62019CC0919
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 3. júna 2021 (
1
)
Vec C‑919/19
Generálna prokuratúra Slovenskej republiky
proti
X.Y.
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Najvyšší súd Slovenskej republiky)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Vzájomné uznávanie rozsudkov v trestných veciach – Rámcové rozhodnutie 2008/909/SVV – Sociálna náprava odsúdenej osoby – Výkon trestu v členskom štáte, ktorého štátnu príslušnosť odsúdená osoba má a v ktorom žije“
I. Úvod
1.
Odvolateľ vo veci samej je slovenským štátnym príslušníkom, ktorý bol v Českej republike odsúdený za obzvlášť závažný trestný čin lúpeže. Bol odsúdený na trest odňatia slobody na osem rokov, ktorý aktuálne vykonáva v tomto členskom štáte.
2.
Príslušný súd Českej republiky požiadal o uznanie rozsudku, ktorý sa vzťahuje na odvolateľa, a tiež o to, aby bol trest vykonaný na Slovensku v zmysle rámcového rozhodnutia 2008/909/SVV (
2
). Prvostupňový súd na Slovensku uvedený rozsudok uznal.
3.
Najvyšší súd Slovenskej republiky, teda vnútroštátny súd, na ktorý sa obrátil odvolateľ, však má isté pochybnosti o niektorých prvkoch výkladu rámcového rozhodnutia 2008/909. Tento súd si najmä kladie otázku, čo presne znamená, že odsúdená osoba „žije“ na území vykonávajúceho členského štátu, pričom ide o jednu z podmienok uskutočnenia odovzdania, a aké sú presne úlohy, ktoré plnia orgány štátu pôvodu a vykonávajúceho štátu, pri posudzovaní možnosti sociálnej nápravy odsúdenej osoby.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
4.
Odôvodnenie 9 rámcového rozhodnutia 2008/909 stanovuje, že „výkon trestu vo vykonávajúcom štáte by mal posilniť možnosť sociálnej nápravy odsúdenej osoby. Aby sa príslušný orgán štátu pôvodu presvedčil, že výkon trestu vykonávajúcim štátom poslúži účelu uľahčenia sociálnej nápravy odsúdenej osoby, mal by zvážiť také prvky, ako sú napríklad väzby dotknutej osoby na vykonávajúci štát, či ho považuje za miesto svojich rodinných, jazykových, kultúrnych, spoločenských alebo hospodárskych či iných väzieb na vykonávajúci štát“.
5.
Podľa odôvodnenia 10 rámcového rozhodnutia 2008/909 „vyjadrenie odsúdenej osoby uvedené v článku 6 ods. 3 môže byť užitočné najmä pri uplatňovaní článku 4 ods. 4 Slovo ‚najmä‘ by sa malo vzťahovať aj na prípady, keď by vyjadrenie odsúdenej osoby zahŕňalo informácie, ktoré by mohli byť relevantné v súvislosti s dôvodmi odmietnutia uznania alebo výkonu. Ustanovenia článku 4 ods. 4 a článku 6 ods. 3 nepredstavujú dôvod odmietnutia v súvislosti so sociálnou nápravou“.
6.
Ak sa v zmysle odôvodnenia 17 rámcového rozhodnutia 2008/909 „odkazuje na štát, v ktorom odsúdená osoba ‚žije‘, označuje to miesto, na ktoré je viazaná na základe zvyčajného pobytu a prvkov, ako sú rodinné, sociálne alebo pracovné väzby“.
7.
Podľa článku 3 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2008/909 „účelom tohto [nástroja] je vytvoriť pravidlá, podľa ktorých členský štát s cieľom uľahčenia sociálnej nápravy odsúdenej osoby uzná rozsudok a vykoná trest“.
8.
Článok 4 rámcového rozhodnutia 2008/909 je nazvaný „Kritériá na zaslanie rozsudku a osvedčenia inému členskému štátu“. Odsek 1 tohto článku znie:
„Za predpokladu, že odsúdená osoba je v štáte pôvodu alebo vo vykonávajúcom štáte, a za predpokladu, že dala svoj súhlas, ak sa tak vyžaduje podľa článku 6, možno rozsudok spolu s osvedčením, ktorého štandardné tlačivo je uvedené v prílohe I, zaslať jednému z nasledujúcich členských štátov:
a)
členskému štátu, ktorého štátnu príslušnosť má odsúdená osoba a v ktorom žije, alebo
b)
členskému štátu, ktorého štátnu príslušnosť má odsúdená osoba, ale nie je členským štátom, v ktorom žije, a do ktorého bude odsúdená osoba vyhostená po prepustení z výkonu trestu na základe vyhostenia alebo príkazu na vyhostenie zahrnutého do rozsudku alebo do rozhodnutia justičného alebo správneho orgánu alebo akéhokoľvek iného opatrenia vyplývajúceho z rozsudku, alebo
c)
akémukoľvek inému členskému štátu okrem členského štátu uvedeného v písmenách a) alebo b), ktorého príslušný orgán súhlasí so zaslaním rozsudku a osvedčenia tomuto členskému štátu.“
9.
Podľa článku 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 „zaslanie rozsudku a osvedčenia sa môže uskutočniť, ak sa príslušný orgán štátu pôvodu, v prípade potreby po porade príslušných orgánov štátu pôvodu a vykonávajúceho členského štátu, presvedčil o tom, že výkon trestu zo strany vykonávajúceho štátu bude slúžiť na účely uľahčenia sociálnej nápravy odsúdenej osoby“.
10.
Článok 4 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2008/909 stanovuje, že „pred zaslaním rozsudku a osvedčenia sa príslušný orgán štátu pôvodu môže akýmikoľvek vhodnými prostriedkami poradiť s príslušným orgánom vykonávajúceho štátu. Porada je povinná v prípadoch uvedených v odseku 1 písm. c). V takýchto prípadoch príslušný orgán vykonávajúceho štátu ihneď oznámi štátu pôvodu svoje rozhodnutie, či súhlasí so zaslaním rozsudku“.
11.
Podľa článku 4 ods. 4 rámcového rozhodnutia 2008/909 „počas takejto porady môže príslušný orgán vykonávajúceho štátu predložiť príslušnému orgánu štátu pôvodu odôvodnené stanovisko, že výkon trestu vo vykonávajúcom štáte by neslúžil na účely uľahčenia sociálnej nápravy a úspešného zaradenia odsúdenej osoby do spoločnosti.
Ak sa porady neuskutočnili, takéto stanovisko sa môže predložiť bezodkladne po zaslaní rozsudku a osvedčenia. Príslušný orgán štátu pôvodu zváži takéto stanovisko a rozhodne o prípadnom vzatí osvedčenia späť“.
12.
Článok 6 rámcového rozhodnutia 2008/909 má názov „Stanovisko odsúdenej osoby a oznámenie pre odsúdenú osobu“. Jeho prvé dva odseky znejú takto:
„1.   Bez toho, aby bol dotknutý odsek 2, možno rozsudok spolu s osvedčením zaslať vykonávajúcemu štátu iba na účely jeho uznania a výkonu trestu so súhlasom [zaslať vykonávajúcemu štátu na účely jeho uznania a výkonu trestu iba so súhlasom – neoficiálny preklad] odsúdenej osoby v súlade s právom štátu pôvodu.
2.   Súhlas odsúdenej osoby sa nevyžaduje, ak sa rozsudok spolu s osvedčením postupuje:
a)
členskému štátu, ktorého štátnu príslušnosť má odsúdená osoba a v ktorom žije;
…“
13.
Podľa článku 6 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2008/909 „vo všetkých prípadoch, keď sa odsúdená osoba stále nachádza v štáte pôvodu, poskytne sa tejto osobe možnosť ústne alebo písomne vyjadriť svoje stanovisko. … Pri prijímaní rozhodnutia o zaslaní rozsudku spolu s osvedčením sa zohľadní vyjadrenie odsúdenej osoby. Ak osoba využila možnosť ustanovenú v tomto odseku, jej vyjadrenie sa zašle vykonávajúcemu štátu najmä na účely článku 4 ods. 4 Ak odsúdená osoba vyjadrila svoje stanovisko ústne, štát pôvodu zabezpečí, aby vykonávajúci štát mal k dispozícii písomný záznam tohto vyhlásenia“.
14.
Článok 8 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2008/909 uvádza, že „príslušný orgán vykonávajúceho štátu uzná rozsudok, ktorý mu bol zaslaný v súlade s článkom 4 a v súlade s postupom podľa článku 5, a bezodkladne prijme všetky potrebné opatrenia na výkon trestu, pokiaľ nerozhodne o uplatnení jedného z dôvodov odmietnutia uznania alebo výkonu, ktoré sú ustanovené v článku 9“.
15.
Podľa článku 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909 príslušný orgán vykonávajúceho štátu môže odmietnuť uznanie rozsudku a vykonanie trestu, ak „kritériá stanovené v článku 4 ods. 1 nie sú splnené“.
16.
V zmysle článku 9 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2008/909 „v prípadoch uvedených v odseku 1 písm. a), b), c), i), k) a l), skôr než sa prijme rozhodnutie o odmietnutí uznania rozsudku a výkonu trestu, príslušný orgán vykonávajúceho štátu sa akýmkoľvek vhodným spôsobom poradí s príslušným orgánom štátu pôvodu a prípadne ho požiada o bezodkladné poskytnutie ďalších potrebných informácií“.
17.
