62024CC0296
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
R. NORKUS
представено на 12 юни 2025 година (
1
)
Съединени дела C‑296/24—C‑307/24 [Jouxy] (
i
)
SM,
PX (C‑296/24)
CY (C‑297/24)
LK,
MF (C‑298/24)
OP,
TD (C‑299/24)
MY,
IX (C‑300/24)
AH,
CJ (C‑301/24)
AE (C‑302/24)
BF,
CG (C‑303/24)
LH (C‑304/24)
TB,
MV (C‑305/24)
KN,
PE (C‑306/24)
NB (C‑307/24)
срещу
Caisse pour l’avenir des enfants
(Преюдициални запитвания, отправени от Cour de cassation (Касационен съд, Люксембург)
„Преюдициално запитване — Член 45 ДФЕС — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Член 67 — Свободно движение на работници — Равно третиране — Социални предимства — Регламент (ЕС) № 492/2011 — Член 7, параграф 2 — Семейна добавка — Изключване на детето на съпруга или партньора на непребиваващ в страната работник — Различно третиране на децата, които пребивават в страната, и на децата, които не пребивават в страната — Понятие „член на семейството“ — Понятие, свързано с„осигуряването на издръжката“ на дете — Критерии за преценка — Презумпция, основана на общото жилище на работника и детето“
I. Въведение
1.
Жалбоподателите в главните производства пребивават в Белгия, Германия и Франция, но работят в Люксембург. Поради това спрямо тях се прилага люксембургското законодателство в областта на социалното осигуряване. Съдържанието на релевантните разпоредби от това законодателство е известно на Съда, който вследствие по-специално на преюдициално запитване, отправено от Conseil supérieur de la sécurité sociale (Висш съвет за социална сигурност, Люксембург) (
2
), е имал повод да го изложи в решение Caisse pour l’avenir des enfants (Дете на съпруг на пограничен работник) (
3
), което се отнася до същата семейна добавка като разглежданата по настоящите съединени дела.
2.
Всъщност настоящите преюдициални запитвания отново се отнасят до разпоредбите на люксембургския закон, които предвиждат, че от 1 август 2016 г. пограничен работник може да получава семейна добавка само за децата, попадащи в обхвата на понятието „член на семейството“, определено в посочените разпоредби, а именно децата, родени от брака, децата, родени без брак, и осиновените деца.
3.
Запитванията са отправени от Cour de cassation (Касационен съд, Люксембург) в рамките на 12 спора между няколко погранични работници и Caisse pour l’avenir des enfants (Каса за бъдещето на децата, Люксембург) (наричана по-нататък „CAE“) по повод отказа на последната да отпусне семейна добавка на тези работници за дете на съпруга(та) или на регистрирания партньор, с мотива, че тези деца нямат никаква родствена връзка със съответните погранични работници и следователно нямат качеството на „член на семейството“ съобразно определението на това понятие в люксембургското законодателство.
4.
Именно в този контекст запитващата юрисдикция иска да получи разяснения относно израза „осигуряване на издръжката на детето“ — понятие, изведено в практиката на Съда по тълкуването на член 45 ДФЕС, член 1, буква и) и член 67 от Регламент (ЕО) № 883/2004 (
4
), както и на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 (
5
).
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
5.
Освен член 45 ДФЕС от значение за настоящото дело са член 2 от Директива 2004/38 (
6
), член 1, буква и), член 2, параграф 1, член 3, параграф 1, член 4, член 67 и член 68, параграф 1, буква б) от Регламент № 883/2004, член 7, параграфи 1 и 2, член 36, параграф 2 от Регламент № 492/2011, както и член 1 и член 2, параграф 1, буква в) и параграф 2 от Директива 2014/54 (
7
).
Б.
Люксембургското право
6.
Релевантните разпоредби са членове 269 и 270 от Code de la sécurité sociale (Кодекс за социална сигурност) (
8
).
7.
Член 269 от този кодекс, озаглавен „Условия за предоставяне“, предвижда в параграф 1:
„Въвежда се добавка за осигуряване на бъдещето на децата, наричана по-нататък „семейна добавка“.
Право на семейна добавка имат:
a)
всички деца, които действително и постоянно пребивават в Люксембург, където е законното им местоживеене;
б)
членовете на семейството, както са определени в член 270, на всяко лице, по отношение на което се прилага люксембургското законодателство и което попада в приложното поле на европейските регламенти или на други двустранни или многостранни актове, сключени от Люксембург в областта на социалната сигурност и предвиждащи плащането на семейни добавки съгласно законодателството на държавата по заетостта. Членовете на семейството, посочени в настоящия текст, трябва да пребивават в споменатата във въпросните регламенти или актове държава“.
8.
Член 270 от посочения кодекс предвижда:
„За целите на прилагането на член 269, параграф 1, буква b), за членове на семейството на лице, за които възниква право на семейна добавка, се считат децата, родени от брака, децата, родени без брак, и осиновените от това лице деца“.
III. Фактите по споровете в главните производства, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
9.
От дванадесетте акта за преюдициално запитване по съединени дела C‑296/24—C‑307/24 е видно, че като се основава на членове 269 и 270 от Кодекса за социална сигурност, CAE отнема, считано от 1 август 2016 г., семейните добавки, получавани от жалбоподателите в главните производства (
9
) за децата на тяхна съпруга или на регистрирания им партньор, с мотива, че тези деца, които нямат родствена връзка с жалбоподателите, нямат качеството на „член на семейството“ по смисъла на член 270 от Кодекса за социална сигурност.
10.
Conseil arbitral de la sécurité sociale (Арбитражен съвет за социална сигурност, Люксембург) уважава жалбата на жалбоподателите за възстановяване на плащането на разглежданата семейна добавка. Conseil supérieur de la sécurité sociale (Висш съвет за социална сигурност, Люксембург) обаче потвърждава с акт за изменение решението на CAE да отнеме от жалбоподателите правото на тази добавка.
11.
Жалбоподателите подават жалба до Cour de cassation (Касационен съд), като твърдят по-специално, че това решение противоречи на правото на Съюза, и по-специално, че то се основава на ограничително тълкуване на понятието „осигуряване на издръжката“ на небиологичното дете на пограничния работник, което противоречи на съдебната практика, установена по-специално с решение Caisse pour l’avenir des enfants.
12.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че в това решение, тълкувайки член 1, буква и) и член 67 от Регламент № 883/2004 във връзка с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 и с член 2, точка 2 от Директива 2004/38, Съдът е поставил правото на пограничния работник да получава разглежданата семейна добавка за детето на съпругата му, с което няма родствена връзка, в зависимост от доказването, че работникът отговаря на условието да осигурява издръжката на това дете.
13.
Що се отнася до развитието на тълкуването на това условие от Съда, запитващата юрисдикция отбелязва най-напред, че понятието „осигуряване на издръжката“ първоначално е използвано от Съда, за да потвърди в решения Bernini (
10
), Meeusen (
11
), Комисия/Нидерландия (
12
) и Giersch и др. (
13
), че пограничен работник може да получава обезщетение от държавата като форма на социално предимство, а именно финансова помощ за висше образование за собственото си дете, когато продължава да осигурява издръжката на това дете.
14.
По-нататък, посочената юрисдикция се позовава на решение Depesme и др. (
14
), в което Съдът уточнява обхвата на това понятие отново във връзка със социално предимство, представляващо финансова помощ за висше образование, но отнасящо се до дете, което няма родствена връзка с пограничния работник.
15.
В заключение, запитващата юрисдикция отбелязва, че неотдавна в решение Caisse pour l’avenir des enfants (
15
) Съдът е използвал посоченото понятие, за да установи дали пограничен работник може да се ползва от социално предимство, състоящо се в изплащането на семейна добавка за дете, с което няма родствена връзка. В този контекст Съдът по-специално е постановил, че изискването пограничният работник да осигурява издръжката на детето, произтича от фактическо положение, което трябва да се преценява от администрацията и евентуално от националните съдилища въз основа на представените от заинтересованото лице доказателства, без да е необходимо те да определят причините за този принос, нито да изчисляват точния му размер.
