62021TJ0310
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (deviata komora zasadajúca v päťčlennom zložení)
z 25. marca 2026 (
*1
)
„Mimozmluvná zodpovednosť – Hospodárska súťaž – Kartely – Trh nákladnej leteckej dopravy – Zníženie pokuty Všeobecným súdom – Odmietnutie Komisie zaplatiť úroky z omeškania – Premlčacia lehota – Začiatok plynutia – Prerušenie – Prípustnosť – Pojem ‚úroky‘ – Uplatniteľná sadzba“
Vo veci T‑310/21,
Air Canada, so sídlom v Saint‑Laurent, Québec (Kanada), v zastúpení: T. Soames, I.‑Z. Prodromou‑Stamoudi, advokáti, a T. Johnston, advokát,
žalobkyňa,
proti
Európskej komisii, v zastúpení: P. Rossi, M. Domecq, T. Isacu de Groot a L. Wildpanner, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora zasadajúca v päťčlennom zložení),
na poradách v zložení: predseda komory S. Papasavvas, sudcovia L. Truchot, H. Kanninen (spravodajca), M. Sampol Pucurull a T. Perišin,
tajomník: M. Zwozdziak‑Carbonne, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania, najmä na:
–
uznesenie z 5. júla 2022, ktorým sa konanie o námietke neprípustnosti vznesené Komisiou spája s konaním vo veci samej,
–
rozhodnutie z 10. augusta 2023 prijaté na základe článku 69 písm. d) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu a po vypočutí účastníkov konania o prerušení konania až do vydania konečného rozhodnutia vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488),
–
pripomienky účastníkov konania podané do kancelárie Všeobecného súdu 25. a 29. júla 2024 k dôsledkom, ktoré treba vyvodiť z rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), pre prejednávanú vec,
po pojednávaní z 5. júna 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Spoločnosť Air Canada, žalobkyňa, sa svojou žalobou na základe článku 268 a článku 340 druhého odseku ZFEÚ v prvom rade domáha náhrady škody, ktorá jej údajne vznikla z dôvodu, že Európska komisia jej odmietla zaplatiť úroky dlžné podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ pri vykonaní rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994), alebo subsidiárne na základe článku 263 ZFEÚ zrušenia rozhodnutia Komisie z 25. marca 2021 o odmietnutí zaplatiť úroky v zákonom stanovenej výške.
I. Okolnosti predchádzajúce sporu
2
Air Canada je leteckou dopravnou spoločnosťou, ktorá pôsobí na trhu nákladnej leteckej dopravy.
3
Komisia prijala 9. novembra 2010 rozhodnutie K(2010) 7694 v konečnom znení týkajúce sa konania podľa článku 101 ZFEÚ, článku 53 Dohody o EHP a článku 8 Dohody medzi Európskym spoločenstvom a Švajčiarskou konfederáciou o leteckej doprave (Vec COMP/39258 – Nákladná letecká doprava) (ďalej len „rozhodnutie z 9. novembra 2010“).
4
Rozhodnutie z 9. novembra 2010 malo 21 adresátov vrátane žalobkyne. Toto rozhodnutie opisovalo vo svojom odôvodnení jediné a pokračujúce porušenie článku 101 ZFEÚ, článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore a článku 8 Dohody medzi Európskym spoločenstvom a Švajčiarskou konfederáciou o leteckej doprave. Podľa tohto odôvodnenia adresáti uvedeného rozhodnutia koordinovali svoje správanie v oblasti stanovenia cien za poskytovanie služieb nákladnej dopravy v EHP a vo Švajčiarsku.
5
Články 1 až 4 rozhodnutia z 9. novembra 2010 pripisujú adresátom uvedeného rozhodnutia správanie, ktoré charakterizuje toto jediné a pokračujúce porušenie.
6
Článok 5 rozhodnutia z 9. novembra 2010 sa týka pokút. Uvedený článok v rozsahu, v akom sa týka tohto sporu, stanovuje:
„Za porušenia uvedené v článkoch 1 až 4 [rozhodnutia z 9. novembra 2010] sa ukladajú tieto pokuty:
a)
Air Canada: 21037500 [eur];
…
Uložené pokuty musia byť zaplatené v eurách v lehote troch mesiacov od doručenia tohto rozhodnutia…
Po uplynutí tejto lehoty sa automaticky stávajú splatnými úroky vo výške úrokovej sadzby uplatňovanej Európskou centrálnou bankou na jej hlavné refinančné operácie k prvému dňu mesiaca, v ktorom bolo [rozhodnutie z 9. novembra 2010] prijaté, zvýšenej o 3,5 percentuálneho bodu.
Ak podnik uvedený v článku 1 [rozhodnutia z 9. novembra 2010] podá žalobu, tento podnik musí uhradiť sumu pokuty najneskôr ku dňu splatnosti buď zriadením prijateľnej bankovej záruky, alebo vykonaním predbežnej platby pokuty v súlade s článkom 85a ods. 1 nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002.“ [neoficiálny preklad]
7
Dňa 6. januára 2011 podala žalobkyňa žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu z 9. novembra 2010.
8
Dňa 10. februára 2011 žalobkyňa predbežne zaplatila celú sumu pokuty, ktorá jej bola uložená článkom 5 rozhodnutia z 9. novembra 2010.
9
Rozsudkom zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994), Všeobecný súd zrušil rozhodnutie z 9. novembra 2010 v rozsahu, v akom sa týkalo žalobkyne.
10
Dňa 5. februára 2016 Komisia informovala žalobkyňu o svojom rozhodnutí vrátiť jej sumu zodpovedajúcu pokute, ktorú predbežne zaplatila (21037500 eur), zvýšenú o garantovaný výnos (468540,80 eura) (ďalej len „rozhodnutie z 5. februára 2016“). Spresnila, že táto suma vo výške 21506040,80 eura bude „predmetom prevodu v tento deň“.
11
Žalobkyňa prijala uvedenú sumu 8. februára 2016.
12
Dňa 4. februára 2021 žalobkyňa zaslala Komisii list, v ktorom žiadala o zaplatenie týchto súm:
–
rozdiel medzi sumou, ktorú jej bola dlžná z titulu úrokov z „omeškania“ so sadzbou 4,5 % [úroková sadzba uplatňovaná Európskou centrálnou bankou (ECB) na refinančné operácie, zvýšená o 3,5 percentuálneho bodu], vypočítanou za obdobie od 10. februára 2011 do 8. februára 2016, a garantovaným výnosom zaplateným 8. februára 2016, teda 468540,80 eura,
–
zložené úroky vypočítané zo sumy, ktorú je jej ešte dlžná z titulu úrokov z omeškania, za obdobie odo dňa, kedy Komisia pristúpila k vráteniu, teda od 8. februára 2016, do dátumu skutočného zaplatenia sumy uvedenej v predchádzajúcej zarážke, s úrokovou sadzbou ECB na jej refinančné operácie k 1. novembru 2010, teda 1% zvýšenou o 3,5 percentuálneho bodu.