V štandardnom tlačive osvedčenia uvedeného v prílohe I rámcového rozhodnutia 2008/909 (ďalej len „osvedčenie podľa prílohy I“), je potrebné v časti d) bode 4 uviesť „iné relevantné informácie o rodinných, sociálnych a pracovných väzbách odsúdenej osoby k vykonávajúcemu štátu“.
B.
Vnútroštátne právo
18.
Podľa § 4 ods. 1 písm. a) zákona č. 549/2011 Z. z. o uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcia spojená s odňatím slobody v Európskej únii a o zmene a doplnení zákona č. 221/2006 Z. z. o výkone väzby (ďalej len „zákon č. 549/2011“), rozhodnutie možno v Slovenskej republike uznať a vykonať, ak skutok, pre ktorý bolo rozhodnutie vydané, je trestným činom aj podľa právneho poriadku Slovenskej republiky, ak § 4 ods. 2 a 3 neustanovujú inak, a ak odsúdený je štátnym občanom Slovenskej republiky a má obvyklý pobyt na území Slovenskej republiky alebo má na jej území preukázateľné rodinné, sociálne alebo pracovné väzby, ktoré môžu prispieť k uľahčeniu jeho nápravy počas výkonu trestnej sankcie spojenej s odňatím slobody na území Slovenskej republiky.
19.
§ 3 písm. g) zákona č. 549/2011 uvádza, že „obvyklým pobytom“ je trvalý pobyt alebo prechodný pobyt.
20.
Podľa § 2 ods. 2 zákona č. 253/1998 Z. z. o hlásení pobytu občanov Slovenskej republiky a registri obyvateľov Slovenskej republiky (ďalej len „zákon o hlásení pobytu“) sa „pobytom“ na účely evidencie pobytu občanov rozumie trvalý pobyt a prechodný pobyt.
21.
Podľa vnútroštátneho súdu zistenie trvalého alebo prechodného pobytu občana Slovenskej republiky na jej území, ktorý je na účely zákona č. 549/2011 obvyklým pobytom, má iba evidenčný charakter. Existencia trvalého alebo prechodného pobytu nie je podmienená tým, že sa občan na Slovensku skutočne zdržiava, a teda je s týmto štátom prepojený na základe rodinných, sociálnych, pracovných alebo iných väzieb.
22.
Vnútroštátny súd vysvetlil, že zákon síce ukladá každému občanovi, ktorý sa trvalo nezdržiava v zahraničí, povinnosť hlásiť trvalý pobyt a zároveň povinnosť ohlásiť jeho skončenie, ak sa pripravuje na vycestovanie do zahraničia s cieľom trvalo tam žiť, avšak za nesplnenie týchto povinností nestanovuje nijakú sankciu.
23.
Vnútroštátny súd tiež vysvetlil, že podľa § 4 ods. 1 písm. a) zákona č. 549/2011 tak možno rozhodnutia štátu pôvodu o uložení trestnej sankcie spojenej s odňatím slobody uznať a vykonať aj vtedy, ak odsúdený štátny občan Slovenskej republiky v nej fakticky nežije (ale žije v štáte pôvodu), pričom však má na jej území evidovaný trvalý alebo prechodný pobyt.
24.
Uvedený súd poukázal na to, že podmienka existencie preukázateľných rodinných, sociálnych alebo pracovných väzieb, ktoré môžu uľahčiť sociálnu nápravu odsúdenej osoby, je stanovená alternatívne a podľa slovenskej právnej úpravy musí byť splnená iba vtedy, ak občan Slovenskej republiky nemá na jej území obvyklý, teda trvalý ani prechodný pobyt.
25.
Vnútroštátny súd na záver dodal, že od 1. januára 2020 došlo k zmene slovenskej právnej úpravy a rozsudok, ktorým bola uložená trestná sankcia spojená s odňatím slobody, je možné podľa nového znenia § 4 ods. 1 písm. a) zákona č. 549/2011 v Slovenskej republike uznať vtedy, ak je odsúdená osoba jej štátnym občanom a má na jej území obvyklý pobyt, ktorý už nebude definovaný ako trvalý alebo prechodný pobyt. Podľa § 32 tohto zákona sa však konanie začaté pred 1. januárom 2020 dokončí podľa tohto zákona v znení účinnom do 31. decembra 2019.
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
26.
Odvolateľ vo veci samej je slovenský štátny príslušník, ktorý bol v Českej republike odsúdený za obzvlášť závažný trestný čin lúpeže. Rozsudkom z 18. júla 2017 ho Krajský soud v Plzni (Česká republika) odsúdil na trest odňatia slobody vo výmere desať rokov. Vrchní soud v Praze (Česká republika) tento trest zmenil rozsudkom z 20. septembra 2017 na trest odňatia slobody na osem rokov. Odvolateľ v súčasnosti vykonáva tento trest v Českej republike.
27.
Krajskému súdu v Košiciach bolo 12. februára 2018 doručené osvedčenie podľa prílohy I, ktoré vyhotovil Krajský soud v Plzni. Toto osvedčenie bolo spolu s vyššie uvedenými rozsudkami zaslané Slovenskej republike ako vykonávajúcemu štátu, pretože príslušný orgán štátu pôvodu dospel k presvedčeniu, že výkon uloženého trestu odňatia slobody vo vykonávajúcom členskom štáte splní účel, ktorým je uľahčenie sociálnej nápravy odvolateľa. Príslušný orgán štátu pôvodu tiež usúdil, že Slovenská republika je štátom, ktorého je odvolateľ štátnym príslušníkom a v ktorom žije.
28.
Z časti d) bodu 4 osvedčenia podľa prílohy I vyplýva, že odvolateľ pricestoval do Českej republiky spolu so svojou manželkou päť mesiacov pred spáchaním predmetného trestného činu. Krátko pracoval v Plzni, jeho pracovný pomer však bol ukončený. V čase spáchania trestného činu bol teda nezamestnaný. Najprv sa zdržiaval na ubytovni, potom si so svojou rodinou prenajal byt. Krajský soud v Plzni tiež konštatoval, že sociálna náprava odvolateľa bude pre neho na Slovensku lepšie dosiahnuteľná, keďže je slovenským štátnym príslušníkom, žil tam celý svoj život a tiež tam má evidovaný trvalý pobyt.
29.
Okrem toho v časti l) osvedčenia podľa prílohy I sa uvádza, že odvolateľ nemá v Českej republike obvyklý pobyt. Pred spáchaním trestného činu žil na jej území veľmi krátku dobu, počas ktorej si nevytvoril žiadne pracovné, kultúrne ani sociálne väzby. Skutočnosť, že na území Českej republiky majú pobyt deti odvolateľa, nemá vplyv na konštatovanie, že odvolateľ nemá obvyklý pobyt v Českej republike. Deti sú tiež slovenskými štátnymi príslušníkmi a na Slovensko sa môžu kedykoľvek vrátiť.
30.
Rozsudkom zo 17. mája 2018 rozhodol Krajský súd v Košiciach na základe osvedčenia podľa prílohy I o uznaní a výkone rozsudku.
31.
Proti tomuto rozhodnutiu podal odvolateľ odvolanie na vnútroštátny súd, teda na Najvyšší súd Slovenskej republiky. Uviedol v ňom, že celá jeho rodina (manželka, dve dcéry, zať a vnúča) žije v Plzni a jej členovia ho každý mesiac vo výkone trestu navštevujú. So synom, ani s nevlastným bratom, ktorí žijú na území Slovenskej republiky, nie je v nijakom kontakte. Zdôraznil, že na Slovensku nemá žiadne rodinné väzby ani blízkych priateľov a premiestnením do tohto členského štátu by stratil kontakt s rodinou. Z týchto dôvodov odvolateľ žiada, aby trest odňatia slobody vykonal v Českej republike.
32.
Vnútroštátny súd konštatoval, že podľa registra obyvateľov Slovenskej republiky je odvolateľ štátnym občanom Slovenskej republiky. Od roku 1998 je prihlásený na trvalý pobyt v obci na Slovensku. Zo správy príslušného policajného orgánu vo vykonávajúcom členskom štáte z 5. marca 2018 však vyplýva, že odvolateľ do uvedenej obce vôbec nechodí, s nikým tam nemá kontakt a predpokladá sa, že asi päť rokov sa nachádza s rodinou vo Francúzsku. Podľa správy starostu obce sa na evidovanej adrese odvolateľa zdržiava jeho syn so svojou starou matkou. Podľa nej sa odvolateľova rodina pravdepodobne zdržiava v Českej republike, pričom presné miesto nepozná, lebo nie sú v kontakte.
33.
Cieľ sociálnej nápravy, ktorý sleduje rámcové rozhodnutie 2008/909, a teda kritériá uvedené v jeho článku 4 ods. 1 písm. a), budú podľa vnútroštátneho súdu splnené iba vtedy, ak má odsúdená osoba v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, také rodinné, jazykové, kultúrne, sociálne, hospodárske alebo pracovné väzby, so zreteľom na ktoré možno dôvodne predpokladať, že výkon trestu v tomto členskom štáte posilní možnosť dosiahnuť uvedený cieľ. Tento súd preto zastáva názor, že § 4 ods. 1 písm. a) zákona č. 549/2011, podľa ktorého je možné uznať a vykonať zahraničný rozsudok, ktorým bola slovenskému štátnemu občanovi uložená sankcia spojená s odňatím slobody, aj vtedy, ak má iba formálne evidovaný trvalý alebo prechodný pobyt bez súčasnej existencie rodinných, sociálnych, pracovných alebo iných väzieb, nezaručuje úplnú účinnosť rámcového rozhodnutia 2008/909.
