Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICOLAS
EMILIOU
prednesené
1. augusta
2025(1)
Vec C‑748/23 [Gekus](i)
C. Limited
proti
M. S.
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd,
Poľsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Článok 267 ZFEÚ – Článok 19
ods. 1 ZEÚ – Článok 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie – Postup
vymenovania
vnútroštátneho
sudcu
do
funkcie – Nezávislosť a nestrannosť
súdu – Nemo
iudex
in
causa
sua “
I.      Úvod
1.        Známe
latinské
príslovie
nemo
iudex
in
causa
sua
(nikto
nie
je
sudcom
vo
svojej
vlastnej
veci)
sa
vo
všeobecnosti
pripisuje
Edwardovi
Cokeovi,
britskému
advokátovi z prelomu
17. a 18.
storočia(2), a bolo
okrem
iného
inšpirované
pasážou
zo
zákonníka
cisára
Justiniána
Corpus
Iuris
Civilis z roku
529
n. l.(3) Starobylý
pôvod
tohto
príslovia
je
sotva
prekvapujúci,
pretože
požiadavka
nestrannosti
sudcov
je
jedným
zo
základných
pilierov
každého
súdneho
systému.(4)
2.        Požiadavka
nestrannosti
je
dodnes
jednou z kľúčových
zložiek
„práva
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces“
zakotveného v článku 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“) a „práva
na
spravodlivý
proces“
stanoveného v článku 6 ods. 1
Dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd
(ďalej
len
„EDĽP“),
pričom v oboch
týchto
ustanoveniach
sa
odkazuje
na
„nezávislý a nestranný
súd
[predtým]
zriadený
zákonom“(5).
Je
uvedená
aj v mnohých
vnútroštátnych
ústavách(6) a medzinárodných
dokumentoch.(7)
3.        Význam a rozsah
zásady
nestrannosti
vystupuje
do
popredia v tomto
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd,
Poľsko).
Prejednávaná
vec
je
dôsledkom
reformy
poľského
súdnictva,
ktorá
sa
začala v roku
2017 a ktorá
bola
predmetom
viacerých
rozsudkov
Súdneho
dvora(8) a Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
(ďalej
len
„ESĽP“(9). V daných
rozsudkoch
boli
identifikované
viaceré
nedostatky
tejto
reformy,
ktoré
ohrozujú
nezávislosť
súdnictva.
4.        Tieto
rozsudky
viedli
poľského
zákonodarcu k tomu,
že v roku
2022
zaviedol
osobitný
mechanizmus – test
nezávislosti a nestrannosti
sudcov
(ďalej
len
„test
nezávislosti a nestrannosti“) – na
riešenie
týchto
záležitostí v prípade
potreby.
Test
uplatňuje
osobitný
súdny
senát v ad
hoc
fáze
konania.
Cieľom
uvedeného
testu
je v podstate
určiť,
či
údajné
nezrovnalosti
pri
vymenovaní
sudcov
mohli
mať
vplyv
na
zákonnosť
zloženia
vnútroštátneho
súdu v predmetných
veciach.
Otázky,
ktoré
predložil
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd),
sa
týkajú
zlučiteľnosti
vnútroštátneho
ustanovenia
alebo
súdnej
praxe v súvislosti s vykonávaním
tohto
testu s právom
Únie.
II.    Vnútroštátne právo
5.        V článku 29
ustawa o Sądzie
Najwyższym
(zákon o Najvyššom
súde) z 8. decembra
2017(10),
zmenenom
ustawa o zmianie
ustawy o Sądzie
Najwyższym
oraz
niektórych
innych
ustaw
(zákon,
ktorým
sa
mení
zákon o Najvyššom
súde a niektoré
ďalšie
zákony) z 9. júna
2022(11) (ďalej
len
„zákon o Najvyššom
súde“),
sa
stanovuje:
„…
2.      V rámci
činnosti
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
alebo
jeho
orgánov
nie
je
dovolené
spochybňovať
legitimitu
[súdov],
ústavných
štátnych
orgánov
alebo
orgánov
dohľadu a ochrany
práva.
3.      [Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
ani
iný
orgán
verejnej
moci
nemôže
zisťovať
ani
posudzovať
zákonnosť
vymenovania
sudcu
alebo
právomoc
plniť
úlohy v oblasti
výkonu
spravodlivosti,
ktorá
vyplýva z tohto
vymenovania.
4.      Okolnosti
súvisiace s vymenovaním
sudcu
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
nemôžu
byť
výlučným
dôvodom
na
napadnutie
rozhodnutia
prijatého
za
účasti
tohto
sudcu
alebo
na
spochybnenie
jeho
nezávislosti a nestrannosti.
5.      Dodržiavanie
požiadaviek
nezávislosti a nestrannosti
sudcu
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
alebo
prideleného
sudcu
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
možno
preskúmať, s prihliadnutím
na
okolnosti
jeho
vymenovania a jeho
správanie
po
vymenovaní,
na
žiadosť
účastníka
konania
uvedeného v odseku
7,
ak
by
to
vzhľadom
na
okolnosti
konkrétnej
veci
mohlo
viesť k porušeniu
zásady
nezávislosti
alebo
nestrannosti s vplyvom
na
výsledok
konania, a to
pri
zohľadnení
okolností
účastníka
konania a povahy
veci.
6.      Návrh
na
určenie
toho,
že
sú
splnené
požiadavky
podľa
odseku
5,
možno
podať
proti
sudcovi
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
alebo
sudcovi
pridelenému
na
tento
súd a zaradenému
do
senátu,
ktorý
preskúmava:
(1)      opravný
prostriedok;
…
7.      Každý
účastník
konania
pred
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
vo
veciach
uvedených v odseku
6
má
právo
takýto
návrh
podať.
…
15.      [Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
preskúma
návrh
na
neverejnom
zasadnutí v senáte
zloženom z piatich
sudcov,
ktorí
boli
náhodne
vybratí
spomedzi
všetkých
členov
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)], a to
po
vypočutí
sudcu,
ktorého
sa
návrh
týka,
pokiaľ
výsluch
nie
je
nemožný
alebo
veľmi
zložitý.
Sudca
môže
predložiť
svoje
pripomienky
písomne.
Dotknutý
sudca
je z náhodného
výberu
vylúčený.
…
21.      Proti
uzneseniu
vydanému
po
preskúmaní
návrhu
možno
podať
opravný
prostriedok
na
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)]
rozhodujúci v senáte
zloženom
zo
siedmich
sudcov,
ktorí
boli
náhodne
vybratí
spomedzi
všetkých
členov
[Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)].
Dotknutý
sudca a sudca,
ktorý
sa
podieľal
na
vydaní
napadnutého
uznesenia,
sú z náhodného
výberu
vylúčení.“
III. Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
6.        Spor
vo
veci
samej
sa
vedie
medzi C. Limited,
spoločnosťou
so
sídlom v Írsku
(ďalej
len
„navrhovateľka“), a írskou
fyzickou
osobou M. S. (ďalej
len
„odporca“).
Týka
sa
záväzkov
účastníkov
konania a ich
zodpovednosti
za
určité
ich
činnosti
na
území
Poľska.
7.        Dňa
10. júna
2021
Sąd
Apelacyjny w Warszawie
(Odvolací
súd
Varšava,
Poľsko)
nariadil
odporcovi,
aby
zaplatil
navrhovateľke
peňažnú
sumu.
8.        Dňa
29. júla
2021
odporca
požiadal
High
Court
(Vyšší
súd,
Írsko)
podľa článku 46 v spojení s článkom 45 ods. 1 písm. a)
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra
2012 o právomoci a o uznávaní a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach(12) o odmietnutie
uznania a výkonu
rozsudku,
ktorý
vydal
Sąd
Apelacyjny w Warszawie
(Odvolací
súd
Varšava).
Odporca
tvrdil,
že
jeho
právo
na
súd
zriadený
zákonom
bolo
porušené
tým,
že v senáte
súdu,
ktorý
tento
rozsudok
vydal,
bol
prítomný
sudca,
ktorého
na
súd
nezákonne
pridelil
Minister
Sprawiedliwosci
(minister
spravodlivosti,
Poľsko).
9.        Odporca
zároveň
podal
kasačný
opravný
prostriedok
na
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)
proti
rozsudku
Sąd
Apelacyjny w Warszawie
(Odvolací
súd
Varšava).
Na
prerokovanie
opravného
prostriedku
bol
určený
trojčlenný
senát
vrátane
sudcu
JG.
