62022CC0600
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 11. apríla 2024 (
1
)
Vec C‑600/22 P
Carles Puigdemont i Casamajó,
Antoni Comín i Oliveres
proti
Európskemu parlamentu
„Odvolanie – Inštitucionálne právo – Poslanci Európskeho parlamentu – Rozhodnutia, ktorými odvolateľom ako zvoleným poslancom Európskeho parlamentu nebolo umožnené, aby v ňom zasadali ako poslanci, a ktorými boli zbavení všetkých súvisiacich práv – Žaloba o neplatnosť a náhradu škody“
Úvod
1.
Skutkové okolnosti, ktoré viedli k tomuto sporu, sa viažu na referendum „o sebaurčení“, ktoré sa konalo v Katalánsku (Španielsko) 1. októbra 2017, a na právne a politické vplyvy tejto udalosti. Súdny dvor už mal príležitosť zaoberať sa dôsledkami týchto skutkových okolností z hľadiska práva Únie, keďže niektoré osoby zapojené do predmetných udalostí sa úspešne zúčastnili na voľbách do Európskeho parlamentu.
2.
Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku Junqueras Vies (
2
) najmä o tom, v ktorom okamihu zvolený kandidát získava postavenie poslanca Parlamentu. Prejednávané odvolanie sa týka z veľkej časti výkladu tohto rozsudku a záverov, ktoré z neho vyplývajú.
3.
V súlade s pokynmi Súdneho dvora sa v týchto návrhoch sústredím na prvý odvolací dôvod, ktorý je v prejednávanej veci najdôležitejší a ktorý vyvoláva otázky ústavnej povahy pre právo Únie – otázky postavenia poslancov Parlamentu a rozdelenia právomocí medzi Úniu a členské štáty, pokiaľ ide o voľbu týchto poslancov. Je to zároveň odvolací dôvod, ktorému účastníci konania venovali podstatnú časť svojich písomných podaní.
Právny rámec
4.
Článok 9 protokolu (č. 7) o výsadách a imunitách Európskej únie (
3
), ktorý je pripojený k Zmluve o EÚ a Zmluve o fungovaní EÚ (ďalej len „protokol“), stanovuje:
„Členovia Európskeho parlamentu požívajú v priebehu zasadnutia:
a)
na území ich vlastného štátu imunitu priznanú členom ich parlamentu;
b)
na území ktoréhokoľvek iného členského štátu imunitu proti zadržaniu a právomoci súdov.
Imunita sa obdobne vzťahuje na členov Európskeho parlamentu počas ich cesty z miesta a do miesta jeho zasadnutia.
Imunita sa neuplatní, ak je člen Európskeho parlamentu pristihnutý pri páchaní trestného činu, a tiež nezabráni Európskemu parlamentu vo výkone jeho práva zbaviť imunity niektorého zo svojich členov.“
5.
Akt o priamych a všeobecných voľbách poslancov Európskeho parlamentu [neoficiálny preklad], pripojený k rozhodnutiu Rady 76/787/ESUO, EHS, Euratom z 20. septembra 1976 (
4
) [neoficiálny preklad], zmenený rozhodnutím Rady 2002/772/ES, Euratom z 25. júna 2002 a z 23. septembra 2002 (
5
) (ďalej len „akt o voľbách“), upravuje na úrovni práva Únie voľby do Parlamentu. Článok 8 prvý odsek tohto aktu stanovuje:
„S výhradou ustanovení tohto aktu sa volebný postup v každom členskom štáte upravuje vnútroštátnymi predpismi.“ [neoficiálny preklad]
6.
Článok 12 uvedeného aktu znie:
„Európsky parlament skúma osvedčenia poslancov Európskeho parlamentu. Na tento účel berie na vedomie výsledky oficiálne vyhlásené členskými štátmi a rozhoduje vo všetkých sporoch, ktoré môžu vyplynúť z ustanovení tohto aktu[,] okrem tých, ktoré vyplynú z vnútroštátnych ustanovení, na ktoré tento akt odkazuje.“ [neoficiálny preklad]
7.
Článok 13 ods. 1 tohto aktu stanovuje:
„Kreslo sa uvoľní, ak sa mandát poslanca Parlamentu skončí v dôsledku odstúpenia, úmrtia alebo odňatia mandátu.“ [neoficiálny preklad]
8.
Vnútornú organizáciu Parlamentu upravuje jeho rokovací poriadok. Článok 3 rokovacieho poriadku uplatniteľného na deviate volebné obdobie (2019 – 2024) (ďalej len „rokovací poriadok“) stanovuje:
„1.   Po všeobecných voľbách do [P]arlamentu predseda Parlamentu požiada príslušné orgány členských štátov, aby Parlamentu bezodkladne oznámili mená zvolených poslancov, aby všetci poslanci mohli zaujať svoje miesta v Parlamente s účinnosťou od otvorenia prvej schôdze po voľbách.
Predseda Parlamentu zároveň upozorní uvedené orgány na príslušné ustanovenia aktu [o voľbách] a požiada ich, aby urobili potrebné opatrenia na zabránenie akejkoľvek nezlučiteľnosti funkcií s funkciou poslanca [P]arlamentu.
2.   Poslanci, o zvolení ktorých bol Parlament informovaný, podajú predtým, ako zaujmú svoje miesto v Parlamente, písomné vyhlásenie, že nevykonávajú žiadnu funkciu nezlučiteľnú s funkciou poslanca [P]arlamentu v zmysle článku 7 ods. 1 alebo 2 aktu [o voľbách]. Toto vyhlásenie sa musí podať po všeobecných voľbách podľa možnosti najneskôr šesť dní pred prvým rokovaním Parlamentu po voľbách. Kým nebudú osvedčenia o zvolení za poslancov preskúmané, alebo kým nebude prijaté rozhodnutie v akomkoľvek spore a za predpokladu, že poslanci už predtým podpísali vyššie uvedené písomné vyhlásenie, zaujmú miesto v Parlamente a jeho orgánoch a požívajú všetky práva s tým spojené.
Ak sa na základe skutočností preukázateľných z verejne prístupných zdrojov zistí, že poslanec vykonáva funkciu, ktorá je nezlučiteľná s funkciou poslanca [P]arlamentu v zmysle článku 7 ods. 1 alebo 2 aktu [o voľbách], Parlament na základe informácií od svojho predsedu potvrdí uvoľnenie mandátu.
3.   Na základe správy gestorského výboru Parlament bezodkladne preskúma osvedčenia o zvolení za poslanca a rozhodne o platnosti mandátu každého novozvoleného poslanca a tiež o všetkých sporoch, ktoré mu boli postúpené podľa ustanovení aktu [o voľbách], okrem tých, ktoré podľa uvedeného aktu patria výlučne do rozsahu pôsobnosti vnútroštátnych ustanovení, na ktoré odkazuje uvedený akt.
Podkladom pre správu výboru je úradné oznámenie každého členského štátu o celkových výsledkoch volieb s menami zvolených kandidátov a prípadných náhradníkov, a to v poradí podľa výsledkov volieb.
Platnosť mandátu poslanca nie je možné potvrdiť, pokiaľ neboli urobené písomné vyhlásenia požadované podľa tohto článku a prílohy I k tomuto rokovaciemu poriadku.
…“
Okolnosti predchádzajúce sporu, napadnutý rozsudok, konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
9.
Páni Carles Puigdemont i Casamajó a Antoni Comín i Oliveres sa svojím odvolaním domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 6. júla 2022, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (T‑388/19, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2022:421), ktorým Všeobecný súd zamietol ako neprípustnú ich žalobu o zrušenie pokynu predsedu Parlamentu (
6
) z 29. mája 2019, ktorým im bol odmietnutý prístup k využitiu služby privítania a pomoci ponúkanej novozvoleným európskym poslancom (ďalej len „pokyn z 29. mája 2019“), a odmietnutia tohto predsedu priznať im postavenie poslanca Parlamentu a ujať sa naliehavým spôsobom iniciatívy na potvrdenie ich výsad a imunít na základe článku 8 rokovacieho poriadku, obsiahnuté v liste zaslanom odvolateľom 27. júna 2019 (ďalej len „akt z 27. júna 2019“).
Okolnosti predchádzajúce sporu
10.
Okolnosti predchádzajúce sporu sú uvedené v bodoch 13 až 36 napadnutého rozsudku. Možno ich zhrnúť takto.
11.
