62023CJ0364
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
12. juuni 2025 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Institutsioonidevaheline üleviimine – Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikli 8 alusel vaba ametikoha teatele vastuseks esitatud üleviimistaotlus – Selle taotluse rahuldamata jätmine – Kohustus võtta arvesse personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 ette nähtud eelisjärjekorda – Õigusnormide rikkumine – Põhjenduste vastuolulisus
Kohtuasjas C‑364/23 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 8. juunil 2023 esitatud apellatsioonkaebus,
ZR, esindaja: avocats A. Champetier ja S. Rodrigues,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO), esindajad: E. Lekan ja A. Lukošiūtė,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún (ettekandja), kohtunikud D. Gratsias, E. Regan, J. Passer ja B. Smulders,
kohtujurist: R. Norkus,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
olles 30. jaanuari 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
ZR palub oma apellatsioonkaebuses, et tühistataks Euroopa Liidu Üldkohtu 29. märtsi 2023. aasta otsus ZR vs. EUIPO (T‑400/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:169), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi nõudega tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) 8. septembri 2020. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata tema taotlus EUIPOsse üleviimiseks (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
I. Õiguslik raamistik
A. Määrus (EL) 2017/1001
2
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT 2017, L 154, lk 1) artikli 143 lõikes 1 on sätestatud, et „[EUIPO] töötajate suhtes kohaldatakse [Euroopa Liidu] ametnike personalieeskirju, [liidu muude teenistujate] teenistustingimusi ning liidu institutsioonide kokkuleppega personalieeskirjade ja teenistustingimuste rakendamiseks vastu võetud õigusnorme, ilma et see piiraks käesoleva määruse artikli 166 kohaldamist apellatsioonikoja liikmete suhtes“.
B. Personalieeskirjad
3
Liidu ametnike personalieeskirjade põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „personalieeskirjad“) on artiklis 1a sätestatud:
„1.   Käesolevate personalieeskirjade kohaldamisel tähendab „liidu ametnik“ iga isikut, kes on vastavalt käesolevatele personalieeskirjadele mõne liidu institutsiooni ametisse nimetava asutuse või ametiisiku otsusega nimetatud selle institutsiooni koosseisulisele ametikohale.
2.   Lõikes 1 toodud määratlust kohaldatakse samuti isikute suhtes, kelle on ametisse nimetanud liidu asutused (edaspidi „asutused“), kelle suhtes kohaldatakse kõnealuseid personalieeskirju nende asutamisaktide kohaselt. Kui käesolevates personalieeskirjades ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse asutuste suhtes käesolevate personalieeskirjade viiteid „institutsioonidele“.“
4
Personalieeskirjade artiklis 4 on sätestatud:
„Ametnikke nimetatakse ametisse ja edutatakse üksnes vaba ametikoha täitmiseks ja järgides käesolevaid personalieeskirju.
Institutsioon teatab vabast ametikohast oma töötajatele pärast seda, kui ametisse nimetav asutus või ametiisik on otsustanud, et koht tuleb täita.
Kui vaba ametikohta ei ole võimalik täita üleviimise, artikli 45a kohase ametisse nimetamise või ametialase edutamise teel, teatatakse sellest teiste institutsioonide töötajatele ja/või korraldatakse sisekonkurss.“
5
Personalieeskirjade artiklis 8 on sätestatud:
„Mõnda teise Euroopa Liidu institutsiooni lähetatud ametnik võib kuue kuu möödudes taotleda oma üleviimist sellesse institutsiooni.
Kui ametniku koduinstitutsioon ja institutsioon, kuhu ta on lähetatud, on mõlemad üleviimisega nõus, loetakse, et ametnik on töötanud kogu oma liidu teenistuskarjääri jooksul viimases institutsioonis. Sellise üleviimise korral ei saa ta rahalisi hüvitisi, mida ametnikul on vastavalt käesolevatele personalieeskirjadele õigus saada teenistuse lõppemise korral mõnes liidu institutsioonis.
[…]“.
6
Personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 on ette nähtud:
„Enne vaba ametikoha täitmist institutsioonis kaalub ametisse nimetav asutus või ametiisik kõigepealt:
a)
kas seda kohta on võimalik täita:
i)
üleviimise teel või
ii)
ametisse nimetamise teel vastavalt artiklile 45a või
iii)
ametialase edutamise teel
institutsiooni sees;
b)
kas teiste institutsioonide sama palgaastme ametnikud on esitanud üleviimistaotlusi ja/või
c)
kui vaba ametikohta ei olnud võimalik täita punktides a ja b nimetatud viisil, kas kaaluda kandidaadi valimist sobivate kandidaatide nimekirjast artikli 30 tähenduses, võttes vajaduse korral arvesse III lisa asjakohaseid sätteid sobivate kandidaatide kohta, ja/või
d)
kas korraldada institutsioonis sisekonkurss, mis on avatud üksnes ametnikele ja Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 2 määratletud ajutistele töötajatele;
või kas rakendada konkursimenetlust kvalifikatsioonide või katsete või nii kvalifikatsioonide kui ka katsete põhjal. […]
[…]“.
II. Vaidluse taust
7
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–13 ja selle võib kokku võtta järgmiselt.
8
Apellant, kes oli palgaastme AD 5 ametnik Euroopa Komisjonis, lähetati tema enda taotlusel EUIPOsse, kus ta töötas alates 16. septembrist 2013 ajutise teenistujana intellektuaalomandi assistendi ametikohal.
9
Apellant sõlmis 1. märtsil 2019 EUIPOga uue viieaastase lepingu, mille alusel ta töötas palgaastme AD 6 ajutise teenistujana intellektuaalomandi asjatundja ametikohal.
