62023TJ0348_RES
Vec T‑348/23
Zalando SE
proti
Európskej komisii
Rozsudok Všeobecného súdu (siedma rozšírená komora) z 3. septembra 2025
„Digitálne služby – Nariadenie (EÚ) 2022/2065 – Označenie za veľmi veľkú online platformu – Námietka nezákonnosti – Článok 33 ods. 1 a 4 nariadenia 2022/2065 – Právna istota – Rovnosť zaobchádzania – Proporcionalita – Povinnosť odôvodnenia“
Aproximácia právnych predpisov – Jednotný trh s digitálnymi službami – Nariadenie 2022/2065 – Veľmi veľká online platforma – Kritériá pre určenie – Online platforma – Pojem – Ukladanie a verejné šírenie informácií na žiadosť príjemcu služby – Obsah – Aktívny príjemca online platformy – Pojem – Obsah
[Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady 2022/2065, odôvodnenia 13, 18, 19, 41 a 77, článok 2 ods. 1 a 2, článok 3 písm. b), g), i) a p), články 7, 8, článok 24 ods. 2, článok 33 ods. 1 a 4; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/31, odôvodnenie 42 a článok 14]
(pozri body 25 – 46, 60 – 66)
Aproximácia právnych predpisov – Jednotný trh s digitálnymi službami – Nariadenie 2022/2065 – Veľmi veľká online platforma – Existencia rôznych metód na výpočet priemerného mesačného počtu aktívnych príjemcov online platformy – Aktívny príjemca online platformy – Pojem – Požiadavky jasnosti a presnosti – Porušenie zásady právnej istoty – Neexistencia
[Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady 2022/2065, odôvodnenia 13 a 77, článok 2 ods. 1, článok 3 písm. p), článok 24 ods. 2, článok 33 ods. 1, 3 a 4, a článok 43; nariadenie Komisie 2023/1127, článok 4 ods. 1 a 2 a článok 6 ods. 3]
(pozri body 76 – 80, 84 – 101, 103, 104, 108, 110, 111, 113, 114, 117 – 119)
Aproximácia právnych predpisov – Jednotný trh s digitálnymi službami – Nariadenie 2022/2065 – Povinnosti poskytovateľov online platforiem podávať správy o transparentnosti – Povinnosť zverejňovať informácie o priemernom mesačnom počte aktívnych príjemcoch služby v Únii – Dodatočné povinnosti uložené poskytovateľom trhovísk označených za veľmi veľké online platformy – Porušenie zásady rovnosti – Neexistencia
[Charta základných práv Európskej únie, články 20 a 38; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady 2022/2065, článok 3 písm. h), článok 24 ods. 2 a 3, článok 33 ods. 1 a články 34 až 43]
(pozri body 123, 124, 126, 129, 130, 135 – 147)
Aproximácia právnych predpisov – Jednotný trh s digitálnymi službami – Nariadenie 2022/2065 – Veľmi veľká online platforma – Kritériá pre určenie – Priemerný mesačný počet aktívnych príjemcov online platformy – Porušenie zásady proporcionality – Neexistencia
(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady 2022/2065, článok 24 ods. 2 a článok 33 ods. 1)
(pozri body 154 – 164)
Aproximácia právnych predpisov – Jednotný trh s digitálnymi službami – Nariadenie 2022/2065 – Rozhodnutie označujúce Zalando za veľmi veľkú online platformu – Porušenie povinnosti odôvodnenia – Neexistencia
[Článok 296 ZFEÚ; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady 2022/2065, článok 3 písm. g) bod iii), článok 3 písm. i) a článok 24 ods. 2]
(pozri body 173 – 175)
Zhrnutie
Všeobecný súd zamietol žalobu o neplatnosť, ktorú podala spoločnosť Zalando SE proti rozhodnutiu Európskej komisie, ktorým bola jej platforma označená za veľmi veľkú online platformu (
1
), pričom prvýkrát uplatnil nariadenie 2022/2065 o digitálnych službách (
2
). V tejto súvislosti spresnil obsah kritérií, ktorými sa riadi označenie za veľmi veľkú online platformu, tým, že objasnil pojmy „online platforma“ a „aktívny príjemca služby“, ako aj kritériá na posúdenie priemerného mesačného počtu (PMP) týchto príjemcov.
