62024CJ0554
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
22 януари 2026 година (
*1
)
„Обжалване — Членове 259, 260 и 279 ДФЕС — Изпълнение от държава членка на определение на заместник-председателя на Съда за постановяване на временни мерки — Налагане на дневна имуществена санкция до изпълнението на определението — Бездействие за вземане на необходимите мерки за изпълнение на определението и за плащане на периодичната имуществена санкция — Заличаване на делото по съществото на спора от регистъра — Събиране чрез прихващане на вземанията, произтичащи от неплащането на периодичната имуществена санкция — Жалба за отмяна“
По дело C‑554/24 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 14 август 2024 г.,
Република Полша, представлявана от B. Majczyna,
жалбоподател,
като другата страна в производството е
Европейска комисия, представлявана от J. Estrada de Solà, K. Herrmann и O. Verheecke,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen (докладчик), председател на състава, I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni и M. Bošnjak, съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 10 юли 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си Република Полша иска, от една страна, отмяна на решението на Общия съд от 29 май 2024 г., Полша/Комисия (T‑200/22 и T‑314/22, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2024:329), с което Общият съд е отхвърлил жалбите ѝ срещу решенията на Европейската комисия от 7 и 8 февруари 2022 г., 16 и 31 март 2022 г. и 16 май 2022 г. (наричани по-нататък заедно „спорните решения“), с които Комисията е събрала чрез прихващане дължимите от Република Полша суми като дневна имуществена санкция, наложена от заместник-председателя на Съда в определение от 20 септември 2021 г., Чешка република/Полша (C‑121/21 R, наричано по-нататък „определението от 20 септември 2021 г.“, EU:C:2021:752), и от друга страна, отмяна на спорните решения.
Правна уредба
Договор за функционирането на ЕС
2
Член 259 ДФЕС гласи:
„Всяка от държавите членки може да сезира Съда на Европейския съюз, ако счита, че друга държава членка не е изпълнила някое от задълженията, произтичащо от Договорите.
Преди държава членка да подаде иск срещу друга държава членка относно твърдение за неизпълнение от страна на въпросната държава на задължение, произтичащо от Договорите, тя поставя въпроса пред Комисията.
Комисията издава мотивирано становище, след като на всяка от заинтересованите държави е предоставена възможност да изложи съответно съображенията относно собствените им позиции и тези срещу ответната страна, писмено и устно.
Ако Комисията не е издала становище в срок от три месеца от датата на поставяне на въпроса пред нея, отсъствието на становище не е пречка за сезиране на Съда на Европейския съюз“.
3
Член 260 ДФЕС предвижда:
„1.   Ако Съдът на Европейския съюз установи, че държава членка не е изпълнила свое задължение което произтича от Договорите, тази държава е длъжна да предприеме необходимите мерки с оглед изпълнението на решението на Съда на Европейския съюз.
2.   Ако Комисията реши, че тази държава членка не е предприела мерките за изпълнение на решението на Съда на Европейския съюз, тя може да сезира Съда на Европейския съюз, след като предостави възможност на тази държава да изложи своите съображения. Комисията посочва размера на еднократно платимата сума или периодичната имуществена санкция, която тази държава членка трябва да заплати, и която според нея е съобразена с обстоятелствата.
Ако Съдът на Европейския съюз установи, че въпросната държава членка не се е съобразила с неговото решение, той може да ѝ наложи заплащането на еднократно платима сума или на периодична имуществена санкция.
Настоящата процедура не засяга прилагането на член 259.
[…]“.
4
Член 279 ДФЕС гласи:
„По делата за които е сезиран, Съдът на Европейския съюз може да разпорежда необходимите временни мерки“.
Статут на Съда на Европейския съюз
5
Член 36 от Статута на Съда на Европейския съюз гласи:
„В решенията се излагат мотивите, на които те са основани. […]“.
6
Член 39, четвърта алинея от Статута на Съда на Европейския съюз предвижда:
„Определението на председателя или на заместващия го съдия е временно и по никакъв начин не предрешава решението на Съда по съществото на делото“.
Процедурен правилник на Съда
7
Съгласно член 147 („Доброволно уреждане на спора“), параграф 1 от Процедурния правилник на Съда:
„Ако преди Съдът да се е произнесъл, страните постигнат споразумение по уреждането на спора и уведомят Съда, че се отказват от всякакви претенции, председателят разпорежда делото да бъде заличено от регистъра и се произнася по съдебните разноски в съответствие с разпоредбите на член 141, евентуално с оглед на предложенията, направени в този смисъл от страните“.
8
Член 160 („Молба за спиране на изпълнението или за постановяване на временни мерки“) предвижда:
„1.   Молбите за спиране на изпълнението на акт на институция съгласно членове 278 ДФЕС и 157 ДЕОАЕ са допустими само ако молителят е обжалвал този акт пред Съда.
2.   Молбите за постановяване на другите временни мерки по член 279 ДФЕС са допустими само ако са направени от страна по разглеждано от Съда дело и се отнасят до това дело.
3.   В молбите по предходните параграфи се излага предметът на спора, обстоятелствата, установяващи неотложността, както и фактическите и правните основания, които обосновават вероятната основателност на иска или жалбата.
[…]“.
9
Член 162 от посочения правилник гласи:
„1.   Съдът се произнася по молбата с мотивирано определение, което не подлежи на обжалване. Определението се връчва незабавно на страните.
2.   Като условие за изпълнение на определението може да се предвиди представянето от молителя на обезпечение, чийто вид и размер се определят с оглед на обстоятелствата.