16.
Въз основа на това запитващата юрисдикция стига до извода, че макар съгласно практиката на Съда това понятие да e свързано с фактическо положение, то все пак не подлежи на контрол от страна на Съда. Всъщност, позовавайки се на решение Depesme и др. (
16
) в рамките на правната уредба относно ползването на социални предимства, тази юрисдикция счита, че става въпрос за самостоятелно понятие на правото на Съюза, което изисква еднакво прилагане и тълкуване.
17.
При тези обстоятелства с актове от 25 април 2024 г., постъпили в секретариата на Съда на 26 април 2024 г., Cour de cassation (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, които са формулирани еднакво по всяко от съединени дела C‑296/24—C‑307/24:
„1.
a)
Трябва ли условието за „осигуряване на издръжката“ на дете, от което произтича качеството на член на семейството по смисъла на разпоредбите на правото на Европейския съюз, изведено от практиката на [Съда] в рамките на свободното движение на работници и на получаването от пограничен работник на социално предимство, свързано с упражняването от него на дейност като заето лице в държава членка, в полза на детето на съпруга/та му или регистрирания му партньор, с което той няма родствена връзка, разглеждано самостоятелно или във връзка с принципа на широко тълкуване на разпоредбите, целящи да осигурят свободното движение на работници, да се тълкува в смисъл, че е изпълнено и следователно дава право да се получи социалното предимство,
–
единствено поради брака или регистрираното съжителство между пограничния работник и родител на детето,
–
единствено поради общо жилище или местоживеене на пограничния работник и на детето,
–
единствено поради факта че пограничният работник поема какъвто и да е разход, който по принцип е в полза на детето, дори и този разход,
–
да покрива нужди, които не са за храна и за задоволяване на основни жизнени потребности,
–
да е направен към трето лице и само непряко да е в полза на детето,
–
да не е направен в изключителен или специален интерес на детето, а да е в полза на цялото домакинство,
–
да е само спорадичен,
–
да е в по-малък размер от издръжката на биологичните родители,
–
да е само незначителен с оглед на нуждите на детето,
–
единствено поради факта, че разходите се поемат от обща сметка на пограничния работник и на съпруга/та му или регистрирания му партньор, родител на детето, независимо от произхода на включените в нея средства,
–
единствено поради факта, че детето е на възраст под 21 години?
б)
При отрицателен отговор на първия въпрос, трябва ли условието за „осигуряване на издръжката“ да се тълкува в смисъл, че е изпълнено и следователно дава право да се получи социална придобивка, когато са налице две или повече от тези обстоятелства?
2.
Трябва ли условието за „осигуряване на издръжката“ на дете, от което произтича качеството на член на семейството по смисъла на разпоредбите на правото на Европейския съюз, изведено от практиката на [Съда] в рамките на свободното движение на работници и на получаването от пограничен работник на социално предимство, свързано с упражняването от него на дейност като заето лице в държава членка, в полза на детето на съпруга/та му или регистрирания му партньор, с което той няма родствена връзка, разглеждано самостоятелно или във връзка с принципа на широко тълкуване на разпоредбите, целящи да осигурят свободното движение на работници, да се тълкува в смисъл, че не е изпълнено и следователно не дава право да се получи социалното предимство,
–
единствено поради наличието на задължение за издръжка на родителите на детето, независимо,
–
дали това задължение за издръжка е определено по съдебен ред или чрез договор,
–
от размера, в който е определено това задължение за издръжка,
–
дали длъжникът действително е изпълнил това задължение за издръжка,
–
дали приносът на пограничния работник компенсира неизпълнение на задълженията на родител на детето,
–
единствено поради факта че детето периодично пребивава при другия родител при упражняване на правото на лични отношения с детето и правото на родителя да го взема в дома си или на алтернативно местоживеене или на друго условие?“.
18.
Писмени становища представят жалбоподателите в главните производства по всяко от съединените дела, CAE, чешкото правителство, както и Европейската комисия. Съдът решава да не провежда съдебно заседание за изслушване на устните състезания по тези дела.
IV. Анализ
19.
С двата си преюдициални въпроса, които според мен следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция моли Съда да изясни по същество тълкуването на понятието „осигуряване на издръжката“ на дете, изведено в практиката на Съда във връзка с тълкуването на член 45 ДФЕС, член 1, буква и) и член 67 от Регламент № 883/2004, както и на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, и по-специално в решение Caisse pour l’avenir des enfants.
20.
В настоящото заключение най-напред ще изложа някои общи съображения относно обстоятелствата от правна страна, които са в основата на съмненията на запитващата юрисдикция (раздел А), след което ще разгледам произхода, развитието (раздел Б), а след това обхвата на това понятие, както е изведено в практиката на Съда (раздел В). Накрая, за да се осигури еднакво прилагане на посоченото понятие, ще предложа да бъде установена презумпция, основана на общото жилище на пограничния работник и на детето на неговия съпруг или регистриран партньор (раздел Г).
А.
Общи съображения относно обстоятелствата от правна страна, които са в основата на съмненията на запитващата юрисдикция
21.
От прочита на настоящите преюдициални запитвания следва, че запитващата юрисдикция се основава на практиката на Съда в тази област, и по-специално на практиката, установена с решение Caisse pour l’avenir des enfants. Както посочих във въведението на настоящото заключение, настоящите дела следват логиката на делото, по което е постановено това решение, което се отнася и до реформата на системата за предоставяне на семейни обезщетения в Люксембург. В сила от 1 август 2016 г., тази реформа изменя Кодекса за социална сигурност, като изключва по-специално децата на съпруга(та) или партньора от определеното в член 270 понятие „член на семейството“ (
17
). По това дело Съдът е трябвало да определи дали разглежданата семейна добавка трябва да се изплаща на пограничния работник за детето на неговия съпруг, с което той няма родствена връзка (
18
).
22.
В това отношение, както самата запитваща юрисдикция подчертава, в решение Caisse pour l’avenir des enfants Съдът най-напред пояснява, че семейна добавка, свързана с упражняването от пограничен работник на дейност като заето лице в държава членка, представлява социално предимство (
19
) по смисъла на член 45 ДФЕС и на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 (
20
). На второ място, Съдът постановява, че член 1, буква и) и член 67 от Регламент № 883/2004 във връзка с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 и с член 2, точка 2 от Директива 2004/38 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат разпоредби на държава членка, съгласно които пограничните работници могат да получават семейна добавка, свързана с упражняването от тях на дейност като заето лице в тази държава членка, само в полза на собствените си деца, но не и за децата на своя съпруг, с които нямат родствена връзка, но осигуряват издръжката им, при положение че всички деца, живеещи във въпросната държава членка, имат право да получават тази добавка (
21
).
23.
Що се отнася до разглежданите понастоящем дела, според мен е важно да се уточни, че с преюдициалните си въпроси запитващата юрисдикция не поставя под въпрос изводите, направени в решение Caisse pour l’avenir des enfants, нито в съдебната практика, на която се основава Съдът в това решение (
22
). По-конкретно, от актовете за преюдициално запитване е видно, че тази юрисдикция няма съмнения, че основаното на пребиваването разграничение, установено с разглежданите в главните производства разпоредби, представлява непряка дискриминация, основана на гражданството (
23
). Напротив, въз основа на това посочената юрисдикция, изглежда, приема, че в посоченото решение Съдът поставя правото на пограничния работник да получава семейна добавка за детето на неговия съпруг или партньор, с което той няма родствена връзка, в зависимост от доказването, че отговаря на условието да осигурява издръжката на това дете (
24
).
24.
Всъщност несигурността на запитващата юрисдикция, изглежда, произтича от факта, че както е видно от актовете за преюдициално запитване и от писмените становища на страните, след решение Caisse pour l’avenir des enfants CAE вече не отказва автоматично предоставянето на разглежданата семейна добавка на непребиваващите в страната погранични работници за децата на техен съпруг или регистриран партньор. Тя обаче отказва предоставянето на тази добавка въз основа на стриктно прилагане на произтичащото от това решение понятие „осигуряване на издръжката“. Ето защо, тъй като запитващата юрисдикция счита, че това понятие е самостоятелно понятие на правото на Съюза, съмненията, които тази юрисдикция изпитва, се отнасят само до тълкуването, което следва да се предостави на посоченото понятие.