Žalobkyňa je európskou spoločnosťou, ktorá prevádzkuje internetový obchod, prístupný najmä na internetovej stránke „www.zalando.de“, ako aj na zodpovedajúcich URL adresách s názvami domény najvyššej úrovne iných štátov. Zákazníci tohto obchodu môžu nakupovať výrobky, ktoré buď priamo predáva žalobkyňa prostredníctvom predajnej služby nazvanej „Zalando Retail“, alebo ich predávajú predávajúci v postavení tretích strán, zúčastňujúci sa na programe s názvom „Partner Programm“.
Žalobkyňa 17. februára 2023 v súlade s článkom 24 ods. 2 nariadenia 2022/2065 uverejnila PMP platformy Zalando vrátane Zalando Retail a Partner Programm‑u, a to 83,341 milióna používateľov. Keďže hrubá hodnota výrobkov predávaných v rámci jej Partner Programm‑u zodpovedala 37 % hodnoty všetkých predávaných výrobkov, domnievala sa však, že PMP tejto platformy by mal byť stanovený vo výške 37 % z celkového počtu používateľov, t. j. 30,836 milióna.
V napadnutom rozhodnutí Komisia označila platformu Zalando za veľmi veľkú online platformu podľa článku 33 ods. 4 nariadenia 2022/2065, keďže jej PMP predstavoval 83,341 milióna eur, a teda prekročil prahovú hodnotu 45 miliónov stanovenú v uvedenom článku. Domnievala sa totiž, že z nariadenia 2022/2065 (
3
) vyplýva, že pojem „aktívny príjemca online platformy“ zahŕňa všetkých príjemcov, ktorí skutočne využívajú dotknutú platformu, najmä tým, že sú vystavení informáciám šíreným na tejto platforme, a že sa neobmedzuje na tých, ktorí na nej vykonávajú transakcie. V prejednávanej veci však výrobky predávané priamo žalobkyňou boli zobrazené spolu s výrobkami, ktoré predávali predávajúci v postavení tretích osôb, bez toho, aby bolo možné pri zobrazení rozlišovať medzi nimi. Komisia sa tak domnievala, že medzi príjemcami služby nie je možné identifikovať tých, ktorí boli vystavení len informáciám o výrobkoch žalobkyne, a tých, ktorí boli vystavení len informáciám týkajúcim sa výrobkov predávajúcich v postavení tretích osôb.
Zalando SE, ktorú v konaní podporilo profesijné združenie Bundesverband E‑Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu o neplatnosť na Všeobecný súd.
Posúdenie Všeobecného súdu
V prvom rade Všeobecný súd poznamenal, že platforma Zalando je online platformou, pokiaľ na nej predávajúci v postavení tretích osôb predávajú výrobky v rámci Partner Programm‑u. Pripomenul, že v zmysle článku 3 písm. i) nariadenia 2022/2065 je online platforma „hostingová služba, ktorá na žiadosť príjemcu služby uchováva a verejne šíri informácie…“. Ide o podkategóriu sprostredkovateľských služieb uvedených v článku 3 písm. g) tohto nariadenia.
Všeobecný súd konštatoval, že v rámci Partner Programm‑u používa Zalando SE informácie od predávajúcich v postavení tretích osôb na predaj ich výrobkov, najmä ich obrázky a opisy. Hoci by žalobkyňa mohla zmeniť ich prezentáciu alebo ich doplniť, takáto okolnosť nespochybňuje skutočnosť, že tieto informácie pochádzajú aspoň sčasti od uvedených predávajúcich. Z nariadenia 2022/2065 ani zo smernice 2000/31 (
4
), ktorú toto nariadenie zmenilo, totiž nevyplýva, že ukladanie a šírenie informácií v zmysle článku 3 písm. i) tohto nariadenia vylučuje ukladanie a šírenie informácií, ktorých prezentáciu by zmenil alebo doplnil poskytovateľ online platformy.
V tejto súvislosti Všeobecný súd uviedol, že pokiaľ ide o hostingové služby v zmysle smernice 2000/31, pojem „informácie“ treba chápať široko. Je teda možné, aby žalobkyňa oznámila informácie pochádzajúce od predávajúcich v postavení tretích strán tak, že pritom upravuje znenie ich textov s cieľom zosúladiť ich so svojimi obchodnými požiadavkami, ktorých cieľom je len „zabezpečiť jedinečnú nákupnú skúsenosť, ktorá sa odlišuje od skúseností, ktoré možno zažiť u konkurentov“.