Pán Puigdemont i Casamajó bol prezidentom Generalitat de Cataluña (najvyšší orgán verejnej moci v Katalánsku, Španielsko) a pán Comín i Oliveres bol členom Gobierno autonómico de Cataluña (autonómna vláda Katalánska, Španielsko) v čase prijatia Ley 19/2017 del Parlament de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (zákon parlamentu Katalánska č. 19/2017 o úprave referenda o sebaurčení) zo 6. septembra 2017 (
7
) a Ley 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoriedad jurídica y fundacional de la República (zákon parlamentu Katalánska č. 20/2017 o právnej a ústavnej zmene Republiky) z 8. septembra 2017 (
8
), ako aj v čase konania referenda o sebaurčení 1. októbra 2017, ktoré bolo stanovené v prvom z týchto dvoch zákonov, ktorého účinnosť bola medzitým pozastavená rozhodnutím Tribunal Constitucional (Ústavný súd, Španielsko).
12.
Po prijatí uvedených zákonov a realizácii uvedeného referenda Ministerio fiscal (prokuratúra, Španielsko), Abogado del Estado (štátny zástupca, Španielsko) a Partido político VOX (politická strana VOX, Španielsko) začali trestné stíhanie najmä proti odvolateľom, ktorým vytýkali najmä spáchanie trestných činov „vzbury“ a „sprenevery verejných finančných prostriedkov“. Uznesením z 9. júla 2018 Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) vyhlásil odvolateľov za neprítomných v dôsledku ich odchodu zo Španielska a prerušil trestné konanie až do času, kým budú nájdení.
13.
Odvolatelia následne kandidovali a boli zvolení vo voľbách do Parlamentu, ktoré sa konali v Španielsku 26. mája 2019.
14.
Pokynom z 29. mája 2019 dal predseda Parlamentu pokyn generálnemu tajomníkovi tejto inštitúcie, aby sa jednak všetkým kandidátom zvoleným v Španielsku odmietol prístup do „welcome village“, ako aj prístup k využitiu pomoci poskytovanej novozvoleným kandidátom do Parlamentu (ďalej len „osobitná privítacia služba“) a jednak aby im bola pozastavená akreditácia, kým Parlament nedostane oficiálne potvrdenie o ich zvolení v súlade s článkom 12 aktu o voľbách.
15.
Dňa 13. júna 2019 Junta Electoral Central (Ústredná volebná komisia, Španielsko) prijala rozhodnutie nazvané „Vyhlásenie o poslancoch zvolených do Európskeho parlamentu vo voľbách, ktoré sa konali 26. mája 2019“ (
9
) (ďalej len „vyhlásenie z 13. júna 2019“). V tomto vyhlásení sa uvádzalo, že Ústredná volebná komisia pristúpila k novému sčítaniu hlasov na národnej úrovni vo voľbách, k prideleniu príslušných kresiel každému z uchádzačov a k vyhláseniu mien zvolených kandidátov, medzi ktorými boli aj odvolatelia. Uvádzalo sa v ňom tiež, že 17. júna 2019 zložia zvolení kandidáti prísahu o dodržiavaní španielskej Ústavy, vyžadovanú článkom 224 ods. 2 Ley orgánica 5/1985 del Régimen Electoral General (organický zákon č. 5/1985, ktorým sa ustanovuje všeobecný volebný režim) z 19. júna 1985 (
10
) v znení neskorších predpisov (ďalej len „zákon o voľbách“).
16.
Listom zo 14. júna 2019 odvolatelia požiadali predsedu Parlamentu, aby vzal na vedomie výsledky volieb z 26. mája 2019, ako boli uvedené vo vyhlásení z 13. júna 2019, aby vzal späť pokyn z 29. mája 2019, a teda mohli mať prístup do priestorov Parlamentu a mohli využiť osobitnú privítaciu službu, a napokon aby im umožnil ujať sa mandátu a požívať práva súvisiace s ich postavením ako členov Parlamentu od 2. júla 2019, teda dátumu začatia prvého plenárneho zasadnutia po voľbách.
17.
Dňa 15. júna 2019 vyšetrovací sudca Tribunal Supremo (Najvyšší súd) zamietol žiadosť odvolateľov o zrušenie vnútroštátnych zatykačov vydaných proti nim španielskymi trestnými súdmi s cieľom súdiť ich v rámci trestného konania uvedeného v bode 12 vyššie. Dňa 20. júna 2019 Ústredná volebná komisia odmietla, aby odvolatelia zložili prísahu, ktorú si vyžaduje článok 224 ods. 2 zákona o voľbách, prostredníctvom písomného vyhlásenia urobeného pred notárom v Belgicku alebo prostredníctvom splnomocnencov vymenovaných formou notárskej zápisnice v Belgicku, lebo túto prísahu treba podľa nej zložiť osobne.
18.
Dňa 17. júna 2019 Ústredná volebná komisia oznámila Parlamentu zoznam kandidátov zvolených v Španielsku (ďalej len „oznámenie zo 17. júna 2019“), v ktorom neboli uvedené mená odvolateľov. Dňa 20. júna 2019 Ústredná volebná komisia oznámila Parlamentu, že odvolatelia nezložili prísahu o dodržiavaní španielskej Ústavy a v súlade s článkom 224 ods. 2 zákona o voľbách teda vyhlásila, že sa uvoľnili kreslá pridelené odvolateľom v Parlamente, ako aj že sa im dočasne pozastavujú všetky výsady súvisiace s ich funkciou, až kým nezložia túto prísahu (ďalej len „oznámenie z 20. júna 2019“).
19.
Listom z 27. júna 2019 (ďalej len „list z 27. júna 2019“) predseda Parlamentu odpovedal najmä na list odvolateľov zo 14. júna 2019 a v podstate im oznámil, že s nimi nemôže zaobchádzať ako s budúcimi poslancami Parlamentu z dôvodu, že ich mená nie sú uvedené na zozname zvolených kandidátov, ktorých mená boli oficiálne oznámené španielskymi orgánmi.
20.
Dňa 28. júna 2019 sa odvolatelia žalobou zapísanou pod číslom T‑388/19 domáhali, aby Všeobecný súd jednak zrušil pokyn z 29. mája 2019 a jednak zrušil jednotlivé akty, ktoré boli podľa nich obsiahnuté v liste z 27. júna 2019, a to po prvé odmietnutie predsedu Parlamentu vziať na vedomie výsledky volieb z 26. mája 2019, po druhé vyhlásenie predsedu Parlamentu o uvoľnení mandátu, ktorý bol pridelený každému z odvolateľov, po tretie odmietnutie predsedu Parlamentu umožniť im ujať sa mandátu, vykonávať mandát poslanca Európskeho parlamentu a zasadať v Parlamente od začiatku prvej schôdze po voľbách z 26. mája 2019 a po štvrté odmietnutie predsedu Parlamentu ujať sa naliehavým spôsobom iniciatívy na základe článku 8 rokovacieho poriadku s cieľom potvrdiť ich výsady a imunity.
21.
V ten istý deň odvolatelia pripojili k svojej žalobe návrh na nariadenie predbežného opatrenia, ktorým sa domáhali odkladu výkonu jednotlivých rozhodnutí Parlamentu, ktoré súhrnne znamenali odmietnutie uznania ich postavenia poslancov Parlamentu. Žiadali tiež uložiť Parlamentu povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia vrátane potvrdenia ich výsad a imunít založených na článku 9 protokolu, aby im bolo umožnené zasadať v Parlamente od začatia prvej schôdze po voľbách. Uznesením z 1. júla 2019, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (
11
), predseda Všeobecného súdu zamietol návrh na nariadenie predbežného opatrenia.
22.
Súdny dvor rozsudkom Junqueras Vies najmä rozhodol, že osobu, ktorá bola oficiálne vyhlásená za zvolenú do Európskeho parlamentu, ale ktorej nebolo povolené splniť určité požiadavky upravené vnútroštátnym právom v nadväznosti na toto vyhlásenie o zvolení a nebolo jej ani umožnené dostaviť sa do Európskeho parlamentu s cieľom zúčastniť sa jeho prvého zasadnutia, treba považovať za osobu, ktorá požíva imunitu na základe článku 9 druhého odseku protokolu.
23.
Uznesením z 20. decembra 2019, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (
12
), podpredsedníčka Súdneho dvora zrušila uznesenie predsedu Všeobecného súdu z 1. júla 2019, ktorým zamietol návrh na nariadenie predbežného opatrenia, vrátila mu vec na prejednanie a rozhodla, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
24.
Na plenárnom zasadnutí 13. januára 2020 Parlament v nadväznosti na rozsudok Junqueras Vies rozhodol o vzatí na vedomie zvolenia odvolateľov do Parlamentu s účinnosťou od 2. júla 2019 (ďalej len „rozhodnutie z 13. januára 2020“).
25.
