ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
z 26. marca 2026(*)
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná spolupráca v trestných veciach – Článok 82 ods. 2 ZFEÚ – Právomoc normotvorcu Únie – Smernica 2012/29/EÚ – Minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov – Článok 2 ods. 1 písm. a) – Pojem ‚obeť‘ – Extrateritoriálna právomoc trestných súdov členského štátu – Neuplatniteľnosť tejto smernice “
Vo veci C‑239/24 [Aurnois](i),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel, Belgicko) z 12. decembra 2023 a doručený Súdnemu dvoru 2. apríla 2024, ktorý súvisí s konaním:
FP,
LD,
za účasti:
Procureur fédéral,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predseda tretej komory C. Lycourgos, sudcovia O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Piçarra (spravodajca) a N. Fenger,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        FP a LD, v zastúpení: M. Alié, avocate,
–        Procureur fédéral, v zastúpení: A. d’Oultremont, magistrat fédéral,
–        česká vláda, v zastúpení: A. Pagáčová, M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
–        talianska vláda, v zastúpení: S. Fiorentino, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci L. Fiandaca, avvocato dello Stato,
–        Európska komisia, v zastúpení: J. Hottiaux a J. Vondung, splnomocnené zástupkyne,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 ods. 1 písm. a) bodu i) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/29/EÚ z 25. októbra 2012, ktorou sa stanovujú minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov a ktorou sa nahrádza rámcové rozhodnutie Rady 2001/220/SVV (Ú. v. EÚ L 315, 2012, s. 57).
2        Tento návrh bol podaný v rámci konania, ktoré v Belgicku začali FP a LD proti viacerým vedúcim predstaviteľom Saudskoarabského kráľovstva z dôvodu zločinov proti ľudskosti, ktoré boli údajne spáchané proti ich sestre, SX, saudskej štátnej príslušníčke a aktivistke za práva žien.
Právny rámec
Právo Únie
Primárne právo
3        Článok 82 ods. 2 ZFEÚ stanovuje:
„Európsky parlament a Rada môžu v súlade s riadnym legislatívnym postupom prostredníctvom smerníc ustanoviť minimálne pravidlá s cieľom uľahčiť v potrebnom rozsahu vzájomné uznávanie rozsudkov a iných justičných rozhodnutí, ako aj policajnú a justičnú spoluprácu v trestných veciach, ktoré majú cezhraničný rozmer. Tieto minimálne pravidlá zohľadňujú rozdiely medzi právnymi tradíciami a systémami členských štátov.
Týkajú sa:
a)      vzájomnej prípustnosti dôkazov medzi členskými štátmi;
b)      práv jednotlivcov v trestnom konaní;
c)      práv obetí trestných činov;
d)      ďalších osobitných aspektov trestného konania, ktoré Rada vopred určí rozhodnutím; pri prijímaní tohto rozhodnutia sa Rada uznáša jednomyseľne po udelení súhlasu Európskeho parlamentu.
Prijatie minimálnych pravidiel uvedených v tomto odseku nebráni členským štátom zachovať alebo zaviesť vyššiu úroveň ochrany pre jednotlivcov.“
Smernica 2012/29
4        Odôvodnenia 3, 4, 13 a 50 smernice 2012/29 stanovujú:
„(3)      V článku 82 ods. 2 [ZFEÚ] sa upravuje ustanovenie minimálnych pravidiel uplatniteľných v členských štátoch s cieľom uľahčiť vzájomné uznávanie rozsudkov a iných justičných rozhodnutí a policajnú a justičnú spoluprácu v trestných veciach, ktoré majú cezhraničný rozmer, najmä s ohľadom na ‚práva obetí trestných činov‘.
(4)      … cieľom tejto smernice [je] revízia a doplnenie zásad stanovených v rámcovom rozhodnutí Rady 2001/220/SVV [z 15. marca 2001 o postavení obetí v trestnom konaní (Ú. v. ES L 82, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 72)] a uskutočnenie významného pokroku v úrovni ochrany obetí v celej Únii, predovšetkým v rámci trestných konaní.