13
Dňa 25. marca 2021 Komisia oznámila žalobkyni svoje rozhodnutie nevyhovieť jej žiadosti opísanej v bode 12 vyššie (ďalej len „list z 25. marca 2021“), z dôvodu, že táto žiadosť bola premlčaná podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
II. Návrhy účastníkov konania
14
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia,
–
uložil Európskej únii, zastúpenej Komisiou, povinnosť nahradiť škodu, ktorá vznikla z dôvodu nezaplatenia úrokov z omeškania a zložených úrokov dlžných podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ pri vykonaní rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994), a teda zaplatiť tieto sumy podľa článku 340 druhého odseku ZFEÚ, článku 268 ZFEÚ a článku 266 prvého odseku ZFEÚ:
–
sumu rovnajúcu sa dlžným úrokom z omeškania, teda úrokom zo sumy 21037500 eur s úrokovou sadzbou ECB na jej refinančné operácie k 1. novembru 2010, teda 1 % zvýšenou o 3,5 percentuálneho bodu za obdobie od 10. februára 2011 do 8. februára 2016, zníženú o garantovaný výnos, ktorý už bol zaplatený vo výške 468540,80 eura, teda sumu 4264896,70 eura, alebo, ak to nie je možné, s úrokovou sadzbou, ktorú Všeobecný súd uzná za primeranú,
–
sumu rovnajúcu sa dlžným úrokom zo sumy 4264896,70 eura za obdobie od 9. februára 2016 do 4. februára 2021, teda dátumu žiadosti o zaplatenie úrokov, s úrokovou sadzbou ECB na jej refinančné operácie k 1. novembru 2010, teda 1 % zvýšenou o 3,5 percentuálneho bodu, teda sumu 958550,14 eura, alebo, ak to nie je možné, s úrokovou sadzbou a za obdobie, ktoré Všeobecný súd uzná za primerané,
–
sumu rovnajúcu sa dlžným zloženým úrokom zo sumy zodpovedajúcej nezaplateným úrokom zo sumy dlžnej ku dňu žiadosti o zaplatenie úrokov (5223446,84 eura) alebo akejkoľvek inej sumy, ktorú Všeobecný súd uzná za primeranú za obdobie od 5. februára 2021 do dňa, ku ktorému Komisia vráti dlžné sumy úrokov s úrokovou sadzbou ECB na jej refinančné operácie k 1. novembru 2010, teda 1 % zvýšenou o 3,5 percentuálnych bodov, alebo, ak to nie je možné, s úrokovou sadzbou a za obdobie, ktoré Všeobecný súd uzná za primerané,
–
subsidiárne zrušil list z 25. marca 2021,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
15
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako neprípustnú,
–
subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
III. Právny stav
16
Keďže žalobkyňa predložila svoje návrhy na náhradu škody ako hlavné, treba ich preskúmať ako prvé.
A. O návrhoch na náhradu škody
1.
O dôvodoch neprípustnosti vznesených Komisiou
17
Komisia vo svojich pripomienkach k dôsledkom, ktoré treba vyvodiť pre prejednávanú vec z rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), uviedla, že trvá na dvoch dôvodoch neprípustnosti vznesených v rámci námietky neprípustnosti, z ktorých prvý je založený na premlčaní žaloby o náhradu škody podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a druhý na nevhodnosti žaloby o náhradu škody na spochybnenie vykonania rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994).
18
Najskôr je potrebné preskúmať druhý dôvod neprípustnosti.
a)
O druhom dôvode neprípustnosti založenom na nevhodnosti žaloby o náhradu škody na spochybnenie vykonania rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11)
19
Komisia v podstate tvrdí, že žalobkyňa použila nevhodný prostriedok nápravy na spochybnenie vykonania rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994). Mala podať žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu, ktorým Komisia stanovila sumu, ktorá jej mala byť vrátená, teda istinu pokuty zaplatenej bez právneho dôvodu, zvýšenú o vytvorený výnos, namiesto podania žaloby o náhradu škody.
20
Komisia dodáva, že žaloba na náhradu škody predstavuje obchádzanie lehoty stanovenej v článku 263 ZFEÚ na napadnutie rozhodnutia o vrátení. Uvedené rozhodnutie je totiž z februára 2016, zatiaľ čo táto žaloba o náhradu škody bola podaná až v júni 2021.
21
Žalobkyňa spochybňuje tvrdenia Komisie.
22
Treba pripomenúť, že ak žalobca žiada, ako je to v prejednávanej veci, zaplatenie úrokov dlžných podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ v nadväznosti na zrušujúci rozsudok, škoda, ku ktorej malo dôjsť, vyplýva z toho, že Komisia neoprávnene opomenula prijať opatrenie, ktoré je súčasťou vykonania zrušujúceho rozsudku, porušiac pritom povinnosti, ktoré jej vyplývajú z tohto ustanovenia [uznesenie zo 4. mája 2005, Holcim (Francúzsko)/Komisia, T‑86/03, EU:T:2005:157, bod 51].
23
Z článku 266 prvého odseku ZFEÚ totiž vyplýva, že inštitúcia, ktorej akt bol vyhlásený za neplatný, je povinná urobiť opatrenia, aby vyhovela rozsudku, ktorý vyhlásil tento akt za neplatný s účinkom ex tunc. To zahŕňa najmä vrátenie súm neoprávnene vybratých na základe uvedeného aktu, ako aj zaplatenie úrokov (pozri rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 51 a citovanú judikatúru).
24
Článok 266 ZFEÚ nezriaďuje osobitný právny prostriedok na zabezpečenie výkonu rozsudkov súdov Únie. Ak sa osoba podliehajúca súdnej právomoci domnieva, že akt prijatý ako náhrada za zrušený akt nie je v súlade s dôvodmi a výrokom rozsudku, môže podať novú žalobu o neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ. Žaloba na nečinnosť, upravená v článku 265 ZFEÚ, predstavuje naopak vhodnú cestu na konštatovanie protiprávneho opomenutia inštitúcie prijať opatrenia na vykonanie rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2014, Éditions Odile Jacob/Komisia, T‑471/11, EU:T:2014:739, bod 71 a citovanú judikatúru). Žaloba o náhradu škody podľa článku 268 a článku 340 druhého odseku ZFEÚ zase smeruje k priznaniu náhrady škôd spôsobených protiprávnosťou, ku ktorej došlo pri vykonaní rozhodnutia súdu Únie.
25
Okrem toho treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry žaloba o náhradu škody bola vytvorená ako samostatný opravný prostriedok, ktorý má v rámci systému opravných prostriedkov svoju osobitnú funkciu a je podriadený vykonávacím podmienkam, ktoré sú definované vzhľadom na jeho osobitný cieľ (pozri v tomto zmysle uznesenie z 21. júna 1993, Van Parijs a i./Rada a Komisia, C‑257/93, EU:C:1993:249, bod 14 a citovanú judikatúru; rozsudok z 23. marca 2004, Médiateur/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, bod 59, a uznesenie z 3. februára 2025, Kerkosand/Komisia, T‑216/24, neuverejnený, EU:T:2025:142, bod 32 a citovanú judikatúru).