10
Märtsis 2020 avaldas EUIPO asutuse sees osalemiskutse, mille eesmärk oli nimetada EUIPO ametnikeks ajutisi teenistujaid ja lepingulisi töötajaid iga‑aastase üleviimise raames (edaspidi „iga‑aastane üleviimine“). Osalemiskutses oli täpsustatud, et see on avatud kõikidele kutsealastele profiilidele, sh intellektuaalomandiga seotud profiilidele. EUIPO märkis selles, et ametisse nimetav asutus analüüsib esitatud kandideerimisavaldusi, võttes arvesse teenistuse huve ja lähtudes järgmistest kriteeriumidest: i) keskse tähtsusega ametikohad või teadmised EUIPOs, ii) karjäär ja töötulemused EUIPOs, iii) olemasolevad võimalused ametikohtade loetelus, iv) mõju eelarvele ja v) lepingu järelejäänud kestus või reservnimekirjade järelejäänud kehtivusaeg (edaspidi „üleviimiskriteeriumid“).
11
Apellant vastas osalemiskutsele 31. märtsil 2020, taotledes personalieeskirjade artikli 8 alusel enda üleviimist EUIPOsse.
12
EUIPO avaldas 16. aprillil 2020 vaba ametikoha teate EXT/20/38/AD 6/Intellektuaalomandi asjatundja eesmärgiga koostada kandidaatide reservnimekiri, et täita intellektuaalomandi asjatundja ametikoht palgaastme AD 6 ajutise teenistuja töölevõtmisega (edaspidi „asutuseväline vaba ametikoha teade“).
13
Lisaks avaldas EUIPO 28. aprillil 2020 asutuse sees vaba ametikoha teate IM/FT&TA/20/47/AD/OD, mis oli mõeldud ametnikele või ajutistele teenistujatele palgaastmetel AD 5 – AD 8, et täita intellektuaalomandi asjatundja ametikoht (edaspidi „asutusesisene vaba ametikoha teade“).
14
Apellant esitas 12. mail 2020 vastuseks asutusesisesele vaba ametikoha teatele oma kandideerimisavalduse.
15
Ametisse nimetavale asutusele sama kuupäevaga saadetud e‑kirjas viitas apellant nimetatud teatele ning taotles personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel EUIPOsse üleviimist vastavalt personalieeskirjade artiklitele 8 ja 29 (edaspidi „vaidlusalune taotlus“).
16
Ametisse nimetav asutus jättis selle taotluse 8. septembril 2020 vaidlusaluse otsusega rahuldamata.
17
EUIPO võttis 5. novembril 2020 tööle ajutise teenistuja, kes valiti välja pärast asutusevälise vaba ametikoha teate avaldamist.
18
Apellant esitas vaidlusaluse otsuse peale 8. detsembril 2020 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse, mis jäeti 22. märtsi 2021. aasta otsusega rahuldamata (edaspidi „kaebuse kohta tehtud otsus“).
III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
19
Üldkohtu kantseleisse 2. juulil 2021 saabunud hagiavaldusega esitas apellant hagi, milles ta palus tühistada vaidlusaluse otsuse ja vajalikus ulatuses kaebuse kohta tehtud otsuse.
20
Apellant esitas hagi põhjendamiseks kolm väidet. Esimese väite kohaselt on sisuliselt rikutud personalieeskirjade artikleid 4, 8, 29 ja 110 ning liidu ametnike karjääri järjepidevuse põhimõtet. Teise väite kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet. Kolmanda väite kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust, tehtud ilmne hindamisviga ja eiratud hoolitsemiskohustust.
21
Üldkohus lükkas need kolm väidet vaidlustatud kohtuotsuses tagasi ja jättis seega hagi täies ulatuses rahuldamata.
22
Täpsemalt leidis Üldkohus esimese väite analüüsimisel, et vaidlusalune taotlus tuleb kvalifitseerida personalieeskirjade artikli 8 esimesel lõigul põhinevaks üleviimistaotluseks, mitte asutusesisese vaba ametikoha teate peale esitatud kandideerimisavalduseks. Ta leidis samuti, et niisugust üleviimistaotlust ei saa pidada oma olemuselt taotluseks, mille eesmärk on täita vaba ametikoha teates mainitud vaba ametikoht, mistõttu ei pidanud EUIPO vaidlusaluse taotluse läbivaatamisel võtma arvesse ei personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti b ega artiklis 4 ette nähtud norme.
IV. Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
23
Apellant palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalune otsus ja kaebuse kohta tehtud otsus või kui see ei ole võimalik, suunata asi tagasi Üldkohtusse otsustamiseks ning
–
mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt.
24
EUIPO palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus tervikuna ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning
–
mõista apellatsioonimenetluse ja Üldkohtu menetlusega seotud kohtukulud välja apellandilt.
V. Apellatsioonkaebus
25
Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega, millega ta vastavalt vaidleb vastu kõigi kolme esimeses kohtuastmes esitatud väite tagasilükkamisele.
A. Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
1.
Poolte argumendid
26
EUIPO leiab, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, sest see põhineb peamiselt vaidlusaluse taotluse väidetaval vääral tõlgendusel Üldkohtu poolt, kes apellandi hinnangul kvalifitseeris selle ekslikult personalieeskirjade artikli 8 alusel esitatud üleviimistaotluseks, mitte asutusesisese vaba ametikoha teate peale esitatud kandideerimisavalduseks.
27
See argument ei ole piisavalt selge ja täpne, et Euroopa Kohus saaks teha oma kontrolli, kuna apellatsioonkaebuse aluseks olevad peamised asjaolud, millel apellatsioonkaebus põhineb, ei nähtu apellatsioonkaebuse tekstist piisavalt sidusalt ja arusaadavalt. Lisaks kujutab see argument endast katset tõlgendada uuesti vaidlusalust taotlust viisil, mis on ilmselgelt vastuolus toimikus tuvastatud asjaoludega.
28
Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud ülejäänud argumentide osas piirdub apellant Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentide kordamisega, täpsustamata õigusnormi rikkumist vaidlustatud kohtuotsuses.