34.
Za týchto okolností Najvyšší súd Slovenskej republiky rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„[1.]
Má sa článok 4 ods. 1 písm. a) [rámcového rozhodnutia 2008/909] vykladať v tom zmysle, že kritériá v ňom uvedené budú splnené iba vtedy, ak má odsúdená osoba v členskom štáte, ktorého je štátnym občanom, také rodinné, sociálne, pracovné alebo iné väzby, so zreteľom na ktoré možno dôvodne predpokladať, že výkon trestu v tomto štáte môže uľahčiť jej sociálnu nápravu, teda, že bráni takej vnútroštátnej úprave, akou je § 4 ods. 1 písm. a) [zákona č. 549/2011] (v znení účinnom do 31. decembra 2019), ktorá umožňuje v takýchto prípadoch uznať a vykonať rozsudok len na základe formálne evidovaného obvyklého pobytu vo vykonávajúcom štáte, bez ohľadu na to, či má odsúdená osoba v tomto štáte konkrétne väzby umožňujúce posilniť jej sociálnu nápravu?
[2.]
V prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku má sa článok 4 ods. 2 [rámcového rozhodnutia 2008/909] vykladať v tom zmysle, že aj v situácii upravenej v článku 4 ods. 1 písm. a) [rámcového rozhodnutia 2008/909] je príslušný orgán štátu pôvodu povinný presvedčiť sa ešte pred zaslaním rozsudku a osvedčenia o tom, že výkon trestu zo strany vykonávajúceho štátu bude slúžiť na účely uľahčenia sociálnej nápravy odsúdenej osoby, a zároveň v tomto smere získané informácie je povinný uviesť v časti d) bode 4 osvedčenia, osobitne ak odsúdená osoba v stanovisku podľa článku 6 ods. 3 [rámcového 2008/909] tvrdí, že má konkrétne rodinné, sociálne alebo pracovné väzby v štáte pôvodu?
[3.]
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku má sa článok 9 ods. 1 písm. b) [rámcového rozhodnutia 2008/909] vykladať tak, že dôvod odmietnutia uznania a výkonu rozsudku bude daný aj vtedy, ak sa v situácii uvedenej v článku 4 ods. 1 písm. a) [rámcového rozhodnutia 2008/909] napriek porade podľa odseku 3 tohto ustanovenia a po prípadnom poskytnutí ďalších potrebných informácií nepreukáže existencia takých rodinných, sociálnych, pracovných alebo iných väzieb, so zreteľom na ktoré by bolo možné dôvodne predpokladať, že výkon trestu vo vykonávajúcom štáte môže uľahčiť sociálnu nápravu odsúdeného?“
35.
Písomné pripomienky predložili česká, španielska, maďarská a poľská vláda, ako aj Európska komisia. Česká a španielska vláda, rovnako ako Komisia tiež odpovedali na písomné otázky, ktoré oprávneným subjektom položil Súdny dvor v zmysle článku 61 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
IV. Posúdenie
36.
Tieto návrhy majú nasledujúcu štruktúru. Najprv odpoviem na prvú otázku, ktorú položil vnútroštátny súd. Navrhnem odpoveď v tom zmysle, že posúdenie, či odsúdená osoba v danom členskom štáte žije na účely uplatnenia rámcového rozhodnutia 2008/909, nemôže byť obmedzené len na situácie, v ktorých v tomto štáte má oficiálne oznámenú adresu pobytu. Následne navrhnem ďalšie kritériá, ktoré by mali byť relevantné ako súčasť tohto posúdenia (časť A). V odpovedi na druhú položenú otázku poukážem na to, že príslušný orgán štátu pôvodu je povinný presvedčiť sa o tom, že odovzdanie odsúdenej osoby do štátu jej štátnej príslušnosti zvýši mieru jej sociálnej nápravy. Tento orgán tiež musí orgánu vykonávajúceho štátu poskytnúť všetky relevantné informácie o pravdepodobnosti sociálnej nápravy odsúdenej osoby (časť B). Napokon objasním, ktoré relevantné kritériá podmieňujúce odovzdanie odsúdenej osoby môžu byť predmetom posúdenia príslušným orgánom vykonávajúceho štátu, ktoré môže viesť k odmietnutiu uznať a vykonať rozsudok (časť C).
A.
Prvá otázka: kde odsúdená osoba žije?
37.
Odovzdanie odsúdenej osoby v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 je v prípade, že táto osoba s odovzdaním nesúhlasí, možné len v prípade, že ide o štátneho príslušníka vykonávajúceho členského štátu, v ktorom táto osoba žije.
38.
Na účely prejednávanej veci je podmienka štátnej príslušnosti zjavne splnená a nesporná. Prvá otázka v tejto veci sa týka výhradne pôsobnosti výrazu žiť používaného v spojení s odsúdenou osobou v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909.
39.
Rámcové rozhodnutie 2008/909 tento pojem do istej miery objasňuje vo svojom odôvodnení 17, v ktorom uvádza, že ak sa v rámcovom rozhodnutí odkazuje „na štát, v ktorom odsúdená osoba ‚žije‘, označuje to miesto, na ktoré je viazaná na základe zvyčajného pobytu a prvkov, ako sú rodinné, sociálne alebo pracovné väzby“ (
3
).
40.
Dotknuté vnútroštátne ustanovenie, konkrétne § 4 ods. 1 písm. a) zákona č. 549/2011 stanovuje, že rozhodnutie možno v Slovenskej republike uznať a vykonať, ak odsúdený je štátnym občanom Slovenskej republiky a má obvyklý pobyt na území Slovenskej republiky alebo má na jej území preukázateľné rodinné, sociálne alebo pracovné väzby, ktoré môžu prispieť k uľahčeniu jeho nápravy počas výkonu trestnej sankcie spojenej s odňatím slobody na území Slovenskej republiky.
41.
V tomto ustanovení sa teda v zásade odráža znenie odôvodnenia 17. Spojka „a“ sa však nahrádza spojkou „alebo“. Zdá sa preto, že „obvyklý pobyt“ na jednej strane a „preukázateľné rodinné, sociálne alebo pracovné väzby“ na strane druhej sú dvoma alternatívnymi dôvodmi uznania v situácii spadajúcej do pôsobnosti článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909. Okrem toho pojem obvyklý pobyt sa na účely prvého z uvedených dôvodov chápe v platnom znení vnútroštátneho zákona ako trvalý alebo prechodný pobyt. Vnútroštátny súd vysvetlil, že na administratívne účely sa za formálne evidovanú adresu pobytu považuje tak trvalý, ako aj prechodný pobyt.
42.
Chcem poznamenať, že použitie spojky „a“ v odôvodnení 17 rámcového rozhodnutia 2008/909 spájajúcej „zvyčajný pobyt“ s „rodinnými, sociálnymi alebo pracovnými väzbami“ jasne poukazuje na to, že aby sa mohlo dospieť k záveru, že odsúdená osoba „žije“ vo vykonávajúcom štáte na účely článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909, je potrebné viac ako len formálne evidovaná adresa.
43.
Podľa mňa je celkom jasné, že ak § 4 ods. 1 písm. a) zákona č. 549/2011 umožňuje uznanie rozsudku a odovzdanie odsúdenej osoby len na základe evidovanej trvalej alebo prechodnej adresy, nespĺňa požiadavku vyplývajúcu z článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909.
44.
Ak by som sa na vec pozeral minimalisticky, takáto odpoveď by vlastne na prvú otázku vnútroštátneho súdu stačila. Téza, podľa ktorej požiadavku, aby odsúdená osoba žila vo vykonávajúcom štáte, nemožno splniť tým, že existuje formálne evidovaná adresa (s čím v podstate súhlasia všetky oprávnené subjekty, ktoré v tejto veci predložili pripomienky), nie je len minimalistickou odpoveďou, ale vyjadruje aj skutočnú otázku, ktorú prejednávaná vec prináša: ak formálne evidovaná adresa nestačí, čo stačí?
45.
Skutkové okolnosti prejednávanej veci to veľmi dobre dokresľujú. Odvolateľ zjavne má nejaké prepojenie so Slovenskom, ktoré ide nad rámec občianstva a formálne evidovanej adresy. Predmetom nezhody však zrejme je, či takýto druh, kvalita alebo hĺbka väzieb stačia na to, aby aktivovali mechanizmus odovzdania podľa článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909.
46.
Úlohou tohto súdu – a už vôbec nie týchto návrhov – prirodzene nie je konkrétne vyhlásenie, či sú vo veci samej splnené kritériá vyplývajúce z článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909. Ide o skutkové otázky a vyriešiť ich majú príslušné vnútroštátne orgány vykonávajúceho členského štátu a členského štátu pôvodu.
47.
Z prejednávanej veci a jej skutkových okolností však vyplýva potreba preskúmať dve všeobecné otázky výkladu a fungovania rámcového rozhodnutia 2008/909. Po prvé, aký je obsah požiadaviek, ktoré vyplývajú z článku 4 ods. 1 písm. a) uvedeného rámcového rozhodnutia a týkajú sa pojmu „žiť“ v spojení s pojmami „zvyčajný pobyt“ a „rodinné, sociálne alebo pracovné väzby“? (časť 1) Po druhé, ako sa majú tieto aspekty posúdiť a kto to má urobiť? (časť 2)
1. „Kde odsúdená osoba žije“: zvyčajný pobyt a rodinné, sociálne alebo pracovné väzby
48.
