62014CC0113
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 20 aprilie 2016 (
1
)
Cauza C‑113/14
Republica Federală Germania
împotriva
Parlamentului European,
Consiliului Uniunii Europene
„Acțiune în anulare — Alegerea temeiului juridic — Tratatul FUE — Articolul 43 alineatele (2) și (3) — Organizarea comună a piețelor produselor agricole — Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 — Articolul 7 — Regulamentul (UE) nr. 1370/2013 — Articolul 2 — Măsuri privind stabilirea prețurilor — Praguri de referință — Prețuri de intervenție”
I – Introducere
1.
Suntem în anul 2016 după Hristos. Toată politica agricolă comună (PAC) este guvernată de procedura legislativă ordinară... Toată? Nu! Căci o dispoziție inflexibilă a Tratatului FUE referitoare la PAC rezistă încă acestei proceduri ordinare. Iar viața nu este ușoară pentru cei chemați să delimiteze domeniul de aplicare al acestei dispoziții (
2
).
2.
Tratatul de la Lisabona a modificat în mod fundamental regimul competențelor „orizontale” în materie de PAC. Dacă, înainte de 1 decembrie 2009, data intrării în vigoare a tratatului menționat, Consiliul Uniunii Europene era singurul competent să adopte măsuri, la propunerea Comisiei Europene și după consultarea Parlamentului European (
3
), Tratatul FUE prevede în prezent că Parlamentul European și Consiliul stabilesc, în conformitate cu procedura legislativă ordinară, organizarea comună a piețelor agricole, precum și celelalte dispoziții necesare pentru îndeplinirea obiectivelor politicii comune în domeniul agriculturii și pescuitului [articolul 43 alineatul (2) TFUE], în timp ce Consiliul, la propunerea Comisiei, adoptă printre altele măsuri privind stabilirea prețurilor [articolul 43 alineatul (3) TFUE].
3.
Această modificare a dat rapid naștere unui contencios între Comisie și Parlamentul European, pe de o parte, și Consiliu, pe de altă parte, cu privire la problema modalității de delimitare precisă a celor două temeiuri juridice (
4
).
4.
În prezenta cauză, care constituie cea de a treia cauză privind articolul 43 alineatele (2) și (3) TFUE, Republica Federală Germania a introdus o acțiune împotriva Parlamentului și a Consiliului pentru motivul că au adoptat o reglementare în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE în locul articolului 43 alineatul (3) TFUE (
5
). Aceasta solicită anularea articolului 7 din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 (denumit în continuare „Regulamentul unic OCP”) (
6
), adoptat potrivit procedurii legislative ordinare în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE, precum și anularea articolului 2 din Regulamentul (UE) nr. 1370/2013 (denumit în continuare „Regulamentul de stabilire”) (
7
), adoptat în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE.
5.
Prin urmare, Curtea va trebui să precizeze, încă o dată, condițiile în care măsurile, legislative sau de altă natură, în materie de agricultură sau de pescuit trebuie să fie adoptate potrivit procedurii legislative ordinare sau de către Consiliu singur.
6.
Importanța acestei probleme este considerabilă pe plan constituțional (
8
). Curtea va avea ocazia să reamintească instituțiilor politice că nu procedurile sunt cele care definesc temeiul juridic al unui act, ci temeiul juridic al unui act este cel care determină procedurile care trebuie urmate pentru adoptarea acestuia (
9
).
II – Cadrul juridic
A – Tratatul FUE
7.
Potrivit articolului 40 alineatele (1) și (2) TFUE:
„(1)   În vederea îndeplinirii obiectivelor [PAC], se instituie o organizare comună a piețelor agricole.
[…]
(2)   Organizarea comună […] poate include toate măsurile necesare pentru realizarea obiectivelor [PAC] și, în special, reglementarea prețurilor […]”
8.
Articolul 43 alineatul (2) TFUE prevede următoarele:
„Parlamentul European și Consiliul, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară și după consultarea Comitetului Economic și Social, stabilesc organizarea comună a piețelor agricole prevăzută la articolul 40 alineatul (1), precum și celelalte dispoziții necesare pentru îndeplinirea obiectivelor politicii comune în domeniul agriculturii și pescuitului.”
9.
Potrivit articolului 43 alineatul (3) TFUE:
„Consiliul, la propunerea Comisiei, adoptă măsurile privind stabilirea prețurilor, a taxelor, a ajutoarelor și a contingentelor, precum și privind stabilirea și repartizarea posibilităților de pescuit.”
B – Regulamentul unic OCP
10.
Potrivit considerentelor (2), (5), (10), (12) și (14) ale Regulamentului unic OCP:
„(2)
Prezentul regulament ar trebui să cuprindă toate elementele fundamentale ale organizării comune a piețelor produselor agricole.
[…]
(5)
În temeiul articolului 43 alineatul (3) din Tratatul [FUE], măsurile privind stabilirea prețurilor, a taxelor, a ajutoarelor și a contingentelor se adoptă de către Consiliu. În scopul clarității, în cazul în care se aplică articolul 43 alineatul (3) din Tratatul [FUE], prezentul regulament ar trebui să precizeze în mod explicit faptul că măsurile vor fi adoptate de Consiliu având ca temei juridic respectivul articol.
[…]
(10)
Pentru a stabiliza piețele și a garanta comunității agricole un nivel de viață decent, a fost elaborat un sistem diferențiat de sprijinire a piețelor în funcție de sectoare și au fost introduse scheme de sprijin direct, ținându‑se seama, pe de o parte, de necesitățile diferite ale acestor sectoare și, pe de altă parte, de interdependențele dintre sectoare. Măsurile menționate iau forma intervenției publice sau a unei plăți pentru depozitarea privată. Este în continuare necesar să se mențină măsurile de sprijinire a piețelor, care ar trebui totodată raționalizate și simplificate.
[…]
(12)
Din motive de claritate și transparență, ar trebui să se prevadă o structură comună pentru dispozițiile referitoare la intervenția publică, menținându‑se în același timp politica urmată în fiecare sector. În acest scop, este necesar să se facă distincție între pragurile de referință și prețurile de intervenție, iar acestea din urmă să fie definite. […]
[…]
(14)
Prețul de intervenție publică ar trebui să constituie un preț fix pentru anumite cantități în ceea ce privește anumite produse, iar în alte cazuri ar trebui să depindă de ofertare, reflectând practica și experiența din cadrul OCP [organizări comune ale piețelor] anterioare.”
11.
Articolul 7 din Regulamentul unic OCP, intitulat „Praguri de referință”, care figurează în partea „Dispoziții introductive” din regulamentul menționat, prevede:
„(1)   Se fixează următoarele praguri de referință:
(a)
pentru sectorul cerealelor, 101,31 EUR/tonă pentru stadiul de comercializare cu ridicata a mărfurilor livrate la depozite, înainte de descărcare;
(b)
pentru orezul nedecorticat, 150 EUR/tonă pentru calitatea standard astfel cum este definită la punctul A din anexa III, pentru stadiul de comercializare cu ridicata a mărfurilor livrate la depozite, înainte de descărcare;
(c)
pentru zahărul de calitate standard, astfel cum este definit la punctul B din anexa III, în privința zahărului neambalat, franco fabrică:
(i)
zahăr alb: 404,4 EUR/tonă;
(ii)
zahăr brut: 335,2 EUR/tonă;
(d)
pentru sectorul cărnii de vită și de mânzat, 2224 EUR/tonă pentru carcasele de bovine masculi din clasa de conformație/gradul de acoperire cu grăsime R3, astfel cum este prevăzut în grila utilizată în Uniune pentru clasificarea carcaselor de bovine cu vârsta de opt luni sau mai mult, menționată la punctul A din anexa IV;
(e)
pentru sectorul laptelui și al produselor lactate;
(i)
246,39 EUR pe 100 kg pentru unt;
(ii)
169,80 EUR/100 kg pentru lapte praf degresat;
(f)
pentru carnea de porc, 1509,39 EUR/tonă pentru carcasele de porc de calitate standard, definite în termeni de greutate și conținut de carne macră, astfel cum se stabilește în grila utilizată în Uniune pentru clasificarea carcaselor de porc menționată la punctul B din anexa IV, după cum urmează:
(i)
carcasele care cântăresc de la 60 la mai puțin de 120 kg: clasa E;
(ii)
carcasele care cântăresc de la 120 la 180 kg: clasa R;
(g)
pentru sectorul uleiului de măsline:
(i)
1779 EUR/tonă pentru ulei de măsline extra virgin;
(ii)
1710 EUR/tonă pentru uleiul de măsline virgin;
(iii)
1524 EUR/tonă pentru uleiul de măsline lampant cu două grade de aciditate liberă, această sumă fiind redusă cu 36,70 EUR/tonă pentru fiecare grad suplimentar de aciditate.
