62022TJ0371_RES
Vec T‑371/22
Marco Montanari
proti
EUCAP Sahel Niger
Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) zo 17. júla 2024
„Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Misia EUCAP Sahel – Niger – Členovia personálu vyslaní členskými štátmi – Psychické obťažovanie – Zamietnutie žiadosti o náhradu škody – Žaloba o neplatnosť – Neexistencia záujmu na podaní žaloby – Neprípustnosť – Mimozmluvná zodpovednosť – Právo na ľudskú dôstojnosť – Články 1 a 31 Charty základných práv – Proces mediácie – Neoznámenie správy ombudsmana – Nevykonanie odporúčaní ombudsmana – Právo na riadnu správu vecí verejných – Článok 41 Charty základných práv – Povinnosť starostlivosti – Nemajetková ujma – Majetková ujma – Príčinná súvislosť“
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Právomoc súdu Únie – Akty prijaté civilnou misiou Európskej únie v oblasti riadenia členov personálu – Akty týkajúce sa členov personálu, ktorí boli vyslaní členskými štátmi – Akty, ktorých cieľom je reagovať na potreby misie na mieste pôsobenia – Zahrnutie
(Článok 19 ods. 1 ZEÚ; články 263, 268 a článok 340 druhý odsek ZFÉU; Charta základných práv Európskej únie, článok 47; rozhodnutie Rady 2012/392/SZBP, článok 7 ods. 1 a 2)
(pozri body 44 – 49)
Žaloba o náhradu škody – Autonómia vo vzťahu k žalobe o neplatnosť – Obmedzenia – Žaloba, ktorá má rovnaký predmet ako žaloba o neplatnosť – Neprípustnosť
(Články 263, 268 a článok 340 druhý odsek ZFEÚ)
(pozri body 61 – 63)
Žaloba o náhradu škody – Predmet veci – Návrh na náhradu škody, ktorú nie je možné pripísať žalovanej inštitúcii alebo žalovanému orgánu – Neprípustnosť
(Článok 268 ZFEÚ)
(pozri bod 70)
Žaloba o náhradu škody – Autonómia vo vzťahu k žalobe o neplatnosť – Obmedzenia – Žaloba, ktorej cieľom je nahradiť ujmu, ktorá vznikla ako dôsledok konečného rozhodnutia, ktorým sa zamietlo začatie administratívneho vyšetrovania z dôvodu obťažovania – Žaloba o náhradu škody, ktorá nesmeruje k späťvzatiu, zrušeniu alebo zmene tohto konečného rozhodnutia – Neexistencia omeškania s podaním žaloby
(Články 263, 268 a článok 340 druhý odsek ZFEÚ)
(pozri body 91 – 98)
Žaloba o náhradu škody – Mimozmluvná zodpovednosť – Premlčacia doba – Premlčanie, ktoré nepredstavuje kogentnú prekážku konania
(Článok 268 ZFEÚ; Štatút Súdneho dvora, článok 46 a článok 53 ods. 1 a nasl.)