Všeobecný súd navyše pripomenul, že údaje týkajúce sa ponúk výrobkov, ktoré predávajú predávajúci v postavení tretích strán, predstavujú „informácie“, čo vyplýva najmä z vymedzenia pojmu „nezákonný obsah“ uvedeného v nariadení 2022/2065. Z neho (
5
) vyplýva, tento pojem sa vzťahuje na „informácie“ týkajúce sa predaja nezákonných výrobkov alebo poskytovania nezákonných služieb, či už ide o predaj nevyhovujúcich alebo falšovaných výrobkov, alebo o predaj výrobkov alebo poskytovanie služieb v rozpore s právom v oblasti ochrany spotrebiteľa. V dôsledku toho samotný odkaz na výrobok na účely jeho predaja môže predstavovať nezákonný obsah, najmä ak je tento výrobok nezákonný, a v dôsledku toho ho treba považovať za informáciu v zmysle uvedeného nariadenia. Z toho vyplýva, že ponuky výrobkov predávajúcich v postavení tretích strán v rámci Partner Programm‑u treba považovať za informácie poskytnuté príjemcami služby v zmysle článku 3 písm. i) toho istého nariadenia.
Všeobecný súd dodal, že na rozdiel od toho, čo tvrdila žalobkyňa, judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa výnimiek zo zodpovednosti, ktoré mohli využiť poskytovatelia hostingových služieb uvedených v článku 14 smernice 2000/31, neumožňuje spresniť pojem „sprostredkovateľská služba“ v zmysle článku 3 písm. g) nariadenia 2022/2065.
Článok 14 smernice 2000/31 totiž stanovuje, že poskytovateľ hostingových služieb nemusí byť zodpovedný za informácie uložené na žiadosť príjemcu služby, najmä ak nemá skutočnú vedomosť o „nezákonnej činnosti alebo informáciách“.
V rozsudku L’Oréal a i. (
6
) Súdny dvor nepochybne rozhodol, že na to, aby poskytovateľ služby na internete mohol spadať do pôsobnosti článku 14 smernice 2000/31, je „podstatné, aby bol ‚poskytovateľom sprostredkovateľských služieb‘ v zmysle, ktorý zamýšľal normotvorca v rámci oddielu 4 kapitoly II tejto smernice“. Rozhodol tak, že poskytovateľ služby na internete nie je takýmto sprostredkovateľom poskytovateľov, ak namiesto toho, aby sa obmedzil na neutrálne poskytovanie tejto služby prostredníctvom výlučne technického a automatického spracovania údajov poskytovaných svojimi zákazníkmi, zohráva aktívnu úlohu takej povahy, že mu umožňuje oboznámiť sa s týmito údajmi alebo mať nad nimi kontrolu. Tým, že takto obmedzil obsah pojmu „sprostredkovateľ poskytovateľov“, Súdny dvor chcel tiež ohraničiť rozsah výnimiek zo zodpovednosti, ktoré mohli využiť poskytovatelia predmetných služieb. Okrem toho Súdny dvor odkázal na rozsudok Google France a Google (
7
), aby definoval pojem „sprostredkovateľ poskytovateľov“ v zmysle oddielu 4 kapitoly II smernice 2000/31. Z tohto rozsudku pritom vyplýva, že výklad tohto pojmu vychádza z odôvodnenia 42 tejto smernice, podľa ktorého „výnimky zo zodpovednosti ustanovené [najmä v článku 14 tejto smernice] sa vzťahujú len na prípady, kde činnosť poskytovateľa služieb informačnej spoločnosti je obmedzená na technický proces prevádzky, pričom sa spresňuje, že „táto činnosť má výlučne technickú, automatickú a pasívnu povahu“.
Z uvedeného vyplýva, že výklad pojmu „sprostredkovateľ poskytovateľov“ podaný Súdnym dvorom sa obmedzuje „v zmysle, ktorý chcel normotvorca dosiahnuť v rámci oddielu 4 kapitoly II smernice [2000/31]“ (
8
), a že tento výklad nemožno použiť na účely uplatnenia nariadenia 2022/2065, ktoré stanovuje svoj vlastný režim zodpovednosti. Platí to o to viac, že článok 89 ods. 1 uvedeného nariadenia vypustil oddiel 4 kapitoly II smernice 2000/31, ktorý bol predmetom výkladu Súdneho dvora.
Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdila žalobkyňa, normotvorca neuviedol, že pojem „sprostredkovateľské služby“, ktorý Súdny dvor vymedzil s odkazom na odôvodnenie 42 smernice 2000/31, by sa mal zachovať na účely uplatňovania nariadenia 2022/2065.