10.      Dňa
27. septembra
2023
podala
navrhovateľka
návrh
na
vykonanie
testu
nezávislosti a nestrannosti
sudcu
JG, v súlade s postupom
stanoveným v článku 29
zákona o Najvyššom
súde. V tejto
súvislosti
sa
navrhovateľka
odvolávala
najmä
na
okolnosti
súvisiace s jeho
vymenovaním.
Sudca
JG
bol
vymenovaný – ako
navrhovateľka
zdôraznila – za
sudcu
Izba
Cywilna
Sądu
Najwyższego
(Najvyšší
súd,
občianskoprávne
oddelenie)
na
základe
uznesenia
Krajowa
Rada
Sądownictwa
(Štátna
súdna
rada,
Poľsko;
ďalej
len
„KRS“).
Vykonávanie
tohto
uznesenia
však
bolo z dôvodu
nového
zloženia
KRS
pozastavené
na
základe
rozhodnutia
Naczelny
Sąd
Administracyjny
(Najvyšší
správny
súd,
Poľsko).
Uvedený
súd
nakoniec
toto
uznesenie
zrušil.
Okrem
toho
sa
navrhovateľka
odvolávala
aj
na
správanie
sudcu
JG
po
jeho
vymenovaní
za
sudcu.
11.      Päť
sudcov
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)
bolo
vylosovaných
do
päťčlenného
senátu,
ktorý
sa
zaoberá
návrhom
na
vykonanie
testu
nestrannosti a nezávislosti.
Tento
senát
zahŕňa
dvoch
sudcov
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)
vymenovaných
pred
rokom
2018 a troch
sudcov
vymenovaných
na
návrh
KRS v jej
novom
zložení.
12.      Počas
formálneho
preskúmania
prípustnosti
uvedeného
návrhu
vnútroštátny
súd – v jednočlennom
senáte
zloženom
zo
sudcu
spravodajcu,
ktorý
je
zároveň
predsedom
uvedeného
päťčlenného
senátu – vyjadril
pochybnosti o tom,
ako
by
sa
mal
vykladať a uplatňovať článok 29 ods. 5
zákona o Najvyššom
súde,
aby
sa
zabezpečil
jeho
súlad s článkom 19 ods. 1 ZEÚ a článkom 47
Charty.
13.      Vnútroštátny
súd
predovšetkým
vyjadruje
pochybnosti o tom,
či
požiadavku
nezávislého a nestranného
súdu
zriadeného
zákonom
spĺňajú
traja
členovia
päťčlenného
senátu,
ktorí
boli
vylosovaní
na
posúdenie
návrhu
navrhovateľky,
keďže
by
sa
vzhľadom
na
spôsob
ich
vymenovania
nachádzali
vo
veľmi
podobnom
postavení
ako
posudzovaný
sudca.
14.      Za
týchto
okolností
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)
zasadajúci v jednočlennom
rozhodovacom
zložení
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
vykladaný s prihliadnutím
na článok 47
[Charty],
vykladať v tom
zmysle,
že
už
samotné
okolnosti
vymenovania
do
funkcie
sudcu
môžu
samy
osebe
poukazovať
na
nesplnenie
požiadaviek
nezávislosti a nestrannosti
sudcu,
ak
vedú k zriadeniu
súdu,
ktorý
porušuje
právo
jednotlivca
na
súd,
alebo
prípadne
nesplnenie
týchto
podmienok
spočíva v tom,
že
sudca
pasívne
akceptuje
(výkonom
rozhodovacej
činnosti)
nedostatky v konaní o jeho
vymenovaní
za
sudcu,
ktoré
majú
za
následok
zriadenie
súdu,
ktorý
porušuje
právo
jednotlivca
na
súd?
2.      Má
sa článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
vykladaný s prihliadnutím
na článok 47
[Charty],
vykladať v tom
zmysle,
že
vo
veci
tzv.
testu
nestrannosti
sudcu
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd…)
nesmú
rozhodovať
sudcovia,
ktorých
účasť – z dôvodu
ich
vymenovania
do
funkcie
sudcu
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)
na
návrh
Krajowa
Rada
Sądownictwa
(Štátna
súdna
rada)
zriadenej
podľa
postupu
upraveného
ustanoveniami
ustawa z dnia
8
grudnia
2017 r. o zmianie
ustawy o Krajowej
Radzie
Sądownictwa
oraz
niektórych
innych
ustaw
(zákon z 8. decembra
2017,
ktorým
sa
mení
zákon o Štátnej
súdnej
rade a niektoré
ďalšie
zákony…) – porušuje
právo
jednotlivca
na
súd?
3.      V prípade
kladnej
odpovede
na
druhú
otázku,
má
sa článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
vykladaný s prihliadnutím
na článok 47
[Charty],
vykladať v tom
zmysle,
že
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd)
je
povinný
zriadiť
vo
veci
tzv.
‚testu
nestrannosti‘
rozhodovacie
zloženie
bez
účasti
takýchto
sudcov a v krajnom
prípade
vylúčiť
uplatnenie
vnútroštátneho
ustanovenia,
ktoré v takýchto
veciach
stanovuje
rozhodovacie
zloženie
pozostávajúce z piatich
sudcov, a preskúmať
žiadosť
bez
účasti
takýchto
sudcov v inom
rozhodovacom
zložení
stanovenom
vnútroštátnym
právom?“
15.      Písomné
pripomienky v tomto
konaní
predložili
navrhovateľka,
odporca,
holandská,
belgická a poľská
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Odporca,
poľská
vláda a Komisia
boli
vypočutí
aj
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
4. júna
2025.
IV.    Analýza
16.      V nasledujúcich
častiach
najprv
preskúmam
prípustnosť
otázok
(časť A) a potom
ich
podstatu
(časť B). V súlade s požiadavkou
Súdneho
dvora
sa
však
moja
analýza
zameria
najmä
na
dva
aspekty:
(i)
prípustnosť
druhej a tretej
položenej
otázky a (ii)
podstata
druhej
otázky.
A.      Prípustnosť
17.      Hneď
na
úvod
by
som
mal
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
prislúcha v zásade
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
spor
prejednáva a ktorý
musí
prevziať
zodpovednosť
za
rozhodnutie
sporu,
aby s prihliadnutím
na
osobitosti
prípadu
posúdil
potrebu
prejudiciálneho
rozhodnutia
na
vydanie
svojho
rozhodnutia,
ako
aj
relevantnosť
otázok,
ktoré
kladie
Súdnemu
dvoru.(13)
18.      Z toho
vyplýva,
že k otázkam
týkajúcim
sa
práva
Únie
sa
viaže
prezumpcia
relevantnosti:
Súdny
dvor
môže
odmietnuť
rozhodnúť o prejudiciálnej
otázke
položenej
vnútroštátnym
súdom
len
vtedy,
ak
je
zjavné,
že
požadovaný
výklad
práva
Únie
nemá
nijakú
súvislosť s existenciou
alebo
predmetom
sporu
vo
veci
samej,
pokiaľ
ide o hypotetický
problém
alebo
ak
Súdny
dvor
nedisponuje
skutkovými
ani
právnymi
okolnosťami
potrebnými
na
poskytnutie
užitočnej
odpovede
na
otázky,
ktoré
mu
boli
položené.(14) Konkrétne
Súdny
dvor
zdôraznil,
že
vnútroštátne
súdy
majú
právomoc
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
len
ak
skutočne
prejednávajú
spor
vedúci k prijatiu
rozhodnutia,
pri
ktorom
majú
vziať
do
úvahy
rozsudok v prejudiciálnom
konaní.(15)
19.      Práve
vo
svetle
tejto
judikatúry
teraz
preskúmam
prípustnosť
troch
otázok
predložených v prejednávanej
veci.
20.      Navrhovateľka
vzniesla
námietku
týkajúcu
sa
prípustnosti
prvej
otázky,
keďže
sa
domnieva,
že
odpoveď
na
túto
otázku
nie
je
relevantná
pre
preskúmanie
jej
uplatnenia
testu
nezávislosti a nestrannosti.
Zdôrazňuje,
že
jeho
uplatnenie
sa
zakladá
nielen
na
okolnostiach
vymenovania
dotknutého
sudcu
do
funkcie
sudcu,
ale
aj
na
ďalších
prvkoch,
ako
je
správanie
daného
sudcu
po
vymenovaní.
21.      Táto
námietka
pre
mňa
nie
je
presvedčivá.
Svojou
prvou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
Súdneho
dvora v podstate
pýta,
či
sa
má článok 19 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 47
Charty
vykladať v tom
zmysle,
že
okolnosti
vymenovania
do
funkcie
sudcu
môžu
samy
osebe
naznačovať,
že
sudca
nespĺňa
požiadavky
nezávislosti a nestrannosti
zakotvené v uvedených
ustanoveniach.
