62006CC0435
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 20. septembra 2007 (
1
)
Vec C-435/06
V konaní
C
„Súdna spolupráca v občianskych veciach — Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností — Nariadenie (ES) č. 2201/2003 — Vecná a časová pôsobnosť — Pojem ‚občianske veci‘ — Rozhodnutie týkajúce sa prevzatia a umiestnenia detí mimo rodiny — Opatrenia na ochranu detí patriace do verejného práva“
I — Úvod
1.
Opatrenia ako prevzatie detí do starostlivosti a ich umiestnenie do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa, ktoré príslušné orgány nariadili proti vôli ich rodičov na účely ochrany detí, sú vo Fínsku a Švédsku považované za akty verejného práva. Proti týmto opatreniam sa možno odvolať na orgány správneho súdnictva. Medzi severskými krajinami existuje spolupráca správnych orgánov, ktorá bez osobitných formalít umožňuje vydanie detí z jedného štátu do druhého na výkon týchto rozhodnutí o rodičovských právach a povinnostiach.
2.
Pani C v konaní vo veci samej namieta proti vydaniu jej dvoch detí (ktoré už bolo vykonané) zo strany fínskych policajných orgánov švédskym orgánom, ktoré ich prevzali do starostlivosti a umiestnili vo Švédsku, kde mala rodina pôvodne bydlisko.
3.
Súd príslušný konať v spore, Korkein hallinto-oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko) sa v predmetnej veci pýta, či sa nariadenie Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (
2
) (ďalej len „nariadenie č. 2201/2003“), uplatní na uznanie a výkon rozhodnutia o prevzatí do starostlivosti a umiestnení. V tom prípade by vo Fínsku neboli príslušné správne súdy, ale občianske súdy. Okrem toho by procesné pravidlá tohto nariadenia mali prednosť pred vnútroštátnymi ustanoveniami, ktoré sú uplatniteľné v zmysle spolupráce správnych orgánov.
4.
Zodpovedanie tejto otázky závisí predovšetkým od toho, či pojem občianske veci, ktorý je uvedený v článku 1 nariadenia, zahŕňa aj veci takého druhu ako prejednávaná vec, ktoré sú na základe vnútroštátneho práva považované za spory verejného práva.
II — Právny rámec
A — Právo Spoločenstva
5.
Do Záverečného aktu Zmluvy o pristúpení Rakúska, Fínska a Švédska zmluvné strany zaradili nasledujúce Spoločné vyhlásenie č. 28 o severskej spolupráci: (
3
)
„Zmluvné strany zaznamenávajú, že Švédsko, Fínsko a Nórsko majú ako členovia Európskej únie v úmysle pokračovať v plnom súlade s právom spoločenstva a inými ustanoveniami Zmluvy o Európskej únii v severskej spolupráci medzi sebou navzájom, ako aj s inými krajinami a územiami.“
6.
Ustanovenia relevantné pre prejednávanú vec, ktoré sa týkajú rozhodnutí o rodičovských právach a povinnostiach, sú v piatom a desiatom odôvodnení nariadenia č. 2201/2003 zdôvodnené takto:
„(5)
S cieľom zabezpečiť rovnosť pre všetky deti, toto nariadenie sa vzťahuje na všetky rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach, vrátane opatrení na ochranu dieťaťa, nezávisle na konaniach v manželských veciach.
…
(10)
Toto nariadenie sa nemá vzťahovať na záležitosti, ktoré sa vzťahujú na sociálne zabezpečenie, verejné opatrenia všeobecnej povahy, na záležitosti vzdelávania alebo zdravia, ani na rozhodnutia vo veciach azylového práva alebo prisťahovalectva. Okrem toho sa nevzťahuje ani na určovanie rodičovstva, keďže ide o odlišnú otázku od nadobúdania rodičovských práv a povinností, ani na iné otázky súvisiace s osobným stavom osôb. Okrem toho sa nevzťahuje ani na opatrenia prijaté v dôsledku trestných činov spáchaných deťmi.“
7.
Na účely predmetného sporu majú význam nasledujúce ustanovenia nariadenia č. 2201/2003:
„Článok 1
Rozsah pôsobnosti
1.   Toto nariadenie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na:
…
b)
nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností.
2.   Záležitosti uvedené v odseku 1 písm. b) sa môžu týkať najmä:
a)
opatrovníckeho práva a práva styku s dieťaťom;
b)
opatrovníctva, poručníctva alebo podobných inštitútov;
c)
určenia a úloh osôb alebo subjektov, ktoré sú zodpovedné za osobu dieťaťa alebo jeho majetok, ktoré dieťa zastupujú alebo mu pomáhajú;
d)
umiestnenia dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa;
e)
opatrení na ochranu dieťaťa týkajúcich sa správy, udržovania alebo nakladania s majetkom dieťaťa.
3.   Toto nariadenie sa nevzťahuje na:
a)
určenie alebo popretie rodičovstva;
b)
rozhodnutia o osvojení, na opatrenia predchádzajúce osvojeniu alebo na vyhlásenie osvojenia za neplatné alebo na jeho zrušenie;
c)
priezvisko a mená dieťaťa;
d)
nadobudnutie plnej právnej spôsobilosti dieťaťa;
e)
vyživovaciu povinnosť;
f)
zvereneckú správu alebo otázky dedenia;
g)
opatrenia prijaté ako sankcia za trestné činy spáchané deťmi.
Článok 2
Vymedzenie pojmov
Na účely tohto nariadenia:
1.
pojem ‚súd‘ označuje všetky orgány v členských štátoch s právomocou vo veciach, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia podľa článku 1;
…
7.
pojem ‚rodičovské práva a povinnosti‘ označuje všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky. Tento pojem zahŕňa opatrovnícke právo a právo styku s dieťaťom;
…
9.
pojem ‚opatrovnícke právo‘ zahŕňa práva a povinnosti súvisiace s osobnou starostlivosťou o dieťa, najmä právo určiť miesto pobytu dieťaťa;
…
Článok 8
Všeobecná právomoc
1.   Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia konania.
…
Článok 16
Začatie konania na súde
1.   Konanie na súde sa považuje za začaté:
a)
momentom podania písomnosti, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocennej písomnosti na súde, za predpokladu, že navrhovateľ neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil doručenie písomnosti odporcovi;
alebo
b)
ak sa pred jej podaním na súd musí písomnosť doručiť, momentom jej prevzatia orgánom povereným doručovaním za predpokladu, že navrhovateľ neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil podanie písomnosti na súde.
…
Článok 21
Uznanie rozsudku
1.   Rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania.
…
3.   Bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4 tejto kapitoly, môže zainteresovaný účastník postupom upraveným v oddiele 2 tejto kapitoly navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní rozsudku.
Miestna príslušnosť súdu uvedeného v zozname, ktorý každý členský štát oznámil Komisii podľa článku 68, sa určí podľa vnútroštátneho práva členského štátu, v ktorom sa začalo konanie o uznanie alebo o neuznanie.
…
Článok 28
Vykonateľné rozsudky
1.   Rozsudok o výkone rodičovských práv a povinností k dieťaťu vydaný v členskom štáte, ktorý je vykonateľný v tomto členskom štáte a ktorý bol doručený, sa vykoná v inom členskom štáte, ak tam bol vyhlásený za vykonateľný na návrh zainteresovaného účastníka.
…
Článok 29
Miestna príslušnosť súdov
1.   Návrh na vyhlásenie vykonateľnosti sa podáva súdu uvedenému v zozname, ktorý zaslal každý členský štát Komisii podľa článku 68.
