62021CC0551
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 13. júla 2023 (
1
)
Vec C‑551/21
Európska komisia
proti
Rade Európskej únie
„Žaloba o neplatnosť – Rozhodnutie (EÚ) 2021/1117 – Vykonávací protokol k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) – Podpis v mene Európskej únie a predbežné vykonávanie – Právomoc podpísať – Poverenie predsedom Rady – Podpis stáleho predstaviteľa Portugalskej republiky a predsedu Výboru stálych predstaviteľov vlád členských štátov (Coreper) – Článok 13 ods. 2 a článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ – Článok 218 ods. 2 a 5, články 220 a 221 ZFEÚ – Právomoc Komisie zastupovať Úniu navonok – Právomoc Rady uzatvárať medzinárodné dohody – Zásada lojálnej spolupráce medzi orgánmi Únie – Články 296 a 297 ZFEÚ – Povinnosť odôvodnenia – Uverejnenie splnomocňujúceho rozhodnutia“
Obsah
I. Úvod
II. Právny rámec
A. Dva Viedenské dohovory
B. Právo Únie
1. ZEÚ
2. ZFEÚ
III. História právneho sporu
IV. Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
V. Posúdenie
A. Prípustnosť
B. Odôvodnenie
1. Prvý žalobný dôvod
a) Nevyriešený vzťah medzi článkom 17 ZEÚ a článkom 218 ZFEÚ
b) Článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ – pojem „zastupovanie Únie navonok“
1) Výklad s prihliadnutím na medzinárodné právo
2) Výklad s prihliadnutím na články 220 a 221 ZFEÚ
3) Priebežný záver
c) Článok 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ – poverenie Rady na podpis
1) Argumentácia účastníkov konania
2) Posúdenie
d) Priebežný záver
2. Druhý žalobný dôvod
VI. O trovách
VII. Návrh
I. Úvod
1.
Touto žalobou sa podľa článku 263 ZFEÚ Európska komisia domáha zrušenia článku 2 rozhodnutia Rady (EÚ) 2021/1117 z 28. júna 2021 o podpise v mene Európskej únie a predbežnom vykonávaní Vykonávacieho protokolu k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) (
2
) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Podľa neho je predseda Rady oprávnený určiť osobu(‑y) splnomocnenú(‑é) podpísať protokol v mene Únie. Okrem toho navrhuje zrušiť poverenie, ktoré na jeho základe udelil predseda Rady stálemu zástupcovi Portugalskej republiky a predsedovi Výboru stálych predstaviteľov vlád členských štátov (Coreper) na podpísanie tohto protokolu v mene Únie (ďalej len „sporné poverenie“).
2.
Komisia v podstate vytýka Rade, že prekročila svoju právomoc, čím narušila právomoc Komisie zastupovať Úniu navonok podľa článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ. Podľa článku 218 ods. 5 ZFEÚ je Rada len oprávnená rozhodnutím poveriť na podpis dohody a v prípade potreby povoliť jej predbežné vykonávanie pred nadobudnutím jej platnosti, ale nie nariadiť jej podpísanie zástupcom. To patrí skôr do právomoci Komisie.
3.
Tieto otázky ešte neboli v judikatúre Súdneho dvora vyjasnené. Týkajú sa zachovania inštitucionálnej rovnováhy v Únii v rámci postupu uzatvárania medzinárodných dohôd s tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami, ako existuje od nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy. Sporná právna prax Rady existovala už dávno predtým. Komisia ju však touto žalobou po prvýkrát spochybňuje, najmä z dôvodu, že právna situácia sa zmenila Lisabonskou zmluvou. Vyjasnenie právomocí má zásadný význam nielen v rámci inštitucionálnej štruktúry Únie, ale aj z hľadiska tretích krajín a medzinárodných organizácií.
II. Právny rámec
A. Dva Viedenské dohovory
4.
Článok 7 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969 (
3
) (ďalej len „Viedenský dohovor o zmluvnom práve“) upravuje pod názvom „Plnomocenstvo“ nasledujúce:
„1.   Určitá osoba sa považuje za zástupcu štátu pre prijatie alebo overenie textu zmluvy alebo pre vyjadrenie súhlasu štátu s tým, že bude viazaný zmluvou:
a)
ak predloží riadne plnomocenstvo, alebo
b)
ak z praxe príslušných štátov alebo z iných okolností vyplýva, že bolo ich úmyslom považovať túto osobu za zástupcu štátu pre uvedené úkony a upustiť od predloženia plnomocenstva.
2.   Z titulu svojich funkcií a bez predloženia plnomocenstva sa za zástupcu svojho štátu považujú:
a)
hlavy štátov, predsedovia vlád a ministri zahraničných vecí, a to pre všetky úkony súvisiace s dojednávaním zmluvy;
b)
vedúci diplomatickej misie, a to pre prijatie textu zmluvy medzi vysielajúcim štátom a prijímajúcim štátom;
c)
poverení zástupcovia štátov na medzinárodnej konferencii, v medzinárodnej organizácii alebo na niektorom z jej orgánov, a to pre prijatie textu zmluvy na tejto konferencii, v tejto organizácii alebo na orgáne.“
5.
Článok 10 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve s názvom „Overenie textu“ stanovuje:
„Text zmluvy sa stáva pôvodným a konečným:
a)
ak sa zachoval postup ustanovený v texte alebo dohodnutý štátmi, ktoré sa podieľali na vypracovaní zmluvy, alebo
b)
ak nie je taký postup ustanovený, tak podpisom ad referendum alebo parafovaním textu zmluvy alebo záverečného aktu konferencie obsahujúceho text, a to zástupcami týchto štátov.“
6.
Článok 11 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve s názvom „Spôsoby vyjadrenia súhlasu s tým byť viazaný zmluvou“ znie:
„Súhlas štátu s tým, že bude viazaný zmluvou, môže byť vyjadrený podpisom, výmenou listín tvoriacich zmluvu, ratifikáciou zmluvy, jej prijatím, schválením alebo prístupom k nej alebo iným dohodnutým spôsobom.“
7.