29
Apellant väidab, et apellatsioonkaebus on vastuvõetav.
2.
Euroopa Kohtu hinnang
30
ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artikli 169 lõikest 2 tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, samuti seda nõuet konkreetselt põhjendavad õiguslikud argumendid, vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjasse puutuv väide vastuvõetamatu (12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA, C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, punkt 99 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Nendele nõuetele ei vasta ja tuleb seega vastuvõetamatuks tunnistada väide, mille raames esitatud argumendid ei ole piisavalt selged ja täpsed, et võimaldada Euroopa Kohtul teha õiguspärasuse kontrolli, eelkõige seetõttu, et peamised asjaolud, millele väide tugineb, ei nähtu piisavalt ühtselt ja arusaadavalt apellatsioonkaebuse tekstist endast, mis on selles osas sõnastatud ebaselgelt ja mitmeti mõistetavalt. Euroopa Kohus on samuti leidnud, et ilmselge vastuvõetamatuse tõttu tuleb läbi vaatamata jätta apellatsioonkaebus, millel puudub sidus struktuur, mis piirdub üldiste väidetega ja milles ei ole täpselt välja toodud need vaidlustatud kohtulahendi punktid, milles võib olla rikutud õigusnormi (12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA, C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, punkt 100 ja seal viidatud kohtupraktika).
32
Lisaks tuleneb ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, et Üldkohus on ainsana pädev ühelt poolt tuvastama faktilised asjaolud, välja arvatud juhul, kui sisulised vead tema tuvastustes tulenevad talle esitatud toimiku materjalidest, ja teiselt poolt neid faktilisi asjaolusid hindama. Kui Üldkohus on aga faktid tuvastanud või neid hinnanud, on Euroopa Kohus pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifikatsiooni ja Üldkohtu poolt neist tuletatud õiguslikke tagajärgi (4. aprilli 2017. aasta kohtuotsus ombudsman vs. Staelen, C‑337/15 P, EU:C:2017:256, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
33
Käesoleval juhul tuleb kõigepealt märkida, et vaidlusaluse taotluse õigusliku kvalifitseerimise puhul on tegemist faktiliste asjaolude õigusliku kvalifitseerimise küsimusega ja vastavalt käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis viidatud kohtupraktikale võib Euroopa Kohus seda apellatsioonimenetluses kontrollida. Lisaks toob apellant vastupidi EUIPO väidetele välja mitu vaidlustatud kohtuotsuse punkti, eelkõige punktid 45–48 ja 60–64, mille puhul ta leiab, et selle õigusliku kvalifitseerimisega seoses rikkus Üldkohus õigusnorme või moonutas tõendeid, ning esitab arusaadavalt põhjendused, miks ta leiab, et see kohtuotsus tuleks tühistada.
34
Mis puutub peale selle EUIPO väitesse, et apellant kordab Üldkohtus juba esitatud väiteid ja argumente, siis tuleb tähele panna, et kui apellant ei nõustu sellega, kuidas Üldkohus on liidu õigust tõlgendanud või kohaldanud, võib esimeses kohtuastmes käsitletud õigusküsimusi apellatsioonimenetluses uuesti arutada. Kui apellant ei saaks oma apellatsioonkaebust Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentidega põhjendada, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Aeris Invest vs. komisjon ja SRB, C‑535/22 P, EU:C:2024:819, punkt 106 ja seal viidatud kohtupraktika).
35
Neil asjaoludel tuleb apellatsioonkaebus tunnistada vastuvõetavaks.
B. Esimene väide
36
Esimeses väites, mis jaguneb kolmeks osaks, heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane lükkas tagasi esimeses kohtuastmes esitatud esimese väite.
1.
Esimese väite esimene osa
a)
Poolte argumendid
37
Esimese väite esimeses osas ei nõustu apellant vaidlusaluse taotluse õigusliku kvalifitseerimisega Üldkohtu poolt ning heidab viimasele ette õigusnormide rikkumist personalieeskirjade artiklite 4, 8 ja 29 tõlgendamisel.
38
Ta leiab esiteks, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 45–48 tõendeid, kui ta leidis, et see taotlus ei ole mitte asutusesisese vaba ametikoha teate peale esitatud kandideerimisavaldus, vaid personalieeskirjade artiklil 8 põhinev üleviimistaotlus.
39
Teiseks on õiguslikul kvalifitseerimisel rikutud õigusnormi, kuna Üldkohus leidis ekslikult, et personalieeskirjade artikkel 8 ja artikkel 29 ei ole omavahel seotud.
40
Nimelt ei teinud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 absoluutselt vahet artikli 8 alusel toimuvatel institutsioonidevahelistel üleviimistel ja artikli 29 lõike 1 punkti b kohaselt pärast institutsioonidevahelise vaba ametikoha teate avaldamist toimuvatel üleviimistel.
41
Personalieeskirjade artikli 4 kohaselt tuleb aga kõikidest vabadest ametikohtadest teatada ning vabade ametikohtade täitmise viise reguleerib personalieeskirjade artikkel 29, mille hulgas on nimetatud üleviimist personalieeskirjade artikli 8 tähenduses. Artiklid 8 ja 29 ei reguleeri seega kahte erinevat menetlust.
42
Kolmandaks tõlgendas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 48 ja 61–63 personalieeskirjade artiklit 8 nii, et see on kohaldatav üksnes juhul, kui on esitatud üleviimistaotlus, ilma et oleks vaba ametikohta. Sellist olukorda ei saa aga olla, kuna see läheks vastuollu personalieeskirjade artikliga 4, mis nõuab, et oleks vaba ametikoht, kuhu ametniku võib üle viia.
43
Seega rikkus Üldkohus samuti õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64, et EUIPO ei pidanud vaidlusaluse taotluse läbivaatamisel arvesse võtma personalieeskirjade artiklit 4 ja artikli 29 lõike 1 punkti b.
