62022CJ0088
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
19 octombrie 2023 (
*1
)
„Recurs – Funcție publică – Anexa VII la Statutul funcționarilor Uniunii Europene – Articolul 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță – Agenți temporari – Remunerație – Indemnizație de expatriere – Condiții de acordare – Activitate profesională principală – Servicii efectuate pentru un alt stat”
În cauza C‑88/22 P,
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 8 februarie 2022,
QB, reprezentat inițial de R. Wardyn, radca prawny, și ulterior de K. Staszkiewicz, avocată,
recurent,
cealaltă parte din procedură fiind:
Comisia Europeană, reprezentată de T. S. Bohr și A.‑C. Simon, în calitate de agenți,
pârâtă în primă instanță,
CURTEA (Camera a patra),
compusă din domnul J.‑C. Bonichot, îndeplinind funcția de președinte de cameră, domnul S. Rodin și doamna L. S. Rossi (raportoare), judecători,
avocat general: doamna J. Kokott,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 4 mai 2023,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin recursul formulat, QB, agent temporar al Comisiei Europene, solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 8 decembrie 2021, QB/Comisia (T‑71/21, denumită în continuare hotărârea atacată, EU:T:2021:868), prin care Tribunalul a respins acțiunea formulată de acesta, având ca obiect anularea deciziei Oficiului pentru Administrarea și Plata Drepturilor Individuale (PMO) al Comisiei din 6 aprilie 2020, prin care oficiul menționat i‑a refuzat beneficiul indemnizației de expatriere (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Cadrul juridic
2
Articolul 4 din anexa VII la Statutul funcționarilor Uniunii Europene, în versiunea aplicabilă litigiului care a dat naștere acțiunii (denumit în continuare „statutul”), prevede la alineatul (1):
„Indemnizația de expatriere, egală cu 16 % din valoarea totală a salariului de bază, a alocației pentru locuință și a alocației pentru creșterea copilului plătite funcționarului, se acordă:
(a)
funcționarului:
–
care nu are și nu a avut niciodată cetățenia statului pe teritoriul căruia se află locul său de repartizare
și
–
care, în mod obișnuit, nu a locuit și nu și‑a exercitat activitatea profesională principală pe teritoriul european al statului respectiv, în cursul celor cinci ani imediat premergători [a se citi „în perioada de cinci ani care expiră cu șase luni înaintea”] angajării sale în muncă. Pentru aplicarea prezentei dispoziții, situațiile ce rezultă din serviciile efectuate pentru un alt stat sau organizație internațională nu se iau în considerare;
[…]”
Istoricul cauzei
3
Istoricul cauzei a fost rezumat de către Tribunal la punctele 3-13 din hotărârea atacată după cum urmează:
„3
Rețeaua europeană de formare judiciară (denumită în continuare «Rețeaua europeană») este o asociație internațională fără scop lucrativ de drept belgian, lipsită de personalitate juridică și cu sediul la Bruxelles (Belgia). Scopul său constă în dezvoltarea programelor de formare de dimensiune europeană pentru membrii și pentru personalul instanțelor. Pot avea calitatea de membri ai Rețelei europene acele instituții ale statelor membre responsabile pentru formarea judecătorilor și procurorilor sau cele care participă la formarea judiciară la nivelul Uniunii [Europene].
4
Din anul 2005, recurentul, QB, de naționalitate poloneză, a exercitat funcția de judecător la un tribunal districtual din Polonia.
5
Începând din luna martie 2009, prin decizia Ministerului Justiției polonez, reclamantul a fost detașat la Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuratury (Școala Națională a Magistraturii și a Parchetului, denumită în continuare «SNMP»). Aceasta din urmă este un organism central al statului instituit printr‑o lege care urmărește să asigure formarea membrilor instanțelor de drept comun și ai Ministerului Public din Polonia.
6
În luna decembrie 2013, Ministerul Justiției din Polonia și Rețeaua europeană au încheiat un acord prin care reclamantul, detașat al SNMP, a fost însărcinat să îndeplinească funcțiile de secretar general al Rețelei europene. În ceea ce privește locul desfășurării activității, s‑a convenit că prezența reclamantului nu este necesară doar la sediul SNMP din Polonia, ci și la birourile din Bruxelles ale Rețelei europene, precum și în orice alt loc în care se derulează activitățile acestei Rețele europene sau în care prezența reclamantului ar fi considerată ca fiind în interesul Rețelei europene.
