62013CC0065
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PEDRO CRUZ VILLALÓN
prednesené 10. júla 2014 (
1
)
Vec C‑65/13
Európsky parlament
proti
Európskej komisii
(žaloba o neplatnosť podaná Európskym parlamentom)
„Žaloba o neplatnosť — Nariadenie (EÚ) č. 492/2011 — Vykonávacie rozhodnutie Komisie — Prekročenie právomocí Komisie — Výklad článkov 290 ZFEÚ a 291 ZFEÚ — Vykonávacie akty — Sieť EURES — Spresnenie normatívneho obsahu legislatívneho aktu“
1.
Táto vec poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť vyjadriť sa k významu a rozsahu „vykonávacích aktov“ uvedených v článku 291 ZFEÚ, a to s prihliadnutím na svoj rozsudok z 18. marca 2014 (
2
), v ktorom sa veľká komora po prvýkrát vyjadrila k vymedzeniu uvedených vykonávacích aktov, pokiaľ ide o „delegované“ právne akty ustanovené v článku 290 ZFEÚ. Súdny dvor musí teraz na základe doktríny stanovenej v uvedenom rozsudku rozhodnúť o žalobe o neplatnosť, ktorú podal Európsky parlament proti niektorým ustanoveniam vykonávacieho rozhodnutia Komisie z 26. novembra 2012 (
3
), ktorým sa vykonáva nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 492/2011 (
4
), pokiaľ ide o obsadzovanie voľných pracovných miest a vybavovanie žiadostí o zamestnanie a opätovné zriadenie siete EURES (Európske služby zamestnanosti). Konkrétnejšie, otázka položená v tejto veci sa zameriava na obsah a rozsah vykonávacích právomocí uvedených v článku 291 ZFEÚ.
2.
Bez toho, aby bolo potrebné zdôrazniť úvahy, ktoré som mal príležitosť rozvinúť vo svojich návrhoch vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Súdneho dvora z 18. marca 2014 (
5
), sa zameriam na preskúmanie každého ustanovenia, ktoré je predmetom tejto žaloby s cieľom určiť, či jeho obsah je v súlade s pojmom „vykonávania“, ktorý sa v súlade so zásadami zakotvenými v uvedenom rozsudku uplatňuje na oblasť úpravy článku 291 ZFEÚ.
I – Právna úprava
A – Nariadenie č. 492/2011
3.
V odôvodnení 8 nariadenia č. 492/2011 sa uvádza:
„Mechanizmus obsadzovania voľných miest predovšetkým pomocou priamej spolupráce medzi centrálnymi službami zamestnanosti a tiež medzi regionálnymi službami, ako aj koordináciou výmeny informácií zabezpečuje vo všeobecnosti presnejšiu predstavu o trhu práce. Pracovníci, ktorí sa chcú presťahovať, by mali byť takisto pravidelne informovaní o životných a pracovných podmienkach.“
4.
Odôvodnenie 9 tohto nariadenia stanovuje:
„Medzi slobodou pohybu pracovníkov, zamestnaním a odbornou prípravou je úzka nadväznosť, najmä ak odborná príprava má za cieľ umožniť pracovníkom uchádzať sa o ponúkané zamestnanie v iných regiónoch Únie. Táto nadväznosť nabáda na to, aby sa problémy vznikajúce v tejto súvislosti neposudzovali oddelene, ale považovali sa za vzájomne závislé, aj s prihliadnutím na problémy zamestnanosti na regionálnej úrovni. Preto je potrebné usmerňovať snahy členských štátov ku koordinácii ich politík zamestnanosti.“
5.
V súlade s článkom 11 nariadenia č. 492/2011:
„1.   …
Centrálne služby zamestnanosti členských štátov navzájom medzi sebou a s Komisiou úzko spolupracujú s cieľom spoločne postupovať pri obsadzovaní voľných pracovných miest a vybavovaní žiadostí o zamestnanie v rámci Únie a následnom umiestňovaní pracovníkov do zamestnania.
2.   Členské štáty na tento účel ustanovia špecializované služby, ktoré poveria úlohou organizovať prácu v oblastiach spoločného postupu uvedených v odseku 1 druhom pododseku a spolupracovať navzájom medzi sebou, ako aj s útvarmi Komisie.
…“
6.
Podľa článku 12 nariadenia č. 492/2011:
„1.   Členské štáty predložia Komisii informácie o problémoch vznikajúcich v súvislosti so slobodou pohybu a zamestnávaním pracovníkov a podrobný opis stavu a vývoja zamestnanosti.
2.   S prihliadnutím v najvyššej možnej miere na stanovisko technického výboru uvedeného v článku 29 (ďalej len ‚technický výbor‘) Komisia určí spôsob, akým sa majú vypracovať informácie uvedené v odseku 1 tohto článku.
3.   V súlade s postupom ustanoveným Komisiou, s prihliadnutím v najvyššej možnej miere na stanovisko technického výboru, špecializovaná služba každého členského štátu zašle špecializovaným službám ostatných členských štátov a Európskemu úradu pre koordináciu uvedenému v článku 18 informácie o životných a pracovných podmienkach a stave trhu práce, ktoré by mohli usmerniť pracovníkov z ostatných členských štátov. Tieto informácie sa budú pravidelne aktualizovať.
…“
7.
Článok 13 nariadenia č. 492/2011 znie:
„1.   Špecializovaná služba každého členského štátu bude pravidelne zasielať špecializovaným službám ostatných členských štátov a Európskemu úradu pre koordináciu uvedenému v článku 18:
a)
podrobnosti o voľných pracovných miestach, ktoré by mohli byť obsadené štátnymi príslušníkmi iných členských štátov;
b)
podrobnosti o voľných pracovných miestach oznámených tretím krajinám;
c)
podrobnosti o žiadostiach o zamestnanie predložených tými, ktorí formálne vyjadrili želanie pracovať v inom členskom štáte;
d)
informácie o uchádzačoch, ktorí prejavili ochotu prijať zamestnanie v inej krajine, roztriedené podľa regiónov a odborov činnosti.
Špecializovaná služba každého členského štátu zašle tieto informácie bez zbytočného odkladu príslušným službám zamestnanosti a fyzickým alebo právnickým osobám, ktoré vykonávajú sprostredkovanie zamestnania.
2.   Podrobnosti o voľných pracovných miestach a žiadostiach uvedených v odseku 1 sa rozošlú podľa jednotného systému, ktorý určí Európsky úrad pre koordináciu uvedený v článku 18 v spolupráci s technickým výborom.
V prípade potreby je možné tento systém upraviť.“
8.
Článok 15 tohto nariadenia: uvádza:
„1.   Ustanovenia článku 14 vykonávajú špecializované služby. Pokiaľ ich však splnomocnili centrálne služby a pokiaľ to umožňuje organizácia služieb zamestnanosti členského štátu a používané techniky umiestňovania pracovníkov:
…
b)
služby dvoch alebo viacerých členských štátov, ktoré sú miestne príslušné pre pohraničné regióny, si pravidelne vymieňajú údaje týkajúce sa voľných pracovných miest a žiadostí o zamestnanie v ich regióne a v súlade s úpravou platnou pre vzťahy s ostatnými službami zamestnanosti svojich krajín priamo sprostredkúvajú a obsadzujú voľné pracovné miesta žiadosťami o zamestnanie.
Služby zamestnanosti miestne príslušné pre pohraničné regióny v prípade potreby nadviažu spoluprácu a vytvoria štruktúry služieb poskytujúce:
—
užívateľom čo najviac praktických informácií o rôznych aspektoch mobility a
—
sociálnym a hospodárskym partnerom, sociálnym službám (najmä verejným, súkromným a verejnoprospešným službám) a všetkým dotknutým inštitúciám rámec koordinovaných opatrení vzťahujúcich sa na mobilitu;
…
2.   Príslušné členské štáty poskytnú Komisii zoznam vypracovaný na základe vzájomnej súčinnosti služieb uvedených v odseku 1; Komisia tento zoznam a všetky jeho zmeny uverejní pre informáciu v Úradnom vestníku Európskej únie.“
9.
Článok 17 nariadenia č. 492/2011 stanovuje:
„1.   Na základe správy Komisie vypracovanej na základe informácií poskytnutých členskými štátmi členské štáty spolu s Komisiou najmenej raz za rok spoločne analyzujú výsledky právnej úpravy Únie, pokiaľ ide o voľné pracovné miesta a žiadosti o zamestnanie.
2.   Členské štáty spolu s Komisiou preskúmajú všetky možnosti, ako pri obsadzovaní voľných pracovných miest zabezpečiť prednosť štátnym príslušníkom členských štátov tak, aby sa v rámci Únie dosiahla rovnováha medzi voľnými pracovnými miestami a žiadosťami o zamestnanie. Na tento účel prijmú všetky potrebné opatrenia.
3.   Komisia každé dva roky predloží Európskemu parlamentu, Rade a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru správu o uplatňovaní kapitoly II, v ktorej zhrnie požadované informácie a údaje získané z pripravených štúdií a prieskumov a zdôrazní užitočné otázky týkajúce sa vývoja trhu práce Únie.“
10.
V súlade s článkom 18 prvým odsekom tohto nariadenia „hlavnou úlohou Európskeho úradu pre koordináciu voľných pracovných miest a žiadostí o zamestnanie (ďalej len ‚Európsky úrad pre koordináciu‘) zriadeného v rámci Komisie je podporovať obsadzovanie voľných pracovných miest na úrovni Únie. Úrad je zodpovedný predovšetkým za všetky technické úlohy, ktoré na základe ustanovení tohto nariadenia pripadajú v tejto oblasti Komisii, najmä za pomoc vnútroštátnym službám zamestnanosti“.
11.
Článok 19 ods. 1 nariadenia č. 492/2011 uvádza:
„Európsky úrad pre koordináciu zodpovedá predovšetkým za:
a)
koordináciu praktických opatrení potrebných na sprostredkovanie a obsadzovanie voľných pracovných miest žiadosťami o zamestnanie na úrovni Únie a za analýzu z toho vyplývajúceho pohybu pracovníkov;
b)
prispievanie k dosiahnutiu týchto cieľov tým, že v spolupráci s technickým výborom uplatňuje spoločné postupy na správnej a technickej úrovni;
c)
to, že v prípade osobitnej potreby a po dohode so špecializovanými službami skoordinuje ponuky voľných pracovných miest so žiadosťami o zamestnanie a požiada špecializované služby o ich vybavenie.“
12.
V súlade s článkom 20 tohto nariadenia „Komisia môže po dohode s príslušným úradom každého členského štátu a v súlade s podmienkami a postupmi, ktoré určí na základe stanoviska technického výboru, organizovať návštevy a služobné pobyty pracovníkov úradov ostatných členských štátov a zabezpečovať odborné programy pre špecializovaných pracovníkov“.
13.