(2)   Pragurile de referință prevăzute la alineatul (1) sunt revizuite constant de Comisie, ținând seama de criterii obiective, în special în funcție de evoluția producției, a costurilor de producție, îndeosebi a costurilor factorilor de producție, precum și în funcție de tendințele piețelor. Dacă este cazul, pragurile de referință se actualizează în conformitate cu procedura legislativă ordinară având în vedere evoluțiile producției și ale piețelor.”
12.
Articolul 15 din acest regulament, intitulat „Prețul de intervenție publică”, prevede:
„(1)   Prețul de intervenție publică înseamnă:
(a)
prețul la care produsele sunt achiziționate în cadrul intervenției publice dacă acest lucru se face la preț fix sau
(b)
prețul maxim la care produsele eligibile pentru intervenția publică pot fi achiziționate, dacă acest lucru se face prin procedură de atribuire.
(2)   Măsurile de stabilire a nivelului prețului de intervenție publică, inclusiv valoarea majorărilor și a reducerilor, se adoptă de către Consiliu în conformitate cu articolul 43 alineatul (3) din Tratatul [FUE].”
C – Regulamentul de stabilire
13.
Potrivit considerentelor (2) și (3) ale Regulamentului de stabilire:
„(2)
Din motive de claritate și transparență, ar trebui să se prevadă o structură comună pentru dispozițiile referitoare la intervenția publică, menținându‑se în același timp politica urmată în fiecare sector. În acest scop, este important să se facă distincția între pragurile de referință prevăzute în Regulamentul [unic OCP], pe de o parte, și prețurile de intervenție, pe de altă parte, și să fie definite acestea din urmă. […]
(3)
Ar trebui să fie prevăzut nivelul prețului de intervenție publică la care se fac achizițiile la preț fix sau în cadrul unei proceduri de licitație, inclusiv cazurile în care poate fi necesară o ajustare a prețurilor de intervenție publică. […]”
14.
Articolul 1 din acest regulament, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:
„Prezentul regulament prevede măsuri de stabilire a prețurilor, a taxelor, a ajutoarelor și a contingentelor legate de organizarea comună unică a piețelor agricole instituită prin Regulamentul [unic OCP].”
15.
Articolul 2 din același regulament, intitulat „Prețurile de intervenție publică”, prevede:
„(1)   Nivelul prețului de intervenție publică:
(a)
pentru grâul comun, grâul dur, orz, porumb, orez nedecorticat și lapte praf degresat este egal cu prețul de referință respectiv stabilit la articolul 7 din Regulamentul [unic OCP] în cazul achiziționării la preț fix și nu depășește pragul de referință respectiv în cazul achiziționării prin procedură de licitație;
(b)
pentru unt este egal cu un procent de 90 % din prețul de referință stabilit la articolul 7 din Regulamentul [unic OCP] în cazul achiziționării la preț fix și nu depășește 90 % din pragul de referință respectiv în cazul achiziționării prin licitație;
(c)
pentru carnea de vită și mânzat nu depășește nivelul menționat la articolul 13 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul [unic OCP].
(2)   Prețurile de intervenție publică pentru grâul comun, grâul dur, orz, porumb și orez nedecorticat menționate la alineatul (1) se ajustează prin aplicarea de majorări sau reduceri prețurilor respective, pe baza principalelor criterii de calitate pentru produse.
(3)   Comisia adoptă acte de punere în aplicare prin care se stabilesc majorările sau reducerile prețurilor de intervenție publică ale produselor menționate la alineatul (2) din prezentul articol, în conformitate cu condițiile prevăzute la alineatul respectiv. Actele de punere în aplicare respective se adoptă în conformitate cu procedura de examinare menționată la articolul 15 alineatul (2).”
III – Istoricul cauzei
16.
Organizarea comună a piețelor agricole a fost codificată pentru prima dată în mod omogen și global prin Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 (
10
), pe baza articolului 37 din Tratatul CE.
17.
După intrarea în vigoare a Tratatului FUE, Comisia a prezentat, la 12 octombrie 2011, cinci propuneri de regulamente, ale Parlamentului European și ale Consiliului sau doar ale Consiliului, având ca obiect o reformă profundă a PAC. Printre aceste propuneri figura cea a unui regulament unic OCP al Parlamentului și al Consiliului. Această „propunere reformatoare” se întemeia pe articolul 43 alineatul (2) TFUE și cuprindea, la articolul 7, o dispoziție referitoare la stabilirea „prețurilor de referință”.
18.
În aceeași zi, Comisia a prezentat o Propunere de regulament al Consiliului privind măsuri pentru stabilirea anumitor ajutoare și restituții în legătură cu organizarea comună a piețelor produselor agricole, care se întemeia pe articolul 43 alineatul (3) TFUE.
19.
La 4 iulie 2012, Parlamentul a aprobat un raport al Comisiei pentru agricultură și dezvoltare rurală din cadrul acestuia, prin care constata, în expunerea de motive, că propunerea de regulament unic OCP al Comisiei aducea atingere prerogativelor conferite legiuitorului prin articolul 43 alineatul (2) TFUE și, din acest motiv, propunea „eliminarea tuturor dispozițiilor referitoare la articolul 43 alineatul (3) [TFUE]”.
20.
La 13 septembrie 2012, președinția Consiliului a transmis un document de lucru Comitetului special pentru agricultură, indicând că, în opinia sa, numai Consiliul trebuia să stabilească printre altele prețul de referință al produselor agricole care pot face obiectul intervențiilor publice, conform articolului 43 alineatul (3) TFUE. Potrivit rezumatului Consiliului (
11
), această poziție a fost adoptată de „majoritatea covârșitoare” a statelor membre cu ocazia următoarei reuniuni a Comitetului special pentru agricultură, la 17 septembrie 2012.
21.
Ulterior, Secretariatul general al Consiliului a prezentat, la 12 octombrie 2012, un proiect de regulament de stabilire care includea, pe lângă prețurile de intervenție, „prețurile de referință”. Acest proiect a fost adoptat de Comitetul special pentru agricultură al Consiliului la 5 noiembrie 2012.
22.
La 13 decembrie 2012 și la 12 martie 2013, președinția Consiliului a transmis versiunile consolidate ale proiectului de regulament unic OCP. Articolul 7 prima teză din aceste două proiecte făcea trimitere, în titlul său, la prețurile de referință, constatând în continuare că „măsurile privind stabilirea prețurilor de referință sunt adoptate de Consiliu în conformitate cu articolul 43 alineatul (3) [TFUE]”.
23.
La 13 martie 2013, Parlamentul a adoptat un amendament prin care a reintrodus integral prețurile de referință în articolul 7 din proiectul de regulament unic OCP.
24.
Între 11 aprilie și 26 iunie 2013, dezacordul instituțional a condus la peste zece trialoguri informale cu privire la viitorul regulament unic OCP. Spre sfârșitul etapei acestor trialoguri, Secretariatul general al Consiliului a transmis, la 4 iunie 2013, un raport din care se poate deduce că stabilirea prețurilor de referință rămânea un punct controversat. În cadrul ultimelor reuniuni trilaterale, Parlamentul European a indicat că nu va aproba pachetul de reformă a PAC în lipsa unor reglementări privind prețurile de referință în regulamentul unic OCP.
25.
La 21 iunie 2013, președinția Consiliului a prezentat un document de lucru în vederea pregătirii reuniunii din 24 și din 25 iunie 2013, care reflecta stadiul trialogurilor. Acest document includea „Reference prices”.
26.
La 25 iunie 2013, președinția Consiliului a transmis un addendum la documentul de lucru menționat, care relua punctele cu privire la care existau încă dezacorduri. În „Positions on Article 43(3) related provisions” cu privire la proiectul de regulament unic OCP, aceasta a propus, ca obiectiv de compromis („landing zone”), utilizarea noțiunii „prag de referință”.
27.
În noaptea de 25 spre 26 iunie 2013, după mai multe suspendări ale ședinței, o majoritate calificată din cadrul Consiliului a admis în cele din urmă cererea Parlamentului de a include prețurile de referință, denumite din acel moment „praguri de referință”, în articolul 7 din acest regulament. Totuși, guvernul german și cel al Regatului Unit nu s‑au pronunțat în favoarea acestei modificări a orientării generale, ci s‑au abținut.