(pozri bod 105)
Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Protiprávnosť – Dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom – Podmienka, ktorá nie je nevyhnutná v sporoch zamestnancov civilných misií Európskej únie – Rozsah – Uplatniteľnosť na zamestnancov členských štátov, ktorí sú vyslaní do misie členskými štátmi
(Články 268, 270 a článok 340 druhý odsek ZFEÚ; Služobný poriadok úradníkov, článok 90 a 91)
(pozri body 113 – 118, 225)
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Civilné misie Európskej únie – Členovia personálu – Žaloba podaná na súde Únie – Žaloba podaná vyslaným zamestnancom členského štátu – Uplatniteľnosť určitých ustanovení Služobného poriadku – Prípustnosť – Podmienka – Dotknutý zamestnanec, ktorý je pri výkone svojej funkcie na mieste pôsobenia v situácii, ktorá je porovnateľná so situáciou zamestnancov vyslaných inštitúciami, ktorí podliehajú Služobnému poriadku úradníkov
(Charta základných práv Európskej únie, článok 20; Služobný poriadok úradníkov, článok 12a; rozhodnutie Rady 2012/392/SZBP)
(pozri body 123 – 129, 224)
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Civilné misie Európskej únie – Členovia personálu – Odmietnutie viesť administratívne vyšetrovanie v nadväznosti na sťažnosti z psychického obťažovania úradníka – Súdne preskúmanie – Rozsah – Povinnosť zohľadniť všetky relevantné skutkové okolnosti
(Rozhodnutie Rady 2012/392/SZBP)
(pozri bod 136)
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Civilné misie Európskej únie – Členovia personálu – Povinnosť administratívy poskytnúť pomoc – Rozsah – Povinnosť administratívy preskúmať žiadosti o pomoc v oblasti psychického obťažovania a informovať žiadateľa o ďalšom postupe v konaní o jeho žiadosti – Rozsah – Predloženie prima facie dôkazu – Zamietnutie žiadosti o začatie administratívneho vyšetrovania, ktorú podal žalobca – Porušenie povinnosti poskytnúť pomoc
(Charta základných práv Európskej únie, článok 1 a článok 31 ods. 1; Služobný poriadok úradníkov, články 12a a 24; rozhodnutie Rady 2012/392/SZBP, článok 6 ods. 2 a 3)
(pozri body 137 – 141, 152, 159, 160, 178 – 179, 194 – 200, 214 – 217, 219, 223, 231, 267 – 269)
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Civilné misie Európskej únie – Členovia personálu – Žiadosť o pomoc v súvislosti s údajným psychickým obťažovaním – Zásada riadnej správy vecí verejných – Rozsah – Rozhodnutie zamietajúce začatie administratívneho vyšetrovania po správe ombudsmana – Neposkytnutie informácií sťažovateľovi o konštatovaniach a odporúčaní ombudsmana – Porušenie práva byť vypočutý
(Charta základných práv Európskej únie, článok 41 ods. 2)
(pozri body 251 – 261)
Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Príčinná súvislosť – Nemajetková ujma, ktorá je dôsledkom toho, že civilná misia Európskej únie odmietla viesť administratívne vyšetrovanie v nadväznosti na sťažnosti na psychické obťažovanie zamestnanca – Rozhodnutie, ktoré je postihnuté porušením povinnosti poskytnúť pomoc a porušením práva na riadnu správu vecí verejných – Existencia príčinnej súvislosti – Hranice – Ujma čiastočne spôsobená nedbanlivým správaním zamestnanca – Situácia konfliktu medzi misiou a týmto zamestnancom, ktorú možno čiastočne pripísať tomuto zamestnancovi
(Článok 340 druhý odsek ZFEÚ)
(pozri body 286 – 290, 310 – 320)
Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Ujma – Povinnosť poškodenej osoby dokázať primeranú náležitú starostlivosť na obmedzenie rozsahu ujmy
(Článok 340 druhý odsek ZFEÚ)
(pozri body 301, 302)
Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Príčinná súvislosť – Finančná ujma zamestnanca civilnej misie Európskej únie, ktorá vyplýva z jeho odstúpenia – Rozhodnutie misie, ktorým zamieta vedenie administratívneho vyšetrovania v nadväznosti na sťažnosti z psychického obťažovania – Rozhodujúca príčina ujmy, ktorú nepredstavuje konanie misie – Neexistencia príčinnej súvislosti v situácii, o ktorú ide v prejednávanej veci
(Článok 340 druhý odsek ZFEÚ)
(pozri body 303 – 308)
Zhrnutie
Všeobecný súd, ktorý čiastočne vyhovel žalobe o určenie mimozmluvnej zodpovednosti, ktorú podal pán Montanari, bývalý zamestnanec členského štátu vyslaný na misiu Európskej únie v oblasti spoločnej bezpečnostnej a obrannej politiky v Nigeri (ďalej len „misia“), po prvýkrát rozhodol o tom, že tejto misii možno pripísať konanie veliteľa civilnej časti misie (COC), ktorý má hierarchický vzťah s Európskou službou pre vonkajšiu činnosť (ESVČ).
