62023CC0019
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 14 ianuarie 2025 (
1
)
Cauza C‑19/23
Regatul Danemarcei
împotriva
Parlamentului European,
Consiliului Uniunii Europene
„Acțiune în anulare – Directiva (UE) 2022/2041 – Salariile minime adecvate în Uniunea Europeană – Anularea în totalitate a directivei – Temei juridic – Articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE – Noțiunea de «condiții de muncă» – Articolul 153 alineatul (2) litera (b) TFUE – Competența Parlamentului European și a Consiliului de a adopta recomandări minime – Articolul 153 alineatul (5) TFUE – Excepții – «Remunerațiile» și «dreptul de asociere» – Interferență directă – Articolul 5 din directivă – Procedura de stabilire a unor salarii minime legale adecvate – Lista criteriilor minime pe care statele membre trebuie să le includă – Articolul 4 – Promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor – Articolul 12 – Dreptul la reparații – Articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE – Noțiunea de «reprezentare și apărare colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor» – Procedură legislativă specială care necesită unanimitatea în cadrul Consiliului – Imposibilitatea adoptării directivei în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE – Anularea în parte a directivei – Posibilitatea separării articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a articolului 4 alineatul (2) din directivă”
I. Introducere
1.
În conformitate cu principiul atribuirii prevăzut la articolul 5 alineatul (2) TUE, care este esențial într‑o Uniune Europeană întemeiată pe statul de drept (
2
), Uniunea Europeană trebuie să acționeze numai în limitele competențelor care i‑au fost atribuite de statele membre prin tratate. Deși simplă în aparență, sarcina Curții de a asigura respectarea acestui principiu devine mai complexă ca urmare a faptului că anumite dispoziții ale tratatului privind repartizarea competențelor între Uniunea Europeană și statele membre par fie că sunt lipsite de claritate, fie că se suprapun.
2.
Acest lucru este deosebit de evident în domeniul politicii sociale a Uniunii, în care autorii tratatelor au urmărit, pe de o parte, să promoveze coeziunea și convergența și, pe de altă parte, să construiască o Uniune care să țină seama de diversitatea sistemelor naționale și de rolul esențial al partenerilor sociali, două obiective care nu sunt întotdeauna ușor de conciliat. Într‑adevăr, dacă urmărirea primului obiectiv implică să se confere mai multă putere Uniunii Europene, urmărirea celui de al doilea obiectiv favorizează punctul de vedere potrivit căruia anumite decizii în materie de politică socială sunt de competența exclusivă a statelor membre.
3.
Prin prezenta acțiune, formulată în temeiul articolului 263 TFUE, Regatul Danemarcei, susținut de Regatul Suediei, solicită Curții, cu titlu principal, anularea în totalitate a Directivei (UE) 2022/2041 privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană (denumită în continuare „Directiva SMA”) (
3
). Ambele state membre susțin că Parlamentul European și Consiliul nu aveau competența de a adopta Directiva SMA în temeiul articolului 153 alineatul (2) litera (b) TFUE coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE. Aceste dispoziții abilitează Parlamentul European și Consiliul să stabilească, prin intermediul directivelor, recomandări minime în domeniul „condițiilor de muncă”. Totuși, articolul 153 alineatul (5) TFUE precizează că această competență nu se extinde printre altele la „remunerații”.
4.
În acest context, problema cea mai complicată ridicată de prezenta cauză privește aspectul dacă, la adoptarea Directivei SMA, Parlamentul și Consiliul au acționat cu încălcarea articolului 153 alineatul (5) TFUE prin legiferarea într‑un domeniu („remunerațiile”) care este exclus din sfera de competență a Uniunii. După cum vom arăta în prezentele concluzii, răspunsul la această întrebare trebuie, în opinia noastră, să fie afirmativ.
II. Cadrul juridic
A. Tratatul FUE
5.
Potrivit articolului 153 TFUE:
„(1)   În vederea realizării obiectivelor menționate la articolul 151, Uniunea susține și completează acțiunea statelor membre în domeniile următoare:
[…]
(b) condițiile de muncă;
[…]
(f)
reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor, inclusiv administrarea comună, sub rezerva alineatului (5);
[…]
(2)   În acest scop, Parlamentul European și Consiliul:
[…]
(b)
pot adopta în domeniile menționate la alineatul (1) literele (a)-(i), prin intermediul directivelor, recomandări minime aplicabile treptat, ținând seama de condițiile și de reglementările tehnice existente în fiecare dintre statele membre. Aceste directive evită impunerea constrângerilor administrative, financiare și juridice susceptibile să frâneze crearea și dezvoltarea întreprinderilor mici și mijlocii.
Parlamentul European și Consiliul hotărăsc în conformitate cu procedura legislativă ordinară după consultarea Comitetului Economic și Social și a Comitetului Regiunilor.
În domeniile menționate la alineatul (1) literele (c), (d), (f) și (g), Consiliul hotărăște în unanimitate, în conformitate cu o procedură legislativă specială, după consultarea Parlamentului European și a comitetelor menționate anterior.
[…]
(5)   Dispozițiile prezentului articol nu se aplică remunerațiilor, dreptului de asociere, dreptului la grevă și nici dreptului la lock‑out.”
B. Directiva SMA
6.
Articolul 1 din Directiva SMA prevede:
„(1)   În vederea îmbunătățirii condițiilor de trai și de muncă în Uniune, în special a gradului de adecvare a salariilor minime pentru lucrători, pentru a contribui la convergența socială ascendentă și a reduce inegalitatea salarială, prezenta directivă instituie un cadru pentru:
(a)
un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale, cu scopul de a asigura condiții de trai și de muncă decente;
(b)
promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor;
(c)
îmbunătățirea accesului efectiv al lucrătorilor la drepturile de protecție a salariului minim în cazurile prevăzute de dreptul național și/sau de convenții colective.
(2)   Prezenta directivă nu aduce atingere respectării depline a autonomiei partenerilor sociali, și nici dreptului acestora de a negocia și de a încheia convenții colective.
(3)   În conformitate cu articolul 153 alineatul (5) din TFUE, prezenta directivă nu aduce atingere competenței statelor membre de a stabili nivelul salariilor minime și nici posibilității statelor membre de a alege să stabilească salarii minime legale, să promoveze accesul la o protecție a salariului minim prevăzută în convențiile colective sau ambele.
(4)   Aplicarea prezentei directive respectă pe deplin dreptul la negociere colectivă. Nicio dispoziție a prezentei directive nu poate fi interpretată ca impunând oricărui stat membru:
(a)
obligația de a introduce un salariu minim legal în cazul în care formarea salariului este asigurată exclusiv prin intermediul convențiilor colective; sau
(b)
obligația de a declara aplicabilitatea generală a vreunei convenții colective.
[…]”
7.
Articolul 4 din această directivă, intitulat „Promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor”, prevede:
„(1)   Cu scopul de a extinde acoperirea negocierilor colective și de a facilita exercitarea dreptului la negociere colectivă pentru stabilirea salariilor, statele membre, cu implicarea partenerilor sociali, în conformitate cu dreptul intern și practica națională:
[…]
(d)
în scopul promovării negocierilor colective pentru stabilirea salariilor, iau măsuri, după caz, pentru a proteja sindicatele și organizațiile patronale care participă sau doresc să participe la negocieri colective împotriva oricărui act de interferență din partea celeilalte părți sau a reprezentanților sau membrilor celeilalte părți în înființarea, funcționarea sau administrarea acestora.
(2)   În plus, fiecare stat membru în care rata de acoperire a negocierilor colective este sub pragul de 80 % creează un cadru de condiții favorabile negocierilor colective, fie prin lege, după consultarea partenerilor sociali, fie printr‑un acord cu aceștia. Un astfel de stat membru stabilește și un plan de acțiune pentru promovarea negocierilor colective. Statul membru stabilește un astfel de plan de acțiune după consultarea partenerilor sociali sau prin acord cu aceștia sau, ca urmare a unei solicitări comune a partenerilor sociali, cu respectarea acordului dintre aceștia. Planul de acțiune stabilește un calendar clar și măsuri concrete pentru a crește progresiv rata de acoperire a negocierilor colective, cu respectarea deplină a autonomiei partenerilor sociali. Statul membru revizuiește planul de acțiune periodic și îl actualizează dacă este necesar. În cazul în care un stat membru își actualizează planul de acțiune, o face după consultarea partenerilor sociali sau prin acord cu aceștia, sau ca urmare a unei solicitări comune a partenerilor sociali, cu respectarea acordului dintre aceștia. În orice caz, un astfel de plan de acțiune este revizuit cel puțin o dată la cinci ani. Planul de acțiune și orice actualizare a acestuia sunt făcute publice și notificate Comisiei.”
8.
Articolul 5 din Directiva SMA, intitulat „Procedura de stabilire a unor salarii minime legale adecvate”, prevede:
„(1)   Statele membre cu salarii minime legale instituie procedurile necesare pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime legale. Procesele de stabilire și actualizare sunt ghidate de criterii stabilite pentru a contribui la gradul lor corespunzător de adecvare, în scopul atingerii unui nivel de trai decent, al reducerii sărăciei persoanelor încadrate în muncă, precum și al promovării coeziunii sociale și a unei convergențe sociale ascendente și al reducerii diferenței de remunerare între femei și bărbați. Statele membre definesc aceste criterii în conformitate cu practicile lor naționale în dreptul intern relevant, în decizii ale organismelor competente sau în acorduri tripartite. Criteriile trebuie să fie definite într‑un mod clar. Statele membre pot decide cu privire la ponderea relativă a respectivelor criterii, inclusiv a elementelor menționate la alineatul (2), ținând seama de condițiile lor socioeconomice de la nivel național.
(2)   Criteriile naționale menționate la alineatul (1) trebuie să includă cel puțin următoarele elemente:
(a)
puterea de cumpărare a salariilor minime legale, luând în considerare costul vieții;
(b)
nivelul general al salariilor și distribuția acestora;
(c)
rata de creștere a salariilor;
(d)
nivelurile și evoluțiile productivității la nivel național pe termen lung.
(3)   Fără a aduce atingere obligațiilor prevăzute la prezentul articol, statele membre pot folosi, în plus, un mecanism automat de ajustare a indexării salariilor minime legale, bazat pe orice criterii adecvate și în conformitate cu dreptul intern și practicile naționale, cu condiția ca aplicarea mecanismului respectiv să nu conducă la o scădere a salariului minim legal.
(4)   Statele membre folosesc valori de referință orientative pentru a ghida evaluarea gradului de adecvare a salariilor minime legale. În acest scop, ele pot folosi valori de referință orientative utilizate în mod obișnuit la nivel internațional, cum ar fi 60 % din salariul median brut și 50 % din salariul mediu brut și/sau valori de referință orientative utilizate la nivel național.
(5)   Statele membre se asigură că se efectuează actualizări periodice și în timp util ale salariilor minime legale cel puțin o dată la doi ani sau, în cazul statelor membre care folosesc un mecanism de indexare automată, astfel cum se menționează la alineatul (3), cel puțin o dată la patru ani.
(6)   Fiecare stat membru desemnează sau înființează unul sau mai multe organisme consultative pentru a consilia autoritățile competente cu privire la aspectele legate de salariile minime legale și facilitează funcționarea operațională a organismelor respective.”
9.
Articolul 12 din Directiva SMA, intitulat „Dreptul la reparații și protecția împotriva tratamentului sau a consecințelor nefavorabile”, prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că, fără a aduce atingere formelor specifice de reparație și de soluționare a litigiilor prevăzute, după caz, în convențiile colective, lucrătorii, inclusiv cei a căror relație de muncă s‑a încheiat, au acces la o soluționare eficace, în timp util și imparțială a litigiilor și au dreptul la reparații în cazul încălcării drepturilor legate de salariile minime legale sau de protecția salariului minim, atunci când astfel de drepturi sunt prevăzute în dreptul național sau în convenții colective.”
III. Situația de fapt aflată la originea prezentei acțiuni
A. Propunerea de directivă SMA
10.
Comisia Europeană a adoptat Propunerea de directivă SMA în octombrie 2020 (
4
). Această propunere a fost făcută după ce Ursula von der Leyen, președinta Comisiei, a declarat că „[d]emnitatea muncii este sacră. În primele 100 de zile ale mandatului meu, voi propune un instrument juridic menit să asigure că toți lucrătorii din Uniunea noastră au un salariu minim echitabil” (
5
).
11.
În Propunerea de directivă SMA, Comisia a observat că „mulți lucrători nu sunt în prezent protejați prin salarii minime adecvate în [Uniunea Europeană]” și că, în 2018, „salariul minim legal nu a oferit venituri suficiente pentru ca un salariat singur, remunerat cu salariul minim, să atingă [a se citi „să nu se situeze sub”] pragul riscului de sărăcie în nouă state membre”. Ea a arătat totodată că, în urma crizei COVID-19, „este esențial” să li se asigure lucrătorilor din Uniune accesul la oportunități de angajare și la salarii minime adecvate „pentru a sprijini o redresare economică sustenabilă și incluzivă” (
6
). Unii autori au apreciat că aceste afirmații reflectă o schimbare amplă a modului în care sunt percepute salariile minime adecvate la nivelul Uniunii, întrucât ele nu mai sunt considerate un obstacol în calea competitivității între statele membre și a creșterii economice, ci o condiție prealabilă pentru dezvoltarea economică (
7
).
12.
În acest context, Comisia a explicat că propunerea sa a stabilit un cadru pentru „a îmbunătăți gradul de adecvare a salariilor minime și pentru a spori accesul lucrătorilor la protecția salariului minim”. Ea a mai observat că directiva propusă vizează „promovarea negocierilor colective privind salariile în toate statele membre”, „respectând și ținând în același timp pe deplin seama de specificitățile sistemelor naționale, de competențele naționale, de autonomia partenerilor sociali și de libertatea contractuală” (
8
).
13.
Directiva SMA a fost adoptată în primă lectură la 19 octombrie 2022. Toate statele membre ale Consiliului au votat în favoarea acestui instrument, cu excepția Regatului Danemarcei și a Regatului Suediei, care au votat împotrivă, precum și a Ungariei, care s‑a abținut (
9
).
14.
În avizul său motivat privind Propunerea de directivă SMA din data de 15 decembrie 2020, parlamentul danez arătase deja că, în opinia sa, condițiile salariale sunt cel mai bine reglementate la nivel național (
10
). În cursul procedurii legislative care a condus la adoptarea directivei, guvernul danez a menționat, într‑o declarație adresată Consiliului, că „se opune, în principiu, introducerii oricărei reglementări obligatorii la nivelul UE privind salariul minim”. Acesta a subliniat totodată că „este esențial să se mențină autonomia partenerilor sociali” și că „stabilirea salariilor este o competență națională” (
11
).
B. Aspecte ale Directivei SMA esențiale pentru prezenta cauză
15.
Potrivit Eurostat, la 1 ianuarie 2022, salariile lunare minime legale variau foarte mult de la un stat membru la altul, de la 332 de euro în Bulgaria la 2257 de euro în Luxemburg (
12
). În „Rezumatul raportului privind evaluarea impactului” care a însoțit Propunerea de directivă SMA (
13
), Comisia a identificat „lipsa unor criterii clare și stabile pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime” și „implicarea insuficientă a partenerilor sociali” ca fiind printre factorii care determină o protecție insuficientă a lucrătorilor prin salarii minime adecvate în întreaga Uniune Europeană.
16.
Ca răspuns la aceste preocupări, articolul 1 alineatul (1) din Directiva SMA precizează că instrumentul în cauză instituie un cadru pentru (a) un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale, (b) promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor și (c) îmbunătățirea accesului efectiv al lucrătorilor la drepturile de protecție a salariului minim în cazurile prevăzute de dreptul național și/sau de convenții colective. În opinia noastră, Directiva SMA urmărește astfel trei obiective distincte – enumerate la articolul 1 alineatul (1) literele (a), (b) și, respectiv, (c) – care sunt toate destinate să conducă la realizarea scopului general de „a contribui la convergența socială ascendentă și a reduce inegalitatea salarială” (
14
).
17.
Deși Directiva SMA conține în total 19 articole, organizate în patru capitole diferite, trei dintre acestea, și anume articolele 4, 5 și 12, prezintă o importanță deosebită pentru prezenta cauză. Fiecare dintre ele se referă la unul dintre cele trei obiective enumerate la articolul 1 alineatul (1) din directiva menționată.
18.