…
(13)      Táto smernica sa uplatňuje v súvislosti s trestnými činmi spáchanými v Únii a trestnými konaniami, ktoré prebiehajú v Únii. Obetiam trestných činov spáchaných mimo územia Únie sa v nej priznávajú práva iba v súvislosti s trestnými konaniami, ktoré prebiehajú v Únii. Povinnosti ustanovené v tejto smernici sa neuplatňujú v prípadoch, keď sa trestné oznámenia podajú príslušným orgánom mimo Únie, napríklad veľvyslanectvám.
…
(50)      Povinnosť zasielať trestné oznámenia ustanovená v tejto smernici by nemala mať vplyv na právomoc členských štátov začať konanie a nie sú ňou dotknuté normy týkajúce sa kolízií pri výkone právomoci ustanovených v rámcovom rozhodnutí Rady 2009/948/SVV z 30. novembra 2009 o predchádzaní kolíziám pri výkone právomoci v trestných veciach a ich urovnávaní [Ú. v. EÚ L 328, 2009, s. 42].“
5        Podľa článku 1 ods. 1 prvého pododseku smernice 2012/29 jej účelom je zaistiť, aby sa obetiam trestných činov poskytli náležité informácie, podpora a ochrana a aby sa im umožnilo zúčastniť sa na trestnom konaní.
6        Článok 2 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje najmä tieto definície:
„a)      ‚obeť‘ je:
i)      fyzická osoba, ktorej bola v priamom dôsledku trestného činu spôsobená ujma vrátane fyzickej, mentálnej alebo emocionálnej ujmy alebo majetkovej škody;
ii)      rodinní príslušníci osoby, ktorá v priamom dôsledku trestného činu zomrela, ktorým bola v dôsledku smrti danej osoby spôsobená ujma;
b)      ‚rodinní príslušníci‘ sú manžel(‑ka), osoba, ktorá žije s obeťou trvalo a stabilne v pevnom intímnom zväzku v spoločnej domácnosti, príbuzní v priamom rade, súrodenci a osoby závislé od obete.“
Belgické právo
7        Článok 10 loi du 17 avril 1878 contenant le titre préliminaire du code de procédure pénale (zákon zo 17. apríla 1878 obsahujúci úvodnú hlavu Trestného poriadku) (Moniteur belge z 25. apríla 1878, s. 1265) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „ÚHTP“) stanovuje:
„Okrem prípadov uvedených v článku 6 a článku 7 ods. 1 môže byť v Belgicku trestne stíhaný cudzinec, ktorý sa dopustil mimo územia [Belgického] kráľovstva:
…
1bis      závažného porušenia medzinárodného humanitárneho práva uvedeného v knihe II hlave Ia Trestného zákona, spáchaného proti osobe, ktorá je v čase skutkových okolností belgickým štátnym príslušníkom alebo utečencom uznaným v Belgicku a má tam obvyklý pobyt v zmysle [Dohovoru o právnom postavení utečencov podpísaného v Ženeve 28. júla 1951] [Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954), ktorý nadobudol platnosť 22. apríla 1954 a ktorý bol doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov uzatvoreným v New Yorku 31. januára 1967, ktorý nadobudol platnosť 4. októbra 1967], alebo osobe, ktorá sa aspoň tri roky skutočne, obvykle a legálne zdržiava v Belgicku.
Trestné stíhania, vrátane vyšetrovania, možno začať len na návrh Procureur fédéral (federálny prokurátor, Belgicko), ktorý posudzuje prípadné trestné oznámenia.