44
Neljandaks viis vaidlusaluse otsuseni meelevaldne menetlus, nimelt iga‑aastane üleviimine, millega EUIPO hiilib kõrvale personalieeskirjade artiklist 29, võttes arvesse selliseid kriteeriume nagu töö tulemuslikkus või lepingu järelejäänud kestus, mis on asjakohased edutamise, mitte töölevõtmise puhul. Lisaks on see menetlus vastuolus ka personalieeskirjadega, kuivõrd seda ei kohaldata mitte ainult lähetatud ametnike suhtes, kes soovivad üleviimist, vaid ka isikute suhtes, kes soovivad, et neid reservnimekirjast tööle võetaks, samas kui viimati nimetatuid ei saa personalieeskirjade artikli 8 alusel tööle võtta, kuna nad ei ole ametnikud.
45
EUIPO väidab, et apellant ajab segi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 viidatud ja käesoleva kohtuotsuse punktis 40 nimetatud institutsioonidevahelise üleviimise kaks liiki, ning täpsustab, et iga‑aastase üleviimise eesmärk on luua struktuur personalieeskirjade artikli 8 kohaldamiseks EUIPOs ajutiste teenistujate või lepinguliste töötajatena juba töötavate teiste institutsioonide ametnike EUIPO ametnikena ametisse nimetamisel.
46
EUIPO väitel viitas apellant haldusmenetluses ning oma taotlustes esimeses kohtuastmes ja apellatsioonkaebuse raames süstemaatiliselt vaidlusalusele taotlusele kui „üleviimistaotlusele“. Apellatsioonkaebuses püüab ta aga väita, et vaidlusalune taotlus oli tegelikult asutusesisese vaba ametikoha teate peale esitatud kandideerimisavaldus, mis tähendaks Üldkohtu menetluses olnud hagi eseme muutmist ja seda, et ta esitab esimest korda Euroopa Kohtus argumendi, mida ta Üldkohtus ei esitanud, mistõttu on see argument vastuvõetamatu.
47
Isegi kui möönda, et vaidlusalune taotlus esitati personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 alusel, oli apellandi eesmärk siiski EUIPOsse üleviimine.
48
Igal juhul leidis Üldkohus õigesti, et EUIPO ei pidanud arvesse võtma personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti b ega artiklit 4, kuna asutusesisese vaba ametikoha teade avaldati personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti a alusel, et täita vaba ametikoht ametis juba töötava ametniku või ajutise teenistuja töölevõtmisega.
b)
Euroopa Kohtu hinnang
1) Vastuvõetavus
49
Tuleb meelde tuletada, et vastavalt kodukorra artikli 170 lõike 1 teisele lausele ei ole apellatsioonkaebuses lubatud muuta Üldkohtu menetluses olnud hagi eset. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses piiratud esimeses kohtuastmes arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Pool ei saa seega esitada esimest korda Euroopa Kohtus väidet, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, kuna see võimaldaks tal Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada vaidluse ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus (27. veebruari 2025. aasta kohtuotsus Lukoil vs. Registre de transparence jt, C‑223/24 P, EU:C:2025:129, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
50
Käesoleval juhul nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 56–58, et esimeses kohtuastmes esitatud hagi esimese väite teises osas väitis apellant sisuliselt, et vastavalt personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punktile b oli EUIPO kohustatud analüüsima vaidlusalust taotlust seoses vaba ametikohaga, mille ta kavatses täita pärast asutusesisese vaba ametikoha teate avaldamist. Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 43, heidab apellant aga apellatsioonkaebuse esimese väite esimeses osas Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta lükkas selle argumentatsiooni tagasi. Sellest järeldub, et vastupidi EUIPO väidetele ei ole apellant selles esimeses osas esitanud argumenti, mida Üldkohtus ei esitatud, ning see ei muuda Üldkohtu menetluses olnud hagi eset, mistõttu on see väiteosa vastuvõetav.
51
Järelikult on esimese väite esimene osa vastuvõetav.
2) Sisulised küsimused
52
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 leidis Üldkohus, et oma argumentidega, mille kohaselt tuleb personalieeskirjade artiklit 8 ja artikli 29 lõiget 1 kohaldada korraga, ajas apellant segi ühelt poolt artikli 8 alusel toimuvad institutsioonidevahelised üleviimised ja teiselt poolt pärast institutsioonidevaheliste vaba ametikoha teadete avaldamist toimunud institutsioonidevahelised üleviimised vastavalt artikli 29 lõike 1 punktile b.
53
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61 ja 62 leidis Üldkohus, et institutsioonidevahelise üleviimise taotlust, mis on esitatud artikli 8 esimese lõigu alusel, ei saa oma olemuselt pidada taotluseks, mille eesmärk on täita vaba ametikoha teates mainitud vaba ametikoht, ning järelikult ei saa vaidlusalune taotlus õiguspäraselt olla seotud vaba ametikohaga, mis on ette nähtud asutusesiseses vaba ametikoha teates.
54
Nii lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63 tagasi apellandi argumendi, mille kohaselt oli EUIPO personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti b alusel kohustatud võtma vaidlusalust taotlust arvesse asutusesisesele vaba ametikoha teatele vastuseks esitatud kandideerimisavalduste läbivaatamisel.
55
Viimasena lisas Üldkohus sama kohtuotsuse punktis 64, et EUIPO ei pea selle taotluse läbivaatamisel arvesse võtma ka personalieeskirjade artiklit 4, kuna artikli 29 lõike 1 punkt b ja artikkel 4 puudutavad teiste institutsioonide töötajatele vabadest ametikohtadest teatamist. Üldkohus järeldas sellest, et apellandi argumendid selle kohta, et EUIPO eiras artiklis 29 sätestatud eelisjärjekorda ja artiklis 4 ette nähtud norme, on tulemusetud.
56
Sellega seoses tuleb märkida, et personalieeskirjade artikli 8 esimesest lõigust nähtub, et liidu institutsiooni ametnik, kes on lähetatud teise institutsiooni, võib kuue kuu möödudes taotleda oma üleviimist sellesse institutsiooni.