În primul rând, articolul 4 privește promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor [articolul 1 alineatul (1) litera (b), al doilea obiectiv]. El face parte din capitolul I al Directivei SMA, care este intitulat „Dispoziții generale”. Articolul 4 alineatul (1) impune tuturor statelor membre o serie de obligații „[c]u scopul de a extinde acoperirea negocierilor colective și de a facilita exercitarea dreptului la negociere colectivă pentru stabilirea salariilor”. Printre aceste obligații se află și „[luarea de] măsuri, după caz, pentru a proteja sindicatele și organizațiile patronale care participă sau doresc să participe la negocieri colective împotriva oricărui act de interferență din partea celeilalte părți sau a reprezentanților sau membrilor celeilalte părți în înființarea, funcționarea sau administrarea acestora” [articolul 4 alineatul (1) litera (d)]. În schimb, obligațiile prevăzute la articolul 4 alineatul (2) revin numai statelor membre în care rata de acoperire a negocierilor colective este sub pragul de 80 %. Aceste state membre sunt obligate „[să creeze] un cadru de condiții favorabile negocierilor colective” și „[să stabilească] […] un plan de acțiune pentru promovarea negocierilor colective”, pe care trebuie să îl revizuiască și să îl actualizeze periodic.
19.
În al doilea rând, articolul 5 se referă la „[gradul] de adecvare a salariilor minime legale” [articolul 1 alineatul (1) litera (a), primul obiectiv]. Acesta este cel mai important articol din Directiva SMA și este cuprins în capitolul II, care este intitulat „Salariile minime legale” și ale cărui dispoziții se aplică numai statelor membre cu salarii minime legale. În special, articolul 5 alineatul (2) prevede patru criterii minime, care sunt „stabilite pentru a contribui la gradul […] corespunzător de adecvare” a salariilor minime și de care trebuie să se țină seama în cursul „[procedurii] de stabilire a unor salarii minime legale adecvate”.
20.
În al treilea rând, articolul 12 din Directiva SMA, care face parte din capitolul III, intitulat „Dispoziții orizontale”, se referă la accesul efectiv al lucrătorilor la protecția salariului minim [articolul 1 alineatul (1) litera (c), al treilea obiectiv]. Scopul dispoziției respective este acela de a asigura accesul lucrătorilor la o soluționare eficace, în timp util și imparțială a litigiilor și dreptul la reparații în situațiile în care drepturile lor legate de salariile minime legale sau de protecția salariului minim acordate de dreptul național și/sau de convențiile colective au fost încălcate.
IV. Procedura în fața Curții și concluziile părților
21.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții de Justiție la 18 ianuarie 2023, Regatul Danemarcei a introdus prezenta acțiune.
22.
Regatul Danemarcei solicită Curții:
–
anularea în totalitate a Directivei SMA;
–
cu titlu subsidiar, anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a articolului 4 alineatul (2) din Directiva SMA;
–
obligarea Parlamentului și a Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
23.
Parlamentul European solicită Curții respingerea acțiunii ca nefondată și obligarea Regatului Danemarcei la plata cheltuielilor de judecată.
24.
Consiliul solicită Curții:
–
respingerea ca inadmisibile a cererilor formulate cu titlu principal;
–
cu titlu subsidiar, respingerea în totalitate a acțiunii ca nefondată;
–
obligarea Regatului Danemarcei la plata cheltuielilor de judecată.
25.
Prin deciziile președintelui Curții din 26 aprilie și 25 mai 2023, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Consiliului formulate de Regatul Belgiei și de Republica Portugheză.
26.
Prin deciziile președintelui Curții din 8 și 26 mai 2023, precum și din 5 și 7 iunie 2023, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Parlamentului și ale Consiliului formulate de Republica Federală Germania, de Republica Elenă, de Regatul Spaniei, de Republica Franceză, de Marele Ducat al Luxemburgului și de Comisie.
27.
Prin decizia președintelui Curții din 26 mai 2023, a fost admisă cererea de intervenție în susținerea concluziilor Regatului Danemarcei formulată de Regatul Suediei.
V. Analiză
28.
Timp de mulți ani, politica socială a Uniunii s‑a dezvoltat în afara sferei tratatelor, forța motrice din spatele integrării europene fiind crearea unei piețe comune (
15
). Adoptarea Protocolului privind politica socială și a Acordului privind politica socială (denumite în continuare „capitolul social”), anexate la Tratatul de la Maastricht, a fost prima încercare de „constituționalizare” a politicii sociale a Uniunii și abia odată cu Tratatul de la Amsterdam din 1997 conținutul capitolului social a fost integrat în mod oficial în Tratatul CE (
16
).
29.
De atunci, este clar că „Uniunea instituie nu numai o piață internă, ci acționează și pentru dezvoltarea durabilă a Europei, care este întemeiată printre altele pe o economie socială de piață cu grad ridicat de competitivitate, care tinde spre ocuparea deplină a forței de muncă și spre progres social, și promovează printre altele protecția socială” (
17
). Mai multe instrumente au fost adoptate de legiuitorul Uniunii în temeiul articolului 153 TFUE (sau al versiunilor anterioare ale acestei dispoziții) în vederea realizării obiectivelor respective – de exemplu, Directiva privind munca prin agent de muncă temporară (
18
), Directiva privind timpul de lucru (
19
) sau, mai recent, Directiva (UE) 2019/1152 privind transparența și previzibilitatea condițiilor de muncă în Uniunea Europeană (
20
), care, la fel ca Directiva SMA, a fost adoptată în temeiul articolului 153 alineatul (2) litera (b) TFUE coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE.
30.
Totuși, după cunoștințele noastre, Directiva SMA este primul instrument juridic la nivelul Uniunii în domeniul salariilor minime. Astfel, deși principiul 6 din Pilonul european al drepturilor sociale (
21
) precizează deja că „[l]ucrătorii au dreptul la salarii echitabile, care să asigure un nivel de trai decent” și că „[t]rebuie asigurate salarii minime adecvate, care să poată răspunde necesităților lucrătorului și ale familiei acestuia […]”, în vederea preîntâmpinării „[s]ărăciei persoanelor încadrate în muncă”, acest text nu are valoare juridică obligatorie și mai degrabă servește drept ghid pentru obținerea unor rezultate eficiente în plan social și al ocupării forței de muncă (
22
).
31.
În susținerea capătului său de cerere principal, care urmărește anularea în totalitate a Directivei SMA, Regatul Danemarcei invocă două motive. În primul rând, acesta susține că Parlamentul și Consiliul au acționat cu încălcarea articolului 153 alineatul (5) TFUE și, astfel, a principiului atribuirii competențelor care, după cum am amintit în introducere, este consacrat la articolul 5 alineatul (2) TUE. În această privință, guvernul danez afirmă că directiva respectivă este incompatibilă cu două dintre excepțiile prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, și anume cu cea referitoare la remunerații și cu cea referitoare la dreptul de asociere. El consideră că Directiva SMA „implică o interferență directă” în ambele excepții și, prin urmare, nu putea fi adoptată de legiuitorul Uniunii fără ca acesta din urmă să își depășească competențele. Într‑adevăr, deși Parlamentul și Consiliul au competența de a adopta directive care stabilesc recomandări minime în ceea ce privește „condițiile de muncă” [în temeiul articolului 153 alineatul (2) litera (b) TFUE coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE], acestea nu pot legifera în domeniul remunerațiilor sau al dreptului de asociere.
32.
În al doilea rând, guvernul danez susține că, chiar presupunând că Directiva SMA nu intră în domeniul de aplicare al excepțiilor referitoare la remunerații și dreptul de asociere prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, Parlamentul și Consiliul nu puteau să o adopte în mod valabil în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE. În această privință, guvernul danez observă că Directiva SMA are două obiective la fel de importante, întrucât urmărește să reglementeze nu doar „condițiile de muncă” [articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE], ci și „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor […]” [articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE]. El adaugă că fiecare dintre aceste două temeiuri juridice impune o procedură legislativă diferită, întrucât articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE necesită unanimitatea în cadrul Consiliului, spre deosebire de articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE. Dat fiind că procedurile menționate sunt incompatibile, guvernul danez susține că Directiva SMA trebuie să fie anulată în totalitate.
33.
În cazul în care Curtea va decide că Directiva SMA nu trebuie anulată în totalitate, Regatul Danemarcei solicită, cu titlu subsidiar, anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a articolului 4 alineatul (2) din acest instrument. În această privință, statul membru respectiv invocă un singur motiv, susținând din nou că, la adoptarea dispozițiilor în cauză, Parlamentul și Consiliul au acționat cu încălcarea articolului 153 alineatul (5) TFUE și, astfel, a principiul atribuirii competențelor. Problema esențială care se ridică în legătură cu poziția sa este aceea a posibilității separării articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a articolului 4 alineatul (2) din directivă de celelalte dispoziții ale acesteia.
34.
Înainte de a începe examinarea acestor diferite motive, dorim să facem o observație introductivă. Prezenta acțiune nu a fost introdusă întâmplător, întrucât este legată în mod intrinsec de opoziția constantă a Danemarcei și a altor state membre nordice împotriva acțiunilor Uniunii Europene pe care le consideră interferențe în sistemele lor de drept al muncii și de relații între partenerii sociali. Reacțiile apărute în aceste state membre față de hotărârea Curții în cauza Laval un Partneri (
23
), care a avut ca obiect detașarea unor lucrători letoni de către o societate letonă (Laval) pe șantiere din Suedia și blocarea ulterioară a șantierelor respective de către un sindicat suedez, constituie până în prezent cele mai marcante exemple ale opoziției menționate. Atât modelul de drept al muncii din Danemarca, cât și cel din Suedia se caracterizează printr‑o abordare de tip „laissez‑faire”, în sensul că implică un grad ridicat de autonomie a partenerilor sociali, salariile și condițiile de muncă fiind negociate de partenerii sociali în loc să fie reglementate pe cale legislativă. Concluzia la care a ajuns Curtea în această hotărâre, potrivit căreia acțiunea sindicală poate constitui în esență o restricție nejustificată privind libera circulație și insistența sa asupra importanței transparenței în ceea ce privește condițiile de muncă și de încadrare în muncă, inclusiv remunerațiile, au fost percepute de unii ca o amenințare în ceea ce privește caracterul autonom al sistemelor de negociere colectivă din Danemarca și Suedia, precum și în ceea ce privește lipsa intervenției statului în acțiunile întreprinse de sindicate care caracterizează statele membre respective (
24
).
35.
În acest context, se poate considera că argumentele prezentate de guvernele danez și suedez în prezenta cauză se întemeiază mai degrabă pe o simplă opoziție de principiu, cu alte cuvinte pe opoziția rigidă a statelor membre menționate față de orice forme de interferență în autonomia contractuală a partenerilor sociali (
25
), decât pe conținutul obligațiilor cuprinse în directiva respectivă în sine. În această privință, observăm că guvernul suedez a recunoscut, de exemplu, faptul că obligația prevăzută la articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA nu îi este aplicabilă, întrucât dispoziția respectivă se aplică numai statelor membre a căror rată de acoperire a negocierilor colective este sub 80 %. De asemenea, ambele guverne sunt de acord că majoritatea obligațiilor cuprinse în instrumentul în cauză le reproduc pe cele care decurg deja din Convenția Organizației Internaționale a Muncii (OIM) privind stabilirea salariului minim din 1970, pe care ele trebuie să le respecte (
26
). Prin urmare, ele admit că, din punct de vedere practic, Directiva SMA nu va afecta în mod semnificativ sistemul lor național.
36.
Totuși, în opinia noastră, aceste considerații nu trebuie să influențeze rezultatul prezentei cauze. Modul de repartizare a competențelor între statele membre și Uniunea Europeană este o problemă de natură constituțională, care este esențială, după cum am afirmat deja în introducere, pentru o Uniune Europeană întemeiată pe statul de drept. Dacă legiuitorul Uniunii adoptă o directivă într‑un domeniu în care nu are competența de a legifera, directiva respectivă nu poate fi menținută pentru motive cu caracter pur practic, precum faptul că adoptarea sa va avea numai consecințe „ușoare” pentru cele câteva (în speță, două) state membre care au votat împotrivă. Apreciem că astfel de considerații nu trebuie să influențeze aprecierea Curții. În această privință, adăugăm că motivațiile sau interesele unui stat membru de a introduce o acțiune în anulare împotriva unui act legislativ al Uniunii sunt lipsite de relevanță în contextul unei proceduri întemeiate pe articolul 263 TFUE, întrucât statele membre sunt reclamanți privilegiați în temeiul dispoziției menționate și, în consecință, nu este necesar să demonstreze că au un interes de a exercita acțiunea.
A. Capătul de cerere principal: Directiva SMA trebuie să fie anulată în totalitate?
37.
Din cuprinsul punctelor 31 și 32 de mai sus rezultă că principalul capăt de cerere al Regatului Danemarcei se referă în esență la alegerea făcută de legiuitorul Uniunii de a utiliza articolul 153 alineatul (2) litera (b) TFUE coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE ca temei juridic pentru Directiva SMA – alegere care a fost calificată de unii autori drept „cea mai controversată” problemă ridicată în legătură cu Directiva SMA (
27
). În această privință, Curtea este chemată să clarifice relația dispozițiilor respective cu articolul 153 alineatul (5) TFUE (primul motiv), pe de o parte, și cu articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE (al doilea motiv), pe de altă parte.
1.
Primul motiv: Directiva SMA a fost adoptată cu încălcarea articolului 153 alineatul (5) TFUE și, astfel, a principiului atribuirii competențelor
38.
După cum am arătat deja, Directiva SMA a fost adoptată de legiuitorul Uniunii în temeiul articolului 153 alineatul (2) litera (b) TFUE coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, pentru motivul că urmărește să reglementeze condițiile de muncă. Totuși, prin intermediul primului motiv, guvernul danez susține că acest instrument este incompatibil cu două dintre excepțiile prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, și anume cea privind „remunerațiile” și cea privind „dreptul de asociere”, pentru care Uniunea nu are nicio competență.
39.
În această privință, Curtea a statuat că, având în vedere că alineatul (5) al articolului 153 TFUE constituie o derogare de la prevederile alineatelor (1)-(4) ale aceluiași articol, materiile prevăzute de acest alineat trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte pentru a nu afecta nejustificat domeniul de aplicare al alineatelor (1)-(4) menționate și pentru a nu periclita obiectivele urmărite de articolul 151 TFUE (
28
).
40.
În plus, Curtea a furnizat deja indicații cu privire la modul în care trebuie înțeleasă excepția referitoare la remunerații. Într‑adevăr, în Hotărârea Del Cerro Alonso (
29
), în Hotărârea Impact (
30
), în Hotărârea Bruno ș.a. (
31
) și în Hotărârea Specht ș.a. (
32
), Curtea a statuat în mod constant că excepția menționată trebuie înțeleasă în sensul că vizează măsurile care, precum o uniformizare a tuturor sau a unei părți dintre elementele constitutive ale salariilor și/sau a nivelului acestora în statele membre sau instituirea unui salariu minim, ar conduce la o interferență directă a dreptului Uniunii în privința stabilirii remunerațiilor în cadrul Uniunii Europene. În această privință, Curtea a precizat că excepția privind remunerațiile nu ar putea fi extinsă la orice aspect care prezintă o legătură oarecare cu remunerarea dacă nu se dorește lipsirea anumitor domenii avute în vedere de articolul 153 alineatul (1) TFUE de o parte esențială a conținutului lor. În schimb, excepția referitoare la dreptul de asociere nu a fost încă interpretată de Curte.
41.
În secțiunile care urmează vom examina, din perspectiva acestei jurisprudențe, dacă Directiva SMA încalcă excepția privind remunerațiile prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE [secțiunea a)]. În continuare, vom analiza aspectul dacă directiva respectivă este compatibilă cu excepția referitoare la dreptul de asociere stabilită de dispoziția în cauză [secțiunea b)].
a)
Problema compatibilității Directivei SMA cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE
1) Argumentele părților
42.
Două argumentații diferite au fost prezentate în fața Curții în ceea ce privește compatibilitatea Directivei SMA cu excepția privind „remunerațiile” de la articolul 153 alineatul (5) TFUE. Guvernele danez și suedez susțin că această directivă implică o interferență directă în remunerații și, prin urmare, este incompatibilă cu dispoziția respectivă, în timp ce Parlamentul, Consiliul, Comisia și celelalte state membre care au intervenit în prezenta cauză au adoptat punctul de vedere contrar.
43.
Mai precis, guvernele danez și suedez consideră că, chiar dacă Directiva SMA nu stabilește un salariu minim general în întreaga Uniune Europeană și nici nu determină în mod explicit nivelul remunerațiilor, a considera că legiuitorul Uniunii era competent să adopte directiva menționată ar echivala cu lipsirea de conținut a articolului 153 alineatul (5) TFUE. În opinia lor, remunerațiile trebuie să fie stabilite de partenerii sociali la nivel național prin exercitarea autonomiei lor contractuale. Acesta este motivul pentru care remunerațiile sunt excluse în mod expres din sfera competențelor Uniunii.
44.
