62020CO0089
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
1 октомври 2020 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 53, параграф 2 и член 94 от Процедурния правилник на Съда — Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген — Член 54 — Принцип ne bis in idem — Приложно поле — Идентичност на фактите — Липса на достатъчно пояснения относно фактическия контекст и основанията, които оправдават необходимостта от отговор на преюдициалния въпрос — Явна недопустимост“
По дело C‑89/20
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Županijski sud u Puli (Окръжен съд Пула, Хърватия) с акт от 17 февруари 2020 г., постъпил в Съда на 20 февруари 2020 г., в рамките на наказателното производство срещу
GR,
HS,
IT,
Inter Consulting d.o.o., в ликвидация,
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: P. G. Xuereb (докладчик), председател на състава, T. von Danwitz и A. Kumin, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183), подписана в Шенген на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г. (наричана по-нататък „КПСШ“).
2
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу GR, HS и IT, както и Inter Consulting d.o.o., в ликвидация, на които са повдигнати обвинения като извършители, подбудители или помагачи за извършването в Хърватия на деяния, квалифицирани като злоупотреба с доверие в търговските отношения.
Правна уредба
Правото на Съюза
Актът за присъединяване
3
Съгласно член 4, параграф 1 от Акта относно условията за присъединяване на Република Хърватия и промените в Договора за Европейския съюз, Договора за функционирането на Европейския съюз и Договора за създаване на Европейската общност за атомна енергия (ОВ L 112, 2012 г., стр. 21, наричан по-нататък „Актът за присъединяване“):
„Разпоредбите на достиженията на правото от Шенген, посочени в Протокола относно достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз […], приложен към [Договора за ЕС] и [Договора за функционирането на ЕС], и актовете, които се основават на тях, или които по друг начин са свързани с тях, изброени в приложение II, както и всички бъдещи такива актове, приети преди датата на присъединяване, са обвързващи за, и се прилагат в Хърватия от датата на присъединяване“.
4
Приложение II към Акта за присъединяване е озаглавено „Списък на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз и в актовете, които се основават на тях или по друг начин са свързани с тях, които са обвързващи за, и се прилагат в Република Хърватия, считано от присъединяването (посочени в член 4, параграф 1 от Акта за присъединяване)“. В това отношение в точка 2 от това приложение са посочени „[с]ледните разпоредби на [КПСШ], свързаните с нея Заключителен акт и Съвместни декларации […], както са изменени с някои от актовете, изброени в точка 8 от настоящото приложение:
[…] [Ч]ленове 54—58 […]“.
КПСШ
5
Член 54 от КПСШ е включен в глава 3 от нея, озаглавена „Прилагане на принципа ne bis in idem“. Този член предвижда:
„Лице, което е [с]ъдено в една договаряща страна [и наказателното производство срещу него окончателно е приключило], не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че[,] когато лицето е осъдено, санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена“.
Хърватското право
6
Член 31, параграф 2 от Конституцията на Република Хърватия гласи следното:
„Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден с окончателно съдебно решение в съответствие със закона“.
7
Член 246, параграфи 1 и 2 от Kazneni zakon (Наказателен кодекс), в редакцията му, приложима към фактите по главното производство, въздига злоупотребата с доверие в търговските отношения в престъпление против стопанството.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
8
Към момента на настъпване на фактите по главното производство GR е член на управителния съвет на Skiper Hoteli d.o.o. и Interco Umag d.o.o., Umag (наричано по-нататък „Interco“), впоследствие Inter Consulting. Той е и съдружник в Rezidencija Skiper d.o.o. и притежава дружествени дялове в Alterius d.o.o. Колкото до HS, той е председател на управителния съвет на Interco и също притежава дружествени дялове в Alterius, а дейността на IT е да оценява стойността на недвижими имоти.
9
На 28 септември 2015 г. Županijsko državno odvjetništvo u Puli (Окръжна прокуратура Пула, Хърватия, наричана по-нататък „прокуратурата в Пула“) съставя обвинителен акт срещу GR, HS, IT и Interco. В този акт, от една страна, на GR и Interco е повдигнато обвинение в извършване на престъплението злоупотреба с доверие в търговските отношения по смисъла на член 246, параграфи 1 и 2 от Наказателния кодекс, в редакцията му, приложима към фактите по главното производство, и от друга, на HS и IT е повдигнато обвинение съответно като подбудител и помагач за извършването на това престъпление.
