62022CC0566
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 12. októbra 2023 (
1
)
Vec C‑566/22
Inkreal s.r.o.
proti
Dúha reality s. r. o.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Nejvyšší soud (Česká republika)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Pôsobnosť – Článok 25 – Doložka o voľbe právomoci – Zmluvné strany s bydliskom v tom istom členskom štáte, ktoré sa dohodli, že na rozhodovanie sporov vzniknutých z ich zmluvy majú právomoc súdy iného členského štátu – Medzinárodný prvok“
I. Úvod
1.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa v podstate týka výkladu článku 25 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
2
).
2.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi dvomi spoločnosťami so sídlom v tom istom členskom štáte vo veci určenia miestne príslušného súdu na rozhodovanie o návrhu na zaplatenie pohľadávok vzniknutých v dôsledku nesplnenia dvoch zmlúv o peňažnej pôžičke uzavretých v tomto členskom štáte, ktoré obsahujú ustanovenie, že o prípadnom spore rozhodne súd iného členského štátu.
3.
Súdnemu dvoru bola položená otázka, ktorou sa tento doposiaľ nezaoberal a ktorá spočíva v tom, či existencia doložky o voľbe právomoci predstavuje sama osebe medzinárodný prvok, ktorý postačuje na to, aby sa uplatnil článok 25 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012.
4.
Na základe analýzy rozličných tvrdení obsiahnutých v odbornej literatúre a judikatúre niektorých európskych súdov Súdnemu dvoru navrhnem riešenie prikláňajúce sa k zápornej odpovedi na túto otázku a spresním, ku ktorému okamihu sa podmienka medzinárodnej povahy má posudzovať.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
5.
Odôvodnenie 3 nariadenia č. 1215/2012 znie:
„[Európska ú]nia si stanovila za cieľ udržiavať a rozvíjať priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti okrem iného uľahčením prístupu k spravodlivosti, a to predovšetkým prostredníctvom zásady vzájomného uznávania súdnych a mimosúdnych rozhodnutí v občianskych veciach. Na postupné vytvorenie takéhoto priestoru musí Únia prijať opatrenia v oblasti justičnej spolupráce v občianskych veciach s cezhraničnými dôsledkami, najmä ak sú potrebné pre riadne fungovanie vnútorného trhu.“ (
3
)
6.
Článok 25 ods. 1 tohto nariadenia (
4
) stanovuje:
„Ak sa účastníci zmluvy bez ohľadu na svoje bydlisko dohodli, že súd alebo súdy členského štátu majú právomoc na riešenie sporov, ktoré vznikli alebo môžu vzniknúť v súvislosti s konkrétnym právnym vzťahom, potom má právomoc tento súd alebo tieto súdy, pokiaľ dohoda nie je podľa právneho poriadku tohto členského štátu vecne neplatná. Táto právomoc súdu je výlučná, ak sa účastníci nedohodli inak…“
B.
České právo
7.
Ustanovenie § 11 ods. 3 zákona č. 99/1963 Sb., Občanský soudní řád (ďalej len „Občiansky súdny poriadok“), znie takto:
„Ak ide o vec, ktorá patrí do právomoci súdov Českej republiky, ale podmienky miestnej príslušnosti chýbajú alebo ich nemožno zistiť, Nejvyšší soud [Česká republika] určí, ktorý súd vec prejedná a rozhodne.“
III. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
8.
FD, bydliskom na Slovensku v postavení veriteľa, a Dúha reality s. r. o., spoločnosť so sídlom (
5
) na Slovensku v postavení dlžníka, uzavreli 29. júna 2016 a 11. marca 2017 dve zmluvy o peňažnej pôžičke.
9.
Dohodou o postúpení pohľadávok z 8. decembra 2021 postúpil FD svoje pohľadávky z týchto zmlúv o peňažnej pôžičke na Inkreal, spoločnosť so sídlom na Slovensku.
10.
V obidvoch uvedených zmluvách sa zmluvné strany dohodli, že „akékoľvek nejasnosti či spory vyplývajúce z tejto zmluvy a v súvislosti s ňou sa budú riešiť predovšetkým vzájomným rokovaním s cieľom dosiahnuť riešenie prijateľné pre obe zmluvné strany. Ak zmluvné strany nemôžu takýto spor vyriešiť, tento spor sa bude riešiť prostredníctvom vecne a miestne príslušného českého súdu v súlade s [Občianskym súdnym poriadkom], v platnom znení“.
11.
Vzhľadom na to, že Dúha reality peňažitú pôžičku nesplatila, Inkreal sa na základe tejto doložky, ktorú považuje za dohodu o právomoci českých súdov rozhodovať spory zo zmlúv o peňažnej pôžičke, obrátila 30. decembra 2021 na Nejvyšší soud. Inkreal sa svojimi návrhmi domáha jednak v rámci hlavnej časti uspokojenia svojich pohľadávok a jednak určenia českého miestne príslušného súdu na rozhodnutie vo veci samej podľa § 11 ods. 3 Občianskeho súdneho poriadku.
12.
Inkreal na podporu druhého uvedeného návrhu tvrdí, že koná na základe platnej doložky o voľbe súdu v súkromnoprávnom vzťahu s medzinárodným prvkom v súlade s článkom 25 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, pričom nie je daná iná osobitná či výlučná právomoc niektorého súdu podľa tohto nariadenia.
13.
Vnútroštátny súd má s ohľadom na judikatúru Súdneho dvora (
6
) pochybnosti o tom, či sa nariadenie č. 1215/2012, a teda aj jeho článok 25 ods. 1 uplatní v situácii, v ktorej jediným aspektom, ktorý by sa dal považovať za medzinárodný, je to, že sa zmluvné strany s bydliskom v tom istom členskom štáte dohodnú na právomoci súdov iného členského štátu.
14.
Hlavnými tvrdeniami v prospech uplatniteľnosti tohto nariadenia sú podľa vnútroštátneho súdu predovšetkým dôraz na zmluvnú autonómiu strán, jednotný výklad a harmonizované uplatňovanie článku 25 uvedeného nariadenia, ako aj nelogické či neprimerané dôsledky v prípade, že by toto ustanovenie nebolo možné uplatniť.
15.
Naproti tomu hlavným dôvodom na vyvodenie záveru o neuplatniteľnosti tohto nariadenia je podľa názoru vnútroštátneho súdu absencia medzinárodného prvku, a teda kvalifikácia veci ako čisto vnútroštátnej veci. Tento záver vychádza najmä z názoru, že len samotná vôľa strán určiť za súd, ktorý má právomoc, súd iného členského štátu, nemôže spôsobiť, že sa daná situácia stane „medzinárodnou“.
16.
Za týchto podmienok a vzhľadom na rozdielnosť názorov v odbornej literatúre a judikatúre, ktoré vyplynuli zo skúmania záverov niektorých najvyšších súdov iných členských štátov, Nejvyšší soud rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Je pôsobnosť nariadenia [č. 1215/2012], pokiaľ ide o existenciu medzinárodného prvku, ktorý je nevyhnutný pre uplatniteľnosť uvedeného nariadenia, založená len na tom, že dve zmluvné strany s bydliskom v tom istom členskom štáte sa dohodnú na právomoci súdov iného členského štátu EÚ?“
17.
