Vec T‑134/19
AM
proti
Európskej investičnej banke
Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 10. marca 2021
„Verejná služba – Zamestnanci EIB – Odmeňovanie – Prípustnosť – Lehota na podanie návrhu na začatie zmierovacieho konania – Akt spôsobujúci ujmu – Príspevok na geografickú mobilitu – Preloženie do externej kancelárie – Zamietnutie priznania príspevku – Žaloba o neplatnosť a o náhradu škody“
1.      Žaloby úradníkov – Zamestnanci Európskej investičnej banky – Žaloba proti rozhodnutiu, ktorým sa ukončuje zmierovacie konanie – Účinok – Predloženie napadnutého aktu súdu – Výnimka – Rozhodnutie, ktoré nemá potvrdzujúcu povahu – Zohľadnenie odôvodnenia, ktoré je v ňom uvedené
(Poriadok zamestnancov Európskej investičnej banky, článok 41)
(pozri body 29, 30, 33, 34)
2.      Žaloby úradníkov – Zamestnanci Európskej investičnej banky – Akt spôsobujúci ujmu – Pojem – Výplatná alebo dôchodková listina odrážajúca rozhodnutie, ktorého predmet má čisto peňažný charakter – Zahrnutie
(Poriadok zamestnancov Európskej investičnej banky, článok 41)
(pozri body 40 – 44)
3.      Úradníci – Zamestnanci Európskej investičnej banky – Odmeňovanie – Príspevok na geografickú mobilitu – Podmienky priznania – Zamietnutie priznania zamestnancovi preloženému do externej kancelárie Banky až do skončenia jeho zmluvy – Nezákonnosť – Priznanie podmienené opätovným dosadením do sídla Banky – Neexistencia
(pozri body 56, 58, 59, 61, 64, 65 – 71)
4.      Žaloby úradníkov – Zamestnanci Európskej investičnej banky – Rozsudok o zrušení – Účinky – Povinnosť prijať vykonávacie opatrenia – Rozsudok, ktorým sa zrušuje rozhodnutie, ktorým bolo zamestnancovi zamietnuté priznanie príspevku – Návrh na náhradu škody žalobcu, pokiaľ ide o spôsobenú majetkovú ujmu – Predčasná povaha návrhu
(Článok 266 prvý odsek ZFEÚ)
(pozri body 78, 79)
Zhrnutie
Žalobca, AM, nastúpil do zamestnania v Európskej investičnej banke (EIB) 1. júna 2014 na základe zmluvy na dobu určitú v trvaní jedného roka, ktorá bola následne dvakrát predĺžená. Žalobca bol od začiatku svojej prvej zmluvy s EIB do 31. marca 2017 pridelený do externej kancelárie EIB vo Viedni (Rakúsko). Od 1. apríla 2017 až do skončenia jeho platnej zmluvy, teda do 31. mája 2020, bol žalobca preložený do externej kancelárie EIB v Bruseli (Belgicko). Dňa 30. júna 2017 EIB prijala rozhodnutie, v ktorom spresnila, že jeho preloženie nespadá do pôsobnosti administratívnych predpisov uplatniteľných na zamestnancov EIB (ďalej len „administratívne predpisy“), a preto nemá nárok na poberanie príspevku na geografickú mobilitu. EIB opätovne potvrdila svoje zamietnutie vyplácať tento príspevok žalobcovi rozhodnutím, ktoré prijala v nadväznosti na návrh žalobcu na začatie zmierovacieho konania (ďalej spoločne len „napadnuté rozhodnutia“). Okrem toho bez ohľadu na skutočnosť, že zmierovací výbor EIB dospel k záveru, že žalobca mal od 1. apríla 2017 poberať príspevok na geografickú mobilitu, prezident EIB rozhodol neriadiť sa závermi tohto výboru a ukončil tak zmierovacie konanie.
Všeobecný súd, na ktorý bola podaná žaloba o neplatnosť a o náhradu škody, zrušil napadnuté rozhodnutia a po prvýkrát poskytol spresnenia týkajúce sa podmienok priznania príspevku na geografickú mobilitu zamestnancom EIB.