…
Článok 59
Vzťah k iným právnym nástrojom
1.   S výhradou ustanovení článkov 60, 63, 64 a odseku 2 tohto článku, toto nariadenie v členských štátoch nahrádza dohovory platné v čase nadobudnutia účinnosti tohto nariadenia, ktoré boli uzavreté medzi dvomi alebo viacerými členskými štátmi a upravujú otázky, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie.
a)
Fínsko a Švédsko môžu vyhlásiť, že Dohovor zo 6. februára 1931 medzi Dánskom, Fínskom, Islandom, Nórskom a Švédskom, obsahujúci ustanovenia medzinárodného práva súkromného o manželstve, osvojení a poručníctve, spolu s jeho záverečným protokolom sa uplatňujú v celom rozsahu alebo čiastočne v ich vzájomných vzťahoch namiesto tohto nariadenia. Takéto vyhlásenia sa pripoja k tomuto nariadeniu a uverejnia v Úradnom vestníku Európskej únie. Tieto členské štáty ich môžu kedykoľvek úplne alebo čiastočne odvolať.
…
Článok 64
1.   Ustanovenia tohto nariadenia sa vzťahujú len na konania začaté, písomnosti úradne vyhotovené alebo zaregistrované ako verejné listiny a na dohody uzatvorené účastníkmi po dni začatia jeho uplatňovania podľa článku 72.
2.   Rozsudky vydané po dni začatia uplatňovania tohto nariadenia v konaniach, ktoré sa začali pred týmto dňom, ale po dni nadobudnutia účinnosti nariadenia (ES) č. 1347/2000, sa uznávajú a vykonávajú podľa ustanovení kapitoly III tohto nariadenia, ak sa právomoc založila na kritériách, ktoré sú v súlade s kritériami upravenými v kapitole II, alebo v nariadení (ES) č. 1347/2000, alebo v dohovore platnom medzi členským štátom pôvodu a dožiadaným členským štátom v čase začatia konania.
…
Článok 72
Nadobudnutie účinnosti
Toto nariadenie nadobúda účinnosť 1. augusta 2004.
Nariadenie sa uplatňuje od 1. marca 2005, s výnimkou článkov 67, 68, 69 a 70, ktoré sa uplatňujú od 1. augusta 2004.“
8.
Podľa zoznamu uvedeného v článku 68 nariadenia č. 2201/2003 (
4
), na ktorý odkazuje článok 21 ods. 3 a článok 29 ods. 1, je käräjäoikeus/tingsrätt (súd prvého stupňa) súdom príslušným na uznanie a výkon rozhodnutí orgánov iného členského štátu vo Fínsku.
B — Vnútroštátne právo
1. Fínske právo
9.
Podľa ustanovení lastensuojelulaki (fínsky zákon o ochrane detí) (683/1983) sociálne oddelenie obce môže prijať bezodkladné opatrenia v prípade, že existuje nebezpečenstvo pre zdravý vývoj dieťaťa. Tieto opatrenia môžu zahŕňať rozhodnutia o prevzatí dieťaťa do starostlivosti a o jeho umiestnení mimo rodiny. Na prevzatie dieťaťa do starostlivosti proti vôli rodičov sa vyžaduje potvrdenie zo strany hallinto-oikeus (správny súd). Prevzatie do starostlivosti možno napadnúť na hallinto-oikeus a na druhom stupni na Korkein hallinto-oikeus.
10.
V zmysle § 1 ods. 1 fínskeho zákona (761/1970) o vydávaní osôb na Island, do Nórska, Švédska alebo Dánska na výkon rozhodnutí o starostlivosti alebo o liečení osoba, ktorá má byť podľa rozhodnutia islandských, nórskych, švédskych alebo dánskych orgánov prevzatá do starostlivosti alebo má byť liečená, môže byť vydaná na základe návrhu na výkon tohto rozhodnutia z Fínska do príslušného štátu. Zákon 761/1970 sa zakladá na dohovoroch platných medzi severskými krajinami, ktoré však z hľadiska medzinárodného páva neboli uzatvorené v záväznej forme.
11.
Podľa § 2 zákona č. 761/1970 sa vydanie povolí len v prípade, že sa návrh opiera o rozhodnutie prijaté na základe právnych predpisov príslušného štátu, predovšetkým ustanovení o pomoci maloletým a mladistvým. Okrem toho je nevyhnutné, aby bolo v rozhodnutí uvedené, že osoba, ktorej vydanie sa požaduje, má byť prijatá do zariadenia alebo v ňom zotrvať, alebo má ostať na osobitne určenom mieste, ako aj aby bolo rozhodnutie vykonateľné v štáte, v ktorom bolo vydané. V zmysle § 3 tohto zákona sa na vydanie fínskeho štátneho príslušníka okrem toho požaduje, aby mal bydlisko v štáte, v ktorom bolo vydané rozhodnutie, aby sa toto rozhodnutie týkalo starostlivosti alebo liečenia a aby bolo najvhodnejším riešením starať sa o dotknutú osobu alebo ju liečiť v uvedenom štáte. Rozhodnutie vydané podľa tohto zákona možno v zmysle jeho § 11 ods. 1 napadnúť pred hallinto-oikeus, proti ktorého rozhodnutiu sa možno odvolať na Korkein hallinto-oikeus.
12.
§ 1 zákona z 21. decembra 2004 (1153/2004) o vykonaní nariadenia č. 2201/2003 obsahuje doplňujúce ustanovenia na účely uplatnenia tohto nariadenia vo Fínsku. Podľa článku 2 ods. 1 tohto zákona je käräjäoikeus (súd prvého stupňa) príslušným súdom vo Fínsku v zmysle článku 21 ods. 3 a článku 29 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003.
2. Švédske právo
13.
Švédsky zákon o osobitných ustanoveniach o ochrane detí (1990:52, lag med särskilda bestämmelser om vård av unga) upravuje opatrenia na ochranu detí, akými sú prevzatie do starostlivosti a umiestnenie proti vôli rodičov. Podľa tejto právnej úpravy v prípade, že je záujem dieťaťa ohrozený, sociálne oddelenie obce môže požiadať länsrätt (okresný správny súd), aby prijal príslušné opatrenia. V naliehavom prípade môžu byť tieto opatrenia prijaté aj samotným sociálnym oddelením, ale musia byť následne potvrdené zo strany länsrätt. Ochranné opatrenie v zmysle zákona 1990:52 neznamená absolútnu stratu opatrovníckeho práva.
III — Skutkový stav a prejudiciálne otázky
14.
Pani C, žalobkyňa a odvolateľka v konaní vo veci samej, je matkou dvoch detí, z ktorých jedno je švédskym aj fínskym štátnym príslušníkom a druhé fínskym štátnym príslušníkom. Najprv žila so svojím manželom a deťmi vo Švédsku. V dôsledku vyšetrovania, ktoré švédske sociálne úrady začali na jeseň 2004, sociálne oddelenie obce, v ktorej mala rodina bydlisko, nariadilo 23. februára 2005 okamžité prevzatie do starostlivosti a umiestnenie týchto dvoch detí. Dňa 25. februára 2005 sociálne oddelenie predložilo svoje rozhodnutie o okamžitom prevzatí do starostlivosti na länsrätt, ktorý ho potvrdil rozhodnutím z 3. marca 2005. Opravné prostriedky, ktoré pani C podala proti rozhodnutiu länsrätt, boli zamietnuté. Predovšetkým Regeringsrätt (Najvyšší správny súd, Švédsko) v poslednom stupni potvrdil príslušnosť švédskych súdov.
15.
Žalobkyňa však už k 1. marcu 2005 bola aj s deťmi presťahovaná vo Fínsku, pričom svoj príchod nahlásila v nasledujúci deň. Dňa 10. marca 2005 fínske úrady pre evidenciu a prihlasovanie občanov zapísali do registra zmenu pobytu so spätnou účinnosťou k 1. marcu 2005.
16.
Dňa 3. marca 2005 švédsky policajný orgán požiadal fínsky policajný orgán v mieste nového bydliska detí vo Fínsku o administratívnu pomoc na výkon rozhodnutia. Rozhodnutím z 8. marca 2005 dožiadaný policajný orgán nariadil prevzatie detí do starostlivosti a ich vydanie švédskym sociálnym úradom.
