Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
DEAN
SPIELMANN
prednesené
22. januára
2026(1)
Vec C‑877/24 [Shamsi](i)
X
a
Minister van Asiel en Migratie, predtým Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
za účasti
Y
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podala
Raad van
State
(Štátna
rada,
Holandsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Prisťahovalecká
politika – Smernica 2008/115/ES – Články 6,
8 a 9 – Rozhodnutie o návrate
prijaté
voči
štátnym
príslušníkom
tretích
krajín,
ktorí
sa neoprávnene zdržiavajú na území členského štátu a ktorí sa nachádzajú vo výkone doživotného alebo dlhodobého trestu odňatia slobody – Nemožnosť
splniť
povinnosť
návratu v blízkej
budúcnosti – Zásada
proporcionality “
Úvod
1.        Prejednávaná
vec
poskytuje
Súdnemu
dvoru
príležitosť
spresniť
pôsobnosť
smernice 2008/115/ES o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území,(2) v osobitnej situácii, konkrétne v situácii, v ktorej sa nachádzajú štátni príslušníci tretích krajín
(ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území členského štátu),
ktorí
boli v dotknutom
členskom
štáte
odsúdení
na
veľmi
dlhé
či
dokonca
doživotné
tresty
odňatia
slobody
za
trestné
činy,
ktoré
nesúvisia s nelegálnou
povahou
ich
pobytu.
Presnejšie
je
potrebné
určiť,
či a za
akých
podmienok
je
členský
štát
naďalej
povinný
prijať
voči
nim
rozhodnutie o návrate,
hoci z dôvodu
výkonu
týchto
trestov
nemôže v blízkej
budúcnosti
dôjsť
ani k dobrovoľnému
odchodu,
ani k nútenému
odsunu.
2.        Odpovede
Súdneho
dvora
na
otázky
položené
vnútroštátnym
súdom,
ktorým
je
Raad van
State
(Štátna
rada,
Holandsko),
umožnia
najmä
objasniť
vzťah
medzi
povinnosťou
prijať
rozhodnutie o návrate v prípade
nelegálneho
pobytu,
ktorá
je
stanovená v článku 6 smernice
2008/115, a požiadavkou
vykonať
odsun
„čo
najskôr“(3),
ktorá
vyplýva z článku 8 tejto
smernice,
ak
výkon
trestu
odňatia
slobody
vytvára
trvalú
prekážku.
Prejednávaná
vec
tiež
poskytne
príležitosť
spresniť
funkciu článku 9 ods. 2
smernice
2008/115
ako
mechanizmu
na
odklad
odsunu,
ako
aj
úlohu,
ktorú v tejto
súvislosti
zohráva
zásada
proporcionality.
Právny rámec
Právo Únie
3.        Odôvodnenia
2 a 4
smernice
2008/115
znejú:
„(2)      Európska
rada
na
zasadnutí
4. a 5. novembra
2004 v Bruseli
vyzvala
na
zavedenie
účinnej
politiky
odsunu a repatriácie
založenej
na
spoločných
normách
pre
osoby,
ktoré
majú
byť
vrátené
humánnym
spôsobom
pri
úplnom
rešpektovaní
ich
ľudských
práv a dôstojnosti.
…
(4)      Je
potrebné
stanoviť
jasné,
transparentné a spravodlivé
pravidlá
na
zabezpečenie
efektívnej
politiky
návratu
osôb,
ktorá
je
nevyhnutným
prvkom
dobre
riadenej
migračnej
politiky.“
4.        Článok 2 ods. 2 písm. b)
tejto
smernice
stanovuje:
„Členské
štáty
sa
môžu
rozhodnúť,
že
túto
smernicu
nebudú
uplatňovať
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín:
…
b)      ktorým
sa
podľa
vnútroštátneho
práva
uložil
návrat
ako
trestná
sankcia
alebo
návrat z trestnej
sankcie
vyplýva,
alebo
voči
ktorým
prebieha
extradičné konanie.“
5.        Článok 5 uvedenej
smernice
znie:
„Pri
vykonávaní
tejto
smernice
členské
štáty
zoberú
náležite
do
úvahy:
a)      najlepšie
záujmy
dieťaťa,
b)      rodinný
život,
c)      zdravotný
stav
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
a dodržiavajú
zásadu
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.“
6.        V článku 6 ods. 1
až
5
smernice
2008/115
sa
uvádza:
„1.      Členské
štáty
vydajú
rozhodnutie o návrate
každého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
ich
území[,]
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
výnimky
uvedené v odsekoch
2
až
5.
2.      Od
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
území
členského
štátu a majú
platné
povolenie
na
pobyt
alebo
iné
oprávnenie
udeľujúce
právo
na
pobyt,
ktoré
vydal
iný
členský
štát,
sa
vyžaduje,
aby
bezodkladne
odišli
na
územie
tohto
iného
členského
štátu.
Ak
dotknutý
štátny
príslušník
tretej
krajiny
túto
požiadavku
nedodrží
alebo
ak
sa z dôvodu
verejného
poriadku
alebo
národnej
bezpečnosti
požaduje
jeho
bezodkladný
odchod,
uplatňuje
sa
odsek
1.
3.      Členské
štáty
nemusia
vydať
rozhodnutie o návrate
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
jeho
[na
ich – neoficiálny
preklad]
území, v prípade,
ak
si
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
vezme
späť
iný
členský
štát
na
základe
dvojstranných
dohôd
alebo
dojednaní
platných v čase
nadobudnutia
účinnosti
tejto
smernice. V takom
prípade
členský
štát,
ktorý
vzal
späť
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
uplatní
odsek
1.
4.      Členské
štáty
môžu
kedykoľvek
rozhodnúť o udelení
samostatného
povolenia
na
pobyt
alebo
iného
oprávnenia
poskytujúceho
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
ich
území,
právo
na
pobyt z humanitárnych
dôvodov,
dôvodov
hodných
osobitného
zreteľa
alebo
iných
dôvodov. V tomto
prípade
sa
nevydáva
rozhodnutie o návrate.
Ak
sa
rozhodnutie o návrate
už
vydalo,
zruší
sa
alebo
sa
pozastaví
jeho
účinnosť
na
dobu
trvania
platnosti
povolenia
na
pobyt
alebo
iného
oprávnenia,
ktorým
sa
udeľuje
právo
na
pobyt.
5.      Ak v prípade
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu[,]
prebieha
konanie o obnovenie
povolenia
na
jeho
pobyt
alebo
iného
oprávnenia
udeľujúceho
právo
na
pobyt,
tento
členský
štát
bez
toho,
aby
bol
dotknutý
odsek
6,
zváži
možnosť
upustiť
od
vydania
rozhodnutia o návrate
až
do
ukončenia
uvedeného
konania.“
7.        Článok 8 ods. 1
až
3
tejto
smernice
je
sformulovaný
takto:
„1.      Členské
štáty
prijmú
všetky
opatrenia
potrebné
na
vykonanie
rozhodnutia o návrate,
ak
sa
neposkytla
lehota
na
dobrovoľný
odchod v súlade s článkom 7 ods. 4
alebo
sa
nesplnila
povinnosť
návratu v rámci
lehoty
na
dobrovoľný
odchod
poskytnutej v súlade s článkom 7.
2.      Ak
členský
štát
poskytol
lehotu
na
dobrovoľný
odchod v súlade s článkom 7 a počas
tejto
lehoty
nevznikne
riziko v zmysle článku 7 ods. 4,
rozhodnutie o návrate
možno
vykonať
až
po
jej
uplynutí.
3.      Členské
štáty
môžu
vydať
osobitné
správne
alebo
súdne
rozhodnutie
alebo
akt,
ktorým
nariadia
odsun.“
8.        Podľa článku 9 uvedenej
smernice:
„1.      Členské
štáty
odložia
odsun:
a)      ak
by
sa
ním
porušila
zásada
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia
alebo
b)      počas
trvania
pozastavenia
udeleného v súlade s článkom 13 ods. 2.
2.      Členské
štáty
môžu
odložiť
odsun
na
primeranú
dobu,
pričom
zohľadnia
osobitné
okolnosti
konkrétneho
prípadu.
Členské
štáty
zohľadnia
najmä:
a)      fyzický
alebo
duševný
stav
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny;
b)      technické
dôvody,
ako
napríklad
nedostatok
dopravných
prostriedkov
alebo
nemožnosť
odsunu z dôvodu
nedostatočnej
identifikácie.
3.      Ak
sa
odsun
odloží
podľa
ustanovení
odsekov
1 a 2,
dotknutému
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny
možno
uložiť
povinnosti
uvedené v článku 7 ods. 3.“
Holandské právo
9.        Ustanovenie § 64
Vreemdelingenwet 2000
(zákon o cudzincoch z roku
2000)(4) z 23. novembra
2000
stanovuje:
„Vyhostenie
sa
odloží,
kým
zdravotný
stav
cudzinca
alebo
jedného z jeho
rodinných
príslušníkov
neumožňuje,
aby
cestoval.“
10.      V § 6.1b
Vreemdelingenbesluit 2000
(vyhláška o cudzincoch z roku
2000)(5) z 23. novembra
2000
sa
uvádza:
„Ak
je
cudzinec
povinný
okamžite
opustiť
územie…
alebo
ak
ho
neopustil v lehote,
ktorá
mu
bola
určená,
vyhostenie
sa
môže
odložiť.