57
Lisaks tuleneb personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punktidest a–c, et enne vaba ametikoha täitmist institutsioonis kaalub ametisse nimetav asutus kõigepealt, kas seda kohta on võimalik täita institutsiooni sees üleviimise teel, ametisse nimetamise teel vastavalt artiklile 45a või edutamise teel ning kas teiste institutsioonide sama palgaastme ametnikud on esitanud üleviimistaotlusi, ja/või kui vaba ametikohta ei olnud võimalik täita nimetatud viisil ja taotluste alusel, kas kaaluda kandidaadi valimist avaliku konkursi tulemusel koostatud sobivate kandidaatide nimekirjast.
58
Euroopa Kohus on leidnud, et artikli 29 lõikes 1 on loetletud järjestikused etapid, mida tuleb institutsioonis vaba ametikoha täitmisel järgida, ning ametisse nimetav asutus peab selles sättes loetletud töölevõtmise võimalusi eelisjärjekorras kaaluma. Nimetatud sättega eelistatakse seega institutsioonis juba töötavaid ametnikke teiste institutsioonide ametnikele ning viimati nimetatuid eelistatakse konkursi tulemusel koostatud sobivate kandidaatide nimekirja kantud isikutele (vt selle kohta 18. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Carbajo Ferrero vs. parlament, C‑304/97 P, EU:C:1999:152, punktid 29 ja 30 ning seal viidatud kohtupraktika).
59
Tuleb märkida, et mõistet „üleviimine“ personalieeskirjade artikli 8 tähenduses tuleb pidada võrdväärseks mõistega „üleviimine“ personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti b tähenduses.
60
Kuigi prantsuskeelses versioonis kasutatakse nendes sätetes vastavalt mõisteid transféré/transfert ja mutation, kasutatakse paljudes teistes keeleversioonides identseid või vähemalt väga sarnaseid mõisteid. See ei ole nii ainult nende sätete ingliskeelses versioonis, mis on menetluskeel (vastavalt transferred/transfer ja transfer), vaid ka nende sätete hispaaniakeelses (transferido/transferencia ja traslado), saksakeelses (Übernahme ja Übernahmeanträge), itaaliakeelses (trasferito/trasferimento ja trasferimento), hollandikeelses (over te gaan / overgang ja overgang), portugalikeelses (transferência ja transferência) või rumeeniakeelses (transferul/transfer ja transfer) versioonis.
61
Lisaks on Euroopa Kohus personalieeskirjade artiklis 7 sätestatud institutsioonisisese üleviimisega seoses varem leidnud, et üleviimisega on tegemist juhul, kui ametnik viiakse üle vabale ametikohale (vt selle kohta 24. veebruari 1981. aasta kohtuotsus Carbognani ja Coda Zabetta vs. komisjon, 161/80 ja 162/80, EU:C:1981:51, punkt 19, ning 21. mai 1981. aasta kohtuotsus Kindermann vs. komisjon, 60/80, EU:C:1981:115, punkt 12).
62
Sellest järeldub, et kui ametisse nimetav asutus avaldab vaba ametikoha teate pärast seda, kui ta on personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 alusel kindlaks teinud, et selleks, et tal oleks võimalik nimetada ametisse võimalikult võimekas, tulemuslikult töötav ja sõltumatu isik, on vaja laiendada töölevõtmise menetlust vähemalt personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punktis b ette nähtud taotlusteni, on ta kohustatud võtma eelnimetatud sätte alusel arvesse personalieeskirjade artikli 8 kohaselt esitatud institutsioonidevahelisi üleviimistaotlusi.
63
Tõsi, personalieeskirjade artikkel 8 käsitleb ametniku individuaalset olukorda ja annab talle õiguse taotleda üleviimist institutsiooni, kuhu ta on olnud vähemalt kuus kuud lähetatud. See ei tähenda siiski, et kui ametisse nimetav asutus on pidanud vajalikuks selleks, et tal oleks võimalik nimetada ametisse võimalikult võimekas, tulemuslikult töötav ja sõltumatu isik, laiendada töölevõtmise menetlust personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punktis a sätestatud võimalustest kaugemale, saaks see asutus jätta arvesse võtmata institutsioonidevahelise üleviimistaotluse, mis on esitatud artikli 8 alusel.
64
Nagu nähtub personalieeskirjade artikli 4 esimese lõigu sõnastusest, nimetatakse ametnikke ametisse üksnes vaba ametikoha täitmiseks. Järelikult, nagu väidab apellant, saab personalieeskirjade artikli 8 alusel ühest institutsioonist teise üleviimise korral ametniku üle viia üksnes vabale ametikohale selles institutsioonis, kuhu ta on lähetatud, sealhulgas ametikohale, millel ta lähetuse ajal ajutiselt töötab. Lisaks peab personalieeskirjade artikli 1a lõike 1 kohaselt vaba ametikoht, kuhu see ametnik üle viiakse, olema koosseisuline ametikoht. Vaba ametikoha täitmiseks peab aga ametisse nimetav asutus võtma arvesse personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 sätestatud eelisjärjekorda (vt selle kohta analoogia alusel 24. veebruari 1981. aasta kohtuotsus Carbognani ja Coda Zabetta vs. komisjon, 161/80 ja 162/80, EU:C:1981:51, punkt 19, ning 21. mai 1981. aasta kohtuotsus Kindermann vs. komisjon, 60/80, EU:C:1981:115, punkt 12).
65
On tõsi, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 õigesti meelde tuletas, et personalieeskirjad ei anna personalieeskirjade artikli 8 alusel õigust institutsioonidevahelisele üleviimisele.