28.
La 25 septembrie 2013, președinția Consiliului a transmis un document de lucru care cuprindea versiunea consolidată integrală a proiectului de regulament unic OCP. În această versiune, întregul proiect reflecta acordul la care se ajunsese în cadrul trialogurilor interne. Articolul 7 din versiunea consolidată a proiectului de regulament unic OCP nu mai era intitulat „Prețuri de referință”, ci „Praguri de referință”. Pe de altă parte, conținutul reglementării rămânea neschimbat.
29.
La 13 decembrie 2013, Secretariatul general al Consiliului a transmis delegațiilor o notă în care se preciza că „rezultatul negocierilor privind recurgerea la articolul 43 alineatul (3) TFUE se înscrie în cadrul compromisului global cu privire la reforma actuală a PAC și nu aduce cu nimic atingere poziției fiecărei instituții referitoare la domeniul de aplicare al acestei dispoziții, nici oricărei dezvoltări ulterioare în materie și, în special, jurisprudenței ulterioare a Curții de Justiție a Uniunii Europene”.
30.
În „Declarația Consiliului privind articolul 43 alineatul (3) [TFUE]” se preciza, cu privire la rezultatele negocierilor referitoare la PAC din cadrul trialogului din iunie 2013, că „Consiliul confirmă că decizia sa ca regulamentul unic OCP să prevadă aspecte care intră sub incidența articolului 43 alineatul (3) TFUE avea drept unic obiectiv, în împrejurările excepționale ale acestui trialog, să permită un compromis”.
31.
Guvernul german a declarat cu privire la acest aspect că, din diferite motive, nu poate susține unele dintre propunerile cuprinse în proiectul de regulament unic OCP. În opinia acestuia, în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE, revine exclusiv Consiliului, la propunerea Comisiei, competența de a adopta printre altele „măsurile privind stabilirea prețurilor”. Guvernul german a considerat că nu este acceptabilă înlăturarea acestei norme de repartizare a competențelor între instituțiile Uniunii și a anunțat că respinge, în consecință, această propunere de regulament.
32.
Prin urmare, la momentul votului privind adoptarea regulamentului unic OCP, care a avut loc la 16 decembrie 2013, guvernul german s‑a pronunțat împotriva adoptării, iar guvernul Regatului Unit s‑a abținut. Cu ocazia votului privind adoptarea regulamentului de stabilire, care a avut loc în aceeași zi, guvernul german și cel al Regatului Unit s‑au abținut. Cu această ocazie, Consiliul a „confirmat” în procesul‑verbal al ședinței sale că „decizia sa ca regulamentul unic OCP să prevadă aspecte care intră sub incidența articolului 43 alineatul (3) TFUE avea drept unic obiectiv, în împrejurările excepționale ale acestui trialog, să permită un compromis” și că „această decizie nu va afecta poziția pe care Consiliul va continua să o adopte în viitor pentru a apăra prerogativele care i‑au fost conferite în temeiul Tratatului de la Lisabona”.
IV – Procedura în fața Curții și concluziile părților
33.
Guvernul german solicită Curții anularea celor două dispoziții atacate, cu menținerea totodată a efectelor acestora până la intrarea în vigoare a reglementărilor adoptate pe baza temeiului juridic adecvat, și obligarea Parlamentului și a Consiliului Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată.
34.
În memoriul în apărare, Parlamentul solicită Curții să declare acțiunea inadmisibilă, în subsidiar, să respingă acțiunea și să oblige Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.
35.
Consiliul, la rândul său, lasă la aprecierea Curții hotărârea privind cererile principale ale guvernului german și, în plus, solicită Curții, în cazul în care admite aceste cereri, să mențină efectele dispozițiilor atacate până la intrarea în vigoare a dispozițiilor adoptate pe baza temeiului juridic adecvat și să oblige fiecare parte la suportarea propriilor cheltuielilor de judecată.
36.
Guvernul ceh și cel al Regatului Unit au intervenit în susținerea concluziilor guvernului german, în timp ce Comisia a intervenit în susținerea Parlamentului.
37.
Toate părțile menționate mai sus au participat la ședință, care a avut loc la 3 februarie 2016.
V – Analiză
A – Cu privire la admisibilitate
1. Principalele argumente ale părților
38.
Parlamentul și Comisia consideră că acțiunea ar trebui respinsă ca inadmisibilă pentru motivul că articolul 7 din Regulamentul unic OCP nu poate fi separat de restul actului. Potrivit Parlamentului, acest articol corespunde pe deplin obiectivelor regulamentului menționat și servește la atingerea obiectivelor acestuia. Astfel, substanța Regulamentului unic OCP ar fi modificată dacă articolul 7 din acesta ar fi anulat. În plus, articolul respectiv ar avea mai multe funcții în cadrul acestui regulament, care sunt legate de celelalte dispoziții ale regulamentului amintit.
39.
Guvernul german și guvernele interveniente, precum și Consiliul subliniază că nici Parlamentul și nici Comisia nu au demonstrat în ce modalitate și în ce măsură anularea articolului 7 din Regulamentul unic OCP ar putea modifica substanța acestui regulament, care numără peste 200 de dispoziții care acoperă toate aspectele și toate sectoarele PAC.
2. Analiză
40.
Anularea în parte a unui act al Uniunii nu este posibilă decât în măsura în care elementele a căror anulare este solicitată pot fi separate de restul actului. Această cerință de separabilitate nu este îndeplinită atunci când anularea în parte a unui act are ca efect modificarea substanței acestuia (
12
).
41.
Nici concepția de ansamblu a Regulamentului unic OCP, care abordează un evantai tematic mai degrabă eterogen, nici conținutul articolului 7 din regulamentul menționat sau relația dintre pragurile de referință și prețurile de referință (
13
) nu pledează în favoarea caracterului inseparabil al dispoziției atacate. Nu vedem niciun element esențial care să permită să se afirme că substanța Regulamentului unic OCP ar fi modificată în cazul în care dispoziția atacată ar fi anulată.
42.
Considerăm, prin urmare, că prezenta acțiune este admisibilă.
B – Cu privire la fond
1. Cererea de anulare a articolului 7 din Regulamentul unic OCP
a) Principalele argumente ale părților
i) Guvernul german
43.
Guvernul german afirmă că Parlamentul și Consiliul au adoptat articolul 7 din Regulamentul unic OCP pe baza unui temei juridic eronat. Dat fiind că, în cazul „prețurilor de referință”, redenumite în cele din urmă „praguri de referință”, era vorba despre o „măsură privind stabilirea prețurilor”, articolul 7 din Regulamentul unic OCP ar fi trebuit să se întemeieze obligatoriu pe articolul 43 alineatul (3) TFUE.
44.
În susținerea cererii de anulare, guvernul german face referire la regimul anterior de organizare comună a piețelor agricole, și anume cel rezultat din Regulamentul nr. 1234/2007, al cărui considerent (16) definea „prețul de referință” ca fiind un preț rezultat dintr‑o politică a Consiliului. În acest context, guvernul menționat observă că Regulamentul nr. 1234/2007 conferea în mod expres Consiliului competența de a modifica prețurile de referință. În plus, vechea organizare comună a piețelor agricole, precum și geneza Regulamentului unic OCP (și în special cea a articolului 7 din acesta) ar demonstra că sistemul măsurilor privind stabilirea prețurilor produselor agricole nu a fost modificat în esență și că prețurile sau pragurile de referință rămân „plasa de siguranță” a PAC. În schimb, tot potrivit guvernului german, includerea articolului 7 în Regulamentul unic OCP, precum și înlocuirea noțiunii „prețuri de referință” cu „praguri de referință” rezultă în urma unui compromis politic elaborat exclusiv pentru a preveni eșecul pachetului global al reformei PAC.
45.
Referindu‑se la modul de redactare a articolului 43 alineatul (3) TFUE, guvernul german subliniază că, potrivit acestei dispoziții, care nu face nicio distincție între prețuri în sens strict sau în sens larg, ci vorbește despre „măsuri privind stabilirea prețurilor” în general, toate elementele esențiale ale stabilirii prețurilor sunt de competența Consiliului. Dat fiind că articolul 7 din Regulamentul unic OCP stabilește o unitate monetară exactă pentru anumite produse agricole și că, ulterior, articolul 2 din Regulamentul de stabilire definește prețul de intervenție ca un anumit procent din „pragul de referință”, prețurile de intervenție și prețurile de referință sunt strâns legate de prețul pieței, iar articolul 7 din Regulamentul unic OCP reprezintă un element esențial al stabilirii prețurilor.