3.   С определението може да се определи краен срок за прилагане на мярката. Когато такъв срок не е определен, действието на мярката се преустановява с обявяване на съдебното решение, с което се слага край на производството.
4.   Определението има временен характер и не предопределя по никакъв начин съдебния акт на Съда в главното производство“.
10
Член 163 от Процедурния правилник предвижда:
„По искане на някоя от страните определението може във всеки един момент да бъде изменено или отменено поради промяна на обстоятелствата“.
Обстоятелства, предхождащи спора
11
На 26 февруари 2021 г. Чешката република предявява иск на основание член 259 ДФЕС да се установи, че Република Полша не е изпълнила задълженията си по правото на Съюза поради разширяването и продължаването на дейностите по добив на лигнитни въглища в открития рудник Турув (Полша), разположен в близост до границите на Чешката република и на Федерална република Германия (дело C‑121/21).
12
Едновременно с това Чешката република подава молба за допускане на обезпечение по член 279 ДФЕС, като иска Република Полша да бъде задължена незабавно да преустанови добива на лигнитни въглища в рудника Турув до произнасянето на Съда по съществото на спора.
13
С определение от 21 май 2021 г., Чешка република/Полша (C‑121/21 R, наричано по-нататък „определението от 21 май 2021 г.“, EU:C:2021:420), заместник-председателят на Съда уважава тази молба за допускане на обезпечение и задължава Република Полша незабавно и до обявяването на съдебното решение, с което ще се сложи край на производството по дело C‑121/21, да преустанови добивните дейности в посочения рудник.
14
Тъй като счита, че Република Полша не се е съобразила с определението от 21 май 2021 г., на 7 юни 2021 г. Чешката република подава нова молба за допускане на обезпечение по член 179 ДФЕС, с която иска Република Полша да бъде осъдена да заплаща периодична имуществена санкция в размер на 5 милиона евро на ден в полза на бюджета на Съюза.
15
На 29 юни 2021 г. Република Полша подава искане на основание член 163 от Процедурния правилник за отмяна на определението от 21 май 2021 г.
16
С определението от 20 септември 2021 г. заместник-председателят на Съда, от една страна, отхвърля искането на Република Полша за отмяна на определението от 21 май 2021 г., а от друга страна, налага на тази държава периодична имуществена санкция в размер на 500000 евро на ден, платими в полза на Комисията, считано от датата на връчване на определението от 20 септември 2021 г. до изпълнението от тази държава членка на определението от 21 май 2021 г.
17
На 19 октомври 2021 г. Комисията иска от полските власти да представят доказателства за преустановяването на дейностите по добив на лигнитни въглища в рудника Турув. Тъй като Република Полша не представя такива доказателства, между 5 ноември 2021 г. и 8 март 2022 г. Комисията изпраща на тази държава членка искания за плащане на сумите, дължими като дневна имуществена санкция, след всеки изминал период от 30 календарни дни.
18
На 3 февруари 2022 г. Чешката република и Република Полша сключват споразумение за прекратяване на спора, по който е образувано дело C‑121/21 (наричано по-нататък „споразумението за доброволно уреждане на спора“).
19
На 4 февруари 2022 г. двете държави членки уведомяват Съда, че се отказват от всякакви претенции по дело C‑121/21 вследствие на споразумението за доброволно уреждане на спора, а полските власти искат от Комисията да прекрати производството по изпълнение на периодичните имуществени санкции, наложени с определението от 20 септември 2021 г.
20
С определение от 4 февруари 2022 г., Чешка република/Полша (Рудник Турув) (C‑121/21, наричано по-нататък „определението от 4 февруари 2022 г.“, EU:C:2022:82), дело C‑121/21 е заличено от регистъра на Съда.
21
На същия ден Република Полша подава искане на основание член 163 от Процедурния правилник за отмяна на определението от 20 септември 2021 г.
22
На 11 февруари 2022 г. полските власти отново искат от Комисията да прекрати производството по изпълнение на периодичните имуществени санкции, наложени от Съда с това определение.
23
На 22 февруари 2022 г. Комисията отговаря на писмата на Република Полша от 4 и 11 февруари 2022 г., като посочва, че докато определението от 20 септември 2021 г. не бъде отменено, тя възнамерява да продължи събирането на дължимите към 3 февруари 2022 г. суми.
24
С определение от 19 май 2022 г., Чешка република/Полша (Рудник Турув) (C‑121/21 R-RAP, наричано по-нататък „определението от 19 май 2022 г.“, EU:C:2022:408), заместник-председателят на Съда отхвърля искането на Република Полша за отмяна на определението от 20 септември 2021 г. Точка 26 от това определение гласи следното: „[с]ледователно в случая, считано от 4 февруари 2022 г., датата на определението на председателя на Съда, Чешка република/Полша (Рудник Турув) (C‑121/21, […] EU:C:2022:82), за заличаване на дело C‑121/21 от регистъра на Съда, Република Полша вече не е длъжна да преустанови незабавно дейностите по добив на лигнитни въглища в рудника Турув. Също така осъждането на тази държава членка да заплати на Комисията периодична имуществена санкция в размер на 500000 евро на ден до прекратяването на тези дейности трябва да се счита за отпаднало, считано от тази дата“.