Na základe trestného oznámenia podaného podľa predchádzajúcich pododsekov federálny prokurátor požiada vyšetrujúceho sudcu, aby toto trestné oznámenie preskúmal, okrem prípadov, keď:
1º      trestné oznámenie je zjavne nedôvodné alebo
2º      skutky uvedené v trestnom oznámení nezodpovedajú kvalifikácii trestných činov uvedených v knihe II hlave Ia Trestného zákona, alebo
3º      z tohto trestného oznámenia nemôže vzísť prípustné trestné konanie, alebo
…
Ak federálny prokurátor zastáva názor, že je splnená jedna alebo viacero podmienok uvedených v pododseku 3 bodoch 1, 2 a 3, predloží vyšetrovaciemu senátu Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel, Belgicko) návrhy, aby rozhodol, že nie je potrebné pokračovať v trestnom stíhaní alebo že trestné konanie je neprípustné. Vypočutý je len federálny prokurátor.
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
8        Dňa 2. decembra 2021 FP a LD (ďalej len „oznamovatelia“) podali na federálnu prokuratúru trestné oznámenie proti viacerým vedúcim predstaviteľom Saudskoarabského kráľovstva z dôvodu zločinov proti ľudskosti stanoveným v belgickom Trestnom zákone, ktoré boli údajne spáchané proti ich sestre, SX, saudskej štátnej príslušníčke a aktivistke za práva žien. Oznamovatelia takto poukázali na represie saudského režimu nielen voči svojej sestre, ale aj voči mnohým ďalším osobám, ktoré boli údajne obeťami svojvoľných a nezákonných zatknutí a zadržaní, mučenia, neľudského zaobchádzania, násilných zmiznutí a vrážd.
9        Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že oznamovatelia tvrdia, že majú postavenie nielen nepriamych, ale aj priamych obetí závažných porušení medzinárodného humanitárneho práva, ktoré mali byť spáchané na ich sestre. Vzhľadom na to, že sú blízkymi osobami osoby, ktorá je vystavená takýmto porušeniam, môžu utrpieť mentálnu alebo emocionálnu ujmu v dôsledku psychického dopadu a traumy spôsobených týmito porušeniami, ako aj majetkovú škodu, najmä v prípade pracovnej neschopnosti vyplývajúcej z takejto traumy.
10      Oznamovatelia preto tvrdia, že sú „obeťami“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. a) bodu i) smernice 2012/29 a tvrdia, že tento pojem je zahrnutý v pojme „osoba, voči ktorej bolo spáchané závažné porušenie medzinárodného humanitárneho práva“ ako vyplýva z článku 10 prvého pododseku 1bis ÚHTP. Okrem toho, keďže oznámené skutočnosti nastali v rokoch 2018 až 2021, teda po registrácii oznamovateľov v Belgicku ako rezidentov, títo oznamovatelia spĺňajú aj kritériá stanovené v tomto poslednom uvedenom ustanovení s cieľom trestne stíhať v Belgicku inú osobu, než je štátny príslušník, za skutky spáchané mimo územia štátu.
11      Na základe trestného oznámenia uvedeného v bode 8 tohto rozsudku federálny prokurátor navrhol vyšetrovaciemu senátu Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania, aby vyhlásil belgické súdy za nemajúce právomoc a trestné konanie za neprípustné v súlade s článkom 10 štvrtým pododsekom ÚHTP. Podľa neho podmienky požadované v prvom pododseku 1bis tohto článku nie sú splnené, pokiaľ ide o trestné činy spáchané v Saudskej Arábii proti sestre oznamovateľov. Federálny prokurátor im teda odmietol priznať postavenie „osôb, voči ktorým bolo spáchané závažné porušenie medzinárodného humanitárneho práva“ podľa článku 10 prvého pododseku 1bis ÚHTP.
12      Predkladajúci vnútroštátny súd vysvetľuje, že v súlade s článkom 10 prvým pododsekom 1bis ÚHTP je pasívna právomoc belgických súdov vo vzťahu k zločinom spáchaným mimo územia štátu osobou, ktorá nie je štátnym príslušníkom, priznaná, ak na jednej strane oznámené skutky predstavujú závažné porušenie medzinárodného humanitárneho práva a na druhej strane toto porušenie bolo spáchané voči osobe, ktorá má belgické štátne občianstvo, má v Belgicku štatút utečenca alebo má v tomto členskom štáte trvalý pobyt najmenej tri roky.