46.
Tot cu privire la obiectivele articolului 43 alineatul (3) TFUE, guvernul german arată că articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul unic OCP prevede că pragurile de referință sunt actualizate în funcție de evoluția producției și a piețelor, încredințând Comisiei sarcina de a examina în mod regulat prețul de referință și în special evoluția producției și tendințele pieței. Deși autoritatea normativă competentă trebuie, așadar, să reacționeze în mod rapid, flexibil și eficient la perturbările pieței, această reacție ar fi mult mai rapidă dacă Consiliul, care, spre deosebire de regimul „anterior Lisabonei”, nu mai trebuie nici măcar să consulte Parlamentul, era competent.
47.
În ceea ce privește raportul dintre alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE, guvernul german susține că articolul 43 alineatul (3) TFUE exclude, în cadrul domeniului său de aplicare, alineatul (2) sau, cel puțin, aceste două alineate se exclud reciproc. În orice caz, în opinia aceluiași guvern, nu ar exista nicio ierarhie între aceste două norme, care constituie două temeiuri juridice diferite și autonome.
48.
Pe de altă parte, guvernul german consideră că articolul 43 alineatul (3) TFUE ar fi complet golit de sens și și‑ar pierde, prin urmare, efectul util dacă articolul 43 alineatul (2) TFUE ar fi reținut drept temei juridic în prezenta cauză. În plus, principiul echilibrului instituțional al organelor Uniunii presupune ca fiecare dintre instituții să își exercite competențele cu respectarea competențelor celorlalte.
49.
Cu privire la jurisprudența Curții referitoare la alegerea temeiului juridic pentru adoptarea actelor juridice ale Uniunii, guvernul german consideră că, în prezenta cauză, toate elementele obiective care pot face obiectul unui control jurisdicțional indică faptul că articolul 43 alineatul (3) TFUE constituie singurul temei juridic pertinent. Utilizarea unui dublu temei juridic ar fi de asemenea exclusă în speță, dat fiind că dispozițiile prevăzute la alineatele (2) și, respectiv, (3) ale articolului 43 TFUE ar putea fi puse în aplicare independent unele de celelalte.
50.
În ceea ce privește argumentul Parlamentului European potrivit căruia din articolul 40 alineatul (2) TFUE reiese că, în exercitarea competențelor sale în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE, legiuitorul Uniunii este liber să adopte toate măsurile indicate la alineatul (2) al articolului 40 TFUE, inclusiv „reglementarea prețurilor”, guvernul german consideră că acest argument nu ține seama de existența articolului 43 alineatul (3) TFUE. Guvernul german afirmă că această interpretare ar face inutil articolul 43 alineatul (3).
ii) Consiliul și guvernele interveniente
51.
Consiliul, precum și cele două guverne interveniente susțin argumentele guvernului german. Cu titlu suplimentar, Consiliul susține, cu privire la articolul 294 alineatul (1) TFUE, că tratatele nu sprijină în niciun mod ipoteza potrivit căreia procedura legislativă ordinară ar prevala asupra dispozițiilor care prevăd adoptarea unor acte fără caracter legislativ. Guvernele interveniente adaugă că, în opinia lor, articolul 43 alineatul (3) TFUE constituie o lex specialis în raport cu măsurile mai ample prevăzute la articolul 43 alineatul (2) TFUE.
iii) Parlamentul și Comisia
52.
Parlamentul, susținut de Comisie, împărtășește opinia guvernului german potrivit căreia alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE constituie două temeiuri juridice distincte, chiar dacă există, astfel cum arată Parlamentul, o puternică relație contextuală între ele. Totuși, aceste două instituții susțin că articolul 43 alineatul (3) TFUE conferă Consiliului doar o competență foarte specifică, cu caracter executiv, de a stabili cuantumurile exacte și finale ale prețurilor. Orice altă măsură în afara acestei activități ar intra în domeniul de aplicare al articolului 43 alineatul (2) TFUE, ceea ce ar reieși din trimiterea de la această din urmă dispoziție la articolul 40 TFUE și din textul articolului 40 alineatul (1) și, a fortiori, alineatul (2) TFUE, care menționează explicit reglementarea prețurilor printre principalele elemente care pot constitui o organizare comună a pieței.
53.
Parlamentul deduce că „măsurile” pe care Consiliul le poate adopta în temeiul competenței conferite de articolul 43 alineatul (3) TFUE pot fi calificate drept „acte de punere în aplicare sui generis”. Potrivit acestuia, procedura nelegislativă prevăzută la articolul 43 alineatul (3) TFUE trebuie privită ca o excepție de la regula generală prevăzută la articolul 43 alineatul (2) TFUE. Comisia, în schimb, vede un raport ierarhic între alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE. Aceasta adaugă că legiuitorul european dispune de o putere de apreciere considerabilă referitor la ceea ce lasă executivului și că, în speță, nu ar fi fost săvârșită nicio eroare vădită în exercitarea respectivei puteri de apreciere a legiuitorului, chiar dacă articolul 43 alineatul (3) TFUE prevede o delegare explicită de competențe.
54.
În ceea ce privește obiectivul și conținutul articolului 7 din Regulamentul unic OCP, Parlamentul arată că acest obiectiv este identic – și, prin urmare, indisociabil de cel al Regulamentului unic OCP, și anume „institui[rea] unei organizări comune a piețelor pentru produsele agricole”. Potrivit Parlamentului și Comisiei, articolul 7 din Regulamentul unic OCP are rolul de dispoziție de bază în ceea ce privește regimul intervenției în organizarea comună a pieței. Pragurile de referință ar constitui, în calitate de „plasă de siguranță a PAC”, declanșatorul mecanismului de intervenție și al altor tipuri de măsuri de susținere a piețelor. În acest context, Comisia arată că pragurile de referință sunt, pe lângă prezenta cauză, luate în considerare în mai multe rânduri în Regulamentul unic OCP și în Regulamentul de stabilire, de exemplu pentru acordarea ajutoarelor pentru depozitare privată și pentru stabilirea restituțiilor la producție în sectorul zahărului.
55.
Referitor la denumirea „praguri de referință”, care, atât în Regulamentul nr. 1234/2007, cât și în cadrul negocierilor cu privire la reforma PAC, erau denumite „prețuri de referință”, Parlamentul menționează că titlul articolului 7 din Regulamentul unic OCP a fost modificat pentru a răspunde unei cerințe a Consiliului. Pentru Comisie, vechea denumire a „pragurilor de referință” era înșelătoare, întrucât „prețurile de referință” constituiau deja valori‑praguri care ghidau stabilirea prețurilor reale și aveau doar o funcție orientativă.
56.
În ceea ce privește referirea guvernului german la regimul anterior de organizare comună a piețelor, Parlamentul și Comisia consideră că guvernul trece sub tăcere faptul că Regulamentul nr. 1234/2007 a fost adoptat pe baza unui alt temei juridic, și anume articolul 37 CE.
57.
Cât privește argumentul guvernului german potrivit căruia efectul util al articolului 43 alineatul (3) TFUE ar fi compromis în cazul în care articolul 7 din regulament s‑ar putea întemeia pe articolul 43 alineatul (2) TFUE, Parlamentul consideră că adoptarea Regulamentului de stabilire ca atare este suficientă pentru a demonstra efectul util al articolului 43 alineatul (3) TFUE.
58.
Astfel, nici Parlamentul și nici Comisia nu consideră necesară o ajustare rapidă a pragurilor de referință în funcție de evoluția piețelor, care, în opinia guvernului german, ar impune o intervenție a Consiliului. Potrivit Parlamentului, cu toate că articolul 43 alineatul (3) TFUE urmărește să asigure o stabilire rapidă a prețurilor, iar respectiva misiune constituia, în istoria PAC, o cerință importantă, aceasta, fiind deja de domeniul trecutului, și‑a pierdut din ce în ce mai mult din importanță și practic a dispărut.
59.
În subsidiar, Parlamentul susține că, deși articolul 7 din Regulamentul unic OCP urmărea obiective prevăzute la alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE, dispoziția atacată ar fi în continuare validă dată fiind preponderența obiectivelor prevăzute la articolul 43 alineatul (2) TFUE.
b) Analiză
i) Reamintirea jurisprudenței generale a Curții în materia temeiului juridic
60.
