkajúce sa dátumu, od ktorého vzniká nárok na úroky z omeškania v prípade vykonania platby bankovým prevodom, sa o tom rozhodne na základe vnútroštátneho práva.
10.
§ 269 nemeckého Občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch, ďalej len „BGB“) stanovuje:
„1.   Ak miesto plnenia nie je určené, a ani ho nie je možné na základe okolností a najmä povahy záväzku určiť, dlh sa plní v mieste, kde mal dlžník svoje sídlo alebo bydlisko v čase vzniku dlhu.
2.   Ak záväzok vznikol v rámci obchodnej alebo priemyselnej činnosti dlžníka, a ak tento dlžník mal svoj obchodný alebo priemyselný podnik na inom mieste ako svoje bydlisko alebo sídlo, miesto tohto podniku sa použije namiesto jeho sídla.
3.   Samotná skutočnosť, že dlžník znáša náklady na prepravu, neznamená, že miesto odoslania je miestom plnenia.“
11.
§ 270 BGB stanovuje:
„1.   V prípade pochybností znáša dlžník riziko a náklady na doručenie finančných prostriedkov do bydliska alebo sídla veriteľa.
2.   Ak pohľadávka vznikla v rámci obchodnej alebo priemyselnej činnosti veriteľa, a ak tento veriteľ mal svoj obchodný alebo priemyselný podnik na inom mieste ako svoje sídlo, miesto tohto podniku sa použije namiesto jeho sídla.
3.   Ak v dôsledku zmeny sídla alebo miesta obchodnej alebo priemyselnej činnosti podniku patriacemu veriteľovi, ku ktorému došlo po vzniku dlhu, sa zvýšia náklady na prepravu alebo riziko, rozdiel v tomto zvýšení nákladov alebo rizika znáša veriteľ.
4.   Ustanovenia o mieste plnenia nie sú dotknuté.“
12.
Vo význame, ktorý týmto ustanoveniam priznáva vnútroštátna judikatúra a doktrína, z uvedených paragrafov vyplýva, že v prípade platby bankovým prevodom, ako v tejto veci, plnenie sa považuje za včas vykonané, ak (i) príkaz na úhradu dôjde peňažnému ústavu dlžníka pred uplynutím lehoty, (ii) na účte dlžníka je k dispozícii krytie, alebo existuje prísľub úveru v dostatočnej výške a (iii) peňažný ústav dlžníka prijme príkaz na úhradu. Inými slovami, na to, aby bola platba uskutočnená, nie je potrebné, aby suma bola fyzicky pripísaná na účet veriteľa.
13.
§ 286 BGB v znení zmenenom a doplnenom na účely prebratia smernice 2000/35 stanovuje:
„1.   Ak dlžník nesplní svoj záväzok na základe upomienky veriteľa doručenej po uplynutí lehoty, dostáva sa do omeškania. Podanie žaloby, ktorou sa oprávnená osoba domáha plnenia, a doručenie platobného rozkazu v rámci podobného konania sú považované za upomienku.
2.   Upomienka nie je potrebná v prípade, ak:
i.
deň plnenia bol stanovený na základe kalendára;
ii.
plneniu musí predchádzať určitá presná udalosť a bola stanovená primeraná lehota na vykonanie plnenia takým spôsobom, že je možné ju vypočítať podľa kalendára od danej udalosti;
iii.
dlžník odmietne vážne a s konečnou platnosťou splniť svoj záväzok;
iv.
okamžité omeškanie je odôvodnené osobitnými dôvodmi a s ohľadom na záujmy oboch zúčastnených strán.
3.   Dlžník peňažnej pohľadávky je v omeškaní najneskôr vtedy, keď neposkytne plnenie v priebehu 30 dní od prijatia faktúry alebo rovnocennej výzvy na zaplatenie, ak ju medzitým nezaplatil; to platí pre dlžníka, ktorý je zároveň spotrebiteľom, len v prípade, že faktúra alebo výzva na zaplatenie obsahujú výslovné upozornenie na tento dôsledok. Ak dátum prijatia faktúry alebo výzvy na zaplatenie je neurčitý, dlžník, ktorý nie je spotrebiteľom, je v omeškaní najneskôr 30 dní po uplynutí lehoty a od prijatia protiplnenia.
