Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICOLAS
EMILIOU
prednesené
23. apríla
2026(1)
Vec C‑176/25 [Steizer](i)
IU
proti
BT
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší
krajinský
súd
Düsseldorf,
Nemecko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti – Súdna
spolupráca v občianskych
veciach – Právo
uplatniteľné
na
občianskoprávne a obchodné
veci – Nariadenia
(ES) č. 593/2008
(RÍM
I) a 864/2007
(RÍM
II) – Výhradná
licencia k autorským
právam
poskytnutá
osobou
A
osobe
B
prostredníctvom
ústnej
dohody – Žaloba
na
porušenie
príslušných
autorských
práv
podaná
osobou
B
na
osobu
C – Obhajoba
osoby
C,
že
osoba
B
nemá
aktívnu
legitimáciu z dôvodu,
že
zmluvná
licencia
poskytnutá
osobe
B
je
neplatná
z dôvodu nesplnenia
niektorých
formálnych
požiadaviek – Právny
poriadok,
ktorým
sa
spravuje
otázka
formálnej
platnosti
tejto
zmluvnej
licencie “
I.      Úvod
1.        Tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
predložil
Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší
krajinský
súd
Düsseldorf,
Nemecko).
Svojimi
dvoma
otázkami
sa
vnútroštátny
súd v podstate
snaží
zistiť
rozhodné
právo
pre
formálnu
platnosť
zmluvných
licencií alebo postúpení
autorských
práv,(2) ak
je
táto
platnosť
spochybnená
tretími
osobami v rámci
konania o porušení
práv.
2.        Konkrétne
bol
Súdny
dvor
požiadaný,
aby
objasnil,
či
sú v tejto
súvislosti
relevantné
kolízne
normy
stanovené:
a) v nariadení
(ES) č. 593/2008 o rozhodnom
práve
pre
zmluvné
záväzky(3) (ďalej
len
„nariadenie
RÍM
I“);
b) v nariadení
(ES) č. 864/2007 o rozhodnom
práve
pre
mimozmluvné
záväzky(4) (ďalej
len
„nariadenie
RÍM
II“),
alebo
c)
vo
vnútroštátnych
právnych
predpisoch
členských
štátov
týkajúcich
sa
autorských
práv. Z ďalej
uvedených
dôvodov
sa
domnievam,
že
by
sa
mala
uprednostniť
prvá z týchto
možností.
II.    Právny rámec
A.      Bernský dohovor
3.        Článok 5 Bernského
dohovoru o ochrane
literárnych a umeleckých
diel
(Parížsky
akt z 24. júla
1971) v znení
zmien z 28. júla
1979
(ďalej
len
„Bernský
dohovor“) s názvom
„Práva
zaručené:
1. a 2.
Mimo
krajiny
pôvodu;
3. V krajine
pôvodu;
4.
‚Krajina
pôvodu‘“ v relevantných
častiach
stanovuje:
„(1)      Autori
majú
vo
vzťahu k dielam,
pre
ktoré
sú
chránení
podľa
tohto
dohovoru, v ostatných
štátoch
[Bernskej únie]
okrem
štátu
pôvodu
diela
práva,
ktoré
príslušné
zákony
už
priznávajú
alebo v budúcnosti
priznávajú
ich
občanom,
ako
aj
práva
osobitne
priznané
týmto
dohovorom.
(2)      Požívanie a výkon
týchto
práv
sa
nepodrobuje
žiadnej
formalite;
toto
požívanie a tento
výkon
nezávisí
od
ochrany
platnej v štáte
pôvodu
diela.
Preto
sa s výhradou
ustanovení
tohto
dohovoru
spravuje
rozsah
ochrany,
ako
aj
právne
prostriedky
vyhradené
autorovi
na
hájenie
jeho
práv
výlučne
zákonmi
štátu,
kde
sa
uplatňuje
nárok
na
ochranu.“
B.      Nariadenie RÍM I
4.        Článok 1 nariadenia
RÍM
I s názvom
„Rozsah
pôsobnosti“ v odseku
1
stanovuje,
že
„toto
nariadenie
sa
uplatňuje
na
situácie, v ktorých
dochádza k stretu
rôznych
právnych
poriadkov
pri
zmluvných
záväzkoch v občianskych a obchodných
veciach“.
5.        Článok 3 tohto
nariadenia s názvom
„Voľba
rozhodného
práva“ v odseku
1
stanovuje,
že
„zmluva
sa
spravuje
právnym
poriadkom,
ktorý
si
zvolia
zmluvné
strany“.
6.        Podľa článku 4 tohto
nariadenia s názvom
„Rozhodné
právo
pri
absencii
voľby“:
„1.      Pokiaľ
nedošlo k voľbe
rozhodného
práva
pre
zmluvu v súlade s článkom 3…,
právo,
ktorým
sa
spravuje
zmluva,
sa
určuje
takto:
…
b)      zmluva o poskytovaní
služieb
sa
spravuje
právnym
poriadkom
krajiny
obvyklého
pobytu
poskytovateľa
služieb;
…“
7.        Podľa článku 11
nariadenia
RÍM
I s názvom
„Formálna
platnosť“:
„1.      Zmluva
uzavretá
medzi
osobami,
ktoré
sa
nachádzajú
alebo
ktorých
zástupcovia
sa v čase
jej
uzavretia
nachádzajú v tej
istej
krajine
je
formálne
platná,
ak
spĺňa
formálne
požiadavky
právneho
poriadku,
ktorým
sa
spravuje
podľa
tohto
nariadenia,
alebo
právneho
poriadku
krajiny, v ktorej
sa
uzavrela.
2.      Zmluva
uzavretá
medzi
osobami,
ktoré
sa
nachádzajú
alebo
ktorých
zástupcovia
sa v čase
jej
uzavretia
nachádzajú v rôznych
krajinách
je
formálne
platná,
ak
spĺňa
formálne
požiadavky
právneho
poriadku,
ktorým
sa
spravuje
podľa
tohto
nariadenia,
alebo
právneho
poriadku
ktorejkoľvek z krajín, v ktorých
sa
nachádza
ktorákoľvek
zo
strán
alebo
jej
zástupca v čase
uzavretia
zmluvy,
alebo
právneho
poriadku
krajiny
obvyklého
pobytu
ktorejkoľvek
zo
strán v uvedenom
čase.
…“
8.        Článok 12
tohto
nariadenia s názvom
„Rozsah
použitia
rozhodného
práva“ v odseku
1
stanovuje:
„Rozhodným
právom
pre
zmluvu
podľa
tohto
nariadenia
sa
spravuje
najmä:
a)      jej
výklad;
b)      plnenie
zmluvných
záväzkov;
c)      v rozsahu
právomoci
udelenej
súdu
procesnými
normami,
dôsledky
porušenia
týchto
záväzkov…;
…
e)      dôsledky
neplatnosti
zmluvy.“
C.      Nariadenie RÍM II
9.        Článok 1 nariadenia
RÍM
II s názvom
„Rozsah
pôsobnosti“ v odseku
1
stanovuje:
„Toto
nariadenie
sa
uplatní
na
mimozmluvné
záväzky v občianskych a obchodných
veciach v situáciách, v ktorých
dochádza k stretu
rôznych
právnych
poriadkov. …“
10.      Článok 8 tohto
nariadenia s názvom
„Porušenie
práva
duševného
vlastníctva“
stanovuje:
„Mimozmluvný
záväzok
vyplývajúci z porušenia
práva
duševného
vlastníctva
sa
spravuje
právnym
poriadkom
krajiny,
na
území
ktorej
je
toto
právo
chránené
[pre
ktorú
sa
uplatňuje
nárok
na
ochranu – neoficiálny
preklad].“
11.      Podľa článku 15
tohto
nariadenia,
nazvaného
„Rozsah
použitia
rozhodného
práva“:
„Rozhodným
právom
pre
mimozmluvné
záväzky
podľa
tohto
nariadenia
sa
spravujú
najmä:
a)      podmienky a rozsah
zodpovednosti
vrátane
určenia
osôb,
ktoré
možno
brať
na
zodpovednosť
za
ich
konanie;
b)      okolnosti
vylučujúce
zodpovednosť,
obmedzenia
zodpovednosti a rozdelenia
zodpovednosti;
…
f)      okruh
osôb,
ktoré
majú
právo
na
náhradu
škody,
ktorú
utrpeli
osobne;
…“
D.      Nemecký autorský zákon
12.      Ustanovenie § 29
Urheberrechtsgesetz (autorský
zákon;
ďalej
len
„nemecký
autorský
zákon“)
s názvom
„Prevod
autorských
práv“
stanovuje:
„(1)      Autorské
práva
sú
neprevoditeľné,
pokiaľ
sa
neprevádzajú v rámci
závetu
alebo
na
spoludedičov v rámci
rozdelenia
pozostalosti.
(2)      Povolené
sú
udeľovanie
práv
na
použitie
(§ 31),
zmluvné
oprávnenia a dohody
založené
na
právach
na
využívanie,
ako
aj
zmluvy o osobnostných
právach
autorov
upravených v § 39.“
13.      Ustanovenie § 34
nemeckého
autorského
zákona s názvom
„Prevod
práv
na
použitie“ v odseku
1
stanovuje,
že
„právo
na
použitie
možno
previesť
len
so
súhlasom
autora…“.
E.      Poľský autorský zákon
14.      Ustanovenie § 53
Ustawa z dnia 4
lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (zákon
zo 4. februára
1994 o autorskom
práve a právach
súvisiacich s autorským
právom;
ďalej
len
„poľský
autorský
zákon“)
stanovuje,
že
„na
postúpenie
majetkových
práv
autorov
musí
byť
pod
hrozbou
neplatnosti
uzatvorená
písomná
zmluva“.
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
15.      BT
uvádza
na
trh
príslušenstvo
pre
motorové
vozidlá
z Nemecka,
vrátane
podlahových
rohožiek,
prostredníctvom
online
platforiem
ako
eBay.
Na
tento
účel v období
od
apríla
2014
do
apríla
2018
opakovane
poverila
poľského
fotografa
(ďalej
len
„fotograf“),
aby
vyhotovil
fotografie
týchto
rohožiek.
Pri
každej
príležitosti
manžel
BT
prepravil
rohožky
do
štúdia
fotografa v Poľsku.
Po
každom
fotografovaní
fotograf
doručil
fotografie
na
USB
pamäťovom
zariadení
manželovi
BT.
Zdá
sa,
že
sa
strany
ústne
dohodli,
že
BT
môže
tieto
fotografie
používať
vo
svojich
online
predajných
ponukách.
Nebola
však
medzi
nimi
uzatvorená
žiadna
písomná
zmluva.(5)
16.      V období
od
februára
do
marca
2018
iná
obchodníčka s príslušenstvom
pre
motorové
vozidlá,
IU,
reprodukovala
tieto
fotografie
na
ilustráciu
svojich
vlastných
ponúk
podlahových
rohožiek
na
portále eBay
bez
toho,
aby
si
od
BT
vyžiadala
predchádzajúce
povolenie.
17.      BT
následne
podala
proti
IU
žalobu
na
príslušný
Landgericht (krajinský
súd,
Nemecko), v ktorej
namietala
porušenie
autorských
práv k fotografiám
podľa
nemeckého
autorského
zákona a okrem
iného
žiadala o vydanie
súdneho
príkazu
zakazujúceho
pokračovanie
údajného
porušovania.
18.      Landgericht (krajinský
súd)
žalobe
vyhovel.
Konštatoval
najmä,
že
predmetné
fotografie
sú
chránené
nemeckým
autorským
zákonom a že
fotograf
previedol
na
BT
výlučné
práva
na
ich
používanie.
IU
tieto
práva
porušila
tým,
že
reprodukovala
fotografie
vo
svojich
vlastných
ponukách
bez
povolenia
od
BT.
19.      IU
podala
proti
uvedenému
rozsudku
odvolanie
na
Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší
krajinský
súd
Düsseldorf,
Nemecko).
Vo
svojom
odvolaní
IU
uviedla,
že
BT
nemala
aktívnu
legitimáciu
podať
žalobu,
pretože
výhradné
právo
na
použitie
fotografií
na
ňu
nebolo
fotografom
platne
prevedené.
Podľa
jej
názoru
bola
ústna
dohoda
medzi
BT a fotografom
neplatná z dôvodu
nedodržania
požiadavky
písomnej
formy
podľa
poľského
práva
(ktorým,
ako
tvrdí,
sa
spravuje
formálna
platnosť
tejto
dohody
podľa článku 11
nariadenia
RÍM
I).