V súlade s článkom 38 nariadenia č. 492/2011 „Komisia prijme v súlade s týmto nariadením opatrenia na jeho vykonanie. Na tento účel koná v úzkej spolupráci s ústrednými orgánmi verejnej správy členských štátov“.
B – Napadnuté rozhodnutie
14.
Doslovné znenie napadnutých ustanovení sa uvedie v nadväznosti na ich hĺbkovú analýzu.
II – Žaloba o neplatnosť a konanie pred Súdnym dvorom
15.
Európsky parlament požaduje neplatnosť napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o obsadzovanie voľných pracovných miest a vybavovanie žiadostí o zamestnanie a opätovné zriadenie siete EURES. Podľa jeho názoru Komisia prekročila vykonávacie právomoci, ktoré jej boli udelené na základe článku 38 nariadenia č. 492/2011, pretože nedodržala charakteristické obmedzenia vykonávacieho aktu v zmysle článku 291 ZFEÚ. Podľa jeho uváženia toto ustanovenie v spojení s článkom 290 ZFEÚ vytvorilo nový rámec výkladu normatívneho obsahu už citovaného článku 38, ktorého význam nemôže byť totožný s tým, ktorý v minulosti bolo možné pripísať ostatným ustanoveniam, ktoré si podobne ako článok 44 nariadenia (EHS) č. 1612/68 (
6
) s rovnakým doslovným znením zaslúžili odlišný výklad z dôvodu normatívneho kontextu, v ktorom boli prijaté. Táto úvaha sa musí rozšíriť na napadnuté rozhodnutie, ktoré je v rozpore s rozhodnutím č. 2003/8/ES (
7
), ktoré svojho času tiež zaviedlo reformu siete EURES.
16.
Komisia namieta voči žalobe, pričom vo všeobecnosti tvrdí, že je potrebné preskúmať rozsah vykonávacích právomocí so zreteľom na všeobecné ciele ustanovené nariadením č. 492/2011, ako aj na úlohu, ktorá prináleží Komisii, pokiaľ ide o prijímanie nevyhnutných alebo užitočných opatrení na ich zavedenie. V tejto súvislosti poznamenáva, že nariadenie č. 492/2011 je vyjadrením spoločných právomocí medzi Úniou a členskými štátmi a že ich ciele sa musia uskutočniť prostredníctvom koordinácie vnútroštátnych politík v oblasti zamestnanosti. Podľa jej názoru sa EURES obmedzuje na uplatnenie zásady spolupráce ustanovenej v článku 11 ods. 1 nariadenia č. 492/2011, pretože má len zabezpečiť jednotné podmienky uplatňovania spolupráce medzi členskými štátmi navzájom a s Komisiou v zmysle ustanovení článku 291 ZFEÚ.
17.
Okrem všeobecných úvah sa námietky Európskeho parlamentu zameriavajú na šesť článkov napadnutého rozhodnutia. Jeho argumenty v tejto oblasti, ako aj argumenty Komisie sú zhrnuté na základe preskúmania každej námietky.
18.
Európsky parlament dospel k záveru, že v rozsahu, v akom Súdny dvor považuje napadnuté ustanovenia za oddeliteľné od zvyšku napadnutého rozhodnutia, súhlasí s čiastočným zrušením napadnutého rozhodnutia. Nakoniec je dôležité zaviazať Komisiu na náhradu trov konania.
19.
Komisia zas žiada, aby žaloba bola zamietnutá a Európsky parlament bol povinný nahradiť trovy konania. Subsidiárne tvrdí, že námietky Európskeho parlamentu neodôvodňujú zrušenie napadnutého rozhodnutia v celom rozsahu, keďže žaloba sa týka špecifických aspektov, ktoré je možné oddeliť od zvyšku napadnutého rozhodnutia. V každom prípade je dôležité, aby sa v prípade rozhodnutia o čiastočnom alebo úplnom zrušení napadnutého rozhodnutia zachovali účinky tohto rozhodnutia až dovtedy, kým v primeranej lehote nenadobudne účinnosť nové rozhodnutie, ktoré má nahradiť napadnuté rozhodnutie.
20.
Po pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 30. apríla 2014, boli účastníci konania vyzvaní, aby sa vo svojich vyjadreniach sústredili na vplyv, ktorý má na prejednávanú vec rozsudok vydaný vo veci Komisia/Parlament a Rada (C‑427/12).
III – Posúdenie
A – Predbežné úvahy
1. O príslušnom normatívnom rámci pre preskúmanie napadnutého rozhodnutia
21.
Táto žaloba o neplatnosť sa zakladá na možnom porušení článku 38 nariadenia č. 492/2011 napadnutým rozhodnutím. Podľa názoru Európskeho parlamentu uvedené ustanovenie udeľuje Komisii právomoc prijímať „opatrenia na vykonanie tohto nariadenia“, to znamená, že jej striktne udeľuje „vykonávacie právomoci“ v zmysle článku 291 ZFEÚ. Komisia sa však v prípade napadnutého rozhodnutia neobmedzila na „vykonanie“ nariadenia č. 492/2011, ale „doplnila niektoré jeho nepodstatné prvky“, keďže v ňom chýbalo nevyhnutné poverenie podľa článku 290 ZFEÚ.
22.
Medzi účastníkmi konania je nesporné, že vskutku právomoci udelené Komisii na základe článku 38 nariadenia č. 492/2011 sú „vykonávacími“ právomocami v zmysle článku 291 ZFEÚ. To znamená, že ako tvrdí Európsky parlament, významná súbežnosť medzi uvedeným ustanovením a článkom 44 nariadenia (EHS) č. 1612/68 na jednej strane a medzi napadnutým rozhodnutím a už prijatými rozhodnutiami na vykonanie spomenutého článku 44 na strane druhej neprekračuje rámec identity jeho doslovného znenia, keďže výklad príslušného významu závisí od normatívneho kontextu, v ktorom sa každé z týchto ustanovení začlenilo do práva Únie. A to je prípad, že nariadenie (EHS) č. 1612/68, ako aj rozhodnutia, ktoré predchádzali napadnutému rozhodnutiu, boli prijaté predtým, než vstúpila do platnosti Lisabonská zmluva; to znamená, keď, ako to pripomenul Súdny dvor, „výraz ‚vykonávacie právomoci‘… zahŕňal na jednej strane právomoc na vykonanie legislatívneho aktu tohto ustanovenia alebo niektorého z jeho ustanovení na úrovni Únie a na strane druhej v určitých okolnostiach právomoc prijímať normatívne akty, ktoré dopĺňajú alebo menia nepodstatné prvky legislatívneho aktu“. (
8
) V skutočnosti to bol Európsky dohovor, ktorý navrhol „rozlíšenie medzi dvoma druhmi právomoci“, ktoré „sa nakoniec zaviedlo v Lisabonskej zmluve v článkoch 290 ZFEÚ a 291 ZFEÚ“. (
9
)
23.
V dôsledku toho skutočnosť, že napadnuté rozhodnutie podstatne preberá obsah predchádzajúcich rozhodnutí, ktorých zákonnosť nebola v danom momente spochybnená, neznamená nič, pokiaľ ide o samotný súlad s právom. Uvedené rozhodnutia boli prijaté v kontexte, v ktorom, ako bolo vidieť, „vykonávacie právomoci“ bez rozdielu zahŕňali právomoc prijímať akty, ktoré by sa mali prísne dodržiavať, a právomoc prijímať predpisy, ktoré by doplnili alebo zmenili nepodstatné prvky legislatívneho aktu. (
10
) Naopak, napadnuté rozhodnutie nadobudlo účinnosť, keď primárne právo zrušilo uvedené rozlíšenie tak, že tie „vykonávacie právomoci“, ktoré článok 38 nariadenia č. 492/2011 udelil Komisii na prijatie napadnutého rozhodnutia, nesmú ísť nad rámec obmedzení ustanovených v článku 291 ZFEÚ, pričom nemôžu zahŕňať právomoc dopĺňať alebo meniť nepodstatné prvky nariadenia č. 492/2011. Inými slovami nemôžu prijať „delegovaný právny akt“ v zmysle článku 290 ZFEÚ. Napadnuté rozhodnutie už vôbec nemôže zahŕňať právomoc meniť svoje podstatné prvky, pričom táto úloha je zjavne vyhradená pre samotného normotvorcu.
24.
Z uvedeného podľa môjho názoru vyplýva, že nie sú relevantné rozdiely uvedené Európskym parlamentom v rôznych jazykových verziách článku 38 nariadenia č. 492/2011. Európsky parlament totiž v bodoch 64 až 68 svojej žaloby poznamenáva, že rôzne jazykové verzie uvedeného ustanovenia umožňujú zmiernenie v posúdení úlohy, ktorou chcel normotvorca v konečnom dôsledku poveriť Komisiu. Takto v súlade so svojou francúzskou verziou článok 38 stanovuje, že Komisia prijme opatrenia „nécessaires à la mise en application“ nariadenia č. 492/2011. Anglická verzia hovorí o opatreniach „pursuant to this Regulation for its implementation“, zatiaľ čo talianska verzia odkazuje na opatrenia „necessarie per l’applicazione del presente regolamento“. Nakoniec španielska verzia hovorí o „las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento“. Domnievam sa, že bez ohľadu na drobné rozdiely, ktoré je možné odvodiť z týchto pojmov, nie je dôležité, či normotvorca bol viac či menej presný pri vymedzení činnosti Komisie, ktorou bola poverená, ak sa táto činnosť uskutočnila striktne v rámci obmedzení „vykonávacích právomocí“, ktorými ju normotvorca môže poveriť v zmysle článku 291 ods. 2 ZFEÚ. Inými slovami, najdôležitejšie pre vymedzenie zákonnosti napadnutého rozhodnutia je, či jeho obsah zodpovedá uplatňovaniu skutočnej vykonávacej právomoci.
2. O predmete tejto žaloby
25.
Žaloba Európskeho parlamentu vo svojom nadpise uvádza, že predmetom tejto žaloby je „zrušenie [napadnutého] rozhodnutia“. Dôsledkom toho žaloba na záver žiada Súdny dvor, aby zrušil uvedené rozhodnutie. Okrem toho vôbec neuvádza, že uvedené ustanovenia sú neoddeliteľné od celého napadnutého rozhodnutia, a preto by jeho zrušenie malo znamenať zrušenie napadnutého rozhodnutia a vo svojej replike (
11
) nenamieta žiadosť Komisie v tom zmysle, že ak by sa žalobe vyhovelo, neznamenalo by to zrušenie napadnutého rozhodnutia v celom rozsahu.
26.
Zastávam preto názor, že predmetom tohto konania môžu byť iba konkrétne ustanovenia napadnutého rozhodnutia, na ktorých protiprávnu povahu výslovne poukázal Európsky parlament.
27.