22.      Ak
by
Súdny
dvor
na
túto
otázku
odpovedal
kladne,
vnútroštátny
súd
by
mohol,
ak
sú
splnené
príslušné
podmienky,
vyhovieť
žiadosti
navrhovateľky
bez
toho,
aby
musel
skúmať,
či
ostatné
prvky,
ktoré
navrhovateľka
uvádza,
majú
nejaký
význam.
Prvá
položená
otázka
sa
preto
javí
ako
relevantná
pre
riešenie
sporu, o ktorom
vnútroštátny
súd
rozhoduje.
23.      Na
pojednávaní
účastníci
konania
diskutovali
aj o prípustnosti
druhej a tretej
položenej
otázky.
Hlavnou
otázkou,
ktorou
sa
zaoberali,
bolo
to,
či
vnútroštátny
súd
bude
môcť
odpovede
poskytnuté
Súdnym
dvorom
zohľadniť.
Isté
pochybnosti v tomto
ohľade
by
totiž
mohli
vyplývať
zo
skutočnosti,
že
vnútroštátnym
súdom
je v prejednávanej
veci
jednočlenný
senát
zložený
zo
sudcu
spravodajcu,
ktorý
je
zároveň
predsedom
päťčlenného
senátu
príslušného
na
preskúmanie
návrhu
podaného
navrhovateľkou.
Okrem
toho
zákon o Najvyššom
súde
neobsahuje
osobitné
pravidlá o zdržaní
sa
hlasovania a o vylúčení
sudcov,
ktorí
sú
po
losovaní
vybraní
do
senátu,
ktorý
skúma
žiadosť o vykonanie
testu
nezávislosti a nestrannosti. V podstate
išlo o to,
či
by
bol
vnútroštátny
súd
schopný
napraviť
prípadný
problém,
ktorý
by
Súdny
dvor
identifikoval
pri
riešení
položených
otázok.
24.      V tejto
súvislosti
všetci
účastníci
konania,
ktorí
na
pojednávaní
vystúpili,
predložili
tvrdenia v prospech
prípustnosti
druhej a tretej
otázky.
Predovšetkým
zdôraznili,
že
pravidlá a zásady
vnútroštátneho
práva,
ktorými
sa
vyžaduje
dodržiavanie
práva
na
spravodlivý
proces,
sa
uplatňujú v každom
štádiu
vnútroštátneho
konania
vrátane
predbežného a vedľajšieho
štádia, o ktoré
ide
vo
veci
samej.
Keďže
neexistujú
osobitné
ustanovenia,
ktoré
by
vnútroštátnemu
súdu
umožnili
napraviť
prípadné
porušenie
tohto
práva,
tento
súd
sa
mohol a mal – ako
tvrdia
títo
účastníci
konania – opierať o všeobecné
zásady a pravidlá
vnútroštátneho
práva.
Tieto
zásady a pravidlá
by – a fortiori v prípade
ich
výkladu
vo
svetle článku 19 ods. 1 ZEÚ a článku 47
Charty,
ako
aj článku 6 ods. 1
EDĽP – viedli k vylúčeniu z rozhodovacieho
zloženia
každého
sudcu, o ktorého
nezávislosti
alebo
nestrannosti
by
mohli
vzniknúť
pochybnosti v očiach
verejnosti.
25.      Takisto
zastávam
názor,
že
druhá a tretia
otázka
sú
prípustné.
26.      Na
tomto
mieste
chcem
pripomenúť,
ako
Súdny
dvor
sústavne
uvádza,
že
medzi
sporom
vo
veci
samej a ustanoveniami
práva
Únie, o ktorých
výklad
sa
žiada,
musí
existovať
taká
spojitosť,
aby
tento
výklad
bol
objektívne
nevyhnutný
na
rozhodnutie,
ktoré
musí
vnútroštátny
súd
prijať.(16)
27.      Hoci
sa
otázka
položená
vnútroštátnym
súdom
netýka
niektorého
hmotnoprávneho
ustanovenia
práva
Únie,
ktoré
sa
môže
uplatniť
vo
vzťahu
medzi
navrhovateľkou a odporcom,
existuje
jasná
spojitosť
medzi
ustanoveniami
práva
Únie,
ktorých
sa
položené
otázky
týkajú, a sporom v rámci
konania
vo
veci
samej.(17) Je
nesporné,
že
na
vnútroštátnom
súde v súčasnosti
prebieha
spor, v ktorom
bola
nastolená
skutočná
otázka
procesnej
povahy
in
limine
litis
týkajúca
sa
riadneho
zloženia
tohto
súdu
na
prejednanie
konkrétneho
nároku
jedného z účastníkov
konania a rozhodnutie o ňom.
28.      Súdny
dvor
za
takýchto
okolností
sústavne
súhlasil s tým,
že
na
položené
otázky
odpovie,
pokiaľ
výklad
práva
Únie
požadovaný
vnútroštátnym
súdom
môže
pomôcť
vyriešiť
procesné
problémy,
ktorým
tento
súd
čelí,
skôr
než
bude
môcť
rozhodnúť o veci
samej.(18)
29.      Tento
prístup
je
a fortiori
vhodný v prejednávanej
veci,
keďže
tvrdenie
navrhovateľky,
ktoré
má
vnútroštátny
súd
preskúmať,
sa
týka
nezávislosti
alebo
nestrannosti
sudcu,
ktorý
bude v danej
veci
rozhodovať o odvolaní. V praxi
by
odmietnutie
rozhodnutia o druhej a tretej
položenej
otázke
znamenalo,
že
by
sa
vnútroštátny
súd
musel
zaoberať
možnou
otázkou
nezávislosti
alebo
nestrannosti
daného
senátu
súdu,
pričom
by
bol
sám
potenciálne
dotknutý
tým
istým
problémom.
Takýto
prístup
Súdneho
dvora
by
bol
paradoxný.
30.      Prejednávaná
vec
sa
teda
líši
od
vecí, v ktorých
vnútroštátne
súdy
zaslali
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
veciach,
ktoré
zjavne
neboli
príslušné
prejednať(19), o ktorých
už
nerozhodovali
alebo
ktoré
sa
stali
bezpredmetnými.(20) Takisto
by
sa
mala
odlišovať
od
vecí, v ktorých
Súdny
dvor
zistil,
že
položené
otázky
sa
týkajú
záležitostí, o ktorých
už
bolo s konečnou
platnosťou
rozhodnuté
alebo
ktoré
sa
týkali
štádia
konania,
ktoré
bolo s konečnou
platnosťou
ukončené.(21) Z toho
istého
dôvodu
sa
táto
vec
líši
od
vecí, v ktorých
sa
položené
otázky
týkali
ustanovení
práva
Únie,
ktoré
neboli
uplatniteľné v konaní
vo
veci
samej,
hoci
boli
relevantné v podobných
súdnych
konaniach
vedených v tom
čase(22) alebo v hypotetických
budúcich
súdnych
konaniach
súvisiacich s konaním
vo
veci
samej.(23)
31.      Všeobecnejšie
povedané, v prejednávanej
veci
nejde o prípad,
keď
vnútroštátny
súd
využije
príležitosť,
ktorú
mu
ponúka
vec, v ktorej v zásade
nevzniká
žiadna
skutočná
otázka
práva
Únie,
aby
položil
Súdnemu
dvoru
otázky
týkajúce
sa
aspektov
vnútroštátneho
súdneho
systému
všeobecnej
alebo
štrukturálnej
povahy.
Otázky
nastolené
vnútroštátnym
súdom
sú
pre
prejednávanú
vec
plne
relevantné a môžu
rozhodnúť o osude
sporu,
čo
má
následne
priamy
vplyv
na
konanie o uznaní a výkone
začaté v Írsku
na
základe
nariadenia č. 1215/2012.
Ani
tento
prvok
nemožno
ignorovať.(24)
32.      Uvedené
zistenie
relevantnosti
nemožno
spochybniť
tvrdeniami, o ktorých
sa
diskutovalo
na
pojednávaní.
33.      Po
prvé
skutočnosť,
že
vnútroštátnym
súdom
je v danej
veci
jednočlenný
senát
zložený
zo
sudcu
spravodajcu,
ktorý
je
zároveň
predsedom
päťčlenného
senátu
povereného
preskúmaním
navrhovateľkinej
žiadosti,
nie
je
podstatná. V rozsudku
Prokuratura
Rejonowa
sa
Súdny
dvor
stretol s veľmi
podobnou
situáciou a nepovažoval
tento
aspekt
za
prekážku
prípustnosti
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.(25)
34.      Prípustnosť
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania v takýchto
veciach
je
zjavne
podmienená
tým,
že
súdny
senát,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa článku 267 ZFEÚ,
koná
ako
„súd
členského
štátu“.