Guvernele respective mai susțin că Directiva SMA are în mod expres ca obiect gradul de adecvare a salariului minim. Într‑adevăr, scopul Directivei SMA este acela de a influența (a crește) nivelurile remunerațiilor în cadrul Uniunii prin impunerea respectării unor cerințe de către statele membre într‑un mod care interferează în mod direct cu mecanismele lor de stabilire a salariilor. După cum reiese din raportul Comisiei privind evaluarea impactului care însoțește Propunerea de directivă SMA (
33
), acest instrument trebuie să conducă la o creștere a salariilor minime în aproximativ jumătate dintre statele membre și să genereze o majorare efectivă a nivelului lor. În special, articolul 5 din directiva respectivă impune statelor membre cu salarii minime legale să aplice criterii minime și să recurgă la valori de referință orientative. Această dispoziție nu doar că stabilește cerințe obligatorii din punct de vedere juridic pentru statele membre menționate, ci urmărește totodată să aibă un efect direct asupra nivelului remunerațiilor în sensul creșterii lor și să realizeze o armonizare prin intermediul unui cadru pe care statele membre trebuie să îl respecte atunci când stabilesc salarii minime.
45.
Parlamentul și Consiliul, susținute de Comisie și de ceilalți intervenienți, arată la rândul lor că, după cum reiese cu claritate din jurisprudența Curții, printre altele din Hotărârea Impact, criteriul adecvat este cel al existenței unei interferențe directe și nu este legat de aspectul dacă instrumentul în cauză are efecte asupra nivelului salariilor, în caz contrar competențele care revin Uniunii Europene în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE fiind restrânse în mod nejustificat. Guvernul german susține că obiectivul excepției privind „remunerațiile” nu este acela de a exclude complet aspectele legate de remunerații din sfera de acțiune a Uniunii. Consiliul adaugă că respectarea excepției privind „remunerațiile” nu poate fi apreciată numai în funcție de numărul de dispoziții referitoare la remunerații care există într‑un anumit instrument, ci necesită examinarea pe fond a naturii acestor dispoziții.
46.
Instituțiile și intervenienții în cauză observă că Directiva SMA nu urmărește să introducă un salariu minim la nivelul Uniuni sau să armonizeze mecanismele de stabilire a salariilor. Aceștia subliniază că Directiva SMA instituie doar un cadru procedural și nu interferează în mod direct cu mecanismele de stabilire a salariilor din statele membre. Comisia adaugă că legiuitorul Uniunii a adoptat deja mai multe acte de drept al Uniunii referitoare la „condițiile de muncă”. La fel ca Directiva SMA, actele menționate nu au încălcat articolul 153 alineatul (5) TFUE, întrucât au făcut referire numai indirect la salarii și nu au armonizat nivelul salariilor în întreaga Uniune.
47.
Parlamentul European mai susține că, dat fiind că unul dintre obiectivele politicii sociale a Uniunii este îmbunătățirea condițiilor de viață și de muncă și că remunerațiile fac parte integrantă din aceste condiții, nu este surprinzător că Directiva SMA poate influența în mod pozitiv nivelurile salariilor. Consiliul, susținut de guvernele belgian și portughez, arată totodată că termenul „[grad] de adecvare” de la articolul 5 din Directiva SMA nu implică faptul că salariile minime vor fi armonizate în întreaga Uniune Europeană. Într‑adevăr, această dispoziție nu împiedică statele membre să decidă nivelul salariilor minime legale și nici nu definește un prag sub care salariile minime sunt considerate inadecvate. În plus, criteriile stabilite în cuprinsul său constau numai în elemente calitative care trebuie utilizate în cadrul procesului național de stabilire a salariilor. În această privință, guvernul german adaugă că statele membre rămân libere să stabilească și să utilizeze alte criterii și să se întemeieze pe propriile practici naționale, astfel încât dispun de o marjă de manevră suficientă. Guvernul francez observă că procedura prevăzută la articolul 5 din Directiva SMA se întemeiază pe criterii formulate în mod larg și imprecis, care fac parte dintr‑o listă neexhaustivă pe care statele membre o pot completa.
2) Apreciere
48.
Din argumentele prezentate mai sus deducem, în primul rând, că toate părțile și intervenienții din prezenta cauză, cu excepția Regatului Danemarcei și a Regatului Suediei, consideră că excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE este limitată în esență la măsurile care armonizează nivelul salariilor (
34
) și nu le vizează pe cele care privesc procedura de stabilire a salariilor. În al doilea rând, considerăm că aceste părți și intervenienți apreciază criteriul judiciar al interferenței directe elaborat de Curte în cazul excepției respective ca fiind în esență un criteriu referitor la gradul sau intensitatea interferenței. În esență, Uniunea Europeană are competența de a stabili cerințe generale formulate în mod larg în ceea ce privește organizarea cadrelor de stabilire a salariilor ale statelor membre și poate chiar să instituie un cadru pentru a asigura accesul lucrătorilor la un salariu minim adecvat, dar nu trebuie să interfereze cu condițiile detaliate ale cadrelor naționale, astfel încât să se mențină particularitățile naționale (
35
). În al treilea rând, se pare că părțile și intervenienții respectivi înțeleg că scopul excepției privind „remunerațiile”, prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE, este menținerea autonomiei partenerilor sociali la încheierea convențiilor colective. Pe acest temei, ei consideră că, atât timp cât Directiva SMA nu aduce atingere autonomiei menționate, ea este compatibilă cu excepția în cauză.
49.
Directiva SMA conține mai multe pasaje care ilustrează faptul că, la adoptarea acestei directive, legiuitorul Uniunii a interpretat de asemenea excepția privind „remunerațiile” în modul descris la punctul 48 de mai sus. Într‑adevăr, considerentul (19) precizează că, în conformitate cu articolul 153 alineatul (5) TFUE, Directiva SMA „nu urmărește nici să armonizeze nivelul salariilor minime pe teritoriul Uniunii, nici să instituie un mecanism uniform de stabilire a salariilor minime […]”. Acesta menționează totodată că instrumentul respectiv respectă pe deplin „competențel[e] naționale și [dreptul] partenerilor sociali de a încheia acorduri” și „nu stabilește nivelul de remunerare” (
36
). Mai mult, articolul 1 alineatul (2) din Directiva SMA prevede că directiva în cauză „nu aduce atingere respectării depline a autonomiei partenerilor sociali” (
37
), în timp ce articolul 1 alineatul (3) din aceasta face trimitere în mod specific la articolul 153 alineatul (5) TFUE și stabilește că, având în vedere dispoziția respectivă, Directiva SMA „nu aduce atingere competenței statelor membre de a stabili nivelul salariilor minime“ (
38
). Directiva menționată conține de asemenea mai multe trimiteri la particularitățile practicilor naționale (
39
).
50.
În opinia noastră, din modul de redactare și din numărul acestor dispoziții reiese în mod evident că legiuitorul Uniunii nu ignora faptul că, la adoptarea Directivei SMA, a pășit pe un teren minat în ceea ce privește excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE (sau, după cum au afirmat unii autori, a făcut un exercițiu de „echilibristică”) (
40
). În secțiunea care urmează, vom explica de ce interpretarea dată de legiuitorul Uniunii excepției respective – interpretare care, după cum am arătat, a fost adoptată de toate părțile și toți intervenienții din prezenta cauză, cu excepția Regatului Danemarcei și a Regatului Suediei – se bazează pe ceea ce considerăm a fi trei erori. Vom prezenta totodată modul în care această excepție în sine trebuie să fie înțeleasă, în opinia noastră, din perspectiva jurisprudenței Curții.
i) Domeniul de aplicare al excepției privind „remunerațiile”, prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE
– Prima eroare: excepția privind „remunerațiile” se limitează la măsurile care armonizează nivelul salariilor
51.
Articolul 153 alineatul (5) TFUE utilizează termenul general „remunerații”. Toate versiunile anterioare ale articolului 153 alineatul (5) TFUE, și anume articolul 137 alineatul (6) TCE și articolul 2 alineatul (6) din capitolul social, erau redactate, din câte cunoaștem, în același mod: ele făceau referire la „remunerații”, iar nu la „nivelul de remunerare”. Utilizarea termenului „remunerații” sugerează că alte aspecte ale sistemelor de stabilire a salariilor ale statelor membre, în afară de nivelul de remunerare, intră sub incidența excepției de la articolul 153 alineatul (5) TFUE. În consecință, considerăm că autorii tratatelor Uniunii au urmărit să excludă din sfera de acțiune a Uniunii măsurile care includ, dar fără a se limita la aceasta, armonizarea nivelului salariilor.
52.
În susținerea opiniei contrare, unele dintre părțile la prezenta cauză (precum guvernul portughez) amintesc că, în Concluziile sale prezentate în cauza Impact (
41
), avocata generală Kokott a afirmat că „[această dispoziție] exceptează numai nivelul remunerației din domeniul de competență al legiuitorului [Uniunii]” (
42
). În această privință, observăm că hotărârea în cauza respectivă conține afirmații care ar putea părea să sugereze că și Curtea pune accentul pe nivelul salariilor (iar nu pe remunerații în general). Într‑adevăr, Curtea a menționat că autorii tratatelor au considerat oportună „excluderea stabilirii nivelului salariilor de la [armonizare]”, întrucât „stabilirea nivelului remunerațiilor” face parte din autonomia contractuală a partenerilor sociali la nivel național, precum și din competența statelor membre în domeniu (
43
).
53.
Este însă evident, în opinia noastră, că Curtea nu a mers atât de departe în Hotărârea Impact, încât să arate că excepția privind „remunerațiile” se aplică exclusiv la nivelul salariilor (altfel spus, în ceea ce privește cifra sau cuantumul exact al acestora). De fapt, ea a afirmat că excepția respectivă trebuie înțeleasă în sensul că „vizează măsurile […], precum o uniformizare a tuturor sau a unei părți dintre elementele constitutive ale salariilor și/sau a nivelului acestora în statele membre sau instituirea unui salariu minim [la nivelul Uniunii]” (
44
). În opinia noastră, din termenii„precum” și „și/sau a nivelului acestora” reiese că Curtea nu a exclus posibilitatea ca o interferență directă în remunerații să existe chiar și atunci când măsura în litigiu nu urmărește să armonizeze „nivelul acestora” în sine.
54.
Având în vedere această hotărâre, nu vedem niciun motiv pentru a introduce la articolul 153 alineatul (5) TFUE o limitare (și anume, faptul că excepția privind „remunerațiile” acoperă de fapt numai „nivelul remunerațiilor) care nu este inclusă expressis verbis în această dispoziție. În opinia noastră, termenul „remunerații” este destinat să acopere toate aspectele sistemelor de stabilire a salariilor ale statelor membre (inclusiv condițiile sau procedurile de stabilire a nivelului remunerațiilor), iar nu doar nivelul remunerațiilor.
55.
În această privință, amintim că, deși excepțiile trebuie în general să fie interpretate în sens strict, ele nu trebuie să fie interpretate atât de strict încât să fie private de efectul lor util. După cum am afirmat deja la punctul 39 de mai sus, Curtea a arătat că materiile prevăzute de articolul 153 alineatul (5) TFUE, inclusiv remunerațiile, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte pentru a nu afecta nejustificat domeniul de aplicare al alineatelor (1)-(4) și pentru a nu periclita obiectivele urmărite de articolul 151 TFUE (
45
). Totuși, din afirmația menționată nu rezultă, în opinia noastră, că noțiunea de „remunerații” trebuie înțeleasă în sensul că acoperă doar „nivelul remunerațiilor”. Dacă aceasta ar fi situația, legiuitorul Uniunii ar putea armoniza toate celelalte aspecte ale sistemelor de stabilire a salariilor ale statelor membre, cu condiția să nu armonizeze cuantumul lor, prin prevederea unei formule sau unui cuantum concret. După cum susțin guvernele danez și suedez, excepția privind „remunerațiile” ar fi privată de efectul său util, întrucât legiuitorul Uniunii ar putea, de exemplu, să adopte directive care armonizează frecvența cu care partenerii sociali negociază remunerațiile sau care prevăd modul în care se desfășoară asemenea negocieri – în contradicție cu scopul declarat al acestei excepții, care este, potrivit Curții, menținerea autonomiei contractuale a partenerilor sociali, după cum am amintit la punctul 52 de mai sus (
46
).
56.
Dorim să facem două observații suplimentare. În primul rând, adăugăm că Curtea a precizat (și toate părțile și intervenienții din prezenta cauză sunt de acord) că remunerațiile fac parte integrantă din condițiile de muncă (
47
). Astfel, este inevitabil ca excepția privind „remunerațiile”, indiferent cât de largă sau restrânsă este interpretarea sa, să afecteze domeniul de aplicare al articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE (care privește competența legiuitorului Uniunii în ceea ce privește condițiile de muncă), întrucât există o suprapunere evidentă între această dispoziție și articolul 153 alineatul (5) TFUE. O asemenea suprapunere există în mod necesar chiar dacă domeniul de aplicare al excepției respective este redus la minimul necesar.
57.
În al doilea rând, constatarea Curții potrivit căreia excepțiile enumerate la articolul 153 alineatul (5) TFUE, inclusiv cea referitoare la remunerații, trebuie înțelese în sens strict a fost formulată într‑un context specific. Hotărârea Del Cerro Alonso, Hotărârea Impact, Hotărârea Bruno ș.a., precum și Hotărârea Specht ș.a. privesc toate instrumente care, spre deosebire de Directiva SMA, au avut ca obiect reglementarea altei chestiuni decât remunerațiile. Mai precis, Hotărârea Del Cerro Alonso și Hotărârea Impact privesc clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată (
48
), care urmărește să asigure aplicarea principiului nediscriminării lucrătorilor pe durată determinată, iar nu să reglementeze „remunerațiile”. De asemenea, Hotărârea Bruno ș.a. se referă la interpretarea Directivei 97/81/CE a Consiliului privind lucrătorii pe fracțiune de normă (
49
), care are ca obiect printre altele să asigure eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă (și, din nou, nu să reglementeze „remunerațiile”). În sfârșit, Hotărârea Specht ș.a. privește Directiva 2000/78/CE a Consiliului de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (
50
). În această hotărâre Curtea a precizat că respectivele condiții de remunerare a funcționarilor intră în domeniul de aplicare al directivei menționate, întrucât instrumentul în cauză „are ca obiect stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament”, iar nu reglementarea „remunerațiilor” ca atare.
58.
Din această jurisprudență rezultă că, atunci când a afirmat că excepția privind „remunerațiile” enumerată la articolul 153 alineatul (5) TFUE trebuie să fie interpretată în sens strict, Curtea a urmărit doar să se asigure că dispoziția respectivă nu face imposibilă adoptarea unor instrumente care nu au ca obiect reglementarea remunerațiilor pentru simplul motiv că au repercusiuni asupra acestora. Astfel, înțeleasă în contextul său corespunzător, afirmația menționată nu urmărea să restrângă sfera aspectelor care constituie o remunerație (prin limitarea lor la nivelul remunerațiilor), ci să garanteze posibilitatea adoptării de instrumente care nu interferează decât indirect cu aceste aspecte.
59.
Considerațiile de mai sus ne determină să concluzionăm că excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE acoperă, fără a se limita la acestea, măsurile care armonizează nivelul remunerațiilor; ea acoperă totodată măsurile care armonizează alte aspecte ale sistemelor de stabilire a salariilor ale statelor membre (inclusiv modalitățile sau procedurile de stabilire a nivelului remunerațiilor). Prin urmare, înțelegerea excepției privind „remunerațiile” ca fiind limitată la măsuri care armonizează nivelul salariilor este o eroare.
– A doua eroare: legiuitorul Uniunii poate stabili cerințe generale formulate în mod vag în ceea ce privește cadrele de stabilire a salariilor ale statelor membre
60.
După cum am arătat la punctul 40 din prezentele concluzii, Curtea a precizat deja că excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE nu se extinde la orice aspect care prezintă o legătură oarecare cu remunerarea. Mai mult, din cuprinsul secțiunii anterioare reiese că criteriul interferenței directe a fost elaborat într‑un context în care Curtea urmărea să diferențieze instrumentele care au ca obiect reglementarea/armonizarea remunerațiilor de cele care au ca obiect reglementarea unui alt domeniu decât remunerațiile (de exemplu, nediscriminarea, cum este cazul directivelor aflate în centrul Hotărârii Bruno ș.a., precum și al Hotărârii Specht ș.a.), și care interferează doar indirect cu remunerațiile (neavând decât simple repercusiuni asupra nivelului salariilor).
61.
În opinia noastră, având în vedere aceste considerații, este clar că nici anumite alte directive care utilizează noțiunea de „remunerații” – precum Directiva 2006/54/CE privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (
51
), Directiva 2000/43/CE a Consiliului de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică (
52
), Directiva privind munca prin agent de muncă temporară (
53
), Directiva privind lucrătorii detașați (
54
), Directiva privind timpul de lucru (
55
) sau chiar Directiva 2008/94/CE privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului (
56
) – nu interferează în mod direct cu remunerațiile, în sensul articolului 153 alineatul (5) TFUE. Într‑adevăr, directivele respective intră în categoria instrumentelor care, la fel ca directivele care au determinat pronunțarea Hotărârii Bruno ș.a., precum și a Hotărârii Specht ș.a., interferează doar în mod indirect cu remunerațiile. Acestea conțin dispoziții care în practică influențează nivelul remunerațiilor sau au repercusiuni asupra lor. Totuși, ele nu urmăresc să reglementeze remunerațiile, ci doar să acorde anumitor categorii de lucrători aceleași condiții de angajare ca și celorlalți (
57
) sau să stabilească dacă un angajat are dreptul la „remunerația” sa (indiferent de nivelul remunerației respective și de modul în care a fost stabilită) în anumite contexte specifice, de exemplu pe durata concediului său anual sau în cazul în care angajatorul său intră în insolvență.