7
Între 1 ianuarie 2014 și 31 decembrie 2019, reclamantul a ocupat, în plus, poziția de expert‑șef în cadrul Centrului internațional de cooperare al SNMP. Acesta era însărcinat să asigure buna cooperare și punerea în aplicare a activităților care decurg din aderarea SNMP la Rețeaua europeană.
8
Reclamantul a locuit la Bruxelles împreună cu familia sa în perioada 1 ianuarie 2014-30 iunie 2019. După expirarea mandatului său în cadrul Rețelei europene, în luna iunie 2019, reclamantul s‑a întors împreună cu familia sa în Polonia.
9
La 1 ianuarie 2020, reclamantul și‑a început activitatea la [Comisie] în calitate de agent temporar la Bruxelles.
10
Prin [decizia în litigiu], în urma angajării în muncă a reclamantului în cadrul Comisiei, Oficiul pentru Administrarea și Plata Drepturilor Individuale (PMO) a acordat reclamantului beneficiul indemnizației de reședință în afara țării de origine, însă [i l‑] a refuzat [pe cel al] indemnizației de expatriere.
[…]
13
Prin decizia din 3 noiembrie 2020 (denumită în continuare «decizia de respingere a reclamației»), autoritatea abilitată să încheie contractele de muncă […] a Comisiei a respins reclamația [formulată de reclamant împotriva deciziei în litigiu]. Aceasta a precizat că perioada de referință de cinci ani care precedă angajarea în muncă a reclamantului în cadrul Comisiei [(denumită în continuare «perioada de referință»)] era cuprinsă între 1 iulie 2014 și 30 iunie 2019. Ea a apreciat că, în toată această perioadă, reclamantul își exercitase funcțiile de secretar general al Rețelei europene la Bruxelles. Aceasta a arătat că reclamantul nu contesta concluzia PMO potrivit căreia Rețeaua europeană nu putea fi considerată o organizație internațională în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut. Ea a considerat că, deși reclamantul a rămas supus instrucțiunilor superiorilor săi ierarhici din cadrul SNMP în perioada de referință, el fusese totuși legat de Rețeaua europeană printr‑un raport juridic autonom. Aceasta a subliniat că, întrucât reclamantul nu fusese integrat în Reprezentanța Permanentă a statului polonez în Belgia, exercitarea funcției de secretar general al Rețelei europene nu putea fi considerată drept servicii efectuate pentru statul polonez, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) din anexa VII la statut, astfel încât activitatea sa profesională principală fusese exercitată, în perioada de referință, în Belgia. Aceasta a apreciat că, întrucât indemnizația de expatriere putea fi refuzată numai în temeiul criteriului locului de exercitare a activității principale, nu era necesar să se examineze criteriul locului reședinței obișnuite.”
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
4
Printr‑o cerere depusă la grefa Tribunalului la 2 februarie 2021, QB a introdus o acțiune în anularea deciziei în litigiu.
5
În susținerea acțiunii, QB a invocat trei motive. Primul motiv era întemeiat pe încălcarea obligației de motivare. Prin al doilea motiv se reproșa Comisiei încălcarea articolului 4 alineatul (1) litera (a) din anexa VII la statut în ceea ce privește, în primul rând, stabilirea locului reședinței obișnuite a lui QB în perioada de referință, în al doilea rând, stabilirea activității sale profesionale principale în această perioadă și a locului de exercitare a acesteia și, în al treilea rând, aplicabilitatea excepției prevăzute de această dispoziție pentru „serviciile efectuate pentru un alt stat”. Al treilea motiv era întemeiat pe o eroare vădită de apreciere în aplicarea condițiilor de acordare a indemnizației de expatriere.
6
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins această acțiune în totalitate.
Concluziile părților în recurs
7
Prin recursul formulat, QB solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
anularea deciziei în litigiu și a deciziei de respingere a reclamației;
–
cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
8
Comisia Europeană solicită Curții respingerea recursului și obligarea lui QB la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
9
În susținerea recursului formulat, recurentul invocă două motive, întemeiate pe erori de drept pe care Tribunalul le‑ar fi săvârșit în interpretarea și în aplicarea condițiilor de acordare a indemnizației de expatriere prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut.
Cu privire la primul motiv
Argumentele părților
10
Prin intermediul primului motiv, recurentul reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept în interpretarea și în aplicarea articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, în măsura în care a statuat, la punctele 63-74 din hotărârea atacată, că activitatea profesională principală a recurentului, în perioada de referință, era cea de secretar general al Rețelei europene și că locul exercitării acestei activități era situat în Bruxelles.
