62011CJ0267
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
z 3. októbra 2013 (
*1
)
„Odvolanie — Integrovaná prevencia a kontrola znečisťovania životného prostredia — Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov — Pridelenie kvót pre Lotyšskú republiku — Obdobie rokov 2008 až 2012“
Vo veci C‑267/11 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 30. mája 2011,
Európska komisia, v zastúpení: I. Rubene a E. White, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
odvolateľka,
ďalší účastníci konania:
Lotyšská republika, v zastúpení: I. Kalniņš, splnomocnený zástupca,
žalobkyňa v prvostupňovom konaní,
ktorú v konaní podporujú:
Česká republika, v zastúpení: M. Smolek a D. Hadroušek, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastník konania v odvolacom konaní,
Litovská republika,
Slovenská republika,
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska,
vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Berger, A. Borg Barthet (spravodajca), E. Levits a J.‑J. Kasel,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: M. Aleksejev, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. januára 2013,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 31. januára 2013,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Svojím odvolaním sa Európska komisia domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 22. marca 2011, Lotyšsko/Komisia (T-369/07, Zb. s. II-1039, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zrušil rozhodnutie Komisie K(2007) 3409 z 13. júla 2007 o zmene národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov, ktorý Lotyšsko oznámilo na roky 2008 až 2012 (ďalej len „sporné rozhodnutie“), v súlade so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. EÚ L 275, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631), zmenenou a doplnenou smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/101/ES z 27. októbra 2004 (Ú. v. EÚ L 338, s. 18, ďalej len „smernica 2003/87“).
Právny rámec
2
Smernica 2003/87 preberá medzinárodné dohovory o ochrane klímy, a to Rámcový dohovor OSN o zmene klímy prijatý 9. mája 1992 v New Yorku, ktorý bol v mene Európskeho spoločenstva schválený rozhodnutím Rady 94/69/ES z 15. decembra 1993 (Ú. v. ES L 33, 1994, s. 11; Mim. vyd. 11/019, s. 167), a Kjótsky protokol k Rámcovému dohovoru Organizácie spojených národov o zmene klímy, prijatý 11. decembra 1997, ktorý bol schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2002/358/ES z 25. apríla 2002 (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 11/042, s. 24).
3
Článok 9 smernice 2003/87/ES znie:
„1.   Pre každé obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 a 2 vypracuje každý členský štát národný plán, ktorý uvedie celkové množstvo kvót, ktoré plánuje prideliť pre uvedené obdobie a ako ich navrhuje rozdeliť. Plán musí byť založený na objektívnych a transparentných kritériách, vrátane tých, ktoré sú uvedené v prílohe III pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti. Komisia vypracuje najneskôr do 31. decembra 2003, bez toho, aby bola dotknutá zmluva [ES], usmernenie o vykonávaní kritérií uvedených v prílohe III.
Pre obdobie uvedené v článku 11 ods. 1, sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr do 31. marca 2004. Pre nasledujúce obdobia sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr osemnásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia.
…
3.   Do troch mesiacov od oznámenia národného alokačného plánu členským štátom podľa odseku 1 môže Komisia tento plán alebo ktorýkoľvek z jeho aspektov zamietnuť na základe nekompatibility s kritériami uvedenými v prílohe III alebo s článkom 10. Členský štát prijme rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 alebo 2 len v prípade, ak sú navrhované zmeny a doplnenia prijaté Komisiou. Komisia uvedie dôvody v prípade každého zamietnutého návrhu.“
4
Článok 11 ods. 2 smernice 2003/87 stanovuje:
„Pre päťročné obdobie začínajúce 1. januára 2008 a pre každé nasledujúce päťročné obdobie rozhodne každý členský štát o celkovom množstve kvót, ktoré pridelí pre dané obdobie a začne s procesom prideľovania týchto kvót prevádzkovateľom jednotlivých zariadení. Toto rozhodnutie musí byť prijaté aspoň dvanásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia a musí byť založené na národnom alokačnom pláne vytvorenom podľa článku 9 a v súlade s článkom 10, pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
5
Listom zo 16. augusta 2006 oznámila Lotyšská republika Komisii v súlade s ustanoveniami článku 9 ods. 1 smernice 2003/87 svoj národný alokačný plán na roky 2008 až 2012 (ďalej len „NAP“). Podľa tohto plánu zamýšľala Lotyšská republika prideliť svojmu národnému priemyslu, na ktorý sa vzťahuje príloha I smernice 2003/87, celkový ročný priemer 7,763883 milióna ton ekvivalentu oxidu uhličitého (MteCO2).