25
След като отправя покана до Република Полша да плати дължимите към 3 февруари 2022 г. суми заедно с лихви за забава и я уведомява, че при неплащане ще пристъпи към събирането им чрез прихващане съгласно член 101, параграф 1 и член 102 от Регламент (ЕС, Евратом) 2018/1046 на Европейския парламент и на Съвета от 18 юли 2018 година за финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза, за изменение на регламенти (ЕС) № 1296/2013, (ЕС) № 1301/2013, (ЕС) № 1303/2013, (ЕС) № 1304/2013, (ЕС) № 1309/2013, (ЕС) № 1316/2013, (ЕС) № 223/2014 и (ЕС) № 283/2014 и на Решение № 541/2014/ЕС и за отмяна на Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 (ОВ L 193, 2018 г., стр. 1, наричан по-нататък „Финансовият регламент“), Комисията решава да пристъпи към прихващане на сумите, дължими с оглед на периодичната имуществена санкция, наложена от Съда с определението от 20 септември 2021 г. С решенията си от 7 и 8 февруари 2022 г. и от 16 и 31 март 2022 г. тя прихваща сумите, дължими за периода от 20 септември 2021 г. до 17 януари 2022 г., а с решението си от 16 май 2022 г. тя прихваща сумите, дължими за периода от 18 януари 2022 г. до 3 февруари 2022 г., включително. Така събраната чрез прихващане сума като главница възлиза на около 68500000 евро.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
26
С жалби на основание член 263 ДФЕС, постъпили в секретариата на Общия съд съответно на 19 април и 25 май 2022 г., Република Полша иска отмяната, от една страна, на решенията от 7 и 8 февруари 2022 г. и 16 и 31 март 2022 г. и от друга страна, на решението от 16 май 2022 г.
27
В подкрепа на жалбите си за отмяна Република Полша изтъква две еднакви основания, първото от които е нарушение на член 101, параграф 1 и на член 102 от Финансовия регламент във връзка с член 98 от този регламент, а второто е нарушение на член 296 ДФЕС, както и на член 41, параграф 2, буква в) и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
28
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля тези две основания по същество и следователно отхвърля жалбите в тяхната цялост.
29
Що се отнася по-специално до последиците от заличаването на дело С‑121/21 от регистъра на Съда по отношение на наложената на Република Полша дневна имуществена санкция, в точка 40 от обжалваното съдебно решение Общият съд по същество отбелязва, най-напред, че определението от 4 февруари 2022 г. не споменава нито временните мерки, предвидени в определението от 21 май 2021 г., нито дневната имуществена санкция, наложена на основание член 279 ДФЕС, по-нататък, че с определението от 19 май 2022 г. е отхвърлено искането на Република Полша за отмяна на определението от 20 септември 2021 г. и накрая, че от точка 26 на определението от 19 май 2022 г. изрично следва, че осъждането на Република Полша да заплати на Комисията периодична имуществена санкция в размер на 500000 евро на ден до преустановяването на дейностите по добив на лигнитни въглища в рудника Турув трябва да се счита за отпаднало, считано от 4 февруари 2022 г., поради което въпросната периодична имуществена санкция е престанала да поражда действие от тази дата.
30
В точка 41 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че посочената периодична имуществена санкция е била в сила в периода между датата на връчване на определението от 20 септември 2021 г. и датата на заличаване на дело C‑121/21 от регистъра на Съда, а в точка 42 от това съдебно решение той постановява по същество, че макар заличаването от регистъра на това дело да е повлияло на действието на периодичната имуществена санкция, то все пак не е довело до погасяване на задължението на Република Полша да плати дължимата като периодична имуществена санкция сума, като възприемането на различен извод би означавало да се постави под въпрос целта на дневната имуществена санкция, която е да се гарантира ефективното прилагане на правото на Съюза, присъщо на правовата държава като ценност, закрепена в член 2 ДЕС.
31
Според Общия съд този извод не може да се оспори с изтъкнатите от Република Полша доводи.
32
На първо място, той припомня в точка 44 от обжалваното съдебно решение, че определението от 20 септември 2021 г. не подлежи на обжалване и следователно не може да бъде отменено с обратна сила.
33
На второ място, в отговор на довода на Република Полша, че в повечето национални правни системи разпоредените обезпечителни мерки престават да пораждат действие с обратна сила, когато главното производство стане безпредметно, Общият съд приема, че препращането към националните процесуални норми е неотносимо, доколкото в случая законосъобразността на спорните решения трябва да се преценява единствено с оглед на разпоредбите на правото на Съюза. В това отношение в точка 45 от това съдебно решение Общият съд уточнява, че тази държава членка е признала липсата на задължителност на процесуалните норми на държавите членки за юрисдикциите на Съюза, а съгласно точка 46 от посоченото съдебно решение, дори да се приеме, че в някои национални правни системи постановените обезпечителни мерки до постановяването на окончателно решение престават да пораждат действие с обратна сила, когато главното производство стане безпредметно, тази констатация не е достатъчна, за да се установи, че тези процесуални норми са част от общите конституционни традиции на държавите членки и на това основание биха могли да бъдат част от правния ред на Съюза като източник на право.
34
На трето място, в точка 47 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля довода, че продължаването на изпълнението на дневната имуществена санкция въпреки заличаването на дело С‑121/21 би надхвърлило единствената цел на тази мярка, а именно да се гарантира ефективността на решението по същество. В това отношение той приема, че в случая дневната имуществена санкция, наложена на основание член 279 ДФЕС, има за цел не само да гарантира ефективността на решението по същество, но и да осигури спазването на временните мерки, разпоредени с определението от 21 май 2021 г., както и да откаже Република Полша да бави изпълнението на това определение. В точка 48 от обжалваното съдебно решение Общият съд добавя по същество, че доводите на Република Полша не може да бъдат приети, тъй като водят до обезсмисляне на механизма на налаганата по член 279 ДФЕС периодична имуществена санкция, като се допусне задължената страна съзнателно да не изпълнява задължението си да спазва постановените в обезпечителното производство временни мерки до приключването на главното производство, което би накърнило ефективността на правото на Съюза.