66
Sellest artiklist nähtub siiski, et institutsiooni ametnikel, kes on vähemalt kuus kuud olnud lähetatud teise institutsiooni, on õigus taotleda oma üleviimist teise institutsiooni. Selle õiguse tõhususe tagamiseks on iga institutsioon, kellele esitatakse selline taotlus töölevõtmise menetluses, mida on laiendatud personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punktis a sätestatud võimalustest kaugemale, kohustatud seda asjaomase vaba ametikoha täitmiseks arvesse võtma ja läbi vaatama.
67
Seega, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61, et personalieeskirjade artikli 8 esimese lõigu alusel esitatud üleviimistaotlust ei saa oma olemuselt pidada taotluseks, mille eesmärk on täita vaba ametikoha teates mainitud vaba ametikoht, rikkus Üldkohus õigusnormi.
68
Järelikult on ka õigusvastased vaidlustatud kohtuotsuse punktid 62–64, mis põhinevad sellel ekslikul eeldusel.
69
Lisaks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 55, mõjutas käesoleva kohtuotsuse punktis 67 viidatud õigusnormi rikkumine ka vaidlusaluse taotluse õiguslikku kvalifitseerimist. Nimelt välistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40–48 sisuliselt, et vaidlusalust taotlust võiks arvesse võtta ja läbi vaadata kui personalieeskirjade artikli 29 lõikel 1 põhinevat asutusesisese vaba ametikoha teate peale esitatud kandideerimisavaldust, sest selle taotluse aluseks oli personalieeskirjade artikkel 8 ja Üldkohtu arvates ei saa nimetatud kahte sätet kohaldada korraga.
70
Kuna viimati nimetatud Üldkohtu hinnangus on rikutud õigusnormi, siis tuleb tõdeda, et vaidlusaluse taotluse õiguslikul kvalifitseerimisel on samuti rikutud õigusnormi, ilma et oleks vaja analüüsida, kas Üldkohus moonutas selle kvalifitseerimisega seoses tõendeid, nagu väidab apellant.
71
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimese väite esimese osaga nõustuda.
2.
Esimese väite kolmas osa
a)
Poolte argumendid
72
Esimese väite kolmandas osas märgib apellant, et ta väitis esimeses kohtuastmes, et iga‑aastasel üleviimisel puudub õiguslik alus, sellega rikutakse personalieeskirjade artikleid 4 ja 29 ning nimetatud üleviimise ja personalieeskirjade artikli 8 vahel puudub seos. Üldkohus vastas nendele argumentidele siiski vaid osaliselt, millega rikuti kaitseõigusi.
73
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69, et apellandi argumendid iga‑aastase üleviimise kohta ei ole asjakohased, kuna need puudutavad tema 31. märtsi 2020. aasta üleviimistaotlust, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 11, samas kui esimeses kohtuastmes esitatud hagi ese oli teine üleviimistaotlus, mis esitati pärast osalemiskutsele vastamiseks määratud tähtaega kõnesoleva üleviimise raames.
74
Ühelt poolt on see väide vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktiga 47 ja teiselt poolt põhineb see tõendite moonutamisel, kuna toimikust nähtub, et vaidlusalune otsus võeti vastu iga‑aastase üleviimise raames ja Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51, et „[vaidlusalusest] otsusest nähtub, et EUIPO vaatas vaidlusalust taotlust läbi üleviimiskriteeriumidest lähtudes“.
75
Seega leiab apellant, et tal on õigus vaidlustada iga‑aastase üleviimise menetlus, kuna seda kohaldati tema suhtes.
76
EUIPO väidab kostja vastuses vastu, et apellant piirdub Üldkohtus juba esitatud argumentide kordamisega, mistõttu on need vastuvõetamatud. Lisaks, kuna vaidlusalune taotlus esitati viitega asutusesisesele vaba ametikoha teatele, siis ei ole ükski iga‑aastase üleviimise vaidlustamiseks esitatud argument asjakohane.
b)
Euroopa Kohtu hinnang
1) Vastuvõetavus
77
Esimese väite kolmanda osa vastuvõetavuse kohta piisab, kui tõdeda, et apellant ei piirdu esimeses kohtuastmes juba esitatud väidete ja argumentide kordamisega, vaid heidab Üldkohtule eelkõige ette, et viimane ei analüüsinud kõiki argumente, mille apellant esitas talle iga‑aastase üleviimise vaidlustamiseks, ning et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on vastuolulised.
78
Õigusküsimuseks, mille võib apellatsioonkaebuses tõstatada, on nii küsimus, kas Üldkohus on muutnud apellandi esitatud erinevate nõuete ja väidete eset või sisu (vt selle kohta 7. juuni 2018. aasta kohtuotsus Ori Martin vs. Euroopa Liidu Kohus, C‑463/17 P, EU:C:2018:411, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika), kui ka küsimus, kas Üldkohtu otsuse põhjendused on vastuolulised (12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA, C‑587/21 P, EU:C:2024:1017, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
79
Sellest järeldub, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 34 viidatud kohtupraktikale on esimese väite kolmas osa vastuvõetav.
2) Sisulised küsimused
80
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 leidis Üldkohus, et ükski iga‑aastast üleviimist puudutav argument ei ole vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse kontrollimisel asjakohane, sest vaidlusalune taotlus esitati pärast osalemiskutsele vastamiseks määratud tähtaega kõnesoleva üleviimise raames.
81
Tuleb märkida, et nagu apellant väidab, on see järeldus vastuolus eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 esitatud järeldusega, mille kohaselt „[vaidlusalusest] otsusest nähtub, et EUIPO vaatas vaidlusalust taotlust läbi üleviimiskriteeriumidest lähtudes“, ning „vaidlusalune taotlus sisaldab palju viiteid nendele kriteeriumidele“, kusjuures need kriteeriumid töötati välja iga‑aastase üleviimise raames, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 10.
82
Järelikult on vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused selles osas vastuolulised.