6
Dňa 29. novembra 2006 prijala Komisia prvé zamietajúce rozhodnutie.
7
Listom z 29. decembra 2006 Lotyšská republika oznámila Komisii revidovaný NAP, ktorý stanovoval pridelenie celkového ročného priemeru na 6,253146 milióna ton MteCO2.
8
Listom z 30. marca 2007 v anglickom jazyku Komisia konštatovala, že informácie obsiahnuté v revidovanom NAP boli neúplné, a požiadala Lotyšskú republiku, aby odpovedala na niektoré otázky a poskytla jej doplňujúce informácie.
9
Lotyšská republika odpovedala na túto žiadosť o informácie listom z 25. apríla 2007.
10
Dňa 13. júla 2007 prijala Komisia sporné rozhodnutie.
Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
11
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 26. septembra 2007 Lotyšská republika podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia.
12
Lotyšská republika na podporu svojej žaloby uviedla štyri žalobné dôvody založené po prvé na porušení právomocí stanovených Zmluvou o ES v oblasti energetickej politiky, po druhé na porušení „zásady zákazu diskriminácie“, po tretie na porušení povinností vyplývajúcich z Kjótskeho protokolu k Rámcovému dohovoru Organizácie spojených národov o zmenách klímy a po štvrté na nedodržaní lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.
13
V napadnutom rozsudku Všeobecný súd rozhodol, že predmetné rozhodnutie musí byť zrušené z dôvodu porušenia článku 9 ods. 3 uvedenej smernice bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k prípustnosti ostatných žalobných dôvodov uvádzaných Lotyšskou republikou alebo k ich dôvodnosti.
14
Všeobecný súd považoval za relevantné posúdiť ako prvú dôvodnosť štvrtého žalobného dôvodu, ktorý je založený na nedodržaní lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.
15
V tomto kontexte Všeobecný súd v bodoch 45 až 49 napadnutého rozsudku najprv preskúmal kontrolnú právomoc Komisie v zmysle článku 9 ods. 3 uvedenej smernice. Na základe svojej judikatúry dospel k názoru, že táto kontrolná právomoc musí byť vykonaná v lehote troch mesiacov od oznámenia uvedeného NAP členským štátom (uznesenie Súdu prvého stupňa z 30. apríla 2007, EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia, T-387/04, Zb. s. II-1195, bod 104, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. novembra 2007, Nemecko/Komisia, T-374/04, Zb. s. II-4431, bod 116).
16
Všeobecný súd uviedol, že ak nedôjde k vydaniu zamietajúceho rozhodnutia Komisie, oznámený NAP sa stáva konečným a vzťahuje sa naň prezumpcia legálnosti, čo umožňuje členskému štátu, aby ho vykonal. Doplnil, že z judikatúry nevyplýva, že keď Komisia prijme zmeny s ohľadom na NAP, musia byť predmetom jej formálneho rozhodnutia. Naopak, takýto výklad by jednak bol v rozpore so zásadou, podľa ktorej Komisia nemá všeobecnú povoľovaciu právomoc v prípade NAP, a jednak by nebol ani v súlade so štruktúrou článku 9 ods. 3 tretej vety smernice 2003/87, ktorá sa netýka povoľujúceho rozhodnutia, ale sa vzťahuje len na zamietajúce rozhodnutie.