4.   Dlžník nie je v omeškaní, pokiaľ ešte nedošlo k plneniu z dôvodu, za ktorý nie je dlžník zodpovedný.“
14.
Prebratá smernica 2000/35 o boji proti oneskoreným platbám stanovuje najmä v článku 3:
„Členské štáty zabezpečia, aby:
a)
úrok podľa písm. d) sa stal splatným dňom nasledujúcim po termíne alebo po uplynutí lehoty na zaplatenie určených v zmluve;
b)
v prípade, že termín alebo lehota na zaplatenie v zmluve nie sú stanovené, sa úrok stal splatným automaticky bez potreby upozornenia:
i)
30 dní po obdržaní faktúry alebo rovnocennej výzvy na zaplatenie dlžníkom, alebo
ii)
v prípade, ak dátum obdržania faktúry alebo rovnocennej výzvy na zaplatenie je neurčitý, 30 dní po obdržaní tovaru alebo služby, alebo
iii)
v prípade, že dlžník obdrží faktúru, alebo rovnocennú výzvu na zaplatenie skôr ako tovar alebo službu, 30 dní po obdržaní tovaru alebo služby, alebo
iv)
v prípade, ak proces prevzatia, resp. overovania, ktorým sa má stanoviť zhoda tovaru alebo služby so zmluvou, je určený zákonom alebo zmluvou, a ak dlžník obdrží faktúru alebo rovnocennú výzvu na zaplatenie skôr alebo v deň, keď sa takéto preberanie, resp. overovanie uskutoční, 30 dní po tomto dni;
c)
veriteľ mal nárok na úrok z omeškania, ak:
i)
splnil svoje zmluvné a zo zákona mu vyplývajúce záväzky, a
ii)
neobdržal dlžnú čiastku načas, s výnimkou prípadov, keď dlžník nie je za omeškanie zodpovedný;
…“
15.
Landgericht Bonn žalobe spoločnosti 01051 Telecom čiastočne vyhovel, keď rozhodol, že článok 3 ods. 1 písm. c) bod ii) smernice 2000/35, podľa ktorého je veriteľ oprávnený požadovať pri oneskorenej platbe úroky vtedy, keď nedostal dlžnú čiastku načas, s výnimkou prípadov, keď dlžník nie je za omeškanie zodpovedný, nasvedčuje tomu, že neskoré prijatie dlžnej sumy je právnou skutočnosťou, ktorá vedie k nároku na úroky z omeškania, aj keď bol príkaz na úhradu vykonaný načas.
16.
V odvolacom konaní Oberlandesgericht Köln po tom, ako uviedol, že smernica 2000/35 môže byť použitá na účely vyplnenia medzier v zmluve o prepojení, usúdil, že článok 3 ods. 1 písm. c) bod ii) smernice môže tiež zodpovedať výkladu, ktorý je prevažne podporovaný v nemeckom práve, a to, že v prípade platby bankovým prevodom záleží na neskorom vykonaní príkazu na úhradu a nie na neskorom prijatí sumy. Podľa vnútroštátneho súdu to, že sa v uvedenom článku spresnilo, že úroky z omeškania nezačnú plynúť, ak dlžník „nie je za omeškanie zodpovedný“, preukazuje, že platba, hoci aj oneskorená, môže byť považovaná za „obdržanú“ veriteľom načas, ak dlžník spravil všetko potrebné na to, aby dlžná suma bola včas prevedená.
17.
Vnútroštátny súd však uznal, že výklad tohto ustanovenia nie je jednoznačný. Najmä použitie výrazov „erhalten“ v nemeckej, „reçu“ vo francúzskej a „received“ v anglickej verzii môže naznačovať, že na to, aby nedošlo k oneskorenej platbe v zmysle smernice 2000/35, musí dlžná suma dôjsť veriteľovi pred uplynutím príslušnej lehoty.
18.