35
Тъй като останалите два довода на Република Полша относно последиците от заличаването от регистъра на дело С‑121/21 също не са приети от Общия съд, в точка 51 от обжалваното съдебно решение той постановява, че не е налице нарушение от страна на Комисията на членове 101 и 102 от Финансовия регламент във връзка с член 98 от този регламент.
Исканията на страните в производството по обжалване
36
С жалбата си Република Полша иска от Съда:
–
да отмени изцяло обжалваното съдебно решение,
–
да отмени спорните решения,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски в производствата пред двете инстанции.
37
Комисията иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата като явно неоснователна и
–
да осъди Република Полша да заплати съдебните разноски.
По жалбата до Съда
38
В подкрепа на жалбата си до Съда, Република Полша изтъква две основания, свързани, първо, с нарушение на член 279 ДФЕС, и второ, с нарушение на член 36 от Статута на Съда на Европейския съюз.
По първото основание, свързано с нарушение на член 279 ДФЕС
39
Първото основание на Република Полша е разделено на четири части. Доколкото доводите, изтъкнати в подкрепа на първата, втората и третата част, се припокриват, тези части следва да се разгледат заедно.
По първата, втората и третата част на първото основание
– Доводи на страните
40
С първата част на първото основание Република Полша упреква Общия съд, че е възприел погрешно тълкуване на принципа, че обезпечителното производство има временен и акцесорен характер спрямо главното производство, и е дал предимство на принципа на ефективността на правото на Съюза пред принципа на защита на интересите на страната, поискала да се постановят временни мерки. Всъщност подходът, възприет в точки 42 и 47 от обжалваното съдебно решение, придавал самостоятелен характер на временните мерки, изразяващи се в осъждането да се плати дневна имуществена санкция, доколкото според Общия съд тези мерки служат на интереси, различни от тези, за които се постановяват „обичайните“ временни мерки. Член 279 ДФЕС обаче не позволявал да се приемат временни мерки с подобен самостоятелен характер. С оглед на своето естество временна мярка, изразяваща се в налагането на дневна имуществена санкция, можела да има цел, която произтича единствено от член 279 ДФЕС, а именно да се гарантира ефективността на бъдещото решение по същество. Временна мярка, изразяваща се в налагането на дневна имуществена санкция, обслужвала също така целта за защита на интересите на страната, поискала тази временна мярка.
41
Действително в точка 47 от обжалваното съдебно решение Общият съд приел, че целта на периодичната имуществена санкция да се осигури спазването на временните мерки, трябва да се постави наравно с целта за гарантиране на ефективността на решението по същество. При все това според Република Полша изводът, до който е стигнал Общият съд, след като е изложил съображенията си, води до различни последици, тъй като този съд е дал предимство на първата цел пред втората. Според Република Полша, когато определение за налагане на „основни“ временни мерки стане безпредметно поради заличаването от регистъра на делото, с което е свързано обезпечителното производство, „допълнителната“ временна мярка, в случая налагането на дневна имуществена санкция, също остава без предмет. Така с отпадането на причината, поради която временните мерки са били разпоредени, изчезвала всяка обосновка за продължаване на тяхното изпълнение.
42
Принципът на ефективност на правото на Съюза, който с оглед на обжалваното съдебно решение се отнасял до определението от 20 септември 2021 г., тоест до второстепенен акт спрямо определението от 21 май 2021 г., с което са наложени основните временни мерки, изразяващи се в незабавното преустановяване на дейностите по добив на лигнитни въглища в рудника Турув, не можел да има предимство пред общия принцип в основата на мерките по член 279 ДФЕС, а именно принципа за временен и акцесорен характер на тези мерки спрямо разрешаването на спора по същество. В точка 42 от обжалваното съдебно решение Общият съд накърнил основната функция на временните мерки, която почива на принципа за акцесорен и временен характер на обезпечителното производство спрямо главното производство.
43
С втората част на първото си основание Република Полша упреква Общия съд, че е нарушил принципа за временен и акцесорен характер на мерките по член 279 ДФЕС, като е възприел тълкуване, което води до невъзможност имуществените права на страна в производството да бъдат възстановени след приключване на главното производство.
44
В това отношение Република Полша поддържа, от една страна, че видно от постоянната съдебна практика, финансова вреда не може, освен при изключителни обстоятелства, да се разглежда като непоправима или дори трудно поправима, след като по принцип може да бъде парично обезщетена впоследствие. Съдията по обезпечителното производство трябвало да определи дали имуществените права на дадена страна могат да бъдат възстановени след приключване на главното производство и в съответствие с член 162, параграф 2 от Процедурния правилник било възможно като условие за изпълнение на определението да се предвиди представянето от молителя на обезпечение. Тази възможност служела като гаранция, че имуществените права на ответника ще могат да бъдат възстановени, ако спечели в главното производство. Подходът, възприет от Общия съд в обжалваното съдебно решение, обаче придавал необратим характер на наложената дневна имуществена санкция.