25.
Преди да представя на Съда предложения във връзка с поисканите от запитващата юрисдикция разяснения относно обхвата на тълкуването на същото понятие, ми се струва важно от съображения за яснота да изложа неговия произход и развитието му в практиката на Съда.
Б.
По произхода и развитието на тълкуването от Съда на понятието „осигуряване на издръжката“ на детето
26.
Както е известно, Съдът за първи път използва израза „осигуряване на издръжката“ в съдебната практика относно финансовата помощ за висше образование на децата на работниците мигранти. Всъщност изискването да продължава да се „осигурява издръжката“ на студента, е предоставило възможност да се установи необходимата връзка между работника и детето.
1. От решение Bernini до решение Depesme и др.: изискването за „осигуряване на издръжката“ на детето като необходима връзка между работника и детето
27.
Въпреки че през 80‑те години на миналия век Съдът вече се е произнесъл относно помощите за издръжка на учащите и за тяхното обучение (
25
), едва след решение Bernini, постановено през 1992 г., той установява изискването относно необходимостта от продължаване на „осигуряването на издръжката“ на дете при обучение извън приемащата държава членка. В това решение Съдът припомня, че работник мигрант може да се позовава на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 (
26
), за да получи предвидените в законодателството на тази приемаща държава членка социални обезщетения в полза на децата на местните работници. Като се основава на решение Lebon (
27
) обаче, Съдът уточнява, че за този работник това представлява социално предимство по смисъла на тази разпоредба „само доколкото той продължава да осигурява издръжката на своя низходящ“ (
28
).
28.
Следователно Съдът постановява, че когато работникът продължава да осигурява издръжката на детето, последното може да се позове на тази разпоредба, за да получи финансиране за обучение при същите условия, които се прилагат за децата на местните работници, и по-специално без да може да му бъде налагано допълнително условие относно пребиваването му на територията на съответната държава членка (
29
).
29.
По-късно в решения Meeusen (
30
), Комисия/Нидерландия (
31
) и Giersch и др. (
32
) Съдът припомня, че членовете на семейството на издръжка на работник мигрант се ползват непряко от равното третиране, предоставено на този работник, и следователно разглежданите в тези дела обезщетения, а именно стипендии за висше образование, могат да бъдат предоставени на посочения работник само когато той
продължава да осигурява издръжката на детето.
30.
За сметка на това в тези решения Съдът не определя понятието „осигуряване на издръжката“ на дете. Тези решения обаче позволяват да се разбере контекстът, в който се вписва това понятие. Всъщност Съдът е трябвало да определи дали ползването на разглежданите обезщетения от държавата, а именно стипендии за обучение, представлява за работника мигрант социално предимство по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68. Утвърдителният отговор на Съда на този въпрос обаче е поставен в зависимост от условие, а именно „работникът [да] продължава да осигурява издръжката на детето“ (
33
). Така, доколкото членовете на семейството на работник мигрант се ползват непряко от равното третиране, предоставено на този работник с тази разпоредба, това условие е продиктувано от необходимостта да се установи връзка на детето с посочения работник, за да се определи дали съответната държава членка е била длъжна да изплаща въпросното обезщетение предвид изискванията за равно третиране на работниците и за координация на системите за социална сигурност.
31.
В този контекст с решение Depesme и др. (
34
) е направена решителна стъпка в развитието на тази линия на съдебната практика. В делата, по които е постановено това решение, запитващата юрисдикция, като се позовава на решение Giersch и др., най-напред иска да се установи дали изразът „дете на пограничен работник“ обхваща децата на съпруга или признатия от националното право партньор на този работник. Като се основава на понятието „член на семейството“, предвидено в член 2, точка 2, буква в) от Директива 2004/38 (
35
), Съдът постановява, че под „дете на пограничен работник, което може да се ползва непряко от социалните предимства, [посочени в член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011], като финансирането на [висше] образование, предоставено от държава членка за децата на работници, упражняващи или упражнявали дейността си в тази държава“, следва да се разбира не само детето, което има родствена връзка с този работник, но и детето на съпруга(та) или на регистрирания партньор на посочения работник, когато последният осигурява издръжката на това дете (
36
).
32.
На второ място, по посочените дела запитващата юрисдикция иска да установи какво е отражението на размера на приноса на пограничния работник за издръжката на детето на съпруга(та) му върху правото на последното да получи финансова помощ за висше образование като разглежданата по същите дела (
37
). В отговор на тези съмнения Съдът обяснява, че качеството на член на семейството на пограничния работник, който е на издръжка от последния, произтича от фактическо положение. Съдът продължава разсъжденията си, като уточнява, от една страна, че става въпрос за член на семейството, чието подпомагане е осигурено от работника, без да е необходимо да се определят причините за прибягване до това подпомагане и без да се поставя въпросът дали съответният член на семейството може сам да се издържа посредством упражняване на платена трудова дейност. От друга страна, Съдът приема въз основа на решение Lebon (
38
), че това тълкуване произтича от принципа, че разпоредбите за свободното движение на работниците, което е една от основите на Съюза, трябва да се тълкуват широко (
39
).
33.
По-специално, държа да отбележа, че що се отнася до качеството на член на семейството на пограничен работник, който е на издръжка от последния, Съдът е постановил, и това трябва да се подчертае, че това качество може да произтича, когато става въпрос за случая на детето на съпруга(та) или на признатия партньор на този работник, от обективни обстоятелства, като наличието на общо жилище, което споделят работникът и студентът (
40
). Така Съдът е постановил, че изискването за „осигуряване на издръжка“ на дете произтича от фактическо положение, което трябва да се преценява от администрацията и евентуално от националните съдилища, без да е необходимо те да установяват причините за този принос, нито да изчисляват точния му размер (
41
).
34.
Отбелязвам, че независимо от липсата на точно определение, в точки 58, 60 и 64 от решение Depesme и др. (
42
) Съдът предоставя насоки, които позволяват да се очертаят границите на спорното понятие, на които ще се върна при разглеждането на неговия обхват (
43
).
2. Решение Caisse pour l’avenir des enfants: уникалност на понятието „член на семейството“ в правото на Съюза
35.
В решение Caisse pour l’avenir des enfants, чийто диспозитив бе припомнен по-горе (
44
), Съдът прилага към семейните добавки за децата на пограничните работници изложената в предходните точки съдебна практика (
45
). За разлика от делата, по които е постановена тази съдебна практика, това дело се отнася до дете, което към момента на настъпване на релевантните факти е непълнолетно (
46
). При това положение в решение Caisse pour l’avenir des enfants Съдът продължава да използва по-широкия израз„осигуряване на издръжка“, изведен в изложената по-горе съдебна практика относно стипендиите за висше образование, която включва и пълнолетните деца над 21‑годишна възраст, въпреки че, както Съдът е установил, според законодателя на Съюза за децата при всички случаи се предполага, че са „на издръжка“ до 21‑годишна възраст, както следва по-специално от член 2, точка 2, буква в) от Директива 2004/38 (
47
). По-нататък ще разгледам отново това обстоятелство, което според мен е важно в рамките на разглежданите понастоящем дела (
48
).
36.
По-конкретно, що се отнася до това понятие, Съдът, позовавайки се по-специално на решение Depesme и др., го използва като основен критерий, за да се установи дали съответната национална администрация е била длъжна да изплаща въпросната семейна добавка на пограничния работник по отношение на детето на неговата съпруга, с което той няма родствена връзка. Така, като се позовава на точка 64 от това решение, Съдът посочва, че изискването пограничният работник да осигурява издръжката на детето, произтича от фактическо положение, което трябва да се преценява от администрацията и евентуално от националните съдилища въз основа на представените от заинтересованото лице доказателства, без да е необходимо те да определят причините за този принос, нито да изчисляват точния му размер (
49
).