Žalobca bol od apríla 2015 vyslaný talianskou vládou na prácu v misii ako politický poradca.
V marci 2017 podal prvú sťažnosť na obťažovanie proti pracovníkovi misie zodpovednému za tlač a verejné informácie, potom druhú sťažnosť proti tejto osobe, ako aj proti vedúcemu misie za nelojálne správanie voči autorite misie a hrubú nedbanlivosť porušujúcu povinnosť náležitej starostlivosti.
V júli 2017 žalobca požiadal COC o začatie vyšetrovania pre obťažovanie proti vedúcemu misie a jeho zástupcovi. V ten istý deň vedúci misie zaslal žalobcovi varovanie z dôvodu, že sa na stretnutí správal voči nemu neúctivo. Na podnet COC vydal ombudsman zodpovedný za preskúmanie situácie na mieste správu.
V novembri 2017 vedúci misie zamietol žiadosť žalobcu o dodatočné odôvodnenie neodôvodnenej neprítomnosti a zaslal mu druhé varovanie. Žalobca potom opätovne trval voči COC na začatí vyšetrovania z dôvodu obťažovania zo strany vedúceho misie a jeho zástupcu.
Rozhodnutím z 10. apríla 2018 COC s konečnou platnosťou zamietol žiadosť o začatie administratívneho vyšetrovania predloženú žalobcom.
V tomto kontexte žalobca podal na Všeobecný súd jednak žalobu o neplatnosť rozhodnutia misie, ktorým sa zamieta jeho žiadosť o náhradu majetkovej, fyzickej a nemajetkovej ujmy, ktorá vyplývala zo skutočností spočívajúcich v psychickom obťažovaní a porušení práva na riadnu správu vecí verejných a povinnosti starostlivosti, a jednak žalobu o náhradu škody.
Posúdenie Všeobecným súdom
Na úvod, pokiaľ ide o jeho právomoc, Všeobecný súd pripomenul, že rozhodnutím 2012/392 (
1
) bola misia zriadená na podporu budovania kapacít nigerských bezpečnostných orgánov v oblasti boja proti terorizmu a organizovanej trestnej činnosti. Členovia jej personálu pozostávajú najmä zo zamestnancov, ktorých vysielajú členské štáty, inštitúcie Únie a Európska služba pre vonkajšiu činnosť (ESVČ). (
2
) Je pravda, že článok 7 ods. 2 rozhodnutia 2012/392 stanovuje, že členský štát, inštitúcia Únie alebo ESVČ zodpovedajú za riešenie akýchkoľvek nárokov súvisiacich s vyslaním a za začatie akéhokoľvek konania voči dotknutému zamestnancovi.
Po prvé však, ako vyplýva z judikatúry vydanej v súvislosti s ustanoveniami upravujúcimi činnosť iných misií patriacich do spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, ktoré sú formulované podobne ako rozhodnutie 2012/392, keďže zamestnanci, ktorých vyslali členské štáty a zamestnanci, ktorých vyslali inštitúcie Únie, podliehajú rovnakým pravidlám, pokiaľ ide o výkon ich funkcií na mieste pôsobenia, súd Únie má právomoc preskúmať zákonnosť aktov personálneho manažmentu týkajúcich sa zamestnancov vyslaných členskými štátmi, ktorých cieľom je pokryť potreby týchto misií na mieste pôsobenia.
Po druhé žalobca otvoril otázku zákonnosti aktov personálneho manažmentu týkajúcich sa činností na mieste pôsobenia a nie otázky spojené s vyslaním v zmysle článku 7 ods. 2 rozhodnutia 2012/392. V dôsledku toho bola námietka nedostatku právomoci vznesená misiou zamietnutá.
Všeobecný súd následne preskúmal jednotlivé námietky neprípustnosti.
Pripomenul tak najmä, že žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou je prípustná iba vtedy, ak má táto osoba právny záujem na zrušení napadnutého aktu. Predpokladom takéhoto záujmu je, že samotné zrušenie dotknutého aktu musí byť spôsobilé vyvolať právne následky, a teda žaloba musí byť spôsobilá svojím výsledkom priniesť prospech tomu, kto ju podal. Okrem toho je na žalobcovi, aby predložil dôkaz o svojom záujme na konaní.