Zhodujem sa s účastníkmi konania v ich posúdení, že zrušenie napadnutých ustanovení nebude mať vplyv na celé napadnuté rozhodnutie, ani na jeho podstatné prvky, (
12
) a preto sa takisto domnievam, že pokiaľ sa Európsky parlament nijako nevyjadril k možnej protiprávnosti ustanovení, na ktoré výslovne nepoukázal, z vyššie uvedeného dôvodu možno jeho mlčanie vyložiť ako názor, že uvedené ustanovenia nemajú byť považované za protiprávne.
28.
Keďže uvedené ustanovenia sú oddeliteľné od ustanovení, ktorých protiprávnosť bola predmetom výslovného odôvodnenia, je zjavné, že zrušenie zvyšných ustanovení z dôvodu pripojenia alebo následku by nemohlo vyvolať protiprávnosť uvedených ustanovení tak, že možné zrušenie by malo byť predmetom samostatného odôvodnenia. V prípade, že takéto odôvodnenie neexistuje, je preto nutné vychádzať z toho, že žalobca považuje za oprávnené ustanovenia napadnutého rozhodnutia, ku ktorým sa nevyjadril.
B – Ustanovenia, ktoré sú predmetom námietok
1. Námietka protiprávnosti
29.
Vymedzenie predmetu žaloby za podmienok, ktoré som práve uviedol, je nevyhnutné pre výklad skutočného rozsahu námietky protiprávnosti, ktorú vzniesol Európsky parlament.
30.
Každú jednu z námietok Európskeho parlamentu je totiž potrebné vykladať v kontexte, ktorý je od začiatku podmienený skutočnosťou, že inštitúcia, ktorá je žalobcom, nespochybňuje oprávnenosť článku 1 napadnutého rozhodnutia, (
13
) a teda nespochybňuje samotné zriadenie siete EURES. To znamená, že v konečnom dôsledku Európsky parlament chápe, že zriadením siete EURES neprekročil rámec uplatňovania vykonávacej právomoci v zmysle článku 291 ZFEÚ.
31.
Je pravda, že Európsky parlament v bodoch 28 až 33 svojej žaloby uviedol, že napadnuté rozhodnutie je súčasťou súboru pravidiel, ktorého cieľom je „reforma siete EURES“ a ktorého súčasťou sú tiež dva návrhy nariadenia, v súčasnosti v legislatívnom procese v Európskom parlamente, ktoré sa týkajú financovania činností siete EURES. (
14
) Európsky parlament však netvrdí, že napadnuté rozhodnutie je nezákonné, pokiaľ ide o zriadenie siete EURES na základe predpokladu, že takéto rozhodnutie by mohlo byť zahrnuté iba v niektorom z takýchto legislatívnych návrhov, ale iba pokiaľ ovplyvňuje jeho štruktúru, úlohy alebo vládu nad rámec toho, čo môže uskutočniť orgán poverený výlučne vykonávacími právomocami.
32.
V každom prípade sa mi zdá, že v konečnom dôsledku je dôležité, aby žaloba nesmerovala výslovne proti článku 1 napadnutého rozhodnutia. Európsky parlament svojou cielenou námietkou nakoniec poukazuje na to, že žaloba iba namieta konkrétne aspekty siete EURES, ktoré sa týkajú jeho cieľov, zloženia a úloh, ale nespochybňuje (vykonávaciu) právomoc Komisie zriadiť takúto sieť. (
15
)
33.
Podľa môjho názoru je tento prístup Európskeho parlamentu plne odôvodnený. Sieť s názvom EURES je systém zriadený s cieľom spojiť „obsadzovanie voľných pracovných miest a … vybavovanie žiadostí o zamestnanie“, ako sa uvádza v názve kapitoly II nariadenia č. 492/2011, v ktorej sa stanovuje séria povinností pre Komisiu a členské štáty, ktorých splnenie je cieľom, ktorý v súlade s článkom 1 napadnutého rozhodnutia odôvodňuje zriadenie tejto siete.
34.
V súlade s kapitolou II nariadenia č. 492/2011 členské štáty a Komisia majú povinnosť spolupracovať na podpore štúdia v oblasti zamestnanosti a nezamestnanosti (článok 11), vymieňať si informácie o problémoch vznikajúcich v súvislosti so slobodou pohybu a zamestnávaním pracovníkov (článok 12), vytvoriť systém obsadzovania voľných pracovných miest (články 13 až 16) a spoločne analyzovať výsledky právnej úpravy Únie, pokiaľ ide o voľné pracovné miesta a žiadosti o zamestnanie (článok 17), pričom na základe článku 18 sa v rámci Komisie zriadi Európsky úrad pre koordináciu voľných pracovných miest a žiadostí o zamestnanie, ktorý bude poverený všetkými technickými úlohami, ktoré v tejto oblasti pripadajú Komisii.
35.
Tento súbor povinností má nevyhnutne za následok tok informácií medzi špecializovanými službami zamestnanosti členských štátov na jednej strane a samotnou Komisiou na strane druhej, čo je nevyhnutné minimálne prepojiť s cieľom, ktorý by mohol efektívne slúžiť na dosiahnutie cieľa sledovaného v kapitole II nariadenia č. 492/2011, to znamená obsadzovanie voľných pracovných miest a vybavovanie žiadostí o zamestnanie v celej Únii; v konečnom dôsledku lepšie vykonávanie slobody pohybu a zamestnávania pracovníkov.
36.
Chápem teda, že nastavenie „európskej siete služieb zamestnanosti“ ako výraz spolupráce, ktorú nariadenie č. 492/2011 ukladá Komisii a členským štátom, zakladá uplatňovanie typickej vykonávacej právomoci v zmysle článku 291 ods. 2 ZFEÚ. Musí sa prijať, že toto je prakticky nevyhnutný následok toho, že samotný normotvorca je ten, kto uložil členským štátom a Komisii povinnosť spolupracovať s cieľom obsadzovať voľné pracovné miesta a vybavovať žiadosti o zamestnanie, pričom napadnuté rozhodnutie sa v zásade obmedzuje na nariadenie informačných a komunikačných mechanizmov, ktoré musia umožniť splnenie tejto povinnosti.
37.
Otázka, ktorú treba vyriešiť, sa teda netýka toho, či sieť EURES je sama osebe výsledkom uplatňovania právomoci, ktorú nie je možné označiť za vykonávaciu právomoc, ale týka sa toho, či konkrétne ustanovenia týkajúce sa tejto siete, ktoré sú predmetom námietok zo strany Európskeho parlamentu, dodržiavajú obmedzenia článku 291 ZFEÚ.
2. O vplyve v prípade doktríny stanovenej v rozsudku vydanom vo veci Komisia/Parlament a Rada (C‑427/12, EU:C:2014:170)
38.
Zatiaľ čo vo veci Komisia/Parlament a Rada to bola Komisia, ktorá diskutovala, či sa normatívna právomoc, ktorú normotvorca priznal Komisii na prijatie vykonávacieho nariadenia, (
16
) mala udeliť na základe delegovania bývalého článku 290 ZFEÚ, v tomto prípade to je Parlament, ktorý kladie otázku, či udelením vykonávacej právomoci Komisii konala Komisia ultra vires; to znamená, že prekročila obmedzenia článku 291 ZFEÚ.
39.
Za takýchto okolností je výrok Súdneho dvora pri tejto príležitosti užitočný pre prejednávaný prípad iba do istej miery, keďže dôležité bolo najmä vymedziť, v ktorých prípadoch je potrebné udeliť Komisii delegovanú alebo vykonávaciu právomoc. Túto otázka vyriešila veľká komora v tom zmysle, že „normotvorca Únie má diskrečnú právomoc, keď sa rozhodne priznať Komisii delegovanú právomoc v zmysle článku 290 ods. 1 ZFEÚ alebo vykonávaciu právomoc v zmysle článku 291 ods. 2 ZFEÚ“ tak, že „súdne preskúmanie sa obmedzuje na zjavne nesprávne posúdenia, pokiaľ ide o to, či normotvorca Únie mohol na jednej strane odôvodnene konštatovať, že aby bolo možné uplatniť právny rámec, ktorý vymedzil v súvislosti s režimom poplatkov…, iba sa vyžaduje, aby sa bližšie vymedzil uvedený režim bez toho, aby sa musel zmeniť alebo doplniť o nepodstatné prvky, a na strane druhej, aby ustanovenia nariadenia… týkajúce sa tohto režimu vyžadovali jednotné vykonávacie podmienky“. (
17
)
40.
Mimo uvedeného sa Súdny dvor osobitne nevyjadril k otázke o samotných obmedzeniach vykonávacej moci ustanovenej v článku 291 ZFEÚ, ktorá je tu rozhodujúca.
41.
Napriek tomu výrok Súdneho dvora obsahuje tvrdenie, ktoré stojí za to zdôrazniť. Pre Súdny dvor by vykonávací akt mal rozhodne „spresniť“ obsah legislatívneho aktu“, a to najmä „aby sa zabezpečilo jeho uplatňovanie za jednotných podmienok vo všetkých členských štátoch“ (bod 39). Ďalej veľká komora po preskúmaní okolností diskutovaného prípadu dospela k záveru, že z týchto okolností „vyplýva, že normotvorca Únie sa mohol dôvodne domnievať, že článok 80 ods. 1 nariadenia č. 528/2012 nepriznáva Komisii právomoc doplniť nepodstatné prvky tohto legislatívneho aktu, ale právomoc spresniť jeho normatívny obsah v súlade s článkom 291 ods. 2 ZFEÚ“ (bod 52). (
18
)
42.
Ide preto o „spresnenie obsahu legislatívneho aktu“ za podmienok, ktoré môžu kontrastovať s podmienkami, ktoré používa článok 290 ods. 1 ZFEÚ, keď odkazuje na činnosť „doplnenia nepodstatných prvkov“. Domnievam sa, že práve v tomto tvrdení veľkej komory je ukrytý značný význam, pretože sa uznáva niečo, čo sa inak veľmi ťažko popiera; a to, že existuje normatívny prvok – po vecnej stránke pojmu – v každej formálnej vykonávacej činnosti. Otázka však znie, kde leží hranica medzi oboma situáciami.
43.
V tomto bode je potrebné preskúmať každú konkrétnu námietku predloženú Parlamentom, keďže zásadné úvahy, ktoré je možné posúdiť abstraktne o obsahu a rozsahu vykonávacej moci, nadobúdajú skutočný význam iba pri ich premietnutí do konkrétnej roviny v špecifickom prípade.
3. Článok 2 písm. b) a d) napadnutého rozhodnutia
44.
V súlade s týmto ustanovením „EURES podporuje [v] prospech uchádzačov o zamestnanie, pracovníkov a zamestnávateľov, podľa potreby v spolupráci s ďalšími európskymi službami alebo sieťami:… b) obsadzovanie voľných pracovných miest a umiestňovanie pracovníkov na nadnárodnej, medziregionálnej a cezhraničnej úrovni prostredníctvom výmeny voľných pracovných miest a žiadostí o zamestnanie, ako aj účasti na cielených činnostiach v rámci mobility na úrovni EÚ;… d) vytvorenie opatrení na podporu a uľahčenie mobility mladých pracovníkov“.
a) Tvrdenia účastníkov konania
45.