10
Видно от посочения обвинителен акт, както е възпроизведен в акта за преюдициално запитване, между декември 2004 г. и юни 2006 г. GR и HS извършват действия, насочени към това Interco да закупи недвижими имоти, находящи се на няколко съседни парцела в община Савудрия (Хърватия) — мястото, на което Skiper Hoteli възнамерява да осъществи проект за строеж на обект за туристическо настаняване. Впоследствие същите лица правят така, че Skiper Hoteli да закупи тези недвижими имоти на цена, значително по-висока от пазарната, с цел Interco да извлече неоснователна облага за сметка на Skiper Hoteli.
11
Освен това в същия обвинителен акт се посочва, че между ноември 2004 г. и ноември 2005 г. GR и HS извършват действия и с цел GR и други представлявани от него дружества да продадат на Skiper Hoteli на цена, значително по-висока от реалната стойност, притежаваните от GR и другите посочени дружества дялове в Alterius, като първоначално внесените в последното дружество активи се състоят от недвижими имоти на съседни парцели, намиращи се на територията на община Савудрия. За тази цел GR и HS, посредством Rezidencija Skiper и в съучастие с IT, правят оценка, в която се надценява стойността на съответните недвижими имоти.
12
Повдигнатите в обвинителния акт на прокуратурата в Пула обвинения са потвърдени с присъда от 5 май 2016 г. на наказателния състав на запитващата юрисдикция, Županijski sud u Puli (Окръжен съд Пула, Хърватия).
13
В предварителното съдебно заседание пред запитващата юрисдикция GR и HS молят да бъде спряно наказателното производство, като изтъкват, че принципът ne bis in idem не допуска провеждането на това образувано срещу тях пред посочената юрисдикция производство. В това отношение те твърдят, че срещу тях вече е било образувано наказателно производство за същите деяния в Австрия и че наказателното производство е приключило с влязла в сила присъда.
14
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че австрийските наказателни органи действително са образували производство срещу двама бивши членове на съвета на директорите на Hypo Alpe Adria Bank International AG (наричана по-нататък „Hypo Alpe Adria Bank“) — установена в Австрия банкова институция, както и срещу GR и HS в качеството им на съучастници на двамата бивши членове на съвета на директорите. Съгласно обвинителния акт, съставен от Staatsanwaltschaft Klagenfurt (Прокуратура в Клагенфурт, Австрия), внесен в Landesgericht Klagenfurt (Областен съд Клагенфурт, Австрия) на 9 януари 2015 г., бившите членове на съвета на директорите са обвинени в злоупотреба с доверие по смисъла на Strafgesetzbuch (Наказателен кодекс) за това, че между септември 2002 г. и юли 2005 г. са одобрили отпускането на кредити на Rezidencija Skiper и на Skiper Hoteli в общ размер от поне 105 милиона евро, като нито са спазили изискванията във връзка с внасянето на собствени средства в подходящ размер и контрол върху използването на средствата, нито са взели предвид, от една страна, липсата на документация относно конкретното осъществяване на проектите, обосноваваща отпускането на кредитите, и от друга, липсата на достатъчно инструменти за гарантиране на плащането, както и недостатъчния капацитет за изплащане на кредита на съответните дружества. Освен това GR и HS са обвинени в това, че като са поискали посочените кредити, са подтикнали съответните бивши членове на съвета на директорите да извършат престъплението, за което е повдигнато обвинение, или са помогнали за извършването му.
15
Освен това по искане на HS прокуратурата в Клагенфурт потвърждава с писмо от 16 юли 2015 г., адресирано до адвокатите му, че що се отнася до производството срещу GR и HS, съставеният от нея обвинителен акт обхваща и продажбата на недвижими имоти на Skiper Hoteli посредством Alterius на прекалено висока цена, както и съмнителното заплащане на разходи по управлението на проекта.
16
С присъда на Landesgericht Klagenfurt (Областен съд Клагенфурт, Австрия), постановена на 3 ноември 2016 г., двамата бивши членове на съвета на директорите на Hypo Alpe Adria Bank са признати за виновни за част от деянията, в които са обвинени, и са осъдени за това, че са одобрили един от отпуснатите на Skiper Hoteli кредити, а именно кредит в размер от над 70 милиона евро. За сметка на това GR и HS са оправдани по обвинението, че съответно са подбудили или подпомогнали извършването на престъпленията, в които са обвинени бившите членове на съвета на директорите на Hypo Alpe Adria Bank. Тази присъда влиза в сила, след като на 4 март 2019 г. е отхвърлена подадената срещу нея жалба пред Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия).