Písomné pripomienky predložili Dúha reality, česká a švajčiarska vláda, ako aj Európska komisia.
IV. Analýza
A.
Úvodné poznámky
18.
V prvom rade treba uviesť, že ustanovenia článku 25 nariadenia č. 1215/2012, ktorý sa týka voľby právomoci, sčasti zodpovedajú ustanoveniam obsiahnutým v predchádzajúcich právnych nástrojoch. (
7
) Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora preto výklad, ktorý Súdny dvor podal vo vzťahu k niektorému z týchto právnych nástrojov, platí aj pre ostatné. (
8
)
19.
V druhom rade vzhľadom na to, že spor vo veci samej súvisí s postúpením pohľadávok, považujem za užitočné po prvé zdôrazniť, že Súdny dvor pripomenul, že článok 25 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 nespresňuje, či doložku o voľbe právomoci možno previesť mimo okruhu zmluvných strán na tretiu osobu, ktorá je stranou neskoršej zmluvy a na ktorú v plnom rozsahu alebo čiastočne prešli práva a povinnosti jednej zo strán pôvodnej zmluvy. (
9
) Po druhé Súdny dvor rozhodol, že doložka o voľbe právomoci, ktorú tretia osoba nedohodla, by napriek tomu mohla túto tretiu osobu zaväzovať len v prípade, keď by podľa vnútroštátneho práva uplatňujúceho sa vo veci samej táto tretia osoba vstúpila do všetkých práv a povinností pôvodnej zmluvnej strany. (
10
) V predmetnom prípade z opisu daného konania, tak ako ho uviedol vnútroštátny súd, vyplýva, že Inkreal, ktorá je vo vzťahu k zmluve obsahujúcej doložku o voľbe právomoci treťou osobou, sa domnieva, že je touto doložkou viazaná.
B.
O veci samej
20.
Vnútroštátny súd sa svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania v podstate pýta, či sa má článok 25 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že v čisto vnútroštátnej situácii je uplatniteľný na základe samotnej skutočnosti, že si strany s bydliskom v tom istom členskom štáte určili pre rozhodovanie sporov, ktoré medzi nimi vznikli alebo môžu vzniknúť, súd alebo súdy iného členského štátu.
21.
Tento súd správne poukázal na to, že v odbornej literatúre a judikatúre súdov členských štátov sa vyskytujú dva protichodné názory, a to s ohľadom na skutočnosť, že v článku 25 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 nie je uvedená podmienka medzinárodného prvku; v porovnaní s predchádzajúcimi uplatniteľnými článkami týkajúcimi sa doložky o voľbe právomoci v tomto smere od doby, kedy nadobudol platnosť Bruselský dohovor (
11
), ktorý bol nahradený nariadením č. 44/2001 (
12
), nedošlo k žiadnym zmenám.
22.
Zo znenia týchto ustanovení nemožno vyvodiť žiadne tvrdenie. Uviesť možno len to, že článok 25 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 nepodmieňuje možnosť určiť súd alebo súdy členského štátu tým, že by aspoň jedna zo strán mala bydlisko na území členského štátu. Okrem toho je rozsah doložky o voľbe právomoci obmedzený len na spory vzniknuté z právneho vzťahu, v súvislosti s ktorým bola táto doložka dohodnutá. (
13
)
23.
Voľba strán pri určovaní súdu členského štátu ako súdu, ktorý má právomoc, preto nepodlieha žiadnej inej požiadavke, ako je najmä existencia väzby medzi určeným súdom a sporom. (
14
) Postačuje, aby doložka uvádzala objektívne okolnosti, na základe ktorých sa strany dohodli zvoliť si súd alebo súdy, ktorým majú v úmysle predložiť spory, ktoré vznikli alebo ktoré môžu medzi nimi vzniknúť. Tieto okolnosti musia byť dostatočne presné na to, aby umožnili súdu, ktorý prejednáva danú vec, zistiť, či má právomoc. (
15
)
24.
Od doby uzavretia Bruselského dohovoru vychádza táto flexibilita z odhodlaní zaručiť plný účinok autonómie vôle strán (
16
) v oblasti voľby právomoci, pričom však podľa môjho názoru nepredstavuje výnimku z podmienok uplatnenia nariadenia č. 1215/2012, medzi ktoré patrí aj požiadavka medzinárodného prvku. (
17
)
25.
V tejto súvislosti možno v prvom rade zdôrazniť, že na rozdiel od niektorých iných nariadení, (
18
) ale rovnako ako väčšina nariadení týkajúcich sa spolupráce v občianskych veciach, pokiaľ ide o rodinné veci, výživné alebo platobnú neschopnosť, nariadenie č. 1215/2012 neobsahuje žiadne ustanovenie o medzinárodnej povahe predmetnej situácie, hoci je to podmienka jeho uplatniteľnosti. (
19
)
26.
Ďalej platí, že Súdny dvor v tejto súvislosti uviedol, že „samotné uplatnenie pravidiel právomoci Bruselského dohovoru… si vyžaduje existenciu cudzieho prvku“ (
20
). Táto zásada bola potvrdená vo viacerých ďalších rozsudkoch, pokiaľ ide o nariadenia č. 44/2001 (
21
) a 1215/2012 (
22
).
27.
Napokon je takýto výklad namieste aj vzhľadom na právne základy nariadenia č. 1215/2012 (
23
), hoci aj cieľom prepracovaného znenia nariadenia č. 44/2001, ktoré vzniklo na jeho základe, je podporiť pohyb a uznávanie rozhodnutí v európskom justičnom priestore bez obmedzenia z dôvodu medzinárodnej povahy sporu, (
24
) a pokiaľ ide o dohody o voľbe právomoci, aj ich všeobecné uplatňovanie, čo je novum. (
25
)
28.
Článok 81 ZFEÚ, ktorý je právnym základom nariadenia č. 1215/2012, totiž vo svojom odseku 1 prvej vete stanovuje, že „Únia rozvíja justičnú spoluprácu v občianskych veciach, ktoré majú cezhraničné dôsledky, na základe zásady vzájomného uznávania súdnych a mimosúdnych rozhodnutí“ (
26
).
29.
Keďže cieľom tohto nariadenia je zjednotiť kolízne normy, a nie nahradiť vnútroštátne normy členských štátov, ktorými sa riadia vnútroštátne spory, je predpokladom uplatniteľnosti tohto nariadenia, a teda aj uplatniteľnosti jeho článku 25, to, aby predmetná situácia mala medzinárodnú povahu v medziach práva Únie. (
27
)
30.
Aké kritériá treba za týchto okolností použiť?
31.
Prikláňam sa k názoru niektorých autorov publikujúcich v nemeckom (
28
), anglickom (
29
) a francúzskom (
30
) jazyku, s ktorým sa stotožnili najvyššie súdy niektorých členských štátov (
31
) a podľa ktorého je vylúčené, aby situácia, o ktorú ide v danom spore, mala medzinárodnú povahu len na základe vôle strán, a to z piatich hlavných dôvodov.