Pri
tomto
odklade
sa v každom
prípade
zohľadní
fyzický
alebo
duševný
stav
cudzinca a technické
dôvody,
ako
napríklad
nedostatok
dopravných
prostriedkov
alebo
nemožnosť
odsunu z dôvodu
nedostatočnej
identifikácie.
…“
Spory vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
11.      Predmetom
konania
vo
veci
samej
sú
dve
rozhodnutia o návrate,
ktoré
prijal
Minister
van
Asiel en Migratie (minister
pre
azyl a migráciu,
Holandsko;
ďalej
len
„minister“)
voči
X a Y,
pričom
obe
tieto
osoby
sú
štátnymi
príslušníkmi
tretích
krajín.
12.      X,
azerbajdžanský
štátny
príslušník,
bol
19. januára
2015
odsúdený
holandským
súdom
na
doživotný
trest
odňatia
slobody
za
viacnásobnú
vraždu a zabitie,
ktoré
spáchal v máji
2011.
Po
tomto
odsúdení
minister
rozhodnutím z 20. septembra
2018
so
spätnou
účinnosťou k 12. máju
2011
zrušil
povolenie
na
pobyt,
ktoré
bolo
udelené
X, a súčasne
mu
nariadil,
aby
okamžite
opustil
územie
Európskej
únie.
Tiež
mu
uložil
zákaz
vstupu
na
desať
rokov.
Minister
rozhodnutím z 27. júla
2020
zamietol
odvolanie,
ktoré
X
podal
proti
jeho
rozhodnutiu z 20. septembra
2018.
13.      X
podal
žalobu
proti
rozhodnutiu
ministra z 27. júla
2020
na
Rechtbank Den Haag,
zittingsplaatsen ‘s‑Hertogenbosch en Amsterdam
(súd v Haagu
zasadajúci v ’s‑Hertogenboschi a v Amsterdame,
Holandsko).
Tento
súd
rozsudkom
zo
14. januára
2022
zamietol
túto
žalobu
najmä z dôvodu,
že
minister
bol
povinný
prijať
rozhodnutie o návrate
podľa článku 6 ods. 1
smernice
2008/115.
Podľa
tohto
súdu
sa
konkrétne
X z dôvodu
zrušenia
jeho
povolenia
na
pobyt
zdržiaval v Holandsku
neoprávnene a rozhodnutie o návrate
bolo
potrebné
na
zabezpečenie
jeho
odsunu v prípade
jeho
prepustenia
na
slobodu. K takému
prepusteniu
by
totiž
mohlo
dôjsť
po
výkone
25
rokov
jeho
trestu
odňatia
slobody.(6)
14.      X
podal
odvolanie
proti
tomuto
rozsudku
na
vnútroštátny
súd,
ktorý
podal
prejednávaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
15.      Medzitým
Y,
afganský
štátny
príslušník,
vstúpil
do
Holandska z Nemecka
31. augusta
2018
po
tom,
čo
bola
jeho
žiadosť o azyl v Nemecku
právoplatne
zamietnutá.
Dňa
16. novembra
2020
ho
holandský
súd
právoplatne
odsúdil
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
25
rokov
za
dva
pokusy o vraždu s teroristickým
úmyslom,
ktoré
boli
spáchané v deň
jeho
vstupu
do
Holandska.
Odvtedy
sa
nachádza
vo
výkone
trestu
odňatia
slobody.
Okrem
toho
Y
nikdy
nezískal
povolenie
na
pobyt v Holandsku.
16.      Minister
rozhodnutím z 25. apríla
2023
rozhodol,
že
Y
sa v Holandsku
zdržiava
neoprávnene,
nariadil
mu,
aby
okamžite
opustil
územie
Únie, a uložil
mu
zákaz
vstupu
na
20
rokov.
17.      Y
podal
žalobu
proti
tomuto
rozhodnutiu
na
Rechtbank Den Haag,
zittingsplaatsen ‘s‑Hertogenbosch en Amsterdam
(súd v Haagu
zasadajúci v ’s‑Hertogenboschi a v Amsterdame).
Tento
súd
rozsudkom z 22. decembra
2023
vyhovel
tejto
žalobe a zrušil
uvedené
rozhodnutie,
pričom
konštatoval,
že
minister
nemôže
platne
prijať
rozhodnutie o návrate v situácii,
keď
by
odsun
nemohol
vykonať z dôvodu
výkonu
dlhodobého
trestu
odňatia
slobody.
Tento
súd
vyvodil
uvedený
záver
okrem
iného z rozsudkov
Súdneho
dvora
zo
14. januára
2021,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Návrat
maloletej
osoby
bez
sprievodu)(7) a z 24. februára
2021,
M a i. (Presun
do
členského
štátu)(8).
18.      Minister
podal
odvolanie
proti
tomuto
rozsudku
na
vnútroštátny
súd.
19.      Vnútroštátny
súd
konštatuje,
že
je
nesporné,
že
X a Y
sa v Holandsku
zdržiavajú
neoprávnene,
že
sa
neodvolali
na
zásady
uvedené v článku 5 smernice
2008/115 a že
sa
na
nich
nevzťahujú
výnimky z povinnosti
prijať
rozhodnutie o návrate
stanovené v článku 6 ods. 2
až
5
tejto
smernice.
20.      Za
týchto
okolností
sa
však
účastníci
konania
vo
veci
samej
nezhodujú
na
tom,
či
minister
môže
prijať
rozhodnutie o návrate
voči
X a Y,
hoci z dôvodu,
že
sa
nachádzajú
vo
výkone
trestu
odňatia
slobody,
si
nemôžu
splniť
povinnosť
návratu a minister
ich
nemôže
odsunúť.
21.      V tejto
súvislosti
vnútroštátny
súd
poukazuje v prvom
rade
na
to,
že
hoci
sa
zdá,
že článok 6 ods. 1
smernice
2008/115
ukladá
povinnosť
prijať
rozhodnutie o návrate v situácii,
ako
sú
situácie, o ktoré
ide
vo
veci
samej,
táto
smernica
jasne
neurčuje,
aký
je
vzťah
medzi
touto
povinnosťou a okolnosťou,
že v takejto
situácii
je
akákoľvek
možnosť
skutočného
návratu
počas
dlhého
obdobia
vylúčená.
Okrem
toho
nie
je
jasné,
či
je
možné
odložiť
odsun
X a Y
na
základe článku 9 ods. 2
uvedenej
smernice,
keďže
toto
ustanovenie
sa
zrejme
vzťahuje
na
prípady
odkladu s obmedzeným
trvaním.
Právny
predpis,
ktorým
bolo
toto
ustanovenie
prebraté
do
holandského
práva,
navyše
neumožňuje
odložiť
odsun z dôvodu
výkonu
trestu
odňatia
slobody.(9)
22.      Tento
súd
sa
navyše
domnieva,
že
analýza
judikatúry
Súdneho
dvora, z ktorej
vyplýva
najmä
povinnosť
vykonať
odsun
„čo
najskôr“,
tiež
neumožňuje
vyriešiť
predmetný
problém
týkajúci
sa
výkladu
smernice
2008/115.
23.      V druhom
rade v prípade,
že
minister
nebol
oprávnený
prijať
rozhodnutie o návrate v sporoch
vo
veci
samej,
vnútroštátny
súd
chce
zistiť,
či
bol
minister
podľa
smernice
2008/115
povinný
udeliť
X a Y
povolenie
na
pobyt,
aby
sa
predišlo
pretrvávaniu
situácie, v ktorej
by
sa
voči
nim
nemohlo
viesť
konanie o návrate,
pričom
by
sa
však
nezdržiavali
na
území
dotknutého
členského
štátu
oprávnene.
24.      V treťom
rade
si
tento
súd
kladie
otázku,
či
je
možné
odvolávať
sa
na
zásadu
proporcionality s cieľom
namietať
proti
prijatiu
rozhodnutia o návrate.
25.      Za
týchto
podmienok
Raad van
State
(Štátna
rada)
rozhodla o prerušení
konania a položila Súdnemu
dvoru
nasledujúce
prejudiciálne
otázky:
„1.      Bráni
smernica
[2008/115],
najmä
články 6,
8 a 9
tejto
smernice,
prijatiu
rozhodnutia o návrate
voči
cudzincovi,
ktorý
si
nemôže
splniť
povinnosť
návratu
počas
dlhého
obdobia,
lebo
sa
nachádza
vo
výkone
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody, a preto
tiež nemôže
byť
odsunutý z územia
Európskej
únie?
2.      V prípade
kladnej
odpovede
na
prvú
otázku,
je
potom
členský
štát
prípadne v súlade s ustanovením
článku 6
ods. 4
smernice [2008/115]
povinný
udeliť
cudzincovi
počas
výkonu
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody
samostatné
povolenie
na
pobyt
alebo
iné
oprávnenie
na
pobyt?
3.      Existuje v rámci
článku 6
ods. 1
smernice [2008/115]
okrem
výnimiek
upravených v odsekoch
2
až
5 a zásad a záujmov v zmysle
článku 5
tejto
smernice
priestor
na
posúdenie
proporcionality v konkrétnom
prípade?“
26.      Písomné
pripomienky
predložili
dotknutí
účastníci
konania,
X a Y,
holandská,
belgická,
česká a nemecká
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Analýza
27.      Na
úvod
je
potrebné
poznamenať,
že
prejudiciálne
otázky
sa
skladajú z dvoch
častí.