Viedenský dohovor o zmluvnom práve sa vzťahuje len na zmluvy medzi štátmi. Viedenský dohovor o zmluvnom práve medzi štátmi a medzinárodnými organizáciami alebo medzi medzinárodnými organizáciami z 21. marca 1986 (ďalej len „Viedenský dohovor o zmluvnom práve medzinárodných organizácií“), ktorý nenadobudol platnosť, obsahuje vo svojich článkoch 10 a 11 do značnej miery zodpovedajúce pravidlá o overovaní textu a uzatváraní zmlúv. V článku 7 sa však nestanovuje právomoc zastupovania z titulu funkcie pre medzinárodné organizácie.
B. Právo Únie
1.
ZEÚ
8.
Článok 13 ods. 2 ZEÚ znie:
„Každá inštitúcia koná v medziach právomocí, ktoré sú jej zverené zmluvami, a v súlade s postupmi, podmienkami a cieľmi v nich ustanovenými. Inštitúcie navzájom v plnej miere spolupracujú.“
9.
Článok 15 ods. 6 druhý pododsek ZEÚ upravuje:
„Predseda Európskej rady na svojej úrovni a z titulu svojej funkcie zabezpečuje zastupovanie Únie navonok v záležitostiach týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky bez toho, aby boli dotknuté právomoci vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku.“
10.
V článku 17 ods. 1 ZEÚ sa okrem iného stanovuje:
„… S výnimkou spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky a iných prípadov ustanovených v zmluvách [Komisia] zabezpečuje zastupovanie Únie navonok. …“
11.
Článok 27 ods. 2 ZEÚ znie:
„Vysoký predstaviteľ zastupuje Úniu v záležitostiach týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky. Vedie politický dialóg s tretími stranami v mene Únie a vyjadruje pozíciu Únie v medzinárodných organizáciách a na medzinárodných konferenciách.“
2.
ZFEÚ
12.
V článku 218 ZFEÚ sa okrem iného stanovuje, že:
„1.   Bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia článku 207, dohody medzi Úniou a tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami sa dojednávajú a uzavierajú podľa nasledovného postupu.
2.   Rada poveruje na začatie rokovaní, prijíma smernice pre rokovania, poveruje na podpis a uzaviera dohody.
3.   Komisia alebo vysoký predstaviteľ Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku v prípadoch, keď sa predpokladaná dohoda výlučne alebo hlavne týka spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, predkladá odporúčania Rade, ktorá prijme rozhodnutie poverujúce na začatie rokovaní a vymenúvajúce, v závislosti od predmetu predpokladanej dohody, vyjednávača alebo vedúceho negociačného tímu Únie.
4.   Rada môže adresovať vyjednávačovi smernice a určiť osobitný výbor, po porade s ktorým sa musia viesť rokovania.
5.   Rada na návrh vyjednávača prijme rozhodnutie poverujúce na podpis dohody a v prípade potreby jej predbežné vykonávanie pred nadobudnutím jej platnosti.
6.   Rada na návrh vyjednávača prijme rozhodnutie o uzavretí dohody.
S výnimkou prípadov, keď sa dohoda týka výlučne spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, Rada prijme rozhodnutie, ktorým sa uzaviera dohoda:
a)
po udelení súhlasu Európskeho parlamentu v týchto prípadoch:
…
b)
v ostatných prípadoch po porade s Európskym parlamentom. …
7.   Odchylne od odsekov 5, 6 a 9 môže Rada pri uzavretí dohody splnomocniť vyjednávača na schválenie zmien dohody v mene Únie, ak táto dohoda ustanovuje, že môžu byť prijaté zjednodušeným postupom alebo orgánom zriadeným danou dohodou. Rada môže pripojiť k tomuto splnomocneniu osobitné podmienky.
…
10.   Európsky parlament je ihneď a v plnom rozsahu informovaný vo všetkých etapách konania.
11.   Členský štát, Európsky parlament, Rada alebo Komisia môžu získať stanovisko Súdneho dvora k tomu, či je zamýšľaná dohoda v súlade s ustanoveniami zmlúv. Ak je stanovisko Súdneho dvora záporné, zamýšľaná dohoda nemôže nadobudnúť platnosť, pokiaľ nie je zmenená alebo doplnená, alebo pokiaľ nie sú zmluvy revidované.“
13.
Článok 220 ZFEÚ znie:
„1.   Únia nadväzuje všetky vhodné formy spolupráce s orgánmi Organizácie Spojených národov a jej odbornými organizáciami, s Radou Európy, Organizáciou pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe a Organizáciou pre hospodársku spoluprácu a rozvoj.
Únia okrem toho udržiava vhodné vzťahy s ostatnými medzinárodnými organizáciami.
2.   Vysoký predstaviteľ Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku a Komisia sú poverení vykonávaním tohto článku.“
14.
Článok 221 ZFEÚ stanovuje:
„1.   Delegácie Únie v tretích krajinách a pri medzinárodných organizáciách zabezpečujú zastupovanie Únie.
2.   Delegácie Únie podliehajú vedeniu vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku. Konajú v úzkej spolupráci s diplomatickými a konzulárnymi zastúpeniami členských štátov.“
III. História právneho sporu
15.
Na návrh Komisie ju Rada 22. októbra 2015 poverila, aby v mene Európskej únie začala rokovania s Gabonskou republikou s cieľom uzavrieť nový Vykonávací protokol k Dohode o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) (ďalej len „protokol“). Táto dohoda bola uzavretá v roku 2007 a rybárom Spoločenstva sa ňou udelili možnosti rybolovu vo výsostných vodách Gabonskej republiky (
4
).
16.
Po úspešnom ukončení týchto rokovaní bol protokol parafovaný 10. februára 2021.
17.
Komisia 19. mája 2021 predložila Rade návrh rozhodnutia o podpísaní protokolu v mene Únie a o jeho predbežnom vykonávaní.
18.
Článok 2 navrhovaného rozhodnutia znie takto:
„Generálny sekretariát Rady udelí osobe, ktorú určí Komisia, plnú moc na podpis uvedeného protokolu, s výhradou jeho uzavretia.“
19.
Rada odmietla znenie predložené v článku 2 navrhovaného rozhodnutia a následne prijala sporné rozhodnutie.
20.
Sporné rozhodnutie znie takto:
„Článok 1
Týmto sa v mene Únie schvaľuje podpis Vykonávacieho protokolu… s výhradou jeho uzavretia.
Článok 2
Týmto sa predseda Rady poveruje určiť osobu(‑y) splnomocnenú(‑é) podpísať protokol v mene Únie.