Uznesením z 19. marca 2020, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (
13
), predseda Všeobecného súdu, ktorý rozhodoval o vrátenej veci, rozhodol, že vzhľadom na rozhodnutie z 13. januára 2020 sa konanie o návrhu na nariadenie predbežného opatrenia zastavuje a o trovách konania sa rozhodne neskôr.
Napadnutý rozsudok
26.
Všeobecný súd vyhlásil napadnutý rozsudok 6. júla 2022.
27.
Všeobecný súd v bode 70 napadnutého rozsudku konštatoval, že žaloba odvolateľov sa týka jednak zrušenia pokynu z 29. mája 2019 a jednak zrušenia aktu z 27. júna 2019, teda odmietnutia predsedu Parlamentu priznať odvolateľom postavenie člena tejto inštitúcie, ktoré v podstate obsahoval list z 27. júna 2019.
28.
Pokiaľ ide o akt z 27. júna 2019, Všeobecný súd najmä rozhodol, že skutočnosť, že sa odvolatelia nemohli ujať mandátu, vykonávať mandát a zasadať v Parlamente, nevyplýva z tohto aktu, ale z uplatnenia španielskeho práva, tak ako sa odzrkadlilo v oznámeniach zo 17. a z 20. júna 2019, vo vzťahu ku ktorým ani predseda Parlamentu, ani Parlament nemal žiadnu mieru voľnej úvahy (bod 146 napadnutého rozsudku). Navyše, čo sa týka neprijatia opatrení na potvrdenie a ochranu výsad a imunít odvolateľov, Všeobecný súd v podstate rozhodol, že sa nemožno domnievať, že toto neprijatie vyplýva z aktu z 27. júna 2019 (pozri najmä body 157 a 166 napadnutého rozsudku). Všeobecný súd teda rozhodol, že žaloba týkajúca sa tohto aktu je neprípustná z dôvodu, že uvedený akt nemá záväzné právne účinky, ktoré by mohli zasiahnuť do záujmov odvolateľov, a je teda nenapadnuteľný (bod 167 napadnutého rozsudku).
29.
Pokiaľ ide o pokyn z 29. mája 2019, Všeobecný súd rozhodol, že tento pokyn nebránil odvolateľom v tom, aby vykonali administratívne kroky potrebné na to, aby sa ujali mandátu, a teda nespôsobil, že by odvolatelia nemohli vykonávať mandát od začatia prvej schôdze Parlamentu po voľbách. Nanajvýš ich pripravil o pomoc Parlamentu pri ujatí sa mandátu (body 184 a 185 napadnutého rozsudku). Všeobecný súd teda zamietol žalobu týkajúcu sa pokynu z 29. mája 2019 ako neprípustnú z rovnakých dôvodov, ako boli dôvody, ktoré uviedol v súvislosti s aktom z 27. júna 2019 (body 186 a 187 napadnutého rozsudku).
Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
30.
Dňa 16. septembra 2022 odvolatelia podali odvolanie proti napadnutému rozsudku. Parlament podal vyjadrenie k odvolaniu 8. decembra 2022 a Španielske kráľovstvo podalo vyjadrenie k odvolaniu 7. decembra 2022. Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora bolo účastníkom konania povolené podať repliku a dupliku.
31.
Svojím odvolaním odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
vrátil vec na prejednanie Všeobecnému súdu alebo subsidiárne zrušil sporné rozhodnutia a
–
uložil Parlamentu a Španielskemu kráľovstvu povinnosť nahradiť trovy konania alebo subsidiárne rozhodol, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
32.
Parlament a Španielske kráľovstvo navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie ako neprípustné alebo subsidiárne ako nedôvodné a
–
uložil odvolateľom povinnosť nahradiť trovy odvolacieho konania.
33.
Súdny dvor rozhodol, že vo veci nebude nariadené pojednávanie.
Analýza
34.
Odvolatelia uvádzajú na podporu svojho odvolania štyri odvolacie dôvody. Ako som už uviedol, v súlade s pokynmi Súdneho dvora sa vo svojich návrhoch sústredím na prvý odvolací dôvod. Pred preskúmaním opodstatnenosti tohto odvolacieho dôvodu je však potrebné zaoberať sa pochybnosťami o prípustnosti prejednávaného odvolania, ktoré vzniesli Parlament a Španielske kráľovstvo.
O prípustnosti odvolania
35.
Parlament a Španielske kráľovstvo spochybňujú prípustnosť prejednávaného odvolania ako celku v podstate z dôvodu, že odvolatelia presne neoznačili sporné body napadnutého rozsudku a dostatočne neodôvodnili svoje odvolacie dôvody, že odvolanie nie je jasné a zrozumiteľné a že odvolatelia sa v skutočnosti domáhajú opätovného preskúmania veci, o ktorej rozhodol Všeobecný súd, pričom len opakujú tvrdenia, ktoré uviedli v konaní na Všeobecnom súde. Parlament a Španielske kráľovstvo navyše spochybňujú prípustnosť viacerých konkrétnych odvolacích dôvodov a tvrdení.
36.
Odvolatelia vo svojej replike vyvracajú tieto námietky a v podstate tvrdia, že Parlament podal nesprávny, ba dokonca skreslený výklad ich odvolania.
37.
Domnievam sa, že prejednávané odvolanie by nemalo byť zamietnuté v celom rozsahu ako neprípustné. Je síce pravda, že je na niektorých miestach nejasné a opakuje sa. Faktom však zostáva, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Parlament a Španielske kráľovstvo, odvolatelia v súlade s článkom 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora presne uvádzajú body napadnutého rozsudku, ktoré spochybňujú, nesprávne právne posúdenia, ktorých sa podľa nich dopustil Všeobecný súd, ako aj právne tvrdenia na podporu svojich názorov. Naproti tomu rokovací poriadok nevyžaduje, aby boli odvolacie dôvody a tvrdenia uvedené podľa vopred stanoveného poradia a logiky. Hoci teda niektoré odvolacie dôvody a tvrdenia v prejednávanom odvolaní môžu byť skutočne neúčinné, či dokonca neprípustné, podľa môjho názoru to neplatí pre odvolanie ako celok.
38.
Prejdem teda k vecnej analýze prvého odvolacieho dôvodu.
O prvom odvolacom dôvode
39.
Prvý odvolací dôvod sa týka odmietnutia Všeobecného súdu uznať napadnuteľnosť jednak pokynu z 29. mája 2019 a jednak aktu z 27. júna 2019. Práve táto druhá časť má podľa môjho názoru kľúčový význam pre rozhodnutie prejednávanej veci. Svoju analýzu teda začnem touto druhou časťou.
O akte z 27. júna 2019
– Úvodné poznámky
40.
Pripomínam, že podľa bodu 70 napadnutého rozsudku akt z 27. júna 2019 spočíva v odmietnutí predsedu Parlamentu priznať odvolateľom postavenie poslanca Parlamentu, obsiahnutom v liste z 27. júna 2019.
41.
Toto odmietnutie vyplývalo zo skutočnosti, že hoci boli odvolatelia vyhlásení za zvolených do Parlamentu vyhlásením z 13. júna 2019, neboli zahrnutí do oznámenia zo 17. júna 2019, lebo nezložili prísahu stanovenú v článku 224 ods. 2 zákona o voľbách. Ako som už spomenul v bode 28 vyššie, Všeobecný súd konštatoval, že skutočnosť, že odvolatelia nemohli vykonávať mandát, nevyplýva z aktu z 27. júna 2019, ale z uplatnenia španielskeho práva, ktoré Parlament nemôže spochybniť (
14
), takže nemá záväzné právne účinky, ktoré by mohli zasiahnuť do záujmov odvolateľov, a preto nie je napadnuteľným aktom (
15
).
42.
Podobne ako Parlament vo svojom vyjadrení k odvolaniu nebudem analyzovať tvrdenia odvolateľov v poradí, v akom boli uvedené v odvolaní, ale v poradí, v akom Všeobecný súd uviedol svoje úvahy v napadnutom rozsudku. Pokiaľ je predmetom tretieho a štvrtého odvolacieho dôvodu odmietnutie predsedu Parlamentu ujať sa iniciatívy na potvrdenie imunity odvolateľov, ktoré je takisto obsiahnuté v akte z 27. júna 2019, nasledujúce úvahy a moje návrhy sa netýkajú tohto odmietnutia a nemajú vplyv na opodstatnenosť týchto odvolacích dôvodov.
– O obsahu listu z 27. júna 2019
43.
Odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu (
16
), že sa dopustil skreslenia skutkového stavu alebo nesprávnej právnej kvalifikácie tohto skutkového stavu v bodoch 81 až 84 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd analyzoval obsah listu, ktorý predseda Parlamentu zaslal odvolateľom, teda listu predstavujúceho akt z 27. júna 2019.