Prvá
časť
pozostáva z prvej a tretej
otázky, v ktorých
sa
žiada,
aby
Súdny
dvor
rozhodol o zlučiteľnosti
prijatia
rozhodnutia o návrate
voči
štátnym
príslušníkom
tretích
krajín,
ktorí
sú
povinní
najprv
vykonať
dlhodobé
či
dokonca
doživotné
tresty
odňatia
slobody,
so
smernicou
2008/115.
Druhá
otázka
tvorí
druhú
časť.
Táto
otázka,
ktorá
vychádza z predpokladu,
že
odpoveď
na
prvú
otázku
je
kladná,
sa
týka
prípadnej
existencie
povinnosti
dotknutého
členského
štátu
udeliť
dotknutej
osobe
povolenie
na
pobyt
na
území
tohto
štátu
počas
výkonu
trestu
až
do
jej
skutočného
odsunu.
Najprv
preskúmam
prvú a tretiu
otázku a potom
sa
budem
zaoberať
druhou
otázkou.
O prvej a tretej otázke
Úvodné poznámky
28.      Pokiaľ
ide o prvú
otázku,
ktorá
úzko
súvisí s treťou
otázkou,
je
potrebné
identifikovať
zdroj
pochybností
vnútroštátneho
súdu.
Tento
súd
má v sporoch
vo
veci
samej
posúdiť
uplatnenie
smernice
2008/115,
pri
ktorom
existuje
značný
časový
odstup
medzi
prijatím
rozhodnutia o návrate
na
jednej
strane a vykonaním
opatrenia
na
odsun
dotknutých
osôb
na
druhej
strane.
Inak
povedané,
otázka
položená
vnútroštátnym
súdom
poukazuje
na
inherentné
napätie
medzi článkom 6 smernice
2008/115,
ktorý
vyžaduje
prijatie
rozhodnutia o návrate
voči
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu, a povinnosťou
vykonať
odsun
dotknutej
osoby,
ktorá
vyplýva z článku 8 tejto
smernice,
pričom
tieto
dve
fázy
konania o návrate
musia
podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
nasledovať
„čo
najskôr“(10) po
sebe.
29.      Na
zodpovedanie
prvej
časti
položených
otázok
je
potrebné
preskúmať
jednak
vzťah
medzi
relevantnými
ustanoveniami
smernice
2008/115
vzhľadom
na
ciele,
ktoré
táto
smernica
sleduje,
ako
vyplývajú z jej
celkovej
systematiky, a jednak
to,
aký
je
vzťah
medzi
týmito
ustanoveniami a inými
ustanoveniami,
ktoré
sa
môžu
uplatniť v prejednávanej
veci,
najmä článkom 9 uvedenej
smernice,
ktorý
sa
týka
odkladu
odsunu.
30.      Je
teda
potrebné
postupne
sa
zaoberať
týmito
otázkami:
po
prvé
vyžaduje
smernica
2008/115
prijatie
rozhodnutia o návrate,
pokiaľ
sa
štátny
príslušník
tretej
krajiny
zdržiava
na
území
členského
štátu
neoprávnene?
Po
druhé,
aký
je
vzťah
medzi
výkonom
takéhoto
rozhodnutia a začatím
trestného
stíhania
týmto
členským
štátom
bez
ohľadu
na
to,
či
toto
trestné
stíhanie
súvisí s nelegálnym
pobytom?
Nakoniec s cieľom
určiť,
či
je
podľa
smernice
2008/115
možné
prerušenie
konania o návrate,
aká
je
pôsobnosť článku 9 tejto
smernice, v ktorom
sú
vymenované
prípady, v ktorých
možno
odsun
odložiť?
Povinnosť prijať rozhodnutie o návrate
31.      Smernica
2008/115
ukladá
orgánom
dotknutého
členského
štátu
dvojakú
povinnosť.
Po
prvé
podľa článku 6 ods. 1
tejto
smernice
sú
vnútroštátne
orgány
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
výnimky
uvedené v odsekoch
2
až
5
tohto
článku,
povinné
prijať
rozhodnutie o návrate,
len
čo
sa
preukáže
neoprávnený
charakter
pobytu
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny.(11) Po
druhé
tie
isté
orgány
musia
zabezpečiť
účinný a dôsledný
výkon
tohto
rozhodnutia v súlade s článkom 8 uvedenej
smernice a zaručiť,
aby
prijaté
opatrenia
skutočne
smerovali k odsunu
dotknutej
osoby. Z tohto
dôvodu
Súdny
dvor
výslovne
konštatuje,
že
„povinnos[ť]
uložen[á]
členským
štátom
článkom 8
tejto
smernice
vykonať
odsun v prípadoch
uvedených v odseku 1
tohto
článku…
musí
byť
splnená
čo
najskôr“(12).
32.      Táto
dvojitá
požiadavka,
teda
prijatie
rozhodnutia o návrate v prípade
nelegálneho
pobytu a následne
jeho
dôsledné
vykonanie,
odráža
samotný
cieľ
smernice
2008/115,
ktorý
spočíva
vo
vytvorení
účinnej
politiky
odsunu a repatriácie
založenej
na
spoločných
normách,
ktorá
zaručí,
že
osoby
budú
odsunuté
humánnym
spôsobom
pri
úplnom
rešpektovaní
ich
ľudských
práv a dôstojnosti.(13) Ako
Súdny
dvor
opakovane
pripomenul,
členské
štáty
nemôžu
pri
vykonávaní
opatrení
stanovených
smernicou
2008/115
prijať
postupy,
ktoré
by
mohli
„ohroziť
dosiahnutie
cieľa
sledovaného
uvedenou
smernicou, a síce
vytvorenie
účinnej
politiky
odsunu a vydávania
neoprávnene
sa
zdržiavajúcich
príslušníkov
tretích
krajín“.(14)
33.      Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že
orgány
dotknutého
členského
štátu
nemajú
iba
možnosť,
ale
sú v zásade
povinné(15) prijať
rozhodnutie o návrate,
len
čo
sa
zistí
nelegálny
pobyt
dotknutej
osoby.
Výnimka z tejto
povinnosti
je
totiž
možná
len v prípadoch
výslovne
uvedených v odsekoch
2
až
5 článku 6(16) smernice
2008/115
alebo v prípade,
keď
by
požiadavky,
ktoré
sú
taxatívne
vymenované v článku 5 tejto
smernice,
bránili
prijatiu
takého
rozhodnutia.
Uplatňovanie smernice 2008/115 a trestná právomoc členských štátov
34.      Je
potrebné
preskúmať,
aký
je
vzťah
medzi
konaním o návrate a trestnou
právomocou
dotknutého
členského
štátu
začať
trestné
stíhanie
za
skutky,
ktoré
súvisia
alebo
nesúvisia s nelegálnym
pobytom. V tejto
súvislosti
považujem
za
potrebné
vykonať
dvojaké
rozlíšenie.
Na
jednej
strane
existujú
situácie,
ktoré
už
Súdny
dvor
vo
svojej
judikatúre
preskúmal,
týkajúce
sa
trestných
činov,
ktoré
priamo
súvisia s nelegálnym
vstupom
alebo
pobytom
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny.
Na
druhej
strane
existujú
trestné
stíhania a odsúdenia
týkajúce
sa
trestných
činov,
ktoré
nesúvisia
výlučne
so
samotnou
nelegálnosťou
pobytu,
čo
presne
zodpovedá
situácii, o ktorú
ide
vo
veci
samej.
Nazdávam
sa
totiž,
že
povaha
predmetnej
trestnej
sankcie
predstavuje
relevantné
kritérium
na
rozlíšenie
medzi
týmito
dvoma
kategóriami.
35.      Čo
sa
týka
prvej
kategórie,
zdá
sa,
že
Súdny
dvor
presne
vymedzil
túto
problematiku a poskytol
odpovede,
ktoré
sú
podľa
jeho
názoru v úplnom
súlade s cieľom
uvedeným v bode 32
vyššie,
ktorý
sleduje
smernica
2008/115. Z tejto
judikatúry
totiž
vyplýva,
že
Súdny
dvor
sa
usiluje
zosúladiť
na
jednej
strane
potrebný
účinok
smernice o návrate a na
druhej
strane
trestnú
právomoc
členských
štátov.(17) To
znamená,
že
trestná
sankcia
spojená s nelegálnym
pobytom
na
území
členského
štátu
nemôže
mať
za
následok
oslabenie
potrebného
účinku
smernice
2008/115 a najmä
ohrozenie
účinného a dôsledného
výkonu
rozhodnutia o návrate.
36.      Súdny
dvor
konkrétne v rozsudku
El
Dridi rozhodol,
že
trestná
sankcia
nie
je
zlučiteľná
so
smernicou
2008/115,
ak
má
za
následok,
že
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu,
nebude
podrobený
konaniu o návrate.(18) V nadväznosti
na
tento
rozsudok
Súdny
dvor
tiež
rozhodol,
že
trestné
opatrenia
týkajúce
sa
len
nelegálneho
pobytu
nemožno
prijať
pred
alebo
počas
vykonávania
konania o návrate,
pokiaľ
bránia
jeho
vykonaniu a ohrozujú
jeho
účinnosť.(19) Tak
je
to
najmä v prípade
domáceho
väzenia(20) alebo
nahradenia
povinnosti
návratu
pokutou(21),
ktoré
nie
sú
zlučiteľné
so
smernicou
2008/115.
