62023CC0337
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
ANTHONY COLLINS
prednesené 12. septembra 2024 (
1
)
Vec C‑337/23
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agencija za kontrol na prosročenite zadălženija AD
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Nekalé podmienky – Smernica 93/13/EHS – Smernica 2008/48/ES – Ručenie profesionálnym ručiteľom za odmenu dohodnuté veriteľom – Zmluvy o viazanom úvere – Splatenie úveru ručiteľom – Subrogácia práv veriteľa“
I. Úvod
1.
Týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia), sa žiada od Súdneho dvora, aby sa vyjadril k viacerým otázkam týkajúcim sa zlučiteľnosti niektorých podmienok v zmluvách o spotrebiteľskom úvere s právom Únie v situácii, keď sa postupníci práv vyplývajúcich z ručenia za úvery domáhajú od spotrebiteľov‑dlžníkov splatenia súm požičaných na základe týchto zmlúv o spotrebiteľskom úvere.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
2.
Článok 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (
2
) stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenia pojmov:
…
c)
‚zmluva o úvere‘ je zmluva, ktorou veriteľ poskytuje alebo sľubuje poskytnúť spotrebiteľovi úver vo forme odloženej platby, pôžičky alebo inej podobnej finančnej pomoci…
…
n)
‚zmluva o viazanom úvere‘ je zmluva o úvere, pri ktorej
i)
príslušný úver slúži výhradne na financovanie zmluvy o dodaní konkrétneho tovaru alebo poskytnutí konkrétnej služby, a
ii)
tieto dve zmluvy tvoria z objektívneho hľadiska obchodnú jednotku; obchodná jednotka existuje vtedy, keď úver pre spotrebiteľa financuje dodávateľ alebo poskytovateľ služieb, alebo v prípade, že ho financuje tretia osoba, keď veriteľ využíva služby dodávateľa alebo poskytovateľa služieb pri uzatváraní alebo príprave zmluvy o úvere, alebo ak zmluva o úvere výslovne špecifikuje určitý tovar alebo poskytovanie určitých služieb.“
3.
Podľa článku 15 ods. 2 smernice 2008/48:
„Ak tovar alebo služby, na ktoré sa vzťahuje zmluva o viazanom úvere, neboli dodané či poskytnuté alebo boli dodané či poskytnuté len čiastočne, alebo nie sú v súlade so zmluvou o ich dodaní či poskytnutí, spotrebiteľ má právo uplatniť voči veriteľovi právne prostriedky, ak spotrebiteľ uplatnil právne prostriedky voči dodávateľovi, ale jeho nárok nebol uspokojený tak, ako vyplýva zo zákona alebo zmluvy o dodaní tovaru alebo poskytnutí služieb. Členské štáty určia, v akej miere a za akých podmienok sa tieto právne prostriedky môžu uplatniť.“
4.
Podľa článku 17 ods. 1 smernice 2008/48:
„V prípade postúpenia práv veriteľa vyplývajúcich zo zmluvy o úvere alebo samotnej zmluvy na tretiu osobu má spotrebiteľ právo uplatniť voči nadobúdateľovi práv akékoľvek námietky, ktoré mal k dispozícii proti pôvodnému veriteľovi, vrátane vzájomného započítania pohľadávok, ak je v príslušnom členskom štáte povolené.“
5.
Podľa článku 22 smernice 2008/48:
„1.   Keďže táto smernica obsahuje harmonizované ustanovenia, členské štáty nesmú zachovať ani zaviesť vo svojom vnútroštátnom práve ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od ustanovení tejto smernice. …
2.   Členské štáty zabezpečia, aby sa spotrebitelia nesmeli vzdať práv, ktoré sa im priznávajú podľa ustanovení vnútroštátneho práva, ktorými sa vykonáva táto smernica alebo ktoré zodpovedajú tejto smernici.
3.   Členské štáty ďalej zabezpečia, aby sa ustanovenia, ktoré prijmú na vykonávanie tejto smernice, nedali obísť osobitnou formuláciou zmlúv, a najmä tým, že sa čerpanie finančných prostriedkov alebo zmluvy o úvere, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tejto smernice, zahrnú do zmlúv o úvere, ktorých povaha alebo účel by umožnili vyhnúť sa jej uplatňovaniu.
…“
B.
Bulharské právo
6.
Na základe článku 147 ods. 1 Zakon za zadălženijata i dogovorite (
3
) (zákon o záväzkoch a zmluvách v znení neskorších predpisov; ďalej len „ZZD“):
„Ručiteľovi trvá jeho záväzok aj po splatnosti hlavného záväzku, ak veriteľ podal žalobu proti dlžníkovi do šiestich mesiacov. Toto ustanovenie sa uplatňuje aj v prípade, ak ručiteľ výslovne obmedzil svoje ručenie do doby splatnosti hlavného záväzku.