Dintr‑o jurisprudență constantă reiese că alegerea temeiului juridic al unui act al Uniunii trebuie să se întemeieze pe elemente obiective, care pot fi supuse controlului jurisdicțional, printre care figurează în special scopul și conținutul actului (
14
). Contextul legislativ poate fi de asemenea luat în considerare (
15
). Nu procedurile sunt cele care definesc temeiul juridic al unui act, ci temeiul juridic al unui act este cel care determină procedurile care trebuie urmate pentru adoptarea acestuia (
16
). Dacă, prin analizarea unei măsuri, se dovedește că aceasta urmărește două finalități sau că are două componente și dacă una dintre aceste finalități sau componente poate fi identificată ca fiind principală, iar cealaltă nu este decât accesorie, actul trebuie să aibă un temei juridic unic, și anume temeiul impus de finalitatea sau de componenta principală ori preponderentă (
17
).
61.
Numai în cazul excepțional al unei măsuri care urmărește simultan mai multe obiective sau care are mai multe componente ce sunt legate în mod indisolubil, fără ca vreuna să fie accesorie în raport cu alta, Curtea a decis că, dacă astfel sunt aplicabile dispoziții diferite din tratat, o asemenea măsură poate să fie adoptată pe baza diferitor temeiuri juridice corespunzătoare (
18
). Totuși, Curtea a statuat deja că se exclude utilizarea unui dublu temei juridic atunci când procedurile prevăzute pentru cele două temeiuri juridice sunt incompatibile (
19
).
ii) Reamintirea jurisprudenței Curții în materie de temei juridic: articolul 43 TFUE
62.
Curtea a avut deja ocazia să se pronunțe cu privire la domeniile de aplicare ale alineatelor (2) și, respectiv, (3) ale articolul 43 TFUE în două cauze referitoare la politica comună în domeniul pescuitului.
63.
În prima cauză, în care a fost pronunțată Hotărârea din 26 noiembrie 2014, Parlamentul și Comisia/Consiliul (denumită în continuare „Hotărârea Venezuela”) (
20
), s‑a ridicat problema dacă, atunci când a adoptat în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE o decizie privind acordarea de posibilități de pescuit în largul coastei Guyanei Franceze navelor venezuelene (
21
), Consiliul a ales sau nu a ales temeiul juridic adecvat. Curtea a răspuns în sens negativ și a anulat, prin urmare, decizia Consiliului pentru lipsa competenței. Potrivit Curții, temeiul juridic adecvat era constituit de articolul 43 alineatul (2) TFUE și, prin urmare, de adoptarea actului în cauză potrivit procedurii legislative ordinare.
64.
Mai exact, Curtea a statuat că „adoptarea dispozițiilor prevăzute la articolul 43 alineatul (2) TFUE presupune în mod obligatoriu o apreciere referitoare la problema dacă ele sunt «necesare» pentru a putea fi îndeplinite obiectivele aferente politicilor comune reglementate de Tratatul FUE, astfel încât aceasta să implice o decizie politică care trebuie rezervată legiuitorului Uniunii. În schimb, adoptarea măsurilor […] conform articolului 43 alineatul (3) TFUE nu necesită o asemenea apreciere din moment ce astfel de măsuri au în principal un caracter tehnic și se consideră că sunt luate pentru executarea dispozițiilor adoptate în temeiul alineatului (2) al aceluiași articol” (
22
).
65.
Totuși, în Hotărârea Venezuela (
23
), Curtea s‑a abținut de la a defini mai detaliat ceea ce înțelegea prin „decizie politică” și prin măsuri care au „în principal un caracter tehnic”. Punem, în acest context, problema dacă aceste două noțiuni se exclud reciproc. De exemplu, cum ar trebui calificată o măsură care pare tehnică, însă are puternice implicații bugetare? Nu este vorba, în egală măsură, de o măsură care implică o „decizie politică”?
66.
În cea de a doua cauză, în care s‑a pronunțat Hotărârea din 1 decembrie 2015, Parlamentul și Comisia/Consiliul (denumită în continuare „Hotărârea Cod”) (
24
), Curtea a anulat un regulament al Consiliului de stabilire a unui plan pe termen lung pentru rezervele de cod (
25
), considerând că, încă o dată, Consiliul își depășise competențele atribuite prin articolul 43 alineatul (3) TFUE.
67.
În această hotărâre, Curtea a reiterat că articolul 43 alineatul (3) TFUE poate acoperi măsuri care nu se limitează la stabilirea și la repartizarea posibilităților de pescuit, atât timp cât aceste măsuri nu implică o alegere politică rezervată legiuitorului Uniunii ca urmare a caracterului lor „necesar” pentru îndeplinirea obiectivelor aferente politicii comune în domeniul pescuitului. Totuși, în loc să repete formularea potrivit căreia „adoptarea măsurilor privind stabilirea și repartizarea posibilităților de pescuit, conform articolului 43 alineatul (3) TFUE, nu necesită o asemenea apreciere din moment ce astfel de măsuri au în principal un caracter tehnic și se consideră că sunt luate pentru executarea dispozițiilor adoptate în temeiul alineatului (2) al aceluiași articol (
26
)”, Curtea a precizat că aceste acte nu trebuie confundate cu cele prevăzute la articolul 291 alineatul (2) TFUE și că, din acest motiv, dispoziția menționată nu furnizează nicio indicație cu privire la domeniul de aplicare al articolului 43 alineatul (3) TFUE (
27
).
68.
Ni se pare dificil ca măsurile adoptate în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE să se confunde cu „competențele de executare” în sensul articolului 291 TFUE (
28
). Totuși, considerăm că această precizare a Curții este necesară pentru a risipi orice posibilă confuzie între aceste două noțiuni. În aceeași ordine de idei, propunem evitarea pe viitor a oricărei referiri la actele de punere în aplicare în cadrul articolului 43 alineatul (3) TFUE.
69.
În plus, în Hotărârea Cod (
29
), Curtea a precizat că „alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE urmăresc finalități diferite și au, fiecare, un domeniu de aplicare specific, astfel încât pot fi utilizate separat pentru a constitui temeiul adoptării unor măsuri determinate (
30
) din cadrul [politicii comune în domeniul pescuitului], fiind stabilit că, atunci când adoptă acte în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE, Consiliul trebuie să acționeze cu respectarea limitelor competențelor sale, precum și, dacă este cazul, a cadrului juridic stabilit deja în aplicarea articolului 43 alineatul (2) TFUE” (
31
). Curtea a motivat această constatare prin contextul istoric, constatând că articolul 37 CE fusese înlocuit de articolul 43 alineatele (2) și (3) TFUE și că, din acest motiv, o eventuală paralelă între articolul 37 CE și articolul 43 TFUE trebuia apreciată luând în considerare alineatele (2) și (3) ale acestei din urmă dispoziții (
32
).
70.
Din hotărârile pronunțate de Curte până în acest moment reiese astfel că, deși actele adoptate în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE nu constituie acte legislative, acestea nu constituie nici simple măsuri de punere în aplicare, astfel cum prevede articolul 291 alineatul (2) TFUE. Majoritatea doctrinei consideră că aceasta este o competență autonomă sui generis (
33
), ca, de altfel, și avocatul general Kokott în Concluziile prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul (
34
).
71.
În plus, faptul că procedura prevăzută la articolul 43 alineatul (3) TFUE nu este calificată drept „procedură legislativă ordinară” nu are nicio incidență asupra raportului cu această din urmă procedură. Procedurile întemeiate pe alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE au fiecare un temei juridic autonom în tratat. Având în vedere modul clar de redactare a articolului 294 alineatul (1) TFUE, potrivit căruia procedura legislativă ordinară se aplică în cazul în care în tratate se face trimitere la aceasta, pare dificil de conceput ca – pe plan juridic – să se poată vorbi despre o procedură principală care ar prima, într‑un anumit mod, asupra celorlalte proceduri (
35
).
72.
În schimb, jurisprudența citată anterior nu permite să se răspundă la argumentul potrivit căruia temeiul juridic constituit de articolul 43 alineatul (3) poate fi utilizat numai după adoptarea unor măsuri în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE (
36
). Curtea nu a constatat că orice decizie autonomă care implică chiar și considerente politice intră în mod necesar sub incidența articolului 43 alineatul (2) TFUE (
37
).