17.
Pani C sa po neúspešnom opravnom prostriedku, ktorý podala na hallinto-oikeus proti výkonu opatrení zo strany fínskych orgánov, odvolala na Korkein hallinto-oikeus a žiadala zrušiť rozhodnutia hallinto-oikeus a policajného orgánu a vrátiť obe deti do Fínska. Korkein hallinto-oikeus uznesením z 13. októbra 2006 položil nasledujúce prejudiciálne otázky v zmysle článku 234 ES a článku 68 ES:
1.
a)
Uplatní sa nariadenie Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000…, na výkon všetkých častí rozhodnutia, o aké ide vo veci samej, ak toto rozhodnutie formou jediného rozhodnutia, prijatého v rámci ústanovení verejného práva o ochrane detí, nariaďuje okamžité prevzatie dieťaťa a jeho umiestnenie mimo vlastnej rodiny do pestúnskej starostlivosti?
b)
V prípade, ak to tak nie je, je nariadenie vzhľadom na jeho článok 1 ods. 2 písm. d) uplatniteľné len na časť rozhodnutia, ktoré sa týka umiestnenia mimo vlastnej rodiny do pestúnskej starostlivosti?
c)
Uplatní sa v poslednom uvedenom prípade nariadenie č. 2201/2003 na rozhodnutie o umiestnení zahrnuté do rozhodnutia o prevzatí do starostlivosti, hoci samotné rozhodnutie o prevzatí do starostlivosti, s ktorým súvisí rozhodnutie o umiestnení, podlieha právnym predpisom dotknutých členských štátov o vzájomnom uznávaní a vykonateľnosti rozsudkov a správnych rozhodnutí, ktoré predmetné členské štáty harmonizovali v rámci vzájomnej spolupráce?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, písm. a), vzhľadom na skutočnosť, že nariadenie [č. 2201/2003] neuvádza vyššie uvedené harmonizované právne predpisy o uznávaní a vykonateľnosti rozhodnutí o umiestnení, patriace do oblasti verejného práva, ktoré boli harmonizované na podnet Rady severských krajín, a uvádza len dohovor prijatý v oblasti občianskeho práva, je možné napriek tomu uplatniť na prevzatie dieťaťa do starostlivosti vyššie uvedené harmonizované právne predpisy, ktoré sa týkajú priameho uznávania a vykonateľnosti správnych rozhodnutí v rámci spolupráce správnych orgánov?
3.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, písm. a), a zápornej odpovede na druhú otázku, je nariadenie č. 2201/2003 uplatniteľné z časového hľadiska na vec samú, ak sa zohľadnia jeho články 72 a 64 ods. 2 nariadenia, ako aj vyššie uvedené harmonizované právne predpisy severských krajín upravujúce rozhodnutia o prevzatí, ktoré patria do verejného práva, pokiaľ švédske orgány prijali ich rozhodnutie o okamžitom prevzatí do starostlivosti, ako aj o umiestnení v pestúnskej starostlivosti 23. februára 2005 a toto rozhodnutie bolo predložené na potvrdenie länsrätt 25. februára 2005, ktorý ho potvrdil 3. marca 2005?
18.
V konaní pred Súdnym dvorom predložili svoje písomné pripomienky vlády Nemecka, Francúzska, Holandska, Slovenska, Fínska a Švédska, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev.
IV — Právne posúdenie
A — Prvá prejudiciálna otázka
19.
Prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa nariadenie č. 2201/2003 uplatní na všetky časti rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje prevzatie dieťaťa do starostlivosti a jeho umiestnenie mimo vlastnej rodiny [otázka 1a)], alebo iba na časť rozhodnutia, ktorá sa týka umiestnenia [otázka 1b)]. Otázka 1c) smeruje k určeniu následkov, ktoré vzniknú v dôsledku uplatnenia nariadenia na rozhodnutie o umiestnení v prípade, že vyplynie, že nariadenie je uplatniteľné iba na toto rozhodnutie, ale nie na rozhodnutie o prevzatí do starostlivosti, ktoré s ním úzko súvisí.
20.
Jedine švédska vláda sa domnieva, že nariadenie nemožno vôbec uplatniť, lebo predmetné opatrenia podľa nej nespadajú pod pojem občianske veci, ale predstavujú akty verejného práva. Ostatní vedľajší účastníci konania vrátane fínskej vlády sa naopak domnievajú, že nariadenie je uplatniteľné, a zdôrazňujú, že pojem občianske veci predstavuje samostatný pojem práva Spoločenstva. Skutočnosť, že určitá záležitosť je v niektorom členskom štáte považovaná za vec verejného práva, preto nebráni uplatneniu nariadenia.
21.
V zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 sa toto nariadenie uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností. Na jednej strane je preto potrebné preskúmať, či prevzatie detí do starostlivosti a ich umiestnenie, nariadené verejnými orgánmi, treba považovať za opatrenia týkajúce sa rodičovských práv a povinností. Na strane druhej je potrebné preveriť, či ide o občianske veci.
1. Opatrenia týkajúce sa rodičovských práv a povinností
22.
Pojem rodičovské práva a povinnosti predstavuje hlavný pojem na určenie vecnej pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003. V zmysle jeho článku 2 ods. 7 označuje všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky. Tento pojem zahŕňa predovšetkým opatrovnícke právo a právo styku s dieťaťom. V súlade s článkom 2 ods. 9 pojem opatrovnícke právo zahŕňa práva a povinnosti súvisiace s osobnou starostlivosťou o dieťa, najmä právo určiť miesto pobytu dieťaťa.
23.
Definícia vyvodená z rozhodnutí, ktoré spadajú do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, uvedená v článku 1 ods. 1 písm. b), je doplnená uvedením osobitných skutočností v dvoch zoznamoch, stanovených v článku 1 ods. 2 a 3. Odsek 2 uvádza skutočnosti a opatrenia, na ktoré sa nariadenie uplatňuje. Tento zoznam nie je taxatívny, ako vyplýva z použitia pojmu „najmä“ v jeho úvode. (
5
) Odsek 3 naopak taxatívne vymenúva určité skutočnosti, ktoré sú vylúčené z pôsobnosti nariadenia.
24.
V súlade s článkom 1 ods. 2 písm. d) umiestnenie dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa patrí medzi občianske veci, ktoré spadajú do pôsobnosti nariadenia.
25.
Na rozdiel od toho prevzatie dieťaťa do starostlivosti nie je v článku 1 ods. 2 výslovne uvedené. Členské štáty v postavení vedľajších účastníkov konania, s výnimkou Švédska, však zastávajú názor, že prevzatie do starostlivosti predstavuje rozhodnutie týkajúce sa rodičovských práv a povinností, ktoré musí byť uznané a vykonané v súlade s ustanoveniami nariadenia. Komisia naopak považuje prevzatie do starostlivosti iba za vykonávacie opatrenie, ktoré je potrebné na vykonanie tohto umiestnenia. V zmysle článku 47 ods. 1 nariadenia sa vykonanie riadi právnym poriadkom členského štátu výkonu.
26.
Konečné rozhodnutie o kvalifikácii prevzatia do starostlivosti prináleží vnútroštátnemu súdu. Tento súd, na rozdiel od Komisie, v návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasne predpokladá, že prevzatie do starostlivosti a umiestnenie predstavujú dve odlišné opatrenia — hoci stanovené jedným rozhodnutím —, ktoré by teoreticky mohli byť uznané a vykonané nezávisle jedno od druhého.
27.