44.
Nezdá sa mi, že v tomto prípade možno konštatovať skreslenie skutkového stavu Všeobecným súdom, keďže tento skutkový stav je zhrnutý v znení listu z 27. júna 2019. V rozpore s tým, čo tvrdí Parlament, sa mi však tiež nezdá, že tieto body napadnutého rozsudku možno analyzovať iba ako konštatovanie skutkového stavu, pokiaľ ide o znenie tohto listu. V bode 76 napadnutého rozsudku Všeobecný súd totiž uviedol, že vzhľadom na judikatúru to, či akt môže byť predmetom žaloby o neplatnosť, implikuje preskúmanie vzhľadom na objektívne kritériá, „akými je obsah [tohto] aktu“. V tomto kontexte konštatovania Všeobecného súdu sformulované v bodoch 81 až 84 napadnutého rozsudku nemožno teda chápať iba ako konštatovanie skutkových okolností, ale ako právnu kvalifikáciu aktu z 27. júna 2019 vzhľadom na obsah listu, v ktorom je tento akt obsiahnutý.
45.
Odvolatelia pritom podľa môjho názoru správne tvrdia, že táto kvalifikácia je nesprávna. Ak totiž Všeobecný súd uviedol, že predseda Parlamentu listom z 27. júna 2019 iba vzal na vedomie právne postavenie odvolateľov, „o ktorom ho španielske orgány oficiálne informovali prostredníctvom oznámení zo 17. a z 20. júna 2019“, nezohľadnil skutočný význam tohto listu, ktorý je kľúčový z hľadiska jeho posúdenia ako napadnuteľného aktu, a to že predseda Parlamentu vyjadril týmto listom svoje rozhodnutie nevziať na vedomie výsledky volieb obsiahnuté vo vyhlásení z 13. júna 2019, ale len oznámenia zo 17. a z 20. júna 2019. Toto rozhodnutie je potvrdené znením listu z 27. júna 2019, podľa ktorého predseda Parlamentu „až do [doručenia] nového oznámenia španielskych orgánov“ nemôže zaobchádzať s odvolateľmi ako s budúcimi členmi tejto inštitúcie.
46.
Všeobecný súd sa teda dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď list z 27. júna 2019 kvalifikoval z hľadiska jeho obsahu ako list bez akejkoľvek rozhodovacej a konečnej povahy, hoci z neho jasne vyplývalo konečné rozhodnutie predsedu Parlamentu vziať do úvahy iba oznámenia španielskych orgánov o osobách zvolených do Parlamentu a neprihliadať na vyhlásenie z 13. júna 2019. Toto nesprávne posúdenie predstavuje podľa môjho názoru „prvotný hriech“ napadnutého rozsudku a ovplyvňuje zvyšnú časť úvah Všeobecného súdu venovanú analýze napadnuteľnosti aktu z 27. júna 2019. Nesprávne právne posúdenia uvedené nižšie v skutočnosti iba potvrdzujú toto prvotné pochybenie.
– O výklade článku 12 aktu o voľbách
47.
Odvolatelia ďalej podrobne vytýkajú Všeobecnému súdu (
17
), že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade článku 12 aktu o voľbách. Táto výhrada je podľa môjho názoru dôvodná.
48.
Všeobecný súd v prvom rade v bodoch 97 až 114 napadnutého rozsudku uviedol svoj výklad článku 12 aktu o voľbách v spojení s článkom 3 rokovacieho poriadku a s ohľadom na judikatúru Súdneho dvora, najmä rozsudok Taliansko a Donnici/Parlament (
18
). Po týchto úvahách Všeobecný súd dospel k záveru, že „na účely vykonania preskúmania osvedčení o zvolení svojich členov musí Parlament vychádzať zo zoznamu kandidátov, ktorý bol úradne oznámený vnútroštátnymi orgánmi a ktorý je, predpokladá sa, zostavený na základe oficiálne vyhlásených výsledkov a po tom, čo tieto orgány vyriešili prípadné námietky založené na uplatnení vnútroštátneho práva“. (
19
)
49.
Všeobecný súd ďalej v bodoch 116 až 119 napadnutého rozsudku uplatnil tento výklad vyššie uvedených ustanovení na prejednávaný prípad, pričom dospel k záveru, že oznámenia zo 17. a z 20. júna 2019 odrážali oficiálne výsledky volieb, „ako boli konštatované po vyriešení prípadných námietok vznesených na základe vnútroštátneho práva“ (
20
), takže predseda Parlamentu nemal právomoc preskúmať dôvodnosť vylúčenia niektorých kandidátov vrátane odvolateľov z tohto zoznamu a – to znamená – mohol ho len vziať na vedomie. Všeobecný súd teda považoval skutočnosť, že odvolatelia nesplnili povinnosť zložiť prísahu podľa článku 224 ods. 2 zákona o voľbách, za spor v zmysle článku 12 aktu o voľbách. Toto pripodobnenie jasne vyplýva z bodov 107 a 108 napadnutého rozsudku a bolo výslovne potvrdené v bode 129 napadnutého rozsudku. (
21
) Podľa môjho názoru predstavuje nesprávny výklad článku 12 aktu o voľbách, ktorý môže spochybniť celú úvahu Všeobecného súdu venovanú aktu z 27. júna 2019.
50.
Nazdávam sa, že nesprávne úvahy Všeobecného súdu vychádzajú z nesprávneho výkladu rozsudku Junqueras Vies, ktorý Všeobecný súd podal v bodoch 85 a 86 napadnutého rozsudku. Podľa Všeobecného súdu totiž Súdny dvor v tomto rozsudku rozlišoval medzi postavením poslanca Parlamentu a výkonom príslušného mandátu. Všeobecný súd tak síce v bode 90 napadnutého rozsudku uznal, že odvolatelia nadobudli postavenie poslanca Parlamentu od vyhlásenia z 13. júna 2019, no v bodoch 107 a 108 tohto rozsudku uviedol, že nesplnenie takej povinnosti, akou je povinnosť stanovená v článku 224 ods. 2 zákona o voľbách, môže zabrániť osobe, ktorá nadobudla toto postavenie, skutočne sa ujať mandátu (
22
), a tak dospel v bode 118 uvedeného rozsudku k záveru, že vylúčenie takej osoby zo zoznamu zvolených poslancov možno odôvodniť ako „[vyriešenie] prípadných námietok vznesených na základe vnútroštátneho práva“.
51.
Súdny dvor v rozsudku Junqueras Vies síce rozlišoval medzi postavením európskeho poslanca a príslušným mandátom, no len z časového hľadiska a výlučne s cieľom rozlíšiť príslušné obdobia uplatňovania parlamentných imunít podľa článku 9 prvého a druhého odseku protokolu, ako jasne vyplýva z bodov 77 a 81 tohto rozsudku. Naproti tomu nič v tomto rozsudku neodôvodňuje záver, že Súdny dvor uznal, že osoba, ktorá získala postavenie poslanca Parlamentu, môže byť zbavená možnosti vykonávať svoj mandát bez toho, aby predtým stratila toto postavenie. Práve naopak, Súdny dvor v bode 65 rozsudku Junqueras Vies jednoznačne uviedol, že „mandát členov [Parlamentu] predstavuje základný atribút tohto postavenia“.
52.
Je pravda, že rozsudok Junqueras Vies sa zameriava na parlamentné imunity, lebo sú témou prejudiciálnych otázok vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok. Všetky úvahy, ktoré viedli Súdny dvor k riešeniu prijatému v tomto rozsudku, sa však sústreďovali na pojem „člen [Parlamentu]“ (
23
). Práve toto postavenie sa španielske orgány pokúšali odoprieť žalobcovi vo veci samej, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, a o ktorom Súdny dvor rozhodol, že ho získal v okamihu a na základe oficiálneho vyhlásenia výsledkov volieb. (
24
) Navyše Súdny dvor v bode 70 rozsudku Junqueras Vies výslovne uviedol, že „keď ‚berie na vedomie‘ výsledky volieb oficiálne vyhlásené členskými štátmi, [Parlament] sa nevyhnutne domnieva, že osoby, ktoré boli oficiálne vyhlásené za zvolené, sa z dôvodu samotnej tejto skutočnosti stali členmi tejto inštitúcie, čo je dôvod, pre ktorý mu prináleží, aby vo vzťahu k nim uplatnil svoju právomoc pri overovaní ich mandátov“.
53.