Článok 3
Protokol sa predbežne vykonáva odo dňa jeho podpisu… až do ukončenia postupov potrebných na nadobudnutie jeho platnosti.“
21.
Predseda Rady udelil sporným splnomocnením z 28. júna 2021 plnú moc pánovi Nunovi Britovi, stálemu zástupcovi Portugalskej republiky pri Únii a predsedovi Výboru stálych predstaviteľov vlád členských štátov (Coreper), ktorým ho výlučne splnomocnil na podpis protokolu v mene Únie.
22.
Generálny sekretariát Rady 30. júna 2021 informoval Komisiu a členské štáty dokumentom ST 10307/21, že protokol bol podpísaný a že sa začal vykonávať od 29. júna 2021 v súlade s jeho článkom 24.
IV. Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
23.
Podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 7. septembra 2021 Komisia podala prejednávanú žalobu o neplatnosť.
24.
Komisia žiada:
–
vyhlásiť článok 2 napadnutého rozhodnutia za neplatný,
–
vyhlásiť sporné splnomocnenie za neplatné,
–
zaviazať Radu na náhradu trov konania.
25.
Rada žiada:
–
zamietnuť žalobu ako neprípustnú,
–
subsidiárne zamietnuť žalobu ako nedôvodnú,
–
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania,
–
subsidiárne, v prípade, že Súdny dvor vyhovie žalobe o neplatnosť, určiť podľa článku 264 ods. 2 ZFEÚ, že účinky napadnutého rozhodnutia a napadnutého splnomocnenia sa považujú za konečné.
26.
Uznesením z 26. januára 2022 predseda Súdneho dvora povolil Českej republike, Francúzskej republike, Maďarsku, Holandskému kráľovstvu a Portugalskej republike vstúpiť do konania ako vedľajší účastníci na podporu návrhov Rady.
27.
Uznesením z 3. marca 2022 predseda Súdneho dvora povolil vysokému predstaviteľovi Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku (ďalej len „vysoký predstaviteľ“) vstúpiť do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Komisie.
28.
Komisia, vysoký predstaviteľ, Rada, Česko, Francúzsko a Portugalsko predložili písomné pripomienky a zúčastnili sa na ústnom pojednávaní, ktoré sa konalo 8. marca 2023. Maďarsko a Holandsko predložili len písomné pripomienky.
V. Posúdenie
29.
Rada spochybňuje prípustnosť aj opodstatnenosť žaloby o neplatnosť.
A. Prípustnosť
30.
Rada, podporovaná Maďarskom, Holandskom a Portugalskom, v podstate odôvodňuje neprípustnosť žaloby o neplatnosť tým, že sporné poverenie v článku 2 nemožno oddeliť od zvyšku napadnutého rozhodnutia. Jeho zrušenie by mohlo zmeniť podstatu tohto rozhodnutia.
31.
Komisia s podporou vysokého predstaviteľa to popiera.
32.
Podľa ustálenej judikatúry je čiastočné zrušenie aktu Únie možné len vtedy, ak časti, ktorých zrušenie sa požaduje, sú oddeliteľné od zvyšku tohto aktu. To platí len vtedy, ak sa čiastočné zrušenie nedotýka podstaty alebo zmyslu tohto aktu. Na objasnenie toho, či sú sporné ustanovenia oddeliteľné, je potrebné preskúmať ich význam. Len tak možno posúdiť, či by ich zrušenie zmenilo zmysel a podstatu napadnutého aktu. Ide o objektívne posúdenie, ktoré nezávisí od (subjektívneho) politického zámeru inštitúcie, ktorá akt prijala. (
5
)
33.
V článku 1 napadnutého rozhodnutia Rada schvaľuje podpis protokolu a v článku 3 nariaďuje jeho predbežné vykonávanie. Článkom 2 tohto rozhodnutia sa predseda Rady poveruje určiť osobu splnomocnenú podpísať protokol.
34.
Ustanovenia článkov 1 a 3 napadnutého rozhodnutia teda poukazujú na (politické) rozhodnutie Rady schváliť obsah protokolu, o ktorom rokovala Komisia, a dočasne ho uviesť do platnosti. Na druhej strane poverenie uvedené v článku 2 tohto rozhodnutia na určenie osoby oprávnenej podpísať protokol sa týka spôsobu, akým má byť vyjadrený a realizovaný zámer (v oblasti zahraničnej politiky) Únie voči Gabonskej republike. Z objektívneho hľadiska nemožno predpokladať, že by právna otázka, kto má byť splnomocnený podpísať protokol ako zástupca Únie, mohla ovplyvniť rozhodnutie Rady o tom, či podpisom schválila protokol a nariadila jeho predbežné vykonávanie.
35.
Bolo by tiež možné, aby sa poverenie a plnomocenstvo na podpis udelili neskôr v samostatnom právnom akte. Z toho vyplýva, že ustanovenia článku 1 a 3 napadnutého rozhodnutia by mohli byť platné aj bez jeho článku 2.
36.
Prípadné zrušenie článku 2 by preto nezbavilo články 1 a 3 napadnutého rozhodnutia ich normatívneho obsahu a ani by tento obsah nezmenilo. Tým menej by sa zmenil zmysel alebo podstata tohto rozhodnutia.
37.
Článok 2 sporného rozhodnutia je preto oddeliteľný od zvyšku rozhodnutia a je riadnym dôvodom žaloby.
38.
Skutočnosť, že článok 2 sporného rozhodnutia už bol vykonaný a protokol bol podpísaný spôsobom, ktorý je podľa medzinárodného práva záväzný, je v tomto ohľade irelevantná. Právny spor nebol vybavený z dôvodu konkrétneho nebezpečenstva jeho opakovania. Podľa právneho názoru, ktorý zastáva Rada, totiž nie sú pochybnosti o tom, že by aj v budúcnosti prijala právne akty porovnateľné s článkom 2 sporného rozhodnutia. (
6
)
39.
Napokon treba odmietnuť argument Rady, ktorý podporilo Maďarsko, že Komisia v žalobe uviedla a pripojila len informačný list Generálneho sekretariátu Rady z 30. júna 2021, ale nie sporné splnomocnenie z 28. júna 2021. Toto splnomocnenie nebolo ani uverejnené, ani pripojené k uvedenému informačnému listu. Bolo naopak zaslané Komisii až počas písomného konania ako príloha odpovede Rady.
40.
V dôsledku toho je potrebné zamietnuť námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla Rada.