В.
По обхвата на понятието „осигуряване на издръжка“: значимостта на еднаквото прилагане
37.
Следва да се отбележи, че изразът „осигурява издръжката на дете“ е понятие, използвано като червена нишка в цялата съдебна практика, отнасяща се, от една страна, до финансовата помощ за висше образование на децата на работниците мигранти и пограничните работници и от друга страна, до семейните добавки за децата на тези погранични работници (
50
). Всъщност в практиката си Съдът се стреми да осигури еднакво тълкуване на това понятие, уточнявайки използваните от него критерии всеки път, когато прибягва до него, като същевременно се основава на принципа, че разпоредбите относно свободното движение на работници, което е една от основите на Съюза, трябва да се тълкуват широко (
51
).
1. По последиците, които следва да произтекат за настоящите дела от критериите, изведени от съдебната практика за целите на тълкуването на разглежданото понятие
38.
Анализът на съдебната практика дава възможност да се изведат някои основни критерии за тълкуване на понятието „осигуряване на издръжката“ на дете.
39.
На първо място, Съдът припомня, че за децата при всички случаи се предполага, че са на издръжка до 21‑годишна възраст, както следва по-специално от член 2, точка 2, буква в) от Директива 2004/38 (
52
). В това отношение Съдът е приел, че качеството на член на семейството на детето на съпруга(та) или на признатия партньор на пограничен работник, което е на издръжка от последния, може обективно да произтича от наличието на общо жилище между този работник и детето (
53
).
40.
На второ място, макар Съдът да е уточнил, че изискването пограничният работник да осигурява издръжката на детето, произтича от фактическо положение, което трябва да се преценява от администрацията и евентуално от националните съдилища въз основа на представените от заинтересованото лице доказателства, той също така многократно е подчертавал, че в рамките на тази преценка не е необходимо те да определят причините за този принос, нито да изчисляват точния му размер (
54
).
41.
В случая според мен няма никакво съмнение, първо, че описаното от запитващата юрисдикция стриктно прилагане от националната администрация на спорното понятие, довело до отказа да се предоставят разглежданите семейни добавки, не отчита критериите за тълкуване, изведени от Съда в неговата практика. Следователно стриктното прилагане на това понятие води до незачитане на равното третиране на пограничните работници, което не е съвместимо нито с член 45 ДФЕС, нито с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, като по този начин накърнява установения от Съда принцип на широко тълкуване на тези разпоредби (
55
).
42.
Второ, макар посоченото понятие да трябва да се тълкува в рамките на фактическо положение, което подлежи на преценка от администрацията и евентуално от националните съдилища, следва да се отбележи, че липсата на яснота на критериите за преценка би могла, от една страна, да бъде несъвместима с принципа на правна сигурност, доколкото подобна липса на яснота на критериите за преценка би увеличила затрудненията на потенциалните получатели на предимства да разберат обхвата на правата си. От друга страна, съответните работници биха били държани в състояние на несигурност относно възможностите, с които разполагат, за да се позоват на член 45 ДФЕС, както е конкретизиран с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, въпреки че спрямо тях задължително се прилага законодателството на държавата членка по месторабота (
56
).
43.
Трето, следва да се отбележи, че въпреки вече постановените от Съда решения, CAE продължава да среща трудности при определянето на обхвата на това понятие, както е използвано от Съда в неговата практика.
44.
Ето защо ми се струва уместно да разгледам накратко причините за тези трудности, за да разясня тази линия в съдебната практика.
2. По затрудненията на националните административни органи да осъзнаят обхвата на разглежданото понятие
45.
Държа да подчертая, че независимо от дадените от Съда разяснения, очевидно е, че за да се дадат насоки на административните органи и евентуално на националните съдилища, съдебната практика в известна степен продължава да е казуистична, когато става въпрос да се придаде конкретно значение на понятието „осигуряване на издръжка“ на дете като цяло, като се има предвид разнообразието от семейни структури, и по-специално в контекста на семейства с доведен родител като разглежданите в главните производства (
57
). Както се вижда от дванадесетте преюдициални запитвания, отправени от запитващата юрисдикция, за националните административни органи, като САЕ в случая, изглежда, не е лесно да осъзнаят обхвата на това понятие, когато следва да се установи дали в конкретен случай работник осигурява издръжката на детето на своя съпруг или регистриран партньор.
46.
За да бъда по-точен, ще посоча, че в настоящия случай такава трудност произтича от факта, че според CAE следва с оглед на практиката на Съда да се вземат предвид различни фактори, като например периодът на съвместно съжителство, качеството на отношенията, прякото осигуряване на издръжката на детето, въпросът за законното или действителното и непрекъснато пребиваване, условията за упражняване на родителските права или инвестициите на биологичните родители или на осиновителите.
47.
В това отношение трябва да призная, че за мен е трудно да открия сред тези критерии направените от Съда разяснения във връзка с обхвата на това понятие (
58
). Такъв по-специално е случаят с твърдението на националната администрация, че съгласно точка 52 от решение Caisse pour l’avenir des enfants обстоятелството, че биологичен родител плаща издръжка на детето, може да има отражение върху посоченото понятие.
48.
Аз не споделям тази гледна точка.
49.
Несъмнено съдържанието на точка 52 от посоченото решение е важно за разбирането на обхвата на същото понятие, но възприетото от CAE тълкуване не може да бъде прието. Всъщност в същото решение от акта за преюдициално запитване е видно, че биологичният баща на детето не плаща издръжка на майката на последното. Съдът е отбелязал това фактическо обстоятелство, за да подпомогне запитващата юрисдикция при преценката ѝ, без да се засягат проверките, които тя трябва да извърши, като стига до извода, че пограничният работник, който е съпруг на майката на това дете, осигурява издръжката на посоченото дете. Следователно тези констатации на Съда не могат да се разглеждат, от една страна, като целящи да се установи наличието на задължение за изплащане на издръжка от биологичния родител или осиновителя като релевантен критерий при преценката на фактическите обстоятелства, които дават възможност да се установи дали детето на съпруга(та) или на регистрирания партньор е на издръжка от пограничния работник. От друга страна, посочените констатации не могат да се разглеждат и като критерий, който позволява да се изключи, че този работник осигурява издръжката на същото дете. Следователно точка 52 от решение Caisse pour l’avenir des enfants не трябва да се разбира като указание, че спорното понятие трябва да се тълкува ограничително (
59
).
50.
В това отношение припомням, че Съдът вече е постановил, че качеството на член на семейството на издръжка не предполага право на издръжка. Той уточнява, че ако случаят беше такъв, събирането на семейството би зависило от националните законодателства, които са различни в различните държави, което би довело до нееднакво прилагане на правото на Съюза (
60
). Освен това отбелязвам още, че Съдът многократно е подчертавал, че за да се прецени дали пограничният работник „осигурява издръжката“ на детето, не е необходимо администрацията и националните съдилища да определят причините за този принос, нито да изчисляват точния му размер (
61
).
51.
При това положение ми се струва, че това понятие следва да се тълкува еднакво във всички държави членки. Ето защо с оглед на произхода и развитието на посоченото понятие в съдебната практика и за да се осигури еднаквото му прилагане, следва да се определи дали обективен критерий на привързване, изведен от практиката на Съда, би могъл да доведе до оборима презумпция, като по този начин допринесе за спазването на принципа на правна сигурност.
52.
Ето защо ще разгледам релевантността на такава презумпция в рамките на разглежданите понастоящем дела.
Г.
По презумпцията относно обхвата на понятието „осигуряване на издръжката“ на дете
1. Предварителни бележки относно произхода на оборима презумпция, изведена от обективен критерий на привързване
53.
В решение Depesme и др. Съдът очертава презумпцията относно обхвата на понятието „осигуряване на издръжка“ на дете.
54.