Jeden
alebo
viacerí
sudcovia
konajúci
samostatne
alebo
spoločne
sa
za
taký
súd
nepovažujú.
Musia
byť
formálne
poverení
úlohou
prejednať
konkrétny
spor, o ktorom
sa
práve
rozhoduje a o ktorom
majú
právomoc
rozhodnúť.
Preto
jeden
sudca
môže,
ale
nemusí
byť
„súdom“ v zmysle článku 267 ZFEÚ, a to v závislosti
od
okolností
veci a príslušných
vnútroštátnych
pravidiel.
35.      Nedávno
to
bolo
potvrdené v rozsudku G. a i.:
samotná
skutočnosť,
že
jednotlivý
sudca
vystupoval
vo
veci
ako
sudca
spravodajca,
neznamenala,
že
mal
právomoc
sám
zaslať
Súdnemu
dvoru
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa článku 267 ZFEÚ.
Ako
Súdny
dvor
konštatoval,
„[nezdá
sa,
že
by]
samotný
tento
sudca
mohol
zohľadniť
prípadné
odpovede
Súdneho
dvora
na
jeho
prejudiciálne
otázky“(26).
36.      Situácia v prejednávanej
veci
je
však
odlišná
od
predmetnej
situácie v rozsudku G. a i. Práve
predseda
senátu
súdu,
ktorý
je
vo
veci
príslušný, v rámci
predbežnej
fázy
konania
žiada
Súdny
dvor,
aby
rozhodol o otázke,
ktorá
vznikla
in limine
litis a ktorá
môže
mať
vplyv
na
správne
ustanovenie
senátu a v dôsledku
toho
na
zákonnosť
jeho
budúcej
činnosti.
Ako
tomu
rozumiem,
vnútroštátny
súd
sa
totiž v súčasnosti
nachádza v štádiu
konania, v ktorom
sa
posudzuje
len
prípustnosť
návrhu
navrhovateľky
na
využitie
mechanizmu
nezávislosti a nestrannosti.
37.      Generálny
advokát
Bobek
vo
svojich
návrhoch
vo
veci
Prokuratura
Rejonowa
poukázal
na
to,
že
predsedovia
súdnych
orgánov, a pokiaľ
ide o konkrétne
konania,
predsedovia
komôr
alebo
senátov
súdu
vo
všeobecnosti
nielen
disponujú
ďalšími
právomocami,
ale
sú
im
zverené
aj
ďalšie
povinnosti.
Okrem
iného
musia
dohliadať
na
príslušný
postup
aj
na
interné
rozhodovanie
senátu,
ktorému
predsedajú.
Preto
považoval
za
primerané,
že
sa
predseda
senátu
súdu
domnieva,
že
je
povinný
vopred
zabezpečiť
jeho
správne
zloženie.(27)
38.      Na
otázku
položenú
na
pojednávaní,
či
sú
tieto
úvahy
uplatniteľné
na
vnútroštátne
konania,
akým
je
konanie v prejednávanej
veci,
poľská
vláda
odpovedala
kladne.
Táto
vláda
takisto
potvrdila,
že
podľa
vnútroštátneho
práva
môže
predseda
senátu
súdu
uplatňovať
rôzne
postupy,
aby
zabránil
nezákonnému
zloženiu
senátu,
ktorému
má
predsedať.
Mohol
by
napríklad
požiadať
predsedu
Najvyššieho
súdu,
aby
uskutočnil
nové
losovanie,
pri
ktorom
by
sa
nahradili
sudcovia,
ktorí
nemôžu
byť
členmi
senátu.
39.      To
ma
privádza k ďalšiemu
bodu.
40.      Uvedené
konštatovanie
relevantnosti
nemožno
spochybniť
ani
tým,
že
žiadne
ustanovenie
vnútroštátneho
práva
(ani
vnútroštátna
súdna
prax)
výslovne
neumožňuje
vnútroštátnemu
súdu
prijať
opatrenia
zamerané
na
nápravu
prípadného
nesúladu
medzi
príslušnými
vnútroštátnymi
procesnými
pravidlami a právom
Únie,
ktorý
by
mohol
byť
zistený
rozsudkom
Súdneho
dvora.
41.      Prípustnosť
otázok
položených
podľa článku 267 ZFEÚ Súdny
dvor
sústavne
posudzoval
bez
ohľadu
na
právne
možnosti,
ktoré
sú
dostupné v zmysle
vnútroštátneho
práva
na
dosiahnutie
nápravy
prípadného
nesúladu
medzi
vnútroštátnym
právom a právom
Únie.(28) Platí,
že
„akékoľvek
ustanovenie
vnútroštátneho
právneho
poriadku,
ako
aj
legislatívna,
administratívna
alebo
súdna
prax,
ktoré
by
mohli
oslabiť
účinnosť
uplatňovania
práva
[Únie]
tým,
že
príslušnému
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
aplikuje
toto
právo,
nepriznávajú
ani v okamihu
tohto
uplatnenia
právomoc,
aby
urobil
všetko,
čo
je
nevyhnutné
na
neuplatnenie
ustanovení
vnútroštátnych
právnych
predpisov,
ktoré
sú
prekážkou
plnej
účinnosti
priamo
uplatniteľných
právnych
noriem
[Únie],
sú
nezlučiteľné s požiadavkami,
ktoré
sú
podstatou
práva
[Únie]“(29).
42.      Predmetom
tretej
položenej
otázky
je
napokon
práve
táto
záležitosť. V skratke
povedané,
vnútroštátny
súd
sa
pýta
Súdneho
dvora,
čo
má
urobiť,
aby
napravil
prípadný
nesúlad
medzi
ustanoveniami článku 29
zákona o Najvyššom
súde a článkom 19 ods. 1 ZEÚ.
Tvrdenia
týkajúce
sa
údajnej
neschopnosti
vnútroštátneho
súdu
prijať
za
súčasného
stavu
vnútroštátneho
práva
nápravné
opatrenia
sa
preto
týkajú
účinkov,
ktoré
môžu
vyplynúť z ustanovení
práva
Únie, s ktorými
súvisí
tretia
položená
otázka, a to
najmä
vo
svetle
prednosti
práva
Únie.
Takéto
tvrdenia
sa
jasne
týkajú
podstaty
položenej
otázky, a preto
nemôžu
viesť k neprípustnosti
otázok.(30)
43.      V tejto
súvislosti
by
som
chcel
dodať,
že
poľská
vláda
na
pojednávaní
takisto
zdôraznila,
že
de
iure
nič
nebráni
tomu,
aby
strana
namietla
predpojatosť
jedného
alebo
viacerých
sudcov
tohto
senátu,
čím
by
sa
spustil
príslušný
postup
na
riešenie
tejto
žiadosti.
Okrem
toho
predpokladám,
že
vnútroštátne
pravidlá
zdržania
sa
konania
sú
plne
uplatniteľné
aj v tomto
štádiu
konania.
To
by
malo
podnietiť
každého
sudcu,
ktorý
by
sa
vzhľadom
na
rozsudok
Súdneho
dvora v prejednávanej
veci
mohol
domnievať,
že
sa
ho
týka
problém
nestrannosti,
aby
sa
dobrovoľne
zdržal
účasti v senáte.
44.      Na
záver
konštatujem,
že v spise
sa
nenachádza
nič,
čo
by
vyvracalo
domnienku
relevantnosti
uvedenú v bode 18.
Preto
sa
domnievam,
že
aj
druhá a tretia
položená
otázka
sú
prípustné.
B.      Podstata veci
1.      O prvej otázke
45.      Svojou
prvou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
Súdneho
dvora v podstate
pýta,
či
sa
má článok 19 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 47
Charty
vykladať v tom
zmysle,
že
okolnosti
vymenovania
sudcu
do
funkcie
môžu
samy
osebe
naznačovať,
že
sudca
nespĺňa
požiadavky
nezávislosti a nestrannosti,
čo
vedie k porušeniu
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy
pred
súdom
zriadeným
zákonom.
46.      Vnútroštátny
súd
uvádza,
že
na
vnútroštátnej
úrovni
existujú
dve
línie
judikatúry
týkajúce
sa
prípustnosti
návrhu
na
vykonanie
testu
nezávislosti a nestrannosti v rámci
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd).