17
Všeobecný súd ďalej preskúmal pojem uvedený v bodoch 50 až 57 napadnutého rozsudku, pojem oznámenie v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Všeobecný súd v prvom rade konštatoval, že sporné rozhodnutie nebolo prijaté v lehote troch mesiacov od oznámenia revidovaného NAP, teda 29. decembra 2006, ale až 13. júla 2007. Na základe toho Všeobecný súd dospel k názoru, že je potrebné posúdiť, či sa pojem oznámenie NAP v zmysle článku 9 ods. 3 tejto smernice týka tak pôvodného oznámenia NAP, ako aj oznámenia revidovaného NAP, a to najmä po tom, ako Komisia vydala zamietajúce rozhodnutie.
18
Všeobecný súd v bodoch 54 a 55 napadnutého rozsudku uviedol:
„54
… z teleologického hľadiska je cieľom konania začatého na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 – popri možnosti Komisie vykonať predbežnú kontrolu – zaistiť členským štátom právnu istotu a najmä im umožniť, aby boli rýchlo a v krátkom čase informované o spôsobe, akým môžu prideľovať emisné kvóty a spravovať systém obchodovania s kvótami na základe svojho NAP počas predmetného alokačného obdobia. S ohľadom na obmedzené trvanie tohto obdobia, ktoré je tri až päť rokov (článok 11 smernice 2003/87), má totiž Komisia, ako aj členské štáty legitímny záujem na tom, aby bol každý spor o obsahu NAP rýchlo urovnaný a aby tento NAP nebol po dobu svojej platnosti vystavený riziku spochybnenia zo strany Komisie (uznesenie EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia, [už citované], bod 117).
55
Tieto úvahy sa vzťahujú na všetky NAP bez ohľadu na to, či ide o verziu oznámenú pôvodne alebo revidovanú verziu oznámenú neskôr. Navyše požiadavka, aby Komisia vykonala po oznámení revidovaného NAP rýchlu a účinnú kontrolu je ešte dôležitejšia, keď tejto kontrole už predchádzalo prvé štádium preskúmania pôvodného NAP, ktoré viedlo prípadne k zamietajúcemu rozhodnutiu a následne k zmenám uvedeného NAP. Tvrdenie Komisie, že je oprávnená skúmať navrhované zmeny NAP alebo revidovaný NAP bez toho, aby dodržala lehotu troch mesiacov uvedenú v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, by bránilo cieľu rýchlej a účinnej kontroly, ako aj právnej istote, na ktorú má oznamujúci členský štát právo, aby mohol prideliť emisné kvóty zariadeniam na jeho území pred začiatkom obdobia obchodovania na základe článku 11 uvedenej smernice.“
19
Všeobecný súd následne dospel v bode 57 napadnutého rozsudku k záveru, že „pojem oznámenie v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 sa vzťahuje tak na pôvodné, ako aj na následné oznámenie rôznych verzií NAP, takže pri každom z týchto oznámení začína plynúť nová lehota troch mesiacov“.
20
Za týchto podmienok dospel Všeobecný súd v bode 58 napadnutého rozsudku k záveru, že v predmetnom prípade oznámenie revidovaného NAP 29. decembra 2006 spôsobilo začatie plynutia novej lehoty troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 a v bode 59 napadnutého rozsudku rozhodol:
„Vzhľadom na to, že 29. marca 2007 uplynula lehota troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, bola žiadosť Komisie o informácie, zaslaná Lotyšskej republike 30. marca 2007, oneskorená. Nie je teda potrebné posúdiť jednak to, či žiadosť tohto typu, aj keby bola zaslaná v tejto lehote, mohla túto lehotu prerušiť alebo ju pozastaviť, a či takýto účinok prerušenia alebo pozastavenia môže vzniknúť napriek tomu, že tento list bol formulovaný v anglickom, a nie v lotyšskom jazyku.“
21
Všeobecný súd v bode 61 napadnutého rozsudku konštatoval, že „postup preskúmania na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 má svoje osobitosti a ak Komisia v rámci tohto postupu nevydá rozhodnutie v lehote troch mesiacov, NAP sa stáva konečným a vzťahuje sa naň prezumpcia legálnosti“, a napokon v bode 62 tohto rozsudku dospel k záveru, že „[sporné] rozhodnutie… musí byť zrušené z dôvodu porušenia článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k prípustnosti ostatných žalobných dôvodov uvádzaných Lotyšskou republikou alebo k ich samotnej podstate“.