Európsky parlament namieta protiprávnosť článku 2 písm. b) a d), pokiaľ ide o poskytovanie prednostného zaobchádzania s mladými pracovníkmi, ktoré podľa jeho názoru nie je ustanovené v základnom právnom akte, ktorý by oprávňoval Komisiu plánovať fungovanie systému obsadzovania voľných pracovných miest. Na druhej strane Európsky parlament tvrdí, že pojem „cielené činnosti v rámci mobility“ sa po prvýkrát objavil na legislatívnej úrovni v návrhu nariadenia PCIS, ktorého článok 20 potvrdzoval, že uvedené činnosti dopĺňajú nariadenie č. 492/2011 v zmysle článku 290 ZFEÚ.
46.
Komisia na jednej strane odpovedá, že článok 2 písm. d) napadnutého rozhodnutia nerozšíril povinnosti už stanovené v článkoch 13 až 16 nariadenia č. 492/2011, ani nedopĺňa normatívny rámec nariadenia, ale sa obmedzuje na zabezpečenie koordinácie politík, ktoré už zachovávajú členské štáty na vnútroštátnej úrovni, pričom sa zdôrazňuje úloha, ktorú EURES môže zohrávať pri udržiavaní ekonomických možností mladých tak, že Komisia alebo členské štáty uskutočňujú operácie v kontexte siete EURES, ktoré sa zameriavajú na to, aby sa mohli týkať tejto skupiny osôb.
47.
Pokiaľ ide o ciele činnosti v rámci mobility, na ktoré odkazuje článok 2 písm. b) napadnutého rozhodnutia, tieto činnosti tiež patria do rozsahu pôsobnosti spolupráce v rámci siete EURES, a preto Komisia chápe, že predstavujú iba doplnkovú metódu, aby zodpovedali potrebám uchádzačov o zamestnanie alebo podnikov, ktoré hľadajú kvalifikovanú pracovnú silu v zahraničí. Okrem toho ich zmienka v návrhu nariadenia PCIS znamená iba finančnú pomoc tomuto typu činností a nemá žiadny vplyv na charakter a rozsah právomocí vykonávaných Komisiou pri prijatí napadnutého rozhodnutia.
b) Analýza
48.
Podľa mňa je samozrejmé, že úloha podporovať „obsadzovanie voľných pracovných miest a umiestňovanie pracovníkov na nadnárodnej, medziregionálnej a cezhraničnej úrovni prostredníctvom výmeny voľných pracovných miest a žiadostí o zamestnanie“ je v úplnom súlade s rozhodnutím normotvorcu poskytnúť komunikačný systém a systém obsadzovania voľných pracovných miest a vybavovania žiadostí o zamestnanie v rámci Únie. Ďalej toto ustanovenie článku 2 písm. b) napadnutého rozhodnutia predpokladá presné dodržiavanie súboru povinností uložených Komisii v kapitole II nariadenia č. 492/2011.
49.
Chápem, že Európsky parlament nenamieta predchádzajúce tvrdenia, ale jeho námietka sa zameriava viac na odkaz ustanovenia na „účasť na cielených činnostiach v rámci mobility na úrovni EÚ“. Tento odkaz sa opakuje v článku 4 ods. 3 písm. a) bode 5 toho istého napadnutého rozhodnutia, čo podľa názoru Európskeho parlamentu predpokladá možnosť, že Komisia vykoná politickú voľbu tým, že zameria činnosť siete v prospech niektorých kategórií pracovníkov. Voľbu, ktorú samotný článok 2 písm. d) napadnutého rozhodnutia už uskutočnil v prospech mladých pracovníkov.
50.
Podľa môjho názoru má Európsky parlament pravdu, keď tvrdí, že pri príležitosti uplatňovania vykonávacej právomoci, ktorú Komisii zveruje článok 38 nariadenia č. 492/2011, Komisii neprináleží, aby zameriavala činnosti siete EURES v prospech špecifických kategórií pracovníkov. Jednoducho preto, lebo nariadenie č. 492/2011 nerozlišovalo žiadnu kategóriu, aj keď uprednostňovanie niektorej skupiny pracovníkov predstavuje politickú voľbu, ktorú je možné vykonať iba uplatnením legislatívnej právomoci (
19
) alebo prípadne prostredníctvom riadneho prenesenia právomoci v tejto súvislosti zo strany normotvorcu.
51.
Vzhľadom na to, keď článok 2 písm. b) napadnutého rozhodnutia ustanovuje, že EURES podporuje „účasť na cielených činnostiach v rámci mobility na úrovni EÚ“, nesplnomocňuje sieť EURES na vymedzenie alebo definovanie takýchto činností, ale na podporu účasti na takých činnostiach, ktoré by sa prípadne mohli zaviesť. Ustanovenie totiž odkazuje na cielené činnosti v rámci mobility, a preto v skutočnosti vychádza z existencie činností, v súvislosti s ktorými iba ustanovuje, že ak tieto činnosti existujú, účasť na nich musí podporovať EURES.
52.
Pokiaľ ide najmä o „vytvorenie opatrení na podporu a uľahčenie mobility mladých pracovníkov“ [článok 2 písm. d) napadnutého rozhodnutia], je potrebné zohľadniť, že uvedená činnosť sa uvádza v ustanovení ako cieľ potreby podpory. Článok 2 písm. d) v skutku ustanovuje, že „EURES podporuje… vytvorenie opatrení na podporu a uľahčenie mobility mladých pracovníkov“. Ide preto o povinnosť propagačných opatrení. Podľa môjho názoru a ako som uviedol v súvislosti s článkom 2 písm. b), nie je napadnuté rozhodnutie relevantným normatívnym prístupom, aby stanovilo zameranie siete EURES v prospech špecifickej kategórie pracovníkov; ani v prospech mladých pracovníkov.
53.
Vzhľadom na rozsah, v akom členské štáty rozvíjajú na vnútroštátnej úrovni špecifické činnosti na podporu mobility mladých pracovníkov, nič nebráni tomu, aby uvedené činnosti boli predmetom koordinácie prostredníctvom siete EURES, práve naopak. V tomto kontexte predpísať, že sieť musí podporovať „vytvorenie opatrení na podporu a uľahčenie mobility mladých pracovníkov“, znamená to isté ako ustanoviť, že sieť musí podporovať tieto vnútroštátne politiky. V tomto zmysle opäť sieti EURES neprináleží vymedziť alebo definovať tieto politiky, ale iba, keďže už existujú, podporovať ich rozvoj. V konečnom dôsledku ide o činnosť natoľko zbavenú skutočnej politickej alebo normatívnej podstaty, že v žiadnom prípade nemôže byť nástrojom na vykonanie politickej voľby.
54.
V tomto zmysle sa domnievam, že túto námietku Európskeho parlamentu nemožno prijať.
4. Článok 3 písm. c) napadnutého rozhodnutia
55.
V zmysle článku 3 písm. c) „EURES sa skladá z týchto kategórií:… c) partneri siete EURES v súlade s článkom 15 ods. 1 nariadenia č. 492/2011. Partneri siete EURES sú ustanovení príslušným členom siete EURES a môžu nimi byť verejní alebo súkromní poskytovatelia služieb, ktorí sú činní v príslušnej oblasti týkajúcej sa umiestňovania pracovníkov a zamestnávania, ako aj odborové organizácie a organizácie zamestnávateľov. Na tento účel sa musí partner EURES zaviazať, že splní úlohy a prevezme zodpovednosť stanovenú v článku 7“.
a) Tvrdenia účastníkov konania
56.
Európsky parlament spochybňuje toto ustanovenie, keďže súkromným subjektom umožňuje prístup do siete EURES, hoci základný právny akt sa podľa svojich ustanovení vzťahuje len na subjekty verejného sektora. Citovaný návrh nariadenia PCIS opäť potvrdzuje, že nejde o vykonávacie rozhodnutie v zmysle článku 291 ZFEÚ, ale o politickú voľbu. Tak to vyplýva zo znenia článku 21 návrhu nariadenia PCIS, ktorý výslovne stanovil prístup do siete EURES pre súkromné subjekty.
57.
Komisia namieta, že v súlade s článkom 11 ods. 2 nariadenia č. 492/2011 je výlučne v právomoci členských štátov ustanoviť špecializované služby zamestnanosti, ktorým na vnútroštátnej úrovni prináleží spolupracovať na dosiahnutie cieľov stanovených v kapitole II nariadenia č. 492/2011. Odkaz na súkromných poskytovateľov služieb nepredstavuje žiadne doplnenie rámca vopred vymedzeného nariadením, ale sa obmedzuje na aktualizáciu klasifikácie poskytovateľov služieb EURES podľa situácie, ktorá už existuje na vnútroštátnej úrovni, konkrétne po vydaní rozsudku Súdneho dvora z 11. decembra 1997. (
20
) Napadnuté rozhodnutie umožňuje súkromnému sektoru prístup do vnútroštátnej siete EURES len v rozsahu, v akom to už urobili členské štáty, a to s cieľom zachovať funkčnosť siete.
58.
Európsky parlament vo svojej odpovedi v tejto súvislosti tvrdí, že z dokumentov priložených k návrhu nariadenia PCIS vyplýva, že Komisia zvážila všetky možnosti vo svetle už citovaného rozsudku Job Centre. Uvedená možnosť je premietnutá do odôvodnenia 7 a článku 3 napadnutého rozhodnutia, pričom Európsky parlament dospel k záveru, že „aktualizáciu“ legislatívneho právneho aktu, ktorá zahrnie zmenu tohto legislatívneho právneho aktu v dôsledku rozsudku, môže uskutočniť iba samotný normotvorca.
59.
V súvislosti s vyššie uvedeným Komisia v duplike namieta, že hoci nariadenie č. 492/2011 neodkazuje na súkromný sektor, ani nespresňuje, že predmetní poskytovatelia služieb musia byť verejnými subjektmi.
b) Analýza
60.
Článok 3 napadnutého rozhodnutia je vo všetkých bodoch v súlade s nariadením č. 492/2011, s výnimkou bodu, v ktorom stanovuje, že partnermi siete EURES „môžu… byť… súkromní poskytovatelia služieb“. Nariadenie č. 492/2011 totiž vždy odkazuje na verejné služby. Je pravda, že ako uvádza Komisia, nariadenie výlučne nestanovuje, že môže ísť iba o verejné služby. Hoci aj v prípade, že z by z toho bolo možné vyvodiť, že nariadenie umožní aj zahrnutie súkromných služieb, vykonanie tejto možnosti zahŕňa možnosť politického charakteru, ktorá nemôže byť dostupná čisto vykonávaciemu opatreniu, akým by malo byť toto rozhodnutie.