Naopak,
ak
trestná
sankcia
nebráni
skutočnému
návratu,
napríklad
preto,
lebo
ide o sankciu
peňažnej
povahy,
naďalej
je
zlučiteľná
so
smernicou
2008/115.(22)
37.      Pokiaľ
ide
na
druhej
strane o druhú
kategóriu,
teda
prípad,
keď
štátny
príslušník
tretej
krajiny
spácha
iný
trestný
čin,
než
je
samotný
nelegálny
pobyt,
treba
najprv
pripomenúť,
že
podľa článku 2 ods. 2 písm. b)
smernice
2008/115
sa
„členské
štáty…
môžu
rozhodnúť,
že
túto
smernicu
nebudú
uplatňovať
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín[,]…
ktorým
sa
podľa
vnútroštátneho
práva
uložil
návrat
ako
trestná
sankcia
alebo
návrat z trestnej
sankcie
vyplýva,
alebo
voči
ktorým
prebieha
extradičné konanie“. V takom
prípade
môže
byť
dotknutá
osoba
vyňatá z pôsobnosti
smernice
2008/115 a členské
štáty
jej
preto
môžu
uložiť
trestnú
sankciu z dôvodu
nelegálnej
povahy
jej
pobytu
bez
toho,
aby
sa
museli
riadiť
judikatúrou
založenou
na
rozsudku
El
Dridi.
38.      Súdny
dvor
to
pripomenul v rozsudku
Achughbabian,
pričom
rozhodol,
že
„štátni
príslušníci
tretích
krajín,
ktorí
okrem
trestného
činu
neoprávneného
pobytu
spáchali
aj
iné
trestné
činy,
môžu
byť v zmysle článku 2 ods. 2 písm. b)
smernice
vyňatí z jej
pôsobnosti“(23).
Tento
prístup
bol
následne
objasnený v rozsudku
Affum(24), v ktorom
Súdny
dvor
uviedol,
že
„smernica
2008/115
nevylučuje
možnosť
členských
štátov
sankcionovať
trestom
odňatia
slobody
spáchanie
iných
prečinov,
než
sú
prečiny
výlučne
založené
na
neoprávnenom
vstupe,
vrátane
situácií, v ktorých
uvedené
konanie
ešte
nebolo
skončené“(25).
39.      Táto
úvaha
Súdneho
dvora
je
podľa
môjho
názoru v kontexte
prejednávanej
veci
obzvlášť
dôležitá
,
keďže
Súdny
dvor
používa
pojem
„sankcionovať“, a nie
užší
pojem
„uložiť“
trest.
Podľa
môjho
názoru
pojem
„sankcionovanie“(26) zahŕňa
nielen
vymedzenie
trestného
činu a uloženie
trestu,
ale v zásade
aj
jeho
výkon.
Ak
by
Súdny
dvor
mal v úmysle
obmedziť
sa
len
na
právomoc
vymedziť
trestný
čin
alebo
uložiť
trest,
nepoužil
by
taký
široký
pojem,
ako
je
pojem
„sankcionovať“.
Okrem
toho,
keďže
Súdny
dvor
potvrdzuje,
že
obe
konania – trestné
konanie a konanie
týkajúce
sa
návratu
dotknutej
osoby – môžu
prebiehať
súbežne,
je
samozrejmé,
že
to
platí
tým
skôr,
ak
odsúdenie
za
trestný
čin
predchádza
prijatiu
rozhodnutia o návrate,
ako
je
to v sporoch
vo
veci
samej.
40.      Zo
všetkých
vyššie
uvedených
úvah
vyplýva,
že
smernica
2008/115
nemá
za
cieľ
ani
za
následok
všeobecné
obmedzenie
trestnej
právomoci
členských
štátov
sankcionovať
iné
trestné
činy,
ako
sú
trestné
činy
týkajúce
sa
nelegálneho
vstupu
alebo
pobytu.
Členské
štáty
teda
naďalej
majú
právomoc
ukladať
tresty
odňatia
slobody
za
spáchanie
trestných
činov,
ktoré
nesúvisia s nelegálnym
pobytom, a následne
konštatovať,
že
tento
pobyt
je
nelegálny. V tejto
súvislosti
treba
poznamenať,
že v sporoch
vo
veci
samej
X
ani
Y
nespochybňujú
nelegálnosť
svojho
pobytu
na
území
dotknutého
členského
štátu.
41.      Keďže,
ako
už
bolo
pripomenuté,
členské
štáty
nemajú
len
možnosť,
ale
sú v zásade
povinné
prijať
rozhodnutie o návrate,
len
čo
sa
zistí
nelegálny
pobyt,
je
potrebné
preskúmať,
či
samotná
smernica
2008/115
poskytuje
kľúč k harmonickému
výkladu
jej článkov 6 a 8.
Zosúladenie povinností vyplývajúcich z článkov 6 a 8 prostredníctvom článku 9 smernice 2008/115
42.      Nižšie
preskúmam,
či
je
možné
zmierniť
inherentné
napätie
medzi článkami 6 a 8
smernice
2008/115
vzhľadom
na
judikatúru
Súdneho
dvora
alebo
prostredníctvom
systematického
výkladu
týchto
ustanovení, a to
najmä
tým,
že
sa
uvedú
do
súvislosti s článkom 9 tejto
smernice.
43.      Súdny
dvor
vo
svojej
nedávnej
judikatúre
stanovil
„obrátený“
vzťah
medzi článkami 6 a 8
smernice
2008/115 v tom
zmysle,
že
povinnosť
prijať
rozhodnutie o návrate
podľa článku 6 nevzniká
automaticky,
ale
od
začiatku
predpokladá
posúdenie
skutočnej
možnosti
odsunu v zmysle článku 8. Z tejto
judikatúry
vyplýva,
že
prijatie
rozhodnutia o návrate
vyžaduje
od
začiatku
zohľadnenie
predvídateľných
podmienok
jeho
výkonu v tom
zmysle,
že
rozhodnutie o návrate
nemožno
platne
prijať,
ak
odsun
nie
je
prakticky
uskutočniteľný.
44.      Tento
záver
vyplýva z rozsudkov z 22. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná
konopa)(27),
TQ a M. V prvom z nich
Súdny
dvor
rozhodol,
že
rozhodnutie o návrate
nemožno
prijať,
ak
by
vážne
chorá
dotknutá
osoba,
ktorá
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu,
bola z dôvodu
nedostupnosti
vhodnej
zdravotnej
starostlivosti v krajine,
do
ktorej
má
byť
navrátená,
vystavená
skutočnému
riziku
výrazného
skrátenia
očakávanej
dĺžky
života
alebo
rýchlemu,
výraznému a nezvratnému
zhoršeniu
svojho
zdravotného
stavu. V druhom
uvedenom
rozsudku
Súdny
dvor v prípade
maloletej
osoby
bez
sprievodu
okrem
iného
vyžadoval,
aby
sa
ešte
pred
prijatím
rozhodnutia o návrate
určil
primeraný
spôsob
prijatia v krajine
návratu,
pričom v opačnom
prípade
také
rozhodnutie
nemožno
prijať.
Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
M,
Súdny
dvor v podstate
konštatoval,
že
voči
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorému
bolo
priznané
postavenie
utečenca v inom
členskom
štáte,
nemôže
byť v štáte, v ktorom
sa
neoprávnene
zdržiava,
prijaté
rozhodnutie o návrate
do
jeho
krajiny
pôvodu, a to z dôvodu
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.(28)
45.      Túto
judikatúru
však
podľa
môjho
názoru
nemožno
uplatniť
na
situáciu, o ktorú
ide
vo
veci
samej. V uvedených
veciach
totiž
prekážka
odsunu
súvisela
predovšetkým
so
situáciou, v ktorej
sa
bude
dotknutá
osoba
nachádzať v štáte,
do
ktorého
má
byť
vrátená
(riziko
neľudského
alebo
ponižujúceho
zaobchádzania,
neexistencia
primeraného
spôsobu
prijatia,
porušenie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia).(29) Naopak v prípade
veľmi
dlhých
trestov
odňatia
slobody
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody, o aké
ide v sporoch
vo
veci
samej,
prekážka
odsunu
vyplýva z vnútroštátnej
okolnosti
špecifickej
pre
vykonávajúci
členský
štát, a to z výkonu
trestu
uloženého
jeho
trestnými
súdmi.
46.      Otázku,
či
možno
prijať
rozhodnutie o návrate,
ak
odsun
nie
je
možný z dôvodu
výkonu
trestu
odňatia
slobody,
teda
treba
posúdiť
podľa
iného
prístupu v samotnom
rámci
systematiky
smernice
2008/115.
47.      V tejto
súvislosti
považujem
za
relevantný článok 9 ods. 2
smernice
2008/115.
Situáciu
osoby
odsúdenej
na
trest
odňatia
slobody
možno
posúdiť z hľadiska
tohto
ustanovenia,
ktoré
konkrétne
upravuje
prípad,
keď
sa
výkon
rozhodnutia o návrate
nemôže
uskutočniť
okamžite.
Odsek
2
tohto
článku
stanovuje,
že
členské
štáty
môžu
odložiť
odsun
„na
primeranú
dobu“,
pričom
zohľadnia
„osobitné
okolnosti
konkrétneho
prípadu“,
ak
existujú
najmä
technické
dôvody
alebo
dôvody
súvisiace
so
situáciou
dotknutej
osoby.
Podľa
môjho
názoru
možno
práve v tomto
rámci
posúdiť
odklad
odsunu
na
dobu
výkonu
trestu
odňatia
slobody.