Predĺženie lehoty poskytnuté veriteľom dlžníkovi nemá voči ručiteľovi žiadne účinky, ak s tým ručiteľ nesúhlasil.“
III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
7.
Spoločnosti Easy Asset Management AD a Credisimo AD, právnické osoby založené podľa bulharského práva, požičali na základe jednotlivých zmlúv o spotrebiteľskom úvere spotrebiteľom‑dlžníkom sumy vo výške od 300 bulharských levov (BGN) (približne 150 eur) do 1700 BGN (približne 870 eur) (
4
) s úrokovou sadzbou približne 40 % až 50 %, ktoré mali byť splatené v lehote od troch do osemnástich mesiacov. Podľa každej z týchto úverových zmlúv sa od spotrebiteľa‑dlžníka vyžadovalo poskytnutie zabezpečenia vo forme ručenia. (
5
) Ručenie mohli poskytnúť dve fyzické osoby, ktoré spĺňali určité úverové kritériá, (
6
) banka alebo spoločnosť, ktorú určil veriteľ. (
7
) V každej z týchto vecí, o ktorých rozhoduje vnútroštátny súd, spotrebiteľ‑dlžník predložil ručiteľskú listinu spoločnosti, ktorú určil veriteľ, a to buď spoločnosti Financial Bulgaria EOOD, dcérskej spoločnosti Easy Asset Management AD, alebo spoločnosti I Trust EOOD. Po tom, ako spotrebiteľ‑dlžník úver prestal splácať, ručiteľ zaplatil veriteľovi na základe ručiteľského záväzku. Ručitelia následne postúpili svoje pohľadávky na spoločnosť APS Beta Bulgaria EOOD (prvá navrhovateľka; ďalej len „APS Beta Bulgaria“), alebo na spoločnosť Agencija za kontrol na prosročeni zadălženija AD (druhá navrhovateľka; ďalej len „Agencija“).
8.
Konanie pred vnútroštátnym súdom pozostáva zo siedmich ex parte návrhov podaných spoločnosťami APS Beta Bulgaria a Agencija, (
8
) ktorými sa domáhajú vydania platobných rozkazov proti spotrebiteľom‑dlžníkom s cieľom domôcť sa zaplatenia súm, ktoré ručitelia zaplatili veriteľom na základe zmlúv o úvere. (
9
) Tieto sumy zahŕňali poplatky za náklady na ručenie vo výške viac ako 75 % celkovej sumy splatnej na základe zmlúv o úvere.
9.
Vnútroštátny súd poznamenáva, že Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd, Bulharsko) vykladá článok 147 ods. 1 ZZD tak, že ak veriteľ nepodal žalobu proti dlžníkovi počas doby šiestich mesiacov po splatnosti hlavného záväzku, zaniká akékoľvek ručenie za splatenie tohto dlhu na základe zákona, ktorý sa uplatňuje ex officio. (
10
) Niektoré vnútroštátne súdy sa domnievajú, že na článok 147 ods. 1 ZZD sa môže voči veriteľovi odvolávať len ručiteľ. Bez ohľadu na skutočnosť, že záväzky ručiteľa voči veriteľovi mohli zaniknúť tým, že veriteľ včas nepodal žalobu proti dlžníkovi, ručiteľ môže vymáhať od dlžníka, ktorý si nesplnil svoje záväzky, všetky sumy, ktoré ručiteľ zaplatil na základe ručenia. (
11
) V prvej, druhej a tretej veci, o ktorých rozhodoval vnútroštátny súd, Financial Bulgaria EOOD a I Trust EOOD zaplatili veriteľovi viac ako šesť mesiacov po dátume splatnosti poslednej splátky a postúpili svoje práva z titulu ručenia na APS Beta Bulgaria. Vo štvrtej, siedmej a ôsmej veci Financial Bulgaria EOOD zaplatila dlh viac ako šesť mesiacov po dátume splatnosti poslednej splátky a postúpila svoje práva z titulu ručenia na Agencija. V piatej veci Financial Bulgaria EOOD splatila dlh v lehote šiestich mesiacov a postúpila svoje práva z titulu ručenia na Agencija.
10.
V tejto súvislosti Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia) rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa článok 4 ods. 2 a článok 6 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS[ (
12
)] o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách… vykladať v tom zmysle, že ak zmluva o úvere stanovuje povinnosť spotrebiteľa uzavrieť zmluvu o ručení s ručiteľom určeným zo strany veriteľa, obsah zmluvy o ručení nie je ‚hlavným predmetom‘ zmluvy s touto treťou osobou, ale súčasťou obsahu zmluvy o úvere? Je pritom relevantné, či v prípade veriteľa a ručiteľa ide o prepojené osoby?
2.