На първо място, от тази съдебна практика следва, че това понятие трябва да се тълкува широко. Така Съдът припомня, че при преценката на въпроса дали в даден случай пограничният работник осигурява издръжката на детето на своя съпруг или на регистрирания си партньор, административните органи и евентуално националните съдилища трябва да вземат предвид принципа, че разпоредбите за свободното движение на работници, което е една от основите на Съюза, трябва да се тълкуват широко (
62
).
55.
На второ място, това понятие трябва да отчита предвиденото в член 2, точка 2 от Директива 2004/38 определение за член на семейството. Така от посочената по-горе съдебна практика следва, че понятието „член на семейството“ на пограничен работник, ползващо се непряко от принципа на равнопоставеност съгласно член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, съответства на понятието „член на семейството“ по смисъла на член 2, точка 2, буква в) от Директива 2004/38, като това понятие включва съпруга или партньора, с когото гражданинът на Съюз е сключил регистрирано партньорство, преките низходящи, които са на възраст под 21 години или които са лица на издръжка, както и преките наследници на съпруга или партньора (
63
). В това отношение Съдът припомня, че според законодателя на Съюза за децата при всички случаи се предполага, че са на издръжка до 21‑годишна възраст, както следва по-специално от посочената разпоредба (
64
).
56.
На трето и последно място, от същата съдебна практика следва, от една страна, че качеството на член на семейството на пограничен работник, който е „на издръжка“ от последния, по отношение на детето на съпруга(та) или на признатия партньор на този работник, може да произтича обективно от наличието на общо жилище между този работник и детето (
65
), и от друга страна, че за да се прецени дали пограничният работник осигурява издръжката на това дете, изобщо не е необходимо да се определят причините за приноса на пограничния работник за издръжката на детето, нито да се изчислява точният му размер (
66
).
2. По оборимата презумпция, основана на общото жилище на работника и съответното дете
57.
С оглед на тези три обстоятелства ми се струва напълно уместно да се приеме, като се прилага mutatis mutandis решение Depesme и др. към настоящите дела, че е налице оборима презумпция, основана на наличието на общо жилище на пограничния работник и на детето на съпруга(та) или на регистрирания партньор. Както подчертава Комисията, признаци на стабилност могат да разкрият наличието на семейна общност, от която може да се установи, че пограничният работник осигурява издръжката на живеещото в домакинството му дете на неговия съпруг или на регистрирания му партньор. С други думи, с основание се предполага, че това дете се ползва непряко от разглежданите семейни добавки, когато пребивава в общото жилище и следователно живее в семейна общност с този работник. Общото жилище е достатъчно, за да възникне право на тези семейни добавки при същите условия като прилаганите за децата, които имат родствена връзка с работника, или намиращите се в сходно положение с децата, пребиваващи в държавата членка по месторабота (
67
).
58.
С оглед на това и предвид ежедневната реалност на рекомпозираните семейства, според мен е важно да се добавят три допълнителни аспекта.
59.
На първо място, тази презумпция би трябвало да обхваща както пълното (
68
), така и частичното (
69
) общо съжителство на пограничния работник и на детето на съпруга(та) или на регистрирания партньор.
60.
На второ място, посочената презумпция трябва да се прилага не само по отношение на ненавършилите пълнолетие деца, но и по отношение на пълнолетните лица, които не са навършили 21 години, нямат собствени доходи, живеят в домакинството на пограничния работник и отговарят и на критериите, предвидени в законодателството на държавата членка по месторабота — в случая, люксембургското законодателство — което урежда отпускането на разглежданата семейна добавка (
70
). При липсата на такова тълкуване в такива случаи би възникнала значителна правна несигурност.
61.
На трето и последно място, в хипотезата, при която въпреки факта, че пограничният работник и детето на неговия съпруг или на регистрирания му партньор живеят в общо жилище, този работник в действителност по никакъв начин не допринася за разходите, свързани с издръжката на това дете, администрацията на държавата членка, в която той упражнява дейност като заето лице, би трябвало да има възможност да откаже предоставянето на разглежданата семейна добавка (
71
).
3. По съвместимостта на презумпцията, основана на общото жилище, с правилата за предимство в случай на съвпадане по Регламент № 883/2004
62.
Следва да се отбележи, че презумпцията, основана на общото местоживеене, е съвместима с правилата за предимство в случай на съвпадане, предвидени в Регламент № 883/2004. Всъщност съгласно член 2, параграф 1 от този регламент наетите в Люксембург погранични работници, каквито са жалбоподателите в главните производства, както и техните семейства попадат в персоналния обхват на посочения регламент (
72
). Както е известно, за тях се прилага люксембургската схема за социална сигурност.
63.
Ето защо, като се имат предвид специфичният характер на семейните обезщетения и възможното съвпадане на правата на тези обезщетения в две държави членки, член 68 от същия регламент предвижда правила за предимство в случай на кумулиране, чиято цел е да се предотврати припокриването на обезщетенията за едно и също дете за едни и същи периоди (
73
). Следователно съгласно член 2, параграф 1 от Регламент № 883/2004 спрямо жалбоподателите в главното производство се прилага люксембургското законодателство в областта на семейните добавки само за разликата между размера на семейните добавки, дължими в Люксембург, и този, изплащан в държавата членка по пребиваването им. Става въпрос за механизма на „диференцираща добавка“, който съответства на изплащането на „най-големият размер на обезщетенията, предвидени от съответните законодателства“ по смисъла на член 68, параграф 1, буква б), точка i) от този регламент (
74
).
64.
При това положение, доколкото в законодателството на две държави членки са предвидени обезщетения на едно и също основание, наличието на общо жилище, което споделят детето на съпруга(та) или на регистрирания партньор и пограничният работник, би установило достатъчна връзка между това дете и този работник, за да се приеме, че именно държавата членка, в която последният упражнява дейност като заето лице — в случая, Люксембург — трябва да изплаща разглежданата семейна добавка.
65.
От всички изложени по-горе съображения следва, че понятието „осигуряване на издръжката“ на дете на съпруга(та) или регистрирания партньор на пограничен работник, използвано от Съда в съдебната му практика относно тълкуването на член 45 ДФЕС, член 1, буква и) и член 67 от Регламент № 883/2004, както и на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, трябва да се разбира в смисъл, че за това дете основателно се презумира, че се ползва непряко от разглежданите семейни добавки, когато пребивава в дома на работника и живее в семейна общност с него. Наличието на такова общо жилище дава право на семейна добавка, предвидена в държавата членка, в която посоченият работник упражнява дейността си като заето лице, при същите условия като прилаганите за децата, които имат родствена връзка с последния.
V. Заключение
66.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Cour de Cassation (Касационен съд, Люксембург), по следния начин:
„Понятието „осигуряване на издръжката“ на дете на съпруга(та) или регистрирания партньор на пограничен работник, използвано от Съда в съдебната му практика относно тълкуването на член 45 ДФЕС, член 1, буква и) и член 67 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност, както и на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 г. относно свободното движение на работници в Съюза, трябва да се разбира в смисъл, че за детето на съпруга(та) или регистрирания партньор на пограничния работник основателно се презумира, че се ползва непряко от разглежданите семейни добавки, когато пребивава в дома на работника и съответно живее в семейна общност с него. Наличието на такова общо жилище дава право на семейна добавка, предвидена в държавата членка, в която посоченият работник упражнява дейност като заето лице, при същите условия като прилаганите за децата, които имат родствена връзка с последния“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	С решение от 17 декември 2018 г.
(
3
)	Решение от 2 април 2020 г. (C‑802/18, наричано по-нататък решение Caisse pour l’avenir des enfants, EU:C:2020:269). В различен фактически контекст вж. решение от 16 май 2024 г., Hocinx (C‑27/23, наричано по-нататък решение Hocinx, EU:C:2024:404).
(
4
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82, и поправка в OB L 33, 2008 г., стр. 12).
(
5
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (ОВ L 141, 2011 г., стр. 1).
(
6
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56).
(
7
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 година относно мерки за улесняване на упражняването на правата, предоставени на работниците в контекста на свободното движение на работници (ОВ L 128, 2014 г., стр. 8).