48.      Po
prvé,
hoci
je
pravda,
že v znení článku 9 ods. 2
smernice
2008/115
sú
na
odôvodnenie
odkladu
uvedené
zdravotné
alebo
technické
dôvody,
akými
sú
„fyzický
alebo
duševný
stav
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny“
alebo
„technické
dôvody,
ako
napríklad
nedostatok
dopravných
prostriedkov
alebo
nemožnosť
odsunu z dôvodu
nedostatočnej
identifikácie“,
tento
výpočet
nie
je
vyčerpávajúci.
Podľa
môjho
názoru
normotvorca
Únie
tým,
že
stanovil,
že
členské
štáty
pri
rozhodovaní o odložení
odsunu
„na
primeranú
dobu“
„zohľadnia
najmä“(30) tieto
prípady,
priznal
odseku
2 článku 9 smernice
2008/115
flexibilnejšiu a takpovediac
funkčnejšiu
úlohu v porovnaní s odsekom
1
tohto
článku, v ktorom
sú
taxatívne
uvedené
prípady, v ktorých
je
odklad
odsunu
nevyhnutný.
49.      Pojem
„najmä“
má v tejto
súvislosti
rozhodujúci
význam.
Svedčí o tom,
že
uvedené
dôvody
sú
demonštratívne, a nie
vyčerpávajúce.(31) Inak
povedané,
smernica
2008/115
výslovne
uznáva
existenciu
iných
situácií, v ktorých
odsun – z faktického
alebo
právneho
hľadiska – nemožno
vykonať
okamžite,
aj
keď
bolo
prijaté
rozhodnutie o návrate a členský
štát
má v zásade
naďalej
povinnosť
vykonať
odsun
„čo
najskôr“.(32)
50.      Trest
odňatia
slobody
uložený
za
trestné
činy
nesúvisiace s nelegálnym
pobytom
totiž
logicky
spôsobuje
praktickú
nemožnosť
vykonať
odsun
pred
prepustením
dotknutej
osoby
na
slobodu.
Ide o objektívnu
prekážku
nezávislú
od
vôle
tejto
osoby,
ktorá
podľa
môjho
názoru
patrí
medzi
„osobitné
okolnosti
konkrétneho
prípadu“ v zmysle článku 9 ods. 2
smernice
2008/115, a preto
odôvodňuje
odklad
výkonu
rozhodnutia o návrate.
51.      Po
druhé
samotná
systematika článku 9 ods. 2
smernice
2008/115
podporuje
myšlienku,
že
toto
ustanovenie
môže
tvoriť
základ
na
odklad
odsunu
počas
výkonu
dlhodobého
trestu
odňatia
slobody.
Pojem
„primeraná
doba“
sám
osebe
nie
je
ekvivalentom
„krátkej“
alebo
„prísne
obmedzenej“
doby;
označuje
dobu,
ktorá
je
nevyhnutná a úmerná
dôvodu
odkladu.
52.      Inými
slovami,
odklad
nemôže
byť
na
dobu
neurčitú
ani
pevne
stanovený.
Musí
zostať
obmedzený
na
čas,
ktorý
je
striktne
nevyhnutný
na
to,
aby
zanikla
objektívna
prekážka
odsunu,
ktorú
predstavuje
trest
odňatia
slobody.
Musí
sa
tiež
pravidelne
kontrolovať,
aby
bolo
možné
preskúmať
akúkoľvek
zmenu
okolností,
ktorá
nastane
po
prijatí
rozhodnutia o návrate a ktorá
by
mohla
mať
významný
vplyv
na
posúdenie
situácie
dotknutej
osoby z hľadiska
smernice
2008/115 a najmä
jej
článku 5.(33) Príslušné
orgány
dotknutého
členského
štátu
konkrétne
musia v primeraných
intervaloch
zisťovať,
či
je
možné
odsun
odôvodnene
vykonať,
najmä
ak
sa
blíži
koniec
lehôt
na
podmienečné
prepustenie
alebo
preskúmanie
trestu.
Keď
sa
prepustenie
stane
predvídateľným,
tieto
orgány
musia
opätovne
preskúmať
výkon
návratu
vzhľadom
na
záruky
stanovené v článku 5 smernice
2008/115.(34)
53.      Po
tretie,
ak
by
sa
uznalo,
že
dlhotrvajúci
trest
uložený v trestnom
konaní
by
predstavoval
prekážku
samotného
prijatia
rozhodnutia o návrate,
nevyhnutne
by
to
znamenalo
vymedzenie
abstraktnej
minimálnej
doby,
po
prekročení
ktorej
by
bol
členský
štát
povinný
zdržať
sa
prijatia
tohto
rozhodnutia. V smernici
2008/115
pritom
nič
nestanovuje
takú
minimálnu
dobu.
Ani článok 6,
ktorý v zásade
vyžaduje
prijatie
rozhodnutia o návrate v prípade
nelegálneho
pobytu,
ani články 8 a 9,
ktoré
upravujú
jeho
výkon a odklad,
nerozlišujú
medzi
„krátkymi“ a „dlhými“
trestami a nestanovujú
osobitný
režim
pre
doživotné
tresty
odňatia
slobody.
54.      Domnievam
sa,
že
zavedenie
prísneho
časového
kritéria
(jeden,
päť,
desať
alebo
tridsať
rokov
odňatia
slobody?)
prostredníctvom
výkladu
by
znamenalo,
že
do
smernice
2008/115
by
sa
pridala
podmienka,
ktorá
sa v tejto
smernici
nenachádza.
Okrem
toho
by
rozmanitosť
vnútroštátnych
trestných
systémov,
režimov
podmienečného
prepustenia a pravidiel
úpravy
trestov
nevyhnutne
viedla k rozdielnym
minimálnym
dobám
medzi
jednotlivými
členskými
štátmi, v dôsledku
čoho
by
hrozilo
narušenie
právnej
istoty,
fragmentácia
režimu
návratu a v konečnom
dôsledku
oslabenie
potrebného
účinku
smernice
2008/115.
55.      Po
štvrté,
ako
poznamenala
najmä
holandská
vláda,
kritérium
založené
výlučne
na
dĺžke
trestu
by
malo
paradoxné
účinky
vzhľadom
na
účel
smernice
2008/115.
Páchatelia
najzávažnejších
trestných
činov,
odsúdení
na
veľmi
prísne
tresty
alebo
na
doživotný
trest
odňatia
slobody,
ako
sú
dotknuté
osoby v sporoch
vo
veci
samej,
by
sa
vyhli
prijatiu
rozhodnutia o návrate v čase
ich
odsúdenia v trestnom
konaní z dôvodu,
že
ich
odsun
by
sa
mohol
uskutočniť
len
po
veľmi
dlhej
dobe,
zatiaľ
čo
osoby
odsúdené
na
miernejšie
tresty
by
naďalej v celom
rozsahu
podliehali
režimu
tejto
smernice.
56.      Podľa
môjho
názoru
by
takýto
stav
vytvoril
rozdiel v zaobchádzaní,
ktorý
je
ťažké
odôvodniť.
Čím
závažnejší
by
bol
trestný
čin,
tým
viac
by
bola
dotknutá
osoba v praxi
„chránená“
pred
prijatím
rozhodnutia,
ktorým
sa
konštatuje,
že
jej
pobyt
je
nelegálny, a ktoré
bude
mať
za
následok
jej
odsun, v čase
jej
odsúdenia v trestnom
konaní.
Súdny
pritom
opakovane v podstate
pripomenul,
že
cieľom
smernice
2008/115
je
práve
zabrániť
paralelným
systémom
riadenia
nelegálneho
pobytu
zavedením
jednotného
rámca
pre
prijímanie a výkon
rozhodnutí o návrate.(35) Dĺžka
trestu
preto
nemôže
slúžiť
ako
okolnosť
podmieňujúca
samotné
prijatie
rozhodnutia o návrate.
57.      Po
piate
taký
prístup
je v súlade s cieľom
účinnosti
sledovaným
smernicou
2008/115.
Ako
uviedla
najmä
Komisia a nemecká a holandská
vláda,
keď
sa
rozhodnutie o návrate
prijme
počas
výkonu
trestu,
orgány
majú
potrebný
čas
na
to,
aby
vopred
pripravili
praktické
opatrenia
týkajúce
sa
odsunu,
aby
sa
odsun
mohol
uskutočniť
čo
najskôr v zmysle článku 8 ods. 1
smernice
2008/115,
len
čo
sa
vykoná
uložený
trest.
Tiež
umožňuje,
ako
poznamenala
belgická a holandská
vláda,
aby
sa
naďalej
používali
medzinárodné
nástroje
týkajúce
sa
odovzdávania
odsúdených
osôb(36),
ktoré
predpokladajú
existenciu
predtým
prijatého
opatrenia
na
odsun,
pričom
cieľom
smernice
2008/115
nie
je
zabrániť
tomu,
pokiaľ
sa
dodržia
záruky,
ktoré v sú v nej
zakotvené.
58.      Po
šieste
na
objasnenie
vzťahu
medzi
rozhodnutím o návrate a trestami
odňatia
slobody
môže
poslúžiť
rozsudok
Gnandi(37). V tomto
rozsudku
Súdny
dvor
konštatoval,
že
po
zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu v prvostupňovom
konaní
sa
pobyt
dotknutej
osoby
stáva
nelegálnym v zmysle
smernice
2008/115,
takže
možno
prijať
rozhodnutie o návrate, a to
aj v tom
istom
akte
spolu s rozhodnutím,
ktorým
sa
ukončuje
legálny
pobyt.