32.
V prvom rade, ak uznáme, že predpokladom uplatnenia určitého ustanovenia nariadenia č. 1215/2012 je existencia podmienky medzinárodnej povahy, bolo by nelogické pripustiť, že je táto podmienka a priori splnená v čisto vnútroštátnej situácii len na základe vôle strán. Inými slovami, v dôsledku takéhoto výkladu by sa celkom upustilo od podmienky medzinárodnej povahy, ktorá musí byť splnená na základe objektívnych kritérií. (
32
)
33.
V druhom rade platí, že v cezhraničnej situácii, na ktorú sa už z povahy veci vzťahujú osobitné pravidlá právomoci stanovené v nariadení č. 1215/2012, bola voľba právomoci podľa jeho článku 25 koncipovaná ako prostriedok na to, aby sa strany mohli na základe vzájomnej dohody od týchto kogentných noriem odchýliť. (
33
) Vo vnútroštátnej situácii by potom takáto voľba právomoci mala za cieľ alebo dôsledok odchýlenie sa od vnútroštátnych noriem v oblasti právomoci a voľby súdu. (
34
) Platí pritom, že napriek tomu, že je toto nariadenie zasadené do kontextu posilňovania vzájomnej dôvery a zjednocovania kolíznych noriem, (
35
) nemôže mať za následok odstránenie akéhokoľvek rozlišovania medzi vnútroštátnymi pravidlami určovania právomoci a medzinárodnými pravidlami určovania právomoci, ktoré sú upravené v práve Únie. (
36
)
34.
Podľa môjho názoru preto štyri tvrdenia v opačnom zmysle vychádzajúce z doslovného alebo teleologického výkladu, ktoré sú založené na článku 25 nariadenia č. 1215/2012, treba odmietnuť. Po prvé z dôvodu podmienok uplatniteľnosti tohto nariadenia (
37
) nemožno zo skutočnosti, že dohodu o voľbe právomoci je možné uzavrieť bez toho, aby bydlisko jednej zo strán vytváralo väzbu s členským štátom, (
38
) vyvodiť to, že medzinárodným prvkom vyžadovaným normotvorcom Únie je už len samotná voľba súdu členského štátu.
35.
Po druhé platí, že ani na autonómiu vôle strán, ktorou sa tradične odôvodňuje pravidlo prorogácie právomoci v prípade voľby súdu, sa nemožno odvolávať tak zoširoka, že by to znamenalo, že by sa na základe tejto autonómie stranám ponechávala možnosť spochybniť pôsobnosť uvedeného nariadenia, ktoré sa vzťahuje len na medzinárodné, a nie na čisto vnútroštátne situácie.
36.
Po tretie spresnenie rozhodného práva pre vecnú platnosť dohody o voľbe právomoci, ktoré bolo vložené do článku 25 nariadenia č. 1215/2012, má síce nepochybne zásadný význam, no nemôže odôvodniť uplatniteľnosť tohto článku, (
39
) pretože inak by bol akceptovaný výklad zakladajúci sa na tom, k akému výsledku jeho uplatnenie dospeje.
37.
Po štvrté, hoci je nepopierateľné, že cieľom normotvorcu Únie pri zmene článku 23 nariadenia č. 44/2001 nariadením č. 1215/2012 bolo podporiť využívanie doložiek o voľbe súdu (
40
) a posilniť ich účinnosť na účely zabezpečenia právnej istoty strán, (
41
) týmto cieľom nemožno odôvodniť to, aby sa stranám umožnilo odchýliť sa od vnútroštátnych noriem právomoci bez akéhokoľvek obmedzenia alebo hraničného ukazovateľa. (
42
) V tejto súvislosti zdôrazňujem, že aj keď by situáciu, o ktorú ide vo veci samej, bolo možné prirovnať k sporom v oblasti bankovníctva, (
43
) vnútroštátny súd výslovne pripomenul absenciu akéhokoľvek iného medzinárodného prvku, než je voľba súdu iného členského štátu. (
44
)
38.
V treťom rade, pokiaľ ide o judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej môže medzinárodný prvok vyplývať z predmetu sporu, pokiaľ predmetná situácia môže vyvolať otázky týkajúce sa určenia medzinárodnej právomoci súdov, (
45
) nesúhlasím ani s názorom českej vlády, ani s názorom Komisie, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré z tejto judikatúry vyvodzujú. Táto judikatúra je totiž založená na objektívnych kritériách (napríklad sústredenie sporných skutočností v treťom štáte (
46
) alebo cudzia štátna príslušnosť žalovaného, ktorého bydlisko nie je známe (
47
)), ku ktorým by sa dalo ešte doplniť miesto plnenia záväzku. (
48
)
39.
Z uvedeného teda nemožno vyvodiť, že by sa táto judikatúra vzťahovala na konanie vo veci samej len z toho dôvodu, že jej predmetom je určenie toho, ktorý zo súdov má právomoc vzhľadom na voľbu súdu iného členského štátu, než je štát bydliska strán. Podľa môjho názoru musí vnútroštátny súd na základe návrhu, ktorý mu bol predložený, overiť, či sa v danej veci článok 25 nariadenia č. 1215/2012 uplatní. Inými slovami je na účely toho, aby rozhodol o svojej medzinárodnej právomoci, jeho úlohou to, aby posúdil, či má predmetná situácia medzinárodnú povahu, a nie to, aby skúmal zákonnosť predmetnej doložky predovšetkým z hľadiska noriem upravujúcich právomoc v záujme slabšej strany stanovených v nariadení č. 1215/2012. (
49
)
40.
Vo štvrtom rade, pokiaľ ide o porovnanie s inými právnymi nástrojmi, po prvé sa stotožňujem s názorom vyjadreným niektorými autormi, z ktorého vyplýva, že na účely výkladu článku 25 nariadenia č. 1215/2012 nemá slúžiť ako referencia článok 3 ods. 3 nariadenia Rím I, (
50
) ktorý sa týka voľby rozhodného práva vo vnútroštátnej situácii. (
51
)
41.
Na jednej strane je totiž v tomto poslednom uvedenom nariadení kritériom uvedeným v jeho článku 1 ods. 1 kritérium spočívajúce v situácii, „v ktor[ej] dochádza k stretu rôznych právnych poriadkov“ (
52
) a ktorá nie je nevyhnutne medzinárodná, tak ako to vyplýva z predmetu článku 3 ods. 3 uvedeného nariadenia. (
53
) Na druhej strane sa týmto ustanovením nemení povaha čisto vnútroštátnych situácií, v ktorých došlo k voľbe cudzieho práva, keďže na tieto sa naďalej vzťahujú kogentné vnútroštátne ustanovenia. Článok 25 nariadenia č. 1215/2012 však nezaručuje, že vec prejedná určitý konkrétny súd. Keď to zhrniem, vo vnútroštátnych situáciách treba rozlišovať medzi nariadením Rím I, ktoré sa zaoberá kolíziou právnych poriadkov vyplývajúcou z vôle strán, a nariadením č. 1215/2012, ktoré sa vzhľadom na podmienky jeho uplatniteľnosti kolíziou súdov, ktorá vznikla v dôsledku voľby strán, nezaoberá.