Konštatovať, ako Všeobecný súd konštatoval v napadnutom rozsudku nielen vo vyššie uvedených bodoch, ale aj v bode 144 tohto rozsudku, že postavenie člena Parlamentu možno odlíšiť od výkonu príslušného mandátu, takže osobe možno zabrániť vo výkone tohto mandátu, pričom si ponechá toto postavenie, je teda v zjavnom rozpore tak s logikou, ako aj so znením rozsudku Junqueras Vies. Prijatie takého riešenia by malo za následok zbavenie tohto rozsudku akéhokoľvek potrebného účinku, lebo by ponechávalo členským štátom možnosť rozhodnúť, kto zo zvolených osôb môže skutočne vykonávať mandát, čomu mal tento rozsudok práve zabrániť.
54.
Všeobecný súd sa v dôsledku nesprávneho výkladu rozsudku Junqueras Vies dopustil v bode 118 napadnutého rozsudku nesprávneho právneho posúdenia pri výklade aktu o voľbách, najmä článku 12 tohto aktu.
55.
Z tohto článku, ako ho vyložil Súdny dvor najmä v rozsudku Donnici, vyplýva, že Parlament je povinný vziať na vedomie vyhlásenie dotknutého členského štátu o výsledku volieb, pričom o všetkých právnych otázkach súvisiacich s týmto vyhlásením vrátane prípadných sporov, okrem sporov, ktoré vzniknú na základe samotného aktu o voľbách, sa rozhoduje na vnútroštátnej úrovni. (
25
)
56.
Ako pritom jasne vyplýva z rozsudku Junqueras Vies, oficiálne vyhlásenie výsledkov členskými štátmi v zmysle článku 12 aktu o voľbách a rozsudku Donnici a postavenie členov Parlamentu sú úzko späté v tom zmysle, že osoby oficiálne vyhlásené za zvolené získavajú toto postavenie v okamihu a na samotnom základe tohto vyhlásenia. (
26
) Z toho vyplýva, že „právne otázky spojené s uvedeným vyhlásením“, ktoré sú spomenuté v bode 55 rozsudku Donnici, ako aj „[spory], ktoré môžu vyplynúť“ v zmysle článku 12 aktu o voľbách, nie sú ničím iným ako otázkami spojenými s postavením člena Parlamentu dotknutej osoby.
57.
Tieto právne otázky a tieto spory sa môžu týkať najmä po prvé volebného postupu, ktorý sa podľa článku 8 aktu o voľbách upravuje vnútroštátnymi predpismi členských štátov (
27
), po druhé prípadov zániku mandátu, ktoré sú vymenované v článku 13 ods. 1 tohto aktu, a napokon po tretie prípadov nezlučiteľnosti stanovených vnútroštátnym právom na základe článku 7 ods. 3 uvedeného aktu. Akt o voľbách odkazuje presne na týchto troch miestach na vnútroštátne predpisy, ktoré sú spomenuté v článku 12 in fine tohto aktu. Vyriešenie právnych otázok alebo sporov môže mať za následok nezískanie alebo stratu postavenia člena Parlamentu dotknutou osobou, ako aj prípadné uvoľnenie mandátu.
58.
Naproti tomu situáciu, keď členský štát neoznámi Parlamentu meno osoby, ktorá však bola vyhlásená za zvolenú, bez toho, aby tejto osobe odňal mandát alebo inak spochybnil vyhlásenie o jej zvolení, nemožno považovať za takúto právnu otázku spojenú s vyhlásením výsledkov volieb ani za spor v zmysle článku 12 aktu o voľbách. Toto ustanovenie, ako ho vykladá Súdny dvor, teda nevyžaduje, aby Parlament vzal na vedomie takéto oznámenie bez akékoľvek posúdenia jeho dôvodnosti, najmä ak toto oznámenie verne neodráža oficiálne vyhlásenie výsledkov volieb.
59.
Ako Všeobecný súd konštatoval v bode 90 napadnutého rozsudku, účastníci konania sa pritom zhodujú v tom, že odvolatelia získali postavenie poslancov Parlamentu od vyhlásenia z 13. júna 2019 a v súlade s tým, čo Všeobecný súd uviedol v bodoch 108 a 152 tohto rozsudku, španielske orgány nerozhodli o odňatí ich mandátov, ale len o dočasnom pozastavení uplatňovania ich výsad.
60.
Úlohou Všeobecného súdu teda nebolo vyriešiť problém rozdelenia právomocí medzi Úniou a členskými štátmi, lebo toto rozdelenie jasne vyplýva z aktu o voľbách, ako ho vykladá Súdny dvor, ale vyvodiť dôsledky z tohto rozdelenia. Odvolatelia pritom správne vytýkajú Všeobecnému súdu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade článku 12 aktu o voľbách, keď v bode 118 napadnutého rozsudku konštatoval, že oznámenia zo 17. a z 20. júna 2019 odrážajú oficiálne výsledky volieb, ako boli konštatované po vyriešení námietok vznesených na základe vnútroštátneho práva, takže predseda Parlamentu nemal právomoc preskúmať ich dôvodnosť. Odpoveď Parlamentu na túto výhradu, v ktorej sa obmedzuje na podporu nesprávneho výkladu, ktorý podal Všeobecný súd, nepovažujem za presvedčivú. (
28
)
61.
Konštatovanie Všeobecného súdu v bode 118 napadnutého rozsudku, že oznámenia zo 17. a z 20. júna 2019 odrážali výsledky volieb v zmysle článku 12 aktu o voľbách, takže Parlament ich mohol len vziať na vedomie, tvorí ťažisko úvah Všeobecného súdu. Nesprávny výklad tohto článku je teda rozhodujúci pre riešenie použité v napadnutom rozsudku, pokiaľ ide o akt z 27. júna 2019. Konkrétne vedie priamo k záverom obsiahnutým v bodoch 146 a 153 tohto rozsudku, podľa ktorých jednotlivé dôsledky odmietnutia priznania postavenia poslanca Parlamentu odvolateľom nevyplývali z aktu z 27. júna 2019, ale z uplatnenia španielskeho práva, ktoré sa odzrkadlilo v oznámeniach zo 17. a z 20. júna 2019. Toto nesprávne právne posúdenie by teda samo osebe postačovalo na zrušenie tejto časti tohto rozsudku.
– O vplyve rozhodnutia z 13. januára 2020
62.
Odvolatelia spochybňujú aj body 120 až 123 napadnutého rozsudku, ktorými Všeobecný súd zamietol ich argumentáciou spočívajúcu v tvrdení, že Parlament rozhodnutím z 13. januára 2020 povolil odvolateľom zasadať v Parlamente napriek neexistencii úradného oznámenia o ich zvolení španielskymi orgánmi, čo dokazuje, že akt z 27. júna 2019 mal povahu rozhodnutia. (
29
)
63.
Je pravda, ako Parlament uvádza vo svojom vyjadrení k odvolaniu, že akt z 27. júna 2019 je potrebné posudzovať ako taký a podľa objektívnych kritérií.
64.
Napriek tomu je zjavne rozporuplné tvrdiť na jednej strane, že Parlament bol viazaný oznámeniami zo 17. a z 20. júna 2019 a nemal žiadnu mieru voľnej úvahy, a na druhej strane, že rozhodnutím z 13. januára 2020„rozhodol o povolení“ (
30
), aby sa odvolatelia ujali mandátu. Je celkom logické, že ak malo rozhodnutie z 13. januára 2020 rozhodovaciu povahu, mal ju aj akt z 27. júna 2019, pokiaľ by sa nedospelo k záveru, že prvý z týchto aktov je nezákonný, čo Všeobecný súd ani nenaznačil. V rozpore s tým, čo Všeobecný súd uviedol v bode 121 napadnutého rozsudku, teda prijatie rozhodnutia z 13. januára 2020 Parlamentom spochybňuje určité úvahy Všeobecného súdu, konkrétne úvahy sformulované v bodoch 82 až 84, 108 a najmä 118 tohto rozsudku. Všeobecný súd tým, že pri posudzovaní právnej povahy aktu z 27. júna 2019 nezohľadnil dôsledky, ktoré logicky vyplývajú z rozhodnutia z 13. januára 2020, prinajmenšom použil v odôvodnení napadnutého rozsudku nesprávne úvahy.
65.
Navyše je nesporné – a Všeobecný súd to implicitne uviedol v bode 121 napadnutého rozsudku –, že rozhodnutie z 13. januára 2020 bolo prijaté v dôsledku rozsudku Junqueras Vies. Pokiaľ je pritom v tomto rozsudku podaný výklad práva Únie ex tunc, jeho účinky sa mali zohľadniť aj na účely posúdenia právnej povahy aktu z 27. júna 2019, ako správne tvrdia odvolatelia. Ich právne postavenie sa totiž od prijatia tohto aktu do prijatia rozhodnutia z 13. januára 2020 nezmenilo.