Okrem toho podľa ustálenej judikatúry bola žaloba o náhradu škody založená na článku 340 druhom odseku ZFEÚ zavedená ako samostatný opravný prostriedok. Návrhy smerujúce buď k zrušeniu zamietavého stanoviska zo strany inštitúcie, orgánu alebo agentúry Únie k priznaniu práva na náhradu škody, ktoré žalobca okrem iného uplatňuje na základe článkov 268 a 340 ZFEÚ alebo k tomu, aby Všeobecný súd konštatoval povinnosť dotknutej inštitúcie, orgánu, úradu alebo agentúry uznať existenciu takéhoto práva smerujú k určeniu, že dotknutá inštitúcia, orgán, úrad alebo agentúra sú povinné nahradiť škodu a musia byť zamietnuté ako neprípustné, keďže žalobca v zásade nepreukázal nijaký záujem na predložení takýchto návrhov popri svojom návrhu na náhradu škody.
V prejednávanej veci Všeobecný súd zamietol ako neprípustné návrhy žalobcu na zrušenie, keďže konštatoval, že žalobca nepreukázal záujem na tom, aby sa popri svojich návrhoch na náhradu škody domáhal aj zrušenia rozhodnutia misie, ktorým sa zamieta jeho tretia žiadosť o náhradu škody.
Všeobecný súd napokon zamietol jednu z námietok neprípustnosti, ktoré vzniesla misia.
Všeobecný súd tak v prvom rade konštatoval, že vytýkané akty (najmä vylúčenie žalobcu z určitých stretnutí a varovanie, ktoré mu bolo adresované) a porušenia, ktoré žalobca pripisuje misii (najmä nevybavenie jeho sťažností a podnetov v primeranej lehote) súvisia s výkonom právomocí vedúceho misie a COC, ktoré im prináležia na základe rozhodnutia 2012/392, a teda s výkonom mandátu misie, za ktorý musí byť v súlade s článkom 13 ods. 4 tohto rozhodnutia vedúci misie zodpovedný.
V druhom rade Všeobecný súd zdôraznil, že žaloba o náhradu škody sa musí vyhlásiť za neprípustnú, ak v skutočnosti smeruje k späťvzatiu, zrušeniu alebo zmene individuálneho rozhodnutia, ktoré nadobudlo právoplatnosť, a v prípade, že by sa jej vyhovelo, malo by to za následok odstránenie všetkých alebo časti právnych účinkov tohto rozhodnutia. Rovnako musí byť ako neprípustná zamietnutá žaloba o náhradu škody, ktorá je formulovaná ako príkaz a ktorej cieľom nie je nahradiť škodu pripísateľnú protiprávnemu aktu alebo nečinnosti, ale zmeniť sporný akt.
V prejednávanej veci z písomností predložených žalobcom nevyplýva, že by sa dožadoval uloženia povinnosti, na základe ktorej by misia mala začať predbežné alebo disciplinárne vyšetrovanie voči vedúcemu misie a jeho zástupcovi, čo by znamenalo domáhať sa zrušenia rozhodnutia z 10. apríla 2018. Z toho preto vyplýva, že konečná povaha tohto individuálneho rozhodnutia nemôže byť prekážkou prípustnosti žaloby.
V poslednom rade Všeobecný súd konštatoval, že námietka neprípustnosti vznesená misiou a založená na päťročnej alebo štvorročnej premlčacej lehote nie je doplnená dostatočnými spresneniami na posúdenie jej dôvodnosti.