Návrhy účastníkov odvolacieho konania
22
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok a zaviazal Lotyšskú republiku na náhradu trov konania.
23
Lotyšská republika navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie.
24
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 29. septembra 2011 bol povolený vstup Českej republiky ako vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Lotyšskej republiky.
O odvolaní
25
Na podporu svojho odvolania Komisia uvádza jediný dôvod založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa Všeobecný súd dopustil pri výklade článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.
Argumentácia účastníkov konania
26
Podľa Komisie spočíva úvaha Všeobecného súdu na nesprávnom výklade článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 v už citovanom uznesení EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia. Komisia sa domnieva, že v tomto uznesení Všeobecný súd spojil prvú a druhú vetu článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, takže druhá veta je v konečnom dôsledku zbavená svojej podstaty.
27
Podľa Komisie Všeobecný súd dospel k nesprávnemu záveru, že predloženie zmien upravených v uvedenej druhej vete predstavuje iba časť pôvodného konania o preskúmaní oznámeného NAP, ktorá sa nemusí nevyhnutne skončiť prijatím formálneho rozhodnutia, najmä ak členský štát v priebehu tohto konania predloží všetky požadované zmeny. Všeobecný súd si tiež myslel, že ak členský štát nezmení svoj NAP, má Komisia možnosť prijať zamietajúce rozhodnutie pred uplynutím lehoty troch mesiacov.
28
Podľa Komisie ide o chybný prístup Všeobecného súdu, ktorý spočíva v preskúmaní oznámených zmien, ako keby išlo o oznámenie nového NAP, a následne v opätovnom uplatnení lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 prvej vete smernice 2003/87. Domnieva sa, že tento prístup je v rozpore s úvodnými ustanoveniami článku 9 ods. 3 tejto smernice, ktoré upravujú, že lehota začína plynúť odo dňa oznámenia NAP uvedeného v odseku 1 tohto článku, teda odo dňa prvého oznámenia vykonaného členským štátom, a že tieto úvodné ustanovenia sa nevzťahujú na preskúmanie zmien stanovených v článku 9 ods. 3 druhej vete smernice 2003/87.
29
Okrem toho Komisia spresnila, že na rozdiel od záveru, ku ktorému dospel Všeobecný súd, jeho výklad článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 nie je v súlade s teleologickým výkladom uvedeného odseku 3. Práve naopak, vylúčením konania upraveného v článku 9 ods. 3 druhej vete tejto smernice a vyžadovaním začatia nového konania na základe ustanovení prvej vety tohto odseku, keď Komisia zamietne NAP alebo jednu jeho časť, zasiahol Všeobecný súd do ochrany legitímnej dôvery a je spôsobilý zabrániť realizácii NAP.
30
Napokon sa Komisia domnieva, že znenie článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, a najmä druhá veta tohto odseku 3, sa musia vykladať v tom zmysle, že sa táto časť konania netýka celého plánu ako takého, ale výlučne iba zmien NAP. Komisia sa domnieva, že ak by sa bolo treba riadiť názorom Všeobecného súdu, tak by bolo potrebné opätovne posúdiť celý NAP, čo by viedlo k riziku prijatia celkom odlišných záverov. Navyše, ak by sa takéto opakované posúdenia zakaždým skončili zamietnutím zo strany Komisie, tento postup by mohol pokračovať donekonečna.