Má sa bod 1 písm. i) prílohy [k smernici 93/13] vykladať v tom zmysle, že ak je spotrebiteľ povinný v rámci už uzavretej zmluvy o úvere poskytnúť ručiteľa – pričom jednou z možností je, že ručením poverí osobu určenú veriteľom –, obsah povinnosti spotrebiteľa zo zmluvy o ručení uzavretej neskôr ako v deň uzavretia zmluvy o úvere sa má považovať za nejasný, pretože pre spotrebiteľa nebolo možné, aby si sám vybral alebo navrhol osobu, ktorú veriteľ určí za budúceho ručiteľa?
3.
V prípade, že odpoveď na predchádzajúcu otázku znie tak, že predmet zmluvy o ručení je jasný: Má sa bod 1 písm. i), j) a m) prílohy [k smernici 93/13] vykladať v tom zmysle, že ak sa spotrebiteľ zaviazal, že v rámci už uzavretej zmluvy o úvere poskytne ručiteľa – pričom jednou z možností je, že ručením poverí osobu určenú veriteľom –, obsah povinnosti spotrebiteľa zo zmluvy o úvere sa má považovať za nejasný a to môže viesť k neplatnosti zmluvy o úvere alebo jej jednotlivých zmluvných podmienok?
4.
Má sa článok 4 ods. 1 [smernice 93/13] v spojení s článkom 8 smernice 2005/29/ES[ (
13
)] o nekalých obchodných praktikách vykladať v tom zmysle, že ak osoba, ktorá poskytuje úver, vyžaduje, aby spotrebiteľ uzavrel zmluvu s osobou, ktorú určí poskytovateľ úveru a ktorá zabezpečí jeho pohľadávku voči spotrebiteľovi, vždy ide o využitie znevýhodneného postavenia spotrebiteľa, a tým o agresívnu obchodnú praktiku?
5.
V prípade zápornej odpovede na štvrtú otázku: Majú sa článok 4 ods. 1 a článok 7 [smernice 93/13] v spojení s článkom 8 [smernice 2005/29] vykladať v tom zmysle, že v jednostrannom súdnom konaní, ako je konanie o vydanie platobného rozkazu, na ktorom sa spotrebiteľ nezúčastňuje, môže súd odôvodniť pochybnosti o tom, že podmienka zmluvy je nekalá iba tým, že má podozrenie, že spotrebiteľ túto podmienku akceptoval na základe nekalej obchodnej praktiky, alebo musí poslednú menovanú skutočnosť s istotou konštatovať?
6.
Má sa článok 15 ods. 2 [smernice 2008/48] vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa má uplatňovať v prípadoch, keď je zmluva o úvere spojená s doplnkovou službou, konkrétne poskytnutím ručenia prostredníctvom tretej osoby za úhradu, a otvára spotrebiteľovi možnosť uplatniť nielen jeho nároky z dôvodu konania ručiteľa v rozpore s jeho povinnosťami, ako je napríklad zaplatenie po uplynutí zákonnej lehoty, ale aj procesné námietky, ktoré vylučujú jeho záväzku voči ručiteľovi?
7.
Umožňuje článok 15 ods. 2 [smernice 2008/48] v spojení so zásadou efektivity, resp. umožňujú – za predpokladu, že zmluva o úvere a zmluva o ručení predstavujú spojené transakcie – články 5 a 7 [smernice 93/13] v spojení s bodom 1 písm. b) a c) prílohy k tejto smernici vnútroštátnu judikatúru, podľa ktorej ručiteľ zmluvy spojenej so zmluvou o spotrebiteľskom úvere, ktorý dostal od spotrebiteľa odmenu za zabezpečenie zmluvy o úvere a ktorý na základe ustanovenia zmluvy zaplatil veriteľovi napriek uplynutiu lehoty podľa článku 147 [ZZD] – ktorá podľa judikatúry spôsobuje úplný zánik ručenia –, sa napriek tomu môže odvolávať na to, že vstúpil do práv pôvodného veriteľa, a s odvolaním sa na rozpornú judikatúru týkajúcu sa uplatňovania zákona žiadať od dlžníka platbu?
8.
Má sa článok 3 písm. g) [smernice 2008/48] v spojení s článkom 5 [smernice 93/13] vykladať v tom zmysle, že v prípade, že v zmluve o úvere je stanovená povinnosť uzavrieť pripojenú zmluvu o ručení, čo vedie k zvýšeniu celkovej sumy úverového záväzku, sa ročná percentuálna miera nákladov úveru musí vypočítať aj podľa normatívu splátok zvýšených so zreteľom na odmenu ručiteľa? Je v takom prípade relevantná skutočnosť, kto vybral ručiteľa a či je osobou prepojenou s hlavným veriteľom?
9.