26
Hoci účastník konania môže postupovať tak, že podá žalobu o náhradu škody, pričom žiadne ustanovenie ho nenúti domáhať sa zrušenia protiprávneho aktu, ktorý mu spôsobuje ujmu, napriek tomu nemôže týmto spôsobom obchádzať neprípustnosť návrhu, ktorý sa týka rovnakej protiprávnosti a smeruje k rovnakému peňažnému výsledku (pozri rozsudok z 5. septembra 2019, Európska únia/Guardian Europe a Guardian Europe/Európska únia, C‑447/17 P a C‑479/17 P, EU:C:2019:672, bod 50 a citovanú judikatúru).
27
Žaloba o náhradu škody sa tak musí vyhlásiť za neprípustnú, ak v skutočnosti smeruje k zrušeniu individuálneho rozhodnutia, ktoré sa stalo záväzným, a ak by v prípade, že by jej bolo vyhovené, mala za následok zrušenie právnych účinkov tohto rozhodnutia. Tak je to v prípade, ak sa žalobca prostredníctvom žaloby o náhradu škody usiluje dosiahnuť ten istý výsledok, ktorý mu mal zabezpečiť úspech žaloby o neplatnosť, ktorú opomenul podať včas (pozri rozsudok z 5. septembra 2019, Európska únia/Guardian Europe a Guardian Europe/Európska únia, C‑447/17 P a C‑479/17 P, EU:C:2019:672, bod 51 a citovanú judikatúru).
28
Je preto potrebné určiť, či by uznanie prípustnosti žaloby na náhradu škody v prejednávanej veci, ako tvrdí Komisia, viedlo k obchádzaniu opomenutia žalobkyne napadnúť rozhodnutie z 5. februára 2016 žalobou o neplatnosť podanou v lehote na podanie žaloby stanovenej v článku 263 ZFEÚ, čo zakazuje judikatúra uvedená v bodoch 24 až 27 vyššie.
29
V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že samotné mlčanie inštitúcie nemožno v zásade prirovnať k implicitnému zamietnutiu okrem prípadov, keď je takýto následok výslovne vyjadrený v ustanovení práva Únie. Súdny dvor z uvedeného vyvodil, že akt, ktorým Komisia vráti podniku iba istinu pokuty zaplatenej bez právneho dôvodu bez zaujatia výslovného stanoviska k žiadosti o zaplatenie úrokov, nepredstavuje implicitné rozhodnutie o zamietnutí zaplatiť tieto úroky, ktoré možno napadnúť žalobou o neplatnosť, pričom Súdny dvor nevylučuje, že za určitých osobitných okolností sa táto zásada neuplatní, keďže mlčanie alebo nečinnosť inštitúcie možno výnimočne považovať za implicitné rozhodnutie o zamietnutí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. decembra 2004, Komisia/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, bod 45).
30
Na jednej strane žiadne ustanovenie práva Únie nestanovuje, že mlčanie Komisie zakladá implicitné rozhodnutie o zamietnutí pri vykonávaní rozsudku podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ. Na druhej strane sa nezdá, že by mlčanie Komisie bolo možné považovať za implicitné rozhodnutie o zamietnutí za okolností, o aké ide v prejednávanej veci. V rozhodnutí z 5. februára 2016 adresovanom žalobkyni sa totiž Komisia obmedzila len na uvedenie sumy, ktorú zamýšľala zaplatiť. Je pravda, že uviedla, že vráti nielen predbežne zaplatenú pokutu, ale tiež že táto suma bude zvýšená o garantovaný výnos. Z uvedeného rozhodnutia z 5. februára 2016, ako aj z e‑mailovej komunikácie medzi žalobkyňou a Komisiou v období od 23. decembra 2015 do 17. februára 2016 týkajúcej sa vrátenia vyplýva, že Komisia sa nikdy výslovne nevyjadrila k zaplateniu úrokov, o ktoré žiadala žalobkyňa v prejednávanej veci. V rámci tohto konania neuviedla žiadnu osobitnú okolnosť, ktorá by odôvodňovala, aby sa toto rozhodnutie výnimočne považovalo za implicitné rozhodnutie o zamietnutí zaplatiť úroky, a z obsahu spisu navyše žiadna takáto okolnosť nevyplýva.
31
Za týchto podmienok práve akt, ktorý výslovne odmieta žiadosť o zaplatenie úrokov, rovnako ako list z 25. marca 2021 v prejednávanej veci, predstavuje akt, ktorý môže byť predmetom žaloby o neplatnosť [pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. decembra 2004, Komisia/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, bod 47, a uznesenie zo 4. mája 2005, Holcim (Francúzsko)/Komisia, T‑86/03, EU:T:2005:157, bod 43].
32
V dôsledku uvedeného treba konštatovať, že rozhodnutie z 5. februára 2016 sa nezaoberalo zaplatením úrokov, a preto ho nemožno považovať za rozhodnutie o zamietnutí ich zaplatenia, ktoré je možné napadnúť žalobou o neplatnosť. Komisia teda mylne tvrdí, že podanie žaloby o náhradu škody predstavuje obchádzanie opomenutia žalobkyne podať žalobu o neplatnosť proti uvedenému rozhodnutiu.
33
Druhý dôvod neprípustnosti preto treba zamietnuť.
b)
O prvom dôvode neprípustnosti založenom na premlčaní žaloby o náhradu škody
34
Komisia tvrdí, že žaloba o náhradu škody je premlčaná v zmysle článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
35
Domnieva sa, že za predpokladu, že premlčacia lehota začala plynúť najneskôr 8. februára 2016, teda dňom vrátenia, päťročná premlčacia lehota stanovená v článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie uplynula najneskôr 8. februára 2021. Okrem toho aj za predpokladu, že premlčacia lehota ešte neuplynula a list z 25. marca 2021 mal za následok prerušenie tejto lehoty, predĺžil by túto lehotu len do 25. mája 2021 v súlade s článkom 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie. Toto posledné uvedené ustanovenie totiž odkazuje len na lehotu dvoch mesiacov uvedenú v článku 263 ZFEÚ a nie aj na desaťdňovú lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť stanovenú v článku 60 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu. Uvedený článok 60 sa totiž uplatňuje len na procesné lehoty. Článok 46 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie však stanovuje premlčaciu lehotu a nie procesnú lehotu. Na podporu svojej argumentácie sa Komisia odvoláva na rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Commission (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, body 52, 54 a 56).
36
Žalobkyňa spochybňuje tvrdenia Komisie a domnieva sa, že lehota dvoch mesiacov uvedená v článku 263 ZFEÚ, na ktorú odkazuje článok 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie na podanie žaloby proti odpovedi na predchádzajúcu žiadosť, musí byť predĺžená o desaťdňovú lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť stanovenú v článku 60 rokovacieho poriadku. Jej žaloba o náhradu škody tak bola podaná v stanovených lehotách.