73.
Potrivit înțelegerii noastre în ceea ce privește jurisprudența, articolul 43 TFUE conține două temeiuri juridice care se exclud reciproc.
74.
Acestea sunt considerațiile în lumina cărora este necesar să se examineze conținutul și obiectivele articolului 7 din Regulamentul unic OCP și să se stabilească dacă această dispoziție a fost adoptată în mod corect pe baza temeiului juridic constituit de articolul 43 alineatul (2) TFUE.
iii) Pragurile de referință prevăzute la articolul 7 din Regulamentul unic OCP intră în domeniul de aplicare al articolului 43 alineatul (3) TFUE?
75.
Articolul 7 din Regulamentul unic OCP, aflat în partea „Dispoziții introductive” a acestui regulament, este intitulat „Praguri de referință”. Alineatul (1) al articolului menționat stabilește praguri de referință în unitatea euro pe tonă sau euro pe 100 de kilograme pentru o serie de produse agricole. Aceste praguri sunt, potrivit alineatului (2) al acestuia, „revizuite constant de Comisie, ținând seama de criterii obiective, în special în funcție de evoluția producției, a costurilor de producție, îndeosebi a costurilor factorilor de producție, precum și în funcție de tendințele piețelor”. Același alineat prevede că, „[d]acă este cazul, [aceste praguri] se actualizează în conformitate cu procedura legislativă ordinară având în vedere evoluțiile producției și ale piețelor”.
76.
Totuși, Regulamentul unic OCP nu furnizează nicio definiție abstractă sau pur și simplu „politică” (
38
) a „pragurilor de referință”.
77.
Articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul unic OCP prevede că „prețul de intervenție publică” este prețul la care produsele sunt achiziționate în cadrul intervenției publice dacă acest lucru se face la preț fix [litera (a)] sau prețul maxim la care produsele eligibile pentru intervenția publică pot fi achiziționate dacă acest lucru se face prin procedură de atribuire [litera (b)]. Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul unic OCP prevede că „măsurile de stabilire a nivelului (
39
) prețului de intervenție publică, inclusiv valoarea majorărilor și a reducerilor, se adoptă de către Consiliu în conformitate cu articolul 43 alineatul (3) [TFUE]”. Considerentul (12) al Regulamentului unic OCP precizează că „este necesar să se facă distincție între pragurile de referință și prețurile de intervenție, iar acestea din urmă să fie definite”.
78.
Articolul 2 din Regulamentul de stabilire stabilește, la rândul său, un procent în raport cu fiecare produs căruia i‑a fost atribuit un prag de referință prin articolul 7 din Regulamentul unic OCP. Acest procent din pragul de referință constituie, așadar, prețul de intervenție.
79.
Regulamentul unic OCP și Regulamentul de stabilire mențin astfel structura și sistemul Regulamentului nr. 1234/2007 în ceea ce privește stabilirea în două etape succesive a unui preț de intervenție.
80.
Articolul 43 alineatul (3) TFUE face referire la „măsuri privind stabilirea prețurilor” (
40
).
81.
În limbajul comun, prin „preț” se înțelege raportul de schimb dintre un bun sau un serviciu și monedă (
41
). Potrivit acestei definiții, prețurile de intervenție stabilite de Regulamentul de stabilire reprezintă în mod incontestabil prețuri. În speță, valoarea exactă pornind de la care sunt achiziționate produsele rezultă în mod direct dintr‑o aplicare a prețurilor de referință la pragurile de referință.
82.
În ceea ce privește „pragurile de referință”, nu contează dacă acestea constituie sau nu constituie prețuri (
42
) odată ce constituie „măsuri privind stabilirea prețurilor”. Problema care se pune este, așadar, dacă „pragurile de referință” constituie „măsuri privind stabilirea prețurilor”.
83.
Trimiterea la predecesorul Regulamentului unic OCP, Regulamentul nr. 1234/2007, este utilă pentru elucidarea caracterului pragurilor de referință, anterior prețuri de referință. Mai întâi, considerentul (11) al Regulamentului nr. 1234/2007 afirma deja, cum este în prezent cazul considerentului (12) al Regulamentului unic OCP, coexistența prețurilor de referință și a prețurilor de intervenție. În continuare, considerentele (16) și (28) ale Regulamentului nr. 1234/2007, care nu mai figurează în Regulamentul unic OCP, descriau în mod abstract raportul dintre acești doi termeni și nu lăsau loc niciunei îndoieli cu privire la faptul că prețurile de referință erau foarte asemănătoare prețurilor, în sensul propriu al termenului. În lumina istoricului cauzei și a Hotărârilor Venezuela (
43
) și Cod (
44
), această noțiune trebuie interpretată, în opinia noastră, în sensul că cele trei considerente menționate mai sus ale Regulamentului nr. 1234/2007 includeau considerente politice referitoare la îndeplinirea obiectivelor PAC, în timp ce articolele 8 și 18 din același regulament prevedeau prețuri de referință și de intervenție, serveau la stabilirea prețurilor și constituiau, așadar, o măsură privind stabilirea prețurilor. În plus, în regimul anterior, articolul 2 alineatul (2) litera (c) definea, iar articolul 18 din Regulamentul nr. 1234/2007 stabilea prețurile de intervenție.
84.
În schimb, în prezent, articolul 15 din Regulamentul unic OCP este cel care definește prețurile de intervenție, în timp ce aceste prețuri sunt stabilite de Regulamentul de stabilire.
85.
Deși articolul 7 din Regulamentul unic OCP nu stabilește prețurile (finale) de intervenție, acesta prevede, pentru o varietate largă de produse agricole, valori calibrate aproape la cent care vor servi, potrivit logicii Regulamentului unic OCP, la a orienta Consiliul în vederea stabilirii unui preț de intervenție ulterior.
86.
Poziția articolului 7 din Regulamentul unic OCP în cadrul „dispozițiil[or] introductive” nu confirmă, în opinia noastră, argumentația Parlamentului și a Comisiei potrivit căreia pragurile de referință constituie un element esențial al organizării comune a piețelor agricole la care face referire articolul 43 alineatul (2) TFUE. În conformitate cu jurisprudența Venezuela și Cod, Regulamentul unic OCP ar trebui să prevadă normele de principiu privind organizarea comună a piețelor. Or, acest Regulament unic OCP nu definește în niciun caz pragurile de referință ca „element esențial” (
45
).
87.
În opinia noastră, este vorba mai degrabă despre un element esențial pentru stabilirea unui preț de intervenție, ceea ce implică faptul că Regulamentul unic OCP nu este locul adecvat pentru această dispoziție.
88.
Cât privește argumentul Comisiei potrivit căruia luarea în considerare a pragurilor de referință în alte câteva dispoziții ale Regulamentului unic OCP și ale Regulamentului de stabilire, pe lângă prețurile de intervenție, confirmă importanța politică și necesitatea pragurilor menționate în sensul articolului 43 alineatul (2) TFUE, este suficient să se constate că faptul că legiuitorul Uniunii face referire într‑un alt context la o anumită noțiune, în speță pragurile de referință, nu poate priva Consiliul de competențele conferite prin articolul 43 alineatul (3) TFUE.
89.
Prin urmare, nu există o legătură esențială între Regulamentul unic OCP și Regulamentul de stabilire în ceea ce privește prețurile de intervenție. Astfel cum am explicat mai sus, articolul 15 din Regulamentul unic OCP furnizează o definiție a prețurilor de intervenție, definiție care figurează de mult timp printre dispozițiile PAC. Prețurile de intervenție ca atare sunt stabilite de Regulamentul de stabilire.
90.
În schimb, considerentele Regulamentului unic OCP nu stabilesc, în opinia noastră, eventuala necesitate a pragurilor de referință și cu atât mai puțin a formei concrete pe care le‑o conferă articolul 7 din acest regulament, ca orientări politice pentru organizarea comună a pieței. În acest context, considerentele Regulamentului unic OCP se limitează la a constata, în considerentul (12), că „este necesar să se facă distincție între pragurile de referință și prețurile de intervenție, iar acestea din urmă să fie definite”, fără a confirma importanța prezumată, în sensul articolului 43 alineatul (2) TFUE, a adoptării acestor praguri de către legiuitorul european.
91.
În concluzie, integrarea pragurilor de referință în Regulamentul unic OCP nu pare a fi necesară în vederea îndeplinirii obiectivelor PAC. Dimpotrivă, este vorba despre o materie care ține de prerogativele Consiliului în cadrul competenței acestuia de determinare a măsurilor privind stabilirea prețurilor.