45
От друга страна, според Република Полша съображението в точка 42 от обжалваното съдебно решение, че заличаването от регистъра на делото по главното производство не е довело до прекратяване с обратна сила на временни мерки, изразяващи се в задължение да се плаща периодична имуществена санкция, не се основава по никакъв начин на член 279 ДФЕС. Продължаването на изпълнението на това задължение неутрализирало последиците от прекратяването на производството със заличаването на делото по главното производство от регистъра на Съда. Тълкуването, възприето от Общия съд в обжалваното съдебно решение, не позволявало да се поправят последиците от временните мерки и запазвало във времето негативните им последици за задължената страна, независимо от изхода на главното производство. Такова тълкуване имало за последица вземанията, породени от задължението за плащане на разглежданата в случая дневна имуществена санкция, да не могат да бъдат възстановени по никакъв начин, и по-специално чрез иск за обезщетение.
46
Третата част на първото основание е насочена срещу точки 47 и 48 от обжалваното съдебно решение, като Република Полша счита, че Общият съд е възприел тълкуване на член 279 ДФЕС, което превръща временна мярка, изразяваща се в задължение за плащане на дневна имуществена санкция, в самостоятелна мярка със санкционен характер. Член 279 ДФЕС обаче не предоставял на съдията по обезпечителното производство правомощието да налага санкции. Според Република Полша, щом като изпълнението на задължение, произтичащо от станало безпредметно определение в обезпечителното производство, явно не може вече да преследва превантивна цел, такова изпълнение очевидно има репресивна цел, състояща се в санкциониране на задължената страна за това, че не е изпълнила въпросното задължение.
47
Впрочем според Република Полша посочената в точки 32 и 42 от обжалваното съдебно решение цел да се гарантира ефективното прилагане на правото на Съюза, присъщо на принципа на правовата държава, закрепен в член 2 ДЕС, не може да обоснове възприетото от Общия съд тълкуване на член 279 ДФЕС, при положение че тази цел може да се преследва ефективно в рамките на производство за установяване на неизпълнение на задължения по член 258 ДФЕС и да се постигне посредством санкции по член 260, параграф 2 ДФЕС.
48
Комисията счита, че трите части на първото основание следва да се отхвърлят по същество.
– Съображения на Съда
49
Следва да се припомни, че с изискването държава членка да спазва временните мерки, постановени от съдията по обезпечителното производство — като в случай на неизпълнението им се предвиди налагане на периодична имуществена санкция — се цели да се гарантира ефективното прилагане на правото на Съюза, което прилагане е присъщо за посочената в член 2 от ДЕС и стояща в основата на Съюза ценност, а именно тази на правовата държава (определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 102).
50
Макар обхватът на обезпечително производство по член 279 ДФЕС действително да се ограничава от акцесорния му характер спрямо производството по съществото на спора и от временния характер на мерките, които е възможно да се постановят при приключването му, особен за него същевременно е обемът на правомощията, признати на съдията по обезпечителното производство, за да може последният да гарантира пълната ефективност на окончателното решение (определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 103).
51
Следователно, ако счита, че обстоятелствата по делото налагат вземане на допълнителни мерки, за да се осигури ефективността на исканите временни мерки, на основание член 279 ДФЕС съдията по обезпечителното производство по-специално има правомощия да предвиди налагане на периодична имуществена санкция на държава членка, в случай че тя не изпълнява разпоредените временни мерки (определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 104).
52
Всъщност, тъй като възможността за налагане на периодична имуществена санкция в такъв случай допринася за възпирането на съответната държава членка от неизпълнение на разпоредените временни мерки, тя засилва ефективността на последните и съответно гарантира пълната ефективност на окончателното решение, като изцяло се вписва в рамките на целта по член 279 ДФЕС (определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 105).
53
Видно от съдебната практика, посочена в точки 49—52 от настоящото съдебно решение, налагането от съдията по обезпечителното производство на дневна имуществена санкция в случай на незачитане от държава членка на основна временна мярка, разпоредена срещу нея, трябва да се счита за допълнителна временна мярка, насочена към гарантиране на пълната ефективност, от една страна, на определението за налагане на основната временна мярка, а от друга страна, на бъдещото окончателно решение и следователно към гарантиране на ефективното прилагане на правото на Съюза.
54
Що се отнася до довода на Република Полша, че в обезпечителното производство трябва да се придава една и съща тежест на принципа на ефективност на правото на Съюза и на принципа на защита на интересите на страната, поискала временните мерки, следва да се отбележи, че действително съгласно член 160, параграф 3 от Процедурния правилник именно ищецът или жалбоподателят следва да поиска временните мерки, които намира за необходими, и да докаже, че са изпълнени условията за налагането им. Това обаче не променя факта, че по дело като стоящото в основата на настоящия спор дневната имуществена санкция не се изплаща на страната, поискала налагането ѝ, и не цели обезщетяване на тази страна за неспазването от насрещната страна на основните временни мерки, наложени от съдията по обезпечителното производство по силата на член 279 ДФЕС. Тази периодична имуществена санкция се внася в бюджета на Съюза, което доказва, че тя има за цел да осигури ефективното прилагане на правото на Съюза в името на общия интерес.
55
В допълнение, веднъж сезиран, съдията по обезпечителното производство трябва да се увери, че мерките, които възнамерява да разпореди, са достатъчно ефективни, за да постигнат целта си, и в рамките на широката свобода на преценка, която му предоставя член 279 ДФЕС, евентуално служебно да вземе всякакви допълнителни мерки за гарантиране на ефективността на временните мерки, които разпорежда (вж. в този смисъл определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 98 и 99). Ето защо, щом като съдията по обезпечителното производство е приел акт за налагане на временна мярка, независимо дали основна, или допълнителна, страната, която е поискала тази временна мярка, вече не може да изменя искането си по отношение на миналото, а само за в бъдеще.