1) O začiatku plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby o náhradu škody
37
Článok 46 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorý je uplatniteľný na konanie pred Všeobecným súdom v súlade s článkom 53 prvým odsekom tohto Štatútu, znie takto:
„Nároky vyplývajúce z mimozmluvnej zodpovednosti Únie sa premlčujú po uplynutí piatich rokov od udalosti, ktorá ich vyvolala. Táto lehota sa prerušuje podaním návrhu na začatie konania na Súdny dvor, alebo ak si pred týmto konaním poškodená strana uplatnila svoj nárok pred príslušným orgánom Únie. V posledne menovanom prípade sa návrh musí podať v lehote dvoch mesiacov podľa článku 263 [ZFEÚ]; v prípade potreby sa uplatnia ustanovenia článku 265 druhého pododseku [ZFEÚ].“
38
Podľa ustálenej judikatúry premlčacia lehota začína plynúť vtedy, keď sú splnené všetky podmienky, ktorým je podriadená povinnosť náhrady škody, a najmä keď je konkretizovaná škoda, ktorá sa má nahradiť (pozri rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, bod 34 a citovanú judikatúru).
39
V situácii, o akú ide v prejednávanej veci, ktorej predmetom je náhrada škody, ktorá zodpovedá výške dlžných úrokov z istiny pokuty zaplatenej bez právneho dôvodu, údajnú škodu spôsobilo údajné opomenutie Komisie zaplatiť dotknutej osobe úroky podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ. Z toho vyplýva, že práve toto opomenutie predstavuje „udalosť“ v zmysle článku 46 prvého odseku prvej vety Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, od ktorej začína plynúť päťročná premlčacia lehota [pozri v tomto zmysle uznesenia z 27. októbra 2023, British Airways/Komisia, C‑138/23 P, neuverejnené, EU:C:2023:821, bod 57, a zo 4. mája 2005, Holcim (Francúzsko)/Komisia, T‑86/03, EU:T:2005:157, body 40 a 51].
40
V prejednávanej veci sa údajné opomenutie Komisie prijať opatrenia, ktoré si vyžaduje vykonanie rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994), prejavilo 8. februára 2016 skutočným vrátením istiny pokuty zaplatenej bez právneho dôvodu, ktorá bola zvýšená o garantovaný výnos, avšak bez úhrady úrokov uvedených v bode 23 vyššie.
41
Treba teda konštatovať, že premlčacia lehota začala plynúť 8. februára 2016, na čom sa účastníci konania navyše zhodujú.
2) O uplynutí premlčacej lehoty na podanie žaloby o náhradu škody
42
Podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa plynutie premlčacej lehoty v prípade mimozmluvnej zodpovednosti prerušuje buď podaním návrhu na začatie konania na Súdny dvor Európskej únie, alebo, ak si pred týmto konaním poškodená strana uplatnila svoj nárok, pred príslušným orgánom Únie.
43
Pokiaľ ide o druhý prípad, v ktorom sa dotknutá osoba obráti na príslušnú inštitúciu Únie so žiadosťou o náhradu údajnej ujmy, sú možné dve alternatívy. Prvou je tá, v rámci ktorej dotknutá osoba podá žalobu na súd Únie bez toho, aby počkala, kým príslušná inštitúcia rozhodne o jej žiadosti, a pred uplynutím lehoty stanovenej v článku 265 druhom odseku ZFEÚ. Druhou je tá, v rámci ktorej príslušná inštitúcia zamietne predchádzajúcu žiadosť, alebo na ňu neodpovie v lehote stanovenej v článku 265 druhom odseku ZFEÚ, pričom v takom prípade prerušenie lehoty nastane len vtedy, ak po tejto žiadosti nasleduje žaloba podaná v lehotách stanovených v článkoch 263 a 265 ZFEÚ, podľa konkrétneho prípadu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júla 1967, Kampffmeyer a i./Komisia, 5/66, 7/66, 13/66 až 16/66 a 18/66 až 24/66, neuverejnený, EU:C:1967:31, s. 337, a uznesenie zo 4. augusta 1999, Fratelli Murri/Komisia, T‑106/98, EU:T:1999:163, bod 29). V prípade obidvoch alternatív sa premlčacia lehota považuje za prerušenú ku dňu doručenia predchádzajúcej žiadosti dotknutej inštitúcii (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 2007, Pelle a Konrad/Rada a Komisia, T‑8/95 a T‑9/95, EU:T:2007:298, bod 80 a citovanú judikatúru).
44
Článok 46 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa tak týka viacerých lehôt. Na jednej strane stanovuje päťročnú premlčaciu lehotu. Na druhej strane v prípade predchádzajúcej žiadosti podanej príslušnej inštitúcii odkazuje na lehotu stanovenú v článku 263 ZFEÚ, pričom spresňuje, že prípadne sa uplatnia ustanovenia článku 265 druhého odseku ZFEÚ.
45
Ako je uvedené v bode 41 vyššie, premlčacia lehota začala plynúť 8. februára 2016. Žalobkyňa podala svoju predchádzajúcu žiadosť 4. februára 2021, teda pred 8. februárom 2021, ktorý je dňom uplynutia premlčacej lehoty. Komisia túto žiadosť zamietla 25. marca 2021.
46
Žalobkyňa podala túto žalobu 2. júna 2021, teda dva mesiace a osem dní po tom, čo Komisia 25. marca 2021 zamietla jej predchádzajúcu žiadosť.
47
Medzi účastníkmi konania je sporná otázka uplatnenia desaťdňovej lehoty zohľadňujúcej vzdialenosť, ktorá je stanovená v článku 60 rokovacieho poriadku, na lehotu dvoch mesiacov uvedenú v článku 46 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie odkazujúcom na článok 263 ZFEÚ.
48
Článok 60 rokovacieho poriadku stanovuje, že k procesným lehotám sa pripočíta desaťdňová lehota zohľadňujúca vzdialenosť. Táto lehota bola zavedená s cieľom zohľadniť ťažkosti, ktorým čelia účastníci konania z dôvodu ich viac‑menej väčšej vzdialenosti od sídla Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, bod 48).
49
Predovšetkým je potrebné pripomenúť, že päťročná premlčacia lehota stanovená v článku 46 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie nie je procesnou lehotou. Svojou povahou je odlišná od takejto lehoty (rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, bod 49). Z toho vyplýva, že desaťdňová lehota zohľadňujúca vzdialenosť sa na uvedenú premlčaciu lehotu neuplatňuje (rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, bod 59).
50
Pokiaľ ide o lehotu dvoch mesiacov uvedenú v článku 46 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie odkazujúcom na článok 263 ZFEÚ, ide o inú lehotu, než je premlčacia lehota. Týka sa procesného úkonu, ktorý musí dotknutá osoba vykonať, aby jej žaloba o náhradu škody bola prípustná v nadväznosti na prerušenie premlčacej lehoty.