Za týchto okolností Oberlandesgericht Köln rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Je vnútroštátna právna norma, podľa ktorej na uskutočnenie platby, ktorá bráni vzniku omeškania dlžníka alebo ukončuje už vzniknuté omeškanie, bankovým prevodom prijatým bankou nie je rozhodujúci dátum pripísania sumy na účet veriteľa, ale dátum udelenia príkazu na úhradu dlžníkom pri dostatočnom krytí alebo existujúcom prísľube úveru v dostatočnej výške, v súlade s článkom 3 ods. 1 písm. c) bodom ii) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách?“
II — Právne posúdenie
19.
Pred preskúmaním veci samej je potrebné preskúmať prípustnosť prejudiciálnej otázky.
A — O prípustnosti
20.
Relevantnosť položenej prejudiciálnej otázky, aj keď to z pripomienok účastníkov konania nevyplýva, si vyžaduje niekoľko doplňujúcich podrobností.
21.
Keďže ide o konanie medzi jednotlivcami, je potrebné zohľadniť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora smernica nemôže sama osebe vytvárať práva a povinnosti v rámci vzájomných vzťahov týchto jednotlivcov. (
4
) Súdny dvor v rozsudku QDQ Media (
5
) pripomenul túto zásadu v odpovedi na prejudiciálnu otázku vzťahujúcu sa takisto na výklad smernice 2000/35.
22.
Podľa zásady konformného výkladu a povinnosti lojálnej spolupráce, ako je uvedená v článku 10 ES, Súdny dvor s ustálenosťou pripomínal, že vnútroštátny súd vykladajúci vnútroštátne právo, je povinný vykladať ho v čo najväčšej možnej miere s ohľadom na znenie a účel predmetnej smernice, aby sa dosiahol výsledok ňou sledovaný. (
6
)
23.
Takáto povinnosť nemôže byť spochybnená v tejto veci ani okolnosťou, že v čase skutkových okolností vo veci samej ešte neuplynula lehota na prebratie smernice 2000/35.
24.
Od vyhlásenia rozsudku Inter-Environnement Wallonie (
7
) sa totiž Súdny dvor domnieva, že na základe článku 10 druhého odseku ES a článku 249 ES sa členský štát, ktorému je smernica určená, musí počas lehoty na jej prebratie zdržať prijímania opatrení, ktoré by mohli vážne ohroziť uskutočnenie cieľa stanoveného danou smernicou. To platí tým skôr, keď sa položená otázka netýka možného vylúčenia vnútroštátneho ustanovenia, ale jeho výkladu, ak je tento otázny v danom právnom poriadku. Navyše Súdny dvor už spresnil, že:
„odo dňa, keď smernica nadobudne účinnosť, sa vnútroštátne súdy členských štátov musia v čo najväčšej možnej miere zdržať takého výkladu vnútroštátneho práva, ktorý by po uplynutí lehoty na prebratie hrozil, že vystaví vážnemu nebezpečenstvu dosiahnutie cieľa, ktorý sleduje táto smernica.“ (
8
)
25.
Nakoniec v tejto veci sa vnútroštátny zákonodarca rozhodol o predčasné prebratie ustanovení smernice 2000/35 tým, že prijal § 286 BGB. Za týchto okolností sa Súdny dvor domnieva:
„Pri použití vnútroštátneho práva, najmä ustanovení právnej úpravy špeciálne prijatej na vykonanie požiadaviek vyplývajúcich zo smernice, musí vnútroštátny súd vykladať vnútroštátne právo v najvyššej možnej miere v zmysle znenia a cieľov tejto smernice, aby sa dosiahol ňou sledovaný výsledok, ako aj súlad s článkom 249 tretím odsekom ES.“ (
9
)
26.
Za týchto okolností musí súd pri výklade ustanovení smernice o transpozícii zohľadniť úmysel vnútroštátneho zákonodarcu, ktorý si želal jej urýchlené prebratie. (
10
) § 269, § 270 a § 286 BGB môžu mať rôzny výklad, pričom rozhodnutie v danej veci závisí vo veľkej miere na výklade, ktorý Súdny dvor podá o článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii) smernice 2000/35, takže prejudiciálna otázka položená Súdnemu dvoru musí byť považovaná za relevantnú.
B — O výklade článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii) smernice 2000/35
27.
Súdny dvor má v podstate určiť, od ktorého úkonu sa môže platba vykonaná bankovým prevodom považovať za riadne vykonanú v rámci obchodnej transakcie, a teda nevznikne nárok na navyšovanie úrokov z omeškania v zmysle smernice 2000/35.