Dodal
však,
že
ak
opravný
prostriedok
proti
tomuto
rozhodnutiu o návrate
má
odkladný
účinok,
všetky
účinky
uvedeného
rozhodnutia
sa
musia
pozastaviť
až
do
právoplatného
skončenia
konania o opravnom
prostriedku,
pričom
dotknutej
osobe
zatiaľ
zostávajú
zachované
práva
potrebné
na
ochranu
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.
Súdny
dvor
teda
uznal
koexistenciu
troch
prvkov:
nelegálneho
pobytu,
už
vydaného
rozhodnutia o návrate a právnej
nemožnosti
vykonať
odsun
počas
určitého
obdobia.
Podľa
Súdneho
dvora
smernica
2008/115
týmto
prvkom
nebráni,
ale
upravuje
ich
vzťah
prostredníctvom
regulovaného
režimu
pozastavenia.
59.      Tento
prístup
možno
mutatis mutandis analogicky
uplatniť
na
situáciu
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
odsúdeného
na
dlhodobý
trest
alebo
na
doživotný
trest
odňatia
slobody,
ktorý
možno
znížiť.(38) Po
konštatovaní
nelegálnosti
pobytu
musí
členský
štát v zásade
prijať
rozhodnutie o návrate
podľa článku 6 smernice
2008/115.
Prekážka,
ktorú
predstavuje
pozbavenie
osobnej
slobody,
nemá
mať
za
následok
nevydanie
akéhokoľvek
rozhodnutia,
ale
odklad
jeho
výkonu
na
„primeranú
dobu“ v zmysle článku 9 ods. 2
tejto
smernice.
60.      Napokon,
po
siedme,
prípad
doživotných
trestov
odňatia
slobody
si
podľa
môjho
názoru
vyžaduje
samostatnú
analýzu.
Ak
doživotný
trest
odňatia
slobody
možno
znížiť,
teda
ak
tento
trest
pripúšťa
úpravy,
pravidelné
opätovné
preskúmanie
alebo
podmienečné
prepustenie,
stále
existuje – hoci
aj
vzdialená – možnosť
prepustenia
na
slobodu. V tejto
súvislosti
je
odklad
výkonu
rozhodnutia o návrate
naďalej
zlučiteľný
so
smernicou
2008/115,
pokiaľ
je
založený
na
identifikovateľnom
predpoklade
na
odsun a podlieha
pravidelnému
opätovnému
preskúmaniu.
Ako
bolo
uvedené v bodoch 51 a 52
vyššie,
pojem
„primeraná
doba“
potom
môže
zahŕňať
značný
časový
úsek
pod
podmienkou,
že
orgány
pravidelne
overujú,
či a v akom
časovom
rámci
je
vzhľadom
na
vývoj
trestnej
situácie
dotknutej
osoby
možné
konkrétne
predpokladať
odsun.
61.      Naproti
tomu,
ak
doživotný
trest
odňatia
slobody
nemožno
znížiť,
teda
ak
vo
vnútroštátnom
práve
nie
je
stanovený
nijaký
mechanizmus
prepustenia
na
slobodu
alebo
úpravy
trestu a neexistuje
nijaká
možnosť
prepustenia(39),
nazdávam
sa,
že
samotná
logika
smernice
2008/115
dosahuje
svoje
limity,
pokiaľ
ide o povinnosť
prijať
rozhodnutie o návrate.
Pojem
„primeraná
doba“
nemožno
rozšíriť
do
takej
miery,
aby
zahŕňal
pozastavenie
na
neurčitú
dobu,
čo
by v praxi
znamenalo
časovo
neobmedzený
odklad
odsunu.
Takýto
neobmedzený
odklad
by
porušoval
požiadavku
reálneho
predpokladu
na
odsun(40) a bol
by v rozpore s účelom
tejto
smernice,
ktorá
má
za
cieľ
vytvoriť
účinnú
politiku
odsunu a repatriácie
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
území
členských
štátov,
ako
bolo
pripomenuté v bode 32
vyššie.
62.      Toto
rozlišovanie
medzi
trestami,
ktoré
možno
znížiť, a trestami,
ktoré
nemožno
znížiť,
napokon
vedie k preskúmaniu
uplatnenia
zásady
proporcionality(41),
pokiaľ
ide o smernicu
2008/115.
Ako
bolo
opakovane
uvedené v judikatúre
týkajúcej
sa
tejto
smernice,
uvedená
zásada
sa
musí
dodržiavať
vo
všetkých
fázach
konania o návrate.(42) Pokiaľ
ide o oddelenie
vydania
rozhodnutia o návrate
od
odsunu
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
je
potrebný
diferencovaný
prístup.
Po
prvé,
čo
sa
týka
povinnosti
prijať
rozhodnutie o návrate
voči
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu,
vyplývajúcej z článku 6 ods. 1
smernice
2008/115,
zastávam
názor,
že
okrem
výnimiek
stanovených v odsekoch
2
až
5
tohto
článku a záujmov
uvedených v článku 5 tejto
smernice
nemôže
zásada
proporcionality
zmeniť
dĺžku
trestu
na
kritérium
podmieňujúce
samotné
prijatie
rozhodnutia.
63.      Po
druhé
táto
zásada
vyžaduje,
aby
sa
rozhodnutie o návrate
prijalo a ponechalo v platnosti
len
vtedy,
keď
sa s ním
stále
spája
realistický
predpoklad
na
odsun.
Iba
výnimočné
okolnosti,
ktoré
sa
vyznačujú
definitívnou
neexistenciou
akéhokoľvek
predpokladu
na
odsun,
ako
sú
doživotné
tresty
odňatia
slobody,
ktoré
nemožno
znížiť,
môžu
viesť k záveru,
že
rozhodnutie o návrate,
ktoré
zostane
trvalo
nevykonateľné,
už
nespĺňa
cieľ
smernice
2008/115, a preto
ho
nemožno
prijať
bez
toho,
aby
boli
porušené
požiadavky
práva
Únie.
64.      Na
záver
zastávam
názor,
že články 6 a 8
smernice
2008/115
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
prijatiu
rozhodnutia o návrate
voči
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu a nachádza
sa
vo
výkone
dlhodobého
trestu
odňatia
slobody,
ak k jeho
odsunu
dôjde
až
po
výkone
tohto
trestu,
pod
podmienkou,
že
orgány
pravidelne
overujú,
či
je
vzhľadom
na
vývoj
trestnej
situácie
dotknutej
osoby
možné
konkrétne
predpokladať,
že
dôjde k odsunu.
Naopak
tieto
ustanovenia,
posudzované z hľadiska
zásady
proporcionality,
by
bránili
prijatiu
rozhodnutia o návrate,
ak
by
doživotný
trest
odňatia
slobody,
ktorý
nemožno
znížiť,
vylučoval
akýkoľvek
predpoklad
na
odsun,
keďže
odsun
by
sa
stal
prakticky
nemožným.
O druhej otázke
65.      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
smernica
2008/115,
najmä
jej článok 6 ods. 4,
má
vykladať v tom
zmysle,
že
členskému
štátu,
ktorý
sa
rozhodne
dlhodobo
pozbaviť
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
jeho
území,
osobnej
slobody
bez
toho,
aby
mohol
voči
nemu
prijať
rozhodnutie o návrate,
ukladá
povinnosť
udeliť
mu – hoci
aj
dočasne – povolenie
alebo
oprávnenie
na
pobyt.
66.      Ako
uviedol
vnútroštátny
súd,
táto
otázka
by
vznikla
len v prípade,
ak
by
sa
na
prvú
otázku
odpovedalo
tak,
že
smernica
2008/115 v takejto
situácii
bráni
prijatiu
rozhodnutia o návrate
voči
dotknutému
štátnemu
príslušníkovi.
Len v tomto
prípade,
keď
by
konanie o návrate
zostalo
ukončené,
vzniká
otázka,
či
je
členský
štát
povinný
„legalizovať“
prítomnosť
dotknutej
osoby
na
svojom
území
tým,
že
jej
prizná
právo
na
pobyt.
67.      Za
predpokladu,
že
by
bolo
potrebné
odpovedať
na
túto
druhú
otázku,
je
najprv
potrebné
pripomenúť
pôsobnosť
smernice
2008/115.
Podľa
ustálenej
judikatúry
cieľom
tejto
smernice
nie
je
komplexne
harmonizovať
pravidlá
členských
štátov
týkajúce
sa
pobytu štátnych
príslušníkov
tretích
krajín.
Touto
smernicou
sa
zavádzajú
spoločné
normy a postupy iba
na
prijatie
rozhodnutí o návrate a výkon
týchto
rozhodnutí.(43) Súdny
dvor v tom
istom
zmysle
spresnil,
že
smernica
2008/115
nemá
za
cieľ
upraviť
situáciu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
nemôže
byť
prijaté
žiadne
rozhodnutie o návrate,
takže
členské
štáty
majú
naďalej
právomoc
určiť v súlade s právom
Únie
režim,
ktorý
sa
uplatní
na
ich
prítomnosť
na
území
týchto
štátov.(44)
68.      Okrem
toho článok 6 ods. 4
smernice
2008/115
stanovuje,
že
členské
štáty
môžu
kedykoľvek
rozhodnúť o udelení
povolenia
na
pobyt
alebo
iného
oprávnenia
na
pobyt z humanitárnych
dôvodov,
dôvodov
hodných
osobitného
zreteľa
alebo
iných
dôvodov, a to
aj
po
prijatí
rozhodnutia o návrate,
pričom v takom
prípade
sa
toto
rozhodnutie
zruší
alebo
sa
pozastaví
jeho
účinnosť.