31
Komisia dospela k záveru, že ak normotvorca zveril Komisii úlohu prijímať zmeny NAP (a neobmedzil sa iba na to, že jej umožní len vyjadriť sa, že nemá námietky), je to tak preto, lebo smernica 2003/87 sa snaží vytvoriť bezpečný a predvídateľný rámec umožňujúci hospodárskym subjektom plánovať ich zníženia emisií za podmienok maximálnej bezpečnosti. Tento NAP vytvára zákonné práva a legitímne očakávania takým spôsobom, že každá zmena takéhoto plánu nesmie spočívať v zdržaní sa konania, ale v pozitívnom a transparentnom právnom akte Európskej únie.
32
V prvom rade Lotyšská republika zdôrazňuje, že v súlade s cieľom článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 musí byť koordinačný postup NAP spôsobilý zabezpečiť účinné a rýchle prijatie tohto plánu, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa stanoveného v článku 1 tejto smernice, teda „podporiť znižovanie emisií skleníkových plynov finančne a ekonomicky výhodným spôsobom“.
33
Lotyšská republika napadla výklad navrhovaný Komisiou a myslí si, že takýto výklad je v rozpore s cieľmi sledovanými smernicou 2003/87. Podľa Lotyšskej republiky Komisiou navrhovaný výklad znamená, že prijatie zmien NAP závisí výlučne od diskrečnej právomoci Komisie, ktorá sa okrem iného nesmie časovo obmedziť. Ak by v súlade s článkom 9 ods. 3 smernice 2003/87 bolo ešte stále potrebné formálne rozhodnutie pre prijatie zmien NAP, proces prijatia celého NAP by sa stal komplikovanejším a formalizovanejším. Okrem toho v tomto prípade by sa členské štáty nemohli spoliehať na fakt, že Komisia vznesie svoje námietky v určenej lehote. Z tohto dôvodu by zásada právnej istoty a zásada predvídateľnosti neboli zabezpečené.
34
Lotyšská republika si myslí, že prijatie výkladu Komisie a posudzovanie druhej vety uvedeného článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 samostatne by viedlo k situácii, v ktorej by si Komisia prisvojila širšiu právomoc v konaní o schválení zmien, než jej prislúcha v konaní o prijatí alebo zamietnutí pôvodne predloženého NAP. Komisiou navrhovaný výklad by viedol k situácii, v ktorej by schválenie zmien NAP, v rozpore s jeho pôvodným schválením, nepodliehalo časovým kritériám, hoci súčasne by sa na toto konanie ešte vzťahovalo vecné kritérium. Takýto výklad by sa nemohol považovať za výklad, ktorý je v súlade s článkom 9 ods. 3 smernice 2003/87, a ani za výklad, ktorý je vo všeobecnosti v súlade s cieľmi systémov obchodovania s emisiami.
35
Tento členský štát sa domnieva, že normotvorca Únie zveril Komisii veľmi širokú diskrečnú právomoc tým, že jej dal nielen právomoc podávať námietky voči pôvodne podanému NAP, ale zároveň preskúmať, či boli námietky zohľadnené. Okrem toho normotvorca priznal Komisii právo prijať záporné rozhodnutie v prípadoch, v ktorých predložené zmeny nebudú pre Komisiu prijateľné. Podľa tohto členského štátu je rozumné sa domnievať, že tak ako v konaní o preskúmaní pôvodného NAP, je toto právo obmedzené z časového, ako aj vecného hľadiska.
36
V tomto kontexte Lotyšská republika pripomína, že zásada proporcionality, ktorá je jednou zo všeobecných zásad práva Únie, vyžaduje, aby akty inštitúcií Únie neprekračovali hranice toho, čo je primerané a potrebné na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou. V tomto prípade si myslí, že hoci právo Komisie posúdiť zmeny nebolo spochybnené, nie je možné ho považovať za absolútne a neobmedzené. Výklad článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 navrhovaný v bodoch 6 až 9 odvolania Komisie by viedol k výsledku, ktorý je pre členský štát neprimeraný a porušoval by legitímne očakávania a právnu istotu.