42.
Po druhé sa stotožňujem s názorom, že výklad Súdneho dvora by mal zohľadňovať riešenia zvolené v Haagskom dohovore o dohodách o voľbe súdu, uzatvorenom 30. júna 2005 (
54
). Vzhľadom na vzájomný vplyv tohto dohovoru a nariadenia č. 1215/2012 a ktorý je pripomenutý v odôvodneniach 4 a 5 rozhodnutia 2014/887, treba uprednostniť riešenie, ktoré je koherentné s pravidlom uvedeným v článku 1 ods. 2 uvedeného dohovoru, podľa ktorého „je vec medzinárodnou, pokiaľ strany nemajú sídlo v tom istom zmluvnom štáte a vzťah strán a všetky ďalšie prvky veci, bez ohľadu na miesto zvoleného súdu, nie sú spojené iba s týmto štátom“ (
55
).
43.
V piatom rade dodávam, že za týchto podmienok vzhľadom na to, že medzinárodná povaha môže vyplývať z rôznych faktorov, (
56
) súd, ktorému bola vec predložená, by mal tieto faktory posudzovať v závislosti od každého jednotlivého prípadu pružne a v rámci širokého poňatia. (
57
)
44.
Na základe všetkých týchto tvrdení navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal vnútroštátnemu súdu tak, že uplatnenie článku 25 nariadenia č. 1215/2012 je viazané na podmienku medzinárodnej povahy, ktorá len na základe samotnej voľby súdu členského štátu nie je splnená.
45.
Vzhľadom na praktické dôsledky takéhoto výkladu sa domnievam, že tento záver by mal byť v odôvodnení rozhodnutia Súdneho dvora – a to preto, aby sa v plnej miere splnil cieľ poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, (
58
) – doplnený o spresnenie, k akému okamihu sa medzinárodná povaha situácie má posudzovať. (
59
)
46.
Medzinárodná povaha určitej situácie sa totiž môže v priebehu času meniť. Mám tým na mysli prípad, kedy k nadobudnutiu medzinárodnej povahy dôjde v štádiu sporu. (
60
) Poznamenávam, že aj v tejto otázke sa vzhľadom na to, že neexistujú spresnenia v nariadení č. 1215/2012, (
61
) analýzy obsiahnuté v odbornej literatúre a rozhodnutia súdov členských štátov rozchádzajú. (
62
)
47.
Zistil som, že prevažná väčšina autorov sa vyslovuje v prospech toho, že sudca má posúdenie vykonať k okamihu uzavretia dohody o voľbe právomoci, (
63
) a nie k okamihu, kedy bol návrh na začatie konania predložený súdu, ktorý si strany určili. (
64
) Presvedčivými sa mi zdajú byť tvrdenia založené na zmluvnej povahe určenia právomoci (
65
) a na právnej istote, (
66
) a to na rozdiel od tvrdenia založeného na predvídateľnosti. (
67
) Konštatujem tiež, že nejednotná je aj judikatúra členských štátov. (
68
)
48.
Kritérium skúmania medzinárodnej povahy v štádiu podania návrhu na začatie konania na súd vylučujem, keďže podľa môjho názoru nezodpovedá požiadavkám právnej istoty a zvyšuje riziko forum shopping, pričom však pôvodne išlo o čisto vnútroštátnu situáciu. (
69
)
49.
Vzhľadom na procesný účel danej doložky, ktorým je voľba súdu v rámci európskeho nariadenia, a na ciele tejto doložky sa však domnievam, že do úvahy pripadá aj iné riešenie. (
70
) Bolo by možné pripustiť, aby sa vo vnútroštátnej situácii, pri ktorej existuje predpoklad toho, že sa stane medzinárodnou, (
71
) strany pri uzatváraní svojej dohody dohodli na tom, že určia súd členského štátu, a to na základe dostatočne presnej formulácie, v ktorej vyjadria svoj úmysel, (
72
) a pre prípad pochybností o existencii kritéria medzinárodnej povahy stanovia výlučne právomoc vnútroštátnych súdov. Len za týchto podmienok je podľa môjho názoru zachovaná právna istota. (
73
) Určenému súdu by potom prináležalo, aby v štádiu podania návrhu na začatie konania posúdil, či sa predpoklady strán naplnili.
V. Návrh
50.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Nejvyšší soud (Česká republika), odpovedal takto:
Článok 25 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach
sa má vykladať v tom zmysle, že:
v čisto vnútroštátnej situácii je vylúčené, aby sa uplatnil len na základe samotnej skutočnosti, že si strany s bydliskom v tom istom členskom štáte určili pre rozhodovanie sporov, ktoré medzi nimi vznikli alebo môžu vzniknúť, súd alebo súdy iného členského štátu.
(
1
)	Jazyk konania: francúzština.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1.
(
3
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
4
)	Pozri, čo sa týka pripomenutia ustanovení, ktoré predchádzali tomuto článku, poznámky pod čiarou 7, 11 a 12 nižšie.
(
5
)	Predpokladám, že podľa Nejvyššího soudu, ktorý je súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, ide pri spoločnostiach Dúha reality a Inkreal s.r.o (pozri bod 9 vyššie) o „bydlisko“ v zmysle článku 63 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012.
(
6
)	Vnútroštátny súd odkazuje na rozsudky z 1. marca 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, body 25 a 26), a zo 7. mája 2020, Parking a Interplastics (C‑267/19 a C‑323/19, EU:C:2020:351, body 30 až 35).
(
7
)	Pozri článok 17 Dohovoru o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), podpísaného v Bruseli 27. septembra 1968, zmeneného neskoršími dohovormi o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru (Ú. v. ES C 27, 1998, s. 1) (ďalej len „Bruselský dohovor“), a článok 23 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).
(
8
)	Pozri rozsudok z 24. novembra 2022, Tilman [C‑358/21, EU:C:2022:923, bod 34, ktorý sa týka aj koherencie výkladu s totožnými ustanoveniami Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaného 30. októbra 2007, ktorého uzatvorenie bolo v mene Európskeho spoločenstva schválené rozhodnutím Rady 2009/430/ES z 27. novembra 2008 (Ú. v. EÚ L 147, 2009, s. 1) (ďalej len „Luganský dohovor II“)].
(
9
)	Pozri najmä rozsudok z 18. novembra 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, bod 40).
(
10
)	Pozri rozsudok z 18. novembra 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, bod 47 a citovaná judikatúra).
(
11
)	Pozri článok 17 prvý odsek prvú vetu Bruselského dohovoru, v znení zmenenom článkom 11 dohovoru z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska k tomuto dohovoru [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 304, 1978, s. 1), a článkom 7 dohovoru z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky k tomuto dohovoru (Ú. v. ES L 285, 1989, s. 1), podľa ktorého „ak sa účastníci zmluvy, z ktorých jeden alebo viacerí majú bydlisko v zmluvnom štáte, dohodli, že súd alebo súdy zmluvného štátu majú právomoc na riešenie sporov, ktoré vznikli alebo môžu vzniknúť v súvislosti s konkrétnym právnym vzťahom, potom má výlučnú právomoc tento súd alebo tieto súdy“ [neoficiálny preklad].