61.
Napriek tomu skutočnosť, že ako sa uvádza v bode 7 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, boli zrušené monopoly v oblasti poskytovateľov služieb zamestnanosti, by mohla potvrdzovať, že v skutočnosti mlčanie nariadenia č. 492/2011 v súvislosti so súkromnými službami nie je možné vykladať ako vylúčenie týchto služieb, ale naopak, ako povinnosť považovať ich za začlenené.
62.
Ako tvrdí Európsky parlament, zrušenie monopolu neznamená nevyhnutne, že normotvorca nemôže zveriť mechanizmus obsadzovania voľných pracovných miest priamej spolupráci medzi centrálnymi službami zamestnanosti a tiež medzi regionálnymi službami, ako sa uvádza v odôvodnení 8 nariadenia č. 492/2011. Skutočnosť, že služby zamestnanosti nemusia byť iba verejného charakteru, neznamená, že členské štáty nemôžu formovať sieť EURES ako cestu spolupráce prevažne verejnej povahy.
63.
Možnosť existencie súkromných služieb zamestnanosti však umožňuje, aby ich členské štáty mohli určiť ako „špecializované služby“ na účely úloh ustanovených v kapitole II nariadenia č. 492/2011. Táto konkrétna možnosť prináleží opäť členským štátom, úplne nezávisle od toho, čo ustanovuje článok 3 písm. c) napadnutého rozhodnutia, ktorý v tomto zmysle nepredstavuje právny základ, na ktorom by mali členské štáty prijímať rozhodnutie, či za špecializovanú službu určia súkromnú službu, ale len vyjadrenie, že EURES nevylúči súkromnú službu, ak sa členský štát rozhodne začleniť ju do siete.
64.
Predmetné ustanovenie je teda možné vykladať v tom zmysle, že napadnuté rozhodnutie nevytvára rozhodnutie s politickým obsahom prijaté Komisiou, ale je prostriedkom na účinné politické rozhodnutie, za ktoré sú zodpovedné členské štáty.
65.
V dôsledku toho sa domnievam, že túto námietku nemožno prijať.
5. Článok 4 ods. 3 písm. b) napadnutého rozhodnutia
66.
Článok 4 ods. 3 písm. b) napadnutého rozhodnutia poveruje Európsky úrad pre koordináciu, aby „analyzoval územnú a profesijnú mobilitu v snahe dosiahnuť rovnováhu medzi ponukou a dopytom, a rozvinúť všeobecný prístup k mobilite v súlade s Európskou stratégiou zamestnanosti“.
a) Tvrdenia účastníkov konania
67.
Európsky parlament vznáša námietku proti tomuto ustanoveniu z dôvodu, že vypracúvanie „všeobecných usmernení pre mobilitu“ prekračuje priestor pre voľnú úvahu, ktorá by zodpovedala Komisii v zmysle článku 291 ZFEÚ na účely vykonania nariadenia č. 492/2011. Podľa jeho názoru z článkov 18 a 19 tohto nariadenia vyplýva, že uvedený úrad má čisto praktickú úlohu, čiže nie je nevyhnutné prijať všeobecné usmernenia, čo by zo svojej podstaty zahŕňalo prijímanie politických rozhodnutí.
68.
So zreteľom na túto námietku Komisia tvrdí, že činnosti uvedené v namietanom ustanovení spadajú do rámca úloh zverených Európskemu úradu pre koordináciu v zmysle článku 18 nariadenia č. 492/2011, ktorý tomuto úradu ako „všeobecný cieľ“ ukladá povinnosť podporovať obsadzovanie voľných pracovných miest a vybavovanie žiadostí o zamestnanie na úrovni Únie. Súčasťou tohto „všeobecného cieľa“ je aj splnenie všetkých technických úloh, ktoré prináležia Komisii. Na základe tohto „všeobecného cieľa“ stanovil normotvorca v článku 19 nariadenia č. 492/2011 nevyčerpávajúci zoznam úloh, ktoré sú zverené Európskemu úradu. Činnosti uvedené v namietanom ustanovení prispievajú k všeobecnému cieľu, na ktorý odkazuje článok 18 prvý odsek nariadenia č. 492/2011, a ku koordinácii praktických činností uvedených v článku 19 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia. Okrem toho je analýza geografickej a profesionálnej mobility nevyhnutným prvkom na prípravu a podporu práce, ktorá prináleží Komisii v zmysle článkov 12 až 17 tohto nariadenia.
b) Analýza
69.
Námietka Európskeho parlamentu nezahŕňa článok 4 ods. 3 písm. b) v celom rozsahu, ale výlučne časť ustanovenia, v ktorom sa odkazuje na „rozvinutie všeobecného prístupu k mobilite v súlade s Európskou stratégiou zamestnanosti“. Je pravda, že Európsky parlament v bode 27 odôvodnenia svojej dupliky tvrdí, že celkové znenie článku 4 ods. 3 je možné spochybniť, pokiaľ ide o jeho platnosť z formálnych dôvodov, keďže tým, že stanovuje súbor abstraktných pravidiel, v skutočnosti dopĺňa obsah článkov 18 a 19 nariadenia č. 492/2011, čo prekračuje obmedzenia vykonávacej právomoci stanovené v článku 291 ZFEÚ.
70.
Samotný Európsky parlament však ďalej uvádza, že nespochybňuje úlohy zverené Úradu v článku 4 ods. 3 písm. a) bodoch 1 až 4, pokiaľ ide o ich obsah, pričom priznáva, že ide o činnosti technickej a praktickej povahy, na základe čoho uprednostňuje „zamerať svoju žalobu“ (
21
) na písmeno b) vyššie uvedeného odseku, konkrétne v časti týkajúcej sa „rozvinutia všeobecného prístupu mobility v súlade s Európskou stratégiou zamestnanosti“.
71.
Súhlasím s Komisiou v jej posúdení, že tento prístup môže byť do určitej miery zmätočný, (
22
) domnievam sa však, že v konečnom dôsledku je podstatné to, že Európsky parlament tým, že pripúšťa technickú povahu úloh uvedených v písmene a) bodoch 1 až 4, uznáva, že abstrakcia, ktorou by mohli trpieť, nie je takého druhu, že je možné ju určiť iba prostredníctvom rozhodnutí, ktoré zahŕňajú možnosť politickej povahy. Inak povedané, ich samotná technická povaha podstatne vylučuje možnosť priestoru pre voľnú úvahu, ktorý by bol nesprávny pri uplatňovaní výlučnej právomoci. V tomto zmysle nie je možné uviesť, že by tieto úlohy boli „abstraktné“.
72.
V konečnom dôsledku je tiež dôležité, že zdroj neuvádza nič v súvislosti s úlohou zverenou Úradu v článku 4 ods. 3 písm. c), na základe čoho sa domnievam, že je nemysliteľná akákoľvek úvaha týkajúca sa jeho možnej neplatnosti.
73.
Nakoniec ani úloha uvedená v písmene a) bode 5 nebola osobitne spochybnená v tejto časti žaloby, aj keď sa okrajovo urobil odkaz na toto ustanovenie v odôvodnení námietky týkajúcej sa protiprávnosti článku 2 písm. b) a d), a preto odkazujem na úvahy uvedené pri posúdení platnosti tohto článku.
74.
Pri takomto zameraní predmetu námietky súhlasím s Európskym parlamentom v tom, že úloha rozvinúť všeobecný prístup k mobilite zahŕňa „rozhodovací“ prvok, ktorý nie je v súlade s vykonávacou povahou právomoci, ktorú Komisii udeľuje článok 38 nariadenia č. 492/2011.
75.
Článok 18 nariadenia č. 492/2011 stanovuje že „hlavnou úlohou“ Európskeho úradu pre koordináciu je „podporovať… obsadzovanie voľných pracovných miest“, pričom „je zodpovedný predovšetkým za všetky technické úlohy, ktoré na základe ustanovení tohto nariadenia pripadajú v tejto oblasti Komisii“. Článok 19 nariadenia zas udeľuje Úradu „predovšetkým“ úlohu „a) koordinovať praktické opatrenia potrebné na sprostredkovanie a obsadzovanie voľných pracovných miest žiadosťami o zamestnanie… a analyzovať z toho vyplývajúci pohyb pracovníkov; b) prispievať k dosiahnutiu týchto cieľov tým, že… uplatňuje spoločné postupy na správnej a technickej úrovni; c) toho, že v prípade osobitnej potreby a po dohode so špecializovanými službami skoordinuje ponuky voľných pracovných miest so žiadosťami o zamestnanie a požiada špecializované služby o ich vybavenie“.
76.
Podľa môjho názoru všetky tieto oblasti sú výslovne technickej a praktickej povahy, pri vykonávaní ktorých nie je priestor na uplatňovanie žiadnej diskrečnej, politickej právomoci, a tak nie je priestor na voľbu medzi rôznymi alternatívami.
77.
Naopak, „rozvinúť všeobecný prístup k mobilite v súlade s Európskou stratégiou zamestnanosti“ predstavuje kvalitatívny posun v činnostiach zverených Úradu. To konkrétne znamená, že Úrad sa bude aktívne zúčastňovať na vytváraní politiky mobility. Politika, ktorá bude vo všeobecnosti ovplyvnená Európskou stratégiou zamestnanosti, ale práve iba vo všeobecnosti, ako to prináleží pokynu tohto druhu tak, že priestor na vlastné uváženie, v ktorom sa musí pohybovať Úrad v tomto kontexte, nie je vôbec zanedbateľný, znamená to, že Komisia v tomto bode zašla ďalej, ako je len spresnenie „právneho obsahu“ legislatívneho právneho aktu v zmysle bodov 39 a 52 už citovaného rozsudku Komisia/Parlament a Rada (EU:C:2014:170).
78.
Európsky úrad pre koordináciu v dôsledku uplatňovania technických úloh, ktoré mu udeľuje nariadenie č. 492/2011, a v jeho rozsahu celé napadnuté rozhodnutie, musí politickým aktérom vedieť poskytnúť potrebné informácie, aby bolo možné navrhnúť politické stratégie týkajúce sa mobility pracovníkov Únie, ale nemôže sa zapájať nad rámec tejto úlohy poskytovania podpory vo forme nástrojov a zmeniť sa na aktéra alebo aktívneho spolupracovníka pri navrhovaní týchto politík.
79.
Preto zastávam názor, že žalobe je potrebné v tomto bode vyhovieť.
6. Článok 7 ods. 2 a 3 napadnutého rozhodnutia
80.