37
Podľa Lotyšskej republiky musí systematický výklad druhej vety uvedeného článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 v súvislosti s prvou vetou toho istého ustanovenia, ktoré dáva Komisii možnosť pozitívneho a zároveň implicitného prijatia NAP, teda bez formálneho rozhodnutia, viesť k záveru, že schválenie zmien musí podliehať konaniu o prijatí, ktoré musí byť rovnako úplné ako konanie, ktoré je uplatniteľné na pôvodne predložený NAP. Tento záver vyplýva tiež explicitne z článku 9 ods. 3 tretej vety tejto smernice, ktorý obsahuje požiadavku uvedenia dôvodov, avšak nie v prípade schválenia Komisiou, ale v prípade, keď Komisia tieto zmeny zamietne. Komisia má tiež možnosť vyjadriť svoj zámer počas lehoty troch mesiacov implicitne.
38
Podľa Lotyšskej republiky zo systematického a teleologického výkladu vyplýva, že obdobie troch mesiacov stanovené v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 sa uplatní nielen na oznámený NAP, ale aj na zmeny týkajúce sa tohto plánu.
39
Tento členský štát tvrdí, že účinné a rýchle konanie o oznámení NAP je potrebné za predpokladu, že v súlade s článkom 11 smernice 2003/87 nemôže dôjsť k prijatiu následných opatrení skôr než po schválení NAP alebo zmien. A contrario, pokiaľ by Komisia, tak ako tvrdí, mala neobmedzenú lehotu na preskúmanie zmien, bolo by nemožné očakávať taký účinný a rýchly výsledok, ktorý „nie je v rozpore s hospodárskym rozvojom“. Nepredvídateľnosť lehoty (a nadobudnutia účinnosti) nie je spôsobilá vytvoriť právnu istotu a ochranu legitímnej dôvery ani pre hospodárske subjekty, ani pre členské štáty, ani pre žiadny iný subjekt vnútorného trhu Únie.
40
Lotyšská republika dopĺňa, že lehota stanovená v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 na preskúmanie pôvodného plánu sa musí považovať za záväznú lehotu. Hoci smernica výslovne nestanovuje na preskúmanie zmien lehotu troch mesiacov, táto lehota by stratila zmysel, keby Komisia pôvodne podliehala určitej lehote, ale toto obmedzenie by sa neuplatnilo na preskúmanie zmien. Koordinačný postup by tiež stratil na transparentnosti, predvídateľnosti a efektívnosti. Preto, hoci by sa lehota troch mesiacov nemohla uplatniť priamo na všetky prípady zmien, dlhšia lehota by sa nemohla považovať za „primeranú lehotu“.
41
Svojím vstupom do konania ako vedľajší účastník sa Česká republika pripája k tvrdeniam Lotyšskej republiky o dôvodnosti výkladu podaného Všeobecným súdom v napadnutom rozsudku.
42
Tento členský štát tvrdí, že z ustanovení článkov 9 až 11 smernice 2003/87 vyplýva, že obdobiu obchodovania predchádzali viaceré prípravné etapy, pre ktoré táto smernica stanovuje presný časový plán. Podľa Českej republiky z analýzy tohto časového plánu nachádzajúceho sa v uvedenej smernici vyplýva, že na účely „prijatia“ NAP oznámeného členským štátom vymedzil normotvorca Únie časový priestor šiestich mesiacov.
43
Keďže Komisia mala v rámci týchto šiestich mesiacov lehotu troch mesiacov na prípadné zamietnutie pôvodne oznámeného NAP, je podľa tohto členského štátu zjavné, že na účely schválenia zmien navrhovaných členským štátom nasledujúcich po takomto zamietajúcom rozhodnutí Komisie zostávajú už len tri mesiace v tomto časovom rozpätí.