17
Освен това запитващата юрисдикция посочва, че през 2014 г. прокуратурата в Пула, сезирана и с други престъпления във връзка с Hypo Alpe Adria Bank, многократно е искала от прокуратурата в Клагенфурт да провери дали е образувала в Австрия наказателно производство, паралелно с образуваното в Хърватия. С оглед на представените от прокуратурата в Клагенфурт данни, които по същество са идентични с изложените от нея впоследствие в заключителната част на обвинителния ѝ акт, споменат в точка 14 от настоящото определение, прокуратурата в Пула счита, че фактите, разгледани от прокуратурата в Клагенфурт и Landesgericht Klagenfurt (Областен съд, Клагенфурт), не са релевантни от правна гледна точка за целите на квалифицирането на престъплението, за което е образувано наказателното производство, във връзка с което е отправено преюдициалното запитване, не са свързани с деянията, описани в обвинителния ѝ акт от 28 септември 2015 г., и поради това не следва да се приема, че по тях вече е постановена присъда.
18
В този контекст Županijski sud u Puli (Окръжен съд, Пула) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Отнася ли се нарушението на принципа ne bis in idem само до решаващите факти, посочени в заключителната част на обвинителния акт на прокуратурата в Пула от 28 септември 2015 г., спрямо решаващите факти, посочени в заключителната част на обвинителния акт на прокуратурата в Клагенфурт от 9 януари 2015 г. и в диспозитива на присъдата на Landesgericht Klagenfurt (Областен съд, Клагенфурт) от 3 ноември 2016 г., оставена в сила с решение на Oberster Gerichtshof (Върховен съд) от 4 март 2019 г., или такова нарушение се отнася и до друга констатация във връзка с:
–
фактите, изложени в мотивите на присъдата на Landesgericht Klagenfurt (Областен съд, Клагенфурт) от 3 ноември 2016 г., оставена в сила с решение на Oberster Gerichtshof (Върховен съд),
–
фактите, до които се отнася досъдебното производство, образувано от прокуратурата в Клагенфурт срещу няколко лица, по-специално срещу GR и HS, и които впоследствие не са посочени в обвинителния акт на прокуратурата в Клагенфурт от 9 януари 2015 г.?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
19
Съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник, когато преюдициално запитване е явно недопустимо, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
20
Тази разпоредба следва да бъде приложена по настоящото дело.
21
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда установеното в член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните съдилища, чрез който Съдът предоставя на националните съдилища насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящия пред тях спор (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44 и цитираната съдебна практика).
22
В рамките на установеното в член 267 ДФЕС сътрудничество между Съда и националните съдилища само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да понесе отговорността за последващото му съдебно решаване, може да преценява — предвид особеностите на делото — както необходимостта от решение по реда на преюдициалното производство, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 4 юни 2020 г., Kancelaria Medius, C‑495/19, EU:C:2020:431, т. 21 и цитираната съдебна практика).
23
От това следва, че въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да отхвърли отправено от национален съд запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 4 юни 2020 г., Kancelaria Medius, C‑495/19, EU:C:2020:431, т. 22 и цитираната съдебна практика).
24
Ето защо, след като актът за преюдициално запитване е основание за производството за преюдициално запитване пред Съда, в този акт националният съд трябва ясно да посочи фактическата обстановка и правната уредба в основата на спора в главното производство и да даде минимум обяснения за причините да избере разпоредбите от правото на Съюза, които иска да бъдат тълкувани, както и връзката, която прави между тези разпоредби и приложимото към спора, с който е сезирана, национално законодателство (решение от 4 юни 2020 г., C.F. (Данъчна ревизия), C‑430/19, EU:C:2020:429, т. 23 и цитираната съдебна практика).
25
Тези кумулативни изисквания относно съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната и с който тя следва добросъвестно да се съобразява (решение от 7 ноември 2019 г., UNESA и др., C‑80/18—C‑83/18, EU:C:2019:934, т. 33 и цитираната съдебна практика). Тези изисквания са установени по-специално и в Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (OВ C 380, 2019 г., стр. 1).
26
На последно място, следва да се припомни, че предоставяните в актовете за преюдициални запитвания сведения служат не само за да позволят на Съда да бъде полезен с отговора си, но и за да се даде възможност на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани субекти да представят становища в съответствие с член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз. Съдът трябва да следи тази възможност да се зачита, предвид факта че по силата на тази разпоредба на заинтересованите субекти се съобщават само актовете за преюдициално запитване (вж. по-специално решение от 20 декември 2017 г., Asociación Profesional Elite Taxi, C‑434/15, EU:C:2017:981, т. 25 и определение от 15 май 2019 г., MC, C‑827/18, непубликувано, EU:C:2019:416, т. 35).