Podľa
jedného z výkladov
predmetných
vnútroštátnych
ustanovení
(konkrétne článku 29
zákona o Najvyššom
súde)
sa v návrhu
na
vykonanie
takéhoto
testu
musia
uviesť
(a preukázať)
nielen
nezákonné
okolnosti
súvisiace s vymenovaním
do
funkcie
sudcu,
ale
musí
sa
zohľadniť
aj
jeho
správanie
po
vymenovaní a vplyv,
ktorý
malo
nedodržanie
štandardu
nezávislosti a nestrannosti
na
výsledok
danej
veci.
Podľa
iného
výkladu
vnútroštátneho
ustanovenia
môžu
samotné
okolnosti
vymenovania
do
funkcie
sudcu
postačovať
na
spochybnenie
nestrannosti
alebo
nezávislosti
sudcu, a preto
sa
od
žiadateľa
nevyžaduje,
aby
na
tento
účel
uvádzal
ďalšie
dôkazy.
47.      Zdá
sa
mi,
že
odpoveď
na
otázku
položenú
vnútroštátnym
súdom
možno
nájsť v judikatúre
Súdneho
dvora.
48.      V rozsudku
Simpson
Súdny
dvor
konštatoval,
že
nezrovnalosť
pri
vymenovaní
sudcov
do
funkcie
môže
sama
osebe
zahŕňať
porušenie
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy
pred
nezávislým a nestranným
súdom
zriadeným
zákonom.
Tak
je
to v prípade,
keď
„má
táto
nezrovnalosť
takú
povahu a závažnosť,
že
vytvára
skutočné
riziko,
že
iné
zložky
moci,
najmä
výkonná
moc,
by
mohli
vykonávať
nenáležitú
diskrečnú
právomoc,
ktorá
ohrozuje
integritu
výsledku,
ku
ktorému
vedie
proces
vymenovania, a teda
vyvoláva
legitímnu
pochybnosť v mysli
osôb
podliehajúcich
súdnej
právomoci,
pokiaľ
ide o nezávislosť a nestrannosť
dotknutého
sudcu
alebo
sudcov,
čo
je
prípad,
keď
sú
dotknuté
základné
pravidlá,
ktoré
tvoria
neoddeliteľnú
súčasť
vytvárania a fungovania
tohto
súdneho
systému“(31).
49.      V rozsudku
Ástráðsson
dospela
veľká
komora
ESĽP k veľmi
podobnému
záveru.
Na
určenie
toho,
či
nezákonné
vymenovanie
do
funkcie
sudcu
vedie
samo
osebe k porušeniu
práva
na
„súd
zriadený
zákonom“
stanoveného v článku 6 ods. 1
EDĽP,
použila
trojstupňový
test.
ESĽP v podstate
skúmal:
(i)
či
došlo k zjavnému
porušeniu
vnútroštátnych
pravidiel
menovania
sudcov
do
funkcie;
(ii)
či
sa
porušenie
týkalo
pravidla
zásadného
významu
pri
menovaní
sudcov
do
funkcie a (iii)
či
porušenie
účinne
preskúmali a napravili
vnútroštátne
súdy.
ESĽP
predovšetkým
zdôraznil
potrebu
posúdiť
porušenie
„z hľadiska
predmetu a účelu
požiadavky
na
‚súd
zriadený
zákonom‘,
konkrétne
zabezpečiť
schopnosť
súdnictva
vykonávať
svoje
povinnosti
bez
neprimeraných
zásahov, a tým
zachovať
právny
štát a rozdelenie
právomocí“.
ESĽP
preto
konštatoval,
že
„porušenia
čisto
technickej
povahy,
ktoré
nemajú
vplyv
na
legitímnosť
postupu
menovania,
treba
považovať
za
neprekračujúce
príslušnú
prahovú
hodnotu“(32).
50.      Uvedené
zásady
boli
sústavne
potvrdzované v následnej
judikatúre
Súdneho
dvora(33) a boli
konkrétne
uplatnené
vo
veci,
ktorá
viedla k rozsudku
Krajowa
Rada
Sądownictwa. V uvedenej
veci
Súdny
dvor
vyhlásil
za
neprípustný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Sąd
Najwyższy
(Izba
Kontroli
Nadzwyczajnej i Spraw
Publicznych)
[Najvyšší
súd
(Senát
pre
mimoriadnu
kontrolu a verejné
záležitosti),
Poľsko].
Súdny
dvor
rozhodol,
že
vzhľadom
na
spôsob,
akým
boli
vymenovaní
do
funkcie
sudcovia,
ktorí
ho
tvoria,
nemal
predmetný
senát
postavenie
nezávislého a nestranného
súdu
zriadeného
zákonom, v dôsledku
čoho
nepredstavoval
„súd“ v zmysle článku 267 ZFEÚ.(34)
51.      V tejto
súvislosti
môže
byť
užitočné
pripomenúť,
že
Súdny
dvor
vo
svojej
judikatúre
sústavne
zdôrazňuje
význam
postupu
vymenovania
do
funkcie
sudcu.
Súdny
dvor
uviedol,
že
so
zreteľom
na
jeho
vážne
dôsledky
pre
riadne
fungovanie a legitímnosť
súdnej
moci v demokratickom
štáte,
ktorý
sa
riadi
vládou
práva,
proces
vymenovania
sudcov
do
funkcie
nevyhnutne
predstavuje
prvok
vlastný
pojmu
„súd
zriadený
zákonom“.(35)
52.      Vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
sa
domnievam,
že
niektoré
nedostatky v postupe
vymenovania
sudcov
do
funkcie
môžu
samy
osebe
naznačovať,
že
dotknutí
sudcovia
nespĺňajú
požiadavky
nezávislosti a nestrannosti. V takýchto
prípadoch
nemožno
od
účastníka
konania,
ktorý
vzniesol
námietku v tomto
ohľade,
požadovať,
aby
na
potvrdenie
tejto
okolnosti
predložil
ďalšie
dôkazy. V tejto
súvislosti
konštatujem,
že
všetci
účastníci
konania,
ktorí v tomto
konaní
predložili
pripomienky, s týmto
záverom
(s určitými
nuansami)
súhlasia.
53.      Na
pojednávaní
sa
však
zdalo,
že
Komisia
svoj
postoj,
ktorý
zaujala
vo
svojich
písomných
pripomienkach,
trochu
zmenila. V tejto
súvislosti
zdôraznila
význam
posúdenia
vplyvu,
ktorý
môže
mať
nezákonné
vymenovanie
na
konkrétny
spor, a to s odkazom
na
rozsudky
Súdneho
dvora
Openbaar
Ministerie
uvedené v poznámke
pod
čiarou
37
vyššie.
Treba
pripomenúť,
že
dané
veci
sa
týkali
výkonu
európskeho
zatykača
(EZ)
podľa
rámcového
rozhodnutia
2002/584/SVV(36).
Súdny
dvor
vo
svojich
rozsudkoch v podstate
konštatoval,
že
ak
má
vykonávajúci
súdny
orgán
dôkazy o systémových
alebo
všeobecných
nedostatkoch
týkajúcich
sa
nezávislosti
súdnictva v členskom
štáte,
ktorý
zatykač
vydal,
vrátane
postupu
vymenovania
sudcov
do
funkcie,
môže
vykonanie
zatykača
odmietnuť
len
vtedy,
ak
zistí,
že
za
konkrétnych
okolností
danej
veci
existujú
závažné
dôvody
domnievať
sa,
že
tieto
nedostatky
môžu
viesť ku skutočnému
riziku
porušenia
práva
dotknutej
osoby
na
spravodlivý
proces – pred
nezávislým a nestranným
súdom
zriadeným
zákonom.(37)
54.      Nie
je
mi
jasné,
na
základe
čoho
Komisia
vyvodzuje
paralelu s prejednávanou
vecou.
55.      Dvojstupňový
test
bol
pôvodne
koncipovaný v situáciách
týkajúcich
sa
ochrany
osôb,
ktoré
by
mohli
byť
vystavené
porušeniu
absolútneho
zákazu
neľudského
alebo
ponižujúceho
zaobchádzania(38), a následne
rozšírený
na
situácie, v ktorých
by
mohlo
byť
ohrozené
základné
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy a spravodlivý
proces.(39) Tento
test
bol
vypracovaný a uplatňuje
sa v rámci
presne
vymedzenej
oblasti
práva
harmonizovanej
na
úrovni
Únie.