Pokiaľ ide samotnú dôvodnosť návrhov, Všeobecný súd najprv pripomenul, že mimozmluvná zodpovednosť Únie môže vzniknúť len vtedy, ak osoba, ktorá domnieva, že utrpela ujmu preukáže existenciu dostatočne závažného porušenia právneho pravidla, ktorého cieľom je priznať práva jednotlivcom. Ak však koná ako zamestnávateľ, Únia podlieha zvýšenej zodpovednosti, pričom samotné konštatovanie spáchanej protiprávnosti postačuje na to, aby sa prvá z troch podmienok potrebných na vznik zodpovednosti za škodu spôsobenú úradníkom a zamestnancom Únie z dôvodu porušenia práva verejnej služby Európskej únie považovala za splnenú a to bez toho, aby bolo potrebné preukazovať existenciu „dostatočne závažného“ porušenia právneho pravidla, ktoré priznáva práva jednotlivcom. Hoci sa na zamestnancov členských štátov vyslaných do misie členskými štátmi nevzťahuje služobný poriadok, naďalej sa na nich vzťahujú rovnaké pravidlá, ako sú pravidlá uplatniteľné na zamestnancov vyslaných inštitúciami Únie, ktorých situácia sa riadi služobným poriadkom, pokiaľ ide o výkon ich funkcií na mieste pôsobenia. V dôsledku toho samotné konštatovanie protiprávnosti postačuje na to, aby sa prvá z troch podmienok potrebných na vznik zodpovednosti Únie za škodu spôsobenú pracovníkovi členského štátu vyslanému do misie pri výkone jeho funkcie na mieste pôsobenia považovala za splnenú.
V tejto súvislosti sa Všeobecný súd, ktorý postupne preskúmal porušenia uvádzané žalobcom, v prvom rade domnieval, že žalobca dôvodne tvrdil, že misia tým, že nezačala administratívne vyšetrovanie v nadväznosti na jeho obvinenia z psychického obťažovania, porušila článok 1 a článok 31 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ako aj článok 12a služobného poriadku.
K tomuto záveru dospel tak, že pokiaľ ide v prvom rade o uplatniteľnosť ustanovení služobného poriadku a osobitne jeho článku 12a ods. 3, ktorý definuje psychické obťažovanie, Všeobecný súd uviedol, že na základe zásady rovnosti zaobchádzania je povinný analogicky uplatniť na situáciu žalobcu ustanovenia služobného poriadku týkajúce sa psychického obťažovania a ochrany úradníkov a dočasných alebo zmluvných zamestnancov pri výkone ich funkcie, ako aj judikatúru vydanú na základe týchto ustanovení. Rozdiel v situácii zamestnancov vyslaných do misie členskými štátmi a zamestnancov vyslaných inštitúciami totiž nemôže objektívne odôvodniť, aby prví uvedení zamestnanci pri výkone svojich úloh na mieste pôsobenia, a teda v situácii, ktorá je porovnateľná so situáciou zamestnancov vyslaných inštitúciami, nepožívali rovnakú úroveň a rovnaké pravidlá ochrany pred psychickým obťažovaním.
Všeobecný súd ďalej pripomenul, že ak je podaná žiadosť o pomoc a je k nej pripojený dostatočný prima facie dôkaz o uvádzaných skutočnostiach, prináleží konajúcemu orgánu (
3
) odpovedať s požadovanou rýchlosťou a starostlivosťou. Konajúci orgán má prijať vhodné opatrenia, najmä tým, že uskutoční administratívne vyšetrovanie na účely zistenia skutkových okolností, ktoré sú predmetom sťažnosti a to v spolupráci s osobou, ktorá sťažnosť podala, a s ohľadom na výsledky vyšetrovania prijať potrebné opatrenia, ako napríklad začatie disciplinárneho konania voči obvinenej osobe v prípade, že administratíva po skončení administratívneho vyšetrovania dospeje k záveru o existencii psychického obťažovania.
V prejednávanej veci sa Všeobecný súd po prvé domnieval, že rozhodnutie vedúceho misie prijaté v máji 2017 o vylúčení žalobcu zo stretnutí štábu, posudzované samostatne, nemožno považovať za nepriamy dôkaz psychického obťažovania žalobcu. Podľa článku 6 ods. 2 a 3 rozhodnutia 2012/392 totiž vedúci misie velí personálu, tímom a jednotkám prispievajúcich štátov a riadi ich a vydáva pokyny všetkým členom personálu misie, s cieľom účinne viesť misiu pri zabezpečení jej každodennej koordinácie a riadenia. Okrem toho administratíva disponuje širokou mierou voľnej úvahy v oblasti organizácie služby.