51
Z judikatúry vyplýva, že odkaz v článku 46 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie na lehotu dvoch mesiacov stanovenú v článku 263 ZFEÚ má v súvislosti s prerušením premlčacej lehoty za následok uplatnenie pravidiel výpočtu lehôt, ktoré sa používajú v rámci tohto posledného uvedeného článku (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. februára 2002, Schulte/Rada a Komisia, T‑261/94, EU:T:2002:27, bod 63 a citovanú judikatúru), čo zahŕňa aj lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť stanovenú v článku 60 rokovacieho poriadku (pozri v tomto zmysle uznesenie z 19. septembra 2001, Jestädt/Rada a Komisia, T‑332/99, EU:T:2001:218, bod 53).
52
Keďže lehota stanovená v článku 263 ZFEÚ je teda procesnou lehotou, z článku 60 rokovacieho poriadku vyplýva, že každé uplatnenie tejto lehoty sa musí predĺžiť o desaťdňovú lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť. Vzhľadom na to, že článok 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie výslovne odkazuje na lehotu stanovenú v článku 263 ZFEÚ, a keďže uvedený článok 46 neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by bránilo uplatneniu článku 60 rokovacieho poriadku, samotná neexistencia odkazu na uvedený článok 60 nemôže, na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, brániť uplatneniu tohto článku 60 v prejednávanej veci.
53
Na záver treba konštatovať, že premlčacia lehota bola prerušená predchádzajúcou žiadosťou žalobkyne 4. februára 2021, pred uplynutím päťročnej lehoty. Následne podala svoju žalobu v lehote dvoch mesiacov a desiatich dní od odpovede Komisie na jej žiadosť z 25. marca 2021. Návrh na náhradu škody podaný v rámci tejto žaloby teda nie je premlčaný.
54
Prvý dôvod neprípustnosti preto treba zamietnuť.
55
V dôsledku uvedeného treba zamietnuť námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou v celom rozsahu a preskúmať dôvodnosť návrhov na náhradu škody.
2.
O veci samej
56
Na jednej strane sa žalobkyňa v podstate domáha náhrady škody vyplývajúcej z neúplného vykonania rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994), Komisiou, z dôvodu, že 8. februára 2016 neboli uhradené všetky dlžné úroky v rámci vrátenia neoprávnene prijatej pokuty, a na druhej strane zaplatenia úrokov z omeškania vypočítaných zo sumy tejto náhrady za obdobie po uvedenom dátume až do vykonania tohto rozsudku.
57
Článok 340 druhý odsek ZFEÚ stanovuje, že v prípade mimozmluvnej zodpovednosti Únia, v súlade so zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov, napraví akékoľvek škody spôsobené vlastnými orgánmi alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií.
58
Podľa ustálenej judikatúry vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie je podmienený súčasným splnením niekoľkých podmienok, a to existenciou dostatočne závažného porušenia právnej normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom, existenciou škody a existenciou príčinnej súvislosti medzi porušením povinnosti autorom aktu a škodou, ktorú utrpeli poškodené osoby (pozri rozsudok z 10. septembra 2019, HTTS/Rada, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 32 a citovanú judikatúru).
a)
O návrhu na náhradu škody z dôvodu neúplného vykonania rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11)
1) O existencii dostatočne závažného porušenia právnej normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom
59
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia porušila článok 266 prvý odsek ZFEÚ tým, že jej odmietla vyplatiť úroky predstavujúce paušálnu náhradu za stratu úžitkov vyplývajúcich z predbežne zaplatenej sumy z dôvodu uloženej pokuty (ďalej len „paušálne úroky“). Z rozsudku z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), vyplýva, že takéto odmietnutie platby predstavuje dostatočne závažné porušenie uvedeného článku. Nárok na úplné vrátenie by bol uspokojený zaplatením takýchto úrokov vo výške refinančnej sadzby ECB zvýšenej o 3,5 percentuálneho boda, teda v prejednávanej veci 4,5 %. Táto sadzba vyplýva z článku 86 nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 357, 2002, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145). Navrhuje teda, aby bola Komisia zaviazaná zaplatiť rozdiel medzi úrokmi, ktoré prijala, a tými, ktoré mala získať ako paušálne úroky. Žalobkyňa vo svojich pripomienkach k rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), tvrdí, že tento rozsudok potvrdzuje jej stanovisko.
60
Komisia vo vyjadrení k žalobe a v duplike tvrdí, že neporušila článok 266 ZFEÚ a už vôbec sa nedopustila dostatočne závažného porušenia tohto ustanovenia. V tejto súvislosti pripomína, že žalobkyni vrátila predbežne zaplatenú pokutu, zvýšenú o vytvorené úroky v súlade s článkom 85a ods. 2 nariadenia č. 2342/2002, s cieľom vylúčiť akékoľvek bezdôvodné obohatenie.
61
Komisia vo svojich pripomienkach k rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), uznáva, že tento rozsudok rieši v prospech žalobkyne všeobecnú otázku jej nároku na paušálne úroky a že sadzbu týchto úrokov možno stanoviť okrem iného odkazom na článok 83 ods. 2 písm. b) delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) č. 1268/2012, z 29. októbra 2012 o pravidlách uplatňovania nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie (Ú. v. EÚ L 362, 2012, s. 1), na obdobie medzi predbežným zaplatením pokuty a rozhodnutím o vrátení.
62
Komisia však tvrdí, že hoci rozsudky z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), a z 12. februára 2019, Printeos/Komisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), poskytujú správny právny výklad, ich nedodržanie vo februári 2016 nepredstavuje dostatočne závažné porušenie právnej normy Únie. Objektívne požiadavky práva Únie neboli v čase prijatia rozhodnutia z 5. februára 2016 jasne definované, čo preukazuje existenciu ťažkostí pri uplatňovaní alebo výklade. Podľa nej rozsudok z 12. februára 2019, Printeos/Komisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), vytvoril úplne nový nárok na vrátenie. V rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), však táto otázka nebola položená, pretože rozsudok z 12. februára 2019, Printeos/Komisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), bol vydaný ešte predtým, ako Komisia 19. februára 2019 pristúpila k vráteniu sumy v prospech spoločnosti Deutsche Telekom.
63
V prejednávanej veci porušenie článku 266 ZFEÚ prestavuje dostatočne závažné porušenie vytýkané Komisii z dôvodu, že v plnom rozsahu nevykonala rozsudok zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994).
64
Pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa protiprávneho konania vytýkaného dotknutej inštitúcii alebo orgánu Únie, v bode 58 vyššie sa pripomína, že je potrebné preukázať dostatočne závažné porušenie právnej normy Únie, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom.