27
В случая следва да се констатира, че актът за преюдициално запитване явно не отговаря на изискванията, припомнени в точки 24 и 25 от настоящото определение.
28
Всъщност с въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 54 от КПСШ трябва да се тълкува в смисъл, че за да се определи дали е нарушен принципът ne bis in idem поради идентичност на фактите по наказателни производства, образувани в две държави членки, компетентните органи на държавата членка, в която наказателното производство все още не е приключило, трябва да вземат предвид не само фактите, посочени в обвинителния акт, съставен от компетентните органи на другата държава членка, както и в диспозитива на постановената по него влязла в сила присъда, но и фактите, изложени в мотивите на тази присъда, и тези, до които се е отнасяло досъдебното производство, но които не са посочени в обвинителния акт.
29
За да се отговори на този въпрос, следва да се припомни, че релевантният критерий за определяне на приложимостта на член 54 от КПСШ е този за идентичност на фактите, в смисъл че фактите по наказателните производства, образувани в съответните две държави членки, трябва да съставляват съвкупност от факти, неразделно свързани помежду си във времето, пространството, както и по отношение на своя предмет (вж. в този смисъл по-специално решение от 18 юли 2007 г., Kraaijenbrink, C‑367/05, EU:C:2007:444, т. 26—28).
30
За да бъде Съдът полезен с отговора си на поставения въпрос, е необходимо фактическите обстоятелства в основата на наказателните производства, образувани съответно в Хърватия и Австрия, както и причините, поради които запитващата юрисдикция би могла да приеме, че тези обстоятелства са неразривно свързани помежду си, да са изложени достатъчно ясно и точно в преюдициалното запитване, при това без да се засяга фактът, че както следва от припомнената в предходната точка практика на Съда, не Съдът, а само запитващата юрисдикция е компетентна да определи дали фактите са идентични.
31
В случая обаче, от една страна, запитващата юрисдикция не посочва — дори и накратко, но точно — връзката между фактите, разгледани в съответните наказателни производства, фактите, посочени в мотивите на влязлата в сила присъда, постановена на 3 ноември 2016 г. от Landesgericht Klagenfurt (Областен съд, Клагенфурт), фактите, които са разгледани от прокуратурата в Клагенфурт, но не са изрично посочени в съставения от нея обвинителен акт, както и причините, поради които прокуратурата в Пула е образувала досъдебно производство за престъпления, свързани с тези, за които вече е било образувано наказателно производство в Австрия. От друга страна, тази юрисдикция само възпроизвежда съдържанието на обвинителните актове, съставени от двете национални прокуратури, както и диспозитива на присъдата на Landesgericht Klagenfurt (Областен съд, Клагенфурт), без да изяснява фактите, така че да даде логична и разбираема цялостна представа за тях. От това следва, че запитващата юрисдикция не е изложила достатъчно ясно и точно всички релевантни факти или фактически данни, на които се основава въпросът, и поради това не е изпълнила изискването по член 94, буква а) от Процедурния правилник.
32
Освен това, като само е възпроизвела накратко претенциите на GR и HS във връзка с твърдяно нарушение на принципа ne bis in idem, без да обясни — с оглед на документите, на които се позовават тези лица — в каква степен би могло евентуално да се заключи, че фактите са идентични, и като не е изяснила и съдържанието на поставения въпрос както от правна, така и от гледна точка на релевантните факти, както и съмненията, които изпитва относно прилагането на принципа ne bis in idem във връзка с критерия за идентичност на фактите и евентуално във връзка с практиката на Съда в тази област, запитващата юрисдикция не е изложила достатъчно ясно и точно причините за отправяне на този въпрос, поради което не е изпълнила изискването по член 94, буква в) от Процедурния правилник.
33
С оглед на изложените по-горе съображения следва да се приеме съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник, че преюдициалното запитване по настоящото дело е явно недопустимо.
34
Следва обаче да се припомни, че запитващата юрисдикция си запазва възможността да отправи ново преюдициално запитване, когато бъде в състояние да предостави на Съда всички данни, които му позволяват да се произнесе по поставения въпрос (вж. в този смисъл определения от 23 май 2019 г., Trapeza Peiraios, C‑105/19, непубликувано, EU:C:2019:452, т. 17 и от 11 юли 2019 г., Jadransko osiguranje, C‑651/18, непубликувано, EU:C:2019:613, т. 31).
По съдебните разноски
35
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (седми състав) определи:
Преюдициалното запитване, отправено от Županijski sud u Puli (Окръжен съд Пула, Хърватия) с акт от 17 февруари 2020 г., е явно недопустимо.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: хърватски.