28.
Žalobkyňa a Komisia Európskych spoločenstiev podporujú doslovný výklad článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii) smernice 2000/35, keď sa domnievajú, že toto ustanovenie zaväzuje dlžníka zabezpečiť, že veriteľ môže načas disponovať dlžnou sumou. Inak povedané, len od momentu, keď sú prostriedky skutočne pripísané na účet veriteľa, mu nevzniká nárok na úroky z omeškania alebo mu od tohto momentu zaniká.
29.
Je pravda, že doslovný výklad tohto článku vo väčšine jazykových verzií potvrdzuje tento postoj, keď uvádza, že veriteľ má nárok na úroky z omeškania, keď „neobdržal dlžnú čiastku načas“. Zdá sa, že tento pojem vybral normotvorca Spoločenstva s tým účelom, že dlžná suma musí byť uhradená na účet veriteľa načas, aby bolo zastavené navyšovanie úrokov z omeškania.
30.
Na podporu tohto tvrdenia tiež podotýkam, že táto požiadavka sa vzťahuje presne na cieľ zabezpečenia efektívnej ochrany veriteľa proti oneskoreným platbám, pričom ako z odôvodnení č. 7, 16, 19 a 20 smernice 2000/35 vyplýva, tieto oneskorené platby sú „prekážkou riadneho fungovania vnútorného trhu“ (
11
). Slovný a teleologický výklad teda na prvý pohľad svedčia v prospech požiadavky skutočnej platby dlžnej sumy v tom zmysle, že príjemca musí mať možnosť disponovať s touto sumou pripísanou na jeho účte.
31.
Tento výklad však robí dlžníka zodpovedným za niečo, za čo nie je zodpovedný. Núti ho totiž presne predvídať lehoty potrebné na spracovanie transakcie rôznymi zúčastnenými peňažnými ústavmi. Ak sa teda môžeme domnievať, že zadávateľ príkazu je zodpovedný za oneskorenie platieb spôsobených jeho peňažným ústavom, nie je tomu tak v prípade oneskorení spôsobených peňažným ústavom veriteľa, alebo dokonca samým veriteľom. Takýto výklad je tiež v rozpore s výkladom smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/5/ES z 27. januára 1997 o cezhraničných prevodoch (
12
), podľa ktorého má byť v prípade oneskorenej platby zodpovednosť za peňažný ústav príjemcu platby znášaná veriteľom a nie dlžníkom. (
13
)
32.
Riešenie je však možné nájsť v druhej časti článku predloženého Súdnemu dvoru na podanie výkladu, podľa ktorého má veriteľ, ktorý nedostal dlžnú čiastku načas, nárok na úrok z omeškania „s výnimkou prípadov, keď dlžník nie je za omeškanie zodpovedný“. Na pojednávaní Komisia podporovala názor, podľa ktorého článok 3 ods. 1 písm. c) bod ii) môže byť vykladaný tak, že stanovuje pre prípady platby bankovým prevodom zásadu, že pripísanie fakturovanej sumy na účet veriteľa načas spôsobuje, že nevznikne nárok na úroky z omeškania alebo k tomuto dátumu zanikne, okrem platby oneskorenej za okolností, keď dlžník nie je za toto oneskorenie zodpovedný, pričom tieto okolnosti je ešte potrebné určiť. Takýto výklad však predpokladá rozkol medzi oboma časťami článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii), a to na zásadu a výnimku, ktorá nestanovuje okolnosti, za ktorých nebude dlžník za oneskorenie zodpovedný.
33.
Takýto výklad je podľa môjho názoru potrebné vylúčiť na základe dvoch hlavných dôvodov. V prvom rade napriek evidentnému progresu v oblasti lehôt a transparentnosti bankových transakcií (
14
), dlžník v súčasnosti nevie s určitosťou zistiť dátum, ku ktorému peňažný ústav veriteľa prevedie na veriteľov účet prostriedky. Takže povýšiť na úroveň zásady požiadavku, ktorá sa v každom prípade môže zakladať len na dohade, zasahuje do zásady právnej istoty. Navyše sa na základe kritérií, ktoré určujú, kedy dlžník nie je zodpovedný, môže stať uvedený prístup zdrojom právnej neistoty tak pre dlžníka, ako aj pre veriteľa. Ak totiž dlžník nevie stanoviť dátum, od ktorého sa zbavuje svojej povinnosti, môže byť aj veriteľ povinný niesť riziko, ktoré nemôže ovplyvniť, pokiaľ oneskorenia platieb sú spôsobené peňažným ústavom dlžníka.