B. Odôvodnenie
41.
Komisia na podporu svojej žaloby uvádza dva dôvody. Po prvé tvrdí, že Rada zasiahla do jej právomocí (bod 1), a po druhé, že porušila svoje povinnosti odôvodnenia a uverejnenia napadnutého rozhodnutia (bod 2).
1.
Prvý žalobný dôvod
42.
Prvý žalobný dôvod je rozdelený na dve časti, a to na porušenie právomoci Komisie (článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ v spojení s článkom 13 ods. 1 a 2 ZEÚ) (prvá časť) a zásady lojálnej spolupráce (článok 4 ods. 3 ZEÚ) (druhá časť). Obe časti posudzujem spoločne.
a)
Nevyriešený vzťah medzi článkom 17 ZEÚ a článkom 218 ZFEÚ
43.
Ustanovenie článku 2 napadnutého rozhodnutia predstavuje porušenie Zmlúv v zmysle článku 263 ods. 2 ZFEÚ len vtedy, ak Rada mala podľa článku 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ v spojení s článkom 17 ods. 1 šiestou vetou ZEÚ ponechať na Komisiu, aby určila zástupcu na účely podpísania protokolu. Podľa článku 218 ZFEÚ má Rada významné právomoci v rámci postupu uzatvárania medzinárodných dohôd. (
7
) Podľa článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ však Komisia, s výhradou iných pravidiel v Zmluvách, vykonáva právomoc zastupovať Úniu navonok.
44.
Rozhodujúcou otázkou na účel vyriešenia sporu teda je, či právomoc určiť osobu splnomocnenú podpisovať medzinárodné dohody v mene Únie patrí do právomoci Komisie zastupovať Úniu navonok v zmysle článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ, alebo do právomoci Rady pri uzatváraní takýchto dohôd podľa článku 218 ZFEÚ.
45.
Odpoveď na túto otázku nevyplýva explicitne z týchto ustanovení Zmlúv rovnakej právnej sily, (
8
) ale musí byť určená výkladom. V centre tohto výkladu je vzťah medzi ustanoveniami článku 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ na jednej strane a ustanoveniami článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ na strane druhej. Tento vzťah nebol doteraz v judikatúre takmer vôbec objasnený.
46.
Pokiaľ ide o článok 17 ods. 1 šiestu vetu ZEÚ, Súdny dvor len konštatoval, že právomoc Komisie zastupovať [Úniu] navonok ju neoprávňuje podpísať nezáväzný dodatok k dohode, aj keď vyjadruje pozíciu alebo politiku Únie, ktorá už bola stanovená Radou. Komisia by skôr potrebovala predchádzajúce poverenie Rady. (
9
) Nebolo avšak rozhodnuté o otázke spornej v tejto veci, či je Komisia všeobecne oprávnená podpísať záväznú dohodu s treťou krajinou, alebo určiť osobu splnomocnenú na jej podpísanie po poverení na podpis Radou.
47.
Predovšetkým je potrebné preskúmať, či z článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ možno vyvodiť, že Komisia – ako tvrdí – má výlučnú právomoc určiť osobu splnomocnenú podpísať medzinárodné dohody, akou je sporný protokol. Na tento účel najprv preskúmam význam pojmu „zastupovanie Únie navonok“, najmä z hľadiska medzinárodného práva (bod b). Potom objasním súvislosť medzi článkom 17 ods. 1 šiestou vetou ZEÚ na jednej strane a článkom 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ na strane druhej, pričom zohľadním ciele týchto ustanovení (bod c).
b)
Článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ – pojem „zastupovanie Únie navonok“
48.
Právo Únie nedefinuje, čo sa rozumie pod pojmom „zastupovanie Únie navonok“. Konkrétne sa výslovne neuvádza, či zastupovanie zahŕňa aj podpisovanie medzinárodných dohôd.
49.
História vzniku článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ tiež nenaznačuje, že by autori Zmlúv mali v úmysle rozšíriť právomoci pri uzatváraní medzinárodných zmlúv v prospech Komisie alebo ich obmedziť na úkor Rady. V tejto súvislosti neexistuje žiaden materiál s výpovednou hodnotou. Podobné ustanovenie o právomoci bolo už obsiahnuté v článku I‑26 ods. 1 Zmluvy o Ústave pre Európu (
10
), pričom materiály neposkytovali informácie o dôvodoch alebo cieľoch jeho zavedenia alebo o jeho normatívnom obsahu.
50.
Zvyčajne sa však zastúpenie v právnom zmysle vyznačuje tým, že zástupca je zastúpenou osobou splnomocnený na vykonanie určitých úkonov. (
11
) Patrí sem najmä vydávanie prejavov vôle. Podpis medzinárodnej dohody je prima facie takýmto prejavom vôle.
1) Výklad s prihliadnutím na medzinárodne právo
51.
Príslušné články 10 a 11 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve a Viedenského dohovoru o zmluvnom práve medzinárodných organizácií toto chápanie potvrdzujú. Z týchto ustanovení jasne vyplýva, že podpisom takejto dohody možno stanoviť jej konečné znenie alebo vyjadriť súhlas s tým, že štát ňou bude viazaný. V oboch prípadoch teda podpis vyjadruje prejav vôle, na ktoré sa zvyčajne vzťahuje právomoc zastupovať.
52.
Prvý uvedený Viedenský dohovor sa vzťahuje len na zmluvy medzi štátmi a druhý uvedený dohovor Únia podpísala, ale nenadobudol platnosť. Oba dohovory sú však do veľkej miery vyjadrením medzinárodného obyčajového práva. Preto sa ich pravidlami možno inšpirovať pri výklade práva Únie. (
12
)
53.
Na základe toho Komisia a vysoký predstaviteľ dokonca zastávajú názor, že oba Viedenské dohovory naznačujú, že článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ priamo zakladá právomoc Komisie zastupovať [Úniu] pri podpisovaní medzinárodných dohôd.
54.
Otázku, či je zástupca štátu oprávnený urobiť vyhlásenie o úmysle voči iným štátom, upravujú obidva Viedenské dohovory. Pokiaľ ide o dve funkcie podpisu uvedené v článkoch 10 a 11, rozlišujú sa v nich na jednej strane osoby splnomocnené alebo oprávnené zastupovať a na druhej strane osoby, ktoré sa považujú za zástupcov svojho štátu z titulu svojej funkcie. Splnomocnená osoba musí predložiť „riadne plnomocenstvo“ alebo oprávnenie zastupovať štát musí vyplývať z praxe príslušných štátov alebo z iných okolností. (
13
) Niektorí funkcionári, ako sú hlavy štátov, predsedovia vlád a ministri zahraničných vecí, sa považujú za zástupcov svojho štátu z titulu svojej funkcie. (
14
)
55.