44
Pokiaľ teda Komisia vo svojom odvolaní hovorí o „primeranej lehote“, niet podľa Českej republiky pochybností o tom, že takáto lehota nemôže z hľadiska vyššie uvedeného časového plánu presiahnuť tri mesiace a že zároveň by musela byť ešte kratšia, pretože po zamietajúcom rozhodnutí by členský štát potreboval určitý čas na prípravu potrebných zmien, pričom je viazaný zásadou lojálnej spolupráce.
Posúdenie Súdnym dvorom
45
Otázka položená v dotknutom odvolaní sa týka výkladu článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Tento odsek obsahuje tri pravidlá. Podľa článku 9 ods. 3 prvej vety do troch mesiacov po oznámení NAP členským štátom Komisia môže odmietnuť tento plán alebo ktorýkoľvek jeho aspekt v prípade nezlučiteľnosti s kritériami uvedenými v prílohe III alebo s ustanoveniami článku 10 tejto smernice. Podľa druhej vety tohto ustanovenia členský štát prijme rozhodnutie na základe článku 11 ods. 1 alebo 2 uvedenej smernice len v prípade, ak sú navrhované zmeny a doplnenia prijaté Komisiou.
46
Po prvé je potrebné zdôrazniť, že po ukončení konania podľa článku 9 smernice 2003/87 sa na NAP oznámený členským štátom Komisii vzťahuje prezumpcia legálnosti v rozsahu, v akom sa uplynutím lehoty troch mesiacov stanovenej v odseku 3 tohto článku považuje za konečný, pokiaľ neexistujú pripomienky Komisie, takže dotknutý členský štát ho môže prijať.
47
Po druhé je potrebné pripomenúť, ako správne zdôraznil Všeobecný súd v bode 46 napadnutého rozsudku, že právomoc Komisie kontrolovať a zamietnuť NAP, ktorá vyplýva z článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, je značne ohraničená, pretože takáto kontrola má tak vecné, ako aj časové obmedzenia. Na jednej strane je táto kontrola obmedzená na to, že Komisia skúma konformitu NAP s kritériami prílohy III smernice 2003/87, ako aj s ustanoveniami článku 10 tejto smernice, a na druhej strane musí byť vykonaná v trojmesačnej lehote od oznámenia uvedeného NAP členským štátom.
48
Naproti tomu je potrebné konštatovať, že článok 9 ods. 3 smernice 2003/87 nestanovuje žiadne obmedzenie, pokiaľ ide o možné zmeny NAP, odhliadnuc od nutnosti ich prijatia. K zmenám týkajúcim sa NAP môže dôjsť tak na žiadosť Komisie, ako aj z iniciatívy samotného členského štátu.
49
V tomto kontexte Komisia nesúhlasí s výkladom článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, ktorý vyplýva z napadnutého rozsudku, a najmä s tézou, podľa ktorej, pokiaľ Komisia nepodala námietku v lehote troch mesiacov voči NAP, ktorý bol zmenený na základe jej žiadosti po tom, čo Komisia zamietla prvú verziu, sa zmenený NAP považuje za konečný a môže byť prijatý členským štátom, ktorý ho oznámil.
50
Komisia najmä tvrdí, že druhá veta uvedeného článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 sa neuplatní iba na NAP, v ktorom došlo k zmenám na základe iniciatívy samotného členského štátu po tom, čo bol NAP prijatý Komisiou, ale aj na každé neskoršie oznámenie NAP zmeneného po rozhodnutí o zamietnutí prvej verzie, takže jeho prijatie vyžaduje predchádzajúce kladné rozhodnutie Komisie o splnení požiadavky zlučiteľnosti.
51
Tento výklad nemôže obstáť.