62.
În schimb, un instrument interferează în mod direct cu remunerațiile și, astfel, este incompatibil cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE dacă are ca obiect reglementarea remunerațiilor, indiferent cât de strictă sau flexibilă ar fi reglementarea respectivă.
63.
În această privință, este important să se sublinieze că, tocmai pentru că criteriul interferenței directe a fost formulat de Curte pentru a permite adoptarea anumitor instrumente care nu au ca obiect reglementarea remunerațiilor, criteriul menționat nu a fost stabilit cu intenția de a permite adoptarea unei directive care să aibă ca obiect reglementarea unui aspect al sistemelor de stabilire a salariilor ale statelor membre (de exemplu, nivelul salariilor minime sau modul în care aceste salarii minime trebuie să fie stabilite) doar pentru motivul că cerințele pe care le impune în acest sens sunt generale și formulate în mod vag. El nu urmărește nici să permită adoptarea unei asemenea directive pentru motivul că vizează doar o armonizare parțială (
58
). Concluzia contrară ar echivala cu înlocuirea criteriului interferenței directe cu un criteriu legat de amploarea interferenței, iar nu de caracterul său direct sau indirect.
64.
Având în vedere aceste elemente, considerăm că interpretarea criteriului interferenței directe elaborat de Curte pentru excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE în sensul că legiuitorul Uniunii poate să stabilească cerințe generale formulate în mod vag sau că se poate realiza o armonizare parțială în cazul „remunerațiilor” constituie în mod clar o eroare. Interferența poate fi ușoară sau limitată, dar rămâne totuși directă dacă instrumentul are ca obiect reglementarea remunerațiilor.
65.
Dorim să facem o observație suplimentară. În opinia noastră, criteriul interferenței directe nu permite legiuitorului Uniunii nici să stabilească cerințe minime în domeniul remunerațiilor, lăsând statelor membre opțiunea de a introduce dispoziții mai favorabile. În această privință, trebuie să se țină seama, în primul rând, de faptul că nu există nicio competență a Uniunii în materiile reglementate de articolul 153 alineatul (5) TFUE. În al doilea rând, după cum am arătat deja, este clar că, prin adoptarea articolului 153 alineatul (5) TFUE, autorii tratatelor au urmărit în esență să excludă un element („remunerațiile”) dintr‑un domeniu („condiții de muncă”), care intră sub incidența articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE. Prin urmare, criteriile aplicate de Curte pentru a stabili dacă legiuitorul Uniunii își depășește competențele nu pot fi identice în ambele situații, deoarece în caz contrar excepția privind „remunerațiile” ar rămâne fără obiect.
66.
Rezultă că, în timp ce pentru alte condiții de muncă decât remunerațiile criteriul este cel al cerințelor minime (în sensul că, deși există o competență a Uniunii în acest domeniu, ea permite doar stabilirea de cerințe minime, altfel spus a unui minim de obligații), în domeniul remunerațiilor nu este permisă nicio formă de armonizare, întrucât există o competență a Uniunii în domeniul respectiv. Dacă legiuitorul Uniunii ar prevedea cerințe minime în materie de remunerații, acesta și‑ar depăși deja competențele și le‑ar încălca pe cele ale statelor membre. În plus, după cum am afirmat mai sus, excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE ar fi lipsită de conținut, întrucât remunerațiile ar fi tratate la fel ca orice alte condiții de muncă aflate în domeniul de aplicare al articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE.
– A treia eroare: dacă o măsură nu încalcă autonomia contractuală a partenerilor sociali, ea respectă excepția privind „remunerațiile”
67.
După cum am arătat deja, Curtea a afirmat că excepția privind „remunerațiile” are drept scop protejarea „libertății contractuale a partenerilor sociali” (
59
). Acest scop nu este menționat în mod expres la articolul 153 alineatul (5) TFUE, iar Curtea nu a indicat sursa pe care și‑a întemeiat afirmația. Totuși, considerăm că scopul în cauză poate fi într‑adevăr dedus, în primul rând, din faptul că celelalte excepții cuprinse în această dispoziție (și anume cele referitoare la dreptul de asociere, dreptul la grevă sau dreptul la lock‑out) se raportează toate la prerogativele partenerilor sociali (mai precis, cele ale sindicatelor) și, în al doilea rând, din trimiterea făcută în articolul 152 TFUE la „rolul partenerilor sociali” pe care Uniunea Europeană trebuie să îl recunoască și să îl promoveze.
68.
Acestea fiind spuse, nu putem exclude posibilitatea ca excepția privind „remunerațiile” să urmărească și alte obiective. În pofida tuturor eforturilor noastre, nu am putut identifica în lucrările pregătitoare ale tratatelor aflate la dispoziția noastră nicio declarație care să confirme că a existat un motiv sau un scop clar și unic (și anume, protejarea autonomiei contractuale a partenerilor sociali) în spatele deciziei autorilor tratatelor Uniunii de a exclude „remunerațiile” din sfera competențelor Uniunii. De fapt, este cert că, prin împiedicarea armonizării nivelurilor salariale aplicabile în fiecare dintre statele membre, excepția privind „remunerațiile” contribuie la menținerea concurenței între întreprinderile care își desfășoară activitatea pe piața internă, după cum a arătat avocata generală Kokott în Concluziile sale prezentate în cauza Impact (
60
). Unii autori au subliniat totodată că lipsa competenței în materie de remunerații se explică prin faptul că politica salarială este pur și simplu un domeniu sensibil, care reprezintă un instrument important pentru politica economică internă și pentru funcționarea pieței naționale a muncii, precum și prin faptul că modul în care sunt organizate în mod tradițional sistemele de negociere colectivă și relațiile între partenerii sociali diferă între statele membre (
61
).
69.
Totuși, în acest context, un lucru este clar: un instrument sau o măsură a Uniunii care este compatibilă cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE contribuie la menținerea autonomiei contractuale a partenerilor sociali, dar faptul că un instrument sau o măsură a Uniunii nu încalcă autonomia contractuală a partenerilor sociali nu înseamnă în mod necesar că respectă excepția respectivă. Un astfel de raționament invers, adoptat în special de guvernul german în prezenta cauză, pur și simplu nu poate fi acceptat. Acest lucru este valabil, în opinia noastră, cu atât mai mult cu cât importanța păstrării „diversității practicilor naționale, în special în domeniul relațiilor convenționale” și a „[menținerii] competitivității economiei Uniunii”nu este specifică „remunerațiilor”, ci dimpotrivă, după cum reiese din articolul 151 TFUE, este de asemenea relevantă – deși poate într‑o mai mică măsură – pentru toate aspectele de politică socială în cazul cărora legiuitorul Uniunii este competent să completeze acțiunea statelor membre.
70.
În consecință, înlocuirea criteriului interferenței directe cu unul prin care se urmărește să se stabilească dacă instrumentul menține sau nu în mod suficient autonomia contractuală a partenerilor sociali constituie o eroare. Această abordare nu numai că echivalează cu a confunda criteriul în sine cu obiectivul său, ci se concentrează totodată, în opinia noastră, numai asupra unei părți a obiectivului urmărit prin excepția respectivă.
ii) Directiva SMA este incompatibilă cu excepția privind „remunerațiile”
71.
Din secțiunile precedente reiese că multe dintre dispozițiile și considerentele Directivei SMA invocate de părțile și de intervenienții din prezenta cauză în susținerea punctului de vedere potrivit căruia instrumentul respectiv respectă excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE sunt de fapt lipsite de relevanță în acest scop. Aceasta este situația în special în cazul articolului 1 alineatele (2)-(4) din Directiva SMA, care prevăd că directiva menționată nu obligă statele membre să introducă salarii minime legale [articolul 1 alineatul (4)], lasă în grija statelor membre definirea „gradului de adecvare”, precum și stabilirea cuantumurilor sau a cifrelor exacte ale salariilor minime [considerentele (19) și (28) și articolul 1 alineatul (3)] și protejează particularitățile naționale și prerogativele statelor membre în ceea ce privește stabilirea nivelului„salariilor” [articolul 1 alineatele (2) și (3), ceea ce am menționat la punctul 49 de mai sus]. În opinia noastră, dispozițiile în cauză nu pot fi invocate pentru a susține că Directiva SMA este compatibilă cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE. Acestea ar putea servi numai la determinarea gradului și a formei armonizării stabilite de instrumentul respectiv – chestiune care ar trebui clarificată numai dacă nu ar exista nicio îndoială că legiuitorul Uniunii avea competența de a adopta Directiva SMA. Totuși, ele nu prezintă o relevanță directă pentru întrebarea preliminară dacă directiva menționată încalcă excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE și, astfel, principiul atribuirii instituit la articolul 5 alineatul (2) TUE. Într‑adevăr, după cum am arătat, ceea ce contează în această privință nu este măsura în care directiva în cauză interferează cu particularitățile naționale, ci dacă are ca obiect reglementarea remunerațiilor, întrucât, în cazul unui răspuns afirmativ, acest instrument interferează în mod direct cu excepția inclusă în acest sens la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
72.
În plus, astfel cum am explicat la punctele 67-70 de mai sus, faptul că un instrument sau o măsură a Uniunii nu încalcă autonomia contractuală a partenerilor sociali nu înseamnă în mod necesar că respectă excepția privind „remunerațiile”. În consecință, simplul fapt că Directiva SMA urmărește în ansamblu să încurajeze sau să promoveze negocierile colective, după cum reiese din dispoziții precum considerentele (13), (19) și (24) ale acesteia, precum și din articolul 1 alineatele (2) și (3) și articolul 7 din aceasta, fapt care impune statelor membre să ia măsurile necesare pentru a implica partenerii sociali în stabilirea și actualizarea salariilor minime legale (
62
), nu este suficient pentru ca acest instrument să devină compatibil cu articolul 153 alineatul (5) TFUE.
73.
În această privință, dorim să formulăm o observație preliminară suplimentară în ceea ce privește mai precis articolul 1 alineatul (3) din Directiva SMA, care prevede că, „[î]n conformitate cu articolul 153 alineatul (5) din TFUE, prezenta directivă nu aduce atingere competenței statelor membre de a stabili nivelul salariilor minime și nici posibilității statelor membre de a alege să stabilească salarii minime legale, să promoveze accesul la o protecție a salariului minim prevăzută în convențiile colective sau ambele”. În opinia noastră, dacă alte dispoziții ale Directivei SMA stabilesc în mod clar că directiva respectivă are ca obiect reglementarea remunerațiilor, atunci o astfel de afirmație nu poate fi suficientă pentru a modifica obiectul menționat. Considerăm că același lucru este valabil pentru considerentul (19) al Directivei SMA, care preia în mare parte textul acestui articol. Într‑adevăr, criteriul interferenței directe impune, după cum a afirmat Consiliul, să se analizeze conținutul instrumentului în cauză în ansamblul său, astfel încât Curtea nu își poate limita aprecierea în această privință la dispoziții – precum, în speță, articolul 1 alineatul (3) din Directiva SMA – care menționează în mod expres articolul 153 alineatul (5) TFUE.
74.
Trecând acum la definirea obiectului Directivei SMA, vom începe prin a semnala un aspect evident. Spre deosebire de alte directive, precum cele care au determinat pronunțarea Hotărârii Bruno ș.a. și a Hotărârii Specht ș.a., și anume Directiva 97/81/CE a Consiliului privind lucrătorii pe fracțiune de normă și Directiva 2000/78/CE a Consiliului de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, ale căror titluri nu fac referire la „salarii” sau la „remunerații”, ori alte directive pe care le‑am menționat la punctul 61 de mai sus, directiva în discuție în prezenta cauză privește „salariile minime adecvate în Uniunea Europeană”. Ea conține, chiar în titlul său, termenul „salarii”. În opinia noastră, aceasta constituie un semn clar și chiar evident că Directiva SMA are ca obiect reglementarea „remunerațiilor”.
75.
Această primă impresie este apoi confirmată de articolul 1 din directiva menționată, intitulat „Obiect” și care prevede la alineatul (1) literele (a) și (b) fără echivoc că, „[î]n vederea îmbunătățirii […] în special a gradului de adecvare a salariilor minime pentru lucrători, pentru a contribui la convergența socială ascendentă și a reduce inegalitatea salarială”, directiva respectivă instituie un cadru pentru „[gradul] corespunzător de adecvare a salariilor minime legale” și pentru promovarea „negocierilor colective pentru stabilirea salariilor” (
63
). Întrucât am precizat la punctul 54 de mai sus că noțiunea de „remunerații”, în sensul articolului 153 alineatul (5) TFUE, nu se limitează la nivelul remunerațiilor, ci acoperă și modalitățile și procedurile de stabilire a acestui nivel, apreciem că dispoziția menționată nu lasă loc de îndoială cu privire la faptul că Directiva SMA are ca obiect reglementarea unui aspect al remunerațiilor, mai precis a gradului de adecvare a salariilor minime și a modului în care trebuie să se stabilească aceste salarii. În plus, ea arată că legiuitorul Uniunii nu a avut niciodată în vedere creșterea nivelului salariilor minime în ansamblul Uniunii (convergența) ca o consecință accesorie sau indirectă a adoptării directivei respective, ci mai degrabă ca obiectiv ultim sau scop general al instrumentului menționat. Adăugăm că articolul 3 din Directiva SMA, care cuprinde o listă de definiții relevante, începe prin a defini noțiunile de „salariu minim” și „salariu minim legal” – ceea ce demonstrează că aceste noțiuni se află în centrul instrumentului în cauză.
76.
În opinia noastră, având în vedere aceste dispoziții, este deja clar că diferența dintre Directiva SMA și directivele care au determinat pronunțarea Hotărârii Bruno ș.a., precum și a Hotărârii Specht ș.a. sau celelalte directive pe care le‑am menționat la punctul 61 de mai sus constă nu doar în titlul lor, ci și în obiectul lor în sine. După cum am arătat, toate aceste directive conțin dispoziții care influențează nivelul remunerației. Totuși, spre deosebire de Directiva SMA, ele nu au ca obiect reglementarea modului în care trebuie să se stabilească „remunerațiile” (în speță, prin negocieri colective) sau creșterea nivelului remunerațiilor (prin instituirea unui „cadru pentru […] [gradul] corespunzător de adecvare a salariilor minime legale”, în scopul de a contribui la „convergența socială ascendentă și [reducerea] inegalității salariale”).
77.
Odată făcute aceste observații, vom explica acum motivul pentru care articolul 5 din acest instrument – al cărui conținut l‑am prezentat pe scurt în secțiunea III punctul B de mai sus și care este cea mai importantă dispoziție a Directivei SMA – confirmă, în opinia noastră, faptul că directiva respectivă are ca obiect reglementarea remunerațiilor, încălcând astfel excepția prevăzută în acest scop la articolul 153 alineatul (5) TFUE. Vom analiza apoi alte dispoziții ale instrumentului menționat.
– Articolul 5 din Directiva SMA
78.
Articolul 5 alineatul (1) din Directiva SMA prevede că statele membre cu salarii minime legale trebuie să definească în mod clar criteriile care ghidează stabilirea și actualizarea salariilor menționate. Ele pot face acest lucru în conformitate cu practicile lor naționale și sunt libere să decidă cu privire la ponderea relativă a respectivelor criterii. Totuși, trebuie să se asigure totodată că criteriile pe care le elaborează contribuie la gradul corespunzător de adecvare a salariilor minime legale, în scopul „atingerii unui nivel de trai decent, al reducerii sărăciei persoanelor încadrate în muncă, precum și al promovării coeziunii sociale și a unei convergențe sociale ascendente și al reducerii diferenței de remunerare între femei și bărbați”. Mai mult, articolul 5 alineatul (2) din această directivă prevede o listă de patru criterii minime pe care statele membre trebuie să le ia în considerare în cadrul „[procedurii] de stabilire a unor salarii minime legale” (
64
). Este adevărat că în principiu obligația menționată ar putea fi considerată ca fiind îndeplinită chiar dacă statele membre nu ar acorda decât o pondere redusă criteriilor în cauză. Totuși, o asemenea abordare ar contraveni în totalitate obiectivelor enumerate la articolul 5 alineatul (1) din această directivă. În plus, enumerarea clară a patru criterii minime la articolul 5 alineatul (2) din Directiva SMA indică faptul că trebuie să se acorde o importanță deosebită criteriilor respective (
65
).
79.