Na druhej strane Viedenský dohovor o zmluvnom práve medzinárodných organizácií stanovuje pre medzinárodné organizácie len splnomocnenie alebo oprávnenie na zastupovanie na základe okolností, ale nie právomoc zastupovať z titulu funkcie. (
15
) Zjavne bolo prijaté zámerné rozhodnutie nezaviesť pravidlo o oprávnení zastupovať z titulu funkcie v súvislosti s medzinárodnými organizáciami, najmä s cieľom zohľadniť značné rozdiely v ich štruktúre a pravidlách zastupovania. (
16
)
56.
Skutočnosť, že zastúpenie na základe funkcie nie je v medzinárodných organizáciách ustanovené, je v rozpore s tým, aby článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ mohol priamo ustanoviť právomoc Komisie zastupovať vo vonkajších vzťahoch.
57.
Právomoc Komisie zastupovať vo vonkajších vzťahoch nevyplýva ani z praxe, ktorú vedú Únia a štáty. (
17
) To opakovane potvrdili aj účastníci konania. Ako vyplýva z dokumentácie poskytnutej Radou, od nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy [Rada] zachováva svoju stálu prax, podľa ktorej len ona určuje a poveruje zástupcu, pravidelne stáleho zástupcu členského štátu, ktorý predsedá Rade, (
18
) podpisom medzinárodných dohôd s tretími krajinami. Iba v určitých prípadoch Rada na tento účel poveruje okrem jedného zo svojich zástupcov aj člena alebo zamestnanca útvarov Komisie. (
19
) To isté platí pre vysokého predstaviteľa v oblasti SZBP. (
20
) Táto stála prax, ktorá nie je výslovne upravená v zmluve (bod 71 nižšie a nasl.), však nemôže vytvoriť precedens záväzný pre inštitúcie Únie, ktorý by vylučoval zastúpenie Komisiou. (
21
)
58.
V súlade s týmto chápaním medzinárodného práva a touto ustálenou praxou napadnuté rozhodnutie tiež vychádza z toho, že vo vonkajších vzťahoch neexistuje žiadne plnomocenstvo alebo právomoc Komisie zastupovať, a už vôbec nevyplýva z článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ, ale musí ho najprv udeliť Rada podľa článku 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ. V súlade s tým sa v článku 2 tohto rozhodnutia „predseda Rady poveruje určiť osobu(‑y) splnomocnenú(‑é) podpísať protokol v mene Únie“.
59.
Napokon nemožno vloženie článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ Lisabonskou zmluvou, ktorá nadobudla platnosť 1. decembra 2009, nemožno v tomto ohľade považovať za inú okolnosť, ktorá vedie ku vzniku plnomocenstva. (
22
) Otázne je už to, či takouto okolnosťou môže byť zmena vnútorného práva zmluvnej strany. Proti tomu hovorí najmä myšlienka stanovená v článku 27 oboch dohovorov, podľa ktorej sa zmluvná strana nemôže dovolávať ustanovení svojho vnútroštátneho práva ako dôvodu pre neplnenie zmluvy.
60.
Otázka, či sa v článku 17 ods. 1 šiestej vete ZEÚ vyžaduje, aby bola Komisia alebo ňou určená osoba splnomocnená na podpis, sa teda týka len vnútorného vzťahu Únie. Nemá najmä vplyv na to, či podpísanie protokolu zástupcom povereným Radou mohlo mať právne účinky voči Gabonskej republike, alebo bolo irelevantné z dôvodu nedostatku právomoci zastupovať. (
23
)
61.
Medzinárodné právo, najmä oba Viedenské dohovory, preto na rozdiel od názoru Komisie a vysokého predstaviteľa neposkytuje žiadne informácie o tom, ako je rozdelená právomoc podpisovať medzinárodné dohody medzi Radu a Komisiu.
2) Výklad s prihliadnutím na články 220 a 221 ZFEÚ
62.
Na účel výkladu článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ mohli byť ďalej relevantné články 220 a 221 ZFEÚ. Najmä článok 221 ods. 1 ZFEÚ totiž výslovne odkazuje na „zastupovanie Únie“ jej delegáciami.
63.
Ustanovenia článkov 220 a 221 ZFEÚ okrem iného od Lisabonskej zmluvy nanovo upravujú vzťahy Únie s medzinárodnými organizáciami a tretími krajinami rozdelením týchto právomocí medzi Komisiu a vysokého predstaviteľa. Ten síce nie je nezávislou inštitúciou Únie v zmysle článku 13 ods. 1 ZEÚ, ale členom Komisie, ale ako zástupca Únie má osobitné, samostatné právomoci, najmä v rámci SZBP (článok 18 a článok 27 ods. 2 ZEÚ). (
24
)
64.
Napriek použitiu pojmu „zastupovanie“ sa však články 220 a 221 ZFEÚ netýkajú zastupovania Únie pri iniciovaní medzinárodných dohôd, a už vôbec nie právomoci ich podpisovať, ale len jej diplomatického alebo konzulárneho zastúpenia a spolupráce s medzinárodnými organizáciami.
65.
To však nevylučuje, že článok 17 ods. 1 šiesta veta ZEÚ, ktorý bol tiež zavedený Lisabonskou zmluvou, a pojem „zastupovanie Únie navonok“ v ňom obsiahnutý sa má chápať širšie (bod 50 vyššie). Podobne, ako sa článkom 27 ods. 2 ZEÚ v spojení s článkami 220 a 221 ZFEÚ komplexne zverilo vysokému predstaviteľovi vonkajšie zastúpenie v oblasti SZBP, aj článkom 17 ods. 1 šiestou vetou ZEÚ sa mohli rozšíriť právomoci Komisie v súvislosti s uzatváraním medzinárodných dohôd.
3) Priebežný záver
66.