Ak má byť prevzatie do starostlivosti kvalifikované ako vykonateľné rozhodnutie, potom k jeho uznaniu a výkonu — za podmienky, že ide o občiansku vec, čo je ešte potrebné preskúmať — musí dôjsť v súlade s nariadením č. 2201/2003. Ako totiž správne poznamenáva nemecká vláda, toto štátne opatrenie pozbavuje rodičov možnosti vykonávať ich opatrovnícke právo v zmysle článku 2 ods. 9. Rodičia strácajú právo výlučného výkonu práv a povinností, ktoré sa týkajú starostlivosti o dieťa, predovšetkým právo rozhodnúť o mieste jeho pobytu. Prevzatie do starostlivosti musí byť preto považované, tak ako umiestnenie, za opatrenie týkajúce sa opatrovníckeho práva, a teda rodičovských práv a povinností.
28.
Ako správne zdôraznili vlády Nemecka a Francúzska, prevzatie do starostlivosti a umiestnenie vzájomne úzko súvisia, keďže niektoré právne poriadky ich nepovažujú za dve odlišné opatrenia. Prevzatie do starostlivosti môže byť nariadené samostatne iba ako ochranné opatrenie. Zvyčajne však predstavuje vedľajšie opatrenie k umiestneniu dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa. Umiestnenie dieťaťa proti vôli rodičov môže byť vykonané iba vtedy, ak príslušné orgány predtým prevezmú dieťa do starostlivosti. Ak by sa do pôsobnosti nariadenia začlenilo iba umiestnenie, ale nie prevzatie dieťaťa do starostlivosti, v praxi by to spôsobilo značné obtiaže. Súdna právomoc na účely prijatia týchto opatrení, ktoré sú vzájomne úzko spojené, by mohla stratiť svoj jednotný charakter, ak by bola upravená sčasti na základe vnútroštátneho práva a sčasti na základe naradenia č. 2201/2003.
29.
Podľa názoru švédskej vlády však vnútroštátne opatrenia ochrany nie sú opatreniami, ktoré sa týkajú rodičovských práv a povinností, keďže sú prijímané vo verejnom záujme a nemajú za následok presun opatrovníckeho práva na príslušné orgány.
30.
Z článku 1 ods. 1 písm. b) vyplýva, že nariadenie č. 2201/2003 sa zakladá na extenzívnej koncepcii pojmu rozhodnutie, ktoré sa týka rodičovských práv a povinností. Uplatňuje sa nielen na prenesenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností, ale aj na opatrenia týkajúce sa ich výkonu. Hoci na základe švédskeho práva prevzatím dieťaťa do starostlivosti a jeho umiestnením rodičia formálne nestrácajú opatrovnícke právo, nemôžu viac vykonávať niektoré základné aspekty tohto práva.
31.
Rozsudok Medzinárodného súdneho dvora (ďalej len „MSD“) vo veci Holandsko/Švédsko (Boll), (
6
) na ktorý sa odvoláva Švédsko, nevedie k žiadnemu inému záveru. Rozhodnutie sa týka výkladu Haagskeho dohovoru z roku 1902 o ochrane práv detí. MSD pri tej príležitosti rozhodol, že opatrenia na ochranu detí môže prijať aj štát, ktorému dohovor nepriznáva žiadnu právomoc v oblasti právnej úpravy tejto ochrany. Podľa tohto výkladu ochrany nie je možné, v súlade s Haagskym dohovorom z roku 1902, vyvodiť, že rodičovské práva a povinnosti v zmysle nariadenia č. 2201/2003, ktoré predstavujú oveľa širší pojem, nemôžu byť obmedzené štátnymi opatreniami ochrany.
32.
Prevzatie detí do starostlivosti a ich umiestnenie preto predstavujú rozhodnutia, ktoré sa týkajú rodičovských práv a povinností.
2. Občianske veci
33.
Je však potrebné objasniť, či tieto opatrenia ochrany predstavujú aj občianske veci v zmysle nariadenia č. 2201/2003. Všetci vedľajší účastníci konania sa zhodujú v názore, že ide o samostatný pojem práva Spoločenstva, a v tomto smere odkazujú na ustálenú judikatúru týkajúcu sa pojmu „občianske a obchodné veci“ v zmysle Bruselského dohovoru. (
7
)
34.
Švédska vláda však zastáva názor, že také štátne opatrenia ochrany, akými sú prevzatie do starostlivosti a umiestnenie — aj keby sa uznalo, že ide o samostatný pojem práva Spoločenstva —, nie sú občianskymi vecami, keďže sú nariadené príslušnými orgánmi v rámci výkonu verejnej moci.
a) Judikatúra týkajúca sa pojmu „občianske a obchodné veci“ v zmysle Bruselského dohovoru
35.
Judikatúra týkajúca sa pojmu „občianske a obchodné veci“ v zmysle Bruselského dohovoru bola založená rozsudkom LTU/Eurocontrol. (
8
) Súdny dvor nedávno odkázal na túto judikatúru v rozsudku Lechouritou (
9
) týmto spôsobom:
„V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že na účely zabezpečenia, a to v rámci možností, rovnosti a jednotnosti práv a povinností, ktoré vyplývajú z Bruselského dohovoru pre zmluvné štáty a dotknuté osoby, je potrebné nevykladať podmienky uvedeného ustanovenia ako jednoduchý odkaz na vnútroštátne právo jedného alebo druhého z príslušných štátov. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora takisto vyplýva, že pojem ‚občianske a obchodné veci‘ sa musí považovať za samostatný pojem, ktorý treba vykladať s odkazom na jednej strane na ciele a systém Bruselského dohovoru a na druhej strane na všeobecné zásady vyplývajúce zo všetkých vnútroštátnych právnych poriadkov… (
10
)
Podľa Súdneho dvora vedie tento výklad k vylúčeniu niektorých žalôb alebo súdnych rozhodnutí z pôsobnosti Bruselského dohovoru vzhľadom na skutočnosti, ktoré sú určujúce pre povahu právnych vzťahov medzi stranami sporu alebo predmet sporu… (
11
)
Súdny dvor sa teda domnieva, že hoci niektoré spory medzi verejným orgánom a osobou súkromného práva môžu patriť do pôsobnosti Bruselského dohovoru, je to inak v prípade, ak verejný orgán koná v rámci výkonu verejnej moci… (
12
)“
36.
Nevyhnutnosť jednotnej aplikácie platí tak pre Bruselský dohovor, ako aj pre nariadenie č. 2201/2003. Aj v prejednávanej veci môže byť táto jednotnosť zabezpečená jedine prostredníctvom samostatného výkladu pojmu občianske veci. To však neznamená, že tento pojem musí byť v oboch právnych aktoch vykladaný rovnakým spôsobom.
37.
Z tohto predpokladu však vychádza švédska vláda pri tvrdení, že rozlíšenie medzi občianskymi vecami a spormi verejného práva, ktoré Súdny dvor urobil v citovanej judikatúre týkajúcej sa Bruselského dohovoru, platí aj pre pojem občianske veci v zmysle nariadenia č. 2201/2003. Na základe toho vyvodzuje, že prejednávaná vec nepredstavuje občiansku vec, pretože sociálne oddelenie konalo v rámci výkonu verejnej moci, keď nariadilo prevzatie detí do starostlivosti a ich umiestnenie a získalo potvrdenie prevzatia do starostlivosti zo strany länsrätt.
38.
S týmto názorom však nemožno súhlasiť. Súdny dvor totiž vo svojich rozhodnutiach týkajúcich sa Bruselského dohovoru vždy zdôrazňoval, že samostatný výklad pojmu občianske a obchodné veci musí brať do úvahy na jednej strane ciele a systém dohovoru a na druhej strane všeobecné zásady vyplývajúce zo všetkých vnútroštátnych právnych poriadkov. (
13
) Ciele, systém a — dodávam — genéza dohovoru sa však nemusia nevyhnutne zhodovať s cieľmi, so systémom a s genézou nariadenia č. 2201/2003. Okrem toho v súvislosti s rodičovskými právami a povinnosťami možno uplatniť aj iné všeobecné zásady ako tie, ktoré sú odvoditeľné z vnútroštátnych poriadkov na účely sporov spadajúcich do pôsobnosti Bruselského dohovoru. Pojem občianske veci uvedený v nariadení č. 2201/2003 musí byť preto vykladaný samostatne, v kontexte tohto nariadenia.
b) Pojem občianske veci podľa nariadenia č. 2201/2003
39.