Po druhé Všeobecný súd konštatoval, že z článku 3 písm. p) nariadenia 2022/2065 vyplýva, že na to, aby bol príjemca služby kvalifikovaný ako aktívny príjemca online platformy, musí mať len kontakt s touto platformou, najmä tým, že je vystavený informáciám uloženým na online platforme a šíreným prostredníctvom jej online rozhrania. Uviedol však, že výrobky predávané žalobkyňou môžu byť prezentované na tej istej internetovej stránke súčasne s výrobkami, ktoré predávajú predávajúci v postavení tretích strán. Konštatoval tiež, že spotrebitelia sa môžu dozvedieť o informáciách týkajúcich sa výrobkov predávaných výlučne predávajúcimi v postavení tretích strán predtým, ako sa napokon rozhodnú kúpiť iný výrobok predávaný priamo žalobkyňou. Keďže žalobkyňa tvrdila, že spomedzi 83,341 milióna osôb použitých na účely výpočtu PMP nebola schopná rozlíšiť osoby, ktoré boli skutočne vystavené informáciám pochádzajúcim od predávajúcich v postavení tretích strán, od tých, ktoré neboli vystavené týmto informáciám, Všeobecný súd rozhodol, že Komisia sa dôvodne domnievala, že všetky uvedené osoby sa mali považovať za skutočne vystavené uvedeným informáciám.
Po tretie, pokiaľ ide o argumentáciu založenú na porušení zásady právnej istoty z dôvodu nepresnosti nariadenia 2022/2065, Všeobecný súd na jednej strane uviedol, že Zalando SE sa opiera o nemecké znenie článku 2 ods. 1 nariadenia 2022/2065, z ktorého vyplýva, že pri výpočte PMP sa mali zohľadniť len aktívni príjemcovia, ktorí majú svoj „Sitz“ (domicil) v Únii. V tejto súvislosti pripomenul, že formulácia použitá v jednej z jazykových verzií ustanovenia práva Únie nemôže slúžiť ako jediný základ na výklad tohto ustanovenia, ani sa jej nemôže priznať prednostná povaha. Konštatoval však, že z ostatných jazykových verzií článku 2 ods. 1 nariadenia 2022/2065 vyplýva, že relevantné je len miesto, kde sa nachádzajú príjemcovia predmetnej služby, ak sú vystavení informáciám uloženým na online platforme, bez ohľadu na miesto ich bydliska alebo obvyklého pobytu. Z toho teda vyvodil, že normotvorca nemusel definovať pojem „bydlisko“ na účely uplatnenia tohto ustanovenia. Okrem toho Všeobecný súd konštatoval, že samotná Zalando SE si správne vyložila uvedené ustanovenie na účely výpočtu PMP svojej platformy, keďže zohľadnila len miesto, z ktorého boli internetové stránky a aplikácie týkajúce sa tejto platformy navštívené.
Na druhej strane Všeobecný súd odmietol tvrdenie spoločnosti Zalando SE, ktorým sa snažila preukázať, že nariadenie 2022/2065 umožňuje podhodnotiť PMP online platformy, najmä ak používatelia odmietnu súbory cookies, alebo keď ide o prehliadanie vytvorené botmi. Uviedol, že z odôvodnenia 77 nariadenia 2022/2065 vyplýva, že od poskytovateľov online platforiem sa môže vyžadovať na jednej strane, aby započítali boty, ak ich nie sú schopní vylúčiť bez ďalšieho spracúvania osobných údajov alebo sledovania, a na druhej strane, aby započítali viackrát toho istého aktívneho príjemcu, hoci je cieľom „podľa možnosti“ započítať aktívnych príjemcov len raz. Naopak sa domnieval, že z tohto odôvodnenia nemožno vyvodiť, že poskytovatelia online platforiem môžu na účely výpočtu PMP nezohľadniť niektorých aktívnych príjemcov z dôvodu, že títo príjemcovia odmietajú používanie súborov cookies, ani to, že boty by sa nemali započítavať. V dôsledku toho, hoci títo poskytovatelia môžu byť za určitých okolností nútení nadhodnocovať PMP svojej online platformy v súlade s týmto nariadením, toto nariadenie im naopak neumožňuje podhodnocovať uvedený počet. Uvedeným poskytovateľom prislúcha najmä zvoliť si spoľahlivú metódu, ktorá môže zabezpečiť dodržanie tejto požiadavky. Skutočnosť, že článok 33 ods. 1 nariadenia 2022/2065 uvádza PMP, a nie priemerný mesačný počet konzultácií dotknutej online platformy, nemôže spochybniť tento záver. Toto ustanovenie, ako sa vykladá s prihliadnutím na odôvodnenie 77 tohto nariadenia, totiž nevedie k započítaniu všetkých týchto konzultácií, hoci by mohlo viesť k nadhodnoteniu počtu aktívnych príjemcov dotknutej online platformy.