92.
Ansamblul considerațiilor de mai sus ne determină să calificăm stabilirea pragurilor de referință prevăzute la articolul 7 din Regulamentul unic OCP drept o „măsură privind stabilirea prețurilor” în sensul articolului 43 alineatul (3) TFUE.
93.
Trebuie subliniat, în plus, că nu este de competența legiuitorului, cu alte cuvinte Parlamentul și Consiliul, să definească întinderea articolului 43 alineatul (3) TFUE legiferând sau nu în cadrul articolului 43 alineatul (2) TFUE. Dacă situația ar fi aceasta, consecința ar putea fi, precum în speță, privarea articolului 43 alineatul (3) TFUE de efectul său util. Or, statele membre, în calitate de creatoare ale tratatelor, sunt cele care definesc domeniul de aplicare al acestui articol, iar nu instituțiile politice. Trebuie respins de asemenea argumentul invocat de Comisie potrivit căruia acest lucru face parte din procesul politic de negociere. Deși prezenta cauză pare a se prezenta drept un simplu contencios interinstituțional (
46
), acest proces este încadrat tocmai de competențele prevăzute de tratate. O interpretare diferită ar conferi, astfel, instituțiilor politice competența de a depăși cadrul stabilit de tratate.
94.
În sfârșit, dat fiind că cele două temeiuri juridice de la articolul 43 TFUE sunt distincte unul de celălalt, în sensul că se exclud reciproc, jurisprudența Curții citată anterior referitoare la alegerea temeiului juridic al unui act al Uniunii și la eventuala utilizare a unui dublu temei juridic (
47
) este lipsită de relevanță în prezenta cauză. Totuși, din această jurisprudență reiese cu claritate că se exclude utilizarea unui dublu temei juridic atunci când procedurile prevăzute pentru cele două temeiuri juridice sunt incompatibile (
48
).
iv) Concluzie
95.
Articolul 7 din Regulamentul unic OCP a fost adoptat pe baza unui temei juridic eronat. Acțiunea guvernului german ar trebui admisă, iar această dispoziție ar trebui anulată.
2. Cererea de anulare a articolului 2 din Regulamentul de stabilire
a) Argumentele părților
96.
Cu privire la articolul 2 din Regulamentul de stabilire, guvernul german arată că, din rațiuni de claritate și de securitate juridică, această dispoziție va trebui să fie de asemenea anulată în cazul anulării articolului 7 din Regulamentul unic OCP, dat fiind că, în lipsa acestei din urmă dispoziții, articolul 2 din Regulamentul de stabilire nu va putea nici să fie aplicat, nici să producă efecte. În plus, acest articol ar contribui, prin trimiterea la articolul 7 din Regulamentul unic OCP, la crearea unei false impresii că acesta are un temei juridic adecvat.
b) Analiză
97.
Astfel cum reiese deja cu claritate din modul de redactare a articolului 2 din Regulamentul de stabilire, această dispoziție nu cuprinde nicio valoare exactă pe care s‑ar putea baza intervenția publică pe piața agricolă. În schimb, acest articol asociază intervenția publică, pentru fiecare produs în cauză, unui raport specific dintre prețul pieței și valoarea furnizată de articolul 7 din Regulamentul unic OCP pentru acest produs. Anularea articolului 7 din Regulamentul unic OCP, pe care o propunem Curții, ar goli, așadar, complet articolul 2 din Regulamentul de stabilire de orice conținut aplicabil.
98.
În aceste condiții, din rațiuni de claritate și de securitate juridică, articolul 2 din Regulamentul de stabilire – care nu ar mai putea fi aplicat în urma anulării articolului 7 din Regulamentul unic OCP – ar trebui să fie de asemenea anulat.
3. Cererea de menținere a efectelor dispozițiilor atacate
a) Argumentele părților
99.
Guvernul german solicită Curții, în vederea protejării unor interese superioare, din rațiuni de protecție a încrederii exploatațiilor agricole, precum și, în general, din rațiuni de securitate juridică, să pronunțe, în conformitate cu articolul 264 al doilea paragraf TFUE, menținerea efectelor dispozițiilor atacate până la intrarea în vigoare a unor noi dispoziții adoptate pe baza temeiului juridic adecvat. Comisia susține această argumentație cu titlu subsidiar.
b) Analiză
100.
Curtea a abordat pe larg, în Hotărârile Venezuela (
49
) și Cod (
50
), condițiile menținerii, în temeiul articolului 264 al doilea paragraf TFUE, a anumitor efecte ale unei dispoziții anulate. Potrivit acestei jurisprudențe, având în vedere motive referitoare la securitatea juridică, efectele unui astfel de act pot fi menținute printre altele în cazul în care efectele imediate ale anulării sale ar avea consecințe negative grave pentru persoanele în cauză, iar legalitatea actului atacat este contestată nu din cauza finalității sau a conținutului său, ci din motive privind necompetența autorului acestuia sau încălcarea unor norme fundamentale de procedură. Aceste motive includ în special eroarea săvârșită în ceea ce privește temeiul juridic al actului contestat (
51
).
101.
Anularea cu efect imediat a celor două dispoziții atacate ar aduce atingere întregului sistem de intervenție publică, care constituie dintotdeauna, în mod incontestabil, un element esențial al PAC. Considerăm că nu este nici necesară, nici justificată provocarea unei întreruperi a sistemului de intervenție ca atare, care ar crea, cel puțin pentru câteva luni, o gravă incertitudine pentru agricultorii europeni.
102.
În plus, deși nici reclamanta, nici pârâții, nici Comisia sau guvernele interveniente nu au contestat legalitatea celor două dispoziții atacate din cauza finalității sau a conținutului acestora, nu vedem niciun obstacol în calea menținerii efectelor dispozițiilor menționate până la intrarea în vigoare, într‑un termen rezonabil, a unei noi reglementări adoptate pe baza temeiului juridic adecvat.
VI – Cu privire la cheltuielile de judecată
103.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În prezenta cauză, guvernul german a solicitat plata cheltuielilor de judecată, iar Parlamentul și Consiliul au căzut în pretenții.
104.
În temeiul articolului 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, statele membre și instituțiile care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. În consecință, Republica Cehă, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și Comisia ar trebui să suporte propriile cheltuieli de judecată.
VII – Concluzie
105.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
—
anulează articolul 7 din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului;
—
anulează articolul 2 din Regulamentul (UE) nr. 1370/2013 al Consiliului din 16 decembrie 2013 privind măsuri pentru stabilirea anumitor ajutoare și restituții în legătură cu organizarea comună a piețelor produselor agricole;
—
menține, în conformitate cu articolul 264 alineatul (2) TFUE, efectele articolului 7 din Regulamentul nr. 1308/2013 și ale articolului 2 din Regulamentul nr. 1370/2013 până la intrarea în vigoare, într‑un termen rezonabil, a unei noi reglementări adoptate pe baza temeiului juridic adecvat;
—
obligă Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată și
—
declară că Republica Cehă, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Pasionații de benzi desenate vor fi recunoscut o parafrază a textului aflat pe prima pagină a fiecărei aventuri a lui Asterix. Nu vom împinge mai departe comparația cu prezenta cauză.
(
3
)	Potrivit articolului 37 alineatul (2) al treilea paragraf CE: „Consiliul, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei și după consultarea Parlamentului European, poate să adopte regulamente, să emită directive sau să ia decizii, fără a aduce atingere recomandărilor pe care poate de asemenea să le facă.”
(
4
)	A se vedea Hotărârea din 26 noiembrie 2014, Parlamentul și Comisia/Consiliul (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400), precum și Hotărârea din 1 decembrie 2015, Parlamentul și Comisia/Consiliul (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
5
)	Trebuie precizat că, deși Consiliul se află în fața Curții în calitate de pârât, invocă în esență argumente similare cu cele ale reclamantei.
(
6
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului (JO 2013, L 347, p. 671).
(
7
)	Regulamentul Consiliului din 16 decembrie 2013 privind măsuri pentru stabilirea anumitor ajutoare și restituții în legătură cu organizarea comună a piețelor produselor agricole (JO 2013, L 346, p. 12).
(
8
)	A se vedea de asemenea în acest sens Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauzele conexate Parlamentul și Comisia/Consiliul (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:337, punctul 39).