Nariadenie č. 2201/2003 výslovne nedefinuje pojem občianske veci. Na základe formulácie článku 1 ods. 1 je však možné tvrdiť, že pre kvalifikáciu za občiansku vec nie je relevantné, ktorý súdny orgán je príslušný rozhodnúť v spore. Rozhodujúca je iba kvalifikácia sporu z hmotnoprávneho hľadiska. (
14
)
40.
Navyše v súlade s článkom 1 ods. 1 písm. b) sa nariadenie uplatňuje okrem iného na úplné alebo čiastočné odňatie rodičovských práv a povinností, ktoré je spravidla nariadené príslušnými orgánmi v rámci výkonu štátnej ochrany. Tu treba dodať, že v zozname v článku 1 ods. 2 sú za občianske veci v zmysle nariadenia považované určité opatrenia a právne úpravy, ktoré vo všeobecnosti predstavujú štátne opatrenia ochrany. Článok 1 ods. 2 písm. d) napríklad uvádza umiestnenie dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa, ktoré spravidla nariaďujú verejné orgány, keď zotrvanie dieťaťa v jeho rodine by mohlo byť v rozpore s jeho záujmom. Písmeno e) okrem toho uvádza opatrenia na ochranu dieťaťa týkajúce sa správy, udržovania alebo nakladania s majetkom dieťaťa.
41.
Ak by tieto opatrenia, ktoré sú výslovne uvedené v zozname, neboli považované za občianske veci v prípadoch, keď proti sebe stoja na jednej strane súkromné subjekty (rodičia) a na druhej strane príslušný orgán, ktorý vykonáva verejnú moc, začlenenie týchto opatrení do zoznamu by úplne stratilo význam. Rozlíšenie urobené v rámci Bruselského dohovoru, ktoré považuje za rozhodujúci výkon verejnej moci alebo daňových právomocí zo strany štátu, nemôže byť preto uplatnené na nariadenie č. 2201/2003.
42.
V prospech začlenenia štátnych opatrení ochrany do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003 svedčí okrem toho jeho cieľ, ktorý je uvedený v jeho piatom odôvodnení. Uvádza sa v ňom, že toto nariadenie sa vzťahuje na všetky rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach vrátane opatrení na ochranu dieťaťa s cieľom zabezpečiť rovnosť pre všetky deti. Pojem občianske veci preto musí byť predmetom extenzívneho výkladu, ktorý sa vyhne problémom s obmedzením, ktoré by mohli vzniknúť v jednotlivých veciach. To umožní predovšetkým jasne určiť súdnu právomoc na základe ustanovení nariadenia č. 2201/2003.
43.
V tomto smere je potrebné zvážiť úzku súvislosť, ktorá existuje v nariadení č. 2201/2003 medzi pojmom občianske veci a pojmom — základným pre toto nariadenie — rodičovské práva a povinnosti. Právna úprava týkajúca sa vzťahov medzi rodičmi a deťmi predstavuje vo väčšine právnych poriadkov hlavnú časť občianskeho práva. Každé rozhodnutie týkajúce sa rodičovských práv a povinností, ktoré má vplyv na tento vzťah občianskeho práva, (
15
) by malo spadať do pôsobnosti nariadenia, okrem výnimiek uvedených v článku 1 ods. 3. (
16
)
44.
Preto nie je dôležité, či rodičovské práva a povinnosti boli dotknuté ochranným opatrením štátu, alebo rozhodnutím prijatým na základe podnetu jedného alebo viacerých nositeľov opatrovníckeho práva. Keďže pojem občianske veci musí byť predmetom samostatného výkladu, môže zahŕňať aj tie opatrenia, ktoré na základe vnútroštátneho práva členského štátu spadajú do verejného práva. (
17
)
45.
Ako správne zdôrazňuje francúzska vláda, desiate odôvodnenie nariadenia potvrdzuje, že použitie pojmu občianske veci by nemalo vylučovať štátne opatrenia ochrany týkajúce sa rodičovských práv a povinností. Voľba tohto pojmu naopak zohľadňuje skutočnosť, že nariadenie sa neuplatňuje na niektoré odvetvia verejného a trestného práva, ktoré sa netýkajú úpravy rodičovských práv a povinností, ako sociálne zabezpečenie alebo opatrenia v oblasti vzdelávania a zdravia, rozhodnutia vo veciach azylového práva alebo prisťahovalectva, ako aj opatrenia prijaté v dôsledku trestných činov spáchaných deťmi. (
18
)
46.
Pohľad na genézu nariadenia potvrdzuje tento výklad pojmu občianske veci. Nariadenie č. 1347/2000, (
19
) ktoré predchádzalo nariadeniu č. 2201/2003, sa uplatňovalo predovšetkým na občianske konania týkajúce sa rodičovských práv a povinností k spoločným deťom oboch manželov v rámci konaní v manželských veciach [článok 1 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1347/2000]. Z dôvodu nevyhnutného vzťahu medzi rozhodnutím o rodičovských právach a povinnostiach a konaním v manželských veciach boli štátne opatrenia na ochranu vylúčené z pôsobnosti nariadenia č. 1347/2000.
47.
Komisia v návrhu znenia nového nariadenia č. 2201/2003 (
20
) napriek snahe o začlenenie všetkých rozhodnutí, ktoré sa týkajú rodičovských práv a povinností, pôvodne vychádzala zo starej formulácie. (
21
) Z tohto návrhu sa nedalo jasne určiť, či štátne opatrenia ochrany spadajú do pôsobnosti nariadenia. Pri odôvodnení tohto návrhu však Komisia vysvetlila, že z nariadenia boli vylúčené iba určité opatrenia ochrany týkajúce sa sankcií za trestné činy. (
22
) Z toho sa mohlo ľahko vyvodiť, že tam naopak boli začlenené ostatné štátne opatrenia ochrany. (
23
) Táto nejasnosť vo výklade bola odstránená pri diskusiách v Rade prostredníctvom zmeny článku 1 ods. 1 a zavedením zoznamov skutočností, ktoré spadajú do pôsobnosti nariadenia a ktoré sú z nej vylúčené, uvedených v článku 1 ods. 2 a 3, ako aj desiatym odôvodnením.
48.
Ďalší aspekt genézy nariadenia predstavuje úzka spätosť medzi vecnou pôsobnosťou nariadenia č. 2201/2003 a Haagskym dohovorom z 19. októbra 1996 o jurisdikcii, rozhodnom práve, uznávaní, výkone a spolupráci vo veciach rodičovských práv a povinností a opatrení na ochranu detí (ďalej len Haagsky dohovor) (
24
).
49.
Pokiaľ ide o definíciu pôsobnosti, v súčasnej verzii nariadenia možno badať jeho jasnú podobnosť s Haagskym dohovorom. Pôsobnosť oboch právnych aktov je totiž založený na rozšírenej koncepcii rodičovských práv a povinností. Okrem toho metóda použitá na definovanie pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, ktorá bola prijatá v rámci diskusie o návrhu v Rade, je analogická s metódou použitou pri Haagskom dohovore, a to pokiaľ ide o zavedenie pozitívneho a negatívneho zoznamu v článku 1 ods. 2 a 3 nariadenia, pričom tieto zoznamy sa z veľkej časti zhodujú so zoznamami uvedenými v článkoch 3 a 4 Haagskeho dohovoru. (
25
) Tento dohovor výslovne zahŕňa do svojej pôsobnosti štátne opatrenia, ako napríklad umiestnenie [článok 3 písm. e)], ktoré Paul Lagarde vo svojej dôvodovej správe k Haagskemu dohovoru (
26
) dokonca definuje ako klasické opatrenie ochrany. Aj z Haagskeho dohovoru sú vylúčené opatrenia prijaté v dôsledku trestných činov [článok 4 písm. i)].