Ako
poznamenal
Súdny
dvor,
táto
možnosť
nie
je
obmedzená
na
výslovne
uvedené
dôvody,
ale
dovoľuje
členským
štátom
odvolať
sa
na
akýkoľvek
iný
dôvod,
ktorý
považujú
za
vhodný.(45) Tento článok 6 ods. 4
však
len
priznáva
členským
štátom
určitú
mieru
voľnej
úvahy,
ale
naopak
neukladá
pozitívnu
povinnosť
udeliť
povolenie
na
pobyt v situáciách,
keď
táto
smernica
nedovoľuje
alebo
už
nedovoľuje
prijať
rozhodnutie o návrate.(46)
69.      Za
týchto
podmienok
sa
domnievam,
že
smernica
2008/115
neukladá
dotknutému
členskému
štátu
povinnosť
udeliť
povolenie
na
pobyt
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
jeho
území,
počas
výkonu
trestu
odňatia
slobody,
ktorý
mu
bol
uložený, v tomto
členskom
štáte.
Návrh
70.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
mu
položila
Raad van
State
(Štátna
rada,
Holandsko),
takto:
1.      Články 6 a 8
smernice
Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo
16. decembra
2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území,
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
prijatiu
rozhodnutia o návrate
voči
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu a nachádza
sa
vo
výkone
dlhodobého
trestu
odňatia
slobody,
ak k jeho
odsunu
dôjde
až
po
výkone
tohto
trestu,
pod
podmienkou,
že
orgány
pravidelne
overujú,
či
je
vzhľadom
na
vývoj
trestnej
situácie
dotknutej
osoby
možné
konkrétne
predpokladať,
že
dôjde k odsunu.
Naopak
tieto
ustanovenia,
posudzované z hľadiska
zásady
proporcionality,
by
bránili
prijatiu
rozhodnutia o návrate,
ak
by
doživotný
trest
odňatia
slobody,
ktorý
nemožno
znížiť,
vylučoval
akýkoľvek
predpoklad
na
odsun,
keďže
odsun
by
sa
stal
prakticky
nemožným.
2.      Smernica
2008/115
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
neukladá
dotknutému
členskému
štátu
povinnosť
udeliť
povolenie
na
pobyt
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
jeho
území,
počas
výkonu
trestu
odňatia
slobody,
ktorý
mu
bol
uložený, v tomto
členskom
štáte.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 16. decembra 2008 (Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98).
3      Pozri okrem iného rozsudky z 23. apríla 2015, Zaizoune (C-38/14, EU:C:2015:260, bod 34), a z 20. októbra 2022, Centre public d’action sociale de Liège (Zrušenie alebo pozastavenie výkonu rozhodnutia o návrate) (C-825/21, EU:C:2022:810, bod 50).
4      Stb. 2000, č. 495.
5      Stb. 2000, č. 497.
6      Podľa Besluit Adviescollege levenslang gestraften (vyhláška Poradnej skupiny pre osoby odsúdené na doživotný trest odňatia slobody) sa otázka udelenia milosti osobe vo výkone doživotného trestu odňatia slobody v každom prípade preskúma po 25 rokoch výkonu trestu odňatia slobody.
7      C-441/19, ďalej len „rozsudok TQ“, EU:C:2021:9.
8      C-673/19, ďalej len „rozsudok M“, EU:C:2021:127.
9      Pozri § 64 zákona o cudzincoch z roku 2000 a § 6.1b ods. 1 vyhlášky o cudzincoch z roku 2000.
10      Pozri bod 2 vyššie, ako aj tam citovanú judikatúru.
11      Ako Súdny dvor pripomenul v bode 31 svojho rozsudku zo 6. decembra 2011, Achughbabian (C-329/11, ďalej len „rozsudok Achughbabian“, EU:C:2011:807), „Príslušné orgány sú povinné konať s náležitou starostlivosťou, aby nebol ohrozený…
cieľ smernice 2008/115, a bez zbytočného odkladu prijať stanovisko o tom, či je pobyt dotknutej osoby oprávneného alebo neoprávneného charakteru. V prípade, že ide o neoprávnený pobyt, musia uvedené orgány prijať rozhodnutie o návrate v zmysle článku 6 ods. 1 uvedenej smernice bez toho, aby tým boli dotknuté v nej uvedené výnimky“. To isté platí pre opatrenia zaistenia stanovené okrem iného smernicou 2008/115. Tieto opatrenia nemôžu ohroziť dosiahnutie sledovaných cieľov: „Účelom opatrení zaistenia v zmysle smernice 2008/115… nie je stíhanie alebo sankcionovanie trestných činov, ale dosiahnutie cieľov sledovaných touto smernicou v oblasti návratu“ [pozri rozsudok zo 4. septembra 2025, Adrar (C-313/25 PPU, EU:C:2025:647, bod 50)].
12      Pozri bod 2 vyššie, ako aj tam citovanú judikatúru.
13      Pozri odôvodnenia 2 a 4 smernice 2008/115.
14      Pozri rozsudok z 28. apríla 2011, El Dridi (C-61/11 PPU, ďalej len „rozsudok El Dridi“, EU:C:2011:268, bod 59), a rozsudok Achughbabian (bod 43). Pozri tiež rozsudok z 5. júna 2014, Mahdi (C-146/14 PPU, EU:C:2014:1320, bod 38), na základe ktorého „podľa článku 79 ods. 2 ZFEÚ je cieľom smernice 2008/115, ako vyplýva z jej odôvodnení 2 a 11, zavedenie účinnej politiky odsunu a repatriácie založenej na spoločných normách pre osoby, ktoré majú byť vrátené humánnym spôsobom a pri úplnom rešpektovaní ich ľudských práv a dôstojnosti“. Pozri tiež rozsudok
zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 121), a rozsudok TQ (bod 70).
15      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. júna 2021, Westerwaldkreis (C-546/19, EU:C:2021:432, bod 55). Treba však spresniť, že ako bude rozobraté v bode 44
týchto návrhov, z judikatúry jasne vyplýva, že prijatie rozhodnutia o návrate znamená, že orgány dotknutého členského štátu od začiatku zohľadnia predvídateľné podmienky jeho výkonu, takže také rozhodnutie nemožno platne prijať, ak vzhľadom na okolnosti prípadu nemožno v praxi odôvodnene predpokladať odsun. Okrem toho považujem za užitočné poznamenať, že v dokumente Komisie s názvom „návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o spoločných štandardoch a postupoch v členských krajinách pri návrate štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí majú nelegálny pobyt“ [KOM(2005) 391 v konečnom znení] bola v článku 8 ods. 1 uvedená možnosť odložiť „výkon rozhodnutia o návrate osoby na primeranú dobu zohľadniac špecifické okolnosti konkrétneho prípadu“. V konečnom znení je táto možnosť prevzatá v článku 9 ods. 2, ale je preformulovaná tak, že sa zameriava na fázu „odsunu“ v pravom zmysle slova. Tento posun podľa môjho názoru odráža zámer normotvorcu zachovať povinnú a systematickú povahu prijatia rozhodnutia o návrate a zároveň ponechať členským štátom určitú mieru voľnej úvahy pri postupnom prispôsobovaní výkonu odsunu vzhľadom na osobitné okolnosti konkrétneho prípadu.
16      Ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, v sporoch vo veci samej sa neuplatní žiadna z týchto výnimiek.
17      Pozri LEBŒUF, L.:
La Cour de justice à la poursuite d’une conciliation entre la compétence pénale des États membres et l’effet utile de la directive retour. CJUE, 1er octobre 2015, Celaj, aff. C‑290/14, EU:C:2015:640. In:
Revue des affaires européennes – Law & European affairs, 2015/4, s. 749.
18      Rozsudok El Dridi (body 58 až 62).
19      Pozri rozsudok Achughbabian (body 42 až 45).
20      Pozri rozsudok zo 6. decembra 2012, Sagor (C-430/11, ďalej len „rozsudok Sagor“, EU:C:2012:777, bod 45). Súdny dvor konkrétne uvádza, že „riziko narušenia konania o návrate nastáva predovšetkým vtedy, ak platná právna úprava nestanovuje, že výkon trestu domáceho väzenia uloženého príslušníkovi tretej krajiny s neoprávneným pobytom sa má skončiť, len čo je možné vykonať odsun uvedenej osoby“.
21      Pozri rozsudok z 23. apríla 2015, Zaizoune (C-38/14, EU:C:2015:260, bod 37).
22      Pozri rozsudok Sagor (bod 36).
23      Rozsudok Achughbabian (bod 41).
24      Rozsudok zo 7. júna 2016 (C-47/15, ďalej len „rozsudok Affum“, EU:C:2016:408).
25      Rozsudok Affum (bod 65). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
26      Táto poznámka pod čiarou sa netýka slovenského znenia návrhov.
27      C-69/21, EU:C:2022:913.
28      Rozsudok M (body 38 až 42).
29      V tejto súvislosti treba poznamenať, že Súdny dvor v rozsudku
TQ okrem iného rozhodol, že článok 8 smernice 2008/115 bráni praxi orgánov dotknutého členského štátu spočívajúcej v prijatí rozhodnutí o návrate voči maloletým osobám bez sprievodu bez uskutočnenia ich odsunu, kým tieto maloleté osoby nedosiahnu vek 18 rokov (body 79 a 80). Napriek podobnosti týkajúcej sa časového odstupu medzi rozhodnutím o návrate a jeho vykonaním sa domnievam, že riešenie použité v rozsudku TQ nemožno uplatniť na spory vo veci samej. Rozsudok TQ
sa týkal maloletých osôb bez sprievodu a poukázalo sa v ňom na nedôslednosť vnútroštátnych orgánov pri vykonávaní kontrol požadovaných článkom 10 smernice 2008/115 v prospech obzvlášť zraniteľnej skupiny. Prejednávané veci sa však týkajú dospelých odsúdených na dlhodobé či dokonca doživotné tresty odňatia slobody a faktický odklad odsunu vyplýva výlučne z výkonu týchto trestov.