(
8
)	В редакцията, приложима от 1 август 2016 г. — датата на влизане в сила на Закона от 23 юли 2016 г. за изменение на Кодекса за социална сигурност и на изменения Закон от 4 декември 1967 г. за данъка върху доходите и за отмяна на изменения Закон от относно бонуса за дете (Mémorial A 2016, стр. 2348, наричан по-нататък „Кодексът за социална сигурност“).
(
9
)	По дела C‑296/24 (Jouxy), C‑300/24 (Meyervibert), C‑304/24 (Barloup) и C‑305/24 (Choinquand) CAE отнема от SM, MY, LH и TB, които пребивават във Франция и работят в Люксембург, считано от 1 август 2016 г., правото на семейна добавка, получавана за родените от предходен брак деца на съответните им съпрузи PX, IX и MV. По дело C‑297/24 (Broslon) CAE отнема на CY, който пребивава във Франция и работи в Люксембург, правото на семейна добавка, получавана за роденото от предходен брак дете на съпругата му. По дело C‑301/24 (Pailvier) CAE отнема от AH, който пребивава във Франция и работи в Люксембург, правото на семейна добавка за двете родени от предходна връзка деца на регистрирания му партньор CJ. По дела C‑303/24 (Vochal) и C‑306/24 (Gonre) CAE отнема, считано от 1 август 2016 г., семейните добавки, получавани от BF и KN, които пребивават във Франция и работят в Люксембург, за децата на техните съпруги CG и PE, родени от предишна връзка. По дело C‑299/24 (Hicindt) САЕ отнема от OP, който пребивава в Белгия и работи в Люксембург, семейните добавки за роденото от предходен брак дете на съпругата му TD. По дела C‑298/24 (Caraneux) и C‑307/24 (Momeut) САЕ отнема, считано от 1 август 2016 г., от LK и NB, които пребивават в Белгия и работят в Люксембург, семейните добавки, получавани за двете родени от предходни бракове деца съответно на партньора (MF) и съпругата. По дело C‑302/24 (Prudnez) CAE отнема от AE, който пребивава в Германия и работи в Люксембург, считано от 1 август 2016 г., семейните добавки, получавани за детето на съпругата му от предишен брак.
(
10
)	Вж. решение от 26 февруари 1992 г. (C‑3/90, наричано по-нататък решение Bernini, EU:C:1992:89, т. 25 и 29).
(
11
)	Вж. решение от 8 юни 1999 г. (C‑337/97, EU:C:1999:284, т. 19).
(
12
)	Вж. решение от 14 юни 2012 г. (C‑542/09, EU:C:2012:346, т. 35).
(
13
)	Вж. решение от 20 юни 2013 г. (C‑20/12, наричано по-нататък решение Giersch и др., EU:C:2013:411, т. 39).
(
14
)	Вж. решение от 15 декември 2016 г. (C‑401/15—C‑403/15, наричано по-нататък решение Depesme и др., EU:C:2016:955, т. 58—60).
(
15
)	Точки 50 и 51 от това решение.
(
16
)	Точка 58 от посоченото решение.
(
17
)	Целесъобразно е да се припомни, че семейна добавка като посочената в член 269, параграф 1 от Кодекса за социална сигурност попада в материалното приложно поле на правото на Съюза като семейно обезщетение по смисъла на член 3, параграф 1, буква й) от Регламент № 883/2004 и като социално предимство по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011. От постоянната съдебна практика следва, че едно и също обезщетение може да попада едновременно в приложното поле на Регламент № 883/2004 и на Регламент № 492/2011. Вж. в това отношение решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 42—46 и цитираната съдебна практика). Относно приложимостта на член 3, параграф 1, буква й) и на член 67 от Регламент № 883/2004, както и на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 към факти като разглежданите в главното производство вж. решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 33—47 и 65—69 и цитираната съдебна практика). Относно връзката между тези регламенти вж. също заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по дело Комисия/Австрия (Индексиране на семейните обезщетения) (C‑328/20, EU:C:2022:45, т. 127). Вж. по-конкретно Fuchs, M., R. Cornelissen (eds.). EU Social Security Law - A Commentary on EU Regulations 883/2004 and 987/2009. C.H. Beck-Hart-Nomos. 2015, p. 28, par. 21, и Morsa, M. Sécurité sociale, libre circulation et citoyenneté européennes. Anthemis, 2012, p. 344 sq.
(
18
)	Напомням, че член 1, буква е) от Регламент № 883/2004 гласи, че „пограничен работник“ означава всяко лице, упражняващо дейност като заето или като самостоятелно заето лице в една държава членка и което пребивава в друга държава членка, в която се завръща по правило всекидневно или поне веднъж седмично. Член 1, буква щ) от този регламент предвижда, че „семейни обезщетения“ са всички обезщетения в натура или парични обезщетения, предназначени за покриване на семейни разходи, с изключение на плащанията за издръжка и специалните помощи при раждане на дете или осиновяване, посочени в приложение I“. Съгласно чл. 2, параграф 1 от посочения регламент той „се прилага към граждани на държава членка [или] [лица, които] пребивават в държава членка, които са или са били подчинени на законодателството на една или повече държави членки, както и към членовете на техните семейства и към преживелите ги лица“. Следователно съгласно тази разпоредба работници като жалбоподателите в главното производство попадат в материалното приложно поле на Регламент № 883/2004.
(
19
)	Относно понятието „социално предимство“ вж. по-специално решения от 31 май 1979 г., Even и ONPTS (207/78, EU:C:1979:144, т. 22), от 12 май 1998 г., Martínez Sala (C‑85/96, EU:C:1998:217, т. 25), и от 18 декември 2019 г., Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava и др. (C‑447/18, EU:C:2019:1098, т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 32 и т. 1 от диспозитива) Припомням, че съгласно член 7, параграф 1 от Регламент № 492/2011 „работник, който е гражданин на държава членка, не може поради своето гражданство да бъде третиран на територията на друга държава членка различно от работниците — нейни граждани по отношение на условията за наемане и условията на труд […]“. Параграф 2 от този член предвижда, че „[т]ой има право на същите социални и данъчни предимства, както работниците местни граждани“. Относно тази разпоредба вж. решения Caisse pour l’avenir des enfants (т. 26) и Hocinx (т. 26).
(
21
)	Решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 71 и т. 2 от диспозитива). Добре известно е, че гарантираното от член 45 ДФЕС свободно движение на работници в рамките на Съюза е една от основите на Съюза. По-специално, съгласно параграф 2 от посочения член свободното движение на работници „налага премахването на всякаква дискриминация, основаваща се на гражданство, между работниците от държавите членки, що се отнася до заетост, възнаграждение и други условия на труд“. В това отношение в точка 70 от решение Caisse pour l’avenir des enfants Съдът отбелязва, че член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 е особен израз, в специфичната област на предоставянето на социални предимства, на правилото за равнопоставеност, закрепено в член 45, параграф 2 ДФЕС, и трябва да се тълкува по същия начин като последната разпоредба. Вж. също решения Depesme и др., и от 18 декември 2019 г., Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava и др. (C‑447/18, EU:C:2019:1098, т. 39).
(
22
)	Вж. по-специално решение Depesme и др., както и цитираната в това решение съдебна практика.
(
23
)	Вж. в това отношение решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 54—64 и цитираната съдебна практика). По-специално, що се отнася до член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, в точка 56 от това решение Съдът припомня, че такова разграничение, основаващо се на местоживеенето, може да бъде по-неблагоприятно за гражданите на други държави членки, доколкото неживеещите в страната лица са най-често чужди граждани и следователно представлява непряка дискриминация, основана на гражданство, която може да се допусне само при условие че е обективно обоснована. Вж. също решения Giersch и др.; от 14 декември 2016 г., Bragança Linares Verruga и др. (C‑238/15, EU:C:2016:949, т. 43), и от 10 юли 2019 г., Aubriet (C‑410/18, EU:C:2019:582, т. 28).
(
24
)	Точка 12 от настоящото заключение.