11
În această privință, recurentul nu contestă că în perioada de referință a exercitat funcțiile de secretar general al Rețelei europene, că îndeplinea, în acest temei, numeroase sarcini administrative și de reprezentare care implicau responsabilități importante și că prezența sa era necesară nu numai la SNMP, ci și la birourile din Bruxelles ale Rețelei europene.
12
El consideră însă că, în toată această perioadă, activitatea sa profesională principală era încă cea de judecător detașat la SNMP, în Polonia.
13
Mai precis, acesta arată, în primul rând, că sarcinile și funcțiile pe care le‑a îndeplinit pentru Rețeaua europeană au fost îndeplinite în numele SNMP, aceasta din urmă având ca misiune formarea puterii judiciare poloneze și fiind unul dintre principalii beneficiari ai ofertei de formare a Rețelei europene.
14
În al doilea rând, recurentul susține că toate activitățile Rețelei europene sunt exercitate în beneficiul organelor judiciare ale statelor membre și că Rețeaua europeană trebuie considerată o regrupare a acestor organe naționale, ceea ce ar fi confirmat de lipsa de personalitate juridică a Rețelei europene.
15
În al treilea rând, recurentul subliniază că statutul și regulamentul intern al Rețelei europene nu prevăd un raport de muncă sau un alt raport juridic între Rețeaua europeană și judecătorul național care exercită funcțiile de secretar general. Acest lucru ar rezulta și din Protocolul de acord încheiat între Rețeaua europeană și Ministerul Justiției polonez, care ar indica faptul că nu există nicio legătură juridică între recurent și Rețeaua europeană.
16
În al patrulea rând, recurentul arată că reiese din jurisprudența rezultată din Hotărârea din 21 iunie 2007, Comisia/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punctul 42), că „autoritatea ierarhică” este un element relevant pentru a stabili pentru cine a prestat servicii o persoană, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut. În această privință, el consideră că, în întreaga perioadă de referință, și‑a păstrat statutul de judecător și, în această calitate, a rămas un salariat al statului polonez, supus autorității ierarhice a SNMP. Prin urmare, acesta ar fi exercitat atribuțiile și funcțiile de secretar general al Rețelei europene în calitate de judecător detașat pe lângă SNMP, în conformitate cu principiile independenței și imparțialității, care interzic judecătorilor să ocupe un post paralel sau să stabilească un raport juridic de o natură similară.
17
În memoriul său în replică, recurentul contestă, în plus, că a fost remunerat de Rețeaua europeană pentru serviciile prestate în calitatea sa de secretar general, arătând că, în toată perioada de referință, fusese remunerat exclusiv de statul polonez, singurul său angajator în drept.
18
În această privință, recurentul susține în special, pe de o parte, că secretarii generali ai Rețelei europene continuă să primească salariul național respectiv, acest salariu fiind rambursat de Rețeaua europeană autorităților naționale respective în limita unui plafon anual care nu este în mod necesar echivalent cu întregul salariu menționat. Pe de altă parte, el subliniază că numai cheltuielile de cazare ale secretarilor generali de la Bruxelles sunt în sarcina Rețelei europene, cu excluderea celorlalte avantaje în natură acordate personalului Rețelei europene, ceea ce ar dovedi că secretarii generali nu sunt angajați de Rețeaua europeană.
19
Comisia contestă această argumentație.
Aprecierea Curții
20
Primul motiv este întemeiat pe eroarea de drept pe care ar fi săvârșit‑o Tribunalul în interpretarea și în aplicarea criteriilor care permit determinarea activității profesionale principale a persoanei în cauză și a locului exercitării acestei activități, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, atunci când a statuat, la punctele 63-74 din hotărârea atacată, că activitatea profesională principală a recurentului, în perioada de referință, era cea de secretar general al Rețelei europene și că locul exercitării acesteia era situat la Bruxelles.
21
În conformitate cu această dispoziție, indemnizația de expatriere se acordă funcționarului care îndeplinește cele două condiții cumulative prevăzute de această dispoziție, și anume, în primul rând, să nu aibă și să nu fi avut niciodată cetățenia statului pe teritoriul căruia se află locul său de repartizare (denumit în continuare „statul de repartizare”) și, în al doilea rând, în mod obișnuit, să nu fi locuit sau să nu își fi exercitat activitatea profesională principală pe teritoriul european al statului respectiv, în perioada de referință de cinci ani care se încheie cu șase luni înainte de angajarea sa în muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 septembrie 2022, Brown/Comisia și Consiliul, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, punctele 37 și 38, precum și jurisprudența citată). Dispoziția menționată precizează totuși că, pentru aplicarea celei de a doua condiții, situațiile ce rezultă din serviciile efectuate pentru un alt stat sau pentru o organizație internațională nu se iau în considerare.