56
Тълкуването, че страните по спора могат да действат по отношение на временна мярка, поискана и разпоредена съгласно член 279 ДФЕС, единствено за в бъдеще, но не и за миналото, се потвърждава както от член 163, така и от член 162 от Процедурния правилник.
57
Всъщност, що се отнася до член 163 от Процедурния правилник, следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда искане съгласно тази разпоредба има за цел от съдията по обезпечителното производство да се получи не отмяна с обратна сила на определение за налагане на временна мярка, а единствено неговото изменение или отменяне, като съдията по обезпечителното производство може да преразгледа такова определение само за в бъдеще, включително евентуално като прецени наново с оглед на обстоятелствата, съществуващи към датата на произнасянето му, фактическите и правните основания, обосновали вероятната основателност на съответния иск или жалба (определение от 19 май 2022 г., т. 22 и цитираната съдебна практика). Щом като обаче съдията по обезпечителното производство може да преразгледа такова определение само занапред, очевидно е, че действията на страните по спора, включително доброволното уреждане на спора, също не могат да доведат до изменение, обезсилване или отмяна с обратна сила на определение, налагащо такива временни мерки, или на неговите последици.
58
Що се отнася до член 162 от Процедурния правилник, налага се изводът, че след като тази разпоредба предвижда, че определенията за налагане на временни мерки не „подлеж[ат] на обжалване“, тя също не оставя възможност за изменение, обезсилване или отмяна с обратна сила на временните мерки, разпоредени от съдията по обезпечителното производство.
59
Изложеното по-горе тълкуване се потвърждава и от практиката на Съда, съгласно която въпреки необратимостта на дневната имуществена санкция, наложена като допълнителна временна мярка с единствената цел да се гарантира спазването на основните временни мерки, налагането на такава периодична имуществена санкция не засяга решението по същество и следователно попада в приложното поле на член 279 ДФЕС (вж. в този смисъл определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 106—108).
60
Възможността обаче да се счита, че налагането на такава периодична имуществена санкция от съдията по обезпечителното производство не засяга решението по същество, се дължи на факта, че тази допълнителна временна мярка, а именно въпросната дневна имуществена санкция, е наложена, от една страна, за да се гарантира спазването на разглежданите временни мерки, а от друга страна, за да се запази пълната ефективност на бъдещото окончателно решение и така да се гарантира ефективното прилагане на правото на Съюза, което прилагане е присъщо за посочената в член 2 ДЕС и стояща в основата на Съюза ценност, а именно тази на правовата държава.
61
Освен това тълкуването в точка 54 от настоящото съдебно решение не се опровергава от довода, че временните мерки имат само акцесорен характер спрямо главното производство. Всъщност, както следва от точки 51 и 52 от настоящото съдебно решение, макар да признава, че обхватът на обезпечително производство по член 279 ДФЕС се ограничава от акцесорния му характер спрямо главното производство и от временния характер на мерките, които е възможно да се постановят при приключването на обезпечителното производство, Съдът все пак приема, че на основание член 279 ДФЕС съдията по обезпечителното производство по-специално има правомощия да предвиди налагане на периодична имуществена санкция на държава членка, в случай че тя не изпълнява разпоредените временни мерки. Обстоятелството, че временните мерки имат акцесорен характер спрямо главното производство, не е пречка някои от тези мерки да породят — въпреки прилагането им през определен период — необратими последици с оглед на този период, тъй като в съответствие с член 162 от Процедурния правилник и без да се засяга член 163 от него, те пораждат тези последици до посочената в определението за налагането им дата или до постановяването на акта, с който се слага край на производството.
62
Що се отнася до довода на Република Полша, че след споразумението за доброволно уреждане на спора, сключено с Чешката република, определението от 21 май 2021 г., с което са наложени основните временни мерки, е станало безпредметно, така че вече не е имало никаква необходимост да се осигури неговата ефективност посредством дневна имуществена санкция, поради което наложилото я определение от 20 септември 2021 г. също е станало безпредметно, достатъчно е да се посочи, че както следва от гореизложените съображения, последиците от допълнителна временна мярка могат да бъдат премахнати само за в бъдеще и не могат да бъдат отменени или изменени с обратна сила.
63
Следва да се добави, че според Съда налагането от съдията по обезпечителното производство на периодична имуществена санкция с цел да се осигури изпълнението на временни мерки, по никакъв начин не предрешава насоката на бъдещото решение по същество и следователно допълнителна мярка, в която се предвижда налагане на дневна имуществена санкция в случай на неизпълнение от дадена държава членка на разпоредените срещу нея временни мерки, попада в приложното поле на член 279 ДФЕС (вж. в този смисъл определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 107 и 108).
64
Противно на твърденията на Република Полша, запазването — въпреки споразумението за доброволно уреждане на спора — на задължението да се плати сумата, дължима като дневна имуществена санкция, наложена с определението от 20 септември 2021 г., не противоречи на целта на тази периодична имуществена санкция, която е да се гарантира ефективното прилагане на правото на Съюза. Всъщност в настоящия случай е безспорно, че до сключването на споразумението за доброволно уреждане на спора Република Полша не е изпълнявала нито основните временни мерки, наложени с определението от 21 май 2021 г., нито допълнителната временна мярка, наложена с определението от 20 септември 2021 г., така че тази цел не е била постигната.
65
Що се отнася до довода на Република Полша, че подходът, възприет от Общия съд в точки 47 и 48 от обжалваното съдебно решение, придава санкционен характер на дневната имуществена санкция, макар съгласно член 279 ДФЕС съдията по обезпечителното производство да няма правомощието да налага санкции, следва да се припомни, че според практиката на Съда дневна имуществена санкция, наложена, за да се гарантира ефективността на разпореждане, адресирано до някоя от страните на основание член 279 ДФЕС, не може да се разглежда като санкция (определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 102).