(
25
)	Що се отнася до помощите за университетско обучение с професионална цел за лица, които са извършвали професионална дейност, вж. решение от 21 юни 1988 г., Lair (39/86, EU:C:1988:322, т. 21—24). Що се отнася до помощите за средно образование или след средно образование, завършено във висше техническо училище, вж. решение от 15 март 1989 г., Echternach и Moritz (389/87 и 390/87, EU:C:1989:130, т. 31—36).
(
26
)	Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (ОВ L 257, 1968 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11) Припомням, че текстът на член 7, параграф 2 от този регламент е възпроизведен в член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011. Освен това член 41, втора алинея от последния регламент гласи, че позоваванията на Регламент № 1612/68 се считат за позовавания на Регламент № 492/2011.
(
27
)	Решение от 18 юни 1987 г. (316/85, наричано по-нататък решение Lebon, EU:C:1987:302, т. 13). Според мен това е важно, за да се разбере добре произходът на спорното понятие. Всъщност Съдът е постановил, че „[к]огато работник, който е гражданин на държава членка, е работил на територията на друга държава членка и е упражнил правото си да остане там, неговите низходящи, които са навършили 21 години и вече не са на негова издръжка, не могат да се позовават на правото на равно третиране, гарантирано от правото [на Съюза], за да претендират право на социално обезщетение, предвидено от законодателството на приемащата държава членка […] Всъщност, в случая това право не представлява социално предимство за работника по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68, доколкото той вече не осигурява издръжката на своя низходящ“ (курсивът е мой). Отбелязвам, че детето по делото, по което е постановено решение Lebon, е било на възраст над 21 години към момента на настъпване на фактите. Припомням, че член 10, параграф 1, буква а) от този регламент предвижда, че низходящите на работника трябва да са на възраст под 21 години или да са на негова издръжка.
(
28
)	Решение Bernini (т. 25). Курсивът е мой.
(
29
)	Вж. решение Bernini (т. 23, 25, 27 и 29).
(
30
)	Решение от 8 юни 1999 г. (C‑337/97, EU:C:1999:284, т. 19). По делото, по което е постановено това решение, става въпрос за дете на пограничен работник. В това отношение следва да се отбележи, че в точка 21 от това решение Съдът подчертава, че „четвърто съображение от [Регламент № 1612/68, което предвижда] изрично, че правото на свободно движение трябва да бъде признавано „без дискриминация [на] постоянни и сезонни работници, както и [на] пограничните работници и [на] такива, които осъществяват дейност за извършване на услуги“, както и че член 7 от него се позовава безусловно на „работник, който е гражданин на държава членка“. Въз основа на това в решение [от 27 ноември 1997 г., Meints (C‑57/96, EU:C:1997:564, т. 50)], Съдът стига до извода, „че държава членка не може да поставя предоставянето на социално предимство по смисъла на посочения член 7, параграф 2 [от този регламент] в зависимост от условието получателите на предимството да пребивават на националната територия на тази държава“. Курсивът е мой. Вж. във връзка с това O’Leary, S. The curious case of frontier workers and study finance: Giersch. — Common Market Law Review, №o 51, 2014, 601—622, по-специално стр. 609, и Turmo, A. The pernicious influence citizenship rights on workers’ rights in the EU — The case of student finance. — Social Justice, Brexit and Other Challenges. Cambien, N., D. Kochenov, E. Muir (eds.). Brill/Nijhoff, 2020, 305—334.
(
31
)	Решение от 14 юни 2012 г. (C‑542/09, EU:C:2012:346, т. 34 и 35).
(
32
)	Точки 38 и 39 от това решение.
(
33
)	Вж. по-специално решение Giersch и др. (т. 38 и 39 и цитираната съдебна практика). По-специално в решение Bernini Съдът използва аналогична формулировка, а именно „работникът продължава да осигурява подкрепа за своя низходящ“.
(
34
)	Припомням, че преюдициалните запитвания, отправени в рамките на делата, по които е постановено решение Depesme и др., се вписват в контекста на измененията, внесени в люксембургското законодателство след решение Giersch и др. (т. 12—16).
(
35
)	Припомням, че законодателят на Съюза счита, че за „членове на семейството“ по смисъла на член 2, точка 2, буква в) от Директива 2004/38 трябва да се считат „преки[те] наследници [на гражданина на Съюза], които са на възраст под 21 години или които са лица на издръжка, както и такива, които са наследници на съпруга/съпругата или [регистрирания] партньор“. Вж. решение Depesme и др. (т. 51 и 57).
(
36
)	Що се отнася до единния характер на понятието „член на семейството“ в правото на Съюза, посочен в предходната бележка под линия от настоящото заключение, Съдът взема предвид, от една страна, развитието на законодателството на Съюза и факта, че член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 само възпроизвежда без изменения член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68, и от друга страна, съображение 1, член 1 и член 2, параграф 2 от Директива 2014/54. Последните разпоредби свидетелстват за волята на законодателя на Съюза да възпроизведе в член 2 от Директива 2004/38 понятието „член на семейството“, както е определено в практиката на Съда относно Регламент № 1612/68, който е отменен и заменен с Регламент № 492/2011. Вж. решение Depesme и др. (т. 46 и 47) и заключението на генерален адвокат Wathelet по съединени дела C‑401/15—C‑403/15 (EU:C:2016:430, т. 39—43).
(
37
)	Вж. решение Depesme и др. (т. 33).
(
38
)	Точки 21—23 от посоченото решение.
(
39
)	Вж. решение Depesme и др. (т. 58). Такова широко тълкуване се дължи на факта, че понятието „работник“ — както и понятието „дейност като наето лице“ — са от основно значение за определянето на приложното поле на една от гарантираните от Договора основни свободи. Вж. решения от 3 юни 1986 г., Kempf (139/85, EU:C:1986:223, т. 13), и от 3 юли 1986 г., Lawrie-Blum (66/85, EU:C:1986:284, т. 16).
(
40
)	Вж. решение Depesme и др. (т. 59 и 60). Вж. в това отношение заключението на генерален адвокат Wathelet по тези съединени дела (C‑401/15—C‑403/15, EU:C:2016:430, т. 67).
(
41
)	Depesme и др. (т. 64 и диспозитива).
(
42
)	Вж. точки 32 и 33 от настоящото заключение.
(
43
)	Вж. в това отношение точки 37—40, както и 53—56 от настоящото заключение. Вж. относно това понятие Jacqueson, C. Any news from Luxembourg? On student aid, frontier workers and stepchildren: Bragança Linares Verruga and Depesme. — Common Market Law Review, № 55, 2018, 901—922, по-специално стр. 917.
(
44
)	В това решение Съдът отбелязва, че семейна добавка като предвидената в член 269, параграф 1 от Кодекса за социална сигурност се отпуска на всички деца, живеещи в Люксембург, и на всички деца на неживеещите в страната работници, които имат родствена връзка с тях. Следователно тази добавка се предоставя без каквато и да е индивидуална и дискреционна преценка на личните нужди, въз основа на законово определено положение. Вж. в това отношение член 1, буква щ) от Регламент № 883/2004. Всъщност, както Съдът е подчертал, това обезщетение представлява обществен принос към семейния бюджет, чиято цел е да намали тежестите, свързани с издръжката на децата. Вж. решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 37—39). Вж. също решения от 14 юни 2016 г., Комисия/Обединено кралство (C‑308/14, EU:C:2016:436, т. 60), и от 21 юни 2017 г., Martinez Silva (C‑449/16, EU:C:2017:485, т. 22 и 23 и цитираната съдебна практика).
(
45
)	Вж. точки 27—34 от настоящото заключение. В такова транспониране няма нищо изненадващо: както подчертава генерален адвокат La Pergola в заключението си по дело Meeusen (C‑337/97, EU:C:1999:38, т. 19), стипендиите за обучение и семейните помощи всъщност са финансови помощи, предназначени за растежа, издръжката и възпитанието на децата.