Po štvrté Všeobecný súd odmietol argumentáciu žalobkyne, že článok 33 ods. 1 nariadenia 2022/2065 porušuje zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality, keďže zohľadňuje na účely označenia za veľmi veľké online platformy len PMP, a nie povahu dotknutých online platforiem, ani riziká pre spoločnosť, ktoré môžu predstavovať.
Na jednej strane v tejto súvislosti uviedol, že článok 34 ods. 1 nariadenia 2022/2065 obsahuje zoznam systémových rizík, ktoré môžu predstavovať veľmi veľké online platformy. V danom prípade však žalobkyňa nespochybnila, že trhoviská, najmä tie, na ktorých predávajúci neboli predmetom procesu výberu, môžu uľahčiť uvádzanie nebezpečných alebo nezákonných výrobkov na trh. Okrem toho skutočnosť, že prevádzkovatelia trhovísk, ako je žalobkyňa, doteraz starostlivo vyberali predajcov pôsobiacich na ich trhoviskách, nemôže vylúčiť, že by títo predajcovia mohli v budúcnosti umožniť uvedenie takýchto výrobkov na trh pre významnú časť obyvateľstva Únie, keďže ich PMP by bol 45 miliónov alebo viac.
Za týchto podmienok Všeobecný súd konštatoval, že trhoviská ako celok sú spôsobilé šíriť nezákonný obsah vo vzťahu k predaju výrobkov a mať negatívny vplyv na základné právo na vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov zakotvené v článku 38 Charty základných práv Európskej únie. Z uvedeného vyplýva, že normotvorca nevychádzal zo zjavne nesprávneho posúdenia, keď sa domnieval, že trhoviská môžu predstavovať systémové riziká v zmysle článku 34 ods. 1 nariadenia 2022/2065. Okrem toho skutočnosť, aj keby sa preukázala, že toto ustanovenie sa vzťahuje aj na riziká, ktoré sa nemôžu týkať trhovísk, nemôže preukázať, že tieto trhoviská nepredstavujú žiadne z rizík uvedených v tomto ustanovení.
Na druhej strane, ak by Komisia zohľadnila povahu online platforiem a riziká, ktoré z nich môžu vyplynúť, na účely ich označenia za veľmi veľké online platformy, takýto proces by bol zdĺhavý a nákladný. Všeobecný súd preto poznamenal, že „kvalitatívne“ kritériá, na ktoré sa odvolávala žalobkyňa, mohli oddialiť plnenie povinností uvedených v článku 33 ods. 1 nariadenia 2022/2065 a zbaviť Komisiu časti svojich zdrojov potrebných na riadne plnenie úloh, ktoré jej ukladá toto nariadenie. Takéto kritériá preto neumožňujú dosiahnuť uvedené ciele rovnako účinne ako kritérium PMP.
Kritérium PMP na účely označenia za veľmi veľkú online platformu sa preto nezdá byť zjavne neprimerané na dosiahnutie cieľov nariadenia 2022/2065.
(
1
)	Rozhodnutie Komisie C(2023) 2727 final z 25. apríla 2023 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
(
2
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2022/2065 z 19. októbra 2022 o jednotnom trhu s digitálnymi službami a o zmene smernice 2000/31/ES (akt o digitálnych službách) (Ú. v. EÚ L 277, 2022, s. 1).
(
3
)	Odôvodnenie 77 a článok 3 písm. b) a p) tohto nariadenia.
(
4
)	Smernica 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (smernica o elektronickom obchode) (Ú. v. ES L 178, 2000, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399).
(
5
)	Článok 3 písm. h) nariadenia 2022/2065 v spojení s odôvodnením 12 tohto nariadenia.
(
6
)	Rozsudok z 12. júla 2011, L’Oréal a i. (C‑324/09, EU:C:2011:474, body 112 a 113).
(
7
)	Rozsudok z 23. marca 2010, Google France a Google (C‑236/08 až C‑238/08, EU:C:2010:159, body 112 až 116).
(
8
)	Rozsudok z 12. júla 2011, L’Oréal a i. (C‑324/09, EU:C:2011:474, bod 112).