20.      Vo
vyjadrení k odvolaniu
BT
uviedla,
že
aktívnu
legitimáciu
má,
keďže
výlučné
práva
na
používanie
fotografií
chránené
nemeckým
autorským
zákonom
na
ňu
boli
platne
prevedené.
Podľa
jej
názoru
je
nutné
rozlišovať
medzi
otázkou
formálnej
platnosti
ústnej
dohody v tomto
zmysle a otázkou
formálnej
platnosti
samotného
„aktu
nakladania“ s autorskými
právami.
Tvrdí,
že
podľa článku 8 ods. 1
nariadenia
RÍM
II
sa
druhá
uvedená
záležitosť
riadi
právom
krajiny,
kde
sa
uplatňuje
nárok
na
ochranu
(lex
loci protectionis),
teda
nemeckým
právom, a že
toto
právo
požiadavku
písomnej
formy
pre
takýto
prevod
neukladá.
21.      Za
týchto
okolností
Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší
krajinský
súd
Düsseldorf)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa článok 8 ods. 1
nariadenia
RÍM
II
vykladať v tom
zmysle,
že
právny
poriadok
štátu,
na
území
ktorého
je
toto
právo
chránené,
sa
uplatní
aj
na
otázku
(formálnej)
platnosti
prevodu
výlučných
práv
na
používanie
fotografií
medzi
autorom a oprávneným
užívateľom?
2.      Pokiaľ
je
odpoveď
na
prvú
otázku
záporná:
je
pre
otázku
(formálnej)
platnosti
prevodu
výlučných
práv
na
používanie
fotografií
medzi
autorom a oprávneným
užívateľom
relevantné
lex
loci contractus, a teda
sa
uplatnia články 4 a 11
[nariadenia
RÍM
I]?“
22.      Písomné
pripomienky
predložili
BT a Európska
komisia.
IU a Komisia
sa
zúčastnili
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
15. januára
2026.
IV.    Analýza
23.      Ako
už
bolo
uvedené v úvode,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
svojimi
dvoma
otázkami,
ktoré
je
vhodné
preskúmať
spoločne, v podstate
snaží
určiť
rozhodné
právo
pre
otázku
formálnej
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv,
ak
je
táto
platnosť
spochybnená
treťou
osobou v rámci
konania o porušení
práv.
24.      V záujme
čo
najväčšej
názornosti
začnem
načrtnutím
hmotnoprávnej
otázky a kolízie
predmetných
právnych
poriadkov
(časť A) a potom
prejdem k relevantným
normám
medzinárodného
práva
súkromného
(časť B).
A.      Hmotnoprávna otázka a kolízia predmetných právnych poriadkov
25.      Na
úvod
treba
pripomenúť,
že
autorské
práva
sú
formou
„duševného
vlastníctva“
poskytovaného
štátmi
na
základe
ich
vnútroštátnych
právnych
poriadkov
(ktoré
však
boli
výrazne
harmonizované
rôznymi
medzinárodnými
nástrojmi,
najmä
Bernským
dohovorom a v rámci
EÚ
viacerými
smernicami(6)).
26.      Autorské
práva v podstate
udeľujú
tvorcovi
(„autorovi“)
duševného
výtvoru
(„diela“)
za
určitých
podmienok(7) súbor
výlučných
majetkových a osobnostných
práv(8) na
jeho
použitie,
ktoré
sú
vynútiteľné
erga omnes.
Tento
právny
monopol
je
však
územne
obmedzený:
existuje
len v rámci
jurisdikcie
štátu,
ktorý
ho
poskytuje
(čo
sa
všeobecne
označuje
ako
„zásada
teritoriality“
autorských
práv).(9)
27.      Vo
veci
samej
sa
nezdá
byť
sporné,
že
fotograf
ako
„autor“
predmetných
fotografií
požíva
autorskoprávnu
ochranu
týchto
„diel“,
okrem
iného
podľa
nemeckého
práva.(10)
28.      Autori
môžu
svoje
autorské
práva
využívať
rôznymi
spôsobmi.
Môžu
najmä
udeľovať
licencie
tretím
stranám,
čím
povoľujú
konanie,
ktoré
by
inak
ich
výlučné
práva
porušovalo.
Autori
môžu
prípadne
svoje
autorské
práva
tretím
stranám
postúpiť,
čím
prevedú
vlastníctvo
samotných
práv,
zvyčajne
za
odmenu.
Takéto
dobrovoľné
autorskoprávne
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv
môžu
byť
zakotvené
buď v samostatných
zmluvách
alebo v doložkách,
ktoré
sú
súčasťou
širších
zmluvných
dojednaní,
ako
sú
zmluvy o poskytovaní
služieb,
vydavateľské
alebo
distribučné
zmluvy.(11)
29.      V prejednávanej
veci
sa
rovnako
zdá
byť nesporné,
že
fotograf
mal v úmysle
previesť
autorské
práva k fotografiám
na
BT podľa nemeckého práva.
Hoci
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza
len
obmedzené
podrobnosti,
zdá
sa,
že
takýto
prevod
bol
súčasťou
série
ústnych
zmlúv o fotografických
službách
uzavretých
medzi
týmito
dvoma
stranami.
Podľa
týchto
zmlúv
sa
fotograf
zaviazal
nielen
vyhotoviť
tieto
fotografie,
ale
aj
ich
dodať
BT.
Prevod
predmetných
autorských
práv
bol
vedľajším
aspektom
tohto
druhého
záväzku.
Bez
určitej
formy
licencie
alebo
postúpenia
týchto
autorských
práv
by
totiž
BT
nemohla
fotografie v Nemecku
legálne
využívať
(uverejnením v ponuke
predaj
na
portále eBay).
30.      Presná
právna
charakterizácia
tohto
autorskoprávneho
režimu
zostáva
neistá.
Hoci
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
fotograf
BT
predmetné
autorské
práva
postúpil,
BT tvrdí,
že
jej v skutočnosti
udelil
výhradnú
licenciu
k týmto
autorským
právam.
Druhá
charakterizácia
sa
zdá
byť
viac v súlade
s nemeckým
autorským
zákonom,
ktorý
autorom
zakazuje
postúpiť
svoje
(nemecké)
autorské
práva
ako
také,
ale
umožňuje
im
previesť
„práva
na
používanie“
predmetného
„diela“
prostredníctvom
takejto
výhradnej
licencie.
Takáto
licencia
každopádne
oprávňuje
nadobúdateľa
licencie
používať
„dielo“ s vylúčením
všetkých
ostatných,
vrátane
autora, a tak
má
funkčne
rovnaké
účinky
ako
postúpenie.(12) Preto
sa
týmto
rozlíšením
(ktoré
v každom
prípade
nie
je
na
účely
tejto
analýzy
rozhodujúce)
nebudem
zaoberať.
31.      Je
pritom
bežné,
že
vnútroštátne
právne
systémy
ukladajú
na
zmluvné
udeľovanie
licencií
a/alebo
postupovanie
autorských
práv
určité
obmedzenia.
Často
sa v nich
stanovujú
najmä
určité
požiadavky
na
formu,  ako
napríklad
požiadavka,
aby
sa
licencia
udelila
alebo
postúpenie
uskutočnilo
prostredníctvom
písomného
dokumentu.(13)
32.      Ťažkosti
však
vznikajú,
keď
sa
takéto
transakcie
uskutočňujú v cezhraničnom
kontexte. V takýchto
situáciách
môžu
právne
predpisy
rôznych
štátov,
ktoré
sú s transakciou
spojené,
ukladať
odlišné
alebo
dokonca
protichodné
požiadavky.
To
je
práve
prípad
prejednávanej
veci.
Predmetná
transakcia
je
spojená
konkrétne s Poľskom
(na
základe
obvyklého
pobytu
fotografa a miesta
pôvodu
príslušných
„diel“) a s Nemeckom
(na
základe
obvyklého
pobytu
BT a miesta
využívania
autorských
práv).
Zatiaľ
čo
poľské
právo
vyžaduje
písomnú
formu,
nemecké
právo
podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
nie.
33.      Tento
konflikt
právnych
poriadkov
je v jadre
konania o porušení
práv,
ktoré
BT
vedie
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom. V tomto
konaní
IU
tvrdí,
že
výhradná
zmluvná
licencia k autorským
právam, o ktorú
sa
nárok
BT
opiera,
je
podľa
poľského
práva
formálne
neplatná
(keďže
medzi
ňou a fotografom
nebola
uzavretá
žiadna
písomná
dohoda v tejto
veci).
Podľa
názoru
IU
nemala
BT v prípade
neexistencie
platnej
licencie
alebo
postúpenia
týchto
autorských
práv
aktívnu
legitimáciu
na
to,
aby
toto
konanie
vôbec
začala.
Naproti
tomu
BT
potvrdzuje
platnosť
tejto
licencie, a teda
aj
svoj
nárok
na
presadzovanie
predmetných
autorských
práv,
na
základe
nemeckého
práva.
34.      Za
týchto
okolností
je
rozhodujúca
otázka,
ktorý z konkurenčných
vnútroštátnych
právnych
poriadkov
má
vnútroštátny
súd
uplatniť
na
určenie,
či
je
predmetná
výhradná
zmluvná
licencia
formálne
platná, a následne,
či
má
BT
aktívnu
legitimáciu
podať
žalobu o porušenie
práv
proti
tretej
strane,
akou
je
IU.
Túto
otázku
je
potrebné
vyriešiť
na
základe
príslušných
kolíznych
noriem,
na
ktoré
sa
teraz
zameriam.
B.      Rozhodné právo pre formálnu platnosť zmluvnej licencie alebo postúpenia autorských práv podľa príslušných kolíznych noriem
35.      Ak
údajný
príjemca
autorskoprávnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv
(ako
BT)
podá
na
súd
členského
štátu
žalobu o porušenie
práv
proti
tretej
strane
(ako
IU),
neexistuje
jediná kolízna
norma
určujúca
daný
právny
poriadok,
podľa
ktorej
by
sa
malo
postupovať v súvislosti
so
všetkými
otázkami,
ktoré
sa
môžu v takomto
konaní
vyskytnúť.
Naopak, v závislosti
od
povahy
konkrétnej
otázky
(otázok)
môžu
byť
relevantné
rôzne
kolízne
normy
spojené s rôznymi
kategóriami
známymi v súkromnom
práve a označujúce
(potenciálne)
odlišné
právne
poriadky
(časť
1).(14) Preto
je
na
určenie
pravidiel,
ktoré
sú
relevantné z hľadiska
formálnej
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv a v konečnom
dôsledku
rozhodného
práva,
rozhodujúce
túto
záležitosť
správne
charakterizovať,
teda
určiť,
do
ktorej
kategórie
primerane
patrí
(časť
2).
1.      „Konkurenčné“ kolízne normy
36.      Ako
bolo
uvedené v predchádzajúcom
bode, v konaní o porušení
práva
pred
súdom
členského
štátu
sú
relevantné
rôzne
kolízne
normy,
pokiaľ
ide o otázky
týkajúce
sa
mimozmluvnej
zodpovednosti
(časť
a),
licenčnej
zmluvy
alebo
zmluvy o postúpení
(časť
b) a autorských
práv
ako
takých
(časť
c).
a)      Mimozmluvná zodpovednosť
37.      Po
prvé
kolízne
normy
stanovené v nariadení
RÍM
II
sú
relevantné,(15) pokiaľ
ide o záležitosti
(považované
za
záležitosti)
týkajúce
sa
potenciálnej
mimozmluvnej
zodpovednosti
(alebo
ak
použijeme
slová
tohto
nariadenia,
„mimozmluvného
záväzku“)
údajného
porušovateľa
voči
žalobcovi.(16) Podľa článku 15
uvedeného
nariadenia
sa
tieto
záležitosti
„mimozmluvnej
zodpovednosti“
spravujú
rozhodným
právom
pre
daný
„mimozmluvný
záväzok“.