13      Tento súd konštatuje, že SX, sestra oznamovateľov, bola obeťou zločinov, ktoré môžu prima facie predstavovať závažné porušenie medzinárodného humanitárneho práva, ale v čase skutkov nemala belgické štátne občianstvo, nemala štatút utečenca v Belgicku a nemala pobyt na území tohto členského štátu. Za týchto podmienok by extrateritoriálna právomoc belgických súdov mala byť vylúčená na základe článku 10 prvého pododseku 1bis ÚHTP.
14      Uvedený súd zdôrazňuje, že na účely odôvodnenia extrateritoriálnej právomoci belgických súdov sa v tomto článku 10 prvom pododseku 1bis nepoužíva pojem „obeť“, priama alebo nepriama, ale pojem „osoba, voči ktorej bolo spáchané závažné porušenie medzinárodného humanitárneho práva“ a ktorá „je v čase skutkových okolností belgickým štátnym príslušníkom alebo utečencom uznaným v Belgicku a má tam obvyklý pobyt“. Spresňuje, že tento posledný uvedený pojem vyžaduje prísnu väzbu s Belgickom, aby sa zabránilo podávaniu trestných oznámení osobami, ktoré sa usadili na území štátu výlučne s cieľom obrátiť sa na súdy tohto štátu v súvislosti s trestnými činmi, ktorých obeťami sa údajne stali mimo tohto územia.
15      Vzhľadom na to, že oznamovatelia na jednej strane tvrdili, že ich treba považovať za „obete“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. a) smernice 2012/29, a na druhej strane, že tento pojem treba chápať ako súčasť pojmu „osoba, voči ktorej bolo spáchané závažné porušenie medzinárodného humanitárneho práva“, ako vyplýva z článku 10 prvého pododseku 1bis ÚHTP, sa predkladajúci vnútroštátny súd domnieva, že výklad tohto článku 2 ods. 1 písm. a) je potrebný na určenie rozsahu tohto posledného uvedeného pojmu a teda na rozhodnutie, či sú v prejednávanej veci splnené podmienky na začatie trestného konania v Belgicku.
16      Tento súd však uvádza, že Cour de cassation (Kasačný súd, Belgicko) v rozsudku zo 17. decembra 2003 rozhodol, že neexistuje žiadne pravidlo medzinárodného práva, ktoré by Belgickému kráľovstvu ukladalo povinnosť vykonávať všeobecnú súdnu právomoc v oblasti zločinov proti ľudskosti, a okrem toho konštatuje, že tak článok 5 Dohovoru proti mučeniu a inému krutému, neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu z 10. decembra 1984 [Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 1465, s. 85, č. 24841 (1987)], ako aj článok 9 Medzinárodného dohovoru na ochranu všetkých osôb pred nedobrovoľným zmiznutím z 20. decembra 2006 [Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 2716, s. 3, č. 48088 (2010)] stanovujú možnosť zmluvných štátov stanoviť ich pasívnu súdnu právomoc len vtedy, „ak… to považujú za vhodné“.
17      Za týchto podmienok Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 2 ods. 1 písm. a) bod i) smernice [2012/29] vykladať v tom zmysle, že pod pojem ‚obete‘ sú zahrnutí aj blízki rodinní príslušníci osoby, ktorá bola v súvislosti so závažným porušením medzinárodného humanitárneho práva vystavená nedobrovoľnému zmiznutiu alebo mučeniu, s prihliadnutím na Medzinárodný dohovor o ochrane všetkých osôb pred nedobrovoľným zmiznutím [z 20. decembra 2006] a Dohovor proti mučeniu a inému krutému, neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu [z 10. decembra 1984], a umožňuje im prístup k právam vymedzeným v [tejto] smernici?