66
Щом като дневна имуществена санкция, наложена от съдията по обезпечителното производство, за да се гарантира ефективното прилагане на определение, налагащо основни временни мерки, увеличава ефективността на това определение, като насърчава съответната държава членка да преустанови неизпълнението на задълженията си по въпросното определение, тази периодична имуществена санкция гарантира от момента на налагането ѝ пълната ефективност на бъдещото окончателно решение, както и ефективното прилагане на правото на Съюза, което прилагане е присъщо за посочената в член 2 ДЕС и стояща в основата на Съюза ценност, а именно тази на правовата държава, и следователно тази санкция безспорно попада в рамките на целта по член 279 ДФЕС (вж. в този смисъл определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 105, и решение от 18 декември 2025 г., Комисия/Полша (Контрол за произнасяне ultra vires в практиката на Съда — Предимство на правото на Съюза), C‑448/23, EU:C:2025:975, т. 130). Следователно такава дневна имуществена санкция има превантивен, а не репресивен характер.
67
Само обстоятелството, че както в настоящия случай, съответната държава членка не се е съобразила нито с определението за налагане на основните временни мерки, нито с определението за налагане на допълнителната временна мярка (плащане на дневна имуществена санкция) преди прекратяването на главното производство, не може да промени превантивния характер на дневната имуществена санкция, наложена от съдията по обезпечителното производство в съответствие с член 279 ДФЕС. Всъщност всяко друго тълкуване би поставило под въпрос полезното действие на такава допълнителна временна мярка, позволявайки на задължената страна да изтъкне собственото си бездействие, за да оспори законосъобразността на приетата мярка.
68
По изложените съображения следва да се приеме, че когато в точка 47 от обжалваното съдебно решение Общият съд е постановил, че в случая дневната имуществена санкция по член 279 ДФЕС е имала за цел не само да гарантира ефективността на решението по същество, но и да осигури спазването на временните мерки, предвидени в определението от 21 май 2021 г., както и да разубеди Република Полша да бави изпълнението на това определение, и когато в точка 48 от обжалваното съдебно решение е постановил, че доводите на тази държава не могат да бъдат приети, тъй като водят до обезсмисляне на механизма на налаганата по член 279 ДФЕС периодична имуществена санкция, Общият съд е възприел тълкуване на този член, което съответства на практиката на Съда и е не съдържа никакви грешки при прилагане на правото.
69
Що се отнася до довода на Република Полша, че Общият съд е възприел тълкуване на член 279 ДФЕС, което е пречка имуществените права на ответника да могат да бъдат възстановени след приключване на главното производство, безспорно е, че след заличаването от регистъра на делото по главното производство след споразумението за доброволно уреждане на спора, сключено между Чешката република и Република Полша, последната държава не е имала възможност да спечели това дело.
70
Накрая, що се отнася до довода на Република Полша, че целта да се гарантира ефективното прилагане на правото на Съюза би могла да се преследва ефективно в рамките на производство за установяване на неизпълнение на задължения по член 258 ДФЕС и да се постигне посредством санкции по член 260, параграф 2 ДФЕС, важно е да се припомни, че съгласно практиката на Съда такова тълкуване на системата от правни средства за защита по правото на Съюза като цяло и на обезпечително производство в частност, би накърнило целта на това производство, която е да се осигури спазване от съответната държава членка на разпоредените срещу нея временни мерки и да се гарантира ефективното прилагане на правото на Съюза, което прилагане е присъщо за посочената в член 2 от ДЕС и стояща в основата на Съюза ценност, а именно тази на правовата държава (вж. в този смисъл определение от 20 ноември 2017 г., Комисия/Полша, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, т. 102).
71
Ето защо, като в точки 32, 42 и 48 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че следването на подхода на Република Полша, според който в случая заличаването от регистъра на делото по главното производство е довело до погасяване на задължението на тази държава членка за плащане на сумата, дължима като дневна имуществена санкция, наложена с определението от 20 септември 2021 г., се отклонява то целта на тази периодична имуществена санкция, а именно да се гарантира ефективното прилагане на правото на Съюза, което прилагане е присъщо на правовата държава като ценност, закрепена в член 2 ДЕС, Общият съд е възприел тълкуване на член 279 ДФЕС, което е в съответствие с практиката на Съда, и не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото.
72
Следователно първата, втората и третата част на първото основание за обжалване трябва да се отхвърлят по същество.
По четвъртата част на първото основание
– Доводи на страните
73
С четвъртата част на първото основание, насочена срещу точки 40 и 42 от обжалваното съдебно решение, Република Полша упреква Общия съд, че е тълкувал неправилно определението от 19 май 2022 г., като е приел въз основа на това определение, че заличаването от регистъра на делото по главното производство не е довело до погасяване на задължението ѝ да плати сумата, дължима като периодична имуществена санкция. Всъщност според Република Полша определението от 19 май 2022 г. не се отнася до обратната сила на прекратяването на временните мерки и не е релевантно за отговора на въпроса какви последици е имало заличаването от регистъра на дело С‑121/21 по отношение на наложеното на Република Полша задължение за плащане на сумата, дължима като дневна имуществена санкция за периода преди датата на заличаване на това дело от регистъра на Съда. Ето защо тази държава членка счита, че Общият съд не е имал основание да изведе от определението от 19 май 2022 г. каквато и да било информация, позволяваща му да извърши преценка по този въпрос.