50.
Napokon vo vzťahoch medzi členskými štátmi má nariadenie č. 2201/2003 prednosť pred medzinárodnými dohovormi, ktoré sa týkajú jeho pôsobnosti (pozri články 60 a 61 nariadenia). Medzi členskými štátmi a tretími štátmi sa naopak naďalej uplatňujú medzinárodné akty. Ustanovenia nariadenia a zodpovedajúce ustanovenia medzinárodných dohovorov by teda mali byť, pokiaľ je to možné, vykladané tým istým spôsobom, aby sa vyhlo odlišným záverom v závislosti od toho, či ide o záležitosť týkajúcu sa iného členského štátu alebo niektorého tretieho štátu. (
27
)
c) O súlade začlenenia štátnych opatrení na ochranu dieťaťa do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003 s článkom 61 ES, ktorý je právnym základom tohto nariadenia
51.
Na záver je potrebné zdôrazniť, že začlenenie štátnych opatrení na ochranu, ktoré sú v niektorých členských štátoch považované za akty verejného práva, do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003 nie je v rozpore s právnym základom tohto nariadenia.
52.
Iste, článok 61 písm. c) ES, ktorý je v tejto otázke relevantný, dovoľuje iba prijatie opatrení v oblasti súdnej spolupráce v občianskoprávnych veciach, tak ako je to stanovené v článku 65 ES. V súlade s článkom 65 písm. a) treťou zarážkou ES opatrenia v tejto oblasti zahŕňajú, okrem iného, zlepšenie a zjednodušenie uznávania a výkonu rozhodnutí v občianskoprávnych a obchodných veciach vrátane rozhodnutí v mimosúdne riešených veciach. Pojem občianske veci v zmysle citovaných ustanovení Zmluvy ES, rovnako ako zodpovedajúci pojem v nariadení č. 2201/2003 však treba vykladať ako samostatný pojem práva Spoločenstva. Občianskoprávne veci v zmysle článku 61 písm. c) a článku 65 ES môžu preto zahŕňať aj štátne opatrenia týkajúce sa vzťahov občianskeho práva, ako napríklad výkon rodičovských práv a povinností, aj keď v niektorých členských štátoch sú tieto opatrenia považované za akty verejného práva.
3. Predbežný záver
53.
Predchádzajúce úvahy týkajúce sa otázok 1a) a 1b) umožňujú urobiť záver, že rozhodnutie o okamžitom prevzatí dieťaťa do starostlivosti a jeho umiestnení mimo vlastnej rodiny do pestúnskej starostlivosti spadá pod pojem občianska vec, týkajúci sa výkonu rodičovských práv a povinností, na ktorú sa uplatňuje nariadenie č. 2201/2003. To platí aj v prípade, keď predmetné rozhodnutie podlieha ustanoveniam verejného práva v súlade s právom štátu pôvodu alebo dožiadaného štátu. Z tohto dôvodu nie je potrebné odpovedať na otázku 1c), pretože tá by mala význam iba vtedy, ak by sa nariadenie uplatňovalo výlučne na umiestnenie, ale nie na prevzatie do starostlivosti.
B — Druhá prejudiciálna otázka
54.
Druhou prejudiciálnou otázkou Korkein hallinto-oikeus žiada objasniť, či vnútroštátna právna úprava harmonizovaná severskými štátmi, ktorá umožňuje okamžité uznanie a výkon správnych rozhodnutí vo forme spolupráce medzi správnymi orgánmi, môže byť uplatnená aj na prevzatie dieťaťa do starostlivosti, ak príslušné opatrenia spadajú do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003.
55.
Vnútroštátny súd sa v tomto smere odvoláva na článok 59 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 2201/2003, podľa ktorého Fínsko a Švédsko môžu vyhlásiť, že Dohovor zo 6. februára 1931 medzi Dánskom, Fínskom, Islandom, Nórskom a Švédskom, obsahujúci ustanovenia medzinárodného práva súkromného o manželstve, osvojení a poručníctve, spolu s jeho záverečným protokolom sa uplatňujú v celom rozsahu alebo čiastočne v ich vzájomných vzťahoch namiesto tohto nariadenia. Vnútroštátny súd sa pýta, či toto ustanovenie môže byť analogicky uplatnené na spoluprácu medzi severeskými štátmi, pokiaľ ide o vydanie osoby na účely výkonu opatrení o prevzatí do starostlivosti a o liečení.
56.
Ako zhodne zdôraznili vedľajší účastníci konania, ktorí sa vyjadrili k tejto otázke, tejto možnosti odporuje zásada prednosti práva Spoločenstva, (
28
) podľa ktorej správne a súdne orgány členských štátov nesmú uplatniť vnútroštátne právo, ktoré je v rozpore s právom Spoločenstva. (
29
)
57.
Odlišný záver je možný iba v prípade, že predmetný akt práva Spoločenstva výslovne povolí členským štátom uplatniť výnimku. Článok 59 nariadenia č. 2201/2003 pri odkaze na fínsku a švédsku vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá sa týka vydania osoby na účely výkonu opatrení o prevzatí do starostlivosti a o liečení v rámci spolupráce medzi severskými štátmi, (
30
) však túto možnosť nedáva.
58.
Analogické uplatnenie článku 59 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 treba vylúčiť už na základe toho, že ide o derogačné ustanovenie, ktoré ako také musí byť vykladané reštriktívne. Okrem toho v zmysle článku 59 ods. 2 písm. a) by dotknuté členské štáty museli vydať vyhlásenie o uplatnení derogačných ustanovení, ktoré by museli byť v prílohe nariadenia a uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie.
59.
Pokiaľ ide o vyhlásenie č. 28 o severskej spolupráci, vydané pri príležitosti pristúpenia Rakúska, Fínska a Švédska, ani to neumožňuje uplatniť ustanovenia, ktoré sú v rozpore s nariadením č. 2201/2003. V tomto výhlasení totiž zmluvné strany výslovne konštatujú, že Švédsko a Fínsko ako členské štáty Európskej únie majú úmysel pokračovať v severskej spolupráci, ktorá existuje medzi nimi, ako aj s inými krajinami a územiami, pri plnom rešpektovaní práva Spoločenstva.
60.
Pokiaľ je nariadenie č. 2201/2003 uplatniteľné z časového hľadiska a vecného hľadiska, Fínsko a Švédsko sú povinné uplatniť ustanovenia nariadenia o uznávaní a výkone rozhodnutí týkajúcich sa rodičovských práv a povinností a neuplatniť vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá je v rozpore s týmito ustanoveniami.
61.
Proti tomuto záveru by sa mohlo namietnuť vo svetle dohodnutej správnej spolupráce medzi Fínskom a Švédskom, ktorá sleduje vyšší záujem detí. Ako však správne zdôrazňuje holandská vláda, prijatím nariadenia č. 2201/2003 sa členské štáty dohodli na určitých jednotných procesných pravidlách, ktoré slúžia na ochranu účastníkov konania, ako napríklad na zachovaní povinnosti získať exequatur.
C — Tretia prejudiciálna otázka
62.
Tretia prejudiciálna otázka sa týka časovej pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003. Podľa prechodného ustanovenia v článku 64 ods. 2 nariadenia sa toto nariadenie uplatňuje na uznávanie a výkon rozhodnutia, pokiaľ sú splnené tieto tri podmienky:
—
rozhodnutie bolo vydané po dni začatia uplaňovania nariadenia č. 2201/2003,
—
konanie, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia, sa začalo pred týmto dňom, ale po dni nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 1347/2000,
—
právomoc súdu, ktorý prijal rozhodnutie, sa založila na kritériách, ktoré sú v súlade s kritériami uvedenými v nariadení č. 2201/2003 alebo v nariadení č. 1347/2000, alebo v dohovore platnom medzi členským štátom pôvodu a dožiadaným členským štátom v čase začatia konania.