2.      Má sa článok 2 ods. 1 písm. a) bod i) smernice [2012/29] vykladať v tom zmysle, že pod pojem ‚obete‘ sú zahrnutí aj rodinní príslušníci, ktorí utrpeli mentálnu alebo emocionálnu ujmu alebo majetkovú škodu priamo spôsobenú závažným porušením medzinárodného humanitárneho práva primárne namiereným proti blízkemu rodinnému príslušníkovi, a umožňuje im prístup k právam vymedzeným v [tejto] smernici?“
O konaní na Súdnom dvore
18      Žiadosťou o informácie z 29. mája 2024 Súdny dvor vyzval predkladajúci vnútroštátny súd, aby spresnil dôvody, pre ktoré sa domnieva, že existuje súvislosť medzi sporom vo veci samej, týkajúcim sa extrateritoriálnej právomoci stanovenej belgickým právom pre zločiny proti ľudskosti, a ustanoveniami smernice 2012/29.
19      Listom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 11. júla 2024 predkladajúci vnútroštátny súd informoval Súdny dvor, že nariadil pojednávanie na 12. novembra 2024 s cieľom prejednať otázku položenú Súdnym dvorom na kontradiktórnu diskusiu medzi účastníkmi konania vo veci samej, pričom spresnil, že na túto žiadosť o informácie bude môcť odpovedať až po tomto pojednávaní.
20      Dňa 12. júla 2024 predseda Súdneho dvora po vypočutí generálnej advokátky a sudcu spravodajcu rozhodol prerušiť konanie až do doručenia odpovede predkladajúceho vnútroštátneho súdu na uvedenú žiadosť o informácie.
21      Dňa 29. januára 2025 predkladajúci vnútroštátny súd v odpovedi na túto žiadosť o informácie zaslal Súdnemu dvoru písomné pripomienky, ktoré mu predložili oznamovatelia a federálny prokurátor.
22      Dňa 5. februára 2025 predseda Súdneho dvora po vypočutí generálnej advokátky a sudcu spravodajcu rozhodol založiť do spisu dokumenty predložené predkladajúcim vnútroštátnym súdom, oznámiť ich účastníkom vnútroštátneho konania, ako aj oprávneným subjektom spolu so žiadosťou o informácie a pokračovať v konaní.
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
23      Federálny prokurátor tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný. Komisia má tiež pochybnosti, pokiaľ ide o prípustnosť tohto návrhu.
24      Podľa federálneho prokurátora žiadne ustanovenie smernice 2012/29 nemá za cieľ vymedziť podmienky prípustnosti trestného konania pred ich vnútroštátnymi súdmi za zločiny spáchané mimo územia štátu, takže článok 2 ods. 1 písm. a) bod i) tejto smernice, ktorý je predmetom prejudiciálnych otázok, nie je uplatniteľný v rámci sporu vo veci samej. Za týchto podmienok je otázka, či sa má toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že blízkeho rodinného príslušníka obete závažného porušenia medzinárodného humanitárneho práva možno tiež kvalifikovať ako „obeť“, a teda môže požívať práva definované uvedenou smernicou, pre vyriešenie tohto sporu irelevantná.
25      Komisia uvádza, že smernica 2012/29 neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce sa určovania právomoci súdov členských štátov v trestných veciach a že sa uplatňuje len na trestné konania, pre ktoré už bola takáto právomoc stanovená. Vo všeobecnosti právo Únie neobsahuje žiadne pravidlo relevantné pre výklad ustanovenia vnútroštátneho práva upravujúceho výkon extrateritoriálnej súdnej právomoci v trestných veciach, akým je ustanovenie, ktoré je predmetom sporu vo veci samej.
26      Okrem toho Komisia zakladá svoje pochybnosti týkajúce sa prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania na skutočnosti, že v odpovedi na žiadosť o informácie uvedenú v bode 18 tohto rozsudku sa predkladajúci vnútroštátny súd výslovne nevyjadril k dôvodom, pre ktoré sa domnieva, že existuje súvislosť medzi sporom vo veci samej a ustanoveniami tejto smernice, pričom sa v tejto súvislosti obmedzil len na predloženie písomných pripomienok oznamovateľov a federálneho prokurátora.