38.      Podľa článku 8 nariadenia
RÍM
II
sa
„mimozmluvný
záväzok“
vyplývajúci z porušenia
práva
duševného
vlastníctva,
vrátane
autorských
práv(17),
spravuje
„právnym
poriadkom
krajiny,
pre
ktorú
sa
uplatňuje
nárok
na
ochranu“
(alebo
lex
loci protectionis).(18)
39.      Ak
by
sa
teda
formálna
platnosť
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv
mala
považovať
za
otázku
týkajúcu
sa
„mimozmluvnej
zodpovednosti“,
táto
otázka
by
sa v konaní
vo
veci
samej
spravovala
nemeckým
právom, a to
na
základe článku 8 nariadenia
RÍM
II v spojení s jeho článkom 15,
keďže
BT
uplatňuje
nárok
na
ochranu
autorských
práv v Nemecku.
b)      Zmluva
40.      Po
druhé
kolízne
normy
stanovené v nariadení
RÍM
I
sú
relevantné,(19) pokiaľ
ide o záležitosti
(považované
za
záležitosti)
týkajúce
sa
„zmluvných
záväzkov“
vyplývajúcich z licenčnej
zmluvy
(alebo
doložky)
alebo
zmluvy
(alebo
doložky) o postúpení,
ktorá
je
pre
strany
záväzná.(20) Podľa článku 12
nariadenia
RÍM
I
sa
tieto
„zmluvné“
záležitosti
spravujú
rozhodným
právom
pre
danú
zmluvu
(ďalej
len
„lex
contractus“).
41.      Podľa článku 3 ods. 1
nariadenia
RÍM
I
je
rozhodným
právom
pre
zmluvu
(vrátane
autorskoprávnej
licenčnej
zmluvy
alebo
zmluvy o postúpení
autorských
práv)
právo,
ktoré
si
strany
zvolili.(21)
42.      Ak
takáto
voľba
neexistuje
(čo
je
zrejme
prípad
prejednávanej
veci(22)), článok 4 nariadenia
RÍM
I
stanovuje
na
určenie
rozhodného
práva
pre
príslušnú
zmluvu
objektívne
pravidlá.
Tieto
pravidlá
sú
pomerne
zložité.
Na
účely
prejednávanej
veci
stačí
vysvetliť,
že článok 4 ods. 1
obsahuje
taxatívny
zoznam
kolíznych
kritérií
určených
pre
určité
kategórie
zmlúv.
Hoci
zmluvy
týkajúce
sa
práv
duševného
vlastníctva
sa v ňom
ako
také
neuvádzajú,(23) článok 4 ods. 1 písm. b)
stanovuje
takéto
kolízne
kritérium v súvislosti
so
„zmluva[mi] o poskytovaní
služieb“,
čo
je
kategória,
ktorá
zjavne
zahŕňa
také
dohody,
aké
boli
uzavreté
medzi
fotografom a BT.(24)
43.      Podľa
tohto
ustanovenia
je
rozhodným
právom
pre
takúto
zmluvu
„právn[y]
poriad[ok]
krajiny
obvyklého
pobytu
poskytovateľa
služieb“.
Vo
veci
samej
sa
zdá
byť
nesporné,
že
„poskytovateľ
služieb“,
konkrétne
fotograf,
má
„obvyklý
pobyt“ v Poľsku.(25) Relevantným
lex
contractus je
preto
poľské
právo.(26)
44.      Treba
však
dodať,
že
pokiaľ
ide o niektoré
„zmluvné
otázky“,
nariadenie
RÍM
I
nielen
označuje
lex
contractus a prenecháva
mu
odpoveď,
ale
stanovuje
kvázi
vecné
(alebo
„na
výsledok
orientované“)
pravidlá. Článok 11
tohto
nástroja
obsahuje
takéto
pravidlá
týkajúce
sa
„formálnej
platnosti“
zmluvy.
Tieto
pravidlá
sa
líšia v závislosti
od
toho,
či
sa
strany
(alebo
ich
zástupcovia) v čase
uzavretia
príslušnej
zmluvy
nachádzali v tej
istej
krajine
alebo
nie. V prejednávanej
veci
sa
zdá,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
predpokladá,
že
BT
(alebo
skôr
jej
„zástupca“,
teda
jej
manžel) a fotograf
sa v čase
uzavretia
ich
dohôd
nachádzali v tej
istej
krajine,
konkrétne v Poľsku
(a teda
že
zmluvy
boli
uzavreté
tam).
Keďže
ide o skutkovú
otázku,
budem
vychádzať z tohto
predpokladu.(27) Pre
takýto
prípad
sa v článku 11 ods. 1
stanovuje,
že
zmluva
je
formálne
platná
(preto
je
to
pravidlo
„orientované
na
výsledok“),
ak
spĺňa
formálne
požiadavky
1)
lex
contractus,
alebo
2)
právneho
poriadku
krajiny, v ktorej
bola
zmluva
uzavretá
(lex
loci contractus). Z vyššie
uvedených
dôvodov
by
to v oboch
prípadoch
malo
byť
poľské
právo.
45.      Ak
by
sa
teda
formálna
platnosť
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv
považovala
za
„zmluvnú“
otázku,
vo
veci
samej
by
sa
podľa článkov 4 a 11
nariadenia
RÍM
I
táto
záležitosť
spravovala
poľským
právom.
c)      Autorské práva ako také
46.      Po
tretie,
ak
neexistujú
príslušné
kolízne
normy
na
úrovni
EÚ(28) ani v Bernskom
dohovore,(29) sú
relevantné
vnútroštátne
kolízne
normy
členských
štátov,
pokiaľ
ide o záležitosti
(považované
za
záležitosti)
týkajúce
sa
autorských
práv
ako
takých,
teda
vlastných
charakteristík
týchto
práv
„duševného
vlastníctva“.(30)
47.      Medzi
týmito
vnútroštátnymi
kolíznymi
normami
existujú
určité
rozdiely.
Vzhľadom
na
povahu
autorských
práv
(monopolná
ochrana
poskytovaná
štátom
na
základe
jeho
vlastného
práva
len
pre
jeho
územie)
však
tieto
normy
zvyčajne
stanovujú,
podobne
ako
nemecké
kolízne
normy v tomto
prípade,
že
takéto
„majetkovoprávne“
záležitosti(31) sa
spravujú
(aj)
lex
loci protectionis.(32)
48.      Ak
by
sa
teda
otázka
formálnej
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv
mala
považovať
za
otázku
týkajúcu
sa
autorských
práv
ako
takých,
podľa
nemeckých
kolíznych
noriem
by
sa
na
ňu
vo
veci
samej
vzťahovalo
nemecké
právo,
keďže
BT
uplatňuje
nárok
na
ochranu
autorských
práv v Nemecku.
2.      Správna charakterizácia otázky formálnej platnosti zmluvnej licencie alebo postúpenia autorských práv
49.      Vzhľadom
na
túto
rôznorodosť
kolíznych
noriem
závisí
určenie
pravidiel,
ktoré
sú
relevantné z hľadiska
formálnej
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv
(a v konečnom
dôsledku
aj
určenie
toho,
či
sa
záležitosť
vo
veci
samej
spravuje
nemeckým
alebo
poľským
právom),
od
správnej
charakterizácie
tejto
otázky,
teda
od
toho,
či
sa
má
považovať
za
otázku
týkajúcu
sa
„mimozmluvnej
zodpovednosti“,
„zmluvy“
alebo
„autorských
práv
ako
takých“.
Nesprávna
charakterizácia
by
viedla k nesprávnemu
výkladu
týchto
pravidiel a k uplatneniu
nesprávneho
právneho
poriadku.(33)
50.      Na
účely
tejto
klasifikácie
je
potrebné
autonómne
vymedziť
rozsah
kategórií
„mimozmluvná
zodpovednosť“ a „zmluva“
vzhľadom
na
ciele
sledované
nariadeniami
RÍM
I a RÍM
II,
najmä
na
potrebu
zabezpečiť
právnu
istotu,
pokiaľ
ide o rozhodné
právo, a „predvídateľnosť
výsledku
sporov“.(34) V opačnom
prípade
by
sa
klasifikácia
danej
záležitosti
(a s ňou
aj
potenciálne
uplatňovanie
týchto
nástrojov)
mohla
líšiť v závislosti
od
konajúceho
súdu.(35) Okrem
toho
sa
musí v rámci
vnútroštátnych
kolíznych
systémov
zodpovedajúcim
spôsobom
vymedziť
rozsah
zostatkovej
kategórie,
konkrétne
kategórie
týkajúcej
sa
autorských
práv
ako
takých.
Tieto
rôzne
kategórie
by
sa
skutočne
nemali
prekrývať.
Ak
by
jedna
záležitosť
spadala
súčasne
do
dvoch
kategórií,
výsledkom
by
mohlo
byť
súbežné
určenie
rôznych,
potenciálne
protichodných
právnych
poriadkov.
Takýto
výsledok
by
narušil
samotnú
funkciu
kolíznych
noriem a zbavil
by
nariadenia
RÍM
I a RÍM
II
ich
potrebného
účinku.
51.      V ďalšom
texte
najprv
vysvetlím,
prečo
sa
formálna
platnosť
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv
netýka
„mimozmluvnej
zodpovednosti“
[časť
a)].
Potom
uvediem
dôvody,
prečo
by
sa
napriek
určitým
ťažkostiam
táto
záležitosť
nemala
klasifikovať
ako
„majetkovoprávna“,
ale
skôr
ako
„zmluvná“
[časť
b)].
a)      Formálna platnosť zmluvnej licencie alebo postúpenia autorských práv sa netýka „mimozmluvnej zodpovednosti“
52.      Jedna
vec
je
jasná.
Ako
uvádza
Komisia,
otázka
formálnej
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv – aj
keď
vznikne v rámci
konania o porušení
práv – sa
netýka
„mimozmluvnej
zodpovednosti“.
Kolízne
normy
stanovené v nariadení
RÍM
II
sú
tak
irelevantné.
53.      Na
úrovni
podstaty
totiž
neexistuje
žiadna
súvislosť
medzi
touto
otázkou a (údajnou)
zodpovednosťou
(údajného)
porušovateľa.
Je
zrejmé,
že
bez
platnej
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
príslušných
autorských
práv
nemusí
byť
BT
oprávnená
konanie o porušení
práv
vôbec
začať.(36) Otázka
platnosti
tejto
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
je
však
predbežná
voči
akejkoľvek
diskusii o tom,
či
žalovaná
porušila
autorské
práva
(a teda
logicky
musí
byť
vyriešená
konajúcim
súdom
pred
touto
diskusiou).(37) Neexistenciu
vecnej
súvislosti
medzi
touto
otázkou a zodpovednosťou
ilustruje
aj
skutočnosť,
že
otázka
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
môže
vzniknúť v úplne
iných
procesných
súvislostiach
(napríklad v konaní,
ktorého
predmetom
je
určenie
vlastníctva,
platnosť
zmluvy o autorskoprávnej
licencii
alebo
postúpení
autorských
práv a podobne).
54.      V tejto
súvislosti
je
nesprávny
argument
BT,
že
táto
záležitosť
platnosti
by
sa
aj
tak
mala
zahrnúť
do
kategórie
„mimozmluvnej
zodpovednosti“,
keď
vznikne v konaní o porušení
práv,
pretože
pre
súd,
ktorý
začal
konanie,
by
bolo
jednoduchšie
rozhodnúť o celom
konaní
podľa
jediného
právneho
poriadku
určeného článkom 8 ods. 1
nariadenia
RÍM
II. V súlade
so
všeobecnými
zásadami,
na
ktorých
je
založená
charakterizácia
kolíznych
noriem,
zhrnutými v bode 35
vyššie,
kolízne
normy a následne
právny
poriadok,
ktorým
sa
daná
záležitosť
spravuje,
závisia od
povahy
uvedenej
otázky, a nie
od
procesného
kontextu, v ktorom
bola
nastolená.
Opačný
prístup
by
znamenal
riziko,
že
napríklad
daná
zmluvná
licencia
alebo
postúpenie
by
sa
podľa
jedného
súboru
hmotnoprávnych
pravidiel
považovali
za
platné,
ak
by
boli
napadnuté v konaní o porušení
práv,
ale
podľa
iného
súboru
hmotnoprávnych
pravidiel
by
boli
neplatné v kontexte
konania o určenie
vlastníctva
(alebo
protinávrhu v konaní o neplatnosť
postúpenia
atď.) a naopak.