83
Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 69, mille kohaselt „ükski iga‑aastast üleviimist puudutav argument ei ole [vaidlusaluse] otsuse õiguspärasuse kontrollimisel asjakohane“, on vastuolus selle kohtuotsuse punktiga 51, mille kohaselt „[vaidlusalusest] otsusest nähtub, et EUIPO vaatas vaidlusalust taotlust läbi üleviimiskriteeriumidest lähtudes“.
84
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimese väite kolmanda osaga nõustuda.
C. Teise väite esimene osa
1.
Poolte argumendid
85
Teises väites, mis jaguneb kolmeks osaks, heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane lükkas tagasi esimeses kohtuastmes esitatud teise väite.
86
Teise väite esimeses osas ei nõustu apellant sellega, et Üldkohus lükkas tagasi tema argumendid asutuseväliste kandidaatide ja üleviimist taotlevate ametnike ebavõrdse kohtlemise kohta põhjusel, et need argumendid põhinesid personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 ette nähtud eelisjärjekorra järgimata jätmisel.
87
Esiteks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76 ekslikult, et arvestades vaidlusaluse taotluse kvalifitseerimist „personalieeskirjade artikli 8 esimesel lõigul põhinevaks üleviimistaotluseks“, ei ole ükski argument artikli 29 lõike 1 rikkumise kohta asjakohane.
88
Teiseks vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 esitatud väitele, mille kohaselt ei saa ta ametnikuna, kes taotleb EUIPOsse üleviimist, samastada oma olukorda ajutiselt tööle võetud kandidaadi olukorraga, sest neile kahele olukorrale kohaldatakse kahte erinevat regulatsiooni, nimelt vastavalt personalieeskirju ja liidu muude teenistujate teenistustingimusi. Apellant leiab, et see seisukoht ei ole vastavuses asutusesisese vaba ametikoha teatega, mis on avatud nii ametnikele kui ka ajutistele teenistujatele.
89
EUIPO väidab, et oma teise väitega püüab apellant vaidlusalust taotlust uuesti tõlgendada, lugedes selle asutusesisese vaba ametikoha teate peale esitatud kandideerimisavalduseks, mille puhul on tegemist õigusvastase katsega vaadata uuesti läbi toimikus sisalduvad faktilised asjaolud ja tõendid, ning seetõttu tuleb see väide tunnistada vastuvõetamatuks.
90
Kõnealuse väite esimese osa kohta väidab EUIPO, et asutusesisest vaba ametikoha teadet ei oleks igal juhul saanud kohaldada sellesse ametisse lähetatud ametnike suhtes, see tähendab kohaldada olukorras, milles apellant oli.
2.
Euroopa Kohtu hinnang
a)
Vastuvõetavus
91
Selle kohta, et EUIPO hinnangul püüab apellant oma teise väitega vaidlusalust taotlust uuesti tõlgendada, lugedes selle asutusesisese vaba ametikoha teate peale esitatud kandideerimisavalduseks, mille puhul on tegemist õigusvastase katsega vaadata uuesti läbi toimikus sisalduvad faktilised asjaolud ja tõendid, piisab, kui tõdeda, et esimese väite hindamise raames esitatud põhjustel on apellandil õigus vaidlustada selle taotluse õiguslik kvalifikatsioon.
92
Järelikult on teine väide, sealhulgas selle esimene osa, vastuvõetav.
b)
Sisulised küsimused
93
Teise väite esimene osa puudutab seda, et Üldkohus lükkas tagasi apellandi argumendid, mille kohaselt viis personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 ette nähtud eelisjärjekorra järgimata jätmine asutuseväliste kandidaatide ja üleviimist taotlevate ametnike erineva kohtlemiseni.
94
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76 leidis Üldkohus sisuliselt, et ükski argument selle sätte võimaliku rikkumise kohta ei ole asjakohane, kuivõrd Üldkohtu menetluses olnud hagis paluti tühistada otsus, millega jäeti rahuldamata personalieeskirjade artikli 8 esimesel lõigul põhinev üleviimistaotlus, st vaidlusalune otsus, mitte tühistada otsus, millega lükati tagasi asutusesisesele vaba ametikoha teatele vastuseks esitatud apellandi kandideerimisavaldus.
95
Esimese väite esimese osa hindamise raames esitatud põhjustel tuleb tõdeda, et selle järelduse tegemisel on rikutud õigusnormi, kuna eelisjärjekord võib olla EUIPO poolt vaidlusaluse taotluse läbivaatamisel asjakohane.
96
Samadel põhjustel on rikutud õigusnormi ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79. Nimelt leidis Üldkohus selles punktis, et apellandi argument võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta ei ole põhjendatud, kuna apellandi ja selle kandidaadi olukord, kes võeti ajutiselt tööle pärast asutusevälise vaba ametikoha teate avaldamist, kuuluvad kahe erineva regulatsiooni kohaldamisalasse, st vastavalt personalieeskirjade ja liidu muude teenistujate teenistustingimuste kohaldamisalasse, mistõttu ei ole nende olukorrad võrreldavad.
97
Kui ametisse nimetav asutus on pidanud vajalikuks laiendada töölevõtmise menetlust personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punktis a sätestatud võimalustest kaugemale, siis kohaldatakse nii apellandi olukorras olevatele ametnikele kui ka koosseisulistele ametikohtadele ajutiste teenistujatena tööle võetud kandidaatidele personalieeskirjade III jaotise 1. peatüki sätteid, mille hulgas on ka artikli 29 lõige 1.
98
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teise väite esimese osaga nõustuda.
99
Järelikult, kuna esimese väite esimese ja kolmanda osaga ning teise väite esimese osaga nõustuti, tuleb ka apellatsioonkaebus rahuldada ja seega vaidlustatud kohtuotsus tühistada, ilma et oleks vaja teha otsust nende väidete teiste osade või kolmanda väite kohta.
VI. Menetlus Üldkohtus
100
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
101
Käesoleval juhul on see nii.