27      Podľa ustálenej judikatúry pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania predloženom vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi okolnosťami potrebnými na poskytnutie užitočnej odpovede na otázky, ktoré mu boli položené (rozsudok z 1. augusta 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 38 a citovaná judikatúra).
28      V prejednávanej veci sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má pojem „osoba, voči ktorej bolo spáchané závažné porušenie medzinárodného humanitárneho práva“, ako vyplýva z článku 10 prvého pododseku 1bis ÚHTP, chápať tak, že zahŕňa pojem „obeť“ definovaný v článku 2 ods. 1 písm. a) smernice 2012/29, o ktorého výklad žiada, aby rozhodol, či sú splnené podmienky začatia trestného konania v Belgicku. Ak by Súdny dvor rozhodol, že táto smernica je uplatniteľná na spor vo veci samej, výklad tohto pojmu „obeť“ by mal vplyv na vyriešenie tohto sporu.
29      Keďže nie je zrejmé, že výklad smernice 2012/29 nijako nesúvisí s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej, námietka založená na neuplatniteľnosti tejto smernice sa netýka prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ale patrí do vecného preskúmania položených otázok [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. októbra 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Pokus o prístup k osobným údajom uloženým v mobilnom telefóne), C‑548/21, EU:C:2024:830, bod 67, ako aj z 17. októbra 2024, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, bod 48].
O prejudiciálnych otázkach
30      Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 ods. 1 písm. a) bod i) smernice 2012/29 vykladať v tom zmysle, že pojem „obeť“ uvedený v tomto ustanovení zahŕňa blízkych rodinných príslušníkov osoby, ktorá bola obeťou závažného porušenia medzinárodného humanitárneho práva, alebo aspoň tých z nich, ktorí utrpeli mentálnu alebo emocionálnu ujmu alebo majetkovú škodu priamo spôsobenú týmto porušením.
31      Ako bolo uvedené v bode 28 tohto rozsudku, tento súd má v rámci sporu, ktorý prejednáva, podať výklad ustanovenia vnútroštátneho práva, a to článku 10 prvého pododseku 1bis ÚHTP, ktorý stanovuje právomoc vnútroštátnych súdov rozhodovať o závažných porušeniach medzinárodného humanitárneho práva, ku ktorým došlo mimo územia štátu voči osobe, ktorá má belgické štátne občianstvo, má v Belgicku štatút utečenca alebo má v tomto členskom štáte trvalý pobyt najmenej tri roky. Na tento účel sa uvedený súd v podstate pýta, či sa má toto ustanovenie vykladať v súlade s článkom 2 ods. 1 písm. a) bodom i) smernice 2012/29.
32      V tomto kontexte treba na úvod preskúmať, či je smernica 2012/29 uplatniteľná v rámci sporu týkajúceho sa právomoci trestných súdov členského štátu rozhodovať o skutkoch spáchaných mimo jeho územia, čo by mohlo ovplyvniť pôsobnosť ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré takúto právomoc stanovujú.
33      Na úvod treba pripomenúť, že táto smernica bola prijatá na základe článku 82 ods. 2 ZFEÚ. Ako vyplýva z odôvodnenia 3 uvedenej smernice, toto ustanovenie Zmluvy o FEÚ oprávňuje normotvorcu Únie stanoviť minimálne pravidlá uplatniteľné v členských štátoch s cieľom uľahčiť vzájomné uznávanie rozsudkov a iných justičných rozhodnutí, ako aj policajnú a justičnú spoluprácu v trestných veciach, ktoré majú cezhraničný rozmer, najmä s ohľadom na práva obetí trestných činov, ale aj práva jednotlivcov v trestnom konaní a vzájomnú prípustnosť dôkazov medzi členskými štátmi, ako je stanovené v tomto článku 82 ods. 2 písm. a) až c).
34      V tejto súvislosti treba uviesť, že smernica 2012/29 v súlade s jej názvom stanovuje minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov. Odôvodnenie 4 tejto smernice spresňuje, že jej cieľom je revízia a doplnenie zásad stanovených v rámcovom rozhodnutí 2001/220 a uskutočniť významný pokrok v úrovni ochrany obetí v celej Únii, predovšetkým v rámci trestného konania.