Takýto
výsledok
by
bol
nezlučiteľný s cieľmi
právnej
istoty a predvídateľnosti,
ktoré
sú
základom
nariadení
RÍM
I a RÍM
II.(38)
b)      Formálna platnosť zmluvnej licencie alebo postúpenia autorských práv nie je „majetkovoprávnou“, ale „zmluvnou“ otázkou
55.      Zostáva
určiť,
či
otázka
formálnej
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
má
byť
charakterizovaná
ako
svojou
povahou
„zmluvná“
alebo
„majetkovoprávna“.
Táto
otázka
si
vyžaduje
podrobnejšie
vysvetlenie, a to
aj
preto,
že
na súdoch členských štátov a v odbornej
literatúre
sa
na
ňu
objavujú
rozdielne
názory.
56.      Vo
všeobecnosti
platí,
že
pri
takýchto
zmluvných
dojednaniach
týkajúcich
sa
autorských
práv
sa
musí
vždy
jasne
rozlišovať
medzi
„majetkovoprávnymi“ a „zmluvnými“
otázkami.
Otázky
týkajúce
sa
dotknutých
autorských
práv
„ako
takých“
by
mali
byť
vždy
vyhradené
právnemu
poriadku,
ktorým
sa
tieto
práva
spravujú,
určenému
podľa
vnútroštátnych
kolíznych
noriem
(typicky
lex
loci protectionis),
bez
ohľadu
na
rozhodné
právo
pre
zmluvu
podľa
nariadenia
RÍM I. Takéto
rozdelenie
je
okrem
dôvodov
uvedených v bode 49
vyššie
odôvodnené
aj
politickými
úvahami:
zatiaľ
čo
strany
by
podľa
tohto
nariadenia
mali
mať
možnosť
slobodne
si
vybrať
rozhodné
právo
pre
svoje
„zmluvné
záväzky“,
naopak
by
nemali
mať
možnosť
takéhoto
výberu,
pokiaľ
ide o podstatné
znaky
samotných
autorských
práv.(39)
57.      Kategória
„majetkovoprávnych“
otázok
nepochybne
zahŕňa
primárnu
otázku
prevoditeľnosti
príslušných
autorských
práv,
teda
či
tieto
práva
možno z počiatočného
vlastníka
(autora)
na
inú
osobu
previesť,
najmä
prostredníctvom
zmluvy.  Prevoditeľnosť  (a jej
rozsah)
je
totiž
bytostne
vlastnou
charakteristikou
príslušného
práva.
Autorskoprávnu
licenciu
možno
teda
udeliť,
resp.
možno
uskutočniť
postúpenie,
na
základe
zmluvy
len
vtedy,
ak
to
právny
poriadok
príslušné
právo
spravujúci
umožňuje, a to
bez
ohľadu
na
rozhodné
právo
pre
uvedenú
zmluvu.(40)
58.      Naopak,
ak
(a v rozsahu, v akom)
právny
poriadok
spravujúci
autorské
práva
ich
prevod
prostredníctvom
zmluvy
umožňuje
(čo
je
prípad
prejednávanej
veci,
keďže
nemecké
právo
síce
vylučuje
postúpenie
autorských
práv,
ale
umožňuje
výhradné
licencie,
akou
je
táto),
následná
otázka,
či
zmluvná
licencia
alebo
postúpenie
týchto
autorských
práv
musí
spĺňať
určité
požiadavky
na
formu
(vrátane, v prejednávanej
veci,
požiadavku
písomného
dokumentu),
sa v podstate
netýka
práv
„ako
takých“,
ale
podkladovej
zmluvy.(41)
59.      Tieto
požiadavky
totiž
nevyplývajú z povahy
autorských
práv.
Ukladajú
sa
skôr s cieľom
chrániť
autora,
ktorý
sa v zmluvách
týkajúcich
sa
autorských
práv
často
považuje
za
slabšiu
stranu
(na
rozdiel
od
sprostredkovateľov,
akými
sú
vydavatelia).
Konkrétnejšie
povedané,
tieto
požiadavky
sú
určené
na
zabezpečenie
informovaného
súhlasu
autora s akýmkoľvek
záväzkom,
vyplývajúcim z takejto
zmluvy,
udeliť
licenciu
alebo
postúpiť
svoje
autorské
práva a transparentnosti,
pokiaľ
ide o presný
obsah
takéhoto
záväzku.(42)
60.      Preto
nie je prekvapivé,
že
takéto
požiadavky
sa
často
ukladajú
pod
hrozbou
neplatnosti
príslušnej
licenčnej
zmluvy
(alebo
zmluvnej
doložky)
alebo
zmluvy
(zmluvnej
doložky) o postúpení
(ako
je
to
napríklad v prípade článku 53
poľského
autorského
zákona).
Za
týchto
okolností
sa
dotknuté požiadavky jednoznačne
týkajú
„formálnej
platnosti“
tejto
zmluvy
(alebo
doložky) v zmysle článku 11
nariadenia
RÍM
I.(43) Dokonca
aj v prípade,
že
sú
tieto
požiadavky
formulované z hľadiska
dokazovania
(napríklad
keď
sa
vyžaduje
písomný
dokument
ako
jediný
prípustný
dôkazný
prostriedok
takejto
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia),
ich
praktický
účinok
je
porovnateľný:
licencie
alebo
postúpenia,
ktoré
nemožno
preukázať,
nemožno
vymáhať.(44) Z toho
vyplýva,
že
povaha
problému
nie
je
zásadne
odlišná a pravidlá
nariadenia
RÍM
I
sa
stále
uplatňujú
(konkrétne článok 18 ods. 2,
ktorý
odkazuje
na článok 11).(45) Celkovo
možno
konštatovať,
že
bez
ohľadu
na
presnú
povahu
takých
požiadaviek
(formálnu
alebo
dôkaznú)
vo
vnútroštátnom
práve
sa
vo
svojej
podstate
týkajú
(platnosti
alebo
preukázania)
„zmluvných
záväzkov“,
ktoré
strany
zaväzujú.
61.      To,
že
takéto
požiadavky
na
formu
sa
netýkajú
autorských
práv
„ako
takých“,
ale
zmluvy,
prostredníctvom
ktorej
sa
má
udeliť
licencia k týmto
právam
alebo
sa
tieto
práva
majú
postúpiť,
potvrdzuje
aj
skutočnosť,
že
podobné
požiadavky
sa
vyskytujú
vo
vnútroštátnych
právnych
systémoch v súvislosti
so
zmluvami a doložkami,
ktoré
sa
týkajú
rôznych
predmetov
(napríklad v súvislosti s doložkami o zákaze
konkurencie v pracovných
zmluvách,
medzinárodnými
dohodami o voľbe
súdu
atď.),(46) zvyčajne
na
analogické
ochranné
účely.
Skutočnosť,
že v prejednávanej
veci
sa
tieto
požiadavky
týkajú
zmlúv
týkajúcich
sa
autorských
práv,
nemení
ich
inherentne
„zmluvnú“
povahu samotného problému.(47)
62.      Tento
výklad
nie
je
spochybnený
argumentáciou,
ktorú
predložili
BT a Komisia.
Podľa
názoru
týchto
zainteresovaných
strán
je
potrebné
rozlišovať
(i)
formálnu
platnosť
licenčnej
zmluvy
alebo
zmluvy o postúpení
od
(ii)
formálnej
platnosti
„aktu
prevodu“
autorských
práv.(48) Zatiaľ
čo
prvý
uvedený
prípad
je
skutočne
„zmluvnou
záležitosťou“
(keďže
sa
týka
len
„zmluvných
záväzkov“,
ktoré
zaväzujú
inter partes),
druhý
uvedený
prípad
je
naopak
„majetkovoprávnou
záležitosťou“
(pretože
prevod
samotných
autorských
práv
má
vplyv
na
tretie
strany).
Okrem
toho,
keďže v konaní
vo
veci
samej
nestoja
proti
sebe
zmluvné
strany,
ale
jedna z týchto
strán
a tretia
osoba,
relevantný
je
len
druhý
uvedený
aspekt.
Skutočnou
otázkou
je,
či
bolo
na
BT
prevedené
vlastnícke
právo k autorským
právam a či
teda
môže
toto
právo
voči
takejto
tretej
strane
presadzovať.
Preto
by
sa
mali
uplatniť
formálne
požiadavky
stanovené v tomto
ohľade v lex
loci protectionis (v tomto
prípade v nemeckom
práve).(49)
63.      Táto
argumentácia
podľa
môjho
názoru
spočíva v zámene
povahy
diskutovanej
otázky.
Na
pochopenie
tohto
omylu
je
potrebné
určité
vysvetlenie.
64.      BT a Komisiou
navrhované
rozlíšenie
medzi
„formálnou
platnosťou
zmluvy“ a „formálnou
platnosťou
aktu
prevodu“,
ktoré
je
silne
ovplyvnené
nemeckým
súkromným
právom(50) (a ktoré
môže
byť
na
prvý
pohľad
pre
právnikov z inej
tradície
mätúce),
sa
podľa
môjho
chápania
vzťahuje
na
to,
čo
sa v iných
právnych
systémoch
zvyčajne
chápe
ako
rozdiel
medzi
(i)
platnosťou
zmluvnej
licencie
alebo
prevodu
duševného
vlastníctva a (ii)
odporovateľnosťou
tejto
licencie
alebo
prevodu
voči
tretím
stranám.
65.      Konkrétne
teda
po
uzavretí
platnej
zmluvy o postúpení
alebo
výhradnej
licenčnej
zmluvy
týkajúcej
sa
práva
duševného
vlastníctva
medzi
dvoma
osobami
môže
vzniknúť
samostatná
otázka,
či
sa
postupník
alebo
nadobúdateľ
licencie
môže
dovolávať
prevodu
tohto
práva
(alebo
inak
povedané
dôsledkov
tejto
zmluvy)
voči
tretím
stranám, a to
aj v konaní o porušení
práv
(ako
to
urobila
BT
voči
IU). V niektorých
právnych
systémoch
je
to
možné
len
po
splnení
určitých
formalít,
zvyčajne
po
registrácii
príslušnej
licencie
alebo
postúpenia
do
osobitného
verejného
registra. V tejto
fáze
chcem
zdôrazniť,
že
okrem
toho,
že
sa
zvyčajne
neukladajú v súvislosti
so
zmluvnými
prevodmi
autorských
práv,(51) sa
predmetné
formality
zásadne
líšia
od
požiadaviek
na
formu,
ktoré
sú
predmetom
diskusie v prejednávanej
veci.
Tieto
formality
sú v podstate
administratívne
kroky
stojace
mimo
zmluvu,
ktoré
sa
týkajú
orgánov
verejnej
moci a ktoré
nie
sú
uložené
na
ochranu
(jednej
zo)
zmluvných
strán,  ale
na
zabezpečenie
publicity,
informovanosti a transparentnosti a v konečnom
dôsledku
právnej
istoty,
pokiaľ
ide o stav
duševného
vlastníctva, v záujme
spoločnosti.
Je
zrejmé,
že
táto
konkrétna
otázka
odporovateľnosti
voči
tretím
stranám
(vrátane
možného
uplatnenia
týchto
formalít)
je
vo
svojej
podstate
„majetkovoprávnou“
záležitosťou.
Ide o vlastnú,
erga omnes uplatňovanú
vlastnosť
dotknutého práva duševného vlastníctva.(52)
66.      Otázka
položená
vo
veci
samej
však s touto
otázkou
odporovateľnosti
voči
tretím
stranám
vecne
nesúvisí.
IU
nespochybňuje,
že
podľa
nemeckého
práva
sa
výhradnej
zmluvnej
licencie
na
autorské
práva
možno
dovolávať
voči
tretím
osobám, a to
aj v konaní o porušení
práv,
bez
toho,
aby
sa v tejto
súvislosti
vyžadovali
akékoľvek
formality.
Pripomínam,
že
IU
skôr
spochybňuje
samotnú
existenciu
platnej
zmluvnej
licencie
medzi
fotografom a BT
(bez
ktorej
by
BT
nemala
žiadnu
aktívnu
legitimáciu), a to z dôvodu
údajného
nedodržania
vyššie
diskutovaných
požiadaviek
na
formu. Z vyššie
uvedených
dôvodov
sa
táto
otázka
platnosti a tieto
požiadavky
vo
svojej
podstate
týkajú
zmlúv
medzi
BT a fotografom.(53) Je
zrejmé,
že
ak
medzi
stranami
neexistuje
platná
licenčná
zmluva
(alebo
doložka)
alebo
zmluva
(alebo
doložka) o postúpení,
skutočne
nemôže
existovať
žiadny
následný
prevod
autorských
práv,
na
ktorý
by
bolo
možné
sa
odvolávať
voči
tretej
strane.