74
Комисията поддържа, че тази част на първото основание следва да се отхвърли.
– Съображения на Съда
75
Що се отнася до четвъртата част на първото основание, важно е да се отбележи, че както правилно отбелязва Република Полша, в точка 40 от обжалваното съдебно решение Общият съд изрично се е позовал на точка 26 от определението от 19 май 2022 г. и оттам е направил извода, че дневната имуществена санкция, наложена с определението от 20 септември 2021 г., „престава да поражда действие, считано от 4 февруари 2022 г.“. В същата точка 40 обаче Общият съд също така е констатирал, от една страна, че определението от 4 февруари 2022 г. не споменава нито временните мерки, предвидени в определението от 21 май 2021 г., нито дневната имуществена санкция, наложена на основание член 279 ДФЕС, и от друга страна, че с определението от 19 май 2022 г. е отхвърлено искането на Република Полша за отмяна на определението от 20 септември 2021 г.
76
Както следва от употребата на думата „следователно“ в началото на точка 41 от обжалваното съдебно решение, въз основа на трите констатации в точка 40 от него, припомнени в предходната точка от настоящото съдебно решение, Общият съд е преценил, че „дневната имуществена санкция е била в сила в периода между датата на връчване на определението от 20 септември 2021 г.[…] и датата на заличаване от регистъра на дело C‑121/21“.
77
Доколкото точка 41 от обжалваното съдебно решение и следователно присъстващата в нея междинна преценка не е оспорена от Република Полша, следва да се приеме, че констатациите в точки 40 и 41 от посоченото съдебно решение са достатъчни, за да обосноват преценката на Общия съд в точка 42 от него, че заличаването от регистъра на делото по главното производство не е довело до погасяване на задължението на тази държава членка да плати дължимата като периодична имуществена санкция сума, като тази преценка се основава само частично на точка 26 от определението от 19 май 2022 г., която Общият съд освен това е възпроизвел дословно в точка 40 от обжалваното съдебно решение.
78
Предвид изложеното по-горе следва да се приеме, че доводите на Република Полша в подкрепа на четвъртата част на първото основание почиват на погрешен прочит на точки 40 и 42 от обжалваното съдебно решение.
79
Ето защо четвъртата част на първото основание следва да се отхвърли по същество.
80
По изложените съображения първото основание трябва да се отхвърли по същество.
По второто основание, свързано с нарушение на член 36 от Статута на Съда на Европейския съюз
Доводи на страните
81
С второто си основание, насочено по същество срещу точка 46 от обжалваното съдебно решение, Република Полша упреква Общия съд, че е нарушил задължението си за мотивиране, като не е изложил надлежно мотивите, заради които е отхвърлил довода, че националните процесуални норми, предвиждащи, че наложените обезпечителни мерки до постановяването на окончателно решение престават да пораждат действие с обратна сила, когато главното производство стане безпредметно, са част от общите конституционни традиции на държавите членки и на това основание биха могли да бъдат част от правния ред на Европейския съюз като източник на право.
82
Всъщност според Република Полша, след като в точка 45 от обжалваното съдебно решение е отхвърлил доводите ѝ с мотива, че законосъобразността на спорните решения трябва да се разгледа единствено с оглед на правото на Съюза, в точка 46 Общият съд е изложил просто твърдение, за да отхвърли довода, че изтъкнатите от тази държава членка национални разпоредби могат да се разглеждат като част от правния ред на Съюза в качеството има на източник на право по смисъла на член 6, параграф 3 ДЕС, без да идентифицира разпоредба от Договорите или общ принцип от правото на Съюза, който да се противопостави на такава квалификация. Така това твърдение не позволявало на Република Полша да разбере мотивите за решението на Общия съд.
83
Комисията счита, че това основание следва да се отхвърли.
Съображения на Съда
84
Второто изтъкнато основание е свързано с липса на мотиви в точка 46 от обжалваното съдебно решение.
85
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда мотивите на съдебно решение трябва да излагат по ясен и недвусмислен начин съображенията на Общия съд, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни своя контрол (решение от 23 януари 2025 г., Парламент/Axa Assurances Luxembourg и др., C‑766/21 P, EU:C:2025:31, т. 80 и цитираната съдебна практика).
86
В точка 46 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че „дори да се приеме, че в някои национални правни системи постановените обезпечителни мерки до постановяването на окончателно решение престават да пораждат действие с обратна сила, когато главното производство стане безпредметно, тази констатация не е достатъчна, за да се установи, че тези процесуални норми са част от общите конституционни традиции на държавите членки и на това основание биха могли да бъдат част от правния ред на Европейския съюз като източник на право“.
87
От тези мотиви следва недвусмислено, че според Общия съд съгласно изискванията за доказване процесуалните норми, изтъкнати от Република Полша в подкрепа на доводите ѝ, не могат да се разглеждат като част от общите конституционни традиции на държавите членки. Следователно, що се отнася до точка 46 от него, обжалваното съдебно решение не е опорочено от непълнота на мотивите.
88
Поради това второто основание трябва да се отхвърли по същество.
89
Ето защо жалбата трябва да бъде отхвърлена в нейната цялост.
По съдебните разноски
90
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
91
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим в производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
92
Тъй като Комисията е поискала Република Полша да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, а последната губи делото, тази държава следва да бъде осъдена да понесе наред с направените от нея съдебни разноски и тези на Комисията.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Република Полша да понесе наред с направените от нея съдебни разноски и тези на Европейската комисия.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.