Má sa článok 10 ods. 2 písm. g) [smernice 2008/48] vykladať v tom zmysle, že nesprávny údaj o skutočnej ročnej percentuálnej miere nákladov uvedený v úverovej zmluve uzatvorenej medzi podnikateľom a spotrebiteľom ako úverovým dlžníkom sa má považovať za chýbajúcu informáciu o skutočnej ročnej percentuálnej miere nákladov v úverovej zmluve a vnútroštátny súd musí uplatniť právne následky stanovené vnútroštátnym právom pre prípad chýbajúceho údaja o skutočnej ročnej percentuálnej miere nákladov v zmluve o spotrebiteľskom úvere? Má sa vychádzať z toho, že tieto dôsledky sú kogentne záväzné aj pre ručiteľa, ktorý zaplatil, vo vzťahu k spotrebiteľovi?
10.
Má sa článok 23 druhá veta [smernice 2008/48] vykladať v tom zmysle, že sankcia stanovená vnútroštátnym zákonodarcom v podobe neplatnosti zmluvy o spotrebiteľskom úvere, podľa ktorej sa má splatiť iba poskytnutá istina, sa má považovať za primeranú v prípadoch, keď zmluva o spotrebiteľskom úvere neobsahuje presný údaj o ročnej percentuálnej miere nákladov tým spôsobom, že neuvádza náklady na profesionálneho ručiteľa vybraného veriteľom (hoci ročná percentuálna miera nákladov je v texte zmluvy o úvere uvedená v číselnej podobe)?
11.
Má sa článok 2 ods. 2 smernice 2009/138/ES[ (
14
)] o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II)… v spojení s časťou A bodom 14 prílohy 1 k tejto smernici vykladať v tom zmysle, že profesionálny výkon zárobkovej činnosti ručiteľa, pri ktorom ručiaca spoločnosť platí vo všetkých prípadoch nesplnenia celkovú sumu úveru, ktorú prijal spotrebiteľ ako hlavný dlžník, a spotrebiteľ platí odmenu v každej splátke úveru, a to nezávisle od nesplácania úveru, predstavuje ‚poisťovaciu činnosť‘ v zmysle uvedenej smernice?
12.
V prípade kladnej odpovede na jedenástu otázku: Má sa článok 14 ods. 1 [smernice 2009/138] vykladať v tom zmysle, že osoba vykonávajúca činnosť uvedenú v jedenástej otázke podlieha povinnosti získať povolenie od vnútroštátnych regulačných orgánov, ktoré sú príslušné pre udeľovanie povolení poisťovniam?“
11.
Agencija, česká vláda (
15
) a Európska komisia predložili Súdnemu dvoru písomné pripomienky.
IV. Posúdenie
12.
Súdny dvor ma žiada o návrh odpovede na šiestu a siedmu prejudiciálnu otázku. Agencija a Komisia navrhujú, aby Súdny dvor preskúmal tieto prejudiciálne otázky spoločne, s čím súhlasím.
13.
V rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ je úlohou Súdneho dvora poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď, ktorá bude užitočná a umožní mu rozhodnúť v prejednávanej veci. Na tento účel môže Súdny dvor v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené. (
16
) Svojou šiestou a siedmou otázkou sa vnútroštátny súd snaží po prvé zistiť, či sa článok 15 ods. 2 smernice 2008/48 uplatňuje na zmluvy o úvere spojené s poskytnutím ručenia treťou osobou za odmenu, a po druhé, či sa články 5 a 7 smernice 93/13 v spojení s bodom 1 písm. b) a c) jej prílohy uplatňujú na vnútroštátnu judikatúru, podľa ktorej ručiteľ, ktorý zaplatil hlavnému veriteľovi zo zmluvy o spotrebiteľskom úvere, môže požadovať platbu od hlavného dlžníka aj napriek tomu, že predmetné ručenie zaniklo.
A.
Prípustnosť šiestej a siedmej prejudiciálnej otázky
Pripomienky účastníkov konania
14.
Podľa spoločnosti Agencija zmluva o ručení poskytuje veriteľovi dodatočné zabezpečenie úveru a zabezpečuje jeho úplné a včasné splatenie. Takáto zmluva o ručení je nezávislá od zmluvy o úvere medzi veriteľom a spotrebiteľom‑dlžníkom, a teda tieto dve zmluvy nemožno považovať za jednu obchodnú jednotku. Okrem toho sa zmluvou o ručení nefinancuje zmluva o úvere. Zmluva o úvere a ručiteľská listina z tohto dôvodu nie sú „zmluvami o viazanom úvere“ v zmysle článku 3 písm. n) smernice 2008/48. Keďže článok 15 ods. 2 smernice 2008/48 sa vzťahuje len na zmluvy o viazanom úvere, nevzťahuje sa na transakcie uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Šiesta a siedma otázka sa netýkajú skutkového stavu veci, majú hypotetický charakter, a z tohto dôvodu nie sú prípustné.
15.