Článok 7 napadnutého rozhodnutia vymedzuje služby, ktoré musí poskytnúť sieť EURES. Vo svojom odseku 2 ustanovuje, že uvedené služby „sú podrobne rozpísané v zozname služieb EURES, ktorý je súčasťou Charty siete EURES podľa článku 10“ napadnutého rozhodnutia. Článok 7 ods. 3 zas odkazuje na dva druhy služieb: na jednej strane univerzálne služby a na strane druhej „doplnkové služby[, ktoré] nie sú v zmysle kapitoly II nariadenia… č. 492/2011 povinné, uspokojujú však dôležité potreby trhu práce“.
a) Tvrdenia účastníkov konania
81.
Európsky parlament na jednej strane tvrdí, že článok 7 ods. 2 tým, že odkazuje na presný opis služieb na zozname služieb EURES, nezabezpečuje účinnosť nariadenia č. 492/2011. Na druhej strane žalobca tvrdí, že samotné ustanovenie uznáva, že doplnkové služby nie sú predmetom nariadenia č. 492/2011, ktoré iba odkazuje na univerzálne služby. V každom prípade, aj keby nariadenie č. 492/2011 zahŕňalo doplnkové služby, je podľa Európskeho parlamentu potrebné mať na pamäti, že nariadenie nerozlišuje medzi rôznymi službami podľa ich povinného alebo nepovinného charakteru, hoci článok 6 ods. 5 napadnutého rozhodnutia potvrdzuje, že nepovinné doplnkové služby nemajú právne účinky. (
23
)
82.
V súvislosti s pojmom „doplnkové služby“ Komisia uvádza, že patrí do rámca uplatňovania sieťovej spolupráce medzi Komisiou a službami zamestnanosti členských štátov, ktorú ustanovujú články 11 až 13 nariadenia č. 492/2011. V tejto súvislosti uvádza, že v súlade s článkom 15 ods. 1 nariadenia zoznam služieb poskytovaných na vnútroštátnej úrovni je veľmi rozsiahly a môže sa líšiť v závislosti od potrieb, v dôsledku čoho nič nebráni tomu, aby v rozsahu, v akom sú k dispozícii na vnútroštátnej úrovni, boli tiež predmetom spolupráce, ktorá by mohla viesť k spoločnej činnosti v zmysle článku 11 ods. 1 tohto nariadenia. Na druhej strane odkaz na tieto služby slúži na zabezpečenie koordinovaného a jednotného spustenia cieľov v oblasti spolupráce medzi členskými štátmi s cieľom uspokojiť potreby zamestnávateľov a zamestnancov a zachovať funkčnosť siete EURES, ako je vymedzená v nariadení č. 492/2011.
83.
Európsky parlament vo svojej odpovedi Komisii trvá na tom, že článok 15 ods. 2 písm. b) druhý pododsek nariadenia č. 492/2011 začína výrazom „v prípade potreby“. Tvrdenie Komisie nemá dôsledky pre služby poskytované subjektmi, „ktoré sú miestne príslušné pre pohraničné regióny dvoch alebo viacerých členských štátov“. Napadnuté ustanovenie sa však neobmedzuje na túto konkrétnu formuláciu, ale naopak, znenie článku 7 je vyjadrené všeobecne. Okrem toho napadnuté rozhodnutie stanovuje, že každý partner siete EURES bez výnimky musí uviesť, „ktoré služby zo zoznamu EURES ponúka“ [článok 6 ods. 3 a článok 10 ods. 2 písm. a)] a musí zabezpečiť, aby „žiadosti o poskytnutie tejto služby [doplnková služba zahrnutá do zoznamu EURES] boli postúpené ďalším partnerom siete EURES, ktorí túto službu ponúkajú“ (článok 6 ods. 5). Preto nejde o potrebu zabezpečiť fungovanie siete EURES ako celku.
84.
Vzhľadom na vyššie uvedené Komisia vo svojej duplike trvá na názore, že pojem „doplnkové služby“ nepridáva nič do rámca nariadenia č. 492/2011, do ktorého spadá, pričom poukazuje na to, že Európsky parlament opiera svoju námietku o skutočnosť, že znenie ustanovenia je vyjadrené všeobecne, ale bez toho, aby vysvetlil, prečo táto samotná okolnosť musí vylúčiť, že toto ustanovenie môže zabezpečiť jednotné vykonávacie podmienky, na ktoré odkazuje článok 291 ZFEÚ.
b) Analýza
85.
Európsky parlament na jednej strane odmieta, že napadnuté ustanovenie podrobnejšie neuvádza všetky služby siete EURES, pričom na tieto účely odkazuje na budúcu Chartu siete EURES. Na druhej strane tiež odmieta, že napadnuté rozhodnutie odkazuje na druh doplnkových služieb, ktoré sa neuvádzajú v nariadení č. 492/2011.
86.
Pokiaľ ide o prvú námietku, myslím si, že je potrebné ju riešiť na základe preskúmania článku 10 napadnutého rozhodnutia, tiež spochybneného, ktorého predmetom je Charta siete EURES.
87.
Pokiaľ ide o odkaz na doplnkové služby, zdá sa mi, že je podstatná skutočnosť, že ako sa uvádza v spochybnenom ustanovení, takéto služby „nie sú povinné v zmysle kapitoly II nariadenia… č. 492/2011“. Napadnuté rozhodnutie však neukladá povinnosť vytvorenia doplnkových služieb. Nariadenie č. 492/2011 odkazuje na tento druh služieb vo svojom článku 15 ods. 1 písm. b), pričom ich považuje za možnosť v prípade, že je potrebné, aby služby zamestnanosti miestne príslušné pre pohraničné regióny vytvorili štruktúry spolupráce a služieb na poskytnutie konkrétnych informácií a umožnili koordináciu opatrení vzťahujúcich sa na mobilitu. Okrem tejto možnosti – pod podmienkou, že je to nevyhnutné – nariadenie č. 492/2011 však členským štátom neukladá žiadnu povinnosť, pokiaľ ide o vytvorenie doplnkových služieb.
88.
Pokiaľ sa však členské štáty rozhodnú využiť tieto služby, považujem za nespochybniteľné, že napadnuté rozhodnutie vo svojej úlohe prijať „opatrenia na vykonanie“ nariadenia č. 492/2011, ako požaduje článok 38 tohto nariadenia, ustanoví ich začlenenie do zoznamu služieb spoločne využívaných v celej Únii prostredníctvom siete EURES.
89.
S cieľom lepšie napĺňať cieľ obsadzovania voľných pracovných miest a vybavovania žiadostí o zamestnanie, ktorý sledujú ustanovenia kapitoly II nariadenia č. 492/2011, je totiž nevyhnutné, aby sieť, prostredníctvom ktorej je možné spoznať a obsadzovať voľné pracovné miesta a vybavovať žiadosti o zamestnanie, obsahovala všetky informácie, ktoré majú k dispozícii rôzne vnútroštátne služby. Ak tieto služby okrem univerzálnych služieb disponujú tiež doplnkovými službami na základe rozhodnutia príslušného členského štátu, nemá žiadny význam, keďže ide o služby, ktoré neukladá nariadenie č. 492/2011, aby nespadali do štruktúry siete, ktorá by v opačnom prípade mala nedostatok informácií, čo by v dôsledku toho mohlo byť na úkor dosiahnutia základného cieľa nariadenia č. 492/2011.
90.
Vzhľadom na to, že napadnuté rozhodnutie nevyžaduje zriadenie doplnkových služieb, ale iba ustanovuje zahrnutie už existujúcich služieb do siete, sa domnievam, že nedošlo k prekročeniu právomoci, na ktoré poukazuje Európsky parlament.
91.
Je pravda, že článok 6 ods. 5 napadnutého rozhodnutia stanovuje, že partneri siete EURES, ktorí neponúknu doplnkovú službu, sa musia uistiť, že žiadosti, ktoré prijmú na získanie uvedenej služby, odkazujú na iných partnerov, ktorí takúto službu ponúknu. Európsky parlament si uvedomuje, že tým sa doplnkovým službám poskytuje právna účinnosť, aj keď ich napadnuté rozhodnutie označuje za nepovinné služby. V tejto súvislosti je potrebné na jednej strane uviesť, že článok 6 ods. 5 presne potvrdzuje, že napadnuté rozhodnutie neukladá povinnosť zriadiť doplnkové služby, keď iba ustanovuje, že partner, ktorý nimi nedisponuje, musí žiadosti, ktoré prijme v tejto súvislosti, postúpiť iným partnerom, ktorí takéto služby poskytujú. Na druhej strane právna účinnosť, na ktorú odkazuje Európsky parlament, sa obmedzuje presne na túto povinnosť postúpenia žiadostí, ktoré nemôže vybaviť partner, ktorý neposkytuje doplnkové služby. Podľa môjho názoru ide o minimálnu právnu účinnosť, ktorá v každom prípade môže nájsť základ vo všeobecnej povinnosti postúpenia informácií vyplývajúcej z kapitoly II nariadenia č. 492/2011.
92.
Preto zastávam názor, že námietka v tomto smere nemôže byť úspešná.
7. Článok 8 napadnutého rozhodnutia
93.
Článok 8 napadnutého rozhodnutia zriaďuje správnu radu siete EURES zloženú z jedného zástupcu z každého členského štátu. Táto správna rada vymedzuje svoje pracovné metódy, prijíma svoj vnútorný rokovací poriadok a schádza sa dvakrát ročne, svoje stanoviská prijíma jednoduchou väčšinou. Má jedného predsedu a jedného tajomníka. Vo svojom odseku 7 najmä stanovuje, že „Komisia konzultuje so správnou radou siete EURES otázky týkajúce sa strategického plánovania, rozvoja, vykonávania, monitorovania a hodnotenia služieb a činností uvedených v tomto rozhodnutí vrátane: a) Charty EURES v súlade s článkom 10; b) stratégií, operačných cieľov a pracovných programov siete EURES;…“.
a) Tvrdenia účastníkov konania
94.
Európsky parlament tvrdí, že predmetné ustanovenie vytvára „takmer komitologickú“ štruktúru tam, kde sa článok 38 nariadenia č. 492/2011 obmedzuje na ustanovenie, že Komisia „koná v úzkej spolupráci s ústrednými orgánmi verejnej správy členských štátov“ bez toho, aby ju poveril vytvorením nového procesného, inštitucionalizovaného rámca s cieľom zaviesť tieto opatrenia. V tomto zmysle sa Európsky parlament pýta, či vykonávací právny akt je vo všeobecnosti vhodný na vytvorenie inštitucionálneho rámca, ktorý podmieni postup, ktorý je potrebné nasledovať pre prijatie iných právnych aktov, hoci by tieto iné právne akty boli prísne vykonávacie.
95.