52
V prvom rade je Komisia viazaná lehotou troch mesiacov, v rámci ktorej môže zamietnuť oznámený NAP. Potreba takejto lehoty vyplýva z časového plánu smernice 2003/87 stanoveného v článku 9 ods. 1 a článku 11 ods. 2 tejto smernice. V zmysle tohto časového plánu sa Komisii plány oznamujú minimálne 18 mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia a vykonajú sa najneskôr 12 mesiacov pred začiatkom dotknutého obdobia prideľovania emisných kvót. Pokiaľ je zmenený NAP oznámený po zamietnutí jeho pôvodnej verzie Komisiou, dodržanie tejto trojmesačnej lehoty je o to odôvodnenejšie, keďže čas, ktorý zostane do realizácie plánu, je kratší než pri prvom oznámení NAP.
53
V tejto súvislosti Komisia nemôže podporiť názor, že výklad článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 vyplývajúci z napadnutého rozsudku by mohol za určitých podmienok viesť k tomu, že sa povolí členskému štátu zbytočne predlžovať konanie o preskúmaní NAP, keďže je nevyhnutne v záujme členského štátu dosiahnuť prijatie NAP v lehote stanovenej v ustanoveniach, ktoré sa citovali v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.
54
Navyše tak z článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, ako aj z prípravných prác na tejto smernici vyplýva, že právomoc zverená Komisii nespočíva v právomoci nahradzovania alebo zjednocovania, ktorá by zahŕňala právomoc stanoviť maximálne množstvo emisných kvót skleníkových plynov, ale spočíva len v kontrole zlučiteľnosti NAP s kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87 (rozsudky z 29. marca 2012, Komisia/Poľsko, C‑504/09 P, bod 80, a Komisia/Estónsko, C‑505/09 P, bod 82). Komisia je oprávnená jedine overiť túto zlučiteľnosť a zamietnuť NAP v prípade nezlučiteľnosti s týmito kritériami a ustanoveniami.
55
V tomto kontexte, ak sa normotvorca Únie domnieval, že lehota troch mesiacov je postačujúca na to, aby Komisia mohla vykonať svoju právomoc kontroly a aby sa jej umožnilo zamietnuť oznámený NAP v prípade, že nie je v súlade s uvedenými kritériami, táto lehota sa musí považovať za postačujúcu tým skôr pri kontrole zmenenej verzie tohto NAP, keď Komisia už mohla raz preskúmať údaje o domácom priemysle, ktorého sa NAP týka.
56
Takýto výklad nezbavuje potrebného účinku druhú vetu uvedeného článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia. Toto ustanovenie sa môže uplatniť, pokiaľ Komisia nezamietla NAP oznámený členským štátom, ktorý teda dotknutý členský štát môže realizovať, a pokiaľ dotknutý členský štát môže zohľadniť prípadné zmeny po schválení Komisiou.
57
Po tretie je potrebné pripomenúť, že v zmysle článku 9 ods. 3 tretej vety smernice 2003/87 sa musí každé zamietajúce rozhodnutie Komisie týkajúce sa NAP odôvodniť. Takéto ustanovenie preto predpokladá aktívny postup Komisie, ktorý v zmysle cieľov účinnosti a výkonnosti, ktoré vyplývajú z odôvodnenia 5 smernice 2003/87, musí byť časovo obmedzený bez ohľadu na to, o akú etapu konania o preskúmaní zlučiteľnosti NAP ide.
58
Všeobecný súd sa preto nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že možnosť Komisie zamietnuť zmenenú verziu NAP po prvom rozhodnutí o zamietnutí prvej verzie NAP musí podliehať lehote troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 prvej vete smernice 2003/87.
59
Jediný odvolací dôvod Komisie preto treba zamietnuť. Z tohto dôvodu treba zamietnuť aj odvolanie.
O trovách
60
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
61
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 184 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Lotyšská republika nenavrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania, Komisia a Lotyšská republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
62
Podľa článku 140 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania. V dôsledku toho Česká republika, ktorá vstúpila do konania ako vedľajší účastník, znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Európska komisia, Lotyšská republika a Česká republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: litovčina.