Komisia neuviedla žiadne námietky týkajúce sa prípustnosti šiestej a siedmej prejudiciálnej otázky.
Analýza
16.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora konanie, ktoré upravuje článok 267 ZFEÚ, je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Únie, ktorý potrebujú na vyriešenie sporu, ktorý prejednávajú. V rámci tejto spolupráce prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý vec prejednáva a ktorý nesie zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vydanie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. V dôsledku toho je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť, ak sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie. Z uvedeného vyplýva, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania podanom vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočné zodpovedanie položenej otázky. (
17
)
17.
Šiestou a siedmou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 15 ods. 2 smernice 2008/48 uplatňuje na zmluvy o úvere, ktoré sú spojené s poskytnutím ručenia tretími osobami za odplatu poskytnutú dlžníkom, a najmä či tieto zmluvy predstavujú „zmluvy o viazanom úvere“ v zmysle smernice 2008/48. Týmito dvoma otázkami sa pýta Súdneho dvora, či sa na skutkový stav opísaný v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorého existenciu účastníci konania nespochybňujú, môžu uplatniť určité ustanovenia sekundárneho práva Únie. Takéto okolnosti jednoznačne patria do pôsobnosti judikatúry, na ktorú odkazuje bod 16 vyššie. V súlade s vyššie uvedeným odporúčam Súdnemu dvoru, aby rozhodol o tom, že šiesta a siedma otázka sú prípustné.
B.
O veci samej
Pripomienky účastníkov konania
18.
Z dôvodov uvedených v bode 14 vyššie Agencija tvrdí, že článok 15 ods. 2 smernice 2008/48 sa neuplatní, ak je zmluva o úvere spojená s poskytnutím doplnkovej služby, v tejto veci ručením tretej osoby za odmenu. Tvrdí tiež, že siedma otázka sa týka otázok vnútroštátneho práva, ktoré sa týkajú zániku ručenia, a nie nárokov voči veriteľovi vyplývajúcich z poskytnutia tovaru alebo služieb. Agencija ďalej uvádza, že skutočnosť, že ručiteľ sa voči veriteľovi neodvolal na článok 147 ZZD, a to napriek tomu, že od splatnosti hlavného dlhu uplynulo šesť mesiacov, nemá pre spotrebiteľa‑dlžníka žiadne dôsledky. Dlh je dlhom bez ohľadu na totožnosť osoby, ktorej sa má splatiť.
19.
Komisia sa stotožňuje s názorom, že zmluvy o úvere, ktoré sú predmetom vecí prejednávaných vnútroštátnym súdom, nespĺňajú požiadavky článku 3 písm. n) smernice 2008/48, a preto nie sú zmluvami o viazanom úvere v zmysle článku 15 ods. 2 smernice 2008/48. Poskytnutým úverom sa totiž nefinancovala výhradne alebo čiastočne zmluva o dodaní konkrétneho tovaru alebo poskytnutí konkrétnej služby. Zmluvy o ručení sú preto doplnkové k zmluve o úvere a neposkytuje sa nimi úver na nákup tovaru alebo služieb. Komisia poznamenáva, že siedma otázka sa zdá byť zameraná na uplatňovanie a výklad vnútroštátneho práva, a nie na ustanovenie v spotrebiteľskej zmluve, a teda ustanovenia smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa neuplatnia.
20.
Komisia však vo svojich odpovediach na šiestu a siedmu otázku navrhuje, aby Súdny dvor zohľadnil osobitné okolnosti, za ktorých bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania. Zdá sa, že vzťah medzi veriteľom a ručiteľom je taký, (
18
) že ručiteľa odrádza od toho, aby sa odvolával na článok 147 ods. 1 ZZD na účely zániku záruky. Ak by sa spotrebiteľ‑dlžník mohol odvolávať na toto ustanovenie voči veriteľovi, mohol by sa vyhnúť splateniu požičanej sumy. Tieto pripomienky majú osobitný význam za okolností, keď je prístup k zmluve o úvere podmienený tým, že spotrebiteľ‑dlžník získa ručenie od subjektu, ktorého určí veriteľ.
21.
Komisia ďalej tvrdí, že článok 17 smernice 2008/48 sa obchádza, ak sa ručiteľ môže spoliehať na zmluvu o ručení na účely zabezpečenia splatenia dlhu spotrebiteľom‑dlžníkom, a nie na postúpenie práva na vymáhanie tejto pohľadávky. Podľa Komisie článok 17 smernice 2008/48 vychádza z predpokladu, že postupník pohľadávky je treťou osobou nezávislou od veriteľa. Ochrana, ktorú tento článok poskytuje, by sa mala a fortiori uplatňovať v prípade, ak ručiteľ je dcérskou spoločnosťou pôvodného veriteľa. Dohoda, na základe ktorej sa veriteľ a ručiteľ, ktorí pôsobia ako jedna obchodná jednotka, dohodnú na zániku práv spotrebiteľa‑dlžníka voči veriteľovi, obchádza smernicu 2008/48, čo je v rozpore s jej článkom 22 ods. 3.