65
Článok 266 prvý odsek ZFEÚ predstavuje právnu normu, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom. Inštitúcii, ktorej akt bol vyhlásený za neplatný, totiž toto ustanovenie ukladá absolútnu a bezpodmienečnú povinnosť prijať v záujme žalobcu, ktorý mal vo veci úspech, opatrenia, ktoré zahŕňa vykonanie rozsudku, ktorý vyhlásil tento akt za neplatný s účinkom ex tunc, čomu zodpovedá právo žalobcu na splnenie tejto povinnosti v plnom rozsahu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. februára 2019, Printeos/Komisia, T‑201/17, EU:T:2019:81, bod 55). To zahŕňa najmä vrátenie súm neoprávnene vybratých na základe uvedeného aktu, ako aj zaplatenie úrokov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Post, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 57).
66
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že zaplatenie úrokov predstavuje opatrenie na vykonanie zrušujúceho rozsudku v zmysle článku 266 prvého odseku ZFEÚ v rozsahu, v akom má za cieľ paušálne odškodniť stratu úžitkov vyplývajúcich z pohľadávky a okrem toho po vyhlásení tohto zrušujúceho rozsudku prinútiť dlžníka, aby čo najskôr vykonal zrušujúci rozsudok (pozri rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 52 a citovanú judikatúru).
67
Z článku 266 prvého odseku ZFEÚ teda vyplýva, že v prípade zrušenia alebo zníženia s účinkom ex tunc pokuty uloženej rozhodnutím Komisie za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže zo strany súdu Únie, je táto inštitúcia povinná vrátiť celú predbežne zaplatenú sumu pokuty alebo jej časť spolu s úrokmi za obdobie odo dňa predbežného zaplatenia tejto pokuty do dňa jej vrátenia (rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 53).
68
V prejednávanej veci bola teda Komisia povinná nielen vrátiť predbežne zaplatenú pokutu, ale tiež zaplatiť úroky, čo Komisia nespochybňuje. Skutočne totiž zaplatila úroky, a to vytvorené úroky.
69
Keďže však úroky, ktoré sa majú zaplatiť, majú paušálnu povahu, Komisia je na základe článku 266 prvého odseku ZFEÚ povinná zaplatiť dotknutej osobe prípadný rozdiel medzi výškou vytvorených úrokov a paušálnymi úrokmi (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 64 a citovanú judikatúru).
70
Žalobkyňa tvrdí, že vytvorené úroky, ktoré jej boli zaplatené, sú nižšie ako paušálne úroky, ktoré jej prináležia.
71
Komisia však tvrdí, že sa nedopustila závažného protiprávneho konania tým, že žalobkyni uhradila len vytvorené úroky.
72
Komisia totiž uvádza, že v čase zaplatenia úrokov v prejednávanej veci v roku 2016 iba uplatňovala judikatúru platnú v danom čase. Povinnosť zaplatiť paušálne úroky vyplýva až z rozsudku z 12. februára 2019, Printeos/Komisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), vyhláseného 12. februára 2019.
73
Komisia tvrdí, že zákonnosť jej konania sa musí posudzovať podľa právnych a skutkových okolností existujúcich v čase jeho prijatia. V prípade významnej zmeny judikatúry, ku ktorej došlo po prijatí aktu, ktorý spôsobil škodu, tak tento akt nemôže predstavovať dostatočne závažné porušenie práva Únie spôsobilé založiť mimozmluvnú zodpovednosť v zmysle článkov 268 a 340 ZFEÚ. Jej konanie nemožno posudzovať s odkazom na neskorší vývoj práva vyplývajúci z rozsudkov z 12. februára 2019, Printeos/Komisia (T‑201/17, EU:T:2019:81); z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), a z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488).
74
Na jednej strane je v tejto súvislosti potrebné zdôrazniť, že dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom, je preukázané, ak zahŕňa zjavné a závažné prekročenie hraníc voľnej úvahy dotknutou inštitúciou (pozri rozsudok z 11. januára 2024, Dyson a i./Komisia, C‑122/22 P, EU:C:2024:11, bod 48 a citovanú judikatúru).
75
Na druhej strane, ak inštitúcia Únie disponuje iba výrazne obmedzenou, či dokonca žiadnou mierou voľnej úvahy, na preukázanie dostatočne závažného porušenia práva Únie, ktoré môže zakladať mimozmluvnú zodpovednosť Únie, môže postačovať samotné porušenie tohto práva (pozri rozsudok z 20. januára 2021, Komisia/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, bod 103 a citovanú judikatúru).
76
Okrem toho mimozmluvnú zodpovednosť Únie umožňuje založiť len zistenie takého pochybenia, ktorého by sa za podobných okolností nedopustil primerane prezieravý a starostlivý správny orgán (pozri rozsudok z 10. septembra 2019, HTTS/Rada, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 43 a citovanú judikatúru).
77
Je potrebné pripomenúť, že protiprávnosť aktu alebo správania, ktoré môže viesť ku vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie, je potrebné posudzovať na základe skutkových a právnych okolností existujúcich v čase prijatia uvedeného aktu alebo správania (rozsudok z 10. septembra 2019, HTTS/Rada, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 39).
78
Pojem „dostatočne závažné porušenie“ je totiž statickým pojmom ustáleným v čase prijatia dotknutého aktu alebo protiprávneho správania (rozsudok z 10. septembra 2019, HTTS/Rada, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 55). Stupeň porušenia právnej normy Únie, ktorého sa predmetná inštitúcia dopustila, vyžadovaný judikatúrou v rozsahu, v akom je neoddeliteľne spojený s týmto porušením, tak nemožno posudzovať v inom okamihu, než v ktorom bolo spáchané uvedené porušenie (rozsudok z 10. septembra 2019, HTTS/Rada, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 45).
79
Súdny dvor v rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, body 52 až 57), zdôraznil na základe ustálenej judikatúry (rozsudok z 12. februára 2015, Komisia/IPK International, C‑336/13 P, EU:C:2015:83, bod 30; pozri tiež rozsudok z 10. októbra 2001, Corus UK/Komisia, T‑171/99, EU:T:2001:249, body 53 a 54 a citovanú judikatúru), že zaplatenie úrokov predstavuje opatrenie vykonania zrušujúceho rozsudku v zmysle článku 266 prvého odseku ZFEÚ v rozsahu, v akom má za cieľ paušálne odškodniť stratu požitkov vyplývajúcich z pohľadávky a prinútiť dlžníka, aby čo najskôr vykonal zrušujúci rozsudok.
80
Podľa tej istej judikatúry priznanie úrokov zo sumy zaplatenej bez právneho dôvodu sa javí ako nevyhnutná súčasť povinnosti Komisie vrátiť vec do pôvodného stavu po vyhlásení rozsudku o zrušení alebo rozsudku vydaného v rámci výkonu neobmedzenej právomoci. Ich cieľom je uviesť dotknutú osobu do situácie, v akej by sa oprávnene nachádzala, ak by zrušený akt nebol prijatý, pričom sa zohľadní skutočnosť, že k takémuto obnoveniu pôvodnej situácie dochádza až po uplynutí dlhšieho časového obdobia, počas ktorého bola vystavená strate úžitkov vyplývajúcich zo sumy zaplatenej bez právneho dôvodu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. októbra 2001, Corus UK/Komisia, T‑171/99, EU:T:2001:249, bod 54).