Znenie článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ ani jeho výklad s prihliadnutím na medzinárodné právo verejné alebo články 220 a 221 ZFEÚ teda nezakladajú právomoc Komisie zastupovať vo vonkajších vzťahoch pri podpisovaní medzinárodných dohôd v mene Únie. Právomoc podpisovať však prima facie spadá pod pojem „zastupovanie Únie navonok“ vo vnútorných vzťahoch Únie.
c)
Článok 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ – poverenie Rady na podpis
67.
Právomoci Komisie podľa článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ však existujú len s výhradou „iných prípadov ustanovených v Zmluvách“. Takéto obmedzenie by mohlo vyplývať z článku 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ a z právomocí Rady uzatvárať medzinárodné dohody, ktoré sú v ňom stanovené.
1) Argumentácia účastníkov konania
68.
Podľa Komisie a vysokého predstaviteľa zo znenia, systematiky a účelu článku 218 ods. 5 ZFEÚ vyplýva najmä to, že toto ustanovenie upravuje len vo vnútorných vzťahoch Únie, ktorá inštitúcia, konkrétne Rada, musí dať súhlas k dojednanej dohode a k jej podpisu. Otázka, kto takúto dohodu podpisuje, sa však týka zastupovania Únie navonok. Tá bola upravená v špeciálnejšom ustanovení článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ a mimo SZBP bola zverená Komisii.
69.
Na druhej strane Rada vykladá článok 218 ods. 5 ZFEÚ tak, že zahŕňa nielen právomoc poveriť na podpis, ale aj samotný podpis. Rozhodnutie o poverení na podpis tvorí právny celok s oprávnením vymenovať podpisujúcu osobu. Článok 218 ods. 5 ZFEÚ bol preto komplexnejším a vo vzťahu k článku 17 ods. 1 šiestej vete ZEÚ špeciálnejším ustanovením.
70.
S cieľom odpovedať na otázku, ktorý z týchto dvoch názorov je správny, vykladám článok 218 ZFEÚ so zreteľom na jeho znenie a systematiku jeho ustanovení. Genéza tohto článku je na účel výkladu irelevantná. (
25
)
2) Posúdenie
71.
Podľa judikatúry Súdneho dvora článok 218 ZFEÚ predstavuje v oblasti uzatvárania medzinárodných zmlúv autonómnu a všeobecnú normu ústavnej povahy tým, že inštitúciám Únie priznáva určité právomoci. S cieľom zabezpečiť rovnováhu medzi inštitúciami toto ustanovenie najmä upravuje, že dohody medzi Úniou a jedným alebo viacerými tretími štátmi vyjednáva v súlade so smernicami pre rokovania, ktoré boli prijaté Radou, a následne ich, po súhlase alebo porade s Parlamentom, uzaviera Rada. Právomoc uzatvárať takéto dohody je však s výnimkou právomocí, ktorými je v tejto oblasti poverená Komisia, priznaná Rade. (
26
)
72.
Táto výhrada v prospech právomocí Komisie bola pôvodne obsiahnutá v článku 228 ods. 1 Zmluvy o EHS [Zmluva o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva] (
27
) a neskôr v článku 300 ods. 2 Zmluvy o ES [Zmluva o založení Európskeho spoločenstva], ale v článku 218 ZFEÚ chýba. Zavedením článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ sa v skutočnosti vzťah pravidla a výnimky obrátil. Právomoci Komisie v tejto oblasti zatiaľ existujú, s výhradou iných ustanovení Zmlúv, najmä článku 218 ZFEÚ.
73.
V článku 218 ods. 2 ZFEÚ sa vo všeobecnom ustanovení okrem iného stanovuje, že Rada „poveruje“ na podpis a uzaviera dohody. Podpis by mohol byť zahrnutý do pojmu uzavretie dohody.
74.
Poverenie na podpis je však osobitne upravené v článku 218 ods. 5 ZFEÚ. Podľa neho Rada prijme „rozhodnutie poverujúce na podpis dohody a v prípade potreby jej predbežné vykonávanie pred nadobudnutím jej platnosti“. Okrem toho podľa článku 218 ods. 6 ZFEÚ Rada prijme „rozhodnutie o uzavretí dohody“.
75.
Článok 218 ods. 5 ZFEÚ by sa mohol vykladať tak, že vyžaduje, aby Rada „poverila“ na podpis osobu, ktorú na to splnomocnila. Takýto výklad by vyplýval z tvrdenia Rady, že existuje „právna jednota“ medzi poverením na podpis, ktorú vyžaduje článok 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ, a určením oprávnenej osoby.
76.
Zohľadnil by aj „hybridný“ charakter Rady. Na rozdiel od ostatných inštitúcií Únie nie je Rada homogénna, ani nemá jasnú a stálu hierarchickú štruktúru. Podľa článku 16 ods. 2 ZEÚ ju skôr tvorí jeden zástupca každého členského štátu na ministerskej úrovni, ktorý je oprávnený záväzne konať za vládu členského štátu, ktorý zastupuje, a vykonávať hlasovacie právo, ale ktorý nezastupuje Radu ako orgán. Takéto zastúpenie spravidla vykonáva, ako je to v tomto prípade, členský štát, ktorý vykonáva predsedníctvo Rady na rotačnom základe v súlade s článkom 16 ods. 9 ZEÚ. (
28
) Ak však neexistuje všeobecná právomoc zastupovať, vyžaduje si to výslovné rozhodnutie v konkrétnom prípade.
77.
Okrem toho by tento výklad nebránil tomu, aby Rada poverila podpísaním medzinárodnej zmluvy aj iný orgán, ak sa jej to zdá vhodné; nebola by však povinná tak urobiť. Ako už bolo uvedené v bode 57 vyššie, v praxi sa to niekedy stáva.
78.
Toto chápanie však nemá dostatočnú oporu ani v znení, ani v systematike ustanovení článku 218 ZFEÚ.
79.
V odsekoch 2, 5 a 6 článku 218 ZFEÚ sa totiž rozlišuje medzi právomocou Rady uzavrieť dohodu na jednej strane a jej poverením podpísať dohodu na strane druhej. Preto podpis ako taký nemôže byť súčasťou právomoci Rady uzatvárať medzinárodné dohody.
80.
Tieto ustanovenia tiež ponechávajú otvorenú otázku, kto určí osobu, ktorá podpíše medzinárodnú dohodu v mene Únie. Skutočnosť, že Rada na podpis len „poveruje“ rozhodnutím, v tomto ohľade naznačuje, že to nepatrí do jej vlastnej právomoci, ani že určenie osoby oprávnenej na tento úkon nemusí vykonať samotná Rada.