102
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 20 märgiti, põhjendas apellant oma hagi kolme väitega, millest esimese kohaselt on sisuliselt rikutud personalieeskirjade artikleid 4, 8, 29 ja 110 ning liidu ametnike karjääri järjepidevuse põhimõtet, teise väite kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet ning kolmanda väite kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust, tehtud ilmne hindamisviga ja eiratud hoolitsemiskohustust.
103
Esimeses väites leiab apellant muu hulgas, et EUIPO rikkus personalieeskirjade artiklit 29, jättes vaidlusaluse taotluse asutusesisese vaba ametikoha teatega seoses arvesse võtmata. Apellant lisab, et vaba ametikoha teates ei ole märgitud, et selle aluseks on artikli 29 lõike 1 punkt a, ega ole üldisemalt mainitud, millisel õiguslikul alusel see põhineb.
104
EUIPO vastab, et ta ei saanud vaidlusalust taotlust asutusesisese vaba ametikoha teate puhul arvesse võtta, kuna see puudutas EUIPO töötajate „asutusesisest liikuvust“ ning oli seega adresseeritud üksnes EUIPO ametnikele ja ajutistele teenistujatele, mitte teiste institutsioonide ametnikele, nagu apellant, kes on komisjoni ametnik.
105
Vaidlusalusest otsusest ja kaebuse kohta tehtud otsusest nähtub, et EUIPO jättis vaidlusaluse taotluse rahuldamata peamiselt põhjusel, et seda taotlust ei saa asutusesisese vaba ametikoha teatega seoses arvesse võtta, sest see teade avaldati personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti a alusel ning oli adresseeritud üksnes EUIPO ametnikele ja ajutistele teenistujatele, mitte teiste institutsioonide ametnikele, nagu apellant. EUIPO arvates saab vaidlusalust taotlust arvesse võtta üksnes seoses institutsioonidevahelise üleviimise teatega, mis avaldatakse personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti b alusel. Lisaks märkis EUIPO, et ta vaatas apellandi üleviimistaotluse läbi iga‑aastase üleviimise raames ja üleviimiskriteeriumidest lähtudes ning leidis, et apellandi üleviimine EUIPOsse ei ole teenistuse huvides, arvestades eelkõige vabade ametikohtade piiratud arvu. Asutusevälise vaba ametikoha teate kohta märkis EUIPO, et see ei ole vaidlusaluse taotluse hindamisel asjakohane, sest see puudutas ajutiste teenistujate töölevõtmist ja apellant juba töötas EUIPOs ajutise teenistujana.
106
Tuleb tõdeda, et nagu apellant väidab, ei ole asutusesiseses vaba ametikoha teates, mille koopia ta lisas esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusele, täpsustatud, millise personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti alusel see teade avaldati. Lisaks tuleneb selles teates sisalduvast viitest, mille kohaselt võisid kandideerida nii ametnikud kui ka ajutised teenistujad, et ametisse nimetav asutus oli seisukohal, et selleks, et tal oleks võimalik nimetada ametisse võimalikult võimekas, tulemuslikult töötav ja sõltumatu isik, on vaja laiendada töölevõtmise menetlust artikli 29 lõike 1 punktis a sätestatud võimalustest kaugemale.
107
Käesoleva kohtuotsuse punktist 69 nähtub, et sellises kontekstis oleks ametisse nimetav asutus pidanud vaidlusalust taotlust arvesse võtma ja läbi vaatama kui personalieeskirjade artikli 29 lõikel 1 põhinevat asutusesisese vaba ametikoha teate peale esitatud kandideerimisavaldust.
108
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 66, on institutsioonil, kellele esitatakse töölevõtmise menetluses, mida on laiendatud artikli 29 lõike 1 punktis a ette nähtud võimalustest kaugemale, personalieeskirjade artikli 8 alusel üleviimistaotlus, kohustus seda asjaomase vaba ametikoha täitmiseks arvesse võtta ja see läbi vaadata. Järelikult ei olnud ametisse nimetaval asutusel õigust jätta vaidlusalust taotlust rahuldamata põhjendusel, et algul oli apellant komisjoni ametnik.
109
Asjaolu, et ametisse nimetav asutus vaatas seda taotlust läbi eraldi menetluses, nimelt iga‑aastase üleviimise raames, ei saa viia teistsuguse järelduseni, seda enam, et üks alustest, mille ametisse nimetav asutus iga‑aastase üleviimise raames apellandi üleviimistaotluse rahuldamata jätmise põhjendamiseks esitas, oli vabade ametikohtade piiratud arv.
110
Järelikult tuleb hagi esimese väitega nõustuda ja vaidlusalune otsus tühistada, ilma et oleks vaja analüüsida hagi teisi väiteid.
111
Mis puudutab nõuet tühistada kaebuse kohta tehtud otsus „vajalikus ulatuses“, siis tuleb märkida, et kuna see otsus üksnes kinnitab vaidlusalust otsust, siis ei ole vaja konkreetselt selle nõude kohta otsust teha (vt selle kohta 21. veebruari 2018. aasta kohtuotsus LL vs. parlament, C‑326/16 P, EU:C:2018:83, punktid 36–39 ja seal viidatud kohtupraktika).
VII. Kohtukulud
112
Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
113
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
114
Kuna apellant on käesoleval juhul nõudnud kohtukulude väljamõistmist EUIPO‑lt ja viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb EUIPO kohtukulud jätta tema enda kanda ning mõista temalt välja apellandi kohtukulud käesolevas apellatsioonimenetluses ja esimeses kohtuastmes.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 29. märtsi 2023. aasta otsus ZR vs
. EUIPO (T‑400/21, EU:T:2023:169).
2.
Tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) 8. septembri 2020. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata ZRi 12. mai 2020. aasta taotlus, millega ta taotles vastavalt Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artiklitele 8 ja 29 enda üleviimist EUIPOsse.
3.
Jätta Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja ZRi kohtukulud käesolevas apellatsioonimenetluses ja esimeses kohtuastmes.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.