– O dôsledkoch článku 224 ods. 2 zákona o voľbách
66.
Všeobecnému súdu sa vytýka aj nesprávne odôvodnenie (
31
) v súvislosti s bodmi 128 až 131 napadnutého rozsudku, ktorými reagoval na tvrdenia odvolateľov, že Španielske kráľovstvo nemá právomoc prijať také pravidlá, ako je článok 224 ods. 2 zákona o voľbách, inými slovami, že toto vnútroštátne ustanovenie je z hľadiska práva Únie protiprávne. Všeobecný súd konštatoval, že ani Parlament, ani samotný Všeobecný súd nemal v tomto konaní právomoc spochybniť alebo preskúmať spomenuté vnútroštátne ustanovenie.
67.
Na základe tvrdení, ktoré predložili odvolatelia, však nešlo o preskúmanie zákonnosti sporného vnútroštátneho ustanovenia ako takého, ale skôr dôsledkov, ktoré Španielske kráľovstvo a Parlament spájajú s nesplnením povinnosti, ktorá sa ním ukladá. Pokiaľ ide o tieto dôsledky, Všeobecný súd pritom v bode 152 napadnutého rozsudku považoval za smerodajné vysvetlenie Španielskeho kráľovstva, že mandáty odvolateľov sú len „pozastavené“, až kým nezložia prísahu podľa článku 224 ods. 2 zákona o voľbách v súlade s oznámením z 20. júna 2019.
68.
Hoci sú v článku 13 aktu o voľbách vymenované viaceré prípady, ktoré vedú k zániku mandátu poslanca Parlamentu, pričom niektoré môžu byť spôsobené uplatnením vnútroštátneho práva členských štátov, nijaké ustanovenie tohto aktu neumožňuje členskému štátu dočasne pozastaviť výkon takéhoto mandátu a každý pokus v tomto zmysle je zjavne v rozpore s právom Únie. Keďže teda Španielske kráľovstvo nemalo právomoc pozastaviť oznámením z 20. júna 2019 výkon mandátov odvolateľov, odvolatelia správne tvrdia, že práve predseda Parlamentu priznal aktom z 27. júna 2019 tomuto oznámeniu právne účinky.
– Záver týkajúci sa aktu z 27. júna 2019
69.
Všeobecný súd dospel v bodoch 167 a 168 napadnutého rozsudku k záveru, že akt z 27. júna 2019 nemá záväzné právne účinky, ktoré by mohli zasiahnuť do záujmov odvolateľov, a teda žalobu smerujúcu proti tomuto aktu treba zamietnuť ako neprípustnú.
70.
Podľa môjho názoru majú odvolatelia pravdu, keď tvrdia, že Všeobecný súd dospel k tomuto záveru po úvahách, ktoré obsahujú – ako som zdôraznil – viaceré pochybenia, a to nesprávnu kvalifikáciu obsahu listu z 27. júna 2019 v bodoch 81 až 84 napadnutého rozsudku, nesprávne uplatnenie rozsudku Junqueras Vies v bodoch 85, 86 a 144 tohto rozsudku, nesprávne právne posúdenie pri výklade článku 12 aktu o voľbách v bode 118 tohto rozsudku, nekonzistentnosť úvah týkajúcich sa vplyvu rozhodnutia z 13. januára 2020 v bodoch 116 až 123 tohto rozsudku a napokon nezohľadnenie nezákonnosti pozastavenia výkonu mandátov odvolateľov v bodoch 128 až 131 napadnutého rozsudku.
71.
Predseda Parlamentu, ktorý sa musel vysporiadať jednak s vyhlásením z 13. júna 2019, o ktorom nemohol nevedieť, keďže bolo verejné, a jednak s oznámeniami zo 17. a z 20. júna 2019, sa v skutočnosti aktom z 27. júna 2019 rozhodol konať na základe týchto dvoch oznámení tak, že nezohľadnil toto vyhlásenie a odmietol priznať odvolateľom postavenie člena tejto inštitúcie, pričom toto rozhodnutie bolo následne zmenené rozhodnutím z 13. januára 2020.
72.
Všeobecný súd tým, že odmietol uznať napadnuteľnosť aktu z 27. júna 2019, teda porušil článok 263 ZFEÚ. Je preto potrebné vyhovieť prvému odvolaciemu dôvodu a zrušiť napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom sa týka sa tohto aktu.
O pokyne z 29. mája 2019
73.
Pripomínam, že pokynom z 29. mája 2019 dal predseda Parlamentu pokyn administratívnym útvarom Parlamentu, aby odmietli poslancom Parlamentu zvoleným v Španielsku osobitnú privítaciu službu na uľahčenie administratívnych krokov potrebných na to, aby sa ujali mandátu, kým im španielske úrady oficiálne neoznámia ich zvolenie.
74.
Všeobecný súd v bodoch 169 až 187 napadnutého rozsudku preskúmal dôvody, ktoré odvolatelia uviedli na podporu svojej žaloby o neplatnosť pokynu z 29. mája 2019. Po ich preskúmaní dospel k záveru, že tento pokyn nemal záväzné právne účinky, ktoré by mohli zasiahnuť do záujmov odvolateľov, takže žaloba proti tomuto pokynu je neprípustná.
75.
Odvolatelia spochybňujú tento záver (
32
), pričom sa odvolávajú predovšetkým na neoddeliteľnosť pokynu z 29. mája 2019 a aktu z 27. júna 2019, najmä na základe ich názoru, že list z 27. júna 2019 iba odrážal rozhodnutie, ktoré bolo prijaté oveľa skôr.
76.
Tieto tvrdenia nepovažujem za presvedčivé. Je síce pravda, že Všeobecný súd, ktorý sa pridŕžal svojej analýzy aktu z 27. júna 2019, nepripísal nepriaznivé dôsledky odmietnutia obsiahnutého v pokyne z 29. mája 2019 pre odvolateľov tomuto pokynu, ale uplatneniu španielskeho práva. Tak dospel v bode 185 napadnutého rozsudku k záveru, že aj keby mal tento pokyn právne účinky voči odvolateľom, od oznámenia zo 17. júna 2019 ich už nemal. Tento záver je pritom rovnako nesprávny ako časť napadnutého rozsudku venovaná analýze aktu z 27. júna 2019.
77.
Nič to nemení na tom, že po prvé tvrdenia odvolateľov nemôžu spochybniť úvahu Všeobecného súdu, že osobitná privítacia služba, ktorej sa týkal pokyn z 29. mája 2019, nebola nevyhnutná pre splnenie formálnych náležitostí súvisiacich s ujatím sa mandátu členov Parlamentu, ale bola len prostriedkom, ako im poskytnúť technickú pomoc. Pozbavenie takejto pomoci nemôže pritom trvalo ovplyvniť právne postavenie dotknutých osôb.
78.
Po druhé sa nazdávam, že skutočnosť, že odvolatelia nemohli vykonať kroky potrebné na to, aby sa ujali mandátu, nevyplývala z pokynu z 29. mája 2019, ale z aktu z 27. júna 2019. Samotní odvolatelia to navyše implicitne potvrdzujú, keď tvrdia (
33
), že táto nemožnosť trvala až do rozhodnutia z 13. januára 2020, ktorým boli aspoň čiastočne zrušené právne účinky tohto aktu.
79.
Zastávam teda názor, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť ako nedôvodný v rozsahu, v akom sa týka záverov Všeobecného súdu súvisiacich s pokynom z 29. mája 2019.
Záver týkajúci sa prvého odvolacieho dôvodu
80.
Vzhľadom na úvahy, ktoré som uviedol vyššie, navrhujem vyhovieť prvému odvolaciemu dôvodu a zrušiť napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom sa týka aktu z 27. júna 2019, a zamietnuť tento odvolací dôvod v zostávajúcej časti ako nedôvodný.
O rozhodnutí po zrušení
81.
Podľa článku 61 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor môže sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje. Odvolatelia subsidiárne navrhujú rozhodnúť v tomto zmysle.
82.
Keby sa teda Súdny dvor mal riadiť mojím návrhom, aby vyhovel prvému odvolaciemu dôvodu a zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom sa týka aktu z 27. júna 2019, domnievam sa, že stav konania dovoľuje vydať rozsudok, pokiaľ ide o tento akt. Tvrdenia týkajúce sa napadnuteľnosti uvedeného aktu a jeho zákonnosti sa totiž prekrývajú, o čom svedčí aj vyjadrenie Španielskeho kráľovstva, ktoré sa v skutočnosti z veľkej časti venuje obhajobe dôvodnosti tohto aktu. Okrem toho sa domnievam, že pre vyriešenie sporu nie sú nevyhnutné iné skutkové zistenia ako tie, ktoré už boli vykonané v napadnutom rozsudku. Navrhujem teda, aby Súdny dvor sám rozhodol o návrhu na zrušenie aktu z 27. júna 2019, ktorý podali odvolatelia v prvostupňovom konaní.