Posúdenie Všeobecným súdom
V prvom rade, pokiaľ ide o predmet žaloby, Všeobecný súd uvádza, že pre zamestnancov EIB, ktorí nastúpili do služobného pomeru po 1. júli 2013, je rozhodnutie prezidenta EIB, ktorým sa ukončuje zmierovacie konanie, len jednou z podmienok, ktoré musia byť splnené pred podaním žaloby na súd Únie. Všeobecný súd sa v tejto súvislosti domnieva, rovnako ako judikatúra týkajúca sa sporov vyplývajúcich zo Služobného poriadku úradníkov Európskej únie alebo právnej úpravy uplatniteľnej na zamestnancov Európskej centrálnej banky, že návrhy na zrušenie formálne smerujúce proti rozhodnutiu prezidenta EIB, ktorým sa ukončuje zmierovacie konanie, majú za následok, že súdu je predložený akt spôsobujúci ujmu, ktorý je predmetom tohto konania, s výnimkou prípadu, keď má uvedené rozhodnutie odlišný dosah ako akt, ktorý je predmetom zmierovacieho konania. Ak totiž toto rozhodnutie obsahuje opätovné preskúmanie situácie žalobcu s ohľadom na nové právne a skutkové okolnosti, alebo ak mení alebo dopĺňa pôvodný akt, predstavuje akt podliehajúci preskúmaniu súdom Únie, ktorý naň prihliada pri posudzovaní zákonnosti napadnutého aktu, alebo ho dokonca považuje za akt spôsobujúci ujmu nahrádzajúci pôvodný akt. Keďže v prejednávanej veci to tak nie je, Všeobecný súd dospel k záveru, že nie je potrebné osobitne rozhodnúť o tomto žalobnom návrhu.
Pokiaľ ide ďalej o prípustnosť žaloby, Všeobecný súd odmieta argumentáciu EIB, podľa ktorej lehota na napadnutie nevyplácania príspevku na geografickú mobilitu začala plynúť odo dňa doručenia prvej výplatnej listiny žalobcovi po jeho preložení do externej kancelárie v Bruseli. Všeobecný súd v tejto súvislosti pripomína, že hoci výplatná listina žalobcu za apríl 2017 odrážala v peňažnom vyjadrení účinky rozhodnutia o jeho presune do externej kancelárie v Bruseli, nič to nemení na skutočnosti, že ani toto rozhodnutie, ani uvedená výplatná listina jasne nestanovili stanovisko EIB v otázke priznania príspevku na geografickú mobilitu. Neuvedenie príspevku vo výplatnej listine dotknutej osoby nevyhnutne neznamená, že administratíva zamieta jej nárok na tento príspevok.
Všeobecný súd sa pritom domnieva, že rozhodnutie z 30. júna 2017 je prvým, v ktorom sa jasne uvádza zamietnutie EIB priznať žalobcovi príspevok na geografickú mobilitu, a konštatuje, že toto rozhodnutie predstavuje prvý akt spôsobujúci ujmu žalobcovi, ktorého účinkom bolo začatie plynutia lehôt na podanie sťažnosti a žaloby.
Napokon, pokiaľ ide o podmienky priznania príspevku na geografickú mobilitu v prípade preloženia do externej kancelárie EIB v rámci Únie, Všeobecný súd uvádza, že podľa článku 1.4 administratívnych predpisov vznik nároku na príspevok na geografickú mobilitu podlieha dvom kumulatívnym podmienkam, a to jednak podmienke preloženia na iné miesto výkonu práce v rámci Únie na dobu od jedného do piatich rokov a jednak podmienke odpracovania najmenej dvanástich mesiacov v predchádzajúcom mieste výkonu práce.
Všeobecný súd preto konštatuje, že tento článok neobsahuje nijaký výslovný odkaz na podmienku dočasného pridelenia do externej kancelárie v rámci Únie, podľa ktorej na to, aby zamestnanec mohol získať nárok na predmetný príspevok, musí byť po skončení doby pridelenia opätovne dosadený do sídla EIB.
Všeobecný súd v tejto súvislosti spresňuje, že opätovné dosadenie do sídla EIB upravené v článku 2 prílohy VII administratívnych predpisov nepredstavuje podmienku poskytnutia príspevku na geografickú mobilitu, ale len logický dôsledok skončenia doby dočasného pridelenia do externej kancelárie pre zamestnancov, ktorých zmluva neskončila a ktorí musia byť po skončení tohto pridelenia opätovne dosadení do sídla EIB.
Za týchto okolností Všeobecný súd uvádza, že nielen že presun do externej kancelárie na základe príslušných administratívnych predpisov nemožno z dôvodu samotnej jeho povahy považovať za trvalý, keďže je od začiatku obmedzený na maximálnu dobu stanovenú týmito predpismi, ale aj za predpokladu, že zamestnanec EIB je pridelený do takejto kancelárie na dobu, ktorej koniec sa zhoduje so skončením jeho zmluvy na dobu určitú, tento zamestnanec má nárok na tento príspevok, ak spĺňa obe kumulatívne podmienky stanovené v článku 1.4 administratívnych predpisov.