În opinia noastră, având în vedere aceste elemente, este clar că articolul 5 alineatul (2) din Directiva SMA impune în practică statelor membre cu salarii minime legale să se asigure că nivelul salariilor minime se calculează cel puțin pe baza celor patru criterii enumerate în dispoziția menționată. Astfel, ea are ca obiect reglementarea nivelului salariilor minime legale.
80.
În susținerea validității Directivei SMA, mai multe dintre părțile din prezenta cauză invocă, în primul rând, faptul că articolul 5 alineatele (1) și (2) din această directivă evită să impună statelor membre obligația de a institui salarii minime adecvate și, în al doilea rând, că noțiunea de grad corespunzător de adecvare utilizată în dispoziția respectivă nu are o semnificație autonomă în dreptul Uniunii (
66
). Suntem de acord cu poziția acestor părți potrivit căreia primele două alineate ale articolului 5 din Directiva SMA nu menționează expressis verbis obligația de a institui salarii minime adecvate. Totuși, statele membre sunt supuse în mod expres, în temeiul dispozițiilor în cauză, obligației de a se asigura că criteriile pe care se întemeiază pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime contribuie la gradul lor corespunzător de adecvare. În opinia noastră, nu există în practică nicio diferență între aceste două obligații.
81.
Mai mult, apreciem că este destul de neconvingător argumentul potrivit căruia noțiunea de „grad corespunzător de adecvare” de la articolul 5 alineatul (1) din Directiva SMA nu are și nu poate avea o semnificație autonomă în dreptul Uniunii. Amintim că considerentul (3) al acestei directive face trimitere la articolul 31 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), care prevede dreptul oricărui lucrător la „condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea sa”. În plus, considerentul (28) al Directivei SMA precizează că, deși „[g]radul de adecvare a salariilor minime legale este determinat și evaluat de fiecare stat membru având în vedere condițiile sale socioeconomice naționale”, „[s]alariile minime sunt considerate a fi adecvate dacă sunt echitabile în raport cu distribuția salariilor în statul membru relevant și oferă un nivel de trai decent lucrătorilor […]”.
82.
Având în vedere aceste considerente, suntem de acord cu observația făcută de guvernul danez în ședință, potrivit căreia s‑ar putea considera că articolul 5 alineatele (1) și (2) din Directiva SMA urmărește să concretizeze dreptul la un salariu minim decent, despre care unii comentatori afirmă că decurge din articolul 31 alineatul (1) din cartă, pentru motivul că referirea la „demnitate” din dispoziția respectivă constituie temeiul dreptului la o remunerație decentă care să asigure un nivel de trai satisfăcător pentru lucrători și familiile lor (
67
). Astfel, în ansamblu, articolul 5 alineatele (1) și (2) din Directiva SMA ar putea fi interpretat în sensul că impune statelor membre să se asigure că criteriile pe care se întemeiază pentru a determina nivelul remunerațiilor sunt compatibile cu articolul 31 alineatul (1) din cartă. O asemenea interpretare ar avea două consecințe: în primul rând, statele membre ar trebui să alinieze interpretarea pe care o dau noțiunii de „grad corespunzător de adecvare” utilizată la articolul 5 alineatul (1) din Directiva SMA la cea a noțiunii de „demnitate” de la articolul 31 alineatul (1) din cartă (și, prin urmare, să o considere o noțiune autonomă a dreptului Uniunii). În al doilea rând, dacă statele membre și‑ar încălca obligația de a se asigura că criteriile naționale pe care le aplică pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime legale contribuie la „gradul corespunzător de adecvare” a unor astfel de salarii, lucrătorii ar putea invoca dreptul lor la o cale de atac eficientă în temeiul articolului 47 alineatul (1) din cartă. Acest lucru confirmă faptul că articolul 5 alineatele (1) și (2) din Directiva SMA ar putea avea implicații importante pentru sistemele de stabilire a salariilor ale statelor membre.
83.
În plus, observăm că mai multe dintre părțile din prezenta cauză (dacă nu chiar toate) care susțin validitatea Directivei SMA afirmă că articolul 5 din instrumentul menționat impune numai obligații procedurale statelor membre, întrucât acesta reglementează, după cum arată titlul său, „[p]rocedura de stabilire a unor salarii minime legale adecvate” (
68
). În special, guvernul portughez arată că Directiva SMA se limitează să detalieze mijloacele pentru obținerea unui anumit rezultat în ceea ce privește nivelul salariilor minime, dar nu armonizează nicidecum nivelul respectiv. Nu suntem de acord cu acest punct de vedere.
84.
Într‑adevăr, nu vedem cum, de exemplu, obligația prevăzută la articolul 5 alineatul (2) litera (c) din această directivă, care impune ca procedura pentru stabilirea și actualizarea salariilor minime legale să fie ghidată de rata de creștere a salariilor, ar putea fi înțeleasă altfel decât în sensul că nivelul (cuantumul) salariilor minime trebuie să se bazeze pe această rată de creștere și să o reflecte. Ceea ce este prezentat ca o obligație procedurală este de fapt o obligație materială deghizată. În aceste condiții, considerăm că obiectul în sine al articolului 5 alineatele (1) și (2) din Directiva SMA este de a interfera efectiv cu nivelul salariilor minime, chiar dacă „nu stabilește cifre în euro și cenți” (
69
). Interpretarea menționată este confirmată de considerentul (18) al Directivei SMA, care prezintă instrumentul respectiv ca fiind o directivă care prevede obligații procedurale, dar precizează totodată că acesta „stabilește cerințe minime la nivelul Uniunii […] privind caracterul adecvat al salariilor minime legale […]”. În opinia noastră, rezultă că obligațiile prevăzute la articolul 5 din Directiva SMA în ceea ce privește „gradul de adecvare a salariilor minime legale” sunt de natură materială, iar nu procedurală.
85.
Făcând abstracție de articolul 5 alineatele (1) și (2), observăm că articolul 5 alineatul (3) din Directiva SMA precizează că statele membre nu pot recurge la un mecanism de indexare dacă acesta conduce la o scădere a salariului minim legal. În opinia noastră, este clar că nici obligația menționată nu este pur procedurală. De fapt, atât Comisia, cât și Parlamentul și Consiliul au recunoscut, în ședință, că Comisia ar putea să inițieze o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul dispoziției în cauză dacă un stat membru ar introduce un mecanism de indexare care să conducă în mod efectiv la o scădere a salariului său minim legal.
86.
În orice caz, simplul fapt că o obligație este de natură procedurală nu înseamnă, în opinia noastră, că aceasta este în mod necesar compatibilă cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE. Într‑adevăr, după cum am arătat la punctele 51-59 de mai sus, excepția respectivă nu acoperă doar nivelul remunerațiilor, ci și modul în care trebuie să fie stabilite salariile și metoda (sau procedura) utilizată de statele membre în această privință. Astfel, chiar și o obligație pur procedurală legată de „remunerații” merge deja prea departe și este incompatibilă cu excepția menționată.
87.
Pentru acest motiv, considerăm că și dispoziții precum articolul 5 alineatele (4), (5) și (6) din directiva în cauză, care impun statelor membre printre altele să folosească valori de referință orientative „pentru a ghida evaluarea gradului de adecvare a salariilor minime legale” (cu alte cuvinte, atunci când stabilesc nivelul unor asemenea salarii), interferează în mod direct cu remunerațiile, întrucât au ca obiect reglementarea modului în care trebuie stabilite salariile și a metodei utilizate de statele membre în această privință.
– Alte dispoziții ale Directivei SMA
88.
Niciuna dintre celelalte dispoziții ale Directivei SMA nu contrazice concluzia potrivit căreia această directivă interferează în mod direct cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE. În special, articolul 2 din Directiva SMA se limitează să prevadă că directiva respectivă se aplică „lucrătorilor”. Articolul 6 din aceasta urmărește să garanteze că statele membre cu salarii minime legale respectă principiile nediscriminării și proporționalității atunci când stabilesc niveluri mai mici pentru categorii specifice de lucrători (variații) și atunci când aplică reduceri pe baza valorii echipamentelor sau a altor costuri (deduceri). Articolul 7 din Directiva SMA impune statelor membre să ia măsurile necesare pentru a implica partenerii sociali în stabilirea și actualizarea salariilor minime legale, iar articolul 8 din acest instrument privește „[a]ccesul efectiv al lucrătorilor la salariile minime legale”. Toate dispozițiile menționate (cu excepția articolului 2) fac referire la „salariile minime” și niciun element din modul lor de redactare nu contrazice concluzia potrivit căreia Directiva SMA are ca obiect reglementarea remunerațiilor (
70
).
89.
În plus, două dispoziții ale acestui instrument, și anume articolele 4 și 12, au ca obiect, în opinia noastră, armonizarea metodei de stabilire a salariilor utilizată de statele membre și, astfel, reglementarea remunerațiilor.
90.
În primul rând, articolul 4 este intitulat „Promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor” (
71
). Acesta impune statelor membre la alineatul (1) să „promoveze consolidarea și creșterea capacității partenerilor sociali de a se angaja în negocieri colective pentru stabilirea salariilor”, să „încurajeze negocieri constructive, semnificative și informate […] între partenerii sociali în ceea ce privește salariile” și să ia măsuri atât pentru a proteja „exercitarea dreptului la negociere colectivă pentru stabilirea salariilor” (
72
), cât și pentru a proteja sindicatele și organizațiile patronale care participă sau doresc să participe la negocieri colective împotriva interferenței în înființarea, funcționarea sau administrarea acestora [articolul 4 alineatul (1) literele (a)-(d)].
91.
Este adevărat că acest alineat nu urmărește să reglementeze conținutul convențiilor colective referitoare la stabilirea salariilor ca atare și vizează pur și simplu să promoveze astfel de acorduri prin intermediul unor dispoziții destul de vagi, despre care unii afirmă că respectă particularitățile sistemelor naționale (
73
). Totuși, suntem de acord cu guvernul danez care arată, în primul rând, că articolul 4 alineatul (1) impune însă statelor membre mai multe obligații pozitive destinate să promoveze negocierile colective pentru stabilirea salariilor și, în al doilea rând, că dispoziția respectivă limitează astfel în mod clar alegerea de către statele membre a metodei de stabilire a salariilor la care pot să recurgă. În plus, amintim că, chiar dacă o dispoziție realizează doar o armonizare „limitată” (întrucât, de exemplu, lasă mult spațiu pentru particularitățile naționale sau instituie doar un cadru, în termeni destul de vagi), este vorba totuși de o armonizare – pe care legiuitorul Uniunii nu are competența să o realizeze în materiile vizate la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
92.
O concluzie similară se impune, în opinia noastră, în ceea ce privește articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA. Această dispoziție se aplică, după cum am arătat deja la punctul 18 de mai sus, numai statelor membre în care rata de acoperire a negocierilor colective este sub pragul de 80 %. Statele membre respective sunt obligate „[să creeze] un cadru de condiții favorabile negocierilor colective” și „[să stabilească] un plan de acțiune pentru promovarea negocierilor colective”, pe care trebuie să îl revizuiască și să îl actualizeze periodic. Guvernul danez însuși recunoaște că obligațiile care decurg din această dispoziție nu sunt nici foarte „concrete”, nici foarte „constrângătoare”, întrucât statele membre nu sunt obligate să atingă o anumită rată de acoperire a negocierilor colective, ci doar să adopte un plan de acțiune dacă rata lor de acoperire a negocierilor colective este sub 80 % (
74
). Totuși, în opinia noastră, faptul că această dispoziție rămâne destul de vagă în ceea ce privește, de exemplu, modul în care statele membre trebuie să măsoare acoperirea negocierilor colective (
75
) nu poate fi considerat un indiciu în sensul că dispoziția menționată este compatibilă cu articolul 153 alineatul (5) TFUE. Obligațiile vagi impuse statelor membre în ceea ce privește organizarea sistemelor lor de stabilire a salariilor rămân însă obligații. Ele constituie totuși o reglementare a remunerațiilor, chiar dacă sunt redactate în termeni vagi sau impreciși.
93.
În plus, înclinăm în mare măsură să adoptăm argumentul guvernului danez potrivit căruia, în măsura în care articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA obligă statele membre a căror rată de negocieri colective este sub 80 % să instituie un cadru pentru promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor, acesta impune efectiv o anumită formă de intervenție a statului în modul în care trebuie organizate salariile. Este adevărat că articolul 17 alineatul (3) din directiva respectivă prevede că punerea în aplicare a articolului 4 alineatul (2), inclusiv elaborarea unui plan de acțiune pentru creșterea acoperirii negocierilor colective, poate fi încredințată partenerilor sociali, dacă ei solicită în comun acest lucru. Totuși, guvernul danez arată în mod corect că aceste dispoziții interpretate în mod coroborat au drept efect posibilitatea ca obligația legată de planul de acțiune menționat să fie transferată de la stat la partenerii sociali. Introducerea unei asemenea obligații la nivelul partenerilor sociali ar putea în fapt să interfereze cu autonomia lor în materie de „stabilire a salariilor” – ceea ce ar fi (parțial) în contradicție cu obiectivul excepției prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE (
76
).
94.
În al doilea rând, articolul 12 alineatul (1) din Directiva SMA permite lucrătorilor individuali ale căror drepturi legate de salariile minime legale sau de protecția salariului minim au fost încălcate să aibă acces la „o soluționare eficace, în timp util și imparțială a litigiilor și [să aibă] dreptul la reparații”. Considerăm că această dispoziție este destul de „șubredă”. Într‑adevăr, ea introduce „dreptul la reparații” în situațiile în care sunt încălcate drepturi legate de salariile minime legale sau de protecția salariului minim, dar numai „atunci când astfel de drepturi sunt prevăzute în dreptul național sau în convenții colective”. În opinia noastră, acest lucru este greu de conciliat cu rațiunea care stă la baza articolului 47 din cartă, care constă în faptul că dreptul la o cale de atac eficientă este recunoscut în principiu numai în cazul încălcării unui drept sau a unei libertăți garantate de dreptul Uniunii (iar nu doar de dreptul național sau de convențiile colective). Prin urmare, apreciem că articolul 12 din Directiva SMA ar putea fi interpretat în sensul că furnizează o susținere suplimentară în favoarea concluziei noastre referitoare la articolul 5 din Directiva SMA, potrivit căreia s‑ar putea considera că dispoziția respectivă urmărește să concretizeze dreptul la un salariu minim decent, care poate decurge din articolul 31 alineatul (1) din cartă. În orice caz, articolul 12 din Directiva SMA este problematic pentru state membre precum Danemarca și Suedia, în care respectarea prevederilor din convențiile colective este asigurată în mod tradițional și sistematic de partenerii sociali (iar nu de lucrătorii individuali). Într‑adevăr, această dispoziție stabilește în mod clar faptul că legiuitorul Uniunii privilegiază acțiunea individuală și, procedând astfel, în opinia noastră, interferează cu organizarea sistemelor de stabilire a salariilor ale statelor membre.
iii) Concluzie referitoare la compatibilitatea Directivei SMA cu excepția privind „remunerațiile”
95.
Având în vedere considerațiile care precedă, considerăm că, după cum reiese în special din articolele 1, 3, 5, 4 și 12 din Directiva SMA, aceasta are ca obiect reglementarea „remunerațiilor”. În consecință, ea interferează în mod direct cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE. Rezultă că legiuitorul Uniunii nu avea competența să adopte acest instrument și a acționat astfel cu încălcarea principiului atribuirii instituit la articolul 5 alineatul (2) TUE.
96.
În opinia noastră, aceste considerații ar trebui să determine Curtea să concluzioneze că Directiva SMA trebuie să fie anulată în totalitate, fără a fi necesar să analizeze al doilea aspect al primului motiv [și anume, problema compatibilității Directivei SMA cu excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE] și nici al doilea motiv sau capătul de cerere prezentat cu titlu subsidiar de Regatul Danemarcei. Totuși, în ipoteza în care Curtea nu va fi de acord cu soluția pe care îi propunem să o adopte, vom examina în secțiunile care urmează argumentele prezentate de părți și de intervenienți cu privire la aceste alte chestiuni.
b)
Problema compatibilității Directivei SMA cu excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE
1) Argumentele părților
97.
Guvernele danez și suedez susțin că „dreptul de asociere” menționat la articolul 153 alineatul (5) TFUE trebuie înțeles în sensul că se referă la dreptul fiecărui lucrător și al fiecărui angajator de a se afilia la o organizație sau la un sindicat și de a participa în mod liber la negocierile colective (este vorba de sensul dat în temeiul mai multor instrumente juridice, inclusiv al Cartei comunitare a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor).
98.
Din această perspectivă, guvernele respective consideră că, întrucât articolul 4 alineatul (1) litera (d) din Directiva SMA impune statelor membre să ia măsuri pentru a proteja sindicatele și organizațiile patronale care participă la negocieri colective împotriva oricărei interferențe în înființarea, funcționarea sau administrarea acestora, dispoziția în cauză interferează în mod direct cu „dreptul de asociere” și este astfel incompatibilă cu articolul 153 alineatul (5) TFUE. În plus, din moment ce articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA impune statelor membre a căror rată de acoperire a negocierilor colective este sub 80 % să instituie un cadru pentru promovarea negocierilor colective și să creeze un plan de acțiune cu partenerii sociali pentru a crește acoperirea negocierilor colective, dispoziția în cauză afectează totodată cadrul juridic al apartenenței la un sindicat sau la o organizație și, în consecință, chiar esența dreptului de asociere.