81
Navyše podľa tej istej judikatúry sa úroky musia vypočítať na základe paušálnej sadzby vypočítanej s odkazom na zákonnú úrokovú sadzbu, bez kapitalizácie, za obdobie odo dňa predbežného zaplatenia uloženej pokuty do dňa, keď Komisia vráti sumu zaplatenú bez právneho dôvodu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. októbra 2001, Corus UK/Komisia, T‑171/99, EU:T:2001:249, body 60 a 61).
82
Z uvedeného vyplýva, že Komisia nemohla nevedieť o dôsledkoch, ktoré treba vyvodiť z uplatnenia článku 266 prvého odseku ZFEÚ v čase vrátenia pokuty žalobkyni, teda vo februári 2016. Vzhľadom na to, že z judikatúry, ktorá predchádzala vykonaniu rozsudku zo 16. decembra 2015_Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994), vyplýva, že zaplatenie úrokov má za cieľ paušálne odškodniť stratu úžitkov vyplývajúcich zo sumy zaplatenej bez právneho dôvodu, Komisia mala vedieť, že samotné zaplatenie vytvorených úrokov spolu s vrátením sumy, ktorá bola bez právneho dôvodu uhradená ako pokuta, nevyhnutne nepredstavuje úplné vykonanie uvedeného rozsudku.
83
Komisia však ďalej tvrdí, že jej prípadné pochybenie by sa v každom prípade malo považovať za ospravedlniteľné z dôvodu ťažkostí pri uplatňovaní alebo výklade jej povinnosti vyplývajúcej z vykonania rozsudku, ktorým sa zrušuje alebo mení predbežne zaplatená pokuta v súlade s článkom 266 prvým odsekom ZFEÚ. Toto tvrdenie však smeruje k popretiu dostatočne závažnej povahy protiprávnosti z tých istých dôvodov, aké sú uvedené v bodoch 60 až 62 vyššie.
84
Vzhľadom na odmietnutie vyplatiť paušálne úroky za stratu úžitkov vyplývajúcich zo sumy zaplatenej žalobkyňou bez právneho dôvodu ako pokuty len z toho dôvodu, že Komisia vrátila vytvorené úroky bez toho, aby sa uistila, že táto suma bola aspoň rovnaká ako suma dlžných paušálnych úrokov, je potrebné konštatovať, že došlo k dostatočne závažnému porušeniu článku 266 prvého odseku ZFEÚ, ktoré môže viesť ku vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie v zmysle článku 268 ZFEÚ v spojení s článkom 340 druhým odsekom ZFEÚ.
2) O škode
85
Podľa ustálenej judikatúry škoda, ktorej náhrada sa žiada v rámci žaloby o určenie mimozmluvnej zodpovednosti Únie, musí byť skutočná a určitá, čo má preukázať žalobca (pozri rozsudok z 9. novembra 2006, Agraz a i./Komisia, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, bod 27 a citovanú judikatúru). Žalobcovi prináleží predložiť presvedčivé dôkazy tak o existencii, ako aj o rozsahu škody, ktorú si uplatňuje (pozri rozsudok zo 16. septembra 1997, Blackspur DIY a i./Rada a Komisia, C‑362/95 P, EU:C:1997:401, bod 31 a citovanú judikatúru).
86
Vzhľadom na to, že dotknuté úroky majú paušálnu povahu, žalobca nie je povinný preukazovať existenciu škody nad rámec samotnej skutočnosti, že tieto úroky neboli vyplatené v celom rozsahu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 62, a z 10. októbra 2001, Corus UK/Komisia, T‑171/99, EU:T:2001:249, bod 56).
87
Keďže Komisia zaplatila žalobkyni okrem sumy neoprávnene prijatej z titulu pokuty aj vytvorené úroky, existencia škody a prípadne jej rozsah závisí od rozdielu medzi paušálnymi úrokmi, ktoré mala Komisia zaplatiť, a týmito vytvorenými úrokmi.
88
Žalobkyňa sa domnieva, že úroková sadzba sa musí stanoviť na základe sadzby stanovenej v článku 86 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2342/2002, teda refinančnej sadzby ECB zvýšenej o 3,5 percentuálneho bodu. Podľa názoru žalobkyne rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), potvrdzuje jej stanovisko k úrokovej sadzbe, ktorá sa má uplatniť.
89
Žalobkyňa sa domáha náhrady škody vo výške 4264896,70 eura, ktorá zodpovedá paušálnym úrokom vypočítaným z istiny pokuty zaplatenej bez právneho dôvodu (21037500 eur) vo výške 4,5 % za obdobie od 10. februára 2011 do 8. februára 2016, po odpočítaní sumy 468540,80 eura zodpovedajúcej vytvoreným úrokom, ktoré už Komisia uhradila.
90
Komisia vo svojich pripomienkach k rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), uvádza, že Súdny dvor konštatoval, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia pri „analogickom uplatnení“ úrokovej sadzby rovnajúcej sa refinančnej sadzbe ECB zvýšenej o 3,5 percentuálneho bodu.
91
Komisia však tvrdí, že existujú dôvody, ktoré nie sú uvedené v rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), na základe ktorých postačuje na náhradu straty úžitkov vyplývajúcich z predbežne zaplatených finančných prostriedkov nižšia sadzba, než je tá, ktorú požaduje žalobkyňa. Dodáva, že hoci úroková sadzba požadovaná žalobkyňou bola v bode 84 uvedeného rozsudku posúdená v tom zmysle, že „sa nezdá byť neprimeraná alebo neúmerná“, formulácia, ktorou je toto vyjadrené v dotknutom rozsudku, naznačuje, že nejde o jedinú úrokovú sadzbu, ktorá môže byť priznaná. Na pojednávaní Komisia tvrdila, že nariadenie č. 2342/2002 sa v prejednávanej veci uplatňuje.
92
Ako bolo uvedené v bode 87 vyššie, je potrebné stanoviť úrokovú sadzbu, ktorá sa má uplatniť, s cieľom určiť existenciu škody spôsobenej žalobkyni a vymedziť jej rozsah.
93
Na úvod treba uviesť, že v rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 90), Súdny dvor nepochybne v rámci úvah de lege ferenda pripomenul ciele paušálnych úrokov. Podľa Súdneho dvora sa sadzba uplatniteľná na tieto úroky nemôže obmedziť na kompenzáciu menového znehodnotenia, ku ktorému došlo počas obdobia, za ktoré musia byť úroky zaplatené, bez toho, aby pokrývala paušálne odškodnenie, na ktoré má podnik, ktorý zaplatil túto pokutu, právo z dôvodu, že mu boli počas určitého obdobia odňaté úžitky z prostriedkov zodpovedajúcich sume, ktorú Komisia neoprávnene získala.