34.
V druhom rade uvedený výklad zvádza k tomu, že posúdenie okolností, kedy dlžník nie je za omeškanie platby zodpovedný, sa necháva na posúdení členských štátov. Hoci sa výnimky vykladajú zúžene, mohlo by dôjsť k rozdielom medzi členskými štátmi, čo by bolo v priamom rozpore s účelom harmonizácie, ktorý bol smernicou 2000/35 dosiahnutý, a všeobecnejšie v rozpore s riadnym fungovaním spoločného trhu. Ako sa v odôvodnení č. 10 uvádza: „pri uplatňovaní podstatne rozdielnych pravidiel na domáce a cezhraničné obchodné transakcie by došlo k narušeniu voľnej hospodárskej súťaže“. Išlo by o prípad, kedy by sa o zbavení zodpovednosti rozhodovalo v rámci vnútroštátnych právnych poriadkov, ktorých právne úpravy v tejto oblasti sa líšia.
35.
Navyše aj keď smernica pravidelne odkazuje na vnútroštátne právo a obmedzuje sa na stanovenie minimálnych požiadaviek v oblasti boja proti oneskoreným platbám, žiadny takýto odkaz sa v článku 3 ods. 1 písm. c) bode ii) nepredpokladá. Z požiadavky jednotného uplatňovania práva Spoločenstva, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že pojem zodpovednosti v oblasti oneskorených platieb predstavuje samostatný pojem práva Spoločenstva, ktorý sa má vykladať jednotne. (
15
)
36.
Nakoniec však v každom prípade pripomínam, že smernica 2000/35 bola prijatá na základe článku 95 ES. V dôsledku toho je aproximácia právnych predpisov členských štátov jej hlavným sledovaným cieľom. Preto sa snaží o odstránenie prekážok riadneho fungovania vnútorného trhu, ktoré vyplývajú najmä z rozdielností medzi vnútroštátnymi právnymi poriadkami. Pritom výklad článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii), ktorý by ponechal na členských štátoch vymedzenia pojmu, kedy veriteľ „neobdržal dlžnú čiastku načas“, ako aj prípadov, v ktorých by zodpovednosť dlžníka za oneskorenú platbu bola vylúčená, by znova smerovalo, ako to už bolo zdôraznené, práve k tým rozdielom medzi právnymi úpravami členských štátov, ktorým sa snažil normotvorca Spoločenstva predísť.
37.
Preto by navyše cieľom smernice nezodpovedala úvaha, že dlžník sa zbaví svojej povinnosti už vykonaním príkazu na úhradu, ktorý bude prijatý jeho peňažným ústavom. Taký výklad zbavuje smernicu potrebného účinku. Cieľom tejto smernice je zakázať„zneužívanie zmluvnej slobody na úkor veriteľov“ (
16
). Takéto zneužitie je charakterizované najmä „zabezpečen[ím] dodatočnej likvidity dlžníka na úkor veriteľa“ (
17
). Pritom však považovať, že len samotný neskorý príkaz na úhradu a nie neskoré prijatie dlžnej sumy spôsobuje vznik úrokov z omeškania, by umožňovalo dlžníkovi podať príkaz na úhradu až posledný deň splatnosti, pod podmienkou, že dostane potvrdenie o prijatí tohto príkazu od svojho peňažného ústavu načas. Takéto účelové správanie pripomína zneužitie zmluvnej slobody, na ktoré smernica odkazuje, a oprávňuje dlžníka disponovať s prostriedkami na úkor veriteľa počas dňa alebo dní, ktoré sú predo dňom vykonania príkazu na úhradu v posledný deň lehoty, hoci suma mala byť podľa ustanovení smernice k tomuto dátumu „obdržaná“. (
18
) Taktiež tvrdenie nemeckej vlády, podľa ktorého považovanie príkazu na úhradu za rovnocenný úkon ako zaplatenie nie je v rozpore s cieľmi smernice, sa zdá byť chybné. Účel sledovaný týmto textom nie je uprednostniť dlžníka a umožniť mu disponovať prostriedkami až do posledného dňa lehoty, ale zabezpečiť veriteľovi, že dostane dlžnú sumu načas.