30      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
31      Podľa môjho názoru oba dôvody, ktoré sú demonštratívne uvedené v článku 9 ods. 2 smernice 2008/115, zdôrazňujú spoločné kritérium. Ide totiž o situácie, keď je odsun dočasne nemožný alebo neprichádza do úvahy z dôvodu objektívnej prekážky. Je pravda, že v konečnom znení je táto možnosť vymedzená presnejšie ako v článku 8 ods. 1 pôvodného návrhu Komisie, ktorý bol sformulovaný všeobecnejšie (pozri poznámku pod čiarou 15 týchto návrhov). Domnievam sa však, že zachovanie rovnakého základného prístupu v článku 9 ods. 2, a to odkladu na primeranú dobu v závislosti od okolností konkrétneho prípadu, svedčí o tom, že normotvorca mal v úmysle zachovať túto mieru voľnej úvahy a zároveň ju umiestniť do štruktúrovanejšieho rámca. Keď je pritom štátny príslušník tretej krajiny odsúdený na dlhodobý trest odňatia slobody a musí vykonať tento trest, členský štát z faktického a právneho hľadiska nemôže počas doby pozbavenia osobnej slobody uskutočniť jeho odsun. Pre takúto situáciu preto platí rovnaký prístup ako pre prípady uvedené v tomto článku 9 ods. 2.
32      Navyše môže byť užitočné pripomenúť, že Súdny dvor v bode 45 rozsudku
Achughbabian spresnil, že cieľ
vykonať odsun „v čo najskoršom termíne“ by bol zmarený, „ak by dotknutý členský štát po určení, že ide o neoprávnený pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny, viedol ešte pred vykonaním alebo samotným prijatím rozhodnutia o návrate trestné stíhanie, ktoré by malo za následok trest odňatia slobody. Takéto opatrenie by viedlo k odkladu odsunu…, pričom sa ale nenachádza medzi dôvodmi odkladu odsunu uvedenými v článku 9 smernice 2008/115“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Túto úvahu však treba chápať z hľadiska bodu 44 tohto rozsudku, v ktorom Súdny dvor odpovedal na tvrdenie, že „články 8, 15 a 16 smernice 2008/115… nebránia skutočnosti, že členský štát môže uložiť trest odňatia slobody štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na jeho území, pred odsunutím tejto osoby v súlade s ustanoveniami uvedenými v smernici“. Z tohto kontextu jasne vyplýva, že Súdny dvor mal na mysli trestné konania týkajúce sa nelegálneho pobytu, a nie odsúdenia za iné, samostatné trestné činy.
33      Pozri analogicky rozsudok z 19. decembra 2024, Kaduna (C-244/24 a C‑290/24, EU:C:2024:1038, najmä bod 143).
34      Tiež poznamenávam, že po vydaní rozsudku
TQ (bod 81) Súdny dvor vyžaduje aktualizované posúdenie rizík vyhostenia alebo vrátenia a účinkov odsunu na rodinný život.
35      Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky El Dridi (body 31 a 55),
Achughbabian (bod 43),
Sagor (bod 32) a Affum (body 61, 82 a 86), v ktorých sa v podstate pripomína, že cieľom smernice 2008/115 je vytvorenie účinnej politiky
návratu založenej na „spoločných normách a postupoch“.
36      Pozri najmä článok 3 dodatkového protokolu k Dohovoru o odovzdávaní odsúdených osôb.
37      Rozsudok z 19. júna 2018 (C-181/16, ďalej len „rozsudok Gnandi“, EU:C:2018:465).
38      K uvádzanej analógii s rozsudkom
Gnandi však treba pristupovať opatrne. V prvom rade prekážka odsunu nemá rovnakú povahu. V rozsudku Gnandi vyplývala z práva Únie: opravný prostriedok proti zamietnutiu žiadosti o medzinárodnú ochranu s odkladným účinkom a z neho vyplývajúce právo zostať na území členského štátu. Nemožnosť odsunu teda priamo vyplývala z potreby zaručiť účinný prostriedok nápravy a dodržanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia. V prejednávaných veciach je prekážka výlučne trestnoprávna a vnútroštátna. Ide totiž o výkon dlhodobého trestu alebo doživotného trestu odňatia slobody v bezpečnom členskom štáte, ktorý nesúvisí s právom na pobyt priznaným právom Únie. V druhom rade časový rámec sa radikálne líši. Pozastavenie sa v rozsudku
Gnandi obmedzuje na trvanie konania o opravnom prostriedku, zatiaľ čo v tomto prípade môže prekážka trvať desať, pätnásť alebo dvadsať rokov či dokonca doživotne. Schému použitú v rozsudku
Gnandi (konštatovaný nelegálny pobyt a prijaté rozhodnutie o návrate, ktorého výkon je však pozastavený v rámci konkrétneho právneho rámca) preto možno uviesť len analogicky a nie ako priamo použiteľný príklad.
39      Považujem za dôležité zdôrazniť, že takýto prípad je stále do značnej miery teoretický, keďže situácia tohto typu by s veľkou pravdepodobnosťou bola v rozpore s článkom 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), ako ho vykladá Európsky súd pre ľudské práva.
Konkrétne podľa tohto súdu EDĽP v zásade nezakazuje uloženie doživotného trestu. Aby však bol takýto trest zlučiteľný s článkom 3 EDĽP, musí byť právne a fakticky možné znížiť ho, teda musí ponúkať možnosť prepustenia aj možnosť preskúmania [pozri ESĽP, 9. júla 2013, Vinter a i.
v. Spojené kráľovstvo (veľká komora) (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909, § 110 a 122)]. Pozri v súvislosti s rovnakou témou tiež ESĽP, 26. apríla 2016, Murray v. Holandsko
(veľká komora), (CE:ECHR:2016:0426JUD001051110, § 101 až 104); ESĽP, 17. januára 2017, Hutchinson v. Spojené kráľovstvo (veľká komora) (CE:ECHR:2017:0117JUD005759208, § 42), a ESĽP, 13. júna 2019, Marcello Viola v. Taliansko (č. 2) (CE:ECHR:2019:0613JUD007763316, § 136): „ľudská dôstojnosť, ktorá tvorí samotnú podstatu systému zavedeného Dohovorom, bráni tomu, aby bola osoba nútene zbavená svojej slobody bez toho, aby sa súčasne pracovalo na jej reintegrácii, a bez toho, aby sa jej poskytla možnosť jedného dňa túto slobodu znovu získať“ (pozri v súvislosti s touto otázkou všeobecne MAIERHÖFER, C.:
Artikel 3. Verbot der Folter. In: FROWEIN/PEUKERT, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK-Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024, 4. vyd., s. 130 a nasl.). Okrem toho treba poznamenať, že – ako bolo uvedené v bode 13 vyššie – v prípade X vo veci samej bude otázka udelenia milosti v každom prípade preskúmaná po 25 rokoch výkonu trestu.
40      Odkazom na neexistenciu „reálneho predpokladu na odsun“ poukazujem na pojem „odôvodnený predpoklad na odsun“, ktorý je uvedený v článku 15 ods. 4
smernice 2008/115, ako ho vyložil Súdny dvor v rozsudku z 30. novembra 2009, Kadzoev (C-357/09 PPU, EU:C:2009:741). Tento odkaz sa pritom týka odlišnej problematiky, a to problematiky zaistenia na účely návratu, a nie problematiky, o ktorú ide v sporoch vo veci samej.
41      Pripomínam, že pokiaľ ide o EDĽP, bola by spochybnená zlučiteľnosť doživotného trestu odňatia slobody, ktorý nemožno právne a fakticky znížiť, s článkom 3 tohto dohovoru
(pozri poznámku pod čiarou
39 týchto návrhov).
42      Pozri rozsudok
El Dridi (bod 41), a rozsudok z 11. júna 2015, Zh. a O. (C-554/13, EU:C:2015:377, bod 49).
43      Ako vyplýva najmä z rozsudku
M (bod 43).
44      Pozri rozsudok M (body 44 a 45). Pripomínam, že v tejto veci nemožnosť prijať rozhodnutie o návrate vyplývala najmä z uplatnenia zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia.
45      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. októbra 2022, Centre public d’action sociale de Liège (Zrušenie alebo pozastavenie výkonu rozhodnutia o návrate) (C-825/21, EU:C:2022:810, bod 43). Súdny dvor v tejto súvislosti uviedol, že normotvorca Únie priznal členským štátom
„širok[ú]“ mieru voľnej úvahy
(bod 44).
46      Súdny dvor tak v rozsudku z 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná konopa) (C-69/21, EU:C:2022:913, bod 86), konštatoval, že smernica 2008/115 „sa obmedzuje na to, že umožňuje členským štátom, aby z charitatívnych alebo humanitárnych dôvodov priznali právo na pobyt štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, a to na základe ich vnútroštátneho práva, a nie práva Únie“.