Touto
judikatúrou
Súdny
dvor
zaviedol
prostredníctvom
súdneho
rozhodnutia  nepísaný
dôvod
na
výnimočné
odmietnutie
vykonania
EZ.(40)
56.      Ako
však
Súdny
dvor
spresnil
vo
svojich
rozsudkoch
Openbaar
Ministerie,
vykonávajúci
súdny
orgán,
ktorý
má
dôkazy o systémových
alebo
všeobecných
nedostatkoch v nezávislosti
súdnej
moci
členského
štátu
vydávajúceho
zatykač,
nemôže
uprieť
postavenie
„súdneho
orgánu
vydávajúceho
zatykač“ v zmysle
rámcového
rozhodnutia
2002/584,
každému
sudcovi a každému
súdu
tohto
členského
štátu,
ktorý
svojím
postavením
koná
úplne
nezávisle
od
výkonnej
moci.
Existencia
takýchto
nedostatkov
totiž
nemá
nevyhnutne
vplyv
na
každé
rozhodnutie,
ktoré
môžu
súdy
uvedeného
členského
štátu
prijať v každom
jednotlivom
prípade.
Opačný
výklad
by – ako
Súdny
dvor
vysvetlil – sa
rovnal
rozšíreniu
možných
obmedzení
zásad
vzájomnej
dôvery a vzájomného
uznávania
nad
rámec
„výnimočných
okolností“
tým,
že
by
viedol ku všeobecnému
vylúčeniu
uplatňovania
týchto
zásad
vo
vzťahu k celému
členskému
štátu.
To
by
okrem
iného
ohrozilo
dosiahnutie
cieľa
rámcového
rozhodnutia
2002/584 a spochybnilo
zásady
vzájomnej
dôvery a vzájomného
uznávania, o ktoré
sa
toto
rámcové
rozhodnutie
opiera.(41)
57.      Je
teda
zrejmé,
že v situáciách, o aké
ide
vo
veciach
Openbaar
Ministerie,
systémový
nedostatok
súdneho
systému
daného
členského
štátu
môže,
ale
nemusí
mať
vplyv
na
spôsob,
akým
sa
rozhoduje
predmetný
spor
vo
veci
samej.
Naopak, v prejednávanej
veci
môžu
byť
tieto
dôsledky
vlastné
situácii, o ktorú
ide v konaní
pred
vnútroštátnym
súdom.
Ako
bude
vysvetlené v ďalšej
časti
týchto
návrhov,
niektorí
sudcovia
zasadajúci v senáte
môžu
byť
nútení
rozhodovať o právnej
otázke,
na
ktorej
majú
potenciálne
osobný
záujem,
pretože
ich
rozhodnutie
môže
mať
vplyv
na
ich
vlastné
právne
postavenie.
Preto
aj
keby
sme
uplatnili
logiku, z ktorej
vychádzajú
rozsudky
Openbaar
Ministerie,
riziko
možného
nepriaznivého
vplyvu
údajnej
absencie
nestrannosti
dotknutých
sudcov
na
spory,
akým
je
spor vo veci
samej,
je
in
re
ipsa.
58.      Vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
by
podľa
môjho
názoru
odpoveďou
na
prvú
otázku
malo
byť
to,
že článok 19 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 47
Charty
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
okolnosti
vymenovania
do
funkcie
sudcu
môžu
samy
osebe
naznačovať,
že
sudca
nespĺňa
požiadavky
nezávislosti a nestrannosti,
ak
tieto
okolnosti
zahŕňajú
nezrovnalosť
takého
druhu a takej
závažnosti,
že u jednotlivcov
vyvolávajú
dôvodné
pochybnosti o nezávislosti a nestrannosti
dotknutého
sudcu.
2.      O druhej otázke
59.      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
Súdneho
dvora v podstate
pýta,
či
sa
má článok 19 ods. 1 ZEÚ,
vykladaný
vo
svetle článku 47
Charty,
chápať v tom
zmysle,
že
bráni
preskúmaniu
toho,
či
vnútroštátny
sudca
spĺňa
požiadavku
nezávislosti a nestrannosti,
vykonávanému
senátom
súdu
zahŕňajúcim
sudcov,
ktorí
sa
vzhľadom
na
spôsob
svojho
vymenovania
do
funkcie
môžu
nachádzať v podobnom
postavení
ako
posudzovaný
sudca.
60.      Domnievam
sa,
že
odpoveď
na
túto
otázku
by
mala
byť
kladná.
61.      Na
úvod
snáď
ani
nemusím
zdôrazniť,
že v súlade s článkom 19 ods. 1 ZEÚ a článkom 47
Charty
musí
každý
senát
súdu,
ktorý
má
právomoc v oblastiach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie,
konajúci v ktoromkoľvek
štádiu
konania v akomkoľvek
právnom
spore,
spĺňať
požiadavku
nezávislosti
súdnictva.
62.      Súdny
dvor
sústavne
konštatuje,
že v článku 19 ZEÚ sa
konkretizuje
hodnota
právneho
štátu
uvedená v článku 2 ZEÚ.(42) Súdny
dvor
sa
vyjadril,
že
právo
na
účinné
súdne
preskúmanie
nezávislým
súdom – ktoré
je v súčasnosti
zakotvené v článku 47
Charty – je
„inherentnou
súčasťou
existencie
právneho
štátu“(43).
Záruky
prístupu k nezávislému a nestrannému
súdu
zasa
predstavujú
základný
kameň
práva
na
spravodlivý
proces.(44)
63.      Podľa
ustálenej
judikatúry
má
pojem
„nezávislosť
súdnictva“ v práve
Únie
dva
aspekty.
Prvý,
vonkajší,
aspekt
si
vyžaduje,
aby
dotknutý
súd
vykonával
svoje
úlohy
samostatne,
nikomu
hierarchicky
nepodliehal
ani
nebol
podriadený a od
nikoho
neprijímal
príkazy
alebo
inštrukcie,
bez
ohľadu
na
ich
pôvod,
čím
je
chránený
pred
vonkajšími
zásahmi
alebo
tlakmi,
ktoré
by
mohli
ohroziť
nezávislosť
rozhodovania
jeho
členov a ovplyvniť
ich
rozhodnutia.(45)
64.      Druhý
aspekt – ktorý
je
relevantný v prejednávanej
veci – je
vnútornej
povahy a súvisí s „nestrannosťou“.
Jeho
cieľom
je
zabezpečiť
rovnaký
odstup
od
účastníkov
konania a ich
príslušných
záujmov
vo
vzťahu k predmetu
tohto
konania.
Tento
aspekt
vyžaduje
rešpektovanie
objektívnosti a neexistenciu
akéhokoľvek
záujmu
na
výsledku
konania
mimo
striktného
uplatnenia
právneho
pravidla.(46)
65.      Ako
zdôraznil
generálny
advokát
Ruiz‑Jarabo
Colomer v návrhoch,
ktoré
predniesol
vo
veci
De
Coster,
nezávislosť
si
od
sudcov
vyžaduje
„psychologický
postoj
počiatočnej
ľahostajnosti“
vo
vzťahu k sporom,
aby
mali
od
účastníkov
konania
rovnaký
odstup
(a pôsobili
tak).(47) V širšom
zmysle
by
som
povedal,
že
nestrannosť
si
vyžaduje,
aby
sudcovia
nemali
žiadne
osobné
záujmy,
zaujatosť
alebo
predsudky v sporoch,
ktoré
prejednávajú, a aby
ku
všetkým
stranám
pristupovali
rovnako a spravodlivo.
Tieto
zásady
sa
odrážajú v latinskom
prísloví
uvedenom v úvode
týchto
návrhov,
nemo
iudex
in
causa
sua,
na
ktoré
odkazujú
viaceré
návrhy
generálnych
advokátov(48) a ESĽP(49).
66.      Zdá
sa
mi
samozrejmé,
že
vo
veci, v ktorej
otázky
nezávislosti
konkrétneho
sudcu
skúma
senát
súdu,
nemôžu
byť
členovia
tohto
senátu
sami
dotknutí
rovnakými
otázky.
To
znamená,
že
ak
sa
nezávislosť
sudcu
spochybňuje
na
základe
údajne
nezákonného
postupu
vymenovania
do
funkcie
sudcu,
sudcovia,
ktorí
vec
preverujú,
nemôžu
byť
vymenovaní
do
funkcie
rovnakým
(alebo
rovnocenným)
postupom.
67.      V opačnom
prípade
nemusia
byť – alebo
sa
tak
nemusia
javiť – ľahostajní k predmetným
právnym
otázkam,
pretože
by
rozhodovali
vo
veci,
ktorá
sa
ich
priamo
dotýka.