To, kde odsúdená osoba „žije“, je na účely rámcového rozhodnutia 2008/909, a najmä jeho článku 4 ods. 1 písm. a) spresňuje odôvodnenie 17. Ide o „miesto, na ktoré je viazaná na základe zvyčajného pobytu a prvkov, ako sú rodinné, sociálne alebo pracovné väzby“. Nijaký z uvedených pojmov, ani pojem „zvyčajný pobyt“ však rámcové rozhodnutie 2008/909 nedefinuje.
49.
Ak neexistuje nijaký odkaz na vnútroštátne právo, zmysel a rozsah pôsobnosti pojmu práva Únie si vyžaduje v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný rámcovým rozhodnutím 2008/909. (
4
)
50.
Niektoré oprávnené subjekty navrhujú Súdnemu dvoru zohľadniť iné právne nástroje, ktoré by mohli byť nápomocné pri výklade uvedených pojmov, pričom sa inšpirujú inými oblasťami práva Únie, v ktorých sa pojmy ako „obvyklý pobyt“ alebo „pobyt“ tiež vyskytujú, a patria medzi ne nariadenie (ES) č. 2201/2003 (
5
), nariadenie (EHS) č. 1408/71 (
6
) alebo nariadenie č. 31 (EHS), 11 (ESAE), ktorým sa stanovuje služobný poriadok (
7
). Judikatúra týkajúca sa týchto právnych nástrojov kladie dôraz na reálny skutkový stav, a nie len na deklarovaný pobyt, (
8
) a to by malo byť nepochybne usmernením aj v prejednávanej veci.
51.
Domnievam sa, že relevantnosť týchto príkladov je na účely analógie s prejednávanou vecou len obmedzená. Regulačný a systematický kontext uvedených právnych nástrojov je jednoducho príliš vzdialený systému a účelu rámcového rozhodnutia 2008/909, a veľmi sa od neho odlišuje.
52.
Za užitočnejšiu považujem judikatúru o nepovinnom dôvode nevykonania európskeho zatykača (ďalej len „EZ“) v zmysle článku 4 bodu 6 rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV (
9
), ktorú pripomína česká a španielska vláda, ako aj Komisia. Tento dôvod umožňuje odmietnutie vykonať EZ „ak sa požadovaná osoba zdržiava alebo je štátnym občanom alebo má trvalý pobyt vo vykonávajúcom členskom štáte a tento štát sa zaviaže, že vykoná rozsudok alebo ochranné opatrenie v súlade so svojimi vnútroštátnymi právnymi predpismi“ (
10
).
53.
Súdny dvor vysvetlil, že tieto výrazy sa vzťahujú na situácie, v ktorých „osoba, ktorej sa [EZ] týka, si buď založila svoj skutočný pobyt vo vykonávajúcom členskom štáte, alebo nadobudla v nadväznosti na dlhodobý pobyt v určitej dĺžke v tom istom štáte väzby s týmto štátom na podobnej úrovni ako v prípade pobytu“ (
11
). Ďalej Súdny dvor dodal, že pri preskúmaní „zdržiavania sa“ je opodstatnené vykonať „celkové posúdenie viacerých objektívnych okolností charakterizujúcich situáciu tejto osoby, medzi ktorými sú najmä dĺžka, povaha a podmienky pobytu požadovanej osoby, ako aj rodinné a hospodárske vzťahy, ktoré udržuje táto osoba s vykonávajúcim členským štátom“ (
12
), pričom „individuálna okolnosť charakterizujúca dotknutú osobu v zásade nemôže mať sama osebe rozhodujúci význam“ (
13
).
54.
Vzhľadom na skutočnosť, že článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia o EZ (
14
) a článok 4 ods. 6 rámcového rozhodnutia 2008/909 (
15
) majú spoločný cieľ súvisiaci so sociálnou nápravou, domnievam sa, že podobná logika by sa mala uplatňovať aj v kontexte prejednávanej veci. (
16
)
55.
Okrem podmienky štátnej príslušnosti, ktorú vo veci samej nik nespochybňuje, odôvodnenie 17 rámcového rozhodnutia 2008/909 uvádza na prvý pohľad dva odlišné prvky: „zvyčajný pobyt“ na jednej strane a „prvky, ako sú rodinné, sociálne alebo pracovné väzby“ na strane druhej. Oba tieto prvky sú však prepojené s cieľom sociálnej nápravy, a tak v konečnom dôsledku predstavujú dve strany rovnakej mince. Preto si nemyslím, že by išlo o dve odlišné podmienky.
56.
Musím totiž priznať, že by som oba tieto koncepty nevedel od seba oddeliť a posudzovať ich izolovane. Ak človek nie je pustovník, jeho zvyčajný pobyt obvykle znamená, že si vytvára rôzne druhy vzťahov s danou komunitou, jej členmi a aj so samotným miestom. Naopak zvyčajný pobyt pravdepodobne vzniká – ak má dotknutá osoba v tejto súvislosti možnosť sa rozhodovať – preto, lebo k danému miestu existuje nejaká väzba: rodinná, pracovná, sociálna, kultúrna alebo iná.
57.
Uvedené dva koncepty pritom určite nie sú úplne rovnaké. Pustovník môže mať niekde zvyčajný pobyt a prísne vzaté tam teda žije, ale vzhľadom na svoj samotársky a izolovaný spôsob života nemusí mať veľa relevantných sociálnych alebo iných väzieb. Naopak, ale zároveň z rovnakého dôvodu, môže vysoko mobilná osoba žijúca v zahraničí žiť na viacerých miestach, pričom jej rodina môže žiť v jednom členskom štáte a osoby, ku ktorým má kultúrne či jazykové väzby v inom členskom štáte, zároveň ju jej pracovné väzby môžu spájať s tretím, alebo dokonca štvrtým členským štátom, avšak v nijakom z uvedených miest nemá skutočný zvyčajný pobyt.
58.
Podľa mňa však aj „zvyčajný pobyt“, aj „existencia nejakých väzieb“ sú zástupnými výrazmi prepojenia, ktoré zas predstavuje východiskový bod v procese určenia pravdepodobnosti sociálnej nápravy. Nad rámec tohto všeobecného usmernenia bude určenie členského štátu, v ktorom odsúdená osoba „žije“, na účely článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 pomerne vecnou úlohou, ktorá preto bude závisieť od konkrétneho prípadu. Je však ešte užitočné spomenúť dva ďalšie aspekty.
59.
Po prvé skutočnosti, na ktoré je potrebné sa zamerať a posúdiť ich, by sa mali vnímať z hľadiska cieľa sociálnej nápravy, ktorý rámcové rozhodnutie 2008/909 sleduje a je vyjadrený najmä v jeho článku 3 ods. 1 (
17
) Zistenie, či odsúdená osoba žije v členskom štáte, teda či tam má zvyčajný pobyt a väzby, totiž nie je len abstraktné posúdenie, ale vykonáva sa na účel posúdenia pravdepodobnosti sociálnej nápravy odsúdenej osoby.
60.
Práve tento účel je určujúci pri stanovení, čo je relevantné v jednotlivom prípade a čo by sa malo zohľadniť. Nechcem otvárať komplexnú diskusiu o mnohých faktoroch, ktoré by mali byť súčasťou procesu sociálnej nápravy, (
18
) môžem však asi formulovať praktický predpoklad, že rodinné a sociálne väzby sú pri poskytnutí pomoci odsúdenej osobe po jej návrate z výkonu trestu mimoriadne nápomocné a ponúkajú jej možnosť znovu sa zaradiť do spoločnosti.
61.
Je však tiež jasné, že zoznam relevantných väzieb stanovených v odôvodnení 17 nie je taxatívny, ako to vyjadruje slovné spojenie „prvky, ako sú“. Potvrdzuje to aj odôvodnenie 9, z ktorého pre štát pôvodu vyplýva pokyn, aby overil možnosť sociálnej nápravy tým, že zváži, či má odsúdená osoba väzbu na vykonávajúci členský štát a či táto osoba uvedený štát považuje za „miesto svojich rodinných, jazykových, kultúrnych, spoločenských alebo hospodárskych či iných väzieb“. Domnievam sa, že nič nebráni tomu, aby boli v kontexte článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 zohľadnené napríklad kultúrne alebo jazykové väzby, ak sa skutočne pokladajú za užitočné na účely sociálnej nápravy jednotlivca.
62.
Po druhé je tiež celkom jasné, že ani zvyčajný pobyt, ani preskúmanie väzieb, ktoré daná osoba môže mať, sa nemá posudzovať len v rámci obdobia, ktoré bezprostredne predchádza odsúdeniu za trestný čin. Je prirodzené, že sa skôr má vnímať širší pohľad na život odsúdenej osoby, pričom sa zohľadnia väzby a prepojenia, ktoré sa možno vytvorili skôr, teda v predchádzajúcich etapách života dotknutej osoby, avšak stále môžu prispieť k jej schopnosti stať sa po výkone trestu znovu súčasťou komunity.
63.
Na rámec tohto všeobecného usmernenia sa má preskúmanie vzťahovať na špecifický prípad, má prebiehať s ohľadom na konkrétne okolnosti, predchádzajúci spoločenský a pracovný život odsúdenej osoby, pričom je vždy potrebné mať na pamäti cieľ sociálnej nápravy. Ako uviedol Súdny dvor, individuálna okolnosť nemôže byť sama osebe rozhodujúca. (
19
) Pobyt by ako aspekt preskúmania nemal byť nikdy vnímaný izolovane. Naopak, mal by byť súčasťou posúdenia rodinných, sociálnych alebo iných väzieb. Podstatné je, že samotná existencia týchto väzieb sa nemôže len tak predpokladať, a to výhradne na základe štátnej príslušnosti odsúdenej osoby alebo na základe formálne evidovaného miesta pobytu.