38.
Okrem toho by takýto výklad článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii) smernice 2000/35 postavil veriteľa do právne neistej pozície, pokiaľ ide o navyšovanie úrokov z omeškania. Ak by nárok na ne vznikol automaticky, keď je príkaz na úhradu oneskorený, je ešte potrebné, aby veriteľ vedel dátum, kedy bol príkaz na úhradu podaný peňažnému ústavu platiteľa. Nato, aby získal tieto informácie, by veriteľ teda musel vykonať všetky potrebné kroky k získaniu kópie zmluvy, na základe ktorej bol príkaz na úhradu prijatý bankou, aby overil skutočný čas platby. Okrem okolnosti, že tieto potrebné kroky trochu menia automatický charakter navyšovania úrokov z omeškania, zdá sa byť nepopierateľné, že spôsobujú dodatočnú administratívnu záťaž veriteľovi — alebo dlžníkovi, ak sa zaviazal, že poskytne túto informáciu — hoci sa smernica 2000/35 výslovne snaží o zníženie správnych a finančných zaťažení. (
19
)
39.
Navrhujem teda Súdnemu dvoru, aby sa priklonil k prostrednému riešeniu, ktoré by zabezpečilo rovnomerné rozdelenie rizika medzi veriteľa a dlžníka.
40.
Z dôvodu relatívnej ustálenosti, s akou je výraz „obdržal čiastku“ použitý v rôznych jazykových verziách smernice 2000/35, a na základe cieľa ňou sledovaného sa mi zdá ťažké pochopiť takú požiadavku inak, než tak, že znamená, že suma odišla z účtu dlžníka, aby bola doručená veriteľovi. Keďže však Súdny dvor pripúšťa, v súlade so smernicou o cezhraničných prevodoch a zvyklosťami v medzinárodnom práve súkromnom, že dlžník nemôže byť zodpovedný za zmluvné záväzky, ktoré sú medzi veriteľovým peňažným ústavom a veriteľom, zdá sa mi za dôvodné považovať splnenie dlžníkovej povinnosti vtedy, keď suma došla peňažnému ústavu príjemcu bez toho, že by nutne musela byť pripísaná na jeho účte.
41.
Druhá časť článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii) smernice taký výklad len podporuje, keď uvádza, že neprijatie dlžnej čiastky načas nemôže spôsobiť vznik úrokov z omeškania, pokiaľ dlžník nie je za prekročenie lehoty zodpovedný. Dlžník totiž môže s určitosťou a presnosťou určiť v rámci zmluvného vzťahu, ktorý má s vlastným peňažným ústavom, dátum, kedy dôjdu prostriedky peňažnému ústavu príjemcu, avšak nemôže predvídať lehoty prevodu prostriedkov peňažného ústavu veriteľa na veriteľov účet.
42.
Takýto výklad prvej časti článku 3 ods. 1 písm. c) bodu ii) smernice 2000/35 v spojení s druhou časťou tohto ustanovenia pomáha zabezpečiť určitú právnu istotu vo vzájomných vzťahoch medzi veriteľom a dlžníkom, pričom dlžník má na základe zmluvy so svojím peňažným ústavom záruku týkajúcu sa dátumu, kedy splnil svoju povinnosť, a veriteľ má rovnakú záruku na základe vzťahu so svojím peňažným ústavom týkajúcu sa pripísania dlžnej sumy na jeho účet bez toho, aby vzťahy zmluvných strán s vlastnými peňažnými ústavmi narušovali hlavný vzťah medzi oboma zmluvnými stranami. Navrhovaný výklad zaručí podľa môjho názoru rovnomerné rozdelenie rizika prostredníctvom kritéria, ktoré zohľadňuje zmluvnú stranu, ktorá môže najlepšie predpokladať a kontrolovať vznik rizika.