22
În lipsa unei definiții a noțiunii de „activitate profesională principală” în statut, determinarea sensului și a sferei acesteia pentru care dreptul Uniunii nu oferă nicio definiție trebuie realizată în funcție de sensul său obișnuit în limbajul curent, ținând cont de contextul în care este utilizată și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte [a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iunie 2023, Comisia/Slovacia (Drept de reziliere fără comision), C‑540/21, EU:C:2023:450, punctul 63 și jurisprudența citată].
23
În această privință, trebuie arătat că noțiunea de „activitate profesională principală” desemnează, potrivit sensului său obișnuit în limbajul curent, orice muncă remunerată și regulată, indiferent de caracterul său privat sau public, salariat sau independent, care este exercitată în mod preponderent în raport cu orice altă activitate eventual exercitată de persoana în cauză.
24
Astfel, după cum a considerat în esență doamna avocată generală la punctul 46 din concluzii, pentru ca o activitate să intre sub incidența acestei noțiuni, este indispensabil ca respectiva persoană să consacre acestei activități cea mai mare parte a timpului său de lucru și să obțină cea mai mare parte a veniturilor sale profesionale. În schimb, nu este necesar ca aceasta să fie desfășurată în cadrul unui raport de muncă, de natură statutară sau contractuală, care leagă în mod specific persoana în cauză și entitatea pentru care se exercită activitatea respectivă.
25
În ceea ce privește contextul în care se înscrie noțiunea de „activitate profesională principală” și în special articolul 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, în care se inserează această noțiune, trebuie arătat că, pe de o parte, activitatea profesională principală nu este relevantă pentru această dispoziție decât în măsura în care a fost exercitată „în mod obișnuit” și „pe teritoriul european” al statului de repartizare. Rezultă că împrejurările de fapt care permit să se stabilească caracterul stabil și continuu al unei astfel de activități și să se determine locul său de exercitare, precum cele referitoare la repartizarea timpului de lucru al persoanei în cauză în perioada de referință, precum și la locul în care această persoană era efectiv chemată să petreacă acest timp de lucru, au o importanță deosebită pentru a califica o anumită muncă drept „activitate profesională principală”, în sensul dispoziției menționate.
26
Pe de altă parte, numai ulterior stabilirii activității profesionale principale exercitate de persoana în cauză se ridică problema dacă această activitate poate fi calificată drept „serviciu prestat pentru un alt stat sau pentru o organizație internațională”, în sensul aceleiași dispoziții, și dacă eventuala identificare a entității pentru care aceasta este exercitată devine relevantă. Rezultă că beneficiarii finali ai activității menționate și entitățile pentru care aceasta a fost eventual efectuată nu sunt relevante pentru identificarea activității profesionale principale a persoanei în cauză sau a locului său de exercitare.
27
O astfel de interpretare literală și sistematică a noțiunii „activitate profesională principală” este confirmată de obiectivele urmărite la articolul 4 alineatul (1) din anexa VII la statut. Astfel, Curtea a statuat în repetate rânduri că indemnizația de expatriere are ca obiect compensarea cheltuielilor și a dezavantajelor specifice care rezultă din angajarea în muncă în cadrul instituțiilor Uniunii pentru funcționarii care sunt obligați, ca urmare a acestui fapt, să își transfere reședința din statul în care au domiciliul în statul de repartizare și să se integreze într‑un mediu nou. Noțiunea de expatriere depinde de asemenea de situația subiectivă a funcționarului, și anume de gradul său de integrare în noul mediu care rezultă de exemplu din reședința sa obișnuită sau din caracteristicile activității profesionale principale exercitate. Acordarea indemnizației de expatriere urmărește astfel remedierea inegalităților de fapt apărute între funcționarii integrați în societatea statului de repartizare și cei care nu sunt integrați (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 martie 2021, Alvarez y Bejarano și alții/Comisia, C‑517/19 P și C‑518/19 P, EU:C:2021:240, punctul 69, precum și jurisprudența citată).