O záujme odvolateľov na konaní
83.
Pred analýzou tohto návrhu je potrebné určiť, či majú odvolatelia naďalej záujem na konaní v tejto veci vzhľadom na skutočnosť, že Parlament rozhodnutím z 13. januára 2020 v skutočnosti zrušil odmietnutie priznať im postavenie členov tejto inštitúcie, čím odstránil viaceré právne účinky aktu z 27. júna 2019. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je totiž žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou prípustná iba vtedy, ak má táto osoba právny záujem na zrušení napadnutého aktu. Každá okolnosť týkajúca sa prípustnosti žaloby o neplatnosť podanej na Všeobecný súd pritom môže predstavovať dôvod týkajúci sa verejného poriadku, ktorý je Súdny dvor rozhodujúci v rámci odvolania povinný zohľadniť. (
34
) Súdny dvor sa teda ex offo musí zaoberať otázkou, či napriek prijatiu rozhodnutia z 13. januára 2020 majú odvolatelia i naďalej právny záujem na zrušení aktu z 27. júna 2019.
84.
Domnievam sa, že je to tak. Ako totiž Všeobecný súd uviedol v bode 122 napadnutého rozsudku, Parlament v konaní na Všeobecnom súde vysvetlil, že rozhodnutie z 13. januára 2020 bolo prijaté „vzhľadom na právnu neistotu postavenia [odvolateľov] po vydaní rozsudku… Junqueras Vies… a uznesení [Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (
35
)]“. Toto rozhodnutie spočíva v predbežnom povolení, aby odvolatelia vykonávali svoje mandáty na základe článku 3 ods. 2 prvého pododseku in fine rokovacieho poriadku, ale bez toho, aby Parlament pristúpil k preskúmaniu ich osvedčení, kým mu vnútroštátne orgány oficiálne oznámia ich zvolenie v súlade s článkom 3 ods. 2 prvou vetou rokovacieho poriadku.
85.
Je pravda, že rozhodnutie Parlamentu nepristúpiť k preskúmaniu osvedčení odvolateľov, ako aj platnosť článku 3 ods. 2 rokovacieho poriadku, ako ho vykladá Parlament so zreteľom na akt o voľbách, nie sú predmetom tohto sporu. Nič to však nemení na tom, že zrušenie aktu z 27. júna 2019 by umožnilo objasniť právne postavenie odvolateľov a otvorilo by Parlamentu cestu k prijatiu konečného, a nie dočasného rozhodnutia v ich veci, založeného na správnom výklade relevantných právnych predpisov. Odvolatelia majú teda podľa môjho názoru naďalej záujem na zrušení tohto aktu.
O platnosti aktu z 27. júna 2019
86.
Predseda Parlamentu aktom z 27. júna 2019 odmietol priznať odvolateľom postavenie členov tejto inštitúcie, čím reagoval na oznámenia zo 17. a z 20. júna 2019. Všeobecný súd v bode 96 napadnutého rozsudku vymedzil právnu otázku, ktorá mu bola položená, ako otázku, či predseda Parlamentu mal právomoc spochybniť oznámenie zo 17. júna 2019, v ktorom sa neuvádzali mená odvolateľov, hoci ich mená boli uvedené vo vyhlásení z 13. júna 2019. Naproti tomu odvolatelia podľa môjho názoru správne poukázali na to (
36
), že otázka mala byť sformulovaná opačne a mala sa týkať toho, či predseda Parlamentu mal právomoc spochybniť na základe predmetných oznámení toto vyhlásenie.
87.
V prvom rade podľa článku 12 aktu o voľbách Parlament na účely preskúmania osvedčenia svojich poslancov „berie na vedomie výsledky [volieb] oficiálne vyhlásené členskými štátmi“. V tomto ustanovení sa ďalej uvádza, že Parlament rozhoduje o sporoch, ktoré vyplynú z tohto aktu, okrem tých, ktoré vyplynú z vnútroštátnych ustanovení. Vzhľadom na jej výklad formulácie, ktorý Súdny dvor podal v rozsudku Donnici, táto formulácia znamená úplnú absenciu voľnosti posúdenia Parlamentu, takže vyhlásenie výsledkov členským štátom predstavuje preň už existujúcu právnu situáciu. (
37
)
88.
V súlade s analýzou, ktorú som uviedol v bodoch 55 až 61 vyššie, pritom nesplnenie povinnosti stanovenej v článku 224 ods. 2 zákona o voľbách nemožno považovať za spor, ktorý vyplynul z vnútroštátnych ustanovení v zmysle článku 12 aktu o voľbách, ani za právnu otázku súvisiacu s vyhlásením o ich zvolení v zmysle bodu 55 rozsudku Donnici, lebo nemá za následok stratu ich postavenia poslancov Parlamentu.
89.
Oznámenia zo 17. a z 20. júna 2019 teda nemožno považovať za zostavené „na základe oficiálne vyhlásených výsledkov“, ako uviedol Všeobecný súd v bode 114 napadnutého rozsudku, keďže neodrážali verne a úplne tieto výsledky. Oficiálnym vyhlásením výsledkov bolo vyhlásenie z 13. júna 2019, ako Súdny dvor výslovne potvrdil v rozsudku Junqueras Vies (
38
), a práve týmto vyhlásením bol Parlament viazaný bez toho, aby ho mohol spochybniť, tak ako bol viazaný vyhlásením talianskych orgánov z 29. marca 2007 vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Donnici (
39
).
90.
V rozpore s tvrdením Španielskeho kráľovstva nie je tento záver spochybnený článkom 8 aktu o voľbách, podľa ktorého sa volebný postup v každom členskom štáte upravuje vnútroštátnymi predpismi.
91.
Poslanci Parlamentu nie sú zástupcami členských štátov ani národov týchto členských štátov, ale podľa článku 14 ods. 2 ZEÚ sú zástupcami občanov Únie volenými vo všeobecných voľbách. Keďže nejestvuje jednotný volebný postup, hoci je stanovený v článku 223 ZFEÚ, volebný postup sa subsidiárne a pod podmienkou zosúladenia na základe aktu o voľbách riadi vnútroštátnym právom členských štátov, ktoré organizujú voľby do Parlamentu na svojom vlastnom území. Toto delegovanie priznáva členským štátom široké právomoci, ktoré presahujú rámec samotného volebného postupu, najmä pokiaľ ide o právo voliť a byť volený alebo nezlučiteľnosť funkcií.
92.
Volebný postup, ktorý upravujú vnútroštátne ustanovenia, celkom logicky vyústi do oficiálneho vyhlásenia výsledkov. Práve to konštatoval Súdny dvor v rozsudku Junqueras Vies (
40
), keď uviedol, že „za súčasného stavu práva Únie majú členské štáty v zásade naďalej právomoc upravovať postup konania volieb, ako aj na jeho základe oficiálne vyhlasovať výsledky volieb“. Takto vyhlásené výsledky sa môžu dodatočne zmeniť buď len v dôsledku určenia neplatnosti zvolenia jednej alebo viacerých osôb, alebo v dôsledku jednej z udalostí vedúcich k strate postavenia poslanca Parlamentu, ktoré sú vymenované v článku 13 ods. 1 aktu o voľbách.
93.
Naproti tomu členský štát nemôže zmariť potrebný účinok získania postavenia poslanca Parlamentu z dôvodu samotného vyhlásenia výsledkov volieb, ako vyplýva z rozsudku Junqueras Vies (
41
), rozšírením pojmu „volebný postup“ na ktorékoľvek pravidlo svojho vnútroštátneho práva, ktorým by chcel zabrániť osobe vyhlásenej za zvolenú vykonávať mandát, pričom mandát podľa tohto rozsudku (
42
) predstavuje základný atribút tohto postavenia. Takáto možnosť by bola nielen v rozpore s článkami 8, 12 a 13 aktu o voľbách, ako boli vyložené v rozsudkoch Donnici a Junqueras Vies, ale aj so zásadou všeobecných volieb zakotvenou v článku 14 ZEÚ, podľa ktorej musí zloženie Parlamentu zodpovedať verne a úplne slobodne vyjadrenej voľbe uskutočnenej občanmi Únie, pokiaľ ide o osoby, ktoré ich majú v ňom zastupovať. (
43
)
94.
Okrem toho, ako som už mal príležitosť zdôrazniť, povinnosť stanovená v článku 224 ods. 2 zákona o voľbách nepredstavuje prvok volebného postupu podľa samotného španielskeho práva. (
44
) Nemožno teda tvrdiť opak, pokiaľ ide o výklad článku 8 aktu o voľbách.