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 19 iulie 2012, Parlamentul/Consiliul (C‑130/10, EU:C:2012:472, punctul 80).
(
10
)	Regulamentul Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole (JO 2007, L 299, p. 1); a se vedea, cu privire la istoricul acestui regulament, Hartig Danielsen, J., EU agricultural law, Kluwer Law International, Alpen aan den Rijn, 2013, p. 56.
(
11
)	A se vedea Consiliul, rezumatul din 28 septembrie 2012 al celei de a 1438-a reuniuni a Comitetului special pentru agricultură din 17 septembrie 2012, 13828/12, p. 5, nr. 1 (anexa A.2 la cererea introductivă).
(
12
)	A se vedea Hotărârea Comisia/Parlamentul și Consiliul (C‑427/12, EU:C:2014:170, punctul 16 și jurisprudența citată).
(
13
)	A se vedea analiza cu privire la fond din prezentele concluzii.
(
14
)	A se vedea în special Hotărârea din 26 martie 1987, Comisia/Consiliul (45/86, EU:C:1987:163, punctul 11), Hotărârea din 23 februarie 1988, Regatul Unit/Consiliul (68/86, EU:C:1988:85, punctul 24), Hotărârea din 11 iunie 1991, Comisia/Consiliul (C‑300/89, EU:C:1991:244, punctul 10), Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Parlamentul/Consiliul (C‑155/07, EU:C:2008:605, punctul 34), precum și Hotărârea din 26 noiembrie 2014, Parlamentul și Comisia/Consiliul (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400, punctul 51).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 8 septembrie 2009, Comisia/Parlamentul și Consiliul (C‑411/06, EU:C:2009:518, punctele 64 și 65).
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 19 iulie 2012, Parlamentul/Consiliul (C‑130/10, EU:C:2012:472, punctul 80).
(
17
)	A se vedea în special Hotărârea din 30 ianuarie 2001, Spania/Consiliul (C‑36/98, EU:C:2001:64, punctul 59), și Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Parlamentul/Consiliul (C‑155/07, EU:C:2008:605, punctul 35).
(
18
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2003, Comisia/Consiliul (C‑211/01, EU:C:2003:452, punctul 40), și Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Parlamentul/Consiliul (C‑155/07, EU:C:2008:605, punctul 36).
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 11 iunie 1991, Comisia/Consiliul (C‑300/89, EU:C:1991:244, punctele 17-21), și Hotărârea din 25 februarie 1999, Parlamentul/Consiliul (C‑164/97 și C‑165/97, EU:C:1999:99, punctul 14).
(
20
)	C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400.
(
21
)	În această cauză era vorba despre Decizia 2012/19/UE a Consiliului din 16 decembrie 2011 privind adoptarea, în numele Uniunii Europene, a declarației privind acordarea de posibilități de pescuit în apele Uniunii Europene navelor de pescuit aflate sub pavilionul Republicii Bolivariene a Venezuelei în zona economică exclusivă din largul coastei Guyanei Franceze (JO 2012, L 6, p. 8).
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 26 noiembrie 2014, Venezuela (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400, punctul 50).
(
23
)	Hotărârea din 26 noiembrie 2014 (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
24
)	C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:790.
(
25
)	Regulamentul (UE) nr. 1243/2012 al Consiliului din 19 decembrie 2012 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1342/2008 de stabilire a unui plan pe termen lung pentru rezervele de cod și zonele piscicole care exploatează aceste rezerve (JO 2012, L 352, p. 10).
(
26
)	Sublinierea noastră.
(
27
)	A se vedea punctele 52-54 din Hotărârea din 1 decembrie 2015, Cod (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
28
)	Astfel, în sistemul Tratatului de la Lisabona, competența de a adopta acte de punere în aplicare este prevăzută în general de dreptul secundar [a se vedea articolul 291 alineatul (2) TFUE], spre deosebire de dispoziția de la articolul 43 alineatul (3) TFUE, care aparține, în mod evident, dreptului primar. În plus, articolul 291 alineatul (2) TFUE atribuie această competență Comisiei, iar nu Consiliului.
(
29
)	Hotărârea din 1 decembrie 2015 (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
30
)	Sublinierea noastră.
(
31
)	A se vedea punctul 58 din această hotărâre.
(
32
)	A se vedea punctul 57 din Hotărârea din 1 decembrie 2015, Cod (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
33
)	A se vedea de exemplu Bianchi, D., La politique agricole commune, ediția a doua, Bruylant, Bruxelles, 2012, p. 97, von Rintelen, J., în Grabitz, E., Hilf, M., Nettesheim, M., Das Recht der Europäischen Union, a 57-a actualizare, august 2015, C.H. Beck, München, articolul 43, punctul 11, și Frenz, W., Handbuch Europarecht, Band 6, Institutionen und Politiken, Springer, Heidelberg, 2011, punctul 2681.
(
34
)	C‑583/11 P, EU:C:2013:21, nota de subsol 33.
(
35
)	În mod evident, acest lucru nu aduce atingere importanței primordiale a procedurii menționate în sistemul tratatelor.
(
36
)	A se vedea punctul 79 din Hotărârea din 26 noiembrie 2014, Venezuela (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400), în care Curtea a remarcat că decizia atacată în speță „nu este o măsură tehnică sau de executare, ci, dimpotrivă, o măsură care presupune adoptarea unei decizii autonome”.
(
37
)	A se vedea punctul 66 din Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Cod (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:337).
(
38
)	A se vedea Hotărârea din 26 noiembrie 2014, Venezuela (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400, punctul 50).
(
39
)	Sublinierea noastră.
(
40
)	Trebuie adăugat că avocatul general Sharpston, în Concluziile prezentate în cauzele conexate Parlamentul și Comisia/Consiliul (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:334, punctul 158), a comparat mai multe versiuni lingvistice ale articolului 43 alineatul (3) TFUE și a arătat că versiunea engleză este ușor diferită de celelalte, în măsura în care utilizează termenii „measures on”, care par mai stricți decât termenii „mesures relatives à” [„măsuri privind”].
(
41
)	A se vedea cu titlu de exemplu Le Nouveau Petit Robert, Paris, 2003.
(
42
)	Problema dacă este sau nu este vorba despre un preț ar putea fi îndelung dezbătută. Pe de o parte, se poate afirma, astfel cum susține guvernul Regatului Unit, că pragurile de referință constituie prețuri întrucât „sunt prețurile minime pe care [PAC] urmărește să le mențină pentru materiile prime agricole respective”. Pe de altă parte, putem afirma, asemenea Comisiei, că „doar «prețurile de intervenție» sunt prețuri reale, iar aceasta nu numai potrivit [Organizației Mondiale a Comerțului], ci și în sensul utilizării lingvistice uzuale, cu atât mai mult cu cât mărfurile sunt achiziționate exclusiv la aceste prețuri”.
(
43
)	Hotărârea din 26 noiembrie 2014 (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
44
)	Hotărârea din 1 decembrie 2015 (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
45
)	Ceea ce indică deja că, în mod cert, elementul nu este cu adevărat esențial pentru organizarea comună a piețelor agricole.
(
46
)	A se vedea în acest sens Vandenberghe, J., „The Single Common Market Organization Regulation”, în McMahon, J. A., Cardwell, M. N., Research Handbook on EU Agriculture Law, Cheltenham, 2015, p. 62-85, p. 78.
(
47
)	A se vedea în special Hotărârea din 11 iunie 1991, Comisia/Consiliul (C‑300/89, EU:C:1991:244, punctele 17-21).
(
48
)	Un cumul de temeiuri juridice, precum în speță, ar fi de natură să golească de conținut procedura prevăzută la articolul 43 alineatul (3) TFUE. Astfel, Consiliul ar fi lipsit de orice posibilitate de reacție rapidă în ceea ce privește stabilirea prețurilor. Un astfel de cumul ar impune de asemenea utilizarea procedurii legislative ordinare. Or, temeiul juridic adecvat pentru măsurile privind stabilirea prețurilor, articolul 43 alineatul (3) TFUE, nu prevede, tocmai, implicarea Parlamentului și a Comitetului Economic și Social.
(
49
)	Hotărârea din 26 noiembrie 2014 (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
50
)	Hotărârea din 1 decembrie 2015 (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
51
)	A se vedea Hotărârea din 26 noiembrie 2014, Venezuela (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400, punctul 90), și Hotărârea din 1 decembrie 2015, Cod (C‑124/13 și C‑125/13, EU:C:2015:790, punctul 86 și jurisprudența citată).