Táto
otázka
platnosti
je
však
predbežná
pre
akúkoľvek
diskusiu o možnosti
odporovateľnosti
voči
tretím
stranám.
Skutočnosť,
že
práve
táto
otázka
je
vznesená
ako
obrana
takouto
treťou
stranou,
ktorá
sa
snaží
uniknúť z konania o porušení
práv,
nemôže
zmeniť
jej
„zmluvný“
charakter.
Ako
už
bolo
povedané,
charakterizácia
právnej
otázky
závisí
od
jej
objektívnej
povahy,
nie
od
identity
strany,
ktorá
sa
jej
dovoláva.(54)
67.      Výklad,
ktorý
navrhujem a podľa
ktorého
by
sa
otázka
formálnej
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv
mala
charakterizovať
ako
„zmluvná“, a teda
by
mala
spadať
pod
kolízne
normy
stanovené v nariadení
RÍM
I,
najmä v jeho článku 11,
je v súlade s cieľom
právnej
istoty a predvídateľnosti,
ktorý
toto
nariadenie
sleduje.
68.      Tento
výklad
totiž
uľahčuje
cezhraničné
transakcie
súvisiace s autorskými
právami.
Podľa článku 11
sa
zmluvná
licencia
alebo
postúpenie
autorských
práv
zvyčajne(55) považujú
za
platné a účinné,
ak
spĺňajú
požiadavky
lex
contractus alebo
lex
loci contractus.
To
dáva
stranám
právnu
istotu,
pokiaľ
ide o (formálnu)
platnosť a účinnosť
ich
dohôd,
najmä
ak
sa
týkajú
viacerých
vnútroštátnych
autorskoprávnych
úprav,
ktoré
sa
spravujú
práve
toľkými
vnútroštátnymi
právnymi
poriadkami:
strany
sa
nemusia
obávať
(čiastočnej
alebo
úplnej)
neúčinnosti
svojej
transakcie z dôvodu
nesplnenia
rôznych
požiadaviek,
ktoré
tieto
vnútroštátne
právne
poriadky
môžu
obsahovať.
69.      Naproti
tomu
prístup,
ktorý
presadzujú
BT a Komisia,
by
znamenal,
že
strany
by
museli
dodržiavať
požiadavky
na
formu
lex
contractus a/alebo
lex
loci contractus (ako
je
stanovené v článku 11
nariadenia
RÍM
I)
aj
požiadavky
stanovené v právnom
poriadku,
ktorý
spravuje
dané
právo
ako
také
(alebo v právnych
poriadkoch, ak
sa
zmluva
týka
viacerých
vnútroštátnych
autorskoprávnych
úprav).
Takýto
prístup
by
zvýšil
riziko
neúčinnosti
zmlúv
týkajúcich
sa
autorských
práv z dôvodu
formálnej
vady,
čím
by článok 11
stratil
veľkú
časť
svojho
potrebného
účinku
vo
vzťahu k tejto
kategórii
zmlúv.(56)
70.      Napokon
chápem,
že
označenie
diskutovanej
otázky
ako
„majetkovoprávnej“
je
niekedy v skutočnosti
odôvodnené
nie
objektívnou
povahou
tejto
otázky,
ale
obavou,
že
strany
by
inak
mohli
podľa článku 11 nariadenia RÍM I zmluvne
obísť požiadavky
na
formu
stanovené v právnom
poriadku,
ktorým
sa
autorské
práva
spravujú
(opäť
typicky v lex
loci protectionis),
tým, že by si za právny poriadok, ktorým sa ich zmluva spravuje, zvolili liberálnejší právny poriadok, pričom
tieto
požiadavky
štáty
často
považujú
za
mimoriadne
dôležité
vzhľadom
na
cieľ
ochrany
autora,
ktorý
sledujú.
71.      Táto
obava
sa
však
netýka
len
zmlúv
týkajúcich
sa
autorských
práv.
Vzniká
kedykoľvek,
keď
vnútroštátne
právne
poriadky
ukladajú v súvislosti s určitými
zmluvami
alebo
doložkami
požiadavky
na
formu. V tomto
smere
musím
konštatovať,
že
normotvorca
Únie,
dobre
si
vedomý
významu,
ktorý
môžu
vnútroštátne
zákonodarné
orgány
pripisovať
predmetným
požiadavkám,
sa
rozhodol
uprednostniť v článku 11
nariadenia
RÍM
I
formálnu
platnosť
zmlúv
pred
prísnym
uplatňovaním
týchto
požiadaviek,
aby
stranám
zabezpečil
právnu
istotu, v súlade
so
všeobecnými
cieľmi
nariadenia
RÍM
I.(57)
72.      Keďže
neexistuje
žiadne
opačné
osobitné
ustanovenie,
nechápem,
prečo
by
sa
mal článok 11
nariadenia
RÍM
I a politická
voľba,
ktorá
je v ňom
obsiahnutá,
ignorovať,
pokiaľ
ide o zmluvy
týkajúce
sa
práv
duševného
vlastníctva, a to
prostredníctvom
umelej
(re)charakterizácie
požiadaviek, o ktorých
sa
hovorí v tomto
stanovisku,
ako
„majetkovoprávnej“
otázky.
To,
či
by
bolo z politického
hľadiska
žiaduce,
aby
sa
formálne
požiadavky
stanovené v lex
loci protectionis uplatňovali
vždy
pod
hrozbou
neplatnosti
podkladovej
zmluvy,
musí
posúdiť
normotvorca
Únie.
Ak
by
takýto
prístup
považoval
za
opodstatnený,
mohol
by
zodpovedajúcim
spôsobom článok 11
zmeniť,
napríklad
zavedením
osobitných
pravidiel
prispôsobených
zmluvám,
ktoré
sa
týkajú
práv
duševného
vlastníctva.(58)
73.      V každom
prípade
nariadenie
RÍM
I
vo
svojej
súčasnej
podobe
už
zahŕňa
mechanizmy
na
zohľadnenie
týchto
aspektov.
Konkrétne článok 9 tohto
nariadenia
ponecháva
súdu,
ktorý
rozhoduje o spore,
určitú
mieru
voľnej
úvahy,
aby
bez
ohľadu
na
právne
poriadky,
ktorými
sa
zmluva
spravuje
podľa
bežných
pravidiel
uvedeného
nariadenia,
uplatnil
„imperatívne
normy“
(tzv.
lois de
police)
stanovené v jeho
vlastnom
právnom
poriadku
(článok 9 ods. 2)
alebo v právnom
poriadku
„krajiny,
kde
sa
vykonali
alebo
sa
musia
vykonať
záväzky
vyplývajúce
zo
zmluvy“
(článok 9 ods. 3).
74.      Pokiaľ
sa
teda
požiadavky
na
formu
stanovené v právnom
poriadku,
ktorým
sa
riadi
autorské
právo,
považujú v príslušnej
krajine
za
dostatočne
„rozhodujúce“
na
to,
aby
sa
mohli
považovať
za
„imperatívne
normy“(59) a za
predpokladu,
že
tento
právny
poriadok
je
(i)
právnym
poriadkom
štátu
súdu
alebo
(ii)
právnym
poriadkom
štátu, v ktorom
sa
majú
zmluvné
záväzky
plniť,(60) tieto
pravidlá
sa
môžu
presadzovať
(a zmluva
môže
byť
považovaná
za
neplatnú z formálnych
dôvodov)
bez
ohľadu
na
pravidlá
stanovené v článku 11
nariadenia
RÍM
I.(61) Toto
posúdenie
sa
však
musí
nevyhnutne
vykonať
individuálne.(62)
75.      Keďže
vo
veci
samej
má
otázka
formálnej
platnosti
výhradnej
zmluvnej
licencie,
ktorej
sa
BT
dovoláva,
„zmluvnú“
povahu,
uplatňujú
sa
kolízne
normy
stanovené v nariadení
RÍM I. Podľa
jej článku 11
môžu
byť
podkladové
zmluvy
formálne
neplatné,
pretože
nespĺňajú
požiadavky
na
formu
stanovené
poľským
právom.
Preto v prípade
neexistencie
platnej
licencie
alebo
postúpenia
autorských
práv v jej
prospech
nemôže
mať
BT
žiadnu
aktívnu
legitimáciu
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom,
ako
tvrdí
IU.
To
však
musí
overiť
uvedený
súd.(63)
V.      Návrh
76.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší
krajinský
súd
Düsseldorf,
Nemecko),
takto:
Článok 1 ods. 1, článok 10, článok 11 a článok 18 ods. 2
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(ES) č. 593/2008
zo
17. júna
2008 o rozhodnom
práve
pre
zmluvné
záväzky  sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že v prípade
kolízie
právnych
poriadkov
sa
otázka
prípadných
požiadaviek
na
formu,
ktoré
musí
spĺňať
zmluvná
licencia
alebo
postúpenie
autorských
práv,
aby
boli
považované
za
platné
alebo
preukázané,
spravuje
hmotnoprávnymi
predpismi
určenými v tomto
nariadení.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Pokiaľ
ide o podrobnejšie
informácie,
pozri body 25
až
34
nižšie.
3      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady
zo
17. júna
2008
(Ú. v. EÚ L 177,
2008,
s. 6).
4      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady z 11. júla
2007
(Ú. v. EÚ L 199,
2007,
s. 40).
5      Alebo aspoň nie vtedy (pozri poznámku pod čiarou 63 nižšie). Nebola uzatvorená ani žiadna dohoda o práve rozhodnom pre poverenie fotografa alebo prevod autorského práva.
6      Pozri
najmä
smernicu
Európskeho
parlamentu a Rady
2001/29/ES z 22. mája
2001 o zosúladení
niektorých
aspektov
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv v informačnej
spoločnosti
(Ú. v. ES L 167,
2001, s. 10;
Mim.
vyd.
17/001,
s. 230).
7      Predovšetkým
„dielo“
je
chránené
len
vtedy,
ak
je
„pôvodné“
[pozri v tomto
zmysle článok 2 ods. 3 a článok 14a ods. 1
Bernského
dohovoru a rozsudok
zo
16. júla
2009,
Infopaq International
(C‑5/08,
EU:C:2009:465, bod 37)].
8      Pozri
na
jednej
strane články 9 až
14
ter Bernského
dohovoru a články 2 až
4
smernice
2001/29 a na
druhej
strane článok 6 bis
Bernského
dohovoru.
9      Pozri článok 5 ods. 2
Bernského
dohovoru a rozsudok z 22. januára
2015,
Hejduk (C‑441/13,
EU:C:2015:28, bod 22 a citovaná
judikatúra).
10      Pravdepodobne
aj v iných
štátoch
podľa
ich
príslušných
právnych
poriadkov.
BT
si
však
tieto
iné
vnútroštátne
autorské
práva
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
nenárokuje.
Preto
sú v konaní
vo
veci
samej
irelevantné.
11      Pozri
ďalej
GUIBAULT,
L.,
HUGENHOLTZ, P. B.,
VAN
EECHOUD, M. M. M.,
van
GOMPEL, S. J.,
HELBERGER,
N.:
The Recasting of
Copyright & Related Rights for the Knowledge Economy.
Institute for Information Law,
University of
Amsterdam,
The Netherlands,
2006, body 3.2.1 a 3.2.2; a FAWCETT, J. J., a TORREMANS,
P.:
Intellectual Property and
Private International
Law.
3rd
ed.
Oxford Private International
Law Series,
2024, body 14.01 a 14.02,
14.14 a 14.107 a 14.108.
12      Porovnaj § 29 ods. 1 a 2
nemeckého
autorského
zákona.
Pozri
ďalej
GUIBAULT,
L.,
HUGENHOLTZ, P. B. et
al., c. d. v poznámke pod čiarou
11 vyššie, bod 3.2.2.
13      Okrem
toho
tieto
právne
poriadky
niekedy
vyžadujú,
aby
každá
súvisiaca
doložka
bola
autorom
podpísaná,
aby v nej
boli
jednoznačne
uvedené
príslušné
práva
spolu s rozsahom a trvaním
licencie
alebo
postúpenia
atď.