(
12
)	Pozri článok 23 ods. 1 tohto nariadenia, ktorý stanovuje: „Ak sa účastníci zmluvy, z ktorých jeden alebo viacerí majú bydlisko v členskom štáte, dohodli, že súd alebo súdy členského štátu majú právomoc na riešenie sporov, ktoré vznikli alebo môžu vzniknúť v súvislosti s konkrétnym právnym vzťahom, potom má právomoc tento súd alebo tieto súdy. Táto právomoc súdu je výlučná, ak sa účastníci nedohodli inak. …“
(
13
)	Pozri rozsudky z 21. mája 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 68 a citovaná judikatúra), ako aj z 8. marca 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, bod 30).
(
14
)	Pozri rozsudky zo 17. januára 1980, Zelger (56/79, EU:C:1980:15, bod 4), ako aj zo 16. marca 1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, bod 50 a citovaná judikatúra). Pozri však rovnaké všeobecné pravidlo uvedené v odôvodneniach 8 a 13 nariadení č. 44/2001 a 1215/2012. Na porovnanie pozri článok 5 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107). V rovnakom zmysle pozri článok 7 nariadenia Rady (EÚ) 2016/1103 z 24. júna 2016, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti právomoci, rozhodného práva a uznávania a výkonu rozhodnutí vo veciach majetkových režimov manželov (Ú. v. EÚ L 183, 2016, s. 1).
(
15
)	Pozri rozsudky z 9. novembra 2000, Coreck (C‑387/98, EU:C:2000:606, bod 15), a zo 7. júla 2016, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, bod 43).
(
16
)	Pozri odôvodnenia 14 a 15 nariadenia č. 1215/2012, ako aj rozsudky zo 7. júla 2016, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, bod 44), a z 18. novembra 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, bod 38).
(
17
)	Pozri tiež na pripomenutie toho, že spor musí patriť medzi občianske a obchodné veci v zmysle nariadenia č. 1215/2012, NOURISSAT, C.: L’avenir des clauses attributives de juridiction d’après le règlement „Bruxelles I bis“. In: Mélanges en l’honneur du professeur Bernard Audit: les relations privées internationales. Issy‑les‑Moulineaux: Librairie générale de droit et de jurisprudence, 2014, s. 567 – 579, najmä s. 570.
(
18
)	Pozri článok 3 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 z 12. decembra 2006, ktorým sa zavádza európske konanie o platobnom rozkaze (Ú. v. EÚ L 399, 2006, s. 1), a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 861/2007 z 11. júla 2007, ktorým sa ustanovuje Európske konanie vo veciach s nízkou hodnotou sporu (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 1). Pokiaľ ide o nariadenie č. 1896/2006, pozri rozsudok zo 7. mája 2020, Parking a Interplastics (C‑267/19 a C‑323/19, EU:C:2020:351, bod 33). Pozri na účel porovnania nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6) (ďalej len „nariadenie Rím I“), nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (RÍM II) (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40) (ďalej len „nariadenie Rím II“), ako aj nariadenie Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku (Ú. v. EÚ L 343, 2010, s. 10) (ďalej len „nariadenie Rím III“). Podľa ich článku 1 ods. 1 sú kritériom uplatniteľnosti „situáci[e], v ktorých dochádza k stretu rôznych právnych poriadkov“, resp. v nariadení Rím III „situáci[e], keď dochádza ku kolízii právnych poriadkov“. V nemeckom znení týchto článkov sa používa pojem „Verbindung zum Recht verschiedener Staaten“, t. j. spojenie s právom viacerých štátov.
(
19
)	Pozri rozsudok zo 7. mája 2020, Parking a Interplastics (C‑267/19 a C‑323/19, EU:C:2020:351, bod 35).
(
20
)	Pozri rozsudok z 1. marca 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, bod 25).
(
21
)	Pozri rozsudok zo 17. novembra 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, bod 29).
(
22
)	Pozri rozsudky z 25. februára 2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, bod 32), a z 8. septembra 2022, IRnovaC‑399/21, EU:C:2022:648, bod 27.
(
23
)	Pokiaľ ide o ciele uvedeného nariadenia, pozri článok 3 ods. 2 ZEÚ a článok 67 ZFEÚ.
(
24
)	Podľa odôvodnenia 26 nariadenia č. 1215/2012 „by sa s rozsudkom vydaným súdom v členskom štáte malo nakladať tak, ako keby bol tento rozsudok vydaný v dožiadanom členskom štáte“.
(
25
)	Pozri bod 22 vyššie.
(
26
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri tiež odôvodnenia 3 a 5 nariadenia č. 1215/2012.
(
27
)	Pozri AUDIT, B., D’AVOUT, L.: Droit international privé. 9. vyd., Paris : Librairie générale de droit et de jurisprudence, 2022, bod 625 (s. 539 a 540) a bod 628 (s. 544). Pozri tiež GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007). 6. vyd., Paris : Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires“, 2018, bod 82 (s. 117) a bod 141 (s. 189). Pokiaľ ide o potrebu objasniť túto podmienku, pozri štúdiu, ktorú pre Komisiu pripravila Milieu SRL, nazvanú „Study to support the preparation of a report on the application of Regulation (EU) no 1215/2012 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Brussels Ia Regulation)“, ďalej len „štúdia pre Komisiu“, január 2023, s. 14, s. 54 – 59, ako aj s. 263 a 264. Pozri ako doplnok analýzu s názvom „Regulation Brussels Ia: a standard for free circulation of judgments and mutual trust in the European Union“ z 31. júla 2022, ktorá je podrobnou analýzou vnútroštátnej praxe vo všetkých súčasných členských štátoch, ako aj v Spojenom kráľovstve, týkajúcej sa uplatňovania článku 25 nariadenia č. 1215/2012, ktorá bola vypracovaná na základe tých istých otázok ako v prípade štúdie pre Komisiu (otázky č. 41 až 49) a ktorej autorom je Internationaal Juridisch Instituut v rámci projektu JUDGTRUST financovaného Komisiou, s. 34 – 38 a s. 163 – 176.
(
28
)	Pozri MANKOWSKI, P.: Article 25 Brüssel Ia‑VO. In: RAUSCHER, T., LEIBLE, S.: Zivilprozess‑ und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR: Kommentar. Band I, Brüssel Ia‑Verordnung. 5. vyd., Köln : Otto Schmidt, 2021, najmä body 32 a 35; HAUSMANN, R.: Gerichtsstands‑und Schiedsvereinbarungen. In: REITHMANN, C., MARTINY, D.: Internationales Vertragsrecht. 9. vyd., Köln : Otto Schmidt, 2022, bod 7.19 a nasl.; DÖRNER, H.: Artikel 25 [Zulässigkeit und Form von Gerichtsstandsvereinbarungen. In: SAENGER, I.: Zivilprozessordnung: familienverfahren, gerichtsverfassung, europäisches verfahrensrecht: handkommentar. 9. vyd. Baden‑Baden: Nomos, 2021, najmä bod 6. Na účel opačného prístupu pozri STAUDINGER, H.: Gerichtsstands‑und Schiedsvereinbarungen. In: Internationale Zuständigkeit für Vertragsklagen; Gerichtsstands‑ und Schiedsvereinbarungen. Berlin : De Gruyter, 2011, bod 241; GEIMER, R.: Artikel 25 EuGVVO. In: ZÖLLER, R.: Zivilprozessordnung. 33. vyd. Köln : Otto Schmidt, 2020, bod 3.