Analýza
– Článok 15 ods. 2 smernice 2008/48
22.
Podľa článku 3 písm. n) smernice 2008/48 „zmluva o viazanom úvere“ predpokladá existenciu dvoch kumulatívnych podmienok: že príslušný úver slúži výhradne na financovanie zmluvy o dodaní konkrétneho tovaru alebo poskytnutí konkrétnej služby a že tieto dve zmluvy z objektívneho hľadiska predstavujú jednu obchodnú jednotku. (
19
) Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že zmluvy o úvere, o ktoré ide vo veciach, o ktorých rozhoduje vnútroštátny súd, neslúžia na financovanie nákupu identifikovateľných tovarov alebo služieb. Tiež sa na základe zmlúv o ručení neposkytuje služba, za ktorú sa platí prostredníctvom zmlúv o úvere. Ako Komisia správne poznamenáva, dohoda o ručení je doplnkovou zmluvou k zmluve o úvere. Tieto dve zmluvy teda nespĺňajú prvú z kumulatívnych podmienok potrebných na existenciu „zmluvy o viazanom úvere“ v zmysle smernice 2004/48. Keďže článok 15 ods. 2 sa vzťahuje na takto definované „zmluvy o viazanom úvere“, toto ustanovenie sa nemôže vzťahovať na zmluvy, ktoré nespadajú pod túto definíciu.
– Články 5 a 7 smernice 93/13
23.
Podľa vnútroštátneho súdu vnútroštátna judikatúra vykladá článok 147 ZZD tak, že umožňuje ručiteľovi, ktorý zaplatil hlavnému veriteľovi, požadovať platbu od dlžníka aj napriek tomu, že ručenie sa považuje za zaniknuté na základe zákona. (
20
) Cieľom smernice 93/13 je aproximácia zákonov, právnych predpisov a správnych predpisov členských štátov, ktoré sa týkajú nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predávajúcim alebo dodávateľom a spotrebiteľom. V článku 5 smernice 93/13 sa vyžaduje, aby písomné podmienky v zmluvách boli vypracované jasne a zrozumiteľne a aby v prípade pochybností mal prednosť výklad podmienky, ktorý je pre spotrebiteľa najpriaznivejší. Článok 7 smernice 93/13 upravuje opakované používanie nekalých podmienok v spotrebiteľských zmluvách. Ako uviedla Komisia, pokiaľ siedma otázka odkazuje na články 5 a 7 smernice 93/13 v spojení s bodom 1 písm. b) a c) jej prílohy, robí tak v kontexte uplatňovania vnútroštátnej právnej úpravy, a nie výkladu ustanovenia v spotrebiteľskej zmluve. Keďže sa označujú za uplatniteľné na výklad a používanie nekalých podmienok v spotrebiteľských zmluvách, tieto ustanovenia práva Únie neupravujú uplatňovanie ustanovení vnútroštátneho práva, akým je článok 147 ZZD. (
21
)
– Obchádzanie ustanovení smernice 2008/48
24.
Článok 267 ZFEÚ priznáva Súdnemu dvoru právomoc vykladať právo Únie v rámci odpovede na otázky, ktoré mu položil vnútroštátny súd. (
22
) S cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď však Súdny dvor môže vziať do úvahy aj ustanovenia práva Únie, na ktoré sa vnútroštátny súd v znení svojej otázky neodvolával, (
23
) jeho právomoc tak urobiť je však obmedzená jasným rozdelením úloh medzi ním a vnútroštátnymi súdmi, ktoré stanovuje článok 267 ZFEÚ (
24
) a na základe ktorého vnútroštátne súdy rozhodujú o otázkach práva Únie, na ktoré žiadajú odpoveď. (
25
) Z uvedeného vyplýva, že určenie a formulácia otázok, ktoré sa predložia Súdnemu dvoru, prislúcha iba vnútroštátnemu súdu a účastníci konania vo veci samej nemôžu určovať alebo meniť ich obsah. (
26
) Tento stav je v súlade s judikatúrou, ktorá Súdnemu dvoru ukladá povinnosť zabezpečiť vládam členských štátov a účastníkom konania možnosť predložiť pripomienky k prejudiciálny otázkam položeným Súdnemu dvoru v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie. (
27
)
25.