63.
V súlade s článkom 72 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 toto nariadenie nadobudlo účinnosť už 1. augusta 2004, ale jeho ustanovenia — okrem niektorých výnimiek, ktoré nie sú relevantné v tejto veci — boli uplatniteľné až od 1. marca 2005 (článok 72 ods. 2). Na základe toho nariadenie začalo byť uplatňované od 1. marca 2005. Nariadenie č. 1347/2000 nadobudlo účinnosť 1. marca 2001.
64.
Podľa prvej podmienky teda rozhodnutie musí byť vydané po 1. marci 2005. Vnútroštátny súd sa domnieva, že vykonateľným rozhodnutím je rozhodnutie, ktorým länsrätt potvrdil rozhodnutie sociálneho oddelenia z 23. februára 2005. Toto rozhodnutie bolo vydané 3. marca 2005, čiže po dni začatia uplatňovania nariadenia č. 2201/2003.
65.
V zásade by však za príslušné rozhodnutie mohlo byť považované aj rozhodnutie sociálneho oddelenia z 23. februára 2005. V súlade s článkom 2 ods. 4 pojem rozsudok v zmysle nariadenia zahŕňa okrem iného každé rozhodnutie týkajúce sa rodičovských práv a povinností bez ohľadu na to, ako sa rozsudok označuje. Z článku 2 ods. 1 ďalej vyplýva, že pojem súd označuje všetky orgány s právomocou vo veciach, ktoré patria do pôsobnosti tohto nariadenia podľa článku 1. Na základe tohto nariadenia teda aj správne rozhodnutia môžu byť v zásade uznané a vykonané v inom členskom štáte.
66.
Predmetné rozhodnutie však musí byť vykonateľné v štáte pôvodu, aby mohlo byť v rámci súdnej spolupráce vykonané súdnymi orgánmi iného členského štátu (článok 28 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003). Aby sa mohlo usúdiť, že rozhodnutie bolo vydané, čo treba potvrdiť na základe lex fori, je tiež nevyhnutné, aby samotné rozhodnutie malo účinky navonok. (
31
) Keďže švédske právo jasne stanovuje ako podmienku účinnosti a vykonateľnosti rozhodnutia jeho potvrdenie zo strany länsrätt, na účely článku 64 ods. 2 nariadenia sa javí ako správne považovať za rozhodujúci dátum potvrdenia rozhodnutia súdnym orgánom. V každom prípade prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby určil, ktoré rozhodnutie treba podľa vnútroštátneho práva považovať za vykonateľné.
67.
Pokiaľ ide o druhú podmienku (pozri bod 62), vnútroštátny súd sa domnieva, že konanie sa začalo v okamihu začatia vyšetrovania zo strany sociálneho oddelenia na jeseň 2004. Komisia naopak tvrdí, že konanie sa začalo až podaním žiadosti sociálneho oddelenia o potvrdenie svojho rozhodnutia na länsrätt z 25. februára 2005.
68.
Článok 16 nariadenia č. 2201/2003 podrobne upravuje iba podmienky, na základe ktorých možno určiť začiatok konania na súde, a síce — jednoducho povedané — podaním písomnosti, ktorou sa začína konanie, na súde alebo doručením žalovanému, ak sa písomnosť musí pred podaním na súd doručiť. Naopak, ustanovenie výslovne neuvádza prípad, kedy správny orgán koná z úradnej moci a prijme opatrenia na ochranu detí. Ak sa však pre určenie okamihu prijatia relevantného rozhodnutia nebude brať do úvahy už rozhodnutie sociálneho oddelenia z 23. februára 2005, ale až potvrdenie tohto rozhodnutia zo strany länsrätt z 3. marca 2005, potom sa tak ako Komisia domnievam, že za začatie konania v zmysle článku 64 ods. 2 možno považovať až žiadosť sociálneho oddelenia podanú na länsrätt.
69.
V každom prípade, podľa poslednej analýzy táto otázka nie je podstatná, pretože k začatiu vyšetrovania sociálnym oddelením, ako aj k podaniu žiadosti na länsrätt došlo pred dátumom začatia uplatňovania nariadenia č. 2201/2003 a po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 1347/2000.
70.
Aj tretia podmienka je teda splnená. Ustanovenia o právomoci platné vo Švédsku v okamihu začatia konania sú v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 2201/2003. V zmysle týchto vnútroštátnych ustanovení, ktoré boli platné pred dátumom začatia uplatňovania nariadenia, bola právomoc súdnych a správnych orgánov určená podľa obvyklého pobytu detí vo Švédsku. Článok 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje pravidlo týkajúce sa právomoci, ktoré tomu zodpovedá.
71.
Na tretiu prejudiciálnu otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 64 ods. 2 nariadenia č. 2201/2003 musí byť vykladaný v tom zmysle, že rozhodnutie týkajúce sa rodičovských práv a povinností, ktoré bolo vydané 3. marca 2005 v konaní začatom po 1. marci 2001 a pred 1. marcom 2005, musí byť uznané a vykonané podľa ustanovení kapitoly III nariadenia č. 2201/2003, ak na základe ustanovení o právomoci platných v okamihu začatia konania a článku 8 ods. 1 nariadenia sa právomoc orgánov určila podľa miesta pobytu detí.
V — Návrh
72.
S ohľadom na vyššie uvedené navrhujem Súdnemu dvoru, aby odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Korkein hallinto-oikeus, takto:
1.
Článok 1 ods. 1 písm. b) v spojení s odsekom 2 písm. a) a d) nariadenia Rady (ES) z 27. novembra 2003 č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, musí byť vykladaný v tom zmysle, že rozhodnutie, ktoré sa týka okamžitého prevzatia dieťaťa do starostlivosti a jeho umiestnenia mimo jeho vlastnej rodiny do pestúnskej starostlivosti, musí byť kvalifikované za občiansku vec týkajúcu sa výkonu rodičovských práv a povinností, na ktorú sa preto uplatňuje nariadenie č. 2201/2003. To platí aj v prípade, keď predmetné rozhodnutie podlieha ustanoveniam verejného práva v súlade s právom štátu povôdu alebo dožiadaného štátu.
2.
Ak je nariadenie č. 2201/2003 uplatniteľné z časového hľadiska a vecného hľadiska, členské štáty nesmú uplatniť vnútroštátne právne normy, ktoré sú v rozpore s nariadením, okrem výnimky vyslovene stanovenej v nariadení.
3.
Článok 64 ods. 2 nariadenia č. 2201/2003 musí byť vykladaný v tom zmysle, že rozhodnutie týkajúce sa rodičovských práv a povinností, ktoré bolo vydané 3. marca 2005 v konaní začatom po 1. marci 2001 a pred 1. marcom 2005, musí byť uznané a vykonané podľa ustanovení kapitoly III nariadenia č. 2201/2003, ak na základe ustanovení o právomoci platných v čase začatia konania a článku 8 ods. 1 nariadenia sa právomoc orgánov určila podľa miesta obvyklého pobytu detí.
(
1
)	Jazyk prednesu: nemčina.
(
2
)	Ú. v. ES L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243 — nazývané aj nariadenie Brusel II.
(
3
)	Akt o podmienkach pristúpenia Nórskeho kráľovstva, Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých je Európska únia založená, Záverečný akt — III. Ďalšie vyhlásenia — E. Spoločné vyhlásenia: súčasné členské štáty/rôzne nové členské štáty — 28. Spoločné vyhlásenie o severskej spolupráci (Ú. v. ES C 241, 1994, s. 392).