(
29
)	Pozri BROSCH, M., KAHL, L.‑M.: Article 25. In: REQUEJO ISIDRO, M.: Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012. Cheltenham : Edward Elgar Publishing, 2022, s. 344 – 374, najmä bod 25.03, a v opačnom zmysle MAGNUS, U.: Article 25. In: MAGNUS, U., MANKOWSKI, P.: European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation. 2. vyd., Köln : Otto Schmidt, 2023, s. 579 – 642, najmä bod 25 (s. 599).
(
30
)	Pozri Schlosserovu správu k Dohovoru z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska k Dohovoru o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, ako aj k Protokolu o výklade Dohovoru zo strany Súdneho dvora [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 71), bod 174; GOTHOT, P., HOLLEAUX, D.: La Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968: compétence judiciaire et effets des jugements dans la CEE. Paris : Jupiter, 1985, bod 167 (s. 99); GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: c. d., bod 141 (s. 189); v širšom zmysle SINDRES, D.: Compétence judiciaire, Reconnaissance et Exécution des décisions en matière civile et Commerciale. – Compétence. – Règles ordinaires de compétence. – Dispositions générales. – Article 4 du règlement (UE) no 1215/2012. In: JurisClasseur Droit international. Paris : LexisNexis, 2. november 2021, zväzok 584‑125, bod 27; AUDIT, B., D’AVOUT, L.: c. d., bod 675 (s. 587 a 588). Pozri v opačnom zmysle správu P. Jenarda o Bruselskom dohovore [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 1), s. 38; DROZ, G.: Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun (Étude de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968). Paris : Dalloz, 1972, bod 207 (s. 129 a 130); BERAUDO, J.‑P., BERAUDO, M.‑J.: Convention de Bruxelles/Conventions de Lugano. Règlement (CE) no 44/2001/Règlement (UE) no 1215/2012. – Généralités et champs d’application. In: JurisClasseur procédure civile. Paris : LexisNexis, 24. marec 2023, zv. 2100‑15, bod 46.
(
31
)	Skutočnosť, že sa na účely charakterizovania určitej situácie ako medzinárodnej zohľadňujú rôzne aspekty, vyplýva podľa mojich informácií okrem iného z týchto rozhodnutí: v Nemecku v rámci Dohovoru o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach uzavretého v Lugane 16. septembra 1988 (Ú. v. ES L 319, 1988, s. 9), rozsudok Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko) z 23. júla 1998 (II ZR 286/97); vo Francúzsku rozsudky Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), 1. občianskoprávny senát, zo 4. októbra 2005 (č. 02‑12.959), a z 30. septembra 2020 (č. 19 ‑15.626); v Taliansku rozsudky Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko), spojené senáty, z 30. decembra 1998 (č. 12907); zo 14. februára 2011 (č. 3568, bod 5.2), a z 10. mája 2019 (č. 12585, bod 5), ako aj v Portugalsku rozsudky Supremo Tribunal de Justiça (Najvyšší súd, Portugalsko) z 26. januára 2016 (540/14.4TVLSB.S1), a zo 4. februára 2016 (536/14.6TVLSB.L1.S1). V opačnom zmysle boli vydané tieto rozhodnutia: v Rakúsku uznesenia Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko) z 5. júna 2007 (10 Ob 40/07 s), a z 29. júna 2020 (2 Ob 104/19m, bod 2), ako aj v Holandsku, rozsudok Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Odvolací súd Arnhem‑Leeuwarden, Holandsko) z 27. októbra 2015 (200.157.017/01, body 3.10 a 3.12), a rozhodnutie Rechtbank Rotterdam (súd v Rotterdame, Holandsko) z 1. apríla 2016 (4080627 CV EXPL 15‑3441, bod 3.4). Pozri však odlišné rozhodnutie Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko) z 11. apríla 2019 (7342297 CV EXPL 18‑25262, body 9 až 11). Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd, Holandsko) nevydal žiadne rozhodnutie.
(
32
)	Pozri v tejto súvislosti STARK, L.: L’internationalité en droit international privé, doktorandská práca obhájená 28. novembra 2020, s. 27 a 28.
(
33
)	Pozri rozsudky z 24. júna 1986, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, bod 13), a z 8. marca 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, bod 24).
(
34
)	Pozri v tejto súvislosti STARK, L.: c. d., s. 261, ako aj v tomto zmysle SINDRES, D.: c. d., bod 27.
(
35
)	Pozri nariadenia Rím I, II a III.
(
36
)	Pozri v tejto súvislosti MAILHÉ, F.: Convention attributive de juridiction. In: Espace judiciaire civil européen, Arrêts de la CJUE et commentaires. Bruxelles : Bruylant, 2020, s. 476 – 480, najmä bod 571 (s. 478), podľa ktorého sa „zastupiteľnosť‘ súdov členských štátov stále týka len tých právnych vzťahov, ktoré z dôvodu existencie medzinárodných prvkov už samy osebe nepatria do výlučnej právomoci súdov členského štátu“.
(
37
)	Pozri bod 29 vyššie.
(
38
)	Pozri MAGNUS, U.: c. d., bod 25 (s. 599).
(
39
)	K záujmu na uskutočňovaní širokého výkladu článku 25 nariadenia č. 1215/2012 na účely uplatňovania tejto jednotnej normy, na ktorý poukazuje Komisia, pozri MAGNUS, U.: c. d., body 25 a 26 (s. 599 a 600). Pokiaľ ide o uplatňovanie vnútroštátneho práva a medzinárodných dohovorov, obmedzené na dohody o voľbe súdu, ktoré sa týkajú súdov tretieho štátu, pozri MAILHÉ, F.: c. d., bod 571 (s. 477), pričom tento komentár vychádza z predpokladu, že je splnená podmienka medzinárodnej povahy dohody o voľbe súdu (pozri bod 571, s. 478). Pozri tiež GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: c. d., bod 139 (s. 185 a 186). Pokiaľ ide o pripomenutie tvrdenia založeného na tomto záujme, pozri tiež štúdiu pre Komisiu, s. 263 a 264.
(
40
)	Pozri bod 27 vyššie.
(
41
)	Pozri bod 36 vyššie.
(
42
)	Pozri bod 33 vyššie. Pozri tiež, pokiaľ ide o preskúmanie prípadného zneužitia práva, MANKOWSKI, P.: c. d., bod 35, ako aj STEIN, F., JONAS, M.: Artikel 25. In: Kommentar zur Zivilprozessordnung. Zv. 12 EuGVVO, 23. vyd., 2022. Tübingen : Mohr Siebeck, bod 23.