99.
În susținerea opiniei contrare, Consiliul, Parlamentul și Comisia, precum și toți ceilalți intervenienți susțin, în primul rând, că „dreptul de asociere” menționat la articolul 153 alineatul (5) TFUE ține de libertatea unei persoane de a se afilia, a părăsi sau a înființa o asociație fără interferențe. Prin urmare, acesta constituie o condiție prealabilă pentru negocierile colective – altfel spus posibilitatea asociațiilor de lucrători de a acționa în mod colectiv pentru a stabili termenii/condițiile de muncă, astfel cum este vizată la articolului 153 alineatul (1) litera (f) TFUE –, dar cele două noțiuni nu se suprapun. În această privință, ei mai observă că „dreptul de asociere” și „dreptul de negociere și de acțiune colectivă” sunt protejate fiecare prin dispoziții diferite ale cartei. În al doilea rând, aceștia susțin că excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE trebuie să fie interpretată în sens strict și ca fiind limitată în esență la măsurile care interferează în mod direct cu posibilitatea lucrătorilor de a se asocia.
100.
În al treilea rând, părțile și intervenienții în cauză afirmă că Directiva SMA nu impune norme privind dreptul de asociere, întrucât stabilește doar un cadru care să faciliteze exercitarea dreptului la negocieri colective, fără a prevedea obligații privind afilierea la asociații sau sindicate, părăsirea ori dizolvarea acestora. În special, articolul 4 alineatul (1) litera (d) din directiva respectivă nu stabilește și nici nu armonizează norme privind constituirea organizațiilor sindicale, nici nu definește drepturile și obligațiile acestor organizații, nici nu impune norme specifice privind participarea și nici nu obligă lucrătorii/angajatorii să se implice activ în organizații sindicale. În schimb, acesta se concentrează pe asigurarea bunei desfășurări a negocierilor colective. În orice caz, chiar dacă s‑ar considera că articolul 4 din Directiva SMA stabilește norme privind dreptul de asociere, nu ar fi vorba despre o interferență directă în dreptul respectiv. Articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA nu interferează în mod direct cu dreptul de asociere, întrucât utilizează pragul de 80 % ca un simplu indicator, iar nu ca un obiectiv obligatoriu sau strict.
2) Apreciere
101.
Referitor la compatibilitatea Directivei SMA cu excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE, se ridică două probleme principale. În primul rând, părțile și intervenienții nu sunt de acord în ceea ce privește sensul și domeniul de aplicare al acestei excepții și în special relația sa (și eventuala sa suprapunere) cu competența Uniunii în domeniul „reprezentării și apărării colective a intereselor lucrătorilor și angajatorilor” [articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE]. În această privință, ei se angajează într‑o dezbatere asupra relației dintre „dreptul de asociere” și „dreptul de negociere colectivă”. În al doilea rând, dat fiind că, după cum am observat la punctul 40 de mai sus, Curtea nu a avut încă ocazia să facă precizări referitoare la excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE, este necesar să se clarifice dacă criteriul interferenței directe, elaborat de Curte în legătură cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută de dispoziția menționată, se aplică și în acest context.
102.
În ceea ce privește prima chestiune, amintim că dreptul de asociere este protejat de articolul 12 din cartă (
77
), în timp ce dreptul de negociere colectivă este reglementat de articolul 28 din aceasta (
78
). Guvernul danez, în susținerea argumentului său potrivit căruia dreptul de asociere include dreptul de negociere colectivă, arată în mod corect că articolul 137 alineatul (6) TCE [al cărui mod de redactare este identic cu cel al articolului 153 alineatul (5) TFUE] a fost adoptat înaintea cartei în sine. Astfel, în opinia guvernului respectiv, faptul că dreptul de asociere și dreptul de negociere colectivă sunt tratate ca drepturi distincte în cartă nu trebuie să dicteze modul în care ele trebuie să fie înțelese în cadrul articolului 153 TFUE. Totuși, observăm că în Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor din 1989 (
79
), al cărei conținut era menționat în mod expres la articolul 136 TCE (în prezent articolul 151 TFUE) și care a fost preluat în cartă (
80
), dreptul de asociere și dreptul de negociere colectivă erau deja considerate ca fiind distincte (
81
). În plus, subliniem că, la articolul 156 TFUE (al cărui mod de redactare este identic cu cel al articolului 140 TCE), „dreptul de asociere” și „negocierile colective dintre angajatori și lucrători” sunt menționate împreună, ceea ce nu ar fi fost necesar, în opinia noastră, dacă aceste drepturi nu erau considerate ca fiind drepturi autonome și distincte.
103.
În opinia noastră, având în vedere aceste considerații, este clar că dreptul de asociere nu include dreptul de negociere colectivă. Dimpotrivă, drepturile respective sunt distincte: primul se raportează la dreptul lucrătorilor sau al angajatorilor de a înființa organizații (inclusiv sindicate) și de a se afilia la acestea pentru a‑și apăra interesele economice și sociale, în timp ce al doilea se referă la o parte specifică a mandatului organizațiilor menționate, și anume negocierea și încheierea convențiilor colective de muncă.
104.
În acest context, considerăm că argumentele prezentate de guvernele danez și suedez nu sunt convingătoare. În esență, guvernele respective apreciază că, întrucât exercitarea dreptului de asociere este o condiție prealabilă pentru exercitarea dreptului de negociere colectivă, aspectele acoperite de excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE le includ într‑un anumit sens pe cele acoperite de „apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor” [articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE] și se suprapun cu acestea. Suntem de acord cu poziția lor potrivit căreia protecția dreptului de asociere este indispensabilă pentru protejarea dreptului de negociere colectivă, întrucât apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor presupune înființarea unor organizații destinate să apere în mod colectiv drepturile economice și sociale ale lucrătorilor și/sau ale angajatorilor. Totuși, am adoptat opinia Parlamentului și a Consiliului potrivit căreia această legătură nu înseamnă că aspectele reglementate de prima dispoziție le includ pe cele care intră în domeniul de aplicare al celei de a doua.
105.
În această privință, amintim că, după cum am arătat la punctul 39 de mai sus, Curtea a statuat că, având în vedere că alineatul (5) al articolului 153 TFUE constituie o derogare de la prevederile alineatelor (1)-(4) ale aceluiași articol, materiile prevăzute de acest alineat trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte pentru a nu afecta nejustificat domeniul de aplicare al alineatelor (1)-(4) menționate și pentru a nu periclita obiectivele urmărite de articolul 151 TFUE (
82
). În opinia noastră, două concluzii decurg din această afirmație. În primul rând, după cum arată Consiliul, dacă „dreptul de asociere” ar fi înțeles în sensul că include dreptul de negociere colectivă, atunci competența prevăzută la articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE (în domeniul „reprezentării și apărării colective a intereselor lucrătorilor și angajatorilor”) ar fi în esență lipsită de conținut. Într‑adevăr, orice măsură adoptată în aplicarea acestei dispoziții ar contraveni excepției referitoare la dreptul de asociere prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE. În al doilea rând, afirmația Curții potrivit căreia excepțiile prevăzute în dispoziția menționată trebuie interpretate strict (după cum este situația în general în cazul majorității excepțiilor) infirmă argumentul guvernelor danez și suedez potrivit căruia autorii tratatelor Uniunii au exclus, în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (f) TFUE, o competență limitată (pentru aspectele legate de apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor) dintr‑un domeniu care se află în general în afara sferei de competență a Uniunii (dreptul de asociere) (
83
). În această privință, adăugăm că articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE menționează în mod expres „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor, inclusiv administrarea comună, sub rezerva alineatului (5)” – precizând astfel că aspectele reglementate de dispoziția respectivă nu se suprapun în totalitate cu cele reglementate de articolul 153 alineatul (5) TFUE (
84
).
106.
Rezultă, în opinia noastră, că o dispoziție sau o măsură adoptată de legiuitorul Uniunii nu poate fi considerată ca fiind incompatibilă cu excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE, pentru simplul motiv că privește dreptul de negociere colectivă. În prezenta cauză, aceasta înseamnă, de exemplu, că simplul fapt că articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA urmăresc promovarea negocierilor colective nu este suficient pentru a susține concluzia potrivit căreia directiva în cauză este în ansamblul său incompatibilă cu excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
107.
Trecând acum la cea de a doua chestiune, amintim că Curtea a elaborat criteriul interferenței directe în legătură cu excepția privind „remunerațiile” stabilită la articolul 153 alineatul (5) TFUE, fără a arăta în mod expres dacă aceasta se aplică și în contextul excepției privind „dreptul de asociere” prevăzute de asemenea în dispoziția respectivă. Totuși, în opinia noastră, criteriul menționat poate fi aplicat fără mari dificultăți în cazul excepției în discuție. Într‑adevăr, rațiunea este aceeași: la fel ca excepția privind „remunerațiile”, excepția privind „dreptul de asociere” nu urmărește să excludă din sfera competențelor Uniunii orice aspect care prezintă „orice fel de legătură” cu dreptul de asociere, ci doar acele instrumente sau dispoziții care au ca obiect reglementarea acestui drept.
108.
Având în vedere aceste considerații, estimăm că este dificil să se concluzioneze că Directiva SMA are ca obiect reglementarea dreptului de asociere. Astfel, după cum a observat guvernul francez în ședință, dispozițiile directivei respective nu impun condiții pentru crearea unei organizații (precum un sindicat) sau afilierea la aceasta. Câteva dintre dispozițiile sale au ca obiect promovarea negocierilor colective (articolul 4) și implicarea partenerilor sociali în stabilirea și actualizarea salariilor minime legale (articolul 7). După cum tocmai am arătat, dreptul de negociere colectivă este însă distinct de dreptul de asociere, iar legiuitorul Uniunii are competența, în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (f) TFUE, să adopte instrumente referitoare la „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor”.
109.
Este adevărat, astfel cum admite însuși Consiliul, că articolul 4 alineatul (1) litera (d) din Directiva SMA vizează aspecte ale dreptului de asociere, și anume înființarea, funcționarea sau administrarea sindicatelor sau a organizațiilor patronale (
85
). Totuși, este clar că această dispoziție nu urmărește să aducă atingere dreptului respectiv, ci urmărește numai să îl garanteze prin protejarea sindicatelor și a organizațiilor patronale de interferențe. În plus, deși articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată impune statelor membre a căror rată de acoperire a negocierilor colective este sub 80 % să elaboreze un plan de acțiune în vederea creșterii acestei acoperiri, obligația în cauză nu impune statelor membre să încurajeze lucrătorii să se afilieze la un sindicat, ci doar să crească numărul lucrătorilor protejați prin convenții colective.
110.
În sfârșit, observăm că opiniile guvernelor danez și suedez se concentrează pe articolul 4 alineatul (1) litera (d) și pe articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA. Ele nu abordează conținutul altor dispoziții ale acestei directive și nici măcar nu susțin că dispozițiile respective sunt cele mai importante din Directiva SMA și reflectă „obiectul” său – ceea ce face dificil de susținut argumentul lor potrivit căruia Directiva SMA trebuie anulată în totalitate pentru motivul că este incompatibilă cu excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE.
111.
Având în vedere considerațiile de mai sus, apreciem că al doilea aspect al primului motiv trebuie să fie respins.
2.
Al doilea motiv: Directiva SMA nu putea fi adoptată în mod valabil în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, întrucât se referă și la aspecte reglementate de articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE
112.
După cum am arătat deja la punctul 32 de mai sus, prin intermediul celui de al doilea motiv, guvernul danez susține că, chiar presupunând că Directiva SMA nu intră în domeniul de aplicare al excepțiilor privind „remunerațiile” și „dreptul de asociere” prevăzute la articolul 153 alineatul (5) TFUE, Parlamentul și Consiliul nu puteau să o adopte în mod valabil în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE. Mai precis, acest guvern consideră că directiva respectivă are două obiective la fel de importante, întrucât urmărește să reglementeze nu doar „condițiile de muncă” [articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE], ci și „reprezentarea și apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor […]” [articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE]. El observă că fiecare dintre aceste temeiuri juridice impune o procedură legislativă diferită. Într‑adevăr, articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE necesită unanimitatea în cadrul Consiliului, spre deosebire de articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE. Dat fiind că procedurile menționate sunt incompatibile, guvernul danez susține că Directiva SMA trebuie să fie anulată în totalitate.
1)
Argumentele părților
113.
Guvernele danez și suedez consideră că Directiva SMA nu se referă doar la „condițiile de muncă” [articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE], ci și la apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor [articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE], întrucât multe dintre dispozițiile acestui instrument, inclusiv articolul 4, vizează protecția unor asemenea interese. Potrivit guvernelor respective, dispozițiile în cauză ar fi putut să fie adoptate numai prin vot unanim în cadrul Consiliului. În această privință, ele observă că articolul 4 din Directiva SMA nu are un caracter accesoriu în raport cu alte dispoziții ale directivei menționate, întrucât stabilește obligații generale pentru toate statele membre și, prin urmare, este probabil să aibă un impact mai larg decât dispozițiile care se adresează numai unui anumit număr de state membre, precum articolele 5-8 din aceasta.
114.
Consiliul, Parlamentul, Comisia și ceilalți intervenienți susțin că Directiva SMA a fost adoptată pe temeiul juridic corect. Obiectivul principal al acestei directive privește „condițiile de muncă”, în sensul articolului 153 alineatul (1) litera (b) TFUE, iar nu apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor, astfel cum este menționată la articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE. Într‑adevăr, instrumentul în cauză urmărește să îmbunătățească gradul de adecvare a salariilor minime legale pentru lucrători printre altele prin promovarea acoperirii negocierilor colective pentru stabilirea salariilor. Articolul 4 din Directiva SMA se concentrează pe negocierile colective doar în măsura în care ele constituie un mijloc de atingere a acestui obiectiv general.
2)
Apreciere
115.
Amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, alegerea temeiului juridic al unui act al Uniunii trebuie să se bazeze pe elemente obiective, care pot fi supuse controlului jurisdicțional. Dacă prin analizarea unui act al Uniunii se dovedește că acesta urmărește o dublă finalitate sau că are două componente și dacă una dintre acestea poate fi identificată ca principală, iar cealaltă nu este decât accesorie, actul trebuie să aibă un temei juridic unic, și anume temeiul impus de finalitatea sau de componenta principală ori preponderentă. Cu titlu excepțional, dacă se dovedește că actul urmărește în paralel mai multe obiective sau are mai multe componente care sunt legate în mod indisolubil, fără ca una dintre acestea să fie accesorie în raport cu cealaltă, astfel că sunt aplicabile diverse dispoziții din tratat, o asemenea măsură trebuie să fie adoptată pe baza diverselor temeiuri juridice corespunzătoare (
86
). Totuși, este exclusă utilizarea unui dublu temei juridic atunci când procedurile prevăzute pentru cele două temeiuri juridice sunt incompatibile (
87
).
116.
În susținerea opiniei adoptate de guvernele danez și suedez, potrivit căreia în esență Directiva SMA urmărește două obiective la fel de importante (primul fiind instituirea unui cadru care să garanteze caracterul adecvat al salariilor minime legale, iar cel de al doilea promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor), s‑ar putea arăta, asemenea acestor guverne, că articolul 4 din această directivă (care se referă la promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor) este o dispoziție importantă, întrucât se aplică tuturor statelor membre, în timp ce articolul 5 (care privește procedura de stabilire a unor salarii minime legale adecvate) se aplică numai statelor membre cu salarii minime legale. Astfel, spre deosebire de articolul 5, articolul 4 este o dispoziție cu aplicare transversală. Acest lucru este confirmat de faptul că dispoziția respectivă figurează în capitolul I al Directivei SMA, intitulat „Dispoziții generale”, în timp ce articolul 5 face parte din capitolul II al instrumentului în cauză, intitulat „Salariile minime legale”.
117.
Se poate afirma de asemenea că articolul 1 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva SMA prevede că directiva menționată instituie un cadru pentru un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale și promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor și niciun element din modul de redactare a acestei dispoziții nu sugerează că cel de al doilea dintre obiectivele respective este mai puțin important decât cel dintâi sau că contribuie la realizarea acestuia. În aceeași ordine de idei, potrivit considerentului (18) al directivei menționate, acest instrument „stabilește cerințe minime […] și stabilește obligații procedurale privind caracterul adecvat al salariilor minime legale”. Același considerent precizează în continuare că Directiva SMA „promovează, de asemenea, negocierile colective pentru stabilirea salariilor”. Din nou, se poate considera că legiuitorul Uniunii a tratat aceste două obiective ca fiind la fel de importante.