2. Posúdenie podmienky na odovzdanie odsúdenej osoby
64.
Objasnenie vecného obsahu požiadaviek vyplývajúcich z článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 však neposkytuje úplnú odpoveď na otázku, ako presne sa majú tieto požiadavky posudzovať. V tejto súvislosti stoja za pozornosť tri skutočnosti.
65.
Po prvé posúdenie podmienok článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909, ako aj pravdepodobnosti sociálnej nápravy, ktorú musí orgán štátu pôvodu zohľadniť podľa článku 4 ods. 2 tohto rámcového rozhodnutia, sa musí uskutočniť individuálne, aby sa mohla zohľadniť konkrétna situácia odsúdenej osoby.
66.
Chcem poukázať na to, že rámcové rozhodnutie 2008/909 predpokladá posúdenie takejto individuálnej situácie, keď v článku 6 ods. 3 stanovuje právo odsúdenej osoby vyjadriť svoje stanovisko (ak sa takáto osoba stále nachádza v štáte pôvodu). (
20
) V tomto ustanovení sa tiež uvádza, že toto stanovisko sa zašle vykonávajúcemu štátu najmä na účely článku 4 ods. 4, podľa ktorého orgán vykonávajúceho štátu môže predložiť odôvodnené stanovisko orgánu štátu pôvodu, v ktorom sa uvádza, prečo by cieľ sociálnej nápravy nebol v danom prípade splnený. Táto možnosť existuje bez ohľadu na to, či orgán štátu pôvodu inicioval poradu. Vo všeobecnosti môže orgán štátu pôvodu aktivovať systém spolupráce, ktorý je upravený v rámcovom rozhodnutí 2008/909, len vtedy, keď konštatoval, že odovzdanie odsúdenej osoby uľahčí jej sociálnu nápravu.
67.
Po druhé by mal orgán štátu pôvodu preskúmať, či existuje (pozitívna) pravdepodobnosť sociálnej nápravy vo vykonávajúcom členskom štáte, a dospieť k záveru, že to tak je. Rozhodnutie o odovzdaní nemôže byť založené iba na (negatívnom) zistení, že takáto pravdepodobnosť zrejme v štáte pôvodu neexistuje.
68.
Tento aspekt vyplýva tak zo znenia, ako aj z logiky článku 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909. Je dôležité ho zdôrazniť, pretože z pohľadu členského štátu pôvodu sa môže zdať dosť nezvyčajné, že by v podstate musel posudzovať skutkový stav v inom členskom štáte. Jednoducho povedané z pohľadu členského štátu pôvodu nie je potrebné presvedčivo konštatovať neprítomnosť akýchkoľvek väzieb „tu“ (v členskom štáte pôvodu), ale existenciu nejakých väzieb „tam“ (vo vykonávajúcom členskom štáte).
69.
Táto logika nepochybne znamená, že odsúdené osoby, ktoré nemajú zvyčajný pobyt a ani rodinné, sociálne alebo iné väzby, nemožno odovzdať do členských štátov (ich štátnej príslušnosti alebo pôvodu) v zmysle rámcového rozhodnutia 2008/909. Môže nastať mimoriadna situácia, že jednoducho nebude existovať členský štát, o ktorom bo bolo možné konštatovať, že výkon trestu v ňom by uľahčil sociálnu nápravu odsúdenej osoby.
70.
Po tretie takýto scenár, akokoľvek je poľutovaniahodný, nepredstavuje z hľadiska systému zavedeného rámcovým rozhodnutím 2008/909 problém. V tomto kontexte je nevyhnutné pripomenúť pravidlo a výnimku, alebo skôr výnimku z výnimky.
71.
Základné pravidlo pri výkone trestu odňatia slobody je, že tento trest zabezpečuje (členský) štát, ktorý ho uložil, a v tomto štáte prebieha aj samotný výkon trestu. Odovzdanie odsúdených osôb do iného (členského) štátu s cieľom výkonu trestu odňatia slobody je výnimočné a v zásade je možné, len ak to umožňuje osobitný režim, aký v súčasnosti vyplýva z rámcového rozhodnutia 2008/909 alebo ho predtým stanovoval dohovor o odovzdávaní odsúdených osôb. (
21
)
72.
Rámcové rozhodnutie 2008/909 je formulované spôsobom, ktorý jasne sleduje záujmy odsúdenej osoby. Odovzdanie takýchto osôb je možné len v prípade, že možno predpokladať, že odovzdanie zvýši pravdepodobnosť ich sociálnej nápravy. Rámcové rozhodnutie naopak nebolo vytvorené s cieľom slúžiť (prípadným) záujmom členských štátov pri premiestňovaní alebo dokonca repatriovaní odsúdených osôb v rámci Únie so zámerom výkonu trestu, a to na základe ich štátnej príslušnosti. (
22
)
73.
V rámci osobitného režimu rámcového rozhodnutia 2008/909 je odovzdanie odsúdených osôb bez ich súhlasu, čo je možnosť, s ktorou počíta článok 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 a je relevantná v prejednávanej veci, výnimkou. Z článku 6 ods. 1 tohto právneho nástroja vyplýva, že odovzdanie by malo byť založené na hlavnom a tradičnom pravidle predpokladajúcom súhlas odsúdenej osoby.
74.
Možno diskutovať (
23
) o tom, do akej miery je nedobrovoľné odovzdanie v súlade s pravdepodobnosťou sociálnej nápravy, pretože v takýchto prípadoch uvedená náprava prebieha na mieste, kam si odsúdená osoba neželá byť odovzdaná. To by mohlo umožniť špekulácie o tom, že záujmy niektorých členských štátov mohli nepriamo znova vstúpiť do režimu, ktorý bol primárne vytvorený v prospech odsúdených osôb. Zároveň je jasné, že rámcové rozhodnutie 2008/909 vyjadruje vôľu normotvorcu Únie umožniť v niektorých situáciách odovzdanie odsúdených osôb aj napriek ich nesúhlasu, ak by sa za takých okolností mohla, a preto aj mala, dosiahnuť sociálna náprava.
75.
Z môjho tretieho argumentu však vyplýva, že prístup k článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 alebo jeho výklad nemôže byť príliš široký. Odovzdávanie odsúdených osôb proti ich vôli v rámci štruktúry vymedzenej vyššie napokon stále predstavuje len výnimku z výnimky zo základného pravidla o výkone trestov odňatia slobody.
76.
Vzhľadom na uvedené navrhujem, aby sa článok 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 vykladal v tom zmysle, že odsúdená osoba žije v danom členskom štáte, ak má alebo mala zvyčajný pobyt v tomto štáte a vytvorila si tam rodinné, sociálne alebo pracovné väzby, takže možno dôvodne predpokladať, že je s týmto štátom prepojená, čo uľahčí jej schopnosť znovu sa po výkone trestu zaradiť do spoločnosti. Článok 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 teda bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje uznanie a výkon rozsudku len na základe trvalej alebo prechodnej adresy odsúdenej osoby, ktorá bola zaevidovaná len na administratívne účely, bez toho, aby sa zároveň uskutočnilo individuálne preskúmanie existencie príslušných väzieb, na základe ktorého by bolo možné dospieť k záveru, že tieto väzby uľahčia schopnosť odsúdenej osoby znovu sa po výkone trestu zaradiť do spoločnosti.
B.
Druhá otázky: povinnosť orgánu štátu pôvodu zistiť možnosť sociálnej nápravy
77.
Vo svojej druhej prejudiciálnej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či orgán štátu pôvodu v situácii upravenej v článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 je povinný presvedčiť sa ešte pred zaslaním rozsudku a osvedčenia podľa prílohy I o tom, že výkon trestu zo strany vykonávajúceho štátu bude slúžiť na účely uľahčenia sociálnej nápravy odsúdenej osoby. Vnútroštátny súd sa zároveň pýta, či je orgán štátu pôvodu takto získané informácie povinný uviesť v časti d) bode 4 osvedčenia podľa prílohy I, ak odsúdená osoba tvrdí, že má konkrétne rodinné, sociálne alebo pracovné väzby v štáte pôvodu.
78.
Česká vláda má pochybnosti o prípustnosti druhej prejudiciálnej otázky. Tvrdí, že posúdenie v zmysle článku 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 už vo veci samej prebehlo a vnútroštátny súd nevysvetlil, prečo je tento typ informácie potrebný.
79.
Nesúhlasím.
80.
Pripúšťam, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že fungovanie mechanizmu vytvoreného rámcovým rozhodnutím 2008/9009 sa už posunulo do fázy, za ktorú nesie zodpovednosť vykonávajúci štát. Predmetný postup už je za etapou dobrovoľných porád uvedených v článku 4 ods. 2 a podrobne opísaných v článku 4 ods. 3 (
24
) V zmysle článku 4 ods. 4 však orgán vykonávajúceho štátu stále môže predložiť orgánu štátu pôvodu odôvodnené stanovisko, v ktorom sa uvádza, že „výkon trestu… by neslúžil na účely uľahčenia sociálnej nápravy a úspešného zaradenia odsúdenej osoby do spoločnosti“. Ak k porade nedošlo, možno toto stanovisko predložiť aj po zaslaní rozsudku a osvedčenia podľa prílohy I.