(
43
)	Pozri, čo sa týka špecifickosti doložiek v oblasti bankovníctva, GAUDEMET‑TALLON, H.: Conflit de juridiction. – Contrat de prêt. – Clause attributive de juridiction. – Validité. – Conditions. In: Journal du droit international (Clunet). Paris : LexisNexis, č. 3, s. 734 – 743, najmä s. 739 a 740. Pozri tiež KLEINER, C.: L’élection du for en matière bancaire et financière: entre clauses asymétriques, clauses modèles et quasi‑réglementaires. In: Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, actes du colloque du 21 novembre 2019 au Centre de recherche en droit international privé et du commerce international (CRDI), sous la direction de Laazouzi, M. Paris : éditions Panthéon‑Assas, 2021, s. 47 – 73, najmä s. 48 – 55.
(
44
)	Pozri bod 13 vyššie.
(
45
)	Pozri rozsudky z 1. marca 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, bod 26); zo 17. novembra 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, bod 30), a z 8. septembra 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, bod 28).
(
46
)	Pozri rozsudky z 1. marca 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, bod 26), ako aj z 8. septembra 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, body 26 a 31).
(
47
)	Pozri rozsudok zo 17. novembra 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, bod 34). Porovnaj s rozsudkami zo 7. mája 2020, Parking a Interplastics (C‑267/19 a C‑323/19, EU:C:2020:351, bod 33), a z 3. júna 2021, Generalno konsulstvo na Republika Bălgarija (C‑280/20, EU:C:2021:443, body 30 až 37), v ktorých sa konštatuje, že aspoň jeden z účastníkov konania má bydlisko alebo obvyklý pobyt v inom členskom štáte, ako je členský štát súdu, na ktorý bol podaný návrh na začatie konania.
(
48
)	Pozri DROZ, G.: Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991. In: Civil jurisdiction and judgements in Europe, Proceedings of the Colloquium on the Interpretation of the Brussels Convention by the Court of Justice Considered in the Context of the European Judicial Area, Luxembourg, 11 and 12 March 1991. Londres : Butterworths, 1992, s. 253 – 271, najmä s. 263. Pozri tiež GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: c. d., bod 142 (s. 190).
(
49
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. novembra 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, bod 31).
(
50
)	Pokiaľ ide o pripomenutie debát právnej náuky týkajúcich sa tohto článku, pozri STARK, L.: c. d., s. 137.
(
51
)	Pozri MAGNUS, U.: c. d., bod 26 (s. 599) a bod 40 (s. 606), ako aj CALVO CARAVACA, A.‑L., CARRASCOSA GONZÁLEZ, J.: Tratado de derecho internacional privado. Zv. II. Valencia : Tirant lo Blanch, 2020, s. 2538. V opačnom zmysle pozri FRANCQ, S.: La refonte du Règlement Bruxelles I: champ d’application et compétence. In: Revue de droit commercial belge. 2013, s. 307 – 333, najmä s. 319 a poznámka pod čiarou 70.
(
52
)	Pozri v tejto súvislosti analýzu autora STARK, L.: c. d., najmä s. 47 až 49.
(
53
)	Pozri tiež článok 14 ods. 2 nariadenia Rím II.
(
54
)	Dohovor, ktorý je uvedený v prílohe I k rozhodnutiu Rady 2009/397/CE z 26. februára 2009 o podpise Dohovoru o dohodách o voľbe súdu v mene Európskeho spoločenstva (Ú. v. EÚ L 133, 2009, s. 1) a ktorý bol schválený rozhodnutím Rady 2014/887/EÚ zo 4. decembra 2014 o schválení Haagskeho dohovoru z 30. júna 2005 o dohodách o voľbe súdu z 30. júna 2005 v mene Európskej únie (Ú. v. EÚ L 353, 2014, s. 5), ktorý nadobudol platnosť 1. októbra 2015 v členských štátoch, s výnimkou Dánskeho kráľovstva (1. septembra 2018) (ďalej len „Haagsky dohovor z roku 2005“), a ktorý je dostupný na tejto internetovej adrese: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full‑text/?cid=98. Článok 1 ods. 1 Haagskeho dohovoru z roku 2005 stanovuje, že tento dohovor sa v medzinárodných veciach vzťahuje na dohody o výlučnej právomoci súdu uzatvorené v občianskych a obchodných veciach. Pokiaľ ide o vzťah medzi nariadením č. 1215/2012 a uvedeným dohovorom, pozri MAGNUS, U.: c. d., bod 10 (s. 590 – 592).
(
55
)	Pozri, čo sa týka tejto koordinácie, rozsudok z 27. apríla 2023, A1 a A2 (Poistenie rekreačného plavidla) (C‑352/21, EU:C:2023:344, bod 46).
(
56
)	Pozri v tejto súvislosti bod 38 vyššie. Pozri, pokiaľ ide o uvedenie jednotlivých kritérií, ktoré prichádzajú do úvahy, STARK, L.: c. d., s. 33 a 34. Pozri pre ilustráciu medzinárodné faktory, v súvislosti s ktorými sa Supremo Tribunal de Justiça (Najvyšší súd) svojou treťou prejudiciálnou otázkou obrátil na Súdny dvor vo veci, v ktorej bolo vydané uznesenie predsedu Súdneho dvora z 10. marca 2017, Sociedade Metropolitana de Desenvolvimento (C‑136/16, neuverejnené, EU:C:2017:237), a ktorá bola vymazaná z registra Súdneho dvora, ako aj analýzu KLEINER, C.: c. d., s. 59 – 61. Pozri tiež, pokiaľ ide o harmonizáciu výkladov nariadení č. 1896/2006 a 1215/2012, rozsudok zo 7. mája 2020, Parking a Interplastics (C‑267/19 a C‑323/19, EU:C:2020:351, body 34 a 35).
(
57
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. novembra 2013, Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, body 25 až 29). Pozri tiež analýzu tohto rozsudku, ktorú vykonal STARK, L: c. d., najmä s. 32 a 33. Pozri tiež AUDIT, B., D’AVOUT, L.: c. d., s. 586 až 596, najmä bod 675 (s. 588), a poznámka pod čiarou 258. Pozri okrem toho zhrnutie kritérií, ktoré uplatňujú niektoré súdy, uvedené v štúdii pre Komisiu, s. 58 a 59.
(
58
)	Spresňujem, že z veci C‑136/16, citovanej v poznámke pod čiarou 56 vyššie (vymazanej registra Súdneho dvora), vyplýva, že v danej oblasti môže vzniknúť iná otázka. Ide o to, či je uplatnenie doložky o voľbe právomoci možné vylúčiť. Vnútroštátny súd sa vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania zaoberal prípadom, v ktorom voľba súdov iného členského štátu, než je členský štát, ktorého sú strany štátnymi príslušníkmi, spôsobuje niektorej zo strán závažné ťažkosti, a usudzoval, že túto voľbu nemožno odôvodniť žiadnym záujmom druhej strany.