Ich
vlastné
postavenie
nezávislých
sudcov
by
totiž
mohlo
byť
spochybnené,
ak
by
sa
zaoberali
záležitosťami,
ktoré
vzniesol
účastník
konania. V dôsledku
toho
by
väčšina
jednotlivcov
pravdepodobne
zastávala
názor,
že
títo
sudcovia
majú
osobný
záujem
na
výsledku
konania, a preto
nemôžu
byť
úplne
nestranní.
68.      Na
druhú
otázku
preto
podľa
môjho
názoru
treba
odpovedať
tak,
že článok 19 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 47
Charty
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
ak
nezávislosť
alebo
nestrannosť
sudcu
preskúmava
senát
súdu
na
základe
údajne
nezákonného
postupu
vymenovania
do
funkcie
sudcu,
sudcovia,
ktorí
vec
preskúmavajú,
nesmú
byť
vymenovaní
do
funkcie
sudcu
rovnakým
alebo
rovnocenným
postupom.
3.      O tretej otázke
69.      Svojou
treťou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
sa
má článok 19 ods. 1 ZEÚ s prihliadnutím
na článok 47
Charty
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátny
súd,
ktorý
preskúmava
nezávislosť
niektorých
sudcov,
je
povinný
nezaradiť
do
senátu
súdu
vykonávajúceho
posúdenie
sudcov,
ktorí
nemusia
byť
nestranní
alebo
sa
tak
nemusia
javiť, a ak
áno,
aké
opatrenia
treba
na
tento
účel
prijať.
70.      Ako
Súdny
dvor
sústavne
konštatuje, článok 19 ods. 1 ZEÚ,
vykladaný s prihliadnutím
na článok 47
Charty,
má
priamy
účinok.(50)
71.      Ak
sú
teda
vnútroštátne
právo
alebo
prax
nezlučiteľné s požiadavkami článku 19 ods. 1 ZEÚ a článku 47
Charty,
vnútroštátny
súd
je
povinný
urobiť
všetko,
čo
je
možné,
aby
túto
nezlučiteľnosť
odstránil a zabezpečil
tak
plnohodnotný
účinok
požiadaviek
práva
Únie v prejednávanej
veci,
čím
sa
zaručí
právo
dotknutých
strán
na
spravodlivý
proces.(51)
72.      Aké
konkrétne
opatrenie
by
vnútroštátny
súd
mohol
(alebo
mal) v prejednávanej
veci
prijať,
to
závisí
najmä
od
vnútroštátneho
práva. V súlade
so
zásadou
procesnej
autonómie
totiž v prípade
neexistencie
harmonizácie
vnútroštátnych
postupov
prináleží
vnútroštátnemu
právnemu
poriadku
každého
členského
štátu,
aby
určil
príslušné
súdy a upravil
procesné
podmienky
prostriedkov
nápravy
určených
na
zabezpečenie
ochrany
individuálnych
práv
odvodených z práva
Únie.
To
platí
za
predpokladu,
že
tieto
vnútroštátne
podmienky
nie
sú
menej
priaznivé
než
podmienky
upravujúce
podobné
situácie
podliehajúce
vnútroštátnemu
právu
(zásada
ekvivalencie) a nespôsobujú
nadmerné
sťaženie
alebo
praktické
znemožnenie
výkonu
práv,
ktoré
právo
Únie
priznáva
(zásada
efektivity).(52)
73.      Preto,
ak
by
vnútroštátny
súd
dospel k záveru,
že
uplatňovanie
príslušných
vnútroštátnych
právnych
predpisov – v ich
súčasnej
podobe
alebo
jednoducho v podobe, v akej
sa v súčasnosti
vykladajú – by
viedlo k porušeniu
práva
jednotlivca
na
účinný
prostriedok
nápravy a spravodlivý
proces,
mohol
by
tento
súd
vyložiť
vnútroštátne
predpisy v súlade s právom
Únie(53) alebo
prípadne
dotknuté
vnútroštátne
ustanovenia
neuplatňovať(54), a to s cieľom
vylúčiť
sudcov,
ktorí v danej
veci
môžu
byť
nedostatočne
nestranní
alebo
sa
tak
môžu
javiť.
74.      To
môže
napríklad
znamenať,
že
predmetný
návrh v konaní
vo
veci
samej
bude
prejednávať
senát
zložený z menšieho
počtu
sudcov
alebo
že
po
novom
losovaní
možno
vybrať
ďalších
sudcov
na
doplnenie
päťčlenného
senátu.
Samozrejme
existujú
aj
iné
opatrenia,
ktoré
by
sa
mohli
zvážiť. V práve
Únie
sa v zásade
nevyžaduje
žiadne
konkrétne
opatrenie,
pokiaľ
sa
opatrením
stanoveným
vnútroštátnym
právom
zabezpečuje
účinnosť
zásad
vyplývajúcich z článku 19 ods. 1 ZEÚ a článku 47
Charty.
75.      Ako
je
uvedené v bodoch 24,
38 a 43
vyššie,
zdá
sa,
že
existujú
všeobecné
zásady a pravidlá
vnútroštátneho
práva,
ktoré
môžu
vyplniť
prípadnú
medzeru
vytvorenú
tým,
že v zákone o Najvyššom
súde
sa
nenachádzajú
pravidlá,
ktoré
by
riešili
situácie,
ako
je
tá, o ktorú
ide
vo
veci
samej.
76.      Vzhľadom
na
uvedené
skutočnosti
by
podľa
môjho
názoru
odpoveď
na
tretiu
otázku
mala
znieť,
že článok 19 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 47
Charty
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
sudcovia,
ktorým
môže
chýbať
potrebná
nestrannosť
pri
preskúmavaní
veci
týkajúcej
sa
nezávislosti
sudcov
alebo
ktorí
sa
ako
takí
môžu
javiť,
by
mali
byť
vylúčení
zo
senátu
súdu,
ktorý
vec
prejednáva.
Je
na
vnútroštátnom
právnom
systéme
dotknutého
členského
štátu,
aby
stanovil
podrobné
procesné
pravidlá
na
zabezpečenie
toho,
aby
takýto
prípad
prejednával
senát
súdu,
ktorý
spĺňa
požiadavky
vyplývajúce
zo
základného
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces.
V.      Návrh
77.      Na
záver
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Sąd
Najwyższy
(Najvyšší
súd,
Poľsko),
takto:
Článok 19 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
1.      Okolnosti
vymenovania
do
funkcie
sudcu
môžu
samy
osebe
naznačovať,
že
sudca
nespĺňa
požiadavky
nezávislosti a nestrannosti,
ak
tieto
okolnosti
zahŕňajú
nezrovnalosť
takého
druhu a takej
závažnosti,
že u jednotlivcov
vyvolávajú
dôvodné
pochybnosti o nezávislosti a nestrannosti
dotknutého
sudcu.
2.      Ak
nezávislosť
alebo
nestrannosť
sudcu
preskúmava
senát
súdu
na
základe
údajne
nezákonného
postupu
vymenovania
do
funkcie
sudcu,
sudcovia,
ktorí
vec
preskúmavajú,
nesmú
byť
vymenovaní
do
funkcie
sudcu
rovnakým
alebo
rovnocenným
postupom.
3.      Sudcovia,
ktorým
môže
chýbať
potrebná
nestrannosť
pri
preskúmavaní
veci
týkajúcej
sa
nezávislosti
sudcov
alebo
ktorí
sa
ako
takí
môžu
javiť,
by
mali
byť
vylúčení
zo
senátu
súdu,
ktorý
vec
prejednáva.
Je
na
vnútroštátnom
právnom
systéme
dotknutého
členského
štátu,
aby
stanovil
podrobné
procesné
pravidlá
na
zabezpečenie
toho,
aby
takýto
prípad
prejednával
senát
súdu,
ktorý
spĺňa
požiadavky
vyplývajúce
zo
základného
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Pozri okrem iného YALE, D. E. C.: Iudex in propria causa: An historical excursus. In: The Cambridge Law Journal, Vol. 33, Issue 1, 1974, s. 80 – 96, a NEUDORF, L.: Judicial independence: The judge as a third party to the dispute. Oxford University Comparative Law Forum 2, 2015.
3      Kódex 3.5.1: neminem sibi esse iudicem vel ius sibi dicere debere (nikto nesmie sám rozhodovať vo svojej veci alebo sám pre seba vykladať právo).
4      Pozri aj návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Ćapeta vo veci Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, bod 1).