Tieto konania sú dobrým príkladom aspoň časti dôvodov pre zavedenie obmedzení výkonu právomoci Súdneho dvora podľa článku 267 ZFEÚ. Keďže vnútroštátny súd nepožiadal o výklad článku 17 ods. 2 smernice 2008/48, neuskutočnila sa diskusia o právnom základe tvrdenia Komisie, že toto ustanovenie vychádza z predpokladu, že postupník, na ktorého odkazuje, musí byť treťou osobou nezávislou od pôvodného veriteľa. Z textu článku 22 ods. 3 smernice 2008/48 tiež vyplýva členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby sa ustanovenia, ktoré prijmú na vykonávanie smernice, nedali obísť. (
28
) Keďže vnútroštátny súd nepožiadal Súdny dvor o výklad článku 22 ods. 3 smernice 2008/48, nemožno mu vytýkať, že nezistil, či ustanovenia, o ktorých Komisia tvrdí, že môžu byť obchádzané, boli prijaté s týmto cieľom. Súdny dvor tak nemá k dispozícii podklady, ktoré potrebuje na to, aby vnútroštátnemu súdu poskytol výklad článku 22 ods. 3 smernice 2008/48, ktorý by mohol využiť pri riešení prejednávaného sporu. Takéto výsledky sú nezlučiteľné s riadnym priebehom konania podľa článku 267 ZFEÚ.
V. Návrh
26.
Na základe uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na šiestu a siedmu prejudiciálnu otázku, ktorú položil Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko), takto:
1.
Článok 15 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS sa neuplatňuje na zmluvy o úvere spojené s doplnkovou službou, konkrétne s poskytnutím ručenia treťou osobou za odmenu, ak tieto zmluvy o úvere neslúžia výhradne na financovanie zmluvy o dodaní identifikovateľného tovaru alebo poskytnutí identifikovateľnej služby.
2.
Články 5 a 7 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách v spojení s bodom 1 písm. b) a c) jej prílohy sa nevzťahujú na vnútroštátnu judikatúru, podľa ktorej ručiteľ, ktorý zaplatil veriteľovi zo zmluvy o spotrebiteľskom úvere, môže požadovať od dlžníka platbu napriek tomu, že toto ručenie zaniklo.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 133, 2008, s. 66, zmenená smernicou Komisie 2011/90/EÚ zo 14. novembra 2011 (Ú. v. EÚ L 296, 2011, s. 35), smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2014/17/EÚ zo 4. februára 2014 (Ú. v. EÚ L 60, 2014, s. 34), nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/1011 z 8. júna 2016 (Ú. v. EÚ L 171, 2016, s. 1), nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/1243 z 20. júna 2019 (Ú. v. EÚ L 198, 2019, s. 241) a smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/2167 z 24. novembra 2021 (Ú. v. EÚ L 438, 2021, s. 1).
(
3
)	Štátny vestník č. 275 z 22. novembra 1950, účinný od 1. januára 1951, v znení neskorších predpisov uvedených v Štátnom vestníku č. 35 z 27. apríla 2021.
(
4
)	Smernica 2008/48/ES sa nevzťahuje na zmluvy o úvere, pri ktorých je celková výška úveru nižšia ako 200 eur: pozri článok 2 ods. 2 písm. c).
(
5
)	V jednej veci sa ručenie nevyžadovalo: v prípade absencie ručenia však dlžník musel čakať 14 dní na schválenie úveru. Ak spotrebiteľ‑dlžník uzavrel zmluvu o ručení s osobou, ktorú vybral veriteľ, do 48 hodín od uzavretia zmluvy o úvere alebo poskytol bezpodmienečnú bankovú záruku do 10 dní od jej uzavretia, úver bol schválený do 24 hodín. Komisia konštatovala, že tieto podmienky vyvíjali tlak na spotrebiteľa‑dlžníka, aby akceptoval veriteľom zvoleného ručiteľa.
(
6
)	Podľa vnútroštátneho súdu táto možnosť existovala v niektorých veciach, ktoré sú predmetom prejudiciálneho konania.
(
7
)	Druhá navrhovateľka, Agencija, tvrdí, že si navrhovaného profesionálneho ručiteľa nevybrala ani ho neurčila, ale s ním skôr súhlasila.
(
8
)	Uznesením z 26. októbra 2023 vnútroštátny súd informoval Súdny dvor, že predmet prejudiciálneho konania bol čiastočne vzatý späť, a to pokiaľ ide o šiesty z ôsmich návrhov.
(
9
)	Vnútroštátny súd poznamenáva, že spotrebitelia‑dlžníci, ktorí nie sú účastníkmi konania, môžu spochybniť skutočnosti, ktoré vnútroštátny súd opisuje.
(
10
)	Výkladové rozhodnutie č. 4/2013 z 18. júna 2014 Generálneho zhromaždenia občianskeho a obchodného senátu Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd).
(
11
)	Pozri napríklad uznesenie č. 5389 z 1. marca 2019 Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto, Bulharsko), II‑b odvolací senát, v občianskoprávnej odvolacej veci č. 2165/2019.