Pozri
napríklad
vo
Francúzsku
články
L‑131‑2 a L‑131‑3
Code de
la
propriété intellectuelle (Zákonník
duševného
vlastníctva); v Spojenom
kráľovstve
Copyright,
Designs and
Patents Act 1988
(zákon o autorských
právach,
dizajnoch a patentoch z roku
1988), § 90 ods. 3.
Všeobecne,
pre
komparatívnu
analýzu
právnych
predpisov
štátov v tomto
ohľade
pozri
GUIBAULT,
L.,
HUGENHOLTZ, P. B. et
al., c. d. v poznámke pod čiarou
11 vyššie; a KONO, T. (ed.):
Intellectual Property and
Private International
Law:
Comparative Perspectives.
Oxford:
Hart Publishing,
2012.
14      V tomto
zmysle
pozri
rozsudky z 21. januára
2016,
ERGO
Insurance a Gjensidige Baltic (C‑359/14 a C‑475/14,
EU:C:2016:40, body 47
až
62), a z 28. júla
2016,
Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15,
EU:C:2016:612, body 35
až
60).
Pozri
aj
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Saugmandsgaard Øe vo
veci
Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15,
EU:C:2016:388, bod 51);
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou
11 vyššie, body 14.15
až
14.17 a 15.09,
15.32
až
15.35, a PLENDER,
R.,
WILDERSPIN, M.:
The European Private International
Law of
Obligations.
4th
ed.
London:
Sweet & Maxwell,
2015, body 2‑069
až
2‑075 a 22‑041
až
22‑047.
Nevyhnutným
dôsledkom
je,
že
súd
musí
často
uplatňovať
rôzne
právne
poriadky v jednom
konaní.
15      „Mimozmluvné
záväzky“
(k tomuto
pojmu
pozri
rozsudok z 21. januára
2016,
ERGO
Insurance a Gjensidige Baltic,  C‑359/14 a C‑475/14,
EU:C:2016:40, bod 46),
vyplývajúce z porušenia
práv
duševného
vlastníctva
totiž
patria
do
„občianskych a obchodných
vecí“ v zmysle článku 1 ods. 1
nariadenia
RÍM
II
(pozri
analogicky
rozsudok z 8. septembra
2022,
IRnova, C‑399/21,
EU:C:2022:648, bod 30).
Navyše
tieto
„záväzky“
nie
sú
vylúčené z pôsobnosti
tohto
nariadenia
podľa článku 1 ods. 2.
16      Pozri v tomto
zmysle článok 1 ods. 1 a článok 15
nariadenia
RÍM
II. V druhom
uvedenom
ustanovení
sa
uvádza,
že
do
tejto
kategórie
patria
najmä
záležitosti
ako
základ a rozsah
zodpovednosti,
okolnosti
vylučujúce
zodpovednosť,
existencia,
povaha a stanovenie
výšky
škody
alebo
požadovaného
odškodnenia
(a tak
ďalej).
17      V tejto
súvislosti
pozri
odôvodnenie
17
nariadenia
RÍM
II.
18      Pozri
odôvodnenie
26
nariadenia
RÍM
II.
Takáto
kolízna
norma
je v súlade s článkom 5 ods. 2
Bernského
dohovoru,
kde
sa v relevantných
častiach
stanovuje,
že
„rozsah
ochrany,
ako
aj
právne
prostriedky
vyhradené
autorovi
na
hájenie
jeho
práv
[sa
spravuje]
výlučne
zákonmi
štátu,
kde
sa
uplatňuje
nárok
na
ochranu“.
19      „Zmluvné
záväzky“
(k tomuto
pojmu
pozri
rozsudok z 21. januára
2016,
ERGO
Insurance a Gjensidige Baltic, C‑359/14 a C‑475/14,
EU:C:2016:40, bod 44),
vyplývajúce z autorskoprávnej
licenčnej
zmluvy
alebo
zmluvy o postúpení
autorských
práv
totiž
patria
do
„občianskych a obchodných
vecí“ v zmysle článku 1 ods. 1
nariadenia
RÍM
I
(pozri
analogicky
rozsudok z 8. septembra
2022,
IRnova, C‑399/21,
EU:C:2022:648, bod 30).
Navyše
tieto
„zmluvné
záväzky“
nie
sú
vylúčené z pôsobnosti
uvedeného
nariadenia
podľa článku 1 ods. 2.
20      Pozri v tomto
zmysle článok 1 a články 10
až
12
nariadenia
RÍM I. Z jeho článkov 10
až
12
predovšetkým
vyplýva,
že
táto
kategória
zahŕňa
najmä
záležitosti
ako
platnosť
(vecná
aj
formálna)
týchto
„záväzkov“,
ich
výklad,
plnenie,
dôsledky
ich
porušenia
(a tak
ďalej).
21      Keďže
Súdny
dvor
sa
tejto
otázky
dotkol
počas
pojednávania,
chcem
zdôrazniť,
že
táto
možnosť
voľby
nie
je v žiadnom
prípade v rozpore s Bernským
dohovorom.
Okrem
toho,
že
Bernský
dohovor
neobsahuje
pravidlá
týkajúce
sa
zmlúv
súvisiacich s autorským
právom,
„ochrana“
práva,
ako
sa
spomína v článku 5 ods. 2
tohto
dohovoru,
nie
je
dotknutá,
ak
je
toto
právo
predmetom
zmluvy,
ktorá
sa
podľa
voľby
strán
riadi
iným
právom
než
lex
loci protectionis (pozri
ďalej
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, bod 14.41; a RAYNARD,
J.:
Droit d’auteur et
conflits de
loi:
essai sur la
nature juridique du droit d’auteur.
Paris:
Litec,
1990, s. 526 a 527).
22      Pozri
poznámku
pod
čiarou
5
vyššie.
23      Takéto
špecializované
pravidlo
bolo
uvedené v článku 4 ods. 1 písm. f)
návrhu
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady o rozhodnom
práve
pre
zmluvné
záväzky
(RÍM
I) z 15. decembra
2005
(KOM/2005/0650 v konečnom
znení).
Toto
pravidlo
však v konečnom
znení
nariadenia
nezostalo,
pravdepodobne
preto,
že
zmluvy
týkajúce
sa
práv
duševného
vlastníctva
sú v praxi
príliš
rôznorodé
(pozri bod 28
vyššie)
na
to,
aby
sa
na
ne mohlo
primerane
vzťahovať
jedno
kolízne
kritérium
(pozri v tomto
zmysle
dokument
SPRÁVA o návrhu
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady o rozhodnom
práve
pre
zmluvné
záväzky
(RÍM
I),
21.11.2007
–
[KOM(2005)0650 – C6‑0441/2005 – 2005/0261(COD)],
Výbor
pre
právne
veci,
Pozmeňujúci a doplňujúci
návrh
43).
24      Konkrétne
podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
pojem
„zmluva o poskytovaní
služieb“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. b)
nariadenia
RÍM
I
zahŕňa
každú
dohodu,
na
základe
ktorej
má
osoba
„vykonávať
určitú
činnosť“
pre
inú
osobu
„za
odmenu“
(pozri
okrem
iného
rozsudok z 3. októbra
2019,
Verein für Konsumenteninformation, C‑272/18,
EU:C:2019:827, bod 46 a citovaná
judikatúra).
Je
zrejmé,
že
fotografovanie
je
„určitá
činnosť“,
ktorú
fotograf
vykonával
pre
BT
„za
odmenu“.
25      V tomto
smere
sa v článku 19 ods. 1
nariadenia
RÍM
I v príslušnej
časti
stanovuje,
že
„za
obvyklý
pobyt
fyzickej
osoby
konajúcej v rámci
svojej
podnikateľskej
činnosti
sa
považuje
jej
hlavné
miesto
podnikania“. V tomto
prípade
by
to
pravdepodobne
bolo
vyššie
spomínané
štúdio v Poľsku.
26      Za
„únikovú
klauzulu“
sa
považuje článok 4 ods. 3
nariadenia
RÍM
I,
podľa
ktorého
„ak
je
zo
všetkých
okolností
veci
zrejmé,
že
zmluva
má
zjavne
užšiu
väzbu s inou
krajinou,
než
je
krajina
uvedená v odseku 1…,
uplatní
sa
právny
poriadok
tejto
inej
krajiny“.
Nevidím
však
dôvod,
aby
sa
táto
doložka
použila v konaní
vo
veci
samej.
Vzhľadom
na
okolnosti
prípadu
totiž
predmetné
zmluvy
nemajú
„zjavne
užšiu
väzbu“
napríklad s Nemeckom
než s Poľskom.
27      Pozri
však
poznámku
pod
čiarou
63
nižšie.
28      Predovšetkým
záležitosti
týkajúce
sa
autorských
práv
ako
takých
do
pôsobnosti
nariadení
RÍM
I a RÍM
II
nepatria
(pozri v tomto
zmysle
dokument
Report
on
the Convention on
the law applicable to
contractual obligations by
Mario Giuliano,
Professor,
University of
Milan,
and
Paul
Lagarde,
Professor,
University of
Paris I
(Ú. v. ES C 282,
1980, s. 1;
ďalej
len
„Giulianova a Lagardeho správa“), s. 10, a FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, bod 14.10).
Navyše
smernice
EÚ o autorskom
práve
vyššie uvedené v bode 25
nestanovujú v tomto
ohľade
kolízne
normy.
29      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 30. júna
2005,
Tod’s a Tod’s France (C‑28/04,
EU:C:2005:418,
bod 32).
30      Všeobecne sa uznáva, že táto kategória zahŕňa záležitosti ako existenciu, vznik, platnosť, povaha a rozsah udelených výsad a ich výnimky, trvanie (a tak ďalej). Pozri okrem iného FAWCETT, J. J., TORREMANS, P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, body 13.46 až 13.74; PLENDER, R. a WILDERSPIN, M.: c. d. v poznámke pod čiarou 14 vyššie, body 22‑001 až 22‑047; BASEDOW, J.: Article 3.102: Lex protectionis. In: BASEDOW, J. et al. (eds): Conflict of Laws in intellectual Property – The CLIP Principles and Commentary – European Max Planck Group on Conflict of Laws in Intellectual Property. Oxford University Press, 2013, bod 3:12.C07.
31      Keďže
Súdny
dvor
sa zaoberal
touto záležitosťou
počas
pojednávania,
musím
spresniť,
že
sa
diskutuje o niektorých
záležitostiach
týkajúcich
sa
autorských
práv
„ako
takých“,
najmä o záležitosti
počiatočného
vlastníctva
(teda
kto
sa
má
považovať
za
„autora“
diela).
Niektoré
vnútroštátne
kolízne
normy,
rozhodnutia
a/alebo
komentáre
ponechávajú
túto
špecifickú
záležitosť
na
lex
loci protectionis,
zatiaľ
čo
iné
odkazujú
na
právny
poriadok
štátu
pôvodu
príslušného
diela  (lex
originis).
Štát
pôvodu
je v článku 5 ods. 4
Bernského
dohovoru
vymedzený v podstate
ako
štát
prvého
uverejnenia
diela.
Vo
veci
samej
by
lex
originis bolo
poľské
právo,
pretože
fotografie
boli
vytvorené v Poľsku.
Tieto
rozdiely
vyplývajú z nejednoznačnosti
Bernského
dohovoru v záležitosti
počiatočného
vlastníctva a existujú
argumenty
podporujúce
obe
riešenia
(pozri
ďalej
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, body 13.75
až
13.91).
Túto
diskusiu
ale
nechám
bokom. V prejednávanej
veci
nie
je
potrebné
zaujať k nej
stanovisko,
pretože
sa
otázky
počiatočného
vlastníctva
netýka.
32      Ak
si
niekto
uplatňuje
nárok
na
ochranu
duševného
vlastníctva v určitom
štáte,
právny
poriadok
tohto
štátu
by
mal
logicky
určiť,
či
táto
ochrana
skutočne
existuje,
povahu a rozsah
tohto
monopolu,
jeho
trvanie
atď.
Takáto
kolízna
norma
je
aj v tomto
prípade v súlade s článkom 5 ods. 2
Bernského
dohovoru,
ktorý
stanovuje,
že
„rozsah
ochrany
[sa
spravuje]
výlučne
zákonmi
štátu,
kde
sa
uplatňuje
nárok
na
ochranu“.
Uplatňovanie
lex
loci protectionis je
niekedy
upravené v predpisoch
venovaných
medzinárodnému
právu
súkromnému. V iných
prípadoch
vnútroštátne
súdy
odvodzujú
toto
uplatňovanie
priamo z článku 5 ods. 2
Bernského
dohovoru.