81.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania nešpecifikuje, či sa medzi orgánmi vykonávajúceho štátu a štátu pôvodu uskutočnili nejaké porady. Ak k poradám nedošlo, orgán vykonávajúceho členského štátu stále môže poskytnúť orgánu štátu pôvodu odôvodnené stanovisko o možnosti sociálnej nápravy odvolateľa.
82.
Objasnenie rozsahu povinností orgánu štátu pôvodu je preto možno stále nevyhnutné, aby orgán vykonávajúceho štátu mohol užitočne uplatniť svoje právomoci a poskytnúť orgánu štátu pôvodu odôvodnené stanovisko.
83.
Okrem toho sa domnievam, že druhá prejudiciálna otázka, ktorú položil vnútroštátny súd, je prirodzene prepojená s treťou prejudiciálnou otázkou týkajúcou sa možnosti orgánu vykonávajúceho štátu odmietnuť uznanie na základe dôvodu, ktorý obsahuje článok 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909, teda ak nie sú splnené kritériá stanovené v článku 4 ods. 1.
84.
Článok 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 sa však týka podmienok „žitia“, a teda existencie relevantných väzieb odsúdenej osoby na vykonávajúci štát. Záujmy vyplývajúce z článku 4 ods. 1 písm. a) sa teda prelínajú so záujmami týkajúcimi sa možnosti sociálnej nápravy. Zdá sa, že rámcové rozhodnutie 2008/909 rozdeľuje výkon právomocí orgánov štátu pôvodu a vykonávajúceho štátu podľa článku 4 ods. 2 na jednej strane a podľa článku 9 ods. 1 písm. b) [a na základe odkazu v tomto ustanovení podľa článku 4 ods. 1 písm. a)] na strane druhej. Toto rozdelenie je potrebné objasniť, pričom preskúmanie povinnosti orgánu štátu pôvodu je nevyhnutnou súčasťou tohto objasnenia. To je ďalší dôvod, pre ktorý sa domnievam, že druhá otázka je prípustná.
85.
Domnievam sa, že z meritórneho hľadiska je kladná odpoveď na druhú prejudiciálnu otázku relatívne priamočiara a odráža sa v nej stanovisko všetkých oprávnených subjektov, ktoré k tejto otázke predniesli pripomienky.
86.
Zo znenia článku 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 jasne vyplýva, že orgán štátu pôvodu je skutočne povinný dospieť v súvislosti s možnosťou sociálnej nápravy vo vykonávajúcom členskom štáte k pozitívnemu záveru. Ak k takémuto záveru nedospeje, mechanizmus uznávania vytvorený rámcovým rozhodnutím 2008/909 nemožno aktivovať.
87.
Podľa Českej republiky a Komisie sa musí pozitívny záver v tejto súvislosti dosiahnuť s istotou. Bol by som pri takomto tvrdení opatrný. Človek nemusí byť Niels Bohr, aby súhlasil s konštatovaním, že akékoľvek „predvídanie je veľmi náročné, najmä ak sa týka budúcnosti“. Keďže väčšina vnútroštátnych sudcov pravdepodobne nemá v skrini kryštálovú guľu, myslím si, že ich úlohou je dospieť k dôvodnému predpokladu, a nie k istote. Uvedené predvídanie sa síce stále musí uskutočniť na základe konkrétnej situácie jednotlivca a podľa najlepších informácií a vedomostí, má však zostať na úrovni dôvodného predpokladu.
88.
Navyše orgán štátu pôvodu tiež musí predložiť informácie, ktoré na tento účel získal, v časti d) bode 4 osvedčenia podľa prílohy I. Tieto informácie sú povinné, okrem prípadov, keď je ich nepovinná povaha určená, ako napríklad v časti l) nazvanej „Ďalšie okolnosti podstatné pre prípad (nepovinné informácie)“ (
25
).
89.
Na rozdiel od predpokladu, z ktorého vychádza druhá prejudiciálna otázka, si však nemyslím, že povinnosť orgánu štátu pôvodu sa obmedzuje iba na situácie, v ktorých odsúdená osoba využila možnosť vyjadriť svoje stanovisko, ako to umožňuje článok 6 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2008/909.
90.
Uvedené ustanovenie uvádza, že ak táto osoba vyjadrila svoje stanovisko, musí sa jej vyjadrenie zaslať orgánu vykonávajúceho štátu. Z tejto dodatočnej požiadavky však nevyplýva, že ak odsúdená osoba nevyjadrila svoje stanovisko, orgán štátu pôvodu nie je povinný poskytnúť informácie získané na podporu svojho záveru, že sociálna náprava bude posilnená v prípade, ak sa výkon trestu uskutoční vo vykonávajúcom štáte. Táto povinnosť sa podľa mňa uplatňuje bez ohľadu na to, či odsúdená osoba vyjadrila svoje stanovisko v zmysle článku 6 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2008/909.
91.
Kľúčové je, že informácia, ktorá podporuje stanovisko orgánu štátu pôvodu v súvislosti s možnosťou sociálnej nápravy odsúdenej osoby, je poskytnutá, aby orgán vykonávajúceho štátu mohol účinne uplatniť možnosť namietať proti tomuto záveru prostredníctvom odôvodneného stanoviska, podľa ktorého by sociálna náprava v danom prípade nebola uľahčená. Pripomínam, že orgán vykonávajúceho štátu môže uvedené stanovisko predniesť bez ohľadu na to, či sa orgán štátu pôvodu zúčastnil porád.
92.
Chcem poukázať na to, podobne ako som to urobil vo svojich návrhoch vo veci A.P. (Probačné opatrenia), (
26
) že súdna spolupráca medzi členskými štátmi je založená na myšlienke zjednodušenej komunikácie, ktorá často prebieha prostredníctvom štandardných tlačív. Takáto komunikácia môže byť efektívna, len ak orgán štátu pôvodu poskytne všetky potrebné informácie, z ktorých vychádzal, keď dospel k záveru, že sociálnu nápravu možno pravdepodobne dosiahnuť vo vykonávajúcom členskom štáte. Poskytnutie uvedených informácií tiež orgánu vykonávajúceho štátu umožní splniť si svoje povinnosti včas.
93.
Rámcové rozhodnutie 2008/909, rovnako ako mnohé ďalšie nástroje v tejto oblasti, zjavne umožňuje vzájomné porady. Takéto porady by však mali mať len doplňujúcu povahu a nemali by nahrádzať štandardné a hlavné spôsoby komunikácie, ktoré má orgán štátu pôvodu zabezpečiť vopred. Zjavne môže vzniknúť potreba požiadať o doplňujúce informácie alebo poradiť sa, to by však malo byť len výnimkou, a nie pravidlom. (
27
) Navyše rámcové rozhodnutie 2008/909 stanovuje časové rámce, v ktorých sa v zásade musí konečné rozhodnutie o uznaní rozsudku a výkone trestu prijať, (
28
) čo limituje skutkové zistenia, ktoré možno vykonať a doplniť po zaslaní rozsudku na účely uznania.
94.
Vzhľadom na uvedené som dospel k druhému záveru, že článok 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje, aby príslušný orgán štátu pôvodu v situácii stanovenej v článku 4 ods. 1 písm. a) tohto rámcového rozhodnutia dospel ešte pred zaslaním rozsudku a osvedčenia podľa prílohy I k pozitívnemu záveru založenému na konkrétnom posúdení situácie odsúdenej osoby, že výkon trestu vo vykonávajúcom štáte pravdepodobne uľahčí sociálnu nápravu tejto osoby. Tento orgán je povinný poskytnúť akékoľvek informácie získané s týmto cieľom prostredníctvom časti d) bodu 4 osvedčenia podľa prílohy I, a to bez ohľadu na to, či odsúdená osoba využila možnosť vyplývajúcu z článku 6 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2008/909 vyjadriť v tejto súvislosti svoje stanovisko.
C.
Tretia otázka: možnosť orgánu vykonávajúceho štátu odmietnuť uznanie a vykonanie rozsudku
95.
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909 vykladať tak, že orgán vykonávajúceho štátu môže odmietnuť uznanie rozsudku a výkon predmetného trestu, ak sa v situácii uvedenej v článku 4 ods. 1 písm. a) tohto rámcového rozhodnutia napriek porade podľa článku 4 ods. 3 tohto ustanovenia nepreukáže existencia takých rodinných, sociálnych alebo pracovných väzieb, so zreteľom na ktoré by bolo možné dôvodne predpokladať, že výkon trestu vo vykonávajúcom štáte môže uľahčiť sociálnu nápravu odsúdenej osoby.
96.
Pripomínam, že článok 8 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2008/909 stanovuje povinnosť uznať rozsudok, ak príslušný orgán vykonávajúceho štátu nerozhodne o uplatnení jedného z dôvodov odmietnutia uznania a výkonu, ktoré sú stanovené v článku 9.
97.
Podľa článku 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909 príslušný orgán vykonávajúceho štátu môže odmietnuť uznať rozsudok a vykonať trest, ak nie sú splnené kritériá v článku 4 ods. 1 To zahŕňa aj situáciu uvedenú v článku 4 ods. 1 písm. a), ktorá odkazuje na podmienku, že odsúdená osoba žije vo vykonávajúcom štáte, a teda na jej zvyčajný pobyt a príslušné väzby na tento vykonávajúci štát.
98.