95.
Záver uvedený v bode 89 vyššie tiež nie je spochybnený znením článku 3 ods. 1 a 3 rokovacieho poriadku, podľa ktorého po voľbách predseda Parlamentu požiada príslušné orgány členských štátov, aby oznámili mená zvolených poslancov, a Parlament preskúma osvedčenia a rozhodne o platnosti mandátu svojich poslancov na podklade oznámenia výsledkov volieb členskými štátmi.
96.
Rokovací poriadok ako akt týkajúci sa vnútornej organizácie totiž hierarchicky podlieha legislatívnym aktom, ako je napríklad akt o voľbách, a nemôže sa od nich odchýliť. (
45
) Článok 3 ods. 1 a 3 rokovacieho poriadku teda nemožno vykladať tak, že bráni Parlamentu vziať na vedomie oficiálne vyhlásenie výsledkov volieb v súlade s článkom 12 aktu o voľbách pod zámienkou, že príslušné orgány členského štátu tieto výsledky neoznámili. Takýto výklad by totiž spochybnil platnosť vyššie uvedených ustanovení rokovacieho poriadku vzhľadom na tento akt.
97.
V druhom rade predseda Parlamentu tým, že aktom z 27. júna 2019 sledoval oznámenie z 20. júna 2019, priznal účinky pozastaveniu výsad odvolateľov vyplývajúcich z ich postavenia poslancov Parlamentu, o ktorom rozhodla ústredná volebná komisia v dôsledku nesplnenia povinnosti stanovenej v článku 224 ods. 2 zákona o voľbách.
98.
Článok 13 aktu o voľbách ani nijaké iné ustanovenie práva Únie však neoprávňuje členský štát pozastaviť výsady poslancov Parlamentu. Toto pozastavenie bolo teda protiprávne a v dôsledku neho je akt z 27. júna 2019 poznačený ďalšou nezákonnosťou.
99.
Predseda Parlamentu teda prijatím aktu z 27. júna 2019 spochybnil oficiálne vyhlásené výsledky volieb a priznal účinky pozastaveniu výsad odvolateľov, čím porušil články 12 a 13 aktu o voľbách. Podľa môjho názoru je teda potrebné vyhlásiť tento akt za protiprávny a zrušiť ho.
O trovách
100.
Keďže sa tieto návrhy obmedzujú na analýzu prvého odvolacieho dôvodu, nepredložím návrh, pokiaľ ide o náhradu trov konania, vzhľadom na to, že riešenie tejto otázky podľa článku 138 rokovacieho poriadku závisí od rozhodnutia o ostatných odvolacích dôvodoch.
Návrh
101.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor:
–
zrušil rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 6. júla 2022, Puigdemont i Casamajó a Comín i Oliveres/Parlament (T‑388/19, EU:T:2022:421), v rozsahu, v akom sa týka odmietnutia predsedu Európskeho parlamentu priznať Carlesovi Puigdemontovi i Casamajóvi a Antonimu Comínovi i Oliveresovi postavenie poslancov Parlamentu, ktoré je obsiahnuté v liste adresovanom týmto osobám 27. júna 2019,
–
zrušil predmetné odmietnutie a
–
prvý odvolací dôvod v zostávajúcej časti zamietol.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Rozsudok z 19. decembra 2019 (C‑502/19, ďalej len „rozsudok Junqueras Vies, EU:C:2019:1115).
(
3
)	Ú. v. EÚ C326, 2012, s. 266.
(
4
)	Ú. v. ES L 278, 1976, s. 1.
(
5
)	Ú. v. ES L 283, 2002, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 137.
(
6
)	Pod spojením „predseda Parlamentu“ mám, samozrejme, na mysli vtedajšieho predsedu tejto inštitúcie, ktorý je v napadnutom rozsudku označený ako „bývalý predseda parlamentu“.
(
7
)	DOGC č. 7449A, zo 6. septembra 2017, s. 1.
(
8
)	DOGC č. 7451A, z 8. septembra 2017, s. 1.
(
9
)	BOE č. 142 zo 14. júna 2019, s. 62477.
(
10
)	BOE č. 147 z 20. júna 1985, s. 19110.
(
11
)	T‑388/19 R, EU:T:2019:467.
(
12
)	C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149.
(
13
)	T‑388/19 R‑RENV.
(
14
)	Body 146 a 153 napadnutého rozsudku.
(
15
)	Bod 167 napadnutého rozsudku.
(
16
)	Body 84 až 89 odvolania.
(
17
)	Body 21 až 29 odvolania.
(
18
)	Rozsudok z 30. apríla 2009 (C‑393/07 a C‑9/08, ďalej len „rozsudok Donnici, EU:C:2009:275).
(
19
)	Bod 114 napadnutého rozsudku (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
20
)	Bod 118 napadnutého rozsudku.
(
21
)	Tento bod znie: „Z bodov 97 až 109 vyššie vyplýva, že Parlament nemá právomoc rozhodovať o sporoch, ktoré majú svoj pôvod v ustanoveniach vnútroštátneho práva, v súvislosti s ktorými akt o voľbách nevykonal nijaký odkaz, ako je požiadavka stanovená v článku 224 ods. 2 [zákona o voľbách]“.
(
22
)	Na okraj poznamenávam, ako to urobili odvolatelia, že Všeobecný súd tak v bode 107, ako aj ďalej v bodoch 125 a 126 napadnutého rozsudku podal nesprávny výklad návrhov, ktoré som predniesol vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958). Ako však Parlament správne uvádza, keďže tieto návrhy nie sú záväzné a Súdny dvor neprevzal predmetné časti do svojho rozsudku, ich správne alebo nesprávne pochopenie nie je smerodajné pre rozhodnutie v prejednávanej veci.
(
23
)	Pozri bod 62 rozsudku Junqueras Vies.
(
24
)	Konkrétne vyhlásenie z 13. júna 2019, čo je vyhlásenie týkajúce sa aj odvolateľov v prejednávanej veci (pozri rozsudok Junqueras Vies, body 71 a 89).
(
25
)	Pozri rozsudok Donnici, body 51 až 57, a napadnutý rozsudok, body 100 až 106.
(
26
)	Rozsudok Junqueras Vies, body 68 až 71.
(
27
)	Vrátane zvoliteľnosti – pozri rozsudok z 22. decembra 2022, Junqueras i Vies/Parlament (C‑115/21 P, EU:C:2022:1021, bod 70).
(
28
)	Parlament najmä nemôže dôvodne tvrdiť, že výklad, ktorý obhajujú odvolatelia, by ho zbavil možnosti zohľadniť vzdanie sa mandátu p. J. Borrella, ktorého sa rovnako ako odvolateľov týkalo vyhlásenie z 13. júna 2019 a oznámenia zo 17. a z 20. júna 2019. Pán Borrell sa totiž vzdal svojho mandátu, a tak stratil postavenie poslanca Parlamentu a bol okamžite nahradený. V jeho prípade teda na rozdiel od odvolateľov oznámenia zo 17. a z 20. júna 2019 odrážali jeho skutočné právne postavenie. Tento príklad jasne dokazuje rozdiel medzi situáciou odvolateľov a situáciou osôb, ktoré stratili postavenie poslanca Parlamentu, ako napríklad pán Borrell alebo tiež pán O. Junqueras i Vies (pozri rozsudok z 22. decembra 2022, Junqueras i Vies/Parlament, C‑115/21 P, EU:C:2022:1021) a pán. A. Occhetto vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Donnici.
(
29
)	Body 69 až 71 odvolania.
(
30
)	Bod 122 napadnutého rozsudku.
(
31
)	Body 40 až 53 odvolania.
(
32
)	Body 77 až 83 odvolania.
(
33
)	Bod 81 odvolania.
(
34
)	Pozri nedávny rozsudok zo 6. júla 2023, Julien/Rada (C‑285/22 P, EU:C:2023:551, body 45 a 47, ako aj citovaná judikatúra).
(
35
)	Uznesenie z 20. decembra 2019, C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149.
(
36
)	Bod 28 odvolania.
(
37
)	Rozsudok Donnici, body 55 až 57.
(
38
)	Bod 89. Pripomínam, že vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa týkala tých istých volieb a toho istého vyhlásenia výsledkov ako prejednávaná vec.
(
39
)	Pozri bod 55 tohto rozsudku.
(
40
)	Bod 69 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
41
)	Bod 70.
(
42
)	Bod 65.
(
43
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Junqueras Vies, bod 83.
(
44
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958, body 55 až 59).
(
45
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Donnici, body 47 a 48.