81.
Potvrdzuje to aj výklad článku 218 ods. 2 a 5 ZFEÚ s prihliadnutím na článok 218 ods. 3 ZFEÚ, ktorý presadzuje Komisia a vysoký predstaviteľ.
82.
Podľa článku 218 ods. 3 ZFEÚ Rada mimo SZBP prijme na odporúčanie Komisie rozhodnutie povoľujúce začatie rokovaní a vymenúvajúce vyjednávača alebo vedúceho negociačného tímu Únie. Ako sa uznáva v judikatúre Súdneho dvora (bod 68 vyššie), tieto osoby zvyčajne pochádzajú z útvarov Komisie, ktoré pripravili odporúčania pre plánovanú dohodu. Komisia a vysoký predstaviteľ zo skutočnosti, že podľa tohto ustanovenia Rada určuje len vyjednávača alebo vedúceho negociačného tímu (z radov Komisie), hodnoverne vyvodzujú, že v prípade neexistencie zodpovedajúceho ustanovenia v článku 218 ods. 5 ZFEÚ nemôže byť oprávnená určiť aj osobu splnomocnenú podpísať dohodu.
83.
Prevažujúce dôvody teda hovoria v prospech toho, že v týchto prípadoch môže byť podľa článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ oprávnená podpísať medzinárodnú dohodu alebo určiť osobu oprávnenú na jej podpísanie len Komisia, a to v rámci výkonu svojej právomoci zastupovať Úniu navonok.
84.
Vzhľadom na to, že Rada nemá podľa článku 218 ZFEÚ právomoc určiť osobu oprávnenú podpísať medzinárodnú dohodu, patrí táto právomoc podľa článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ Komisii, ktorá zastupuje Úniu navonok.
d)
Priebežný záver
85.
Prvému žalobnému dôvodu je preto potrebné vyhovieť, pričom nie je potrebné preskúmať ostatné tvrdenia Komisie a vysokého predstaviteľa, najmä pokiaľ ide o údajné porušenie povinnosti lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ.
2.
Druhý žalobný dôvod
86.
Komisia vo svojom druhom žalobnom dôvode uvádza porušenie povinnosti odôvodnenia a uverejnenia napadnutého rozhodnutia podľa článku 296 ods. 2 a článku 297 ZFEÚ (prvá časť), ako aj povinnosti lojálnej spolupráce medzi inštitúciami, v tomto prípade na základe článku 13 ods. 2 druhej vety ZEÚ (druhá časť).
87.
Tento žalobný dôvod je vo svojej prvej časti zjavne neopodstatnený.
88.
Na jednej strane, ako je uvedené v bodoch 33 a 34 vyššie, normatívny obsah článkov 1 až 3 napadnutého rozhodnutia jasne vyplýva z ich znenia. Na druhej strane, ako sama Komisia implicitne uznáva vo svojej odpovedi, poverenie na podpis zmluvy s treťou krajinou nepodlieha žiadnej povinnosti zverejnenia.
89.
Prvá časť druhého žalobného dôvodu je preto neopodstatnená.
90.
Druhá časť tejto námietky je však opodstatnená. Ako vyplýva z dôvodov uvedených v prvom žalobnom dôvode, Rada prekročením svojej právomoci porušila článok 13 ods. 2 druhú vetu ZEÚ v neprospech Komisie.
91.
Žalobe Komisie treba preto vyhovieť.
92.
Subsidiárny návrh Rady na zachovanie právnych účinkov napadnutého rozhodnutia a sporného splnomocnenia podľa článku 264 ods. 2 ZFEÚ treba naopak zamietnuť.
93.
Podľa článku 264 ods. 2 ZFEÚ môže Súdny dvor uviesť, ak to považuje za potrebné, ktoré z účinkov aktu, ktorý vyhlásil za neplatný, sa považujú za konečné. Podľa judikatúry je to potrebné z dôvodu právnej istoty, najmä ak by okamžité účinky jeho zrušenia mali pre dotknutých účastníkov závažné negatívne dôsledky. (
29
)
94.
Rada však neurčila osoby, ktorých by sa to mohlo týkať, ani nevysvetlila, aké závažné negatívne dôsledky by museli znášať v prípade zrušenia. Skôr sa len vágne zmienila o právnej istote a dôveryhodnosti Únie ako medzinárodného aktéra.
95.
Ako tvrdí Komisia a pripúšťa aj Rada, zrušenie napadnutého rozhodnutia a sporného splnomocnenia sa týka len vnútorných vzťahov Únie. Nemá žiadny vplyv na právne účinky podpísania protokolu, a teda na riadne pokračovanie dohody o partnerstve v sektore rybolovu s Gabonskou republikou. Je to tak preto, že zistený nedostatok plnej moci zástupcu Rady nepredstavuje zjavné porušenie osobitne dôležitého ustanovenia v zmysle článku 46 oboch Viedenských dohovorov, ktoré by mohlo spochybniť platnosť protokolu podľa medzinárodného práva. Okrem toho by na zachovanie právnej istoty vo vonkajších vzťahoch postačovalo dodatočné potvrdenie podpisu urobeného zástupcom Rady zo strany Únie v zmysle článku 8 oboch Viedenských dohovorov.
VI. O trovách
96.
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Rada nemala vo veci úspech, je potrebné zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.
97.
Podľa článku 140 ods. 1 rokovacieho poriadku znášajú Česká republika, Francúzska republika, Maďarsko, Holandské kráľovstvo, Portugalská republika a vysoký predstaviteľ Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku svoje vlastné trovy konania.
VII. Návrh
98.
Navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.
Článok 2 rozhodnutia Rady (EÚ) 2021/1117 z 28. júna 2021 o podpise v mene Európskej únie a predbežnom vykonávaní protokolu, ktorým sa vykonáva Dohoda o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (2021 – 2026) (Ú. v. EÚ L 242, 2021, s. 1), sa vyhlasuje za neplatný.
2.
Splnomocnenie udelené predsedom Rady 28. júna 2021 stálemu zástupcovi Portugalskej republiky a predsedovi Výboru stálych predstaviteľov vlád členských štátov (Coreper) na podpísanie tohto protokolu v mene Únie sa vyhlasuje za neplatné.
3.
Rada znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Komisie.
4.