Pozri
ďalej
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, body 12.22
až
12.28,
13.13
až
13.45 a 14.06
až
14.09; a KONO, T. (ed.): c. d. v poznámke pod čiarou 13 vyššie.
33      Je
pravda,
že v tomto
prípade,
keďže
kolízne
normy
spojené s kategóriami
„mimozmluvná
zodpovednosť“
aj
„majetkovoprávne
záležitosti“
označujú
lex
loci protectionis,
je
rozlišovanie
medzi
nimi v praxi
menej
dôležité.
Stále
je
však
relevantné
na
úrovni
princípov.
34      Pozri
odôvodnenia
6 a 16
nariadenia
RÍM
I a odôvodnenia
6 a 14
nariadenia
RÍM
II.
35      Členské
štáty
skutočne
môžu
mať
vo
svojom
súkromnom
práve
rôzne
názory
na
rozsah
predmetných
kategórií.
36      Pozri
aj bod 66
nižšie.
37      Pozri
analogicky
moje
prvé
návrhy
prednesené
vo
veci
BSH
Hausgeräte (C‑339/22,
EU:C:2024:159, bod 44).
Pozri
aj
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie,
body 13.74,
15.32
až
15.35;
PLENDER,
R.,
WILDERSPIN, M.: c. d. v poznámke pod čiarou 14 vyššie, body 22‑041
až
22‑047; a DICKINSON,
A.:
The Rome II
Regulation – The Law Applicable to
Non‑Contractual Obligations.
Oxford,
2010, body 3.88
až
3.90,
8.18.
38      Pozri
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, bod 13.74.
Vo
svetle
otázok
položených
Súdnym
dvorom
počas
pojednávania
chcem
zdôrazniť,
že
vzhľadom
na
uvedené
vysvetlenie
odkaz
na
„podmienky…
zodpovednosti“ v článku 15 písm. a)
nariadenia
RÍM
II
skutočne
nemožno
vykladať
tak,
že
pokrýva
záležitosť
platnosti
zmluvnej
licencie
alebo
postúpenia,
na
ktorú
sa
žalobca
odvoláva.
Tento
odkaz
má
pokryť
„faktory
bytostne
vlastné
zodpovednosti“,
ako
sú
otázky
„povahy
zodpovednosti
(objektívnej
alebo
subjektívnej);
vymedzenia
zavinenia
vrátane
otázky,
či
opomenutie
môže
predstavovať
zavinenie;
príčinnej
súvislosti
medzi
udalosťou,
ktorá
viedla k vzniku
škody, a škodou;
potenciálne
zodpovedných
osôb“
(a tak
ďalej)
<pozri
návrh
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady o rozhodnom
práve
pre
mimozmluvné
záväzky
[KOM(2003)
427 v konečnom
znení, s. 13],
dôvodová
správa, s. 23>.
Opäť
platí,
že
otázka
platnosti
nemá s týmito
„faktormi“
nič
spoločné.
Podobne
ani
odkaz v článku 15 písm. f)
nariadenia
RÍM
II
na
„os[oby],
ktoré
majú
právo
na
náhradu
škody,
ktorú
utrpeli
osobne“,
skutočne
nemožno
chápať
tak,
že
pokrýva
túto
otázku.
Tento
dosť
nejasný
odkaz
sa
týka
otázky,
„či
iná
osoba
než
‚priama
obeť‘
môže
získať
náhradu
škody,
ktorá
vznikla
‚následne‘,
po
škode,
ktorú
utrpela
obeť…
ako
napríklad…
v prípade
škody,
ktorú
utrpeli
deti
alebo
manžel
zosnulej
osoby“
[tamže, s. 24;
pozri v tomto
zmysle
aj
rozsudok z 10. decembra
2015,
Lazar (C‑350/14,
EU:C:2015:802, body 25
až
28)].
Takáto
otázka
je
svojou
podstatou
odlišná
od
otázky,
či
je
žalobca
beneficientom
platnej
licencie
alebo
postúpenia
pohľadávky.
39      Ako
je
vysvetlené v poznámke
pod
čiarou
32
vyššie,
takéto
podstatné
znaky
môžu
byť
spravované
len
vnútroštátnym
právom,
ktoré
poskytuje
ochranu, v súlade s článkom 5 ods. 2
Bernského
dohovoru
(alebo
pokiaľ
ide o počiatočné
vlastníctvo,
možno
lex
originis).
40      Pozri
LUCAS,
A.:
Droit international privé et
droit d’auteur.
In:
Les
Cahiers de
propriété intellectuelle.
Vol.
22,
No
3, s. 761
až
775,
najmä s. 769 a 770;
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, body 13.41,
13.99
až
13.104,
14.08 a 14.15
až
14.17;
RAYNARD,
J.: c. d. v poznámke pod čiarou 21 vyššie, s. 594;
PLENDER,
R.,
WILDERSPIN, M.: c. d. v poznámke pod čiarou 14 vyššie, body 22‑041
až
22‑047;
DREXL,
J.:
Article 3:301:
Transferability.
In:
BASEDOW,
J.,
et
al.
(eds).: c. d. v poznámke pod čiarou 30 vyššie.
Analogicky
pozri článok 14 ods. 2
nariadenia
RÍM
I,
podľa
ktorého
je
prevoditeľnosť
zmluvného
nároku
otázka
vyhradená
právnemu
poriadku,
ktorým
sa
daný
nárok
spravuje.
Pokiaľ
ide o prevoditeľnosť, v právnych
poriadkoch
jednotlivých
štátov
existujú
rozdiely.
Po
prvé,
hoci
väčšina
štátov
uplatňuje
„dualistický“
prístup,
podľa
ktorého
majetkové
práva
možno
postúpiť,
ale
osobnostné
práva
nie,
niektoré
štáty
(napríklad
Nemecko,
ako
je
vysvetlené v bode 30
vyššie)
uplatňujú
„monistický“
prístup,
podľa
ktorého
autori
nemôžu
svoje
autorské
práva
postúpiť,
ale
môžu
len
udeliť
výhradné
licencie
na
svoje
majetkové
práva
(čo
vedie v podstate k rovnakému
výsledku).
Po
druhé
rozsah
možného
prevodu
sa
môže
líšiť:
niektoré
štáty
povoľujú
len
úplné
postúpenie
autorských
práv,
iné
povoľujú
(čiastočné)
postúpenie
len
určitých
výhradných
práv
na
obmedzené
obdobie
(a tak
ďalej)
(pre
porovnávaciu
analýzu
právnych
poriadkov
členských
štátov
pozri
GUIBAULT,
L.,
HUGENHOLTZ, P. B. et
al.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie).
41      Pre
rovnaký
názor
pozri
LUCAS,
A.: c. d. v poznámke pod čiarou 40 vyššie, s. 761
až
775,
najmä s. 769 a 770;
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, body 13.104,
14.182 a 14.183;
PLENDER,
R.,
WILDERSPIN, M.: c. d. v poznámke pod čiarou 14 vyššie, body 22‑041
až
22‑047;
DREXL,
J.: c. d. v poznámke pod čiarou 40 vyššie, bod 3:301.C02;
HEINZE,
C.:
Article 3:504:
Formal validity.
In:
BASEDOW,
J.,
et
al.
(eds): c. d. v poznámke pod čiarou 30 vyššie, bod 3:504.C02.
Okrem
toho
sa
zdá,
že v prevažnej
väčšine
členských
štátov
sa
uplatňuje
„zmluvná“
charakterizácia
(pre
porovnávaciu
analýzu
pozri
KONO,
T.: c. d. v poznámke pod čiarou 13 vyššie).
42      Skutočne
písomný
dokument
zvyčajne
zaručuje,
že
autor
je
riadne
informovaný o tom, s čím
súhlasí.
Pozri
GUIBAULT,
L.,
HUGENHOLTZ, P. B. et
al.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, s. 31 a 67;
VAN
EECHOUD, M. M. M.:
Choice of
Law in
Copyright
and
Related Rights:
Alternatives to
the Lex
Protectionis.
In:
Kluwer Law International,
2003, s. 196,
197,
203
až
205; a RAYNARD,
J.: c. d. v poznámke pod čiarou 21 vyššie, s. 641
až
654.
43      Konkrétne
povedané,
hoci článok 11
nariadenia
RÍM
I
pojem
„formálna
platnosť“
nevymedzuje,
Giulianova a Lagardeho správa
uvádza,
že
pojem
„forma“
sa
na
účely
tohto
ustanovenia
vzťahuje
na
„každý
vonkajší
prejav,
ktorý
sa
vyžaduje
zo
strany
osoby
vyjadrujúcej
vôľu
byť
právne
viazaný a bez
ktorého
by
sa
takýto
prejav
vôle
nepovažoval
za
plne
účinný“
(tamže, s. 29).
To
samozrejme
zahŕňa
požiadavku,
aby
autorskoprávna
licenčná
zmluva
alebo
zmluva o postúpení
autorských
práv
mala
písomnú
formu
pod
hrozbou
neplatnosti.
44      Pozri
napríklad
článok
L‑131‑3
francúzskeho
Code de
la
propriété intellectuelle (Zákonník
duševného
vlastníctva).
45      Podľa článku 18 ods. 2
nariadenia
RÍM
I
„zmluvu…
možno
dokazovať
akýmkoľvek
dôkazným
prostriedkom
prípustným
podľa
právneho
poriadku
štátu
konajúceho
súdu
alebo
podľa
právneho
poriadku
uvedeného v článku 11,
podľa
ktorého
[je]
zmluva
formálne
platn[á],
za
predpokladu,
že
konajúci
súd
je
spôsobilý
dôkaz
týmto
spôsobom
vykonať“.
46      Pozri
Giulianovu a Lagardeho správu, s. 31, a článok 25 ods. 1
nariadenia
Brusel
I
bis.
47      Skutočnosť,
že
požiadavky, o ktorých
sa v prejednávanej
veci
diskutuje,
sa
často
objavujú v autorských
zákonoch
štátov
(a nie v ich
zmluvnom
kódexe) a niekedy
sú
formulované
tak,
akoby
sa
netýkali
zmluvy,
ale
autorských
práv
„ako
takých“
(porovnaj
napríklad § 90 ods. 3
britských
Copyright,
Designs and
Patents Acts (zákony o autorských
právach,
dizajnoch a patentoch),
podľa
ktorého
„postúpenie
autorských
práv
nie
je
účinné,
ak
nie
je v písomnej
forme…“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát) a článok 53
poľského
autorského
zákona,
podľa
ktorého
„zmluva [o postúpení
autorských
práv]
musí
byť
uzavretá
písomne…“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát)),
je
nepodstatná.
Charakterizácia
na
účely
určenia
príslušných
kolíznych
noriem
nemôže
závisieť
od
formálnej
klasifikácie
alebo
presného
znenia
určitých
pravidiel
podľa
domnelých
rozhodných
práv.
Musí
sa
uskutočniť
nezávisle
od
týchto
úvah, s ohľadom
na
autonómne
vymedzené
kategórie a povahu
podkladovej
otázky. Z dôvodov
vysvetlených
vyššie
na
účely
kolíznych
noriem
platí,
že
keď
vnútroštátne
zákonodarné
orgány
stanovia
takéto
požiadavky
vo
svojich
autorských
zákonoch,
opúšťajú
kategóriu
„autorské
práva
ako
také“ a vstupujú
do
kategórie
„zmluvy“.
48      Pozri bod 20
vyššie.
49      Komisia
tak
vysvetlila,
že
podľa
jej
názoru
(i)
zmluva o výhradnej
licencii
je
formálne
platná
podľa článku 11
nariadenia
RÍM
I,
pretože
všeobecné
pravidlá o zmluvách
stanovené v poľskom
práve
pripúšťajú
ústne
zmluvy;
(ii)
nedošlo k postúpeniu
poľských
autorských
práv,
pretože
poľský
autorský
zákon
vyžaduje
pre
platnosť
postúpenia
písomnú
formu;
(iii)
nemecké
autorské
práva
však
boli
na
základe
tejto
zmluvy
platne
postúpené,
pretože v nemeckom
autorskom
zákone
žiadna
takáto
požiadavka
neexistuje.