Po druhé Všeobecný súd uviedol, že vzhľadom na to, že misia neodôvodnila oneskorené vypracovanie prvého varovania adresovaného žalobcovi, tak vzhľadom na lehotu stanovenú v článku 11 kódexu správania, (
4
) ako aj vzhľadom na neaktuálnosť skutkových okolností, na základe ktorých bolo toto varovanie vydané, a vzhľadom na to, že misia neuviedla presný dátum, kedy sa vedúci misie dozvedel o podnete zo 17. júla 2017, oznámenie tohto varovania menej ako hodinu po tomto podnete možno považovať za neprimerané alebo hodné kritiky. Toto varovanie totiž možno vykladať tak, že jeho cieľom je potrestať žalobcu za uvedený podnet, v rozpore s požiadavkami stanovenými v článku 7 kódexu správania, (
5
) a preto predstavuje, posudzované samostatne, nepriamy dôkaz psychického obťažovania.
Po tretie za osobitných okolností, za ktorých bolo prijaté, je neprimerané alebo kritizovateľné rozhodnutie personálneho oddelenia misie (ďalej len „personálne oddelenie“) zahájiť 27. júla 2017 proces hodnotenia žalobcu, a to v deň nasledujúci po odchode ombudsmana a bez toho, aby sa počkalo na jeho závery, a viac ako deväť mesiacov pred skončením vyslania žalobcu.
Misia totiž neuviedla dôvody, pre ktoré personálne oddelenie začalo tento administratívny proces v tento deň, hoci z článku 7 prílohy IX OPLAN (
6
) týkajúcej sa ľudských zdrojov vyplýva, že postup hodnotenia zamestnancov, ktorí si želajú požiadať o obnovenie svojho vyslania do misie, sa má uskutočniť pri podaní žiadosti v tomto zmysle z ich strany, najneskôr tri mesiace pred skončením vyslania. Okrem toho v nadväznosti na vyššie uvedený podnet platila povinnosť konať obozretne, a to v súlade so zásadou riadnej správy vecí verejných, ktorá je zakotvená v článku 41 Charty a z dôvodu článku 7 kódexu správania.
Takéto zahájenie procesu hodnotenia totiž možno vykladať tak, že jeho cieľom je vylúčiť žalobcu z misie po skončení jeho vyslania bez toho, aby sa čakalo na návrhy ombudsmana, takže toto rozhodnutie, posudzované samostatne, predstavuje nepriamy dôkaz psychického obťažovania.
Napokon zaslanie aktualizovaného výpisu nároku na dovolenku personálnym oddelením žalobcovi koncom júla 2017 nemožno samo osebe považovať za neprimeraný akt alebo akt hodný kritiky, ktorý byť bol nepriamym dôkazom psychického obťažovania voči jeho osobe. V treťom rade treba konštatovať, že bez toho, aby bola dotknutá povinnosť misie konať s náležitou starostlivosťou a najmä obozretne, ani články 1 a 31 Charty, ani článok 12a služobného poriadku, a v prejednávanej veci ani ustanovenia prílohy IX OPLAN a kódexu správania, neukladali misii počas čakania na závery ombudsmana povinnosť vyňať žalobcu z postupov riadenia ľudských zdrojov misie len z dôvodu, že voči vedúcemu misie a jeho zástupcovi podal podnety z dôvodu psychického obťažovania.
Okrem toho Všeobecný súd uviedol, že celkové pracovné prostredie, v ktorom sa prejavovali skutočnosti uvádzané žalobcom, sa vyznačovalo úmyslom vedúceho misie vytvoriť si odstup od žalobcu bez toho však, aby sa uplatnil postup stanovený v článku 8 prílohy IX OPLAN smerujúci k ukončeniu vyslania pred uplynutím jeho termínu.