(
46
)	Вж. решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 18). В това отношение ми се струва уместно да отбележа, че разглежданата по това дело и по настоящите дела семейна добавка се дължи „до месеца, през който детето навършва 18‑годишна възраст“. Въпреки това е възможно продължаване на изплащането на добавката до навършване на 25‑годишна възраст на детето, ако то следва курс на обучение, отговарящ на критериите, определени от релевантното люксембургско законодателство. Вж. в това отношение https://cae.public.lu/fr/allocations/majorite-de-l-enfant/que-devez-vous-savoir-/prolongement-jusqu-a-l-age-de-25-ans.html.
(
47
)	Вж. решение Depesme и др. (т. 62).
(
48
)	Вж. бележка под линия 68 и точка 60 от настоящото заключение.
(
49
)	Вж. решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 50 и 71).
(
50
)	Вж. бележка под линия 45 от настоящото заключение.
(
51
)	Вж. в това отношение точки 32 и 37 от настоящото заключение.
(
52
)	Вж. решение Depesme и др. (т. 62).
(
53
)	Вж. решение Depesme и др. (т. 59 и 60).
(
54
)	Решения Depesme и др. (т. 64 и диспозитив), както и Caisse pour l’avenir des enfants (т. 50 и 71).
(
55
)	В това отношение припомням, че в светлината на целта на Регламент № 883/2004, която е да се осигури координация между различните национални схеми, без да се организира обща схема за социална сигурност, Съдът е постановил, че макар лицата, които имат право на семейни обезщетения, да се определят съгласно националното право, това не променя факта, че държавите членки трябва да спазват правото на Съюза, в случая — разпоредбите относно свободното движение на работници — вж. решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 68 и 69).
(
56
)	Вж. в това отношение бележка под линия 18 от настоящото заключение. Подразбира се, че освен тази несъвместимост стриктното тълкуване на спорното понятие би създало положения, при които в рамките на едно и също домакинство пограничният работник, т.е. доведеният баща или доведената майка на детето на неговата или нейния съпруг(а) или регистриран партньор, би се ползвал от семейни добавки за полубрата или полусестра на това дете, но не и за посоченото дете. Този аспект вече е бил повдигнат от генерален адвокат Wathelet в заключението му по съединени дела Depesme и др. (C‑401/15—C‑403/15, EU:C:2016:430, т. 59—61).
(
57
)	Вж. в това отношение решение Hocinx.
(
58
)	Вж. точки 27—35 от настоящото заключение.
(
59
)	Вж. точка 37 от настоящото заключение.
(
60
)	Вж. решение Lebon (т. 21).
(
61
)	Вж. решения Depesme и др. (т. 64 и диспозитив), както и Caisse pour l’avenir des enfants (т. 50 и 71).
(
62
)	Вж. решения Lebon (т. 21—23) и Depesme и др. (т. 58).
(
63
)	Вж. в това отношение решения Depesme и др. (т. 51), както и Caisse pour l’avenir des enfants (т. 51 и цитираната съдебна практика). Вж. също бележка под линия 36 от настоящото заключение.
(
64
)	Вж. решение Depesme и др. (т. 62).
(
65
)	Вж. в този смисъл решение Depesme и др. (т. 59 и 60)
(
66
)	Решения Depesme и др. (т. 64 и диспозитив), както и Caisse pour l’avenir des enfants (т. 50 и 71).
(
67
)	Не предлагам на Съда да установи презумпция, основана на определението за „член на семейството“, съдържащо се в член 2, точка 2 от Директива 2004/38, според коeто децата на съпруга(та) или на регистрирания партньор, които са на възраст под 21 години, са на издръжка на пограничния работник, поради следните причини. От една страна, както вече посочих в точка 35 от настоящото заключение, струва ми се, че макар по силата на тази разпоредба да се презумира, че детето е на издръжка до навършване на 21‑годишна възраст, в практиката си Съдът е предпочел да използва по-широкия израз „осигуряване на издръжката“ (вж. цитираната съдебна практика в точки 13, 28—31 от настоящото заключение). От друга страна, по съображенията, изложени в точки 62—64 от настоящото заключение, считам, че за разлика от тази презумпция, основаната на общото жилище презумпция е съвместима с правилата за предимство в случай на съвпадане, предвидени в Регламент № 883/2004.
(
68
)	Тоест положението, при което детето пребивава през цялото време с пограничния работник, с когото няма родствена връзка.
(
69
)	Частичното общо съжителство се отнася по-специално до случаите на съвместно упражняване на родителските права между биологичните родители или осиновителите на детето. В тези случаи детето пребивава основно в дома на пограничния работник и един от неговите биологични родители или осиновители, като същевременно пребивава периодично при другия биологичен родител или осиновител, за по-ограничен период или за по-кратък престой в рамките на режим на лични контакти (като редуване през почивните дни или някои училищни ваканции) или по какъвто и да е друг начин. Освен това някои деца може да са загубили единия от родителите си или никога да не са го познавали.
(
70
)	В това отношение ми се струва важно да се отбележи, че в особения случай на пълнолетните лица на възраст под 21 години тази презумпция не може да промени установените от законодателството на държавата членка по месторабота условия за отпускане на детски добавки. По-специално, разглежданата семейна добавка по принцип се дължи до навършване на 18‑годишна възраст на детето с възможност за удължаване до навършване на 25‑годишна възраст, ако то следва курс на обучение, отговарящ на критериите, определени в релевантното люксембургско законодателство. Вж. във връзка с това бележка под линия 46 от настоящото заключение. Така, в случай че съответното пълнолетно дете на възраст под 21 години вече не е живяло с пограничния работник поради продължаването на „средното си образование или приравнено на него образование“ в друг град, този работник би трябвало да може да докаже въз основа на други обективни обстоятелства, че въпреки липсата на общо жилище продължава да осигурява издръжката на детето.
(
71
)	Може да става въпрос за изключителния случай, при който от преписката ясно се вижда, че въпреки наличието на общо жилище детето не живее в семейна общност с този работник. Например в особени случаи, при които 1) посоченият работник не участва в плащането на наема или не е собственик на къщата или апартамента, който споделя със своя съпруг или регистриран партньор и детето, и 2) не поема нито един от общите разходи на домакинството, било защото използва цялата си заплата за лични цели, било защото от споразуменията, установени от биологичните родители или осиновителите на детето, следва, че всички нужди на детето са изцяло задоволени.
(
72
)	Курсивът е мой. Вж. решение Caisse pour l’avenir des enfants (т. 41). Вж. също бележка под линия 18 от настоящото заключение.
(
73
)	Припомням, че член 68, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004 относно правилата за предимство в случай на натрупване гласи, че „[к]огато през време на един и същи период и за едни и същи членове на семейството се предвиждат обезщетения съгласно законодателството на повече от една държава членка, се прилагат […] правила[та] за предимство“. Така „в случай на обезщетения, платими от повече от една държава членка на едно и също основание, редът на предимство се урежда от следните допълнителни критерии: i) в случай на права, произтичащи от дейност като заето или като самостоятелно заето лице: мястото на пребиваване на децата, при условие че е налице такава дейност, и в допълнение, ако е необходимо, най-големият размер на обезщетенията, предвидени от съответните законодателства […]“. Курсивът е мой. От това следва по-специално, както обяснява Комисията, че ако пограничен работник, работещ в Люксембург, пребивава със съпругата си и нейното дете в Белгия, компетентният белгийски орган изплаща семейна добавка за детето на майка му. При това положение правилата на Люксембург се прилагат само ако изплащаната там семейна добавка е по-голяма от отпуснатата от Белгия и само за разликата.
(
74
)	Припомням, че член 68, параграф 2 от Регламент № 883/2004 предвижда, че „[в] случай на съвпадане на права, семейните обезщетения се предоставят в съответствие със законодателството, което е определено, че има предимство в съответствие с параграф 1. Правата на семейни обезщетения по силата на друго или други съответни законодателства се спират до размера, предвиден от първото законодателство и се предоставя диференцираща добавка, ако е необходимо, за сумата, надвишаваща този размер […]“. Вж. по-специално Morsa, M., op. cit., p. 352 sq.