Splnenie týchto podmienok má posúdiť orgán vykonávajúceho štátu, zatiaľ čo článok 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 ukladá orgánu štátu pôvodu povinnosť overiť, či odovzdanie odsúdenej osoby uľahčí sociálnu nápravu tejto osoby.
99.
Rozumiem tomu, že povinnosť overiť možnosť sociálnej nápravy, ktorá je výslovne adresovaná štátu pôvodu, viedla vnútroštátny súd k položeniu tretej prejudiciálnej otázky, pretože orgán vykonávajúceho štátu sa zrejme v rozsahu, v akom je to relevantné v prejednávanej veci, obmedzuje na overenie podmienok vymedzených v článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909.
100.
Odpoveď na tretiu otázku si teda vyžaduje objasnenie vzťahu medzi článkom 4 ods. 1 písm. a), článkom 4 ods. 2 a článkom 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909.
101.
Česká a maďarská vláda, rovnako ako Komisia navrhujú rozlišovať medzi kritériami podľa článku 4 ods. 1 písm. a) na jednej strane a podľa článku 4 ods. 2 na strane druhej, pričom preskúmanie príslušným orgánom vykonávajúceho štátu by sa vzťahovalo iba na prvé z nich.
102.
Súhlasím, že na prvý pohľad sa zdá, že orgány štátu pôvodu a orgány vykonávajúceho štátu majú rovnaké právomoci posúdenia, len pokiaľ ide o kritériá v článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909, kým uplatnenie článku 4 ods. 2 posudzuje výhradne orgán štátu pôvodu. Preto tiež súhlasím s tým, že pri uplatnení dôvodu odmietnutia v zmysle článku 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909 má orgán vykonávajúceho štátu právomoc preskúmať iba posúdenie, ktoré orgán štátu pôvodu uskutočnil na základe článku 4 ods. 1 písm. a). Vyplýva to zo znenia článku 9 ods. 1 písm. b), ktorý odkazuje na článok 4 ods. 1 písm. a), avšak nie na článok 4 ods. 2.
103.
Domnievam sa však, že napriek formálnemu rozdielu, ktorý som z dôvodov uvedených v bodoch 55 až 63 vyššie vymedzil v odpovedi na prvú otázku vnútroštátneho súdu, sa uvedené dva typy posúdenia z praktického hľadiska do veľkej miery prekrývajú. Posúdenie rozsahu, v akom odovzdanie môže uľahčiť sociálnu nápravu odsúdenej osoby podľa článku 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 predpokladá najprv zohľadnenie príslušných väzieb v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a), ako v zásade tvrdia španielska a poľská vláda.
104.
Ani kategorické tvrdenie, že len orgán štátu pôvodu môže v zmysle článku 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 posudzovať pravdepodobnosť sociálnej nápravy odsúdenej osoby, by preto neznamenalo, že orgán vykonávajúceho štátu by stratil právomoc uskutočniť svoje vlastné posúdenie podľa článku 4 ods. 1 písm. a), ktorú mu jasne priznáva rámcové rozhodnutie 2008/909. Orgány vykonávajúceho členského štátu teda majú možnosť spochybniť a v konečnom dôsledku odstrániť samotný základ (zistenie obvyklého pobytu a relevantných väzieb), na ktorom je záver o sociálnej náprave nevyhnutne postavený.
105.
Samozrejme si uvedomujem význam vzájomného uznávania ako „základného kameňa“ súdnej spolupráce v trestných veciach, (
29
) čo správne pripomína maďarská vláda. Výklad článku 4 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 4 ods. 2 a článkom 9 ods. 1 písm. b) ma však vedie k záveru, že tieto ustanovenia v konečnom dôsledku dávajú orgány štátu pôvodu a vykonávajúceho štátu na rovnakú úroveň pri overovaní požiadaviek, ktoré sú predpokladom odovzdania odsúdenej osoby v situácii podľa článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909.
106.
Možno sa len dohadovať, kde presne sa má takáto „rovnováha“, ktorá bola zámerom normotvorcu, nachádzať. V každom prípade spôsob, akým je rámcové rozhodnutie 2008/909 v súčasnosti formulované, znamená, že normotvorca Únie zveril orgánu štátu pôvodu zodpovednosť za získanie podloženého stanoviska o možnosti sociálnej nápravy odsúdenej osoby podľa článku 4 ods. 2 Orgán vykonávajúceho štátu však stále má možnosť účinne proti tomuto záveru namietať, a to formuláciou vlastného stanoviska o tom, či odsúdená osoba skutočne žije vo vykonávajúcom štáte, ako aj o tom, či tam má v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) zvyčajný pobyt a relevantné väzby.
107.
Orgán vykonávajúceho štátu môže svoj názor predniesť ako prvý, a to prostredníctvom odôvodneného stanoviska v rámci porád podľa článku 4 ods. 4 alebo aj bez toho, aby sa uskutočnili. Aj keď toto ustanovenie ako také nepredstavuje dôvod odmietnutia, ako pripomína odôvodnenie 10 rámcového rozhodnutia 2008/909, je pravdepodobné, že ak sa prípadné nedorozumenie v tejto oblasti neodstráni prostredníctvom porád a diskusií, rozdiel v postojoch sa môže neskôr prejaviť ako odmietnutie uznania zo strany orgánu vykonávajúceho štátu v zmysle podmienok stanovených v článku 9 ods. 1 písm. b).
108.
Napokon však stále zostáva otázka informácií a dôkazov, o ktoré sa môže orgán vykonávajúceho štátu oprieť, keď uplatňuje dôvod odmietnutia podľa článku 9 ods. 1 písm. b). Má orgán vykonávajúceho štátu obmedziť preskúmanie a posúdenie na overenie skutkového stavu, ako ho opísal orgán štátu pôvodu? Alebo má orgán vykonávacieho štátu začať svoje vlastné prešetrenie a odznova preskúmať všetky informácie o živote odsúdenej osoby vo vykonávajúcom štáte?
109.
Domnievam sa, že vzhľadom na to, že orgán vykonávajúceho štátu môže nezávisle odmietnuť uznanie a výkon v zmysle článku 9 ods. 1 písm. b), môže tiež nezávisle overiť podmienky článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909. Inak povedané znenie rámcového rozhodnutia 2008/909 nijako nebráni takému nezávislému preskúmaniu, aj keď existujú isté hranice jeho rozsahu.
110.
Po prvé uznanie a výkon trestu by sa malo uskutočniť v rámci lehôt vymedzených na tento účel v článku 12 rámcového rozhodnutia 2008/909. Najmä podľa článku 12 ods. 2 tohto rámcového rozhodnutia konečné rozhodnutie o uznaní rozsudku a výkone trestu by sa v zásade malo prijať do 90 dní.
111.
Po druhé, ako správne pripomína česká vláda, keď sa orgán vykonávajúceho štátu rozhodne využiť možnosť odmietnuť uznanie a výkon na základe článku 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909, podmienkou tohto odmietnutia sú povinné porady, ktoré sa majú uskutočniť podľa článku 9 ods. 3.
112.
Po tretie, pokiaľ ide o overenie podmienok článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909, rozsah overenia zo strany orgánu vykonávajúceho štátu bude vymedzený hranicami lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ. To prakticky znamená, že orgán vykonávajúceho štátu by mal hlavne vychádzať z informácií, ktoré už zhromaždil a zaslal orgán štátu pôvodu, a z ich posúdenia. Napokon práve to je dôvod, pre ktorý sú orgány štátu pôvodu povinné uviesť všetky svoje zistenia v osvedčení podľa prílohy I, a to bez ohľadu na to, či odsúdená osoba predložila nejaké ďalšie informácie vo svojom stanovisku. (
30
)
113.
Je nepochybné, že orgán vykonávajúceho štátu môže nielen overiť presnosť poskytnutých informácií, ak si to želá, ale môže aj požiadať o ďalšie informácie, ak ich považuje za potrebné. Takéto zisťovanie skutkových okolností a zhromažďovanie dôkazov by však malo byť primerané vzhľadom na jeho osobitnú povahu a s cieľom prípadne overiť niektoré konkrétne skutočnosti, o ktorých má orgán vykonávajúceho štátu stále pochybnosti. Uvedené overenie sa však nemá zmeniť na rozsiahle a podrobné posudzovanie, pri ktorom by sa od začiatku skúmali všetky okolnosti podľa článku 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909.
114.
Takéto preskúmanie by nešlo len proti duchu a cieľu rámcového rozhodnutia 2008/909 a proti zásade lojálnej spolupráce, ktorá sa v jeho kontexte uplatňuje, ale z praktického hľadiska by tiež orgány štátu pôvodu dostalo do neprijateľnej situácie, v ktorej by sa dôkazná požiadavka týkajúca sa toho, čo sa má overiť, aby sa mohol aktivovať mechanizmus rámcového rozhodnutia, stanovila na príliš vysokú úroveň. Orgány štátu pôvodu by už z podstaty veci nielen nemali overovať skutkovú situáciu vo vykonávajúcom členskom štáte zhromažďovaním dôkazov, výsluchom svedkov alebo žiadosťami o správy, ale to ani nedokážu urobiť. Jednoducho povedané od orgánov členského štátu pôvodu možno len ťažko požadovať, aby predtým, ako by mohli aktivovať mechanizmus rámcového rozhodnutia 2008/909, podrobne zisťovali, napríklad, ako často navštevuje odsúdená osoba svoju rodinu vo vykonávajúcom členskom štáte, či ju počas ostatných piatich rokov videli v miestnom pohostinstve, alebo či jej bratranec z druhého kolena práve ponúkol prácu v rodnej obci, ak sa rozhodla, že sa tam vráti.