Európsky parlament okrem iného tvrdí, že jedna časť otázok, ktoré je potrebné konzultovať so správnou radou, sa týka prvkov, ktoré podľa jeho názoru nie sú ani presné, ani čisto technické, ale dopĺňajú legislatívny právny akt. Aj za predpokladu v čisto hypotetickom význame, že Charta siete EURES zahŕňa opatrenia, ktoré predpokladajú vykonávacie právne akty, ktoré by Komisia mohla prijať v súlade s článkom 38 nariadenia č. 492/2011, Európsky parlament vo svojej replike tvrdí, že článok 10 ods. 1 napadnutého rozhodnutia tým, že stanovuje konzultáciu so správnou radou siete EURES, dopĺňa novú procesnú podmienku pre prijatie takýchto opatrení, čo nevyplýva z vyššie uvedeného článku 38. Okrem toho by došlo k potenciálnemu prekrývaniu medzi právomocami poradného výboru a technického výboru uvedených v článkoch 21 a 29 nariadenia č. 492/2011 na jednej strane a právomocí správnej rady siete EURES na strane druhej. Európsky parlament tvrdí, že normotvorca už vytvoril orgány, ktoré musia Komisii pomáhať s uskutočňovaním politiky týkajúcej sa nariadenia bez toho, aby Komisia bola poverená doplniť inštitucionálny rámec ustanovený samotným nariadením.
96.
Podľa názoru Komisie správna rada siete EURES by vo svojej úlohe „Európskeho úradu pre koordináciu“ Komisii poskytovala usmernenia, pričom prispieva k uskutočňovaniu vykonávacích úloh udelených Komisii s cieľom zabezpečiť jednotné uplatňovanie ustanovení nariadenia č. 492/2011. Nejde pritom o komitologickú štruktúru, keďže jej cieľom nie je zabezpečiť dohľad členských štátov v súvislosti s vykonávacími právomocami Komisie. Ide o funkčný a nástrojový orgán so zreteľom na vykonávacie právomoci Komisie, o ktorého použití v rámci svojich právomocí rozhoduje Komisia, aby zabezpečila zavedenie činností nevyhnutných na vykonanie cieľov stanovených nariadením č. 492/2011.
97.
Komisia vo svojej duplike dopĺňa, že správna rada siete EURES je poverená pomáhať jej vo všeobecnosti pri propagácii vývoja siete EURES, zatiaľ čo technický výbor uvedený v článku 29 nariadenia č. 492/2011 zodpovedá za technické otázky v oblasti slobody pohybu a zamestnanosti pracovníkov vo všeobecnosti.
b) Analýza
98.
Ako sa uvádza v bodoch 33 až 36, sieť EURES je vyjadrením systému toku informácií, ktorý má podľa nariadenia č. 492/2011 existovať medzi špecializovanými službami členských štátov v oblasti zamestnanosti a medzi týmito službami a Komisiou s cieľom uľahčiť obsadzovanie voľných pracovných miest a vybavovanie žiadostí o zamestnanie v prospech slobody pohybu pracovníkov v rámci Únie.
99.
Podľa môjho názoru táto inštitucionalizácia sa musí uskutočniť prostredníctvom orgánov a inštitúcií už zriadených nariadením č. 492/2011, a jej konkrétnym prejavom by malo byť zriadenie systému vzťahov a komunikácie medzi nimi. Pojmom „sieť“ veľmi správne poukazuje na tento systém vzťahov siete EURES, keďže v ňom ide o to, aby sa v praxi dosiahla „spolupráca medzi členskými štátmi a s Komisiou“ a zaviedol „spôsob obsadzovania voľných pracovných miest“, čo je predmetom jednotlivých oddielov, na ktorých je postavená kapitola II nariadenia č. 492/2011.
100.
Samotné nariadenie č. 492/2011 stanovilo konkrétne subjekty zapojené do obsadzovania voľných pracovných miest a orgány, prostredníctvom ktorých je potrebné uskutočniť spoluprácu medzi členskými štátmi navzájom a medzi členským štátmi a Komisiou, to znamená vnútroštátne špecializované služby a Európsky úrad pre koordináciu.
101.
Na základe uvedeného vykonávacia právomoc, ktorú Komisii zveruje článok 38 nariadenia č. 492/2011, nemôže znamenať právomoc zriadiť nové orgány spolu s tými, ktoré už uviedol alebo zriadil normotvorca, keďže to by išlo nad rámec toho, čo predstavuje uplatnenie vykonávacej právomoci, a najmä nad rámec úlohy „spresniť normatívny obsah“ právneho aktu normotvorcu opäť v súlade s bodom odôvodnenia 52 už citovaného rozsudku Komisia/Parlament a Rada. Inak povedané, o tom, ktoré orgány a inštitúcie sa musia zúčastniť na systéme oznamovania a obsadzovania voľných pracovných miest a vybavovania žiadostí o zamestnanie vo vnútri Únie, rozhodlo nariadenie č. 492/2011, pričom prináleží Komisii, aby pri výkone svojej vykonávacej právomoci objasnila a organizovala vzťah medzi týmito orgánmi a inštitúciami, čím sa vytvára sieť, v ktorej sú všetky orgány a inštitúcie účinne navzájom prepojené.
102.
V kontexte nariadenia č. 492/2011 a v zmysle článku 38 sa „vykonávacie opatrenia“ ustanovení nariadenia, ktoré musí prijať Komisia, musia napríklad týkať spresnenia obsahu úloh a zodpovednosti orgánov zriadených samotným nariadením, ako je prípad Európskeho úradu pre koordináciu, zriadeného článkom 18 nariadenia č. 492/2011, a ktorého úlohy sú vymedzené v článku 19 tohto nariadenia, pričom sú predmetom konkrétnejšej formulácie v článku 4 napadnutého rozhodnutia. Alebo ich predmetom môže byť vymedzenie úloh a zodpovednosti vnútroštátnych špecializovaných služieb, ktoré v súlade s nariadením musia zabezpečiť spoluprácu medzi členskými štátmi navzájom a členskými štátmi a Komisiou, ako uvádza článok 5 napadnutého rozhodnutia. Alebo, nakoniec, sa môžu týkať vytvorenia zoznamu služieb poskytovaných sieťou, ako to nastáva v prípade článku 7 napadnutého rozhodnutia.
103.
Vykonávacia právomoc však neposkytuje dostatočný základ na vytvorenie nového orgánu, ktorému by sa zverilo uplatňovanie rovnakého druhu hmotnoprávnych úloh, ktoré nariadenie udeľuje orgánom, ktoré uznáva za subjekty obsadzovania voľných pracovných miest a vybavovania žiadostí o zamestnanie. Komisia v konečnom dôsledku nemôže vytvoriť funkčný ekvivalent Európskeho úradu pre koordináciu alebo službu, ktorej by sa priznali príslušné právomoci vnútroštátnych služieb zamestnanosti.
104.
Zastávam názor, že správna rada siete EURES nespĺňa tento druh „inštitucionalizácie“. Ide skôr o orgán, ktorého úloha pozostáva z poradenstva Komisii v súvislosti s otázkami, ktoré výlučne súvisia s fungovaním samotnej siete ako systému zodpovedného za vzťahy a komunikáciu medzi jeho aktérmi.
105.
Jej poslanie je v súlade s článkom 8 ods. 1 napadnutého rozhodnutia pomáhať „Komisii, Európskemu úradu pre koordináciu a národným úradom pre koordináciu pri propagácii vývoja siete EURES a dohľade nad ňou“ (
24
) a v súlade s odsekom 7 tohto ustanovenia poskytovať rade poradenstvo „o otázkach týkajúcich sa strategického plánovania, rozvoja, vykonávania, monitorovania a hodnotenia služieb a činností uvedených v tomto rozhodnutí“, ako môžu byť stratégie, operačné ciele a pracovné programy siete alebo správy vyžadované článkom 17 nariadenia č. 492/2011.
106.
Úloha „propagovať vývoj siete EURES a dohliadať nad ním“ sa striktne týka fungovania siete ako takej bez toho, aby to ovplyvnilo jej aktérov alebo zasiahlo do fungovania jej komunikačných systémov alebo do systému obsadzovania voľných pracovných miest a vybavovania žiadostí o zamestnanie. V konečnom dôsledku ide o zabezpečenie toho, že systém, na ktorom sa zakladá sieť, slúži efektívne k lepšiemu vzťahu medzi aktérmi systému.
107.
Zdá sa mi, že poradenstvo v oblasti strategického plánovania rozvoja, vykonávania, monitorovania a hodnotenia služieb a činností siete EURES patrí do rovnakej oblasti ako propagácia vývoja siete EURES a dohľad nad ním. V tomto zmysle sa domnievam, že to nejde nad rámec uplatňovania vykonávacej právomoci.
108.
Predovšetkým si nemyslím, v porovnaní s tým, čo tvrdí Európsky parlament, že sa správna rada siete EURES môže prekrývať vo svojich úlohách s technickým alebo poradným výborom. Poradný výbor v súlade s článkom 21 nariadenia č. 492/2011 pomáha Komisii pri „posudzovaní všetkých otázok vyplývajúcich z uplatňovania Zmluvy o fungovaní Európskej únie a za opatrenia prijaté na jej vykonanie vo veciach súvisiacich so slobodou pohybu pracovníkov a ich zamestnávaním“. Poradný výbor zas v súlade s článkom 29 toho istého nariadenia pomáha Komisii „pri príprave, podpore a následnom zabezpečovaní technických prác a opatrení na vykonávanie tohto nariadenia a všetkých doplňujúcich opatrení“. V oboch prípadoch sa podľa môjho názoru úlohy oboch výborov odohrávajú v širšej hmotnoprávnej (poradný výbor) alebo špecifickejšej oblasti (technický výbor), ako je správna rada siete EURES (ktorá sa obmedzuje na fungovanie siete ako takej).
109.
Na základe uvedeného zastávam názor, že žaloba v súvislosti s článkom 8 napadnutého rozhodnutia nemôže byť úspešná.
8. Článok 10 napadnutého rozhodnutia
110.
V článku 10 napadnutého rozhodnutia sa stanovuje:
„1.   Komisia prijme Chartu siete EURES v súlade s postupmi stanovenými v článku 12 ods. 2, článku 13 ods. 2, článku 19 ods. 1 a článku 20 nariadenia č. 492/2011 po konzultácii so správnou radou siete EURES zriadenou podľa článku 8 tohto rozhodnutia.
2.   Na základe zásady, že všetky voľné pracovné miesta a žiadosti o zamestnanie, ktoré zverejní niektorý z členov siete EURES, musia byť prístupné v celej Únii, chartou siete EURES sa stanoví najmä:
a)
zoznam služieb EURES, v ktorom budú uvedené univerzálne a doplnkové služby, ktoré majú poskytovať členovia a partneri siete EURES vrátane priraďovania voľných pracovných miest k vhodným žiadostiam o zamestnanie, akými sú individuálne konzultácie a poradenstvo klientom, či už ide o uchádzačov o zamestnanie, pracovníkov alebo zamestnávateľov;
…
d)
operačné ciele siete EURES, normy kvality, ktoré sa majú uplatňovať, ako aj povinnosti členov a partnerov siete EURES, a to:
…
ii)
informácie o trhu práce, informácie o životných a pracovných podmienkach, informácie o pracovných ponukách a dopyte po práci, informácie o stážach a učňovskej praxi, opatrenia na podporu mobility mládeže, získavania zručností, informácie o prekážkach mobility, ktoré musia poskytnúť svojim klientom a ostatným účastníkom siete v spolupráci s ďalšími príslušnými európskymi službami alebo sieťami;
iii)
opisy úloh a kritériá na vymenovanie národných koordinátorov, poradcov siete EURES a ďalších kľúčových pracovníkov na vnútroštátnej úrovni;
iv)
odbornú prípravu a kvalifikáciu požadovanú od pracovníkov siete EURES a podmienky a postupy pri organizovaní návštev a úloh úradníkov a odborných pracovníkov;
…“
a) Tvrdenia účastníkov konania
111.