28
Rezultă că, după cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctele 49 și 50 din concluzii, pentru a stabili dacă, în perioada de referință, persoana în cauză și‑a desfășurat activitatea profesională principală în statul de repartizare, astfel încât trebuie în principiu să se considere că ea este integrată în societatea acestui stat și, prin urmare, nu poate beneficia de indemnizația de expatriere, trebuie să se țină seama de elementele de fapt care pot afecta integrarea sa în această societate, iar nu de elementele formale referitoare la statutul juridic sau contractual al persoanei în cauză. Printre aceste elemente factuale figurează în special locul principal de exercitare efectivă a sarcinilor impuse de o astfel de activitate profesională, timpul de lucru consacrat acestei activități și nivelul remunerației percepute pentru aceasta, inclusiv sub forma unor eventuale avantaje în natură care corespund unei cerințe de prezență la locul de muncă.
29
Având în vedere cele arătate, trebuie de asemenea să se amintească faptul că, în conformitate cu articolul 256 alineatul (1) TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept. Tribunalul este singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă. Aprecierea acestor fapte și elemente de probă nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării lor, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Lietuvos geležinkeliai/Comisia, C‑42/21 P, EU:C:2023:12, punctul 60 și jurisprudența citată).
30
În speță, recurentul nu a invocat nicio denaturare care să afecteze motivele, care figurează la punctele 63-66 din hotărârea atacată, prin care Tribunalul a constatat în esență că din acordul încheiat între Ministerul Justiției polonez și Rețeaua europeană rezulta că recurentul trebuia să îndeplinească sarcini administrative și de reprezentare externă care impuneau ca acesta să petreacă o mare parte din timpul său de lucru în birourile din Bruxelles ale secretariatului Rețelei europene și prin care Tribunalul a arătat că, în temeiul funcției sale de secretar general, recurentul, pe de o parte, primea o remunerație într‑un cuantum semnificativ, al cărei nivel excludea ca această funcție să poată fi exercitată de recurent cu titlu de activitate accesorie funcției sale de judecător în Polonia, și, pe de altă parte, i s‑au acordat avantaje în natură corespunzătoare unei cerințe de prezență la Bruxelles, printre care în special folosința unui apartament de serviciu, în care recurentul a locuit cu familia sa pe întreaga perioadă de referință. Pe de altă parte, părțile nu contestă că postul de secretar general al Rețelei europene este un post cu funcții și responsabilități importante.
31
În susținerea primului motiv, recurentul invocă, în primul rând, argumentul că sarcinile și funcțiile pe care le‑a îndeplinit pentru Rețeaua europeană în calitatea sa de secretar general fuseseră îndeplinite în numele SNMP în calitate de beneficiar al ofertei de formare a Rețelei europene și că toate activitățile Rețelei europene erau exercitate în beneficiul organismelor de formare judiciară ale statelor membre.
32
Acest argument nu poate fi admis, din moment ce, astfel cum s‑a arătat la punctul 26 din prezenta hotărâre, identificarea beneficiarilor finali ai activității profesionale a persoanei în cauză este lipsită de relevanță pentru a stabili dacă această activitate constituie activitatea sa profesională principală, precum și locul în care este exercitată.
33
În al doilea rând, recurentul invocă lipsa unui raport de muncă sau a altui raport juridic între el și Rețeaua europeană. Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat la punctele 23, 24 și 28 din prezenta hotărâre, pentru a putea fi considerată o „activitate profesională principală” în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, nu este necesar ca o activitate să facă obiectul unui raport de muncă între persoana în cauză și entitatea pentru care este desfășurată respectiva activitate, în măsura în care, pe de o parte, ea este desfășurată de această persoană în mod regulat și remunerat și, pe de altă parte, persoana menționată îi consacră cea mai mare parte a timpului său de lucru și obține din activitatea respectivă cea mai mare parte a veniturilor sale profesionale.
34
În speță, din constatările efectuate de Tribunal în hotărârea atacată, amintite la punctul 30 din prezenta hotărâre, reiese, pe de o parte, că activitatea de secretar general al Rețelei europene era o activitate desfășurată de recurent în cadrul muncii, în mod regulat și remunerat, în temeiul unui acord între angajatorul său, și anume Ministerul Justiției polonez și Rețeaua europeană, și, pe de altă parte, că recurentul a consacrat acestei activități o mare parte din timpul său de lucru, în schimbul unei remunerații al cărei nivel excludea exercitarea activității menționate cu titlu accesoriu.
35
În al treilea rând, recurentul reproșează Tribunalului neluarea în considerare, în vederea stabilirii activității sale profesionale principale, a criteriului autorității ierarhice, care ar reieși din jurisprudența Curții rezultată din Hotărârea din 21 iunie 2007, Comisia/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punctul 42), precum și din statutul său de judecător național.