50      Konkrétne
tento
prístup
je
silne
ovplyvnený
zásadou
Trennungs‑ und Abstraktionsprinzip,
známou v nemeckom
občianskom
práve v súvislosti s predajom
majetku,
podľa
ktorej
by
sa
mala
jedna
predajná
operácia
analyzovať z právneho
hľadiska
ako
dva
odlišné
„úkony“, a to
(i)
„úkon, z ktorého
vznikajú
záväzky“
zaväzujúce
len
predávajúceho a kupujúceho,
vrátane
záväzku
predávajúceho
previesť
majetok
na
kupujúceho
(teda
kúpna
zmluva), a (ii)
„úkon
nakladania s majetkom“,
ktorý
spočíva v účinnej
zmene
vlastníctva
práva z predávajúceho
na
kupujúceho s účinkami
erga omnes.
To
viedlo
časť
nemeckej
judikatúry a akademickej
literatúry k tomu,
že v oblasti
kolíznych
noriem
podporuje
tzv.
Spaltungstheorie (teóriu
rozdelenia),
podľa
ktorej
by
sa
prvý
„úkon“
mal
spravovať
lex
contractus a druhý
„úkon“
právom
rozhodným
pre
vlastnícke
právo
ako
také
(v prípade
duševného
vlastníctva
lex
loci protectionis).
Túto
teóriu v zásade v prejednávanej
veci
obhajujú
BT a Komisia.
51      Pozri v tomto
smere článok 5 ods. 2
Bernského
dohovoru,
podľa
ktorého
„požívanie a výkon
[autorských
práv]
sa
nepodrobuje
žiadnej
formalite“.
52      K týmto
formalitám a k tomu,
ako
sa
svojou
povahou
líšia
od
diskutovaných
požiadaviek,
pozri
ďalej
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, body 14.01 a 14.02,
14.08,
14.15
až
14.17;
RAYNARD,
J.: c. d. v poznámke pod čiarou 21 vyššie, s. 591
až
600,
635,
637,
644;
Giulianova a Lagardeho správa, s. 29;
PLENDER,
R.,
WILDERSPIN, M.: c. d. v poznámke pod čiarou 14 vyššie, bod 14‑071;
DREXL,
J.: c. d. v poznámke pod čiarou 40 vyššie, bod 3:301.C07; a HEINZE,
C.: c. d. v poznámke pod čiarou 41 vyššie, bod 3:504.C02.
53      Preto,
aby
sa v tejto
veci
predišlo
ďalším
nejasnostiam,
nemecká
Spaltungstheorie (teória
rozdelenia)
by
sa
podľa
môjho
názoru
nemala v súvislosti
so
zmluvami
týkajúcimi
sa
práva
duševného
vlastníctva
brať do úvahy. Článok 14 ods. 1
nariadenia
RÍM
I
to
potvrdzuje.
Toto
ustanovenie
sa
nevzťahuje
na
postúpenie
vlastníckeho
práva
(vecného
práva),
ale
na
dobrovoľné
postúpenie
pohľadávok.
Každopádne
však
analogicky
stanovuje,
že
„vzťah“
medzi
postupcom a postupníkom
sa
spravuje
právnym
poriadkom,
ktorý
sa
uplatňuje
na
zmluvu
medzi
postupcom a postupníkom
podľa
tohto
nariadenia. Z jeho
odôvodnenia
38
vyplýva,
že
normotvorca
použil
pojem
„vzťah“,
aby v tých
niekoľkých
členských
štátoch,
ktoré
takéto
rozlíšenie
uplatňujú,
zahrnul
„zmluvu“
aj
„akt
nakladania“.
Normotvorca
Únie
tak
na
účely
nariadenia
RÍM
I
odmietol
názor,
že
by
sa
jedna
transakcia
mala
analyzovať
ako
dva
samostatné
právne
„úkony“,
ktorých
„formálna
platnosť“
by
sa
mohla
spravovať
dvoma
rôznymi
právnymi
poriadkami.
Naopak,
normotvorca
rozlišoval
medzi
platnosťou
postúpenia a odporovateľnosťou
tohto
postúpenia
voči
tretím
osobám
(čo
je
záležitosť
ponechaná
na
vnútroštátne
kolízne
normy).
54      To
samozrejme
vyvoláva
samostatnú
otázku,
či
je
tretia
strana,
napríklad
IU,
oprávnená
vzniesť
námietku
neplatnosti
licenčnej
zmluvy
(alebo
doložky)
alebo
zmluvy
(alebo
doložky) o postúpení z dôvodu
nesplnenia
týchto
požiadaviek.
Často
je
neplatnosť
(alebo
neexistencia)
vyplývajúca z takéhoto
pochybenia
relatívna,
teda
môže
sa
jej
dovolávať
len
ten,
kto
má z ochrany
týchto
požiadaviek
prospech,
konkrétne
autor.
Táto
samostatná
otázka
je
svojou
povahou
zjavne
tiež
„zmluvná“
otázka,
ktorú
spravuje
príslušný
lex
contractus.
55      Pozri
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, bod 14.183.
Pozri
však body 73 a 74
nižšie.
56      Takýto
nešťastný
dôsledok
by Bernský
dohovor
nestanovil.
Diskutovaná
otázka
je
totiž
úplne
mimo
rozsah
pôsobnosti
tohto
dohovoru.
Nemá
nič
spoločné s „ochranou“,
ktorú
autor
požíva
na
základe
autorského
práva,
ako
sa
predpokladá v článku 5 ods. 2
tohto
dohovoru,
ale s informovanosťou a súhlasom
autora v jeho
zmluvnými
vzťahmi s inými
osobami.
57      Pozri
Guilianovu a Lagardeho správu, s. 29 a 30.
58      Takéto
osobitné
pravidlá
už
existujú v článku 11 ods. 5
nariadenia
RÍM
I,
pokiaľ
ide o „zmluv[y],
ktor[ých]
predmetom
je
vecné
právo k nehnuteľnosti
alebo
nájom
nehnuteľnosti“. K návrhom v tomto
zmysle
pozri
VAN
EECHOUD, M. M. M.: c. d. v poznámke pod čiarou 42 vyššie, s. 196 a 205.
59      Článok 9 ods. 1
nariadenia
RÍM
I
vymedzuje
pojem
„imperatívne normy“
ako
„normy,
ktorých
dodržiavanie
pokladá
krajina
za
rozhodujúce
pre
ochranu
svojich
verejných
záujmov,
ako
je
politické,
sociálne
alebo
hospodárske
zriadenie,
až
do
takej
miery,
že
vyžaduje
ich
uplatnenie v každej
situácii,
na
ktorú
sa
norma
vzťahuje.“
Skutočnosť,
že
predmetné
požiadavky
chránia
predovšetkým
súkromné
subjekty
(konkrétne
autorov),
nevyhnutne
nevylučuje
konštatovanie,
že
sledujú
„verejný
záujem“ v zmysle
tohto
ustanovenia
(pozri
analogicky
rozsudok z 5. septembra
2024,
HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung II, C‑86/23,
EU:C:2024:689, body 46 a 47).
60      Často
sa
zmluva
musí
plniť v krajine
ochrany a možno
prinajmenšom
tvrdiť,
že
nedodržanie
požiadaviek
na
formu
stanovených v práve
tejto
krajiny
spôsobuje
nezákonnosť
plnenia
zmluvy
(najmä
povinnosti
udeliť
licenciu
alebo
postúpiť
autorské
práva).
61      Pozri
FAWCETT, J. J.,
TORREMANS,
P.: c. d. v poznámke pod čiarou 11 vyššie, body 14.164
až
14.174,
14.156, a Giulianovu a Lagardeho správu, s. 31.
Keďže
nejde o záväzok,
ale
len o mieru
voľnej
úvahy, článok 9 nariadenia
RÍM
I
vytvára
určitú
neistotu,
či
by
sa
požiadavky
na
formu
stanovené v lex
protectionis mohli
uplatňovať
ako
„loi de
police“.
Tento
stupeň
neistoty
je
však
neoddeliteľnou
súčasťou
nariadenia v jeho
súčasnej
podobe.
Na
jej
odstránenie
by
normotvorca
Únie
musel
buď
(i)
úplne
vylúčiť
možnosť
uplatňovať
„loi de
police“ v súvislosti s formou,
alebo
(ii)
zaviesť
povinné
uplatňovanie
požiadaviek
na
formu
stanovených v lex
protectionis podľa článku 11.
62      K metóde
identifikácie
„loi de
police“ a podmienkam
jej
uplatňovania
pozri
ďalej
rozsudok z 5. septembra
2024,
HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung II (C‑86/23,
EU:C:2024:689, body 39
až
46).
Okrem
toho,
ak
je
autor
zamestnancom
alebo
spotrebiteľom,
uplatňujú
sa
osobitné
ochranné
pravidlá,
ktoré
obmedzujú
možnosť
strán
zvoliť
si
rozhodné
právo a môžu
autorovi
umožniť,
aby
sa
dovolával
ochrany
právneho
poriadku
svojho
obvyklého
pobytu
(ktorý
často
zodpovedá
lex
loci protectionis)
(k podrobnostiam
pozri články 6,
8 a 11 ods. 5
nariadenia
RÍM
I).
Napokon
toto
nariadenie
poskytuje
aj
záruky
pre
„falošné“
medzinárodné
situácie,
konkrétne
ak
by
si
strany s obvyklým
pobytom v tom
istom
štáte v súvislosti s autorskými
právami
udelenými v tomto
štáte v inak
čisto
„vnútroštátnom“
kontexte
zvolili
cudzí
právny
poriadok
len
preto,
aby
obišli
kogentné
ustanovenia,
vrátane
formálnych,
stanovené v ich
spoločnom
právnom
poriadku.
Hoci
je
takáto
voľba
cudzieho
právneho
poriadku v zásade
platná
podľa článku 3 ods. 1, článok 3 ods. 3
stanovuje,
že
touto
voľbou
nie
je
dotknuté
uplatňovanie
týchto
kogentných
ustanovení.
63      V tomto
smere
by
mal
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vlastne
overiť
niekoľko
skutočností.
Po
prvé
uvedený
súd
by
mal
overiť,
či
príslušné
zmluvy
boli
skutočne
uzavreté v Poľsku
za
prítomnosti
účastníkov
konania
(alebo
ich
zástupcu),
ako
sa
zrejme
domnieva
(pozri bod 44
vyššie). Z vysvetlenia
skutkového
stavu
by
sa
totiž
mohlo
zdať,
že
BT
vopred, a možno
z Nemecka,
poverila
fotografa
vyhotovením
fotografií.
Možno
boli
zmluvy
uzavreté v tomto
okamihu.
Ak
sa
však
strany v čase
uzavretia
zmluvy
nachádzajú v rôznych
krajinách,
podľa článku 11 ods. 2
je
zmluva
formálne
platná,
ak
spĺňa
formálne
požiadavky
(i)
lex
contractus alebo
(ii)
„právneho
poriadku
jednej z krajín, v ktorej
sa
nachádza
jedna
zo
zmluvných
strán
alebo
jej
zástupca v čase
uzavretia
zmluvy“,
alebo
(iii)
„právneho
poriadku
krajiny, v ktorej
jedna
zo
zmluvných
strán
mala v tom
čase
svoje
obvyklé
bydlisko“.
Nemožno
teda
vylúčiť,
že
sa
na
základe
bodov
(ii)
alebo
(iii)
uplatňuje
nemecké
právo.
Ak
je
to
tak,
potom
by
predmetné
zmluvy
boli
formálne
platné
podľa článku 11 ods. 2,
keďže
nemecké
právo
zrejme
neobsahuje
požiadavku
písomnej
formy
takejto
zmluvy.
Po
druhé
za
predpokladu,
že
platnosť
zmlúv
sa
spravuje
výlučne
poľským
právom,
je
úlohou
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
objasniť,
či
výhradné
licenčné
zmluvy
patria
do
pôsobnosti článku 53
poľského
autorského
zákona a či
sa
tretia
strana,
akou
je
IU,
môže
podľa
poľského
práva
dovolávať
neplatnosti
takýchto
zmlúv z dôvodu
porušenia
požiadavky
stanovenej v uvedenom
ustanovení
(pozri
poznámku
pod
čiarou
54
vyššie).
Napokon
BT
pred
Súdnym
dvorom
uviedla,
že
fotograf
neskôr
postúpenie
písomne
potvrdil.
Predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu
prináleží
určiť,
aký
účinok
má
toto
potvrdenie
podľa
poľského
práva
na
platnosť
zmlúv.