5      Slovo „predtým“ sa vyskytuje len v článku 47 Charty.
6      Napríklad v článku 30 ods. 2 Ústavy Cyperskej republiky.
7      Napríklad v zásade 2 Základných zásad OSN týkajúcich sa nezávislosti súdnictva, prijatých 6. septembra 1985 na Siedmom kongrese OSN o prevencii kriminality a zaobchádzaní s páchateľmi, ktorý sa konal v Miláne od 26. augusta do 6. septembra 1985.
8      Pozri okrem iného rozsudky z 24. júna 2019, Komisia/Poľsko (Nezávislosť Najvyššieho súdu) (C‑619/18, EU:C:2019:531); z 5. novembra 2019, Komisia/Poľsko (Nezávislosť všeobecných súdov) (C‑192/18, EU:C:2019:924), a z 19. novembra 2019, A. K. a i. (Nezávislosť disciplinárneho senátu Najvyššieho súdu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982).
9      Pozri okrem iného rozsudky ESĽP, 22. júla 2021, Reczkowicz v. Poľsko (CE:ECHR:2021:0722JUD004344719); 8. novembra 2021, Dolińska‑Ficek a Ozimek v. Poľsko (CE:ECHR:2021:1108JUD004986819), a 15. marca 2022, Grzęda v. Poľsko (CE:ECHR:2022:0315JUD004357218).
10      Dz. U. z roku 2018, položka 5.
11      Dz. U. z roku 2022, položka 1259.
12      Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1.
13      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku a Adoreikė (C‑146/23 a C‑374/23, EU:C:2025:109, bod 37 a citovaná judikatúra).
14      Tamže.
15      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov na všeobecné súdy v Poľsku) (C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 64 a citovaná judikatúra) (ďalej len „rozsudok G. a i.“).
16      Pozri v tomto smere rozsudok z 26. marca 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 48 a citovaná judikatúra) (ďalej len „rozsudok Miasto Łowicz“).
17      K tomu pozri rozsudok Miasto Łowicz (body 49 až 52).
18      Pozri napríklad rozsudky z 19. novembra 2019, A. K. a i. (Nezávislosť disciplinárneho senátu Najvyššieho súdu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982, body 99 a 100); zo 6. októbra 2021, W.Ż.  (Senát Najvyššieho súdu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné –Vymenovanie) (C‑487/19, EU:C:2021:798, body 93 a 94), ako aj zo 16. novembra 2021, Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim a i. (C‑748/19 až C‑754/19, EU:C:2021:931, body 48 a 49) (ďalej len „rozsudok Prokuratura Rejonowa“).
19      Pozri napríklad rozsudky zo 6. septembra 2018, Di Girolamo (C‑472/17, EU:C:2018:684), a zo 17. decembra 2019, Di Girolamo (C‑618/18, EU:C:2019:1090).
20      Pozri okrem iných rozsudok z 12. marca 1998, Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, body 21 a 22).
21      Pozri najmä rozsudok G a i. (body 74 až 80).
22      Pozri napríklad uznesenia z 5. júna 2014, Antonio Gramsci Shipping a i. (C‑350/13, EU:C:2014:1516, body 11 a 12), a z 10. februára 2015, Liivimaa Lihaveis (C‑175/13, EU:C:2015:80, bod 20).
23      Pozri napríklad uznesenie zo 16. mája 1994, Monin Automobiles (C‑428/93, EU:C:1994:192, body 12 až 15), a rozsudok Prokuratura Rejonowa (body 93 a 94).
24      Pozri v tomto zmysle rozsudok Miasto Łowicz (bod 49 a citovaná judikatúra).
25      Pozri body 40 až 50 rozsudku Prokuratura Rejonowa. Pozri aj podrobne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek v tých istých veciach (EU:C:2021:403, body 48 až 66 a 73 až 129) (ďalej len „návrhy vo veci Prokuratura Rejonowa“).
26      Body 69 až 72 rozsudku G. a i.
27      Návrhy v spojených veciach Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim a i. (C‑748/19 až C‑754/19, EU:C:2021:403, body 63 až 66).
28      Pozri návrhy vo veci Prokuratura Rejonowa (bod 90).
29      Pozri napríklad rozsudky z 9. marca 1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, body 22 a 23), a z 8. septembra 2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, body 56 a 57).
30      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2021, W.Ż. (Senát Najvyššieho súdu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné – Vymenovanie) (C‑487/19, EU:C:2021:798, bod 90 a citovaná judikatúra).
31      Rozsudok z 26. marca 2020, Preskúmanie
Simpson/Rada a HG/Komisia (C‑542/18 RX‑II a C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, bod 75).
32      Rozsudok ESĽP, 1. decembra 2020, Guðmundur Andri Ástráðsson v. Island (CE:ECHR:2020:1201JUD002637418, body 244 až 252).
33      Pozri najmä rozsudky zo 6. októbra 2021, W.Ż.  (Senát Najvyššieho súdu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné – Vymenovanie) (C‑487/19, EU:C:2021:798, bod 130), a z 29. marca 2022, Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, bod 122).
34      Rozsudok z 21. decembra 2023, Krajowa Rada Sądownictwa (Zotrvanie v sudcovskej funkcii) (C‑718/21, EU:C:2023:1015, body 30 až 78).
35      Tamže (bod 60 a citovaná judikatúra).
36      Rámcové rozhodnutie Rady z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34) v znení zmien.
37      Rozsudky zo 17. decembra 2020, Openbaar Ministerie (Nezávislosť súdneho orgánu vydávajúceho zatykač) (C‑354/20 PPU a C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033), a z 22. februára 2022, Openbaar Ministerie (Súd zriadený zákonom v členskom štáte, ktorý vydal zatykač) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100).
38      Pozri najmä rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
39      Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586).
40      Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré som predniesol vo veci M.D. (C‑819/21, EU:C:2023:386, body 30 až 34).
41      Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. decembra 2020, Openbaar Ministerie (Nezávislosť súdneho orgánu vydávajúceho zatykač) (C‑354/20 PPU a C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, body 41 až 43), a z 22. februára 2022, Openbaar Ministerie (Súd zriadený zákonom v členskom štáte, ktorý vydal zatykač) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, body 63 a 82 až 102).
42      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2023, Komisia/Poľsko (Nezávislosť a súkromný život sudcov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, bod 69 a citovaná judikatúra).
43      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, bod 36 a citovaná judikatúra).
44      Pozri napríklad rozsudok z 5. júna 2023, Komisia/Poľsko (Nezávislosť a súkromný život sudcov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, bod 71).
45      Pozri nedávny rozsudok z 19. decembra 2024, Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:1043, bod 30 a citovaná judikatúra).
46      Tamže (bod 31 a citovaná judikatúra).
47      C‑17/00, EU:C:2001:366, bod 93, s odkazom na prácu, ktorej autorom je právnik P. Calamandrei.
48      Pozri najmä návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Hogan vo veci Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2019:802, bod 31); návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci Adler Real Estate a i. (C‑546/18, EU:C:2021:219, bod 64); návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Tančev vo veci A.B. a i. (Vymenovanie sudcov na Najvyšší súd – Odvolanie) (C‑824/18, EU:C:2020:1053, bod 134), a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Ćapeta vo veci Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, bod 28).
49      Pozri najmä rozsudok ESĽP, 23. novembra 2023, Wałęsa v. Poľsko (CE:ECHR:2023:1123JUD005084921, bod 180).
50      Pozri napríklad rozsudok z 5. júna 2023, Komisia/Poľsko (Nezávislosť a súkromný život sudcov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, bod 78 a citovaná judikatúra).
51      Tamže (bod 228 a citovaná judikatúra).
52      Pozri nedávny rozsudok z 3. apríla 2025, Barouk (C‑283/24, EU:C:2025:236, bod 37 a citovaná judikatúra).
53      V tomto smere Súdny dvor sústavne rozhoduje tak, že povinnosť konformného výkladu ukladá vnútroštátnym súdom vrátane tých, ktoré rozhodujú v poslednom stupni, v prípade potreby zmeniť ustálenú vnútroštátnu judikatúru, ak táto judikatúra vychádza z výkladu vnútroštátneho práva, ktorý je nezlučiteľný s cieľmi práva Únie. Vnútroštátny súd sa preto najmä nemôže dôvodne domnievať, že ustanovenie vnútroštátneho práva nemôže vykladať v súlade s právom Únie len z toho dôvodu, že dané ustanovenie bolo doteraz sústavne vykladané v zmysle, ktorý nie je zlučiteľný s týmto právom. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. apríla 2025, CT (C‑370/24, EU:C:2025:300, body 44 a 45 a citovaná judikatúra).
54      Pozri spolu s ďalšími odkazmi rozsudok z 24. júna 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 58).