III — Návrh
43.
Na základe uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku Oberlandesgericht Köln takto:
Článok 3 ods. 1 písm. c) bod ii) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách spôsobuje, že platba bankovým prevodom bráni vzniku úrokov z omeškania alebo ukončuje ich navyšovanie vtedy, keď dlžná suma došla peňažnému ústavu veriteľa načas.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. ES L 200, s. 35; Mim. vyd. 17/001, s. 226.
(
3
)	Pozri najmä portugalskú verziu, ktorá v článku 3 ods. 1 písm. c) bode ii) smernice 2000/35 ustanovuje len „O atraso seja imputável ao devedor“.
(
4
)	Pozri najmä rozsudky z 26. februára 1986, Marshall, 152/84, Zb. s. 723; z 13. novembra 1990, Marleasing, C-106/89, Zb. s. I-4135, a z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C-397/01 až C-403/01, Zb. s. I-8835.
(
5
)	Rozsudok z 10. marca 2005, C-235/03, Zb. s. I-1937.
(
6
)	Rozsudky z 10. apríla 1984, von Colson a Kamann, 14/83, Zb. s. 1891, bod 26; Marleasing, už citovaný, bod 8; Pfeiffer a i., už citovaný, bod 113, a zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C-212/04, Zb. s. I-6057, bod 108.
(
7
)	Rozsudok z 18. decembra 1997, C-129/96, Zb. s. I-7411, bod 50, potvrdený potom najmä rozsudkom z 8. mája 2003, ATRAL, C-14/02, Zb. s. I-4431, bod 58.
(
8
)	Rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 123.
(
9
)	Rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, bod 113.
(
10
)	Rozsudky Pfeiffer a i., už citovaný, a Adeneler a i., už citovaný.
(
11
)	Pozri najmä odôvodnenia č. 9 a 10 smernice 2000/35, ako boli už uvedené v odporúčaní Komisie 95/198/ES z 12. mája 1995 o lehotách platieb v obchodných transakciách [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 127, s. 19).
(
12
)	Ú. v. ES L 43, s. 25; Mim. vyd. 06/002, s. 305.
(
13
)	Pozri najmä článok 6 ods. 2 a 3, ako aj článok 7 ods. 3 smernice 97/5.
(
14
)	V tejto veci možno odkázať na správu Komisie Európskemu parlamentu a Rade o uplatňovaní smernice 97/5 [KOM(2002) 663 v konečnom znení]. Táto správa tiež uvádzala, že 90 % prevodov príde na miesto určenia včas a 8 % do troch dní po uvedenom dátume (bod 3.7.2.1). Okrem toho bolo zistené, že prevod trval v priemere 2,97 dní; 95,4 % prišli v šiestich pracovných dňoch v súlade s bežnou lehotou stanovenou v smernici 97/5 (bod 3.8.2). Pozri tiež návrh smernice o platobných službách [KOM(2005) 603 v konečnom znení], najmä články 26, 28 a 60 tejto smernice, v ktorých sa ukladá poskytovateľom služieb informovať príjemcov najmä o „čase realizácie platobnej služby, ktorá má byť poskytnutá“ [článok 26 ods. 1 písm. a) bod ii)]. Tento návrh tiež podnecuje, aby sa od poskytovateľa platobných služieb platiteľa vyžadovalo, aby zabezpečil, že od okamihu prijatia príkazu na úhradu bude na účet prijímateľa platby pripísaná predmetná suma najneskôr do konca prvého pracovného dňa nasledujúceho po okamihu prijatia príkazu (článok 60).
(
15
)	Pozri najmä rozsudky z 19. septembra 2000, Linster, C-287/98, Zb. s. I-6917, bod 43; z 11. marca 2003, Ansul, C-40/01, Zb. s. I-2439, bod 26, a zo 14. júna 2007, Armin Häupl, C-246/05, Zb. s. I-4673, bod 43.
(
16
)	Odôvodnenie č. 19 smernice 2000/35.
(
17
)	Tamže.
(
18
)	Pozri v tomto zmysle tiež MENGOZZI, P.: I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali: L’interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Padova: CEDAM, 2007, s. 15.
(
19
)	Odôvodnenie č. 7 smernice 2000/35.