35      Podľa článku 1 ods. 1 prvého pododseku smernice 2012/29 účelom tejto smernice je zaistiť, aby sa obetiam trestných činov poskytli náležité informácie, podpora a ochrana a aby sa im umožnilo zúčastniť sa na trestnom konaní.
36      Na účely uplatnenia tejto smernice je pojem „obeť“ definovaný v jej článku 2 ods. 1 písm. a) bode i) ako fyzická osoba, ktorej bola v priamom dôsledku trestného činu spôsobená ujma vrátane fyzickej, mentálnej alebo emocionálnej ujmy alebo majetkovej škody. Tento pojem zahŕňa v súlade s článkom 2 ods. 1 písm. a) bodom ii) uvedenej smernice aj rodinných príslušníkov osoby, ktorá v priamom dôsledku trestného činu zomrela, a ktorým bola v dôsledku smrti tejto osoby spôsobená ujma. Okrem toho článok 2 ods. 1 písm. b) tejto smernice definuje „rodinných príslušníkov“, ktorými sú manžel (‑ka), osoba, ktorá žije s obeťou trvalo a stabilne v pevnom intímnom zväzku v spoločnej domácnosti, príbuzní v priamom rade, súrodenci, ako aj osoby závislé od obete.
37      Smernica 2012/29 v podstate stanovuje súbor práv, ktoré musia mať tieto obete v rámci vnútroštátnych trestných konaní. Po prvé, pokiaľ ide o poskytovanie informácií a podpory, táto smernica stanovuje najmä právo rozumieť a byť pochopený, právo na poskytnutie informácií od prvého kontaktu s príslušným orgánom a informácií o svojom prípade. Po druhé, pokiaľ ide o účasť na trestnom konaní, uvedená smernica okrem iného stanovuje právo byť vypočutý a právo na právnu pomoc. Po tretie, pokiaľ ide o ochranu obetí, vrátane obetí s osobitnými potrebami ochrany, ako aj detí, táto smernica zaručuje právo zamedziť kontaktu medzi obeťou a páchateľom, ako aj právo na ochranu súkromia.
38      Iba odôvodnenie 13 smernice 2012/29 odkazuje na „obete trestných činov spáchaných mimo územia“, pričom spresňuje, že táto smernica vedie k uplatňovaniu povinností, ktoré sú v nej stanovené, iba v súvislosti s trestnými konaniami, ktoré prebiehajú v Únii. Udelenie práv týmto obetiam preto predpokladá, že členské štáty uplatnili svoju právomoc začať trestné stíhania. Ako správne uviedli federálny prokurátor a Komisia vo svojich písomných pripomienkach, uvedená smernica sa uplatňuje len na trestné konania, pre ktoré bola takáto právomoc vopred stanovená.
39      Toto konštatovanie potvrdzuje odôvodnenie 50 tejto smernice, z ktorého vyplýva, že táto smernica nemá vplyv na právomoc členských štátov začať trestné stíhania ani na uplatňovanie kolíznych noriem pri výkone právomoci v trestných konaniach, ako sú vymedzené v rámcovom rozhodnutí 2009/948.
40      Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody sa smernica 2012/29 má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje v rámci sporu týkajúceho sa právomoci trestných súdov členského štátu rozhodovať o skutkoch spáchaných mimo jeho územia a nemôže ovplyvniť pôsobnosť ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré takúto právomoc stanovujú.
O trovách
41      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred predkladajúcim vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2012/29/EÚ z 25. októbra 2012, ktorou sa stanovujú minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov a ktorou sa nahrádza rámcové rozhodnutie Rady 2001/220/SVV,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa neuplatňuje v rámci sporu týkajúceho sa právomoci trestných súdov členského štátu rozhodovať o skutkoch spáchaných mimo jeho územia a nemôže ovplyvniť pôsobnosť ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré takúto právomoc stanovujú.
Podpisy
*      Jazyk konania: francúzština.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.