118.
Totuși, în opinia noastră, aceste considerații nu sunt suficiente pentru a confirma argumentele invocate de guvernele danez și suedez. Mai întâi, după cum am observat deja la punctul 76 de mai sus, din titlul Directivei SMA reiese că această directivă privește „salariile minime adecvate în Uniunea Europeană”, iar nu promovarea negocierilor colective. În plus, astfel cum am arătat deja în repetate rânduri, articolul 5 din directiva respectivă (iar nu articolul 4) este în mod clar cea mai importantă dispoziție. În această privință, observăm că, în conformitate cu considerentul (25) al Directivei SMA, motivul pentru care directiva menționată pune un accent deosebit pe promovarea negocierilor colective este acela că „[s]tatele membre cu o acoperire mare a negocierilor colective tind să aibă un procent scăzut al lucrătorilor cu salarii mici și salarii minime ridicate”. Considerentul (22) al instrumentului în cauză precizează în termeni la fel de lipsiți de ambiguitate că „[b]una funcționare a negocierilor colective […] constituie un mijloc important prin care se asigură protecția lucrătorilor prin salarii minime adecvate […]” (
88
).
119.
Din aceste elemente rezultă, în primul rând, că obiectivul general al Directivei SMA pare să fie mai bine descris ca fiind instituirea unui cadru pentru un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale, decât ca fiind promovarea negocierilor colective și, în al doilea rând, că articolul 4 din instrumentul respectiv trebuie considerat un mijloc de atingere a obiectivului general în cauză. În consecință, obiectivul privind „promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor”, prevăzut la articolul 1 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată, este un mijloc de realizare a obiectivului consacrat la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din aceasta, și anume instituirea unui cadru pentru un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale. Acest punct de vedere este confirmat și de declarația Comisiei cuprinsă în Propunerea de directivă SMA, potrivit căreia „[p]entru a atinge obiectivele [sale], ea vizează promovarea negocierilor colective privind salariile în toate statele membre” (
89
). În sfârșit, trebuie să se observe că există alte instrumente de drept derivat al Uniunii care, pe lângă obiectivul lor principal, urmăresc să promoveze rolul partenerilor sociali și care, în pofida acestui fapt, nu au fost adoptate în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (f) TFUE (
90
).
120.
În aceste condiții, apreciem că Directiva SMA nu trebuia să fie adoptată în temeiul articolului 153 alineatul (1) litera (f) TFUE și că, prin urmare, al doilea motiv trebuie să fie respins.
B. Capătul de cerere subsidiar: articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA trebuie să fie anulate?
121.
În cazul în care Curtea va decide că Directiva SMA nu trebuie anulată în totalitate, Regatul Danemarcei solicită, cu titlu subsidiar, anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a articolului 4 alineatul (2) din acest instrument, pentru motivul incompatibilității lor cu articolul 153 alineatul (5) TFUE. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, anularea în parte a unui act al Uniunii nu este posibilă decât în măsura în care elementele a căror anulare este solicitată pot fi separate de restul actului. Această condiție nu este îndeplinită atunci când anularea în parte ar avea ca efect modificarea substanței actului în cauză (
91
).
122.
După cum am arătat la punctele 90-93 de mai sus, considerăm că articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA impun statelor membre mai multe obligații pozitive destinate să promoveze negocierile colective pentru stabilirea salariilor și, în acest mod, ele limitează alegerea de către statele membre a metodei de stabilire a salariilor la care pot să recurgă, într‑un mod care este incompatibil cu excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE. Astfel, ultima chestiune pe care mai trebuie să o examinăm este aceea dacă articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA pot fi separate de celelalte dispoziții ale directivei respective.
1)
Argumentele părților
123.
Pe de o parte, guvernele danez, suedez și german susțin că Directiva SMA nu ar fi privată de efectul său util dacă s‑ar anula doar articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată. În această privință, guvernele danez și suedez observă că articolul 4 alineatul (1) litera (d) nu a fost inclus în Propunerea de directivă SMA. Dispoziția în cauză a fost adăugată abia într‑o etapă ulterioară a procedurii legislative. În opinia lor, celelalte dispoziții ale acestei directive pot astfel să își păstreze efectul util chiar și în lipsa dispoziției respective. În plus, guvernele menționate afirmă că Consiliul și Parlamentul au adoptat puncte de vedere contradictorii prin faptul că, pe de o parte, consideră că articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA sunt vagi și, pe de altă parte, susțin că anularea lor ar priva de efect util celelalte dispoziții ale acestei directive.
124.
În ședință, guvernul german a amintit, la rândul său, că consideră articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA ca fiind compatibile cu articolul 153 alineatul (5) TFUE. Totuși, acesta apreciază totodată că, în cazul în care Curtea va ajunge la o concluzie contrară, dispozițiile respective ar putea teoretic să fie separate de celelalte dispoziții ale directivei în cauză. Într‑adevăr, anularea lor ar lăsa intact conținutul esențial al instrumentului menționat. Articolul 4 din Directiva SMA ar putea fi chiar anulat în totalitate, fără periclitarea efectului util al celorlalte dispoziții ale directivei respective, întrucât constituie doar un mijloc util pentru atingerea obiectivului general al acestei directive.
125.
Pe de altă parte, Parlamentul, Consiliul, Comisia și ceilalți intervenienți consideră că anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a articolului 4 alineatul (2) din directiva în cauză ar modifica în mod semnificativ domeniul de aplicare și esența acestui instrument și că, în consecință, dispozițiile menționate nu pot fi separate de restul Directivei SMA. Într‑adevăr, promovarea negocierilor colective este un mijloc important pentru ca lucrătorii să beneficieze de salarii minime adecvate. Mai mult, anularea articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a articolului 4 alineatul (2) din Directiva SMA ar priva anumite dispoziții generale din această directivă (în special articolul 1 din aceasta) de efectul lor util. Consiliul și guvernul francez adaugă că, în cazul în care articolul 4 din Directiva SMA ar fi anulat în totalitate, această directivă nu ar mai impune obligații tuturor statelor membre. Dimpotrivă, ea ar impune obligații doar statelor membre cu salarii minime legale.
2)
Apreciere
126.
În ceea ce privește chestiunea dacă articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA pot fi separate de celelalte dispoziții ale acestei directive, în primul rând, suntem de acord cu guvernele danez și suedez potrivit cărora argumentele Parlamentului și ale Consiliului referitoare la cel de al doilea motiv și la capătul de cerere subsidiar sunt într‑o anumită măsură contradictorii. Într‑adevăr, pe de o parte, în contextul celui de al doilea motiv, instituțiile respective susțin (după cum am observat la punctul 114 de mai sus) că articolul 4 din Directiva SMA se concentrează pe negocierile colective doar în măsura în care ele constituie un mijloc de realizare a obiectivului general al directivei în cauză. Pe de altă parte, în ceea ce privește capătul de cerere subsidiar, ele afirmă că unul dintre pilonii Directivei SMA este promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor și că, în cazul în care articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA ar fi anulate, celelalte dispoziții ale instrumentului menționat ar fi lipsite de efectul lor util.
127.
În al doilea rând, din analiza de la punctele 115-120 de mai sus rezultă că, deși articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA sunt esențiale pentru îndeplinirea unuia dintre obiectivele urmărite de această directivă, și anume „promovarea negocierilor colective pentru stabilirea salariilor”, astfel cum este menționat la articolul 1 alineatul (1) litera (b) din directiva respectivă, obiectivul menționat contribuie de fapt la atingerea celui privind instituirea unui cadru pentru „un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale” [articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva SMA], care constituie obiectivul general al directivei în discuție.
128.
Într‑adevăr, după cum am arătat la punctul 119 de mai sus, articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) constituie doar un mijloc pentru atingerea obiectivului general, iar acesta din urmă rămâne realizabil fie și numai pe baza celorlalte dispoziții ale acestei directive. După cum susține în mod corect guvernul german, legătura strânsă care există între articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA și celelalte dispoziții ale instrumentului respectiv nu înseamnă că, în cazul anulării articolului 4 alineatul (1) litera (d) și a articolului 4 alineatul (2), ar fi imposibil ca directiva menționată să instituie un cadru pentru un grad corespunzător de adecvare a salariilor minime legale. Instituirea sa ar fi poate mai dificilă, dar nu imposibilă.
129.
Prin urmare, din aceste considerații rezultă că articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA pot fi separate de celelalte articole ale sale, care ar putea rămâne pe deplin în vigoare în cazul anulării celor dintâi. În consecință, dacă Curtea va decide că Directiva SMA nu trebuie să fie anulată în totalitate, propunem să admită capătul de cerere subsidiar al Regatului Danemarcei și să anuleze articolul 4 alineatul (1) litera (d) și articolul 4 alineatul (2) din directiva în cauză.
C. Observație finală
130.
Cu titlu de observație finală, dorim să spunem câteva cuvinte despre o chestiune care a fost dezbătută în ședință, și anume aceea dacă legiuitorul Uniunii ar fi putut să utilizeze un alt temei juridic, în speță articolul 175 TFUE, la adoptarea Directivei SMA, în locul articolului 153 alineatul (2) litera (b) TFUE coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE.
131.
Amintim că articolul 175 TFUE conferă competența de a adopta măsuri pentru consolidarea coeziunii economice, sociale și teritoriale a Uniunii (
92
). Totuși, nu avem convingerea că, pentru simplul motiv că Directiva SMA ar reduce decalajele socioeconomice în cadrul Uniunii, ar promova convergența ascendentă și ar facilita o dezvoltare mai armonioasă a Uniunii, aceasta ar fi putut fi adoptată în temeiul dispoziției respective.
132.
Într‑adevăr, în primul rând, articolul 175 TFUE se referă în principal la alocarea fondurilor Uniunii; astfel, pentru întemeierea Directivei SMA pe dispoziția menționată ar fi necesară o interpretare deosebit de creativă a acesteia.
133.
În al doilea rând, Curtea a precizat în jurisprudența sa că, deși o excludere expresă a armonizării în ceea ce privește anumite domenii din Tratatul FUE nu împiedică în mod necesar adoptarea unor măsuri de armonizare în temeiul altor dispoziții ale tratatului respectiv, legiuitorul Uniunii nu se poate întemeia pe aceste alte dispoziții dacă, procedând astfel_„eludează” excepția expresă în discuție (
93
). Considerăm că, în prezenta cauză, dacă legiuitorul Uniunii ar fi adoptat Directiva SMA în temeiul articolului 175 TFUE, acesta ar fi eludat excepția privind „remunerațiile” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE. Într‑adevăr, el s‑ar fi întemeiat pe o dispoziție mai generală (articolul 175 TFUE) pentru a „recupera” o competență (în domeniul remunerațiilor) pe care articolul 153 alineatul (5) TFUE (lex specialis) a urmărit în mod expres să o excludă din sfera competențelor Uniunii și pentru a adopta un instrument care are ca obiect tocmai reglementarea domeniilor vizate de această excepție.
134.
Prin urmare, considerăm că legiuitorul Uniunii nu ar fi putut să adopte Directiva SMA în mod valabil în temeiul articolului 175 TFUE.
VI. Cheltuielile de judecată
135.
În temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât, în opinia noastră, acțiunea Regatului Danemarcei este fondată, iar partea respectivă a formulat o cerere în acest sens, se impune obligarea Parlamentului și a Consiliului la plata cheltuielilor de judecată. Totuși, Regatul Suediei, Regatul Belgiei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Portugheză și Comisia, care au intervenit în procedură, ar trebui să suporte propriile cheltuieli de judecată, în conformitate cu articolul 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură menționat.
VII. Concluzie
136.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții de Justiție:
–
anularea în totalitate a Directivei (UE) 2022/2041 a Parlamentului European și a Consiliului din 19 octombrie 2022 privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană, pentru motivul că este incompatibilă cu articolul 153 alineatul (5) TFUE și, astfel, cu principiul atribuirii prevăzut la articolul 5 alineatul (2) TUE;
–
obligarea Parlamentului European și a Consiliului Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată;
–
obligarea Regatului Suediei, a Regatului Belgiei, a Republicii Federale Germania, a Republicii Elene, a Regatului Spaniei, a Republicii Franceze, a Marelui Ducat al Luxemburgului, a Republicii Portugheze și a Comisiei Europene să suporte propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	A se vedea articolul 2 TUE.
(
3
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 19 octombrie 2022 (JO 2022, L 275, p. 33).
(
4
)	A se vedea „Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană” din 28 octombrie 2020, COM(2020) 682 final (denumită în continuare „Propunerea de directivă SMA”).
(
5
)	Von der Leyen, U., Orientări politice pentru următoarea Comisie Europeană 2019-2024; Declarația de deschidere a sesiunii plenare a Parlamentului European – 16 iulie 2019; Discurs în ședința plenară a Parlamentului European – 27 noiembrie 2019, Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg, 2020, p. 10.
(
6
)	Propunerea de directivă SMA, p. 2.
(
7
)	A se vedea Schulten, T., și Müller, T., „A paradigm shift towards Social Europe? The proposed Directive on adequate minimum wages in the European Union”, Italian Labour Law e‑Journal, vol. 14, nr. 1, 2021, p. 7.
(
8
)	Propunerea de directivă SMA, p. 2.
(
9
)	A se vedea „Rezultatul votului – Directiva Parlamentului European și a Consiliului privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană (prima lectură)” (Documentul ST_13171_2022_INIT, p. 2, disponibil la adresa: https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/EN/TXT/?uri=consil%3AST_13171_2022_INIT.
(
10
)	A se vedea „Avizul motivat privind aplicarea principiilor subsidiarității și proporționalității”, Documentul ST_14106_2020_INIT, p. 4, disponibil la adresa: https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/EN/TXT/?uri=consil%3AST_14106_2020_INIT.
(
11
)	A se vedea „Proiectul de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană (prima lectură) – Adoptarea actului legislativ – Declarații”, Documentul ST_12616_2022_ADD_1_REV_2, p. 2, disponibil la adresa: https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/EN/TXT/?uri=consil%3AST_12616_2022_ADD_1_REV_2.
(
12
)	A se vedea „Out now: First 2022 data on minimum wages in the EU”, disponibil la adresa https://ec.europa.eu/eurostat/en/web/products‑eurostat‑news/-/ddn-20220128-2.
(
13
)	Documentul de lucru al serviciilor Comisiei, „Rezumat al raportului privind evaluarea impactului care însoțește documentul Propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană” [SWD(2020) 246 final].
(
14
)	A se vedea articolul 1 alineatul (1) din Directiva SMA. A se vedea și articolul 5 alineatul (1) din aceasta, care face referire la scopul „atingerii unui nivel de trai decent, al reducerii sărăciei persoanelor încadrate în muncă, precum și al promovării coeziunii sociale și a unei convergențe sociale ascendente și al reducerii diferenței de remunerare între femei și bărbați”.
(
15
)	Desigur, existau unele excepții, precum principiul egalității de remunerare, consacrat la articolul 119 TCEE (a se vedea Hotărârea din 25 mai 1971, Defrenne_80/70, EU:C:1971:55).
(
16
)	Unele instrumente de drept derivat care urmăreau obiective de politică socială au fost deja adoptate chiar înainte de Tratatul de la Amsterdam, de exemplu Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 1993, L 307, p. 18), care a fost adoptată în temeiul articolului 118a TCE [a se vedea Hotărârea din 12 noiembrie 1996, Regatul Unit/Consiliul (C‑84/94, EU:C:1996:431)].
(
17
)	A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punctul 76).
(
18
)	Directiva 2008/104/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind munca prin agent de muncă temporară (JO 2008, L 327, p. 9).
(
19
)	Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială 05/vol. 7, p. 3).
(
20
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 20 iunie 2019 (JO 2019, L 186, p. 105).
(
21
)	JO 2017, C 428, p. 10.
(
22
)	A se vedea considerentul (12) al Pilonului european al drepturilor sociale.
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 18 decembrie 2007 (C‑341/05, EU:C:2007:809).
(
24
)	A se vedea printre altele Rönnmar, M., „Free movement of services versus national labour law and industrial relations systems: Understanding the Laval case from a Swedish and Nordic perspective”, Cambridge Yearbook of European Legal Studies – 2007-2008, volumul 10, Hart Publishing, 2008, p. 493-524.
(
25
)	Astfel cum este ilustrată de reacțiile guvernului danez în cursul procedurii legislative care a condus la adoptarea Directivei SMA, pe care le‑am amintit la punctul 14 de mai sus.
(
26
)	A se vedea https://normlex.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C131.
(
27
)	A se vedea Garben, S., „Choosing a tightrope instead of a rope bridge – The choice of legal basis for the AMW Directive”, în Ratti, L., Brameshuber, E., și Pietrogiovanni, V. (ed.), The EU Directive on Adequate Minimum Wages – Context, Commentary and Trajectories, Hart Publishing, 2024, p. 25.