Česká republika, Francúzska republika, Maďarsko, Holandské kráľovstvo, Portugalská republika a vysoký predstaviteľ Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku znášajú svoje vlastné trovy konania.
(
1
)	Jazyk originálu: nemčina.
(
2
)	Ú. v. EÚ 2021, L 242, s. 1.
(
3
)	United Nations Treaties Series, zv. 1155, s. 331.
(
4
)	Nariadenie Rady (ES) č. 450/2007 zo 16. apríla 2007 o uzavretí Dohody o partnerstve v sektore rybolovu medzi Gabonskou republikou a Európskym spoločenstvom (Ú. v. EÚ L 109, 2007, s. 1).
(
5
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 22. novembra 2022, Komisia/Rada (Pristúpenie k Ženevskému aktu) (C‑24/20, EU:C:2022:911, body 47 a 48 a citovaná judikatúra).
(
6
)	K prípustnosti žalôb podaných inštitúciami Únie proti aktom, ktoré už boli vykonané alebo ktoré už v čase podania žaloby neboli uplatniteľné, pozri rozsudok Súdneho dvora z 24. novembra 2022, Parlament/Rada (Technické opatrenia týkajúce sa rybolovných možností) (C‑259/21, EU:C:2022:917, body 45 až 48 a citovaná judikatúra).
(
7
)	Pozri bod 67 nižšie a nasl.
(
8
)	Pozri článok 1 ods. 3 ZEÚ a článok 1 ods. 2 ZFEÚ.
(
9
)	Pozri rozsudok Súdneho dvora z 28. júla 2016, Rada/Komisia (C‑660/13, EU:C:2016:616, body 34 až 38).
(
10
)	Ú. v. EÚ C 310, 2004, s. 1.
(
11
)	Pozri napríklad článok 119 ods. 1 a 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
(
12
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. februára 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, body 40 až 43); z 27. februára 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, body 47 a 48), a z 26. februára 2019, N Luxembourg 1 a i. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16, EU:C:2019:134, bod 90).
(
13
)	Článok 7 ods. 1 písm. a) a b) oboch Viedenských dohovorov.
(
14
)	Článok 7 ods. 2 oboch Viedenských dohovorov.
(
15
)	Článok 7 ods. 3 písm. a) a b) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve medzinárodných organizácií.
(
16
)	Bod 7 a nasl., najmä bod 12 komentára k článku 7 návrhu Viedenského dohovoru o zmluvnom práve medzinárodných organizácií po 33. zasadnutí International Law Commission (ILC), Yearbook of the International Law Commission, 1981, zv. II, časť 2, s. 129 a 130.
(
17
)	Pozri článok 7 ods. 1 písm. b) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve; pozri aj článok 7 ods. 3 písm. b) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve medzinárodných organizácií.
(
18
)	V oblasti politiky rybného hospodárstva pozri napríklad aj Dohodu o partnerstve v odvetví udržateľného rybárstva medzi Európskou úniou na jednej strane a vládou Grónska a vládou Dánska na strane druhej (Ú. v. EÚ L 175, 2021, s. 3), Dohodu o partnerstve v odvetví udržateľného rybárstva medzi Európskou úniou a Seychelskou republikou (Ú. v. EÚ L 60, 2020, s. 5) a Protokol, ktorým sa vykonáva Dohoda o partnerstve v sektore rybolovu medzi Európskym spoločenstvom a Guinejsko‑bissauskou republikou (2019 – 2024) (Ú. v. EÚ L 173, 2019, s. 3).
(
19
)	Pozri napr. Dohodu o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Ú. v. EÚ L 29, 2020, s. 7), a Dohodu o bezpečnosti civilného letectva medzi Európskou úniou a Japonskom (Ú. v. EÚ L 229, 2020, s. 4).
(
20
)	Pozri napr. Rámcovú dohodu medzi Európskou úniou a Organizáciou Spojených národov o poskytovaní vzájomnej podpory v súvislosti s ich misiami a operáciami v teréne, podpísanú 29. septembra 2020 v New Yorku (Ú. v. EÚ L 389, 2020, s. 2), ktorú podpísal len zástupca Rady. Spoločný podpis zástupcu Rady a vysokého predstaviteľa sa uskutočnil v prípade Dobrovoľnej dohody o partnerstve medzi Európskou úniou a Vietnamskou socialistickou republikou o vynútiteľnosti práva, správe a obchode v lesnom hospodárstve (Ú. v. EÚ L 147, 2019, s. 3). Pozri však aj Dohodu medzi Európskou úniou a vládou Vietnamskej socialistickej republiky, ktorou sa zakladá rámec pre účasť Vietnamu na operáciách krízového riadenia Európskej únie, ktorú podpísal len vysoký predstaviteľ (Ú. v. EÚ L 276, 2019, s. 3).
(
21
)	Pozri rozsudok Súdneho dvora z 25. októbra 2017, Komisia/Rada (WRC‑15) (C‑687/15, EU:C:2017:803, body 41 a 42 a citovaná judikatúra).
(
22
)	Pozri článok 7 ods. 1 písm. b) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve a článok 7 ods. 3 písm. b) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve medzinárodných organizácií.
(
23
)	Pozri článok 8 oboch Viedenských dohovorov.
(
24
)	Podľa predchádzajúceho ustanovenia článku 26 ZEÚ (Amsterdamská zmluva) vykonával funkciu vysokého predstaviteľa ešte generálny tajomník Rady.
(
25
)	Pozri vo vzťahu k článku 218 ods. 5 ZFEÚ najmä predchádzajúce podobne znejúce ustanovenie článku 300 ods. 2 prvý pododsek ZES.
(
26
)	Rozsudok Súdneho dvora zo 16. júla 2015, Komisia/Rada (C‑425/13, EU:C:2015:483, bod 62).
(
27
)	Pozri rozsudok Súdneho dvora z 9. augusta 1994, Francúzsko/Komisia (C‑327/91, EU:C:1994:305, bod 28).
(
28
)	Pozri článok 15 Rokovacieho poriadku Rady v znení rozhodnutia Rady 2009/937/EÚ z 1. decembra 2009 (Ú. v. EÚ L 325, 2009, s. 35).
(
29
)	Rozsudok 1. marca 2022, Komisia/Rada (Dohoda s Kórejskou republikou) (C‑275/20, EU:C:2022:142, body 54 a 55 a citovaná judikatúra).