V druhom rade sa Všeobecný súd domnieval, že žalobca dôvodne tvrdí, že misia porušila právo na riadnu správu vecí verejných.
V tejto súvislosti pripomenul, že v rámci sporu vo veci obťažovania týkajúceho sa úradníkov alebo zamestnancov Únie je osoba, ktorá podala sťažnosť vo veci obťažovania oprávnená na účely účinného predloženia svojich pripomienok dotknutej inštitúcii predtým, ako táto inštitúcia prijme rozhodnutie, získať aspoň zhrnutie výpovedí osoby obvinenej z obťažovania a jednotlivých svedkov vypočutých v priebehu vyšetrovania, pričom k poskytnutiu tohto zhrnutia musí prípadne dôjsť v súlade so zásadou dôvernosti. Tak je to aj v prípade, ak boli tieto výpovede použité v správe predloženej orgánu, ktorý prijal rozhodnutie nevyhovieť sťažnosti, a ktorá obsahovala odporúčania, na ktorých tento orgán založil svoje rozhodnutie.
V prejednávanej veci, keďže COC v apríli 2018 zamietol žiadosť o začatie administratívneho vyšetrovania predloženú žalobcom na základe správy ombudsmana vydanej koncom júla 2017, a vzhľadom na odporúčanie, ktoré bolo v nej obsiahnuté, mal COC zabezpečiť dodržanie práva žalobcu byť vypočutý tým, že mu mal poskytnúť príležitosť predložiť svoje pripomienky k tejto správe a prípadne poskytnúť dodatočné informácie pred prijatím tohto rozhodnutia. Vypočutie žalobcu totiž mohlo viesť COC k prijatiu odlišného záveru, a to rozhodnutia začať administratívne vyšetrovanie.
Všeobecný súd však po tom, čo pripustil, že žalobca preukázal existenciu priamej a určitej príčinnej súvislosti medzi údajnou nemajetkovou ujmou a zistenými porušeniami, konštatoval, že žalobca je sčasti, z dôvodu jeho nedbanlivého správania, jedným z protagonistov konfliktnej situácie, ktorú označil za obťažovanie, čo viedlo k nemajetkovej ujme, na ktorú sa sťažoval. V dôsledku toho Všeobecný súd čiastočne vyhovel jeho žalobe o náhradu škody.
(
1
)	Rozhodnutie Rady 2012/392/SZBP zo 16. júla 2012 o misii Európskej únie v rámci SBOP v Nigeri (EUCAP Sahel Niger) (Ú. v. EÚ L 187, 2012, s. 48).
(
2
)	Pozri článok 7 ods. 1 rozhodnutia 2012/392.
(
3
)	Podľa článku 90 ods. 1 služobného poriadku.
(
4
)	Z článku 11 Etického a disciplinárneho kódexu pre civilné misie spoločnej bezpečnostnej a obrannej politiky (SBOP) Únie (ďalej len „kódex správania“) vyplýva, že na základe správy, v ktorej sa konštatuje prípadné nesplnenie povinnosti, musí byť rozhodnutie zodpovedného orgánu o opatreniach, ktoré sa majú prijať v súvislosti s uvedeným nesplnením povinnosti, ktoré môže viesť orgán k tomu, aby vec vybavil ako vec riadenia, prijaté v lehote desiatich pracovných dní.
(
5
)	Článok 7 ods. 1 kódexu správania stanovuje, že člen misie, ktorý upozornil na prípadné pochybenie za toto upozornenie alebo v nadväznosti na toto upozornenie, nie je trestaný za predpokladu, že konal primerane a v dobrej viere.
(
6
)	Článok 7 prílohy IX revidovaného operačného plánu misie (OPLAN) týkajúcej sa ľudských zdrojov podmieňuje predĺženie vyslania vyslaného pracovníka súhlasom vedúceho misie, a to na základe žiadosti dotknutého zamestnanca v tomto zmysle predloženej tri mesiace pred skončením prebiehajúceho obdobia vyslania a priaznivého hodnotenia výkonu, ktoré vypracuje jeho priamy nadriadený.