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, denumită în continuare „Hotărârea Impact”), punctul 122. Amintim că articolul 151 TFUE prevede că: „Uniunea și statele membre […] au ca obiective promovarea ocupării forței de muncă, îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă, permițând armonizarea acestora în condiții de progres, o protecție socială adecvată, dialogul social, dezvoltarea resurselor umane care să permită un nivel ridicat și durabil al ocupării forței de muncă și combaterea excluziunii.”
(
29
)	Hotărârea din 13 septembrie 2007 (C‑307/05, EU:C:2007:509, denumită în continuare „Hotărârea Del Cerro Alonso”, punctul 41).
(
30
)	Punctele 124 și 125.
(
31
)	Hotărârea din 10 iunie 2010 (C‑395/08 și C‑396/08, EU:C:2010:329, denumită în continuare „Hotărârea Bruno ș.a.”, punctul 37).
(
32
)	Hotărârea din 19 iunie 2014 (C‑501/12-C‑506/12, C‑540/12 și C‑541/12, EU:C:2014:2005, denumită în continuare „Hotărârea Specht ș.a.”, punctul 33).
(
33
)	Documentul de lucru al serviciilor Comisiei „Impact Assessment accompanying the document Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on adequate minimum wages in the European Union” [„Raport privind evaluarea impactului care însoțește documentul Propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană”], COM(2020) 682 final, p. 71. În acest document, Comisia a arătat că din articolul 153 alineatul (5) TFUE și din jurisprudența Curții referitoare la interpretarea dispoziției respective (printre altele din Hotărârea Del Cerro Alonso și Hotărârea Impact) rezultă că, deși acțiunea Uniunii nu urmărește să armonizeze nivelul salariilor minime în întreaga Uniune Europeană și nici să instituie un mecanism uniform de stabilire a salariilor minime, ea poate consta în crearea unui „cadru care să nu interfereze cu competența statelor membre și a partenerilor sociali de a determina condițiile detaliate ale cadrelor lor de stabilire a salariilor minime și în special nivelul salariilor minime […]” (a se vedea p. 72).
(
34
)	A se vedea și Propunerea de directivă SMA, în care Comisia a afirmat că, întrucât „nu conține măsuri care să afecteze în mod direct nivelul salariilor, directiva propusă respectă pe deplin limitele impuse acțiunii Uniunii prin articolul 153 alineatul (5) din TFUE”.
(
35
)	A se vedea printre altele și „Avizul Comitetului European al Regiunilor – Salariile minime adecvate în Uniunea Europeană” (JO 2021, C 175, p. 89), potrivit căruia „temeiul juridic […], și anume articolul 153 din TFUE, nu permite nicio intervenție directă în stabilirea remunerațiilor în interiorul Uniunii Europene”; totuși, acesta ar permite să se stabilească „obiective”, „cu respectarea deplină a legislațiilor naționale existente privind salariul minim și a partenerilor sociali”.
(
36
)	Sublinierea noastră.
(
37
)	Ibidem.
(
38
)	Ibidem.
(
39
)	A se vedea de exemplu articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 alineatul (1) din Directiva SMA.
(
40
)	A se vedea Garben, S., nota de subsol 27, op. cit., p. 25.
(
41
)	Concluziile avocatei generale Kokott (C‑268/06, EU:C:2008:2, punctele 173-176).
(
42
)	Punctul 176, sublinierea noastră.
(
43
)	A se vedea Hotărârea Impact, punctul 123 (sublinierea noastră).
(
44
)	Ibidem, punctul 124.
(
45
)	A se vedea punctul 39 de mai sus.
(
46
)	A se vedea și Hotărârea Del Cerro Alonso (punctul 40), Hotărârea Impact (punctul 123) și Hotărârea Bruno și alții (punctul 36). Vom reveni asupra acestei chestiuni la punctele 67-69 de mai jos.
(
47
)	A se vedea în această privință Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, punctul 33). A se vedea și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Gavieiro Gavieiro și Iglesias Torres (C‑444/09 și C‑456/09, EU:C:2010:819, punctul 58).
(
48
)	Încheiat la 18 martie 1999 și cuprins în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO 1999, L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).
(
49
)	Directiva din 15 decembrie 1997 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (JO 1998, L 14, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 35).
(
50
)	Directiva din 27 noiembrie 2000 (JO 2000, L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7).
(
51
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 (JO 2006, L 204, p. 23, Ediție specială 05/vol. 8, p. 262). A se vedea în special articolul 1 al doilea paragraf litera (b) din directiva respectivă, care precizează că „aceasta conține dispoziții destinate punerii în aplicare a principiului egalității de tratament” în ceea ce privește printre altele „condițiile de muncă, inclusiv remunerația”.
(
52
)	Directiva din 29 iunie 2000 (JO 2000, L 180, p. 22, Ediție specială, 20/vol. 1, p. 19). A se vedea articolul 3 alineatul (1) litera (c) din aceasta, care prevede că ea „se aplică tuturor persoanelor, atât din sectorul public, cât și din cel privat, inclusiv organismelor publice”, în ceea ce privește printre altele „condițiile de angajare și condițiile de muncă, inclusiv concedierile și remunerarea”.
(
53
)	Această directivă, la fel ca Directiva 97/81/CE a Consiliului privind lucrătorii pe fracțiune de normă, urmărește să asigure respectarea principiului egalității de tratament, inclusiv în ceea ce privește salariile, în raport cu o anumită categorie de lucrători (în acest caz, agenții de muncă temporară).
(
54
)	Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 1997, L 18, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 29). A se vedea în această privință Hotărârea din 8 decembrie 2020, Ungaria/Parlamentul și Consiliul (C‑620/18, EU:C:2020:1001, punctele 71-85), referitoare la cererea prin care Ungaria a solicitat anularea de către Curte a Directivei (UE) 2018/957 a Parlamentului European și a Consiliului din 28 iunie 2018 de modificare a Directivei privind lucrătorii detașați, pentru motivul că aceasta încalcă articolul 153 alineatul (5) TFUE. Curtea a respins motivul respectiv, constatând că directiva de modificare s‑a limitat să coordoneze reglementările statelor membre în cazul detașării lucrătorilor, pentru a garanta că aceștia beneficiază de unele sau de cvasitotalitatea condițiilor de muncă și de încadrare în muncă prevăzute de statul membru gazdă, inclusiv de cele privind remunerațiile lor.
(
55
)	A se vedea în special articolul 7 din Directiva generală privind timpul de lucru, intitulat „Concediul anual”, care prevede la alineatul (1): „[s]tatele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale”.
(
56
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 (JO 2008, L 283, p. 36). Această directivă urmărește să asigure plata creanțelor neachitate ale salariaților (inclusiv a salariilor) în cazul insolvenței angajatorului lor, dar nu are ca obiect reglementarea „salariilor”.
(
57
)	A se vedea, pentru un exemplu suplimentar în această privință, Directiva (UE) 2019/1158 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iunie 2019 privind echilibrul dintre viața profesională și cea privată a părinților și îngrijitorilor și de abrogare a Directivei 2010/18/UE a Consiliului (JO 2019, L 188, p. 79), care precizează în considerentul (31) că „[s]tatele membre ar trebui să stabilească remunerația sau indemnizația pentru perioada minimă netransferabilă de concediu pentru creșterea copilului […] la un nivel adecvat”. Totuși, termenul „adecvat” apare numai în considerentele directivei menționate și nu este utilizat în niciuna dintre dispozițiile sale. În plus, articolul 1 din cadrul său precizează că instrumentul în cauză nu are drept scop să determine nivelul acestei remunerații sau modul în care se stabilește, ci să prevadă „cerințe minime menite să asigure egalitatea între femei și bărbați în ceea ce privește șansele pe piața muncii și tratamentul la locul de muncă, facilitând concilierea vieții profesionale cu viața de familie în cazul lucrătorilor care sunt părinți sau îngrijitori.
(
58
)	După cum ar fi situația, de exemplu, în cazul unei directive care vizează doar categoria celor mai mici salarii, iar nu toate salariile.
(
59
)	A se vedea punctul 52 de mai sus.
(
60
)	Concluziile avocatei generale Kokott (C‑268/06, EU:C:2008:2, punctul 173).
(
61
)	A se vedea Menegatti, E., „Much ado about little: the Commission proposal for a Directive on adequate wages”, Italian Labour Law e‑journal (1) vol. 14, 2021, p. 29.
(
62
)	Se poate menționa și articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA, care prevede că „[p]lanul de acțiune stabilește un calendar clar și măsuri concrete pentru a crește progresiv rata de acoperire a negocierilor colective, cu respectarea deplină a autonomiei partenerilor sociali”.
(
63
)	Sublinierea noastră.
(
64
)	Aceste criterii sunt (a) puterea de cumpărare a salariilor minime legale, luând în considerare costul vieții, (b) nivelul general al salariilor și distribuția acestora, (c) rata de creștere a salariilor și (d) nivelurile și evoluțiile productivității la nivel național pe termen lung.
(
65
)	A se vedea în această privință și considerentul (26) al Directivei SMA.
(
66
)	A se vedea Sagan, A., și Schmidt, A., „The procedure for setting adequate statutory minimum wages (Article 5)”, în Ratti, L., Brameshuber, E., și Pietrogiovanni, V. (ed.), The EU Directive on Adequate Minimum Wages, Context, Commentary and Trajectories, Hart Publishing, 2024, p. 202.
(
67
)	A se vedea de asemenea Blanke, T., „Fair and just working conditions (Article 31)”, European Labour Law and the EU Charter of Fundamental Rights, Bercusson, B. (ed.), Nomos, Baden Baden, 2002), p. 537, și Bogg, A., „Article 31 – Fair and just working conditions”, în Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., și Ward, A. (ed.), The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary, Hart Publishing, London, 2014, p. 855 și 856. Aspectul dacă articolul 31 alineatul (1) din cartă acoperă condiții de muncă precum „remunerațiile” a fost dezbătut în doctrină, întrucât se pare că această dispoziție a fost introdusă inițial pentru a se garanta sănătatea și securitatea lucrătorilor, astfel cum sunt protejate de Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă (JO 1989, L 183, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 88).
(
68
)	Sublinierea noastră.
(
69
)	A se vedea Sjödin, E., „European minimum wage: A Swedish perspective on EU’s competence in social policy in the wake of the proposed directive on adequate minimum wages in the EU”, European Labour Law Journal, vol. 13(2), 2022, p. 283.
(
70
)	Aceeași concluzie este valabilă în ceea ce privește dispozițiile orizontale (din capitolul III) și dispozițiile finale (din capitolul IV) ale Directivei SMA.
(
71
)	Sublinierea noastră.
(
72
)	Ibidem.
(
73
)	A se vedea Menegatti, E., „Much ado about little: the Commission proposal for a Directive on adequate wages”, Italian Labour Law e‑Journal, vol. 14, nr. 1, 2021, p. 25.
(
74
)	Potrivit OCDE, numai 8 din 27 state membre ating în prezent pragul de 80 % prevăzut la articolul 4 alineatul (2) din Directiva SMA (atât Danemarca, cât și Suedia par să depășească acest prag) (a se vedea https://www.oecd.org/en/data/datasets/oecdaias‑ictwss‑database.html).
(
75
)	Într‑adevăr, nu pare să existe nici o metodă general recunoscută de măsurare a acoperirii negocierilor colective, nici o bază de date general acceptată privind ratele de acoperire în fiecare dintre diferitele state membre.
(
76
)	A se vedea punctele 67-69 de mai sus.
(
77
)	Articolul 12 alineatul (1) din cartă prevede că „[o]rice persoană are dreptul la libertatea de întrunire pașnică și la libertatea de asociere la toate nivelurile și în special în domeniile politic, sindical și civic, ceea ce implică dreptul oricărei persoane de a înființa împreună cu alte persoane sindicate și de a se afilia la acestea pentru apărarea intereselor sale” (sublinierea noastră).
(
78
)	Articolul 28 din cartă, intitulat „Dreptul de negociere și de acțiune colectivă”, prevede că „[l]ucrătorii și angajatorii sau organizațiile lor au dreptul, în conformitate cu dreptul Uniunii și cu legislațiile și practicile naționale, de a negocia și de a încheia convenții colective la nivelurile corespunzătoare și de a recurge, în caz de conflicte de interese, la acțiuni colective pentru apărarea intereselor lor, inclusiv la grevă”.
(
79
)	Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor a fost adoptată în cadrul reuniunii Consiliului European din 9 decembrie 1989 de la Strasbourg și figurează în documentul COM(89) 471 al Comisiei din 2 octombrie 1989. Acesta stabilește principiile majore care stau la baza modelului european de drept al muncii.
(
80
)	A se vedea preambulul cartei: „[p]rezenta cartă reafirmă, cu respectarea competențelor și sarcinilor Uniunii, precum și a principiului subsidiarității, drepturile care rezultă în principal din […] cartele sociale adoptate de Uniune și de către Consiliul Europei”.
(
81
)	Într‑adevăr, pe de o parte, articolul 11 din Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor urmărea să protejeze dreptul de asociere al angajatorilor și al lucrătorilor „în vederea constituirii de organizații profesionale sau sindicate la alegerea lor pentru apărarea intereselor lor economice și sociale”. Pe de altă parte, articolul 12 din aceasta privea „dreptul de a negocia și de a încheia convenții colective în condițiile prevăzute de legislațiile și practicile naționale”.
(
82
)	A se vedea Hotărârea Impact, punctul 122. Amintim că articolul 151 TFUE prevede că: „Uniunea și statele membre […] au ca obiective promovarea ocupării forței de muncă, îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă, permițând armonizarea acestora în condiții de progres, o protecție socială adecvată, dialogul social, dezvoltarea resurselor umane care să permită un nivel ridicat și durabil al ocupării forței de muncă și combaterea excluziunii.”
(
83
)	După cum am înțeles, aceste guverne consideră raportul dintre articolul 153 alineatul (1) litera (f) TFUE („apărarea colectivă a intereselor lucrătorilor și angajatorilor”) și excepția privind „dreptul de asociere” prevăzută la articolul 153 alineatul (5) TFUE ca fiind opusul celui dintre excepția privind „remunerațiile” cuprinsă în dispoziția respectivă și articolul 153 alineatul (1) litera (b) TFUE („condițiile de muncă”) (a se vedea în această privință punctul 65 de mai sus).
(
84
)	Sublinierea noastră.
(
85
)	Această dispoziție impune statelor membre să ia măsuri „pentru a proteja sindicatele și organizațiile patronale care participă sau doresc să participe la negocieri colective împotriva oricărui act de interferență din partea celeilalte părți sau a reprezentanților sau membrilor celeilalte părți în înființarea, funcționarea sau administrarea acestora” (sublinierea noastră).
(
86
)	A se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2018, Comisia/Consiliul (Acord cu Kazahstanul) (C‑244/17, EU:C:2018:662, punctele 36 și 37, precum și jurisprudența citată).
(
87
)	A se vedea Avizul 1/15 (Acordul PNR UE‑Canada) din 26 iulie 2017 (EU:C:2017:592, punctul 78).
(
88
)	Sublinierea noastră.
(
89
)	Propunerea de directivă SMA, p. 2 (sublinierea noastră).
(
90
)	A se vedea în special Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (reformă) (JO 2006, L 204, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262), care prevede la articolul 21 alineatul (1) că „[î]n conformitate cu tradițiile și practicile lor naționale, statele membre iau măsuri corespunzătoare pentru a favoriza dialogul social între partenerii sociali în vederea promovării egalității de tratament, inclusiv, de exemplu, prin supravegherea practicilor la locul de muncă, în cadrul accesului la încadrare în muncă, la formare și promovare profesională, precum și prin supravegherea contractelor colective de muncă, prin coduri de conduită, prin cercetare sau schimbul de experiență și bune practici”.
(
91
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 8 decembrie 2020, Polonia/Parlamentul și Consiliul (C‑626/18, EU:C:2020:1000, punctul 28 și jurisprudența citată). Sublinierea noastră.
(
92
)	Această dispoziție prevede că „[s]tatele membre își conduc politicile economice și le coordonează în vederea realizării, în egală măsură, a obiectivelor menționate la articolul 174. Formularea și punerea în aplicare a politicilor și acțiunilor Uniunii, precum și realizarea pieței interne țin seama de obiectivele menționate la articolul 174 și participă la realizarea acestora. De asemenea, Uniunea susține realizarea acestor obiective prin acțiunea pe care o întreprinde prin intermediul fondurilor structurale […], al Băncii Europene de Investiții și al celorlalte instrumente financiare existente. […] În cazul în care se dovedesc necesare acțiuni specifice, în afara Fondurilor, și fără a aduce atingere măsurilor hotărâte în cadrul altor politici ale Uniunii, Parlamentul European și Consiliul pot adopta astfel de acțiuni, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară și după consultarea Comitetului Economic și Social și a Comitetului Regiunilor”.
(
93
)	A se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2000, Germania/Parlamentul și Consiliul (C‑376/98, EU:C:2000:544, punctul 79).