(
4
)	Ú. v. EÚ C 40, 2005, s. 2.
(
5
)	Pozri Praktickú príručku na uplatňovanie nového nariadenia Brusel II, vypracovanú Komisiou v spolupráci s Európskou súdnou sieťou pre občianske a obchodné veci (verzia z 1. júna 2005), s. 9. Prístupná aj na internetovej stránke: http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_it.pdf.
(
6
)	Rozsudok Medzinárodného súdneho dvora z 28. novembra 1958, CIJ Recueil 1958, s. 55.
(
7
)	Dohovor o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach uzavretý 27. septembra 1968 (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený Zmluvou z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska (Ú. v. ES L 304, s. 1, a — v zmenenom texte — s. 77); Zmluvou z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky (Ú. v. ES L 388, s. 1); Zmluvou z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky (Ú. v. ES L 285, s. 1) a Zmluvou z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva (Ú. v. ES C 15, 1997, s. 1) (ďalej len „Bruselský dohovor“).
(
8
)	Rozsudok zo 14. októbra 1976, LTU, 29/76, Zb. s. 1541.
(
9
)	Rozsudok z 15. februára 2007, C-292/05, Zb. s. I-1519, body 29 — 31.
(
10
)	Súdny dvor cituje rozsudky LTU, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, body 3 a 5; zo 16. decembra 1980, Rüffer, 814/79, Zb. s. 3807, bod 7; zo 14. novembra 2002, Baten, C-271/00, Zb. s. I-10489, bod 28; z 15. mája 2003, Préservatrice foncière TIARD, C-266/01, Zb. s. I-4867, bod 20, ako aj z 18. mája 2006, ČEZ, C-343/04, Zb. s. I-4557, bod 22.
(
11
)	Súdny dvor odkazuje na rozsudky LTU, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 4; Rüffer, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 14; Baten, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 29; Préservatrice foncière TIARD, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 21; ČEZ, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 22, ako aj na rozsudok z 1. októbra 2002, Henkel, C-167/00, Zb. s. I-8111, bod 29.
(
12
)	Súdny dvor odkazuje na rozsudky LTU, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 4; Rüffer, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 8; Henkel, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 26; Baten, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 30; Préservatrice foncière TIARD, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, bod 22, ako aj z 21. apríla 1993, Sonntag, C-172/91, Zb. s. I-1963, bod 20.
(
13
)	Pozri judikatúru už citovanú v poznámke pod čiarou 10.
(
14
)	Pozri BUSCH, M., RÖLKE, U.: Europäisches Kinderschutzrecht mit offenen Fragen — Die neue EU-Verordnung Brüssel IIa zur elterlichen Verantwortung aus der Sicht der Jugendhilfe. In: Zeitschrift für das gesamte Familienrecht (FamRZ) 2004, s. 1338 a 1340.
(
15
)	Pani C v tomto smere odkazuje na príslušnú judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva, ktorá sa týka článku 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Záruka spravodlivého súdneho konania sa uplatňuje, okrem iného, na spory týkajúce sa občianskych práv (civil rights). Podľa názoru Európskeho súdu aj spory, ktorých predmetom sú štátne opatrenia týkajúce sa rodičovských práv a povinností, spadajú do rozsahu pôsobnosti článku 6 ods. 1, pretože majú vplyv na vzťah občianskeho práva. Pozri medzi inými rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva z 8. júla 1987, W v. Spojené kráľovstvo, 9749/82, bod 78. Pre komplexnú analýzu judikatúry Euróspkeho súdu o pojme civil rights pozri GRABENWARTER/PABEL in: GROTE/MARAUHN (ed.): EMRK/GG, 2006, Kap. 14, body 13 – 15.
(
16
)	V tomto zmysle pozri KRESS, V.: Internationale Zuständigkeit für elterliche Verantwortung in der Europäischen Union. 2005, s. 49.
(
17
)	Praktická príručka na uplatňovanie nového nariadenia Brusel II, už citovaná v poznámke pod čiarou 5, s. 10, výslovne upozorňuje na túto skutočnosť.
(
18
)	Článok 1 ods. 3 písm. g) nariadenia č. 2201/2003.
(
19
)	Nariadenie Rady (ES) č. 1347/2000 z 29. mája 2000 o právomoci, uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností k spoločným deťom manželov (Ú. v. ES L 160, s. 19; Mim. vyd. 19/001, s. 209).
(
20
)	KOM(2002) 222 v konečnom znení/2 zo 17. mája 2002 (Ú. v. ES C 203E, s. 155).
(
21
)	Článok 1 návrhu uvádzal: „Toto nariadenie sa uplatní na občianske konania…
b)
týkajúce sa nadobúdania, výkonu, prenesenia, obmedzenia alebo odňatia rodičovských práv a povinností.
2.   Odchylne od odseku 1 sa toto nariadenie neuplatňuje na občianske konania:…
b)
týkajúce sa opatrení prijatých ako sankcia za trestné činy spáchané deťmi.
3.   Iné úradne uznané konania v členskom štáte sa považujú za ekvivalentné súdnemu konaniu.“
(
22
)	Pozri KRESS, c. d., s. 44 a nasl.
(
23
)	KOM(2002) 222 v konečnom znení/2, s. 6.
(
24
)	Actes et documents de la XVIIIième session de la Conférence international de La Haye de droit privé, 1998, s 14. K dispozícii v anglickom, vo francúzskom a v nemeckom jazyku na domovskej stránke Haagskej konferencie: http://hcch.e-vision.nl/upload/text34d.pdf. Rozhodnutie Rady z 19. decembra 2002 (Ú. v. ES L 48, 2003, s. 1) oprávnilo členské štáty na podpísanie tohto dohovoru v záujme Spoločenstiev. Všetky členské štáty využili toto oprávnenie, ale iba osem štátov pristúpilo k ratifikácii. Ratifikácia Haagskeho dohovoru bola prerušená z dôvodu otázky, ktorú položil Gibraltár (pozri PIRRUNG, J.: Brüche zwischen internationaler und europäischer Rechtsvereinheitlichung — das Beispiel des internationalen Kindschaftsrechts in der Brüssel IIa-Verordnung. In: Internationales Familienrecht für das 21. Jahrhundert, Symposion zum 65 Geburtstag von Ulrich Spellenberg. 2006, s. 89, 91. Haagsky dohovor nadobudol účinnosť 1. januára 2002.
(
25
)	V tomto smere pozri PIRRUNG, J.: Internationale Zuständigkeit in Sorgerechtssachen nach der Verordnung (EG) Nr. 2201/2003. In: Festschrift für P. Schlosser. 2005, s. 695, 696 a nasl., a PIRRUNG, J.: c. d., s. 93.
(
26
)	Prístupné v nemeckom jazyku na internetovej stránke http://hcch.e-vision.nl/upload/expl34d.pdf, bod 23 citovanej verzie [týkajúci sa článku 3 písm. e)].
(
27
)	Pozri PIRRUNG, J.: c. d., s. 100.
(
28
)	Rozsudok z 15. júla 1964, Costa/ENEL, 6/64, Zb. s. 1253, 1269 a nasl.
(
29
)	Rozsudok z 9. marca 1978, Simmenthal, 106/77, Zb. s. 629, body 21 až 23.
(
30
)	V tomto smere existuje rozdiel oproti Haagskemu dohovoru, ktorý v článku 52 výslovne pripúšťa zachovanie alebo prijatie jednotných zákonov, harmonizovaných na regionálnej úrovni.
(
31
)	Pozri RAUSCHER, RAUSCHER: Europäisches Zivilprozessrecht, 2. ed., Mníchov 2006, článok 64 nariadenia Brusel II, bod 9; FLEIGE, M: Die Zuständigkeit für Sorgerechtsentscheidungen und die Rückführung von Kindern nach Entführungen nach dem Europäischen IZVR. Würzburg 2006, s. 114.