36
Acest argument rezultă însă dintr‑o interpretare eronată a jurisprudenței menționate. Astfel, numai în cadrul aprecierii aspectului dacă activitatea profesională în discuție în cauza în care s‑a pronunțat respectiva hotărâre putea fi calificată drept „serviciu efectuat pentru un alt stat”, Curtea a luat în considerare existența unei relații ierarhice între persoana în cauză și entitatea pentru care a fost exercitată această activitate. Or, astfel cum s‑a subliniat la punctul 26 din prezenta hotărâre, această apreciere nu intervine decât ulterior stabilirii caracterului principal al unei asemenea activități profesionale.
37
De asemenea, în ceea ce privește împrejurarea că recurentul și‑ar fi păstrat statutul de judecător național și, prin urmare, și‑ar fi exercitat funcțiile de secretar general al Rețelei europene în calitate de judecător detașat la SNMP, este necesar să se arate că, astfel cum a indicat în esență doamna avocată generală la punctul 59 din concluzii, această împrejurare ar putea fi cel mult relevantă pentru a stabili dacă o asemenea activitate profesională a fost exercitată în numele statului polonez. Pentru aceleași motive precum cele expuse la punctul precedent din prezenta hotărâre, împrejurarea menționată nu are, așadar, nicio incidență asupra stabilirii caracterului principal al acestei activități și nici asupra stabilirii locului exercitării acesteia.
38
În al patrulea și ultimul rând, argumentul prin care se contestă aprecierea potrivit căreia recurentul ar fi fost remunerat de Rețeaua europeană pentru serviciile pe care le‑a prestat în calitatea sa de secretar general rezultă în orice caz și dintr‑o interpretare eronată a hotărârii atacate. Astfel, la punctul 66 din această hotărâre, Tribunalul nu a considerat că recurentul fusese remunerat de Rețeaua europeană, ci că remunerația sa fusese asumată, in fine, de Rețeaua europeană până la concurența unei valori maxime semnificative.
39
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se respingă primul motiv ca nefondat.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentele părților
40
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentul reproșează Tribunalului că, la punctele 79-82 din hotărârea atacată, a săvârșit o eroare de drept în interpretarea noțiunii „servicii efectuate pentru un alt stat”, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut.
41
Pe de o parte, recurentul susține că Tribunalul a considerat în mod eronat că această noțiune nu acoperă decât serviciile efectuate în cadrul unei reprezentanțe permanente a unui stat. În această privință, el arată, mai întâi, că o astfel de interpretare restrictivă a noțiunii menționate se îndepărtează de jurisprudența Tribunalului potrivit căreia, în măsura în care persoana interesată a avut raporturi juridice directe cu statul sau cu organizația internațională în cauză, excepția prevăzută de această dispoziție vizează toate situațiile care rezultă din serviciile efectuate pentru acest stat sau pentru această organizație internațională.
42
În continuare, recurentul consideră că jurisprudența amintită de Tribunal în hotărârea atacată în susținerea interpretării restrictive menționate nu este aplicabilă în prezenta cauză. Astfel, această jurisprudență ar privi fie persoane care beneficiau de statutul diplomatic numai datorită soților lor, diplomați ai statelor membre, și care, fiind legate printr‑un raport juridic de entități belgiene, nu aveau o legătură directă cu statul lor de origine, fie persoane care lucrau pentru o subdiviziune politică a unui stat, iar nu pentru administrația centrală a acestuia.
43
În sfârșit, recurentul arată că, având în vedere principiul separării puterilor care decurge în special din tradițiile constituționale comune statelor membre, niciun membru al puterii judecătorești nu poate fi integrat în cadrul unei reprezentanțe permanente a unui stat membru, din moment ce aceasta face parte din puterea executivă. Interpretând noțiunea „servicii efectuate pentru un alt stat”, vizată la articolul 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, în sensul că aceasta nu acoperă decât serviciile efectuate în cadrul unei reprezentanțe permanente a unui stat, Tribunalul ar fi exclus, așadar, în mod nejustificat orice membru al puterii judecătorești de la beneficiul acestei excepții.
44
Pe de altă parte, recurentul susține că, prin faptul că a omis să ia în considerare statutul său de judecător național și activitatea sa efectuată pentru SNMP, Tribunalul a încălcat această dispoziție. El face trimitere în această privință la argumentele dezvoltate în cadrul primului motiv de recurs pentru a afirma că, prin îndeplinirea sarcinilor și a funcțiilor de secretar general al Rețelei europene, el executase sarcinile care îi fuseseră încredințate de SNMP.
45
Comisia contestă această argumentație.