Európsky parlament odkazuje na vyššie uvedené odseky článku 10 s cieľom napadnúť ustanovenie, keďže stanovuje prijatie tzv. „Charty siete EURES“ samotnou Komisiou v súlade s postupom stanoveným v uvedenom článku 10, to znamená stanoveným samotnou Komisiou. Nad rámec toho, čo sa obmedzuje vykonať, by si Komisia podľa názoru odvolateľa „sama udelila právomoc“ vydať nový vykonávací právny akt. Podľa Európskeho parlamentu by článok 10 zahrnutím medzi nariadenie č. 492/2011 a budúcej Charty siete EURES stratil celú vykonávaciu povahu v zmysle článku 291 ZFEÚ. Pokiaľ ide o obsah článku 10, Európsky parlament odmieta, že dopĺňa obsah základného právneho aktu spôsobom, ktorý nezodpovedá vykonávaciemu právnemu aktu.
112.
Komisia tvrdí, že druh informácií obsiahnutých v Charte je iba ten, ktorý vymedzuje článok 12 ods. 1 nariadenia č. 492/2011. Úlohy a kritériá určenia pracovníkov vnútroštátnych orgánov sú už stanovené v každom členskom štáte. Pokiaľ ide o odbornú prípravu osôb zapojených do činnosti siete EURES, Charta sa pre Komisiu obmedzuje len na stanovenie technických noriem nevyhnutných na vykonávanie článku 12 ods. 3 nariadenia č. 492/2011. Keďže nejde o záväzný právny akt, Charta nezahŕňa žiadnu „oddelenú“ povinnosť poskytnúť informácie, ale iba odkazuje na povinnosti už stanovené v článku 12 nariadenia a zabezpečuje ich jednotné vykonávanie.
b) Analýza
113.
Článok 10 napadnutého rozhodnutia je určite osobitné ustanovenie. Nestanovuje sa v ňom tzv. „Charta siete EURES“, ale jednoducho sa uvádza, že Komisia musí prijať uvedenú Chartu, pričom uvedie, aký má mať obsah.
114.
Podľa môjho názoru tým napadnuté rozhodnutie neprijalo opatrenie na vykonanie nariadenia č. 492/2011, ale toto opatrenie len oznámilo. Iba ak by došlo k realizácii tohto oznámenia, bude možné stanoviť, či Komisia konala v súlade s vykonávacou právomocou, ktorú jej udelil článok 38 nariadenia č. 492/2011.
115.
V tomto zmysle je možné tvrdiť, že v tomto bode je žaloba neprípustná, keďže je zameraná proti ustanoveniu, ktoré v skutočnosti nemá žiadny právny účinok, keďže na jednej strane samo osebe nestanovuje Chartu siete EURES a na druhej strane ukladá Komisii povinnosť, ktorú jej už ukladá článok 38 nariadenia č. 492/2011, to znamená, aby prijala vykonávacie opatrenie nevyhnutné na vykonávanie tohto nariadenia. To v prípade, že Charta siete EURES bude skutočne nevyhnutným opatrením; ak by ním nebola, Komisia by sama sebe uložila povinnosť, od ktorej by sa zákonne mohla dištancovať.
116.
Článok 10 teda v žiadnom prípade nemá žiadny právny účinok, keďže povinnosť, ktorá sa v ňom stanovuje je buď nadbytočná alebo, keďže si ju uložil sám autor daného rozhodnutia, je neexistujúca.
117.
V zmysle toho, čo je uvedené v rozsudku zo 6. apríla 2000, Španielsko/Komisia (
25
), by išlo o vyhlásenie o zámere, ktorý by sa mal spresniť v budúcich právnych aktoch; ktoré by prípadne v zmysle ich schopnosti mať právne účinky mohli byť predmetom námietky pred Súdnym dvorom.
118.
V dôsledku toho musí byť žaloba v tomto bode zamietnutá.
119.
V súvislosti s týmto ustanovením sa domnievam, že je tiež potrebné zamietnuť námietku podanú proti článku 7 ods. 2 napadnutého rozhodnutia v časti, v ktorej vyžaduje od Komisie opis zoznamu služieb siete EURES. A to preto, že týmto postupom sa jednoducho oznamuje prijatie vykonávacieho opatrenia zo strany Komisie, to znamená, že sa nevytvára povinnosť odlišná od tej, ktorú ukladá článok 38 nariadenia č. 492/2011, a preto ide o ustanovenia, ktoré samy osebe nie sú právne záväzné.
120.
Nad rámec uvedeného zostáva článok 7 ods. 3, ktorý tak, ako sa uvádza v bodoch 87 až 91, má za následok možnosť zahrnúť do siete doplnkové služby existujúce v členských štátoch.
IV – O účinkoch zrušenia
121.
Z dôvodov uvedených v bodoch 25 až 28 a keďže súhlasím s názorom účastníkov konania v tom zmysle, že ide o ustanovenia, ktoré sú úplne oddeliteľné od napadnutého rozhodnutia ako celku, domnievam sa, že vyhlásenie neplatnosti, ktoré navrhujem Súdnemu dvoru, môže byť obmedzené na dve ustanovenia, na ktorých neplatnosť som poukázal.
122.
Vzhľadom na obsah ustanovení, ktorých zrušenie navrhujem, sa domnievam, že nie je potrebné zachovať ich účinky až do nadobudnutia účinnosti ustanovení, ktoré ich môžu nahradiť.
V – Trovy konania
123.
V súlade s článkom 138 ods. 2 rokovacieho poriadku navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.
VI – Návrh
124.
Vzhľadom na uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.
Vyhlásil za neprípustné námietky protiprávnosti týkajúce sa článku 7 ods. 2 a článku 10 vykonávacieho rozhodnutia Komisie z 26. novembra 2012 (rozhodnutie 2012/733/EÚ).
2.
Vyhlásil za neplatný článok 4 ods. 3 písm. b) vykonávacieho rozhodnutia Komisie z 26. novembra 2012 (rozhodnutie 2012/733/EÚ), pokiaľ ide o to, že Európsky úrad pre koordináciu poveruje, aby „rozvinul všeobecný prístup k mobilite v súlade s Európskou stratégiou zamestnanosti“.
3.
V zostávajúcej časti žalobu zamietol.
4.
Rozhodol, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: španielčina.
(
2
)	Vec C‑427/12, Komisia/Parlament a Rada.
(
3
)	Rozhodnutie 2012/733/EÚ (Ú. v. EÚ L 328, s. 21).
(
4
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 492/2011 z 5. apríla 2011 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Únie (Ú. v. EÚ L 141, 27.5.2011, s. 1).
(
5
)	Návrhy vo veci Komisia/Parlament a Rada (C‑427/12, EU:C:2013:871).
(
6
)	Nariadenie Rady z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2) zmenené a doplnené nariadením Rady (EHS) č. 2434/92 z 27. júla 1992 (Ú. v. ES L 245, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 15).
(
7
)	Rozhodnutie Komisie z 23. decembra 2002, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68, pokiaľ ide o obsadzovanie voľných pracovných miest a žiadosti o zamestnanie (Ú. v. ES L 5, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 289).
(
8
)	Rozsudok Komisia/Parlament a Rada (EU:C:2014:170), bod 36.
(
9
)	Tamže.
(
10
)	Okolnosť, ktorú zdôraznil generálny advokát Jääskinen v bode 49 svojich návrhov vo veciach Rada a Komisia/Stichtung Natuur en Milieu a Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P a C‑405/12 P, EU:C:2014:309).
(
11
)	Odôvodnenie 9.
(
12
)	V súlade s ustálenou judikatúrou nevyhnutná podmienka pre čiastočné zrušenie právneho aktu Únie. Za všetky rozsudok Francúzsko/Európsky parlament a Rada (C‑244/03, EU:C:2005:299), body 12 a 21.
(
13
)	V zmysle článku 1 napadnutého rozhodnutia „s cieľom splniť povinnosti stanovené v kapitole II nariadenia (EÚ) č. 492/2011 Komisia spolu s členskými štátmi zriaďuje a prevádzkuje sieť Európskych služieb zamestnanosti s názvom EURES“.
(
14
)	Ide o návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o Európskom sociálnom fonde a o zrušení nariadenia (EHS) č. 1081/2006 [KOM(2011) 607 final/2 – 2011/0268 (COD) zo 14. marca 2012] a návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o programe Európskej únie v oblasti sociálnej zmeny a inovácie (ďalej len „návrh nariadenia PCIS“) [KOM(2011) 609 v konečnom znení zo 6. októbra 2011].
(
15
)	Presnejšie na jej pokračovanie bola zriadená predmetná sieť rozhodnutím Komisie č. 93/569/EHS z 22. októbra 1993 o vykonávaní nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 274, s. 32) a zmenená rozhodnutím Komisie č. 2003/8/ES z 23. decembra 2002.
(
16
)	V zmysle článku 80 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 528/2012 z 22. mája 2012 o sprístupňovaní biocídnych výrobkov na trh a ich používaní (Ú. v. EÚ L 167, s. 1) Komisia prijme vykonávacie nariadenie, v ktorom stanoví poplatky, ktoré sa majú platiť Európskej chemickej agentúre, platobné podmienky a pravidlá vymedzujúce okrem iného podmienky na zníženie poplatkov.
(
17
)	Komisia/Parlament a Rada (EU:C:2014:170), bod 40.
(
18
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
19
)	Napríklad rozsudok Parlament/Komisia (C‑355/10, EU:C:2012:516), bod 65.
(
20
)	Rozsudok Job Centre (C‑55/96, EU:C:1997:603).
(
21
)	Bod 29 repliky.
(
22
)	Body 20 až 22 dupliky.
(
23
)	Článok 6 ods. 5 napadnutého rozhodnutia stanovuje, že „partner siete EURES, ktorý neposkytuje konkrétnu doplnkovú službu uvedenú v zozname služieb EURES, zabezpečuje, aby žiadosti o poskytnutie tejto služby boli postúpené ďalším partnerom siete EURES, ktorí túto službu ponúkajú“.
(
24
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
25
)	Vec C‑443/97 (EU:C:2000:190), body 27 až 36.