115.
Vzhľadom na uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na tretiu otázku položenú vnútroštátnym súdom takto: článok 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909 sa má vykladať tak, že oprávňuje orgán vykonávajúceho štátu, aby odmietol uznať a vykonať rozsudok, ak dospeje k záveru, že kritériá stanovené v článku 4 ods. 1 písm. a) tohto rámcového rozhodnutia neboli splnené. Týka sa to aj možnosti orgánu vykonávajúceho štátu odmietnuť uznať a vykonať rozsudok v prípade, že sa domnieva, že v tomto štáte neexistujú nijaké rodinné, sociálne, pracovné alebo iné relevantné väzby, ktoré by umožnili dôvodne predpokladať, že výkon trestu v tomto štáte môže uľahčiť sociálnu nápravu odsúdenej osoby.
V. Návrh
116.
Navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Najvyšší súd Slovenskej republiky, takto:
1.
Článok 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii sa má vykladať v tom zmysle, že odsúdená osoba žije v danom členskom štáte, ak má alebo mala v tomto štáte zvyčajný pobyt a vytvorila si tam rodinné, sociálne alebo pracovné väzby, takže možno dôvodne predpokladať, že je s týmto štátom prepojená, čo uľahčí jej schopnosť znovu sa po výkone trestu zaradiť do spoločnosti.
Článok 4 ods. 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2008/909 teda bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje uznanie a výkon rozsudku len na základe trvalej alebo prechodnej adresy odsúdenej osoby, ktorá bola zaevidovaná len na administratívne účely, bez toho, aby sa zároveň uskutočnilo individuálne preskúmanie existencie príslušných väzieb, na základe ktorého by bolo možné dospieť k záveru, že tieto väzby uľahčia schopnosť odsúdenej osoby znovu sa po výkone trestu zaradiť do spoločnosti.
2.
Článok 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 sa má vykladať tak, že vyžaduje, aby príslušný orgán štátu pôvodu v situácii stanovenej v článku 4 ods. 1 písm. a) tohto rámcového rozhodnutia dospel ešte pred zaslaním rozsudku a osvedčenia podľa prílohy I k pozitívnemu záveru založenému na konkrétnom posúdení situácie odsúdenej osoby, že výkon trestu vo vykonávajúcom štáte pravdepodobne uľahčí sociálnu nápravu tejto osoby. Tento orgán je povinný poskytnúť akékoľvek informácie získané s týmto cieľom prostredníctvom časti d) bodu 4 osvedčenia podľa prílohy I, a to bez ohľadu na to, či odsúdená osoba využila možnosť vyplývajúcu z článku 6 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2008/909 vyjadriť v tejto súvislosti svoje stanovisko.
3.
Článok 9 ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia 2008/909 sa má vykladať tak, že oprávňuje orgán vykonávajúceho štátu, aby odmietol uznať a vykonať rozsudok, ak dospeje k záveru, že kritériá stanovené v článku 4 ods. 1 písm. a) tohto rámcového rozhodnutia neboli splnené. Týka sa to aj možnosti orgánu vykonávajúceho štátu odmietnuť uznať a vykonať rozsudok v prípade, že sa domnieva, že v tomto štáte neexistujú nijaké rodinné, sociálne, pracovné alebo iné relevantné väzby, ktoré by umožnili dôvodne predpokladať, že výkon trestu v tomto štáte môže uľahčiť sociálnu nápravu odsúdenej osoby.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Rámcové rozhodnutie Rady z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 27).
(
3
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
4
)	Pozri napríklad rozsudky zo 17. júla 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 42 a tam citovaná judikatúra); z 2. apríla 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 34 a tam citovaná judikatúra), alebo z 11. januára 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 32 a tam citovaná judikatúra).
(
5
)	Nariadenie z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243).
(
6
)	Nariadenie Rady zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení nariadenia Rady (EHS) č. 2001/83 z 2. júna 1983 (Ú. v. ES L 230, 1983, s. 6), zmenené nariadením Rady (EHS) č. 2195/91 z 25. júna 1991 (Ú. v. ES L 206, 1991, s. 2).
(
7
)	Nariadenie, ktorým sa stanovuje Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskeho hospodárskeho spoločenstva a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 45, 1962, s. 1385) (ďalej len „služobný poriadok“).
(
8
)	Rozsudky z 2. apríla 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 37 a 38), v súvislosti s určením „obvyklého pobytu“ dieťaťa na účely nariadenia č. 2201/2003; z 11. novembra 2004, Adanez‑Vega (C‑372/02, EU:C:2004:705, bod 37), v súvislosti s pobytom pracovníka podľa nariadenia č. 1408/71, a z 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisia (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, bod 22), v súvislosti so služobným poriadkom.
(
9
)	Rámcové rozhodnutie Rady z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34) (ďalej len „rámcové rozhodnutie o EZ“).
(
10
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
11
)	Rozsudok zo 17. júla 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 46). Pozri tiež rozsudok z 13. decembra 2018, Sut (C‑514/17, EU:C:2018:1016, bod 34).
(
12
)	Rozsudok zo 17. júla 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 48). Pozri tiež rozsudok z 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 43).
(
13
)	Rozsudok zo 17. júla 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 49). Porovnaj s bodom 36 tohto rozsudku, v ktorom Súdny dvor z pôsobnosti výrazu „zdržiavať sa“ vylúčil situáciu, v ktorej sa osoba niekde dočasne nachádza. Pozri aj rozsudok z 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 38).
(
14
)	Súdny dvor rozhodol, že dôvod na nepovinné nevykonanie uvedený v článku 4 bode 6 rámcového rozhodnutia o EZ „má najmä za cieľ umožniť vykonávajúcemu súdnemu orgánu priznať osobitný význam možnosti zvýšiť šance na sociálnu reintegráciu požadovanej osoby po uplynutí doby trestu, na ktorý bola táto osoba odsúdená“. Rozsudok zo 17. júla 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 45). Pozri tiež rozsudok z 24. júna 2019, Poplawski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 99 a tam citovaná judikatúra). V súvislosti s podobným konštatovaním týkajúcim sa článku 5 bodu 3 rámcového rozhodnutia o EZ pozri rozsudok z 11. marca 2020, SF (Európsky zatykač – Záruka vrátenia do vykonávajúceho štátu) (C‑314/18, EU:C:2020:191, bod 48 a tam citovaná judikatúra).
(
15
)	Pozri najmä jeho článok 3 ods. 1.
(
16
)	Pozri tiež oznámenie Komisie – Príručka o odovzdávaní odsúdených osôb a trestoch odňatia slobody v Európskej únii (Ú. v. EÚ C 403, 2019, s. 2), bod 2.3.2.
(
17
)	Pozri aj článok 4 ods. 2, článok 4 ods. 4 a odôvodnenie 9 rámcového rozhodnutia 2008/909.
(
18
)	Pozri napríklad FARALDO‑CABANA, P.: One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA. In: New Journal of European Criminal Law. 2019, roč. 10(2), s. 151 – 167, na s. 157 – 159.
(
19
)	Rozsudok zo 17. júla 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 49).
(
20
)	Časť k) osvedčenia, ktorého tlačivo je uvedené v prílohe I, je nazvaná „Vyjadrenie odsúdenej osoby“ a vyžaduje sa v nej aj predloženie súvisiacich informácií.
(
21
)	Dohovor Rady Európy o odovzdávaní odsúdených osôb z 21. marca 1983, ETS č. 112. Tento dohovor vyžaduje, aby odsúdená osoba vyjadrila s odovzdaním súhlas. Ako pripomína odôvodnenie 4 rámcového rozhodnutia 2008/909 „… Dodatkový protokol k uvedenému dohovoru…, ktorý umožňuje za určitých podmienok odovzdanie aj bez súhlasu dotknutej osoby, neratifikovali všetky členské štáty“.
(
22
)	V súvislosti s úvahami o odôvodnení rámcového rozhodnutia 2008/909 pozri napríklad de WREE, E., VANDER BEKEN, T., VERMEULEN, G.: The transfer of sentenced persons in Europe: Much ado about reintegration. In: Punishment & Society. 2009, roč. 11(1), s. 111 – 128, na s. 117; MARTUFI, A.: Assessing the resilience of „social rehabilitation“ as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA. In: New Journal of European Criminal Law. 2018, roč. 9, s. 43 – 61, na s. 44; FARALDO‑CABANA, P.: One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA. In: New Journal of European Criminal Law. 2019, roč. 10(2), s. 151 – 167.
(
23
)	MARTUFI, A.: Assessing the resilience of „social rehabilitation“ as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA. In: New Journal of European Criminal Law. 2018, roč. 9, s. 43 – 61, na s. 49.
(
24
)	Tieto porady sa odlišujú od povinných porád, keď odovzdávanie spadá do pôsobnosti článku 4 ods. 1 písm. c).
(
25
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
26
)	Pozri moje návrhy vo veci A.P. (Probačné opatrenia) (C‑2/19, EU:C:2020:80, bod 30).
(
27
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 61). Pozri tiež moje návrhy vo veci X (Európsky zatykač proti spevákovi) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, bod 80).
(
28
)	Pozri článok 12 rámcového rozhodnutia 2008/909.
(
29
)	Pozri napríklad rozsudok z 8. novembra 2016, Ogňanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, bod 46 a tam citovaná judikatúra).
(
30
)	Ako už bolo uvedené v bodoch 91 až 93 vyššie.