Aprecierea Curții
46
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentul contestă interpretarea noțiunii de „servicii efectuate pentru un alt stat”, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, susținând că Tribunalul, pe de o parte, a statuat în mod eronat că această noțiune nu acoperă decât serviciile efectuate în cadrul unei reprezentanțe permanente a unui stat și, pe de altă parte, a omis să ia în considerare statutul său de judecător național și activitatea sa efectuată pentru SNMP.
47
Conform unei jurisprudențe constante a Curții, domeniul de aplicare al noțiunii de „servicii efectuate pentru un alt stat” trebuie apreciat în ansamblul său și interpretat în funcție de economia și de obiectivele urmărite de reglementarea din care aceasta face parte (Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Salvador García/Comisia, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punctul 42 și jurisprudența citată).
48
În această privință, Curtea a considerat că, astfel cum s‑a amintit la punctul 27 din prezenta hotărâre, indemnizația de expatriere urmărește remedierea inegalităților de fapt apărute între funcționarii integrați în această societate și cei care nu sunt integrați. Or, realizarea de servicii pentru un alt stat sau organizație internațională are drept consecință păstrarea unei legături specifice între persoana în cauză și acest alt stat sau organizație internațională, ce se opune astfel creării unei legături durabile cu statul de repartizare și, prin urmare, integrării suficiente a respectivei persoane în societatea acestui din urmă stat. În acest cadru, se află deopotrivă într‑o situație de expatriere funcționarul care a locuit sau a exercitat o activitate profesională pe teritoriul european al statului de repartizare în perioada de referință pentru a efectua servicii pentru un alt stat sau pentru o organizație internațională (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Salvador García/Comisia, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punctele 43-46, precum și jurisprudența citată).
49
Astfel, Curtea a statuat că orice persoană care, ca urmare a apartenenței sale, în perioada de referință, la structurile unui alt stat sau ale unei organizații internaționale în statul de repartizare trebuie considerată ca fiind în serviciul acestui alt stat sau al acestei organizații internaționale se află într‑o situație de „expatriere” în temeiul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, independent de funcțiile exercitate și de existența unei legături juridice directe cu celălalt stat menționat sau cu respectiva organizație internațională (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 ianuarie 1981, Vutera/Comisia, 1322/79, EU:C:1981:6, punctul 8, precum și Hotărârea din 21 iunie 2007, Comisia/Hosman‑Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punctele 41, 44 și 45).
50
În plus, Curtea a precizat că, din moment ce noțiunea de „servicii efectuate pentru un alt stat”, în sensul acestei dispoziții, acoperă și serviciile efectuate pentru un stat terț, este necesar, pentru interpretarea sa, să se facă referire la dreptul internațional public care reglementează raporturile dintre statele membre și statele terțe. Chiar dacă repartizarea competențelor pe planul intrastatal variază în funcție de arhitectura instituțională proprie fiecărui stat, acesta trebuie considerat, în dreptul internațional public, subiect cu caracter unitar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Salvador García/Comisia, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punctele 47-49).
51
În conformitate cu această concepție, în statul de repartizare a persoanei în cauză, celelalte state sunt reprezentate printr‑un sistem unic de reprezentare diplomatică ce reflectă, pe plan internațional, unicitatea acestor alte state și include ambasadele, misiunile diplomatice, precum și reprezentanțele permanente pe lângă organizațiile internaționale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iunie 2007, Comisia/Hosman‑Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punctul 39, precum și Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Salvador García/Comisia, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punctul 49).
52
În acest context, Curtea a statuat că, deși nu este esențial, pentru a se putea considera că o persoană care și‑a exercitat activitatea profesională principală în perioada de referință în cadrul unei reprezentanțe a unei subdiviziuni politice a unui stat membru pe lângă instituțiile Uniunii din Bruxelles a efectuat servicii pentru un „alt stat”, ca aceasta să fie angajată de administrația centrală a acestui alt stat, integrarea sa funcțională în cadrul reprezentanței permanente a celuilalt stat menționat pe lângă Uniune în această perioadă constituie un element determinant (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Salvador García/Comisia, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punctul 50 și jurisprudența citată).
53
Astfel, Curtea a considerat că statutul special de membru al personalului unei reprezentanțe permanente, care acordă printre altele beneficiul diferitor privilegii și imunități în temeiul Convenției de la Viena din 18 aprilie 1961 cu privire la relațiile diplomatice, se află la originea unei legături specifice cu statul membru în cauză și creează, prin el însuși, un obstacol care împiedică persoana interesată să stabilească o legătură durabilă cu statul de repartizare și, prin urmare, să se integreze suficient în societatea din acest stat (Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Salvador García/Comisia, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punctul 51 și jurisprudența citată).