(
12
)	Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288, v znení smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 (Ú. v. EÚ L 304, 2011, s. 64) a smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/2161 z 27. novembra 2019 (Ú. v. EÚ L 328, 2019, s. 7).
(
13
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22).
(
14
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) (Ú. v. EÚ L 335, 2009, s. 1).
(
15
)	Česká vláda sa vo svojich písomných pripomienkach obmedzila na odpoveď na jedenástu otázku uvedenú v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
(
16
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. februára 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Premlčacia lehota) (C‑219/20, EU:C:2022:89, bod 33).
(
17
)	V tomto zmysle pozri rozsudok z 8. decembra 2016, Eurosaneamientos a i. (C‑532/15 a C‑538/15, EU:C:2016:932, body 26 až 28 a citovaná judikatúra).
(
18
)	Komisia uvádza, že Financial Bulgaria EOOD je dcérskou spoločnosťou Easy Asset Management AD. Pokiaľ ide o vzťah medzi spoločnosťami Credisimo AD a I Trust EOOD, Komisia poznamenáva po prvé, že veriteľ si vybral ručiteľa pre zmluvu o spotrebiteľskom úvere. Po druhé ručiteľ neuplatnil voči veriteľovi námietku zániku ručenia za okolností, keď by sa ručiteľ, vedomý si možnosti, že dlžník‑spotrebiteľ by mohol mať finančné ťažkosti, radšej priklonil k takémuto postupu, než by sa vystavil riziku, že dlžník‑spotrebiteľ úver nesplatí.
(
19
)	Pozri napríklad rozsudok z 21. decembra 2023, BMW Bank a i. (C‑38/21, C‑47/21 a C‑232/21, EU:C:2023:1014, bod 301), týkajúci sa zmlúv o úvere na dodávku motorových vozidiel.
(
20
)	V rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ Súdnemu dvoru neprináleží, aby posudzoval výklad ustanovení vnútroštátneho práva alebo rozhodoval, či je ich výklad vnútroštátnym súdom správny: pozri napríklad rozsudky z 21. septembra 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, bod 15), a z 5. júna 2018, Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, bod 32).
(
21
)	V bodoch 104 a 157 návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa uvádza, že jedna zo zmlúv o spotrebiteľskom úvere obsahuje ustanovenie, ktoré stanovuje, že ručiteľ bude naďalej ručiť v súlade s podmienkami zmluvy o ručení po splatnosti záväzkov spotrebiteľa vyplývajúcich zo zmluvy o spotrebiteľskom úvere, bez ohľadu na to, či veriteľ začal konanie voči spotrebiteľovi‑dlžníkovi a/alebo ručiteľovi do šiestich mesiacov od splatnosti záväzku. Agencija tvrdí, že takéto ustanovenie je pre spotrebiteľov výhodné, pretože za ich záväzky ručí iný dlžník, voči ktorému môže veriteľ uplatniť právo na splatenie dlhu.
(
22
)	Pozri napríklad rozsudok z 27. marca 2014, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, bod 27 a citovaná judikatúra).
(
23
)	Pozri napríklad rozsudok zo 17. októbra 2019, Comida paralela 12 (C‑579/18, EU:C:2019:875, bod 22 a citovaná judikatúra).
(
24
)	Pozri napríklad rozsudky z 20. júna 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vysielanie pracovníkov z tretích krajín) (C‑540/22, EU:C:2024:530, bod 105), a z 27. júna 2024, Ministero della Giustizia (C‑41/23, EU:C:2024:554, bod 33 a citovaná judikatúra).
(
25
)	Pozri napríklad rozsudok z 9. júla 2020, Raiffeisen Bank a BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 a C‑699/18, EU:C:2020:537, bod 46). Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že ak vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania výslovne uviedol, že nepovažuje za potrebné položiť určitú otázku, alebo implicitne odmietol položiť Súdnemu dvoru otázku, ktorú položil jeden z účastníkov konania, Súdny dvor nemôže na túto otázku odpovedať ani ju zohľadniť v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania: pozri napríklad rozsudok z 13. decembra 2018, Touring Tours und Travel a Sociedad de Transportes (C‑412/17 a C‑474/17, EU:C:2018:1005, bod 41 a citovaná judikatúra).
(
26
)	Pozri napríklad rozsudky z 18. júla 2013, Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, body 29 a 30), a z 22. decembra 2022, Airbnb Ireland a Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, body 82 až 84 a citovaná judikatúra).
(
27
)	Pozri napríklad rozsudky zo 16. októbra 2014, Welmory (C‑605/12, EU:C:2014:2298, bod 34 a citovaná judikatúra), a zo 17. decembra 2020, BAKATI PLUS (C‑656/19, EU:C:2020:1045, bod 33).
(
28
)	Pozri rozsudok z 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplnkové služby k zmluve o úvere) (C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 41 a citovaná judikatúra).