(
59
)	Podľa STARK, L.: c. d., s. 385, má určenie okamihu posúdenia medzinárodnej povahy „prvoradý význam“. Pozri v tejto súvislosti spresnenia uvedené v článku 3 ods. 3 nariadení č. 1896/2006 a 861/2007.
(
60
)	Pozri pre ilustráciu rozsudok z 30. septembra 2021, Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, body 39 a 59).
(
61
)	Tak je to aj v prípade nariadenia č. 650/2012 (článok 5) a nariadenia 2016/1103 (článok 7), ako aj Haagskeho dohovoru z roku 2005 (článok 1). Pokiaľ ide o nedostatok konsenzu pri dojednávaní tohto dohovoru, pozri ANCEL, M.‑E.: L’internationalité à la lumière de la convention d’electio fori. In: Le monde du droit: écrits rédigés en l’honneur de Jacques Foyer. Paris : Economica, 2008, s. 21 – 47, najmä s. 36, a pokiaľ ide o neexistenciu vyjadrení k tejto otázke, pozri VAN LOON, H.: Quelques aspects de la mondialisation dans le domaine des conflits de juridictions. In: Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 17e année, 2004 – 2006. Paris : éditions A. Pedone, 2008, s. 227 – 253. Naopak, pokiaľ ide o nariadenie Rady (ES) č. 4/2009 z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti (Ú. v. EÚ L 7, 2009, s. 1), pozri článok 4 ods. 1 prvý a druhý pododsek, ktorý stanovuje, že podmienky určenia príslušného súdu musia byť splnené v čase uzavretia dohody o voľbe súdu alebo v čase začatia konania na súde.
(
62
)	Debaty majú rovnaký charakter ako tie, ktoré sa týkali podmienky bydliska uvedenej v článkoch, ktoré predchádzali článku 25 nariadenia č. 1215/2012. Pozri v tejto súvislosti DROZ, G.: Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991. In: c. d., najmä s. 262, ako aj GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: c. d., bod 136 (s. 181 a 182).
(
63
)	Pozri GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: c. d., bod 143 (s. 191), a KLEINER, C.: c. d., s. 61, ako aj HENRIQUES, S.: Os Pactos de Jurisdição, no Regulamento (CE) no 44 de 2001. Coimbra : Coimbra Editora, 2006, s. 60 a 61, a FERREIRA PINTO, F., A.: Contractos de swap concluídos entre entidades com sede em território nacional – jurisdição e lei aplicável. In: LOBO MOUTINHO, J., HENRIQUE, S., VAZ DE SEQUEIRA, E., GARCIA MARQUES, P.: Homenagem ao Professor Doutor Germano Marques da Silva, vol. I. Lisboa : Universidade Católica Editora, s. 799 – 824, najmä s. 805.
(
64
)	Pozri v prospech tohto kritéria HAUSMANN, R., c. d., bod 7.23, § 7, a CALVO CARAVACA, A.‑L., CARRASCOSA GONZÁLEZ, J.: Tratado de Derecho internacional privado, vol. I. In: c. d., s. 122 a nasl. (podľa týchto autorov treba zohľadniť zánik „medzinárodného“ prvku po uzavretí dohovoru).
(
65
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 1986, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, bod 14).
(
66
)	Pozri odôvodnenie 3 nariadenia č. 1215/2012 a rozsudok z 10. marca 1992, Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, bod 20). Pokiaľ sa teda v priebehu sporu z medzinárodnej situácie stane situácia vnútroštátna, doložka účinky vyvoláva.
(
67
)	Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 15 nariadenia č. 1215/2012, v ktorom sa uvádza, že „zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iný hraničný ukazovateľ“, než je kritérium bydliska žalovaného, ako aj TREPPOZ, E.: L’imprévisibilité du juge élu. In: Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, c. d., s. 91 – 105, najmä bod 1 a poznámka pod čiarou 1. Pozri však rozsudok z 24. októbra 2018, Apple Sales International a i. (C‑595/17, EU:C:2018:854, bod 34).
(
68
)	Môj názor vychádza z nasledujúcich rozhodnutí, ktoré obsahujú tie najkonkrétnejšie závery, ktoré sa mi podarilo nájsť: rozsudok Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) zo 4. októbra 2005 (č. 02‑12.959), ako aj uznesenie Sąd Apelacyjny w Katowicach (Odvolací súd Katowice, Poľsko) z 21. januára 2016 (V ACz 52/16). Nasledujúce súdy sa však vyslovili v prospech preskúmania k času podania návrhu na začatie konania: v Nemecku ide o uznesenie Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov, Nemecko) z 31. marca 1987 (6 W 788/87); v Rakúsku uznesenie Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) z 5. júna 2007 (10 Ob 40/07 s), na základe ktorého bola stanovená právna norma Rechtssatz; v Taliansku rozsudok Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd), spojené senáty, zo 4. marca 2019 (č. 6280) v súlade s pravidlom perpetuatio jurisdictionis vo vnútroštátnom práve.
(
69
)	Pozri, pokiaľ ide o opačný názor, STARK, L.: c. d., s. 394. Ak by sa mal uprednostniť procesný aspekt doložky, bolo by potrebné skúmať prípadné porovnanie s rozsudkom z 13. novembra 1979, Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, body 6 a 7 týkajúce sa výkladu prechodných ustanovení Bruselského dohovoru), z ktorého vychádzajú analýzy a rozhodnutia uvedené v poznámkach pod čiarou 64 a 68 vyššie, ako aj s rozsudkom z 24. novembra 2022, Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, bod 30, ktorý sa týka časovej pôsobnosti Luganského dohovoru II vo vzťahu k Spojenému kráľovstvu). Vzhľadom na predmet týchto rozhodnutí by sa totiž ich rozsah mohol obmedzovať na výklad ustanovení týkajúcich sa časovej pôsobnosti práva Únie.
(
70
)	Pozri, pokiaľ ide o úvahy právnej náuky v tomto zmysle, ANCEL, M.‑E.: c. d., najmä bod 18 na konci (s. 36), ako aj STARK, L.: c. d., najmä s. 393 až 396.
(
71
)	Pozri GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: c. d., bod 143 (s. 191), s odkazom v poznámke pod čiarou 67 na GOTHOT, P., HOLLEAUX, D.: c. d., bod 168 (s. 100).
(
72
)	Pozri, pokiaľ ide o požiadavku presnosti, rozsudok zo 16. marca 1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, bod 48), a judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 15 vyššie. Pozri pre ilustráciu tiež KLEINER, C.: c. d., s. 61, podľa ktorého by mohla byť relevantným kritériom budúca udalosť, akou je miesto plnenia záväzku, ktorý nebol splnený. Pozri, pokiaľ ide o kritiku tohto riešenia, STARK, L.: c. d., s. 393.
(
73
)	Takéto riešenie by mohlo zodpovedať výhradám, ktoré vyjadril GEIMER, R.: EuGVVO Art. 25. In: GEIMER, R., SCHÜTZE, R., A.: Europäisches Zivilverfahrensrecht. 4. vyd. Munich : C. H. Beck, 2020, najmä bod 39.