54
În hotărârea atacată, Tribunalul, după ce a amintit, la punctele 78-80, esența jurisprudenței citate la punctele 50-52 din prezenta hotărâre, a statuat, la punctul 82, că serviciile furnizate de recurent Rețelei europene în calitatea sa de secretar general nu intrau în sfera noțiunii de „servicii efectuate pentru un alt stat”, din moment ce printre altele Rețeaua europeană era o asociație internațională fără scop lucrativ de drept belgian „care nu este integrată într‑o reprezentanță permanentă a unui stat membru”.
55
Statuând astfel, fără a verifica dacă recurentul și‑a exercitat el însuși activitatea profesională principală de secretar general al Rețelei europene în cadrul unei reprezentanțe diplomatice a unui alt stat în statul de repartizare și, prin urmare, în serviciul acestui alt stat, în sensul jurisprudenței amintite la punctele 48-51 din prezenta hotărâre, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.
56
Cu toate acestea, în ipoteza în care motivarea unei decizii a Tribunalului relevă o încălcare a dreptului Uniunii, însă dispozitivul acesteia apare ca fiind întemeiat pentru alte motive de drept, o astfel de încălcare nu este de natură să determine anularea deciziei menționate și se impune efectuarea unei substituiri a motivelor (Hotărârea din 17 ianuarie 2023, Spania/Comisia, C‑632/20 P, EU:C:2023:28, punctul 48).
57
Prin urmare, trebuie să se examineze dacă Tribunalul a putut concluziona în mod întemeiat, la punctul 83 din hotărârea atacată, că excepția privind „serviciile efectuate pentru un alt stat”, prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, nu se aplica muncii efectuate de recurent în cadrul Rețelei europene.
58
În această privință, din afirmațiile care figurează la punctele 3, 64-66 și 73 din hotărârea atacată, care nu au fost contestate în mod util de recurent, reiese că Rețeaua europeană este o asociație internațională fără scop lucrativ de drept belgian, ai cărei membri sunt instituțiile statelor membre ale Uniunii responsabile de formarea judiciară și care are drept finalitate dezvoltarea unor programe de formare destinate instanțelor naționale; că activitatea de secretar general al Rețelei europene exercitată de recurent consta în îndeplinirea sarcinilor administrative și de reprezentare externă ale acestei asociații; că, în calitate de secretar general al Rețelei europene, recurentului i s‑a acordat folosința unui apartament de serviciu la Bruxelles, dar nu a beneficiat, astfel cum admite el însuși, de niciun alt avantaj și nici de privilegii sau imunități; că, în sfârșit, în calitatea sa de secretar general, recurentul era supus competenței de control a Comitetului director al Rețelei europene, care avea competența de a‑l suspenda și de a propune adunării generale a acestei asociații să pună capăt mandatului său.
59
Rezultă din cele ce precedă că recurentul nu și‑a exercitat activitatea profesională principală de secretar general al Rețelei europene în cadrul unei reprezentanțe diplomatice a unui alt stat în statul de repartizare și, prin urmare, în serviciul acestui alt stat, în sensul jurisprudenței amintite la punctele 48-51 din prezenta hotărâre, și nici de altfel în cadrul unui alt organ care reprezintă interesele celuilalt stat în statul de repartizare.
60
Împrejurarea că recurentul era, în perioada de referință, judecător național detașat la SNMP nu este de natură să repună în discuție această concluzie. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 49 din prezenta hotărâre, existența unui raport juridic direct cu un alt stat decât statul de repartizare în afara ipotezelor vizate la punctul anterior din prezenta hotărâre nu este în sine de natură să demonstreze că activitatea profesională principală a persoanei în cauză în perioada de referință era exercitată în serviciul acestui alt stat.
61
În consecință, Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat, la punctul 83 din hotărârea atacată, că excepția privind „servicii efectuate pentru un alt stat”, prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță din anexa VII la statut, nu se aplică activității profesionale principale exercitate de recurent în perioada de referință.
62
Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins.
63
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, recursul trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la cheltuielile de judecată
64
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
65
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură menționat, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
66
Întrucât în speță QB a căzut în pretenții, se impune ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, să fie obligat să suporte și cheltuielile de judecată efectuate de Comisie, conform concluziilor acesteia din urmă.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul.
2)
Îl obligă pe QB să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Comisia Europeană.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.