94
Z judikatúry vyplýva, že na účely určenia výšky paušálnych úrokov z omeškania, ktoré musia byť zaplatené podniku, ktorý zaplatil pokutu uloženú Komisiou, v nadväznosti na zrušenie alebo zníženie tejto pokuty, musí inštitúcia uplatniť sadzbu stanovenú na tento účel rozpočtovými pravidlami Únie účinnými počas obdobia straty úžitkov vyplývajúcich z dotknutej sumy, a konkrétnejšie ustanoveniami týchto pravidiel týkajúcimi sa úrokovej sadzby pre pohľadávky, ktoré neboli uhradené v lehote splatnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 78 a citovanú judikatúru).
95
Je pravda, že v rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 83), Súdny dvor konštatoval, že ani článok 83 delegovaného nariadenia č. 1268/2012, ani žiadne iné ustanovenie tohto nariadenia nestanovuje sadzbu úrokov zodpovedajúcu paušálnej náhrade takej povahy, o akú ide v prejednávanej veci. Za týchto okolností Súdny dvor v bode 84 spomínaného rozsudku nepovažoval za pochybenie, že Všeobecný súd analogicky uplatnil úrokovú sadzbu stanovenú v článku 83 ods. 2 písm. b) uvedeného nariadenia, teda refinančnú sadzbu ECB zvýšenú o 3,5 percentuálneho bodu, hoci toto ustanovenie sa týka prípadu omeškania s platbou, teda prípadu, keď pohľadávka nie je uhradená v stanovenej lehote. V tejto súvislosti Súdny dvor ďalej konštatoval, že táto úroková sadzba sa nezdá neprimeraná alebo neúmerná vzhľadom na účel predmetných úrokov (rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 84).
96
Na účely rozhodnutia o úrokovej sadzbe uplatniteľnej v prejednávanej veci je potrebné predovšetkým pripomenúť, že žalobkyňa predbežne zaplatila pokutu 10. februára 2011, teda počas účinnosti nariadenia č. 2342/2002. Po uskutočnení tejto platby boli nariadenie č. 1605/2002 a nariadenie č. 2342/2002 nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a zrušení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (Ú. v. EÚ L 298, 2012, s. 1), a delegovaným nariadením č. 1268/2012. Tieto nariadenia nadobudli účinnosť 27. októbra 2012 a 1. januára 2013. Vydanie rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994), a vrátenie istiny pokuty a vytvorených úrokov žalobkyni 8. februára 2016 boli uskutočnené po nadobudnutí účinnosti tejto novej právnej úpravy.
97
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že odôvodnenie Všeobecného súdu v rozsudku z 19. januára 2022, Deutsche Telekom/Komisia (T‑610/19, EU:T:2022:15), možno uplatniť aj na prejednávanú vec. Článok 83 ods. 2 delegovaného nariadenia č. 1268/2012, ako aj článok 86 ods. 2 nariadenia č. 2342/2002 sa totiž týkajú úrokových sadzieb pre pohľadávky, ktoré neboli uhradené v stanovenej lehote. Bod a) týchto dvoch odsekov sa týka prípadu, kedy vznik pohľadávky zakladá verejná zákazka, zatiaľ čo bod b) týchto odsekov sa vzťahuje na všetky ostatné prípady a stanovuje úrokovú sadzbu podľa refinančnej sadzby ECB zvýšenej o 3,5 percentuálneho bodu.
98
Pri absencii osobitného ustanovenia v rozpočtových pravidlách, ktoré by stanovovalo úrokovú sadzbu zodpovedajúcu paušálnej náhrade za stratu úžitkov vyplývajúcich zo sumy vzťahujúcej sa na istinu pokuty neoprávnene získanej Komisiou za obdobie odo dňa jej predbežného zaplatenia do dátumu jej vrátenia inštitúciou, tak analogické uplatnenie článku 86 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2342/2002 a článku 83 ods. 2 písm. b) delegovaného nariadenia č. 1268/2012 umožňuje dodržať účel úrokov, o ktoré ide v prejednávanej veci.
99
Komisia však tvrdí, že existujú dôvody, na základe ktorých postačuje na náhradu straty úžitkov nižšia úroková sadzba než tá, ktorú požaduje žalobkyňa. Podľa nej by malo ísť o sadzbu, ktorá sa uplatňuje v prípade, keď dlžník zloží finančnú zábezpeku namiesto zaplatenia pokuty, teda sadzba stanovená v článku 86 ods. 5 nariadenia č. 2342/2002, ktorý je v podstate totožný s článkom 83 ods. 4 delegovaného nariadenia č. 1268/2012.
100
Treba však uviesť, že v bodoch 85 až 87 rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Súdny dvor takéto tvrdenie zamietol.
101
Komisia však tvrdí, že dôvody uvádzané Súdnym dvorom neodpovedajú na jej argument, podľa ktorého v prípade, ak by Všeobecný súd potvrdil pokutu zabezpečenú bankovou zárukou, čo by viedlo k záveru, že finančné prostriedky by mali byť poskytnuté Komisii k dispozícii od dátumu splatnosti platby na základe rozhodnutia o uložení pokuty, Komisia by bola pozbavená možnosti užívať túto sumu počas trvania sporu. Podľa Komisie by v takomto prípade mohla požadovať iba nižšiu úrokovú sadzbu stanovenú v článku 83 ods. 4 delegovaného nariadenia č. 1268/2012 alebo v článku 86 ods. 5 nariadenia č. 2342/2002.
102
Je potrebné pripomenúť, že článok 86 ods. 5 nariadenia č. 2342/2002 a článok 83 ods. 4 delegovaného nariadenia č. 1268/2012 sa uplatňujú na pokuty v prípade, ak dlžník zloží finančnú zábezpeku prijatú účtovníkom namiesto platby. Z tohto dôvodu treba konštatovať, že normotvorca stanovil pre tento prípad osobitnú úrokovú povinnosť (rozsudok z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, bod 85).
103
V tejto súvislosti treba ešte pripomenúť, že článok 5 rozhodnutia z 9. novembra 2010 stanovoval, že ak sankcionovaný podnik podá žalobu, môže uhradiť pokutu v stanovenej lehote poskytnutím bankovej záruky alebo predbežným zaplatením pokuty v súlade s článkom 85a ods. 1 nariadenia č. 2342/2002. Použitie finančnej záruky tak zostalo alternatívou k jednorazovej platbe.
104
Treba konštatovať, že v prípade využitia bankovej záruky sa Komisia nenachádza v situácii porovnateľnej so situáciou žalobcu, ktorý uskutočnil predbežnú platbu pokuty. Pri použití bankovej záruky je Komisia bezpochyby vystavená strate úžitkov vyplývajúcich zo sumy zodpovedajúcej uloženej pokute. Voľba bankovej záruky však nijako nespôsobuje zhoršenie majetkovej situácie Komisie, pretože ju iba pozbavuje okamžitého prospechu z dodatočných finančných prostriedkov. Navyše zriadenie a udržiavanie bankovej záruky spôsobuje dodatočné náklady, ktoré v celom rozsahu znáša osoba povinná zaplatiť pokutu.
105
Predbežné zaplatenie pokuty naopak predstavuje stratu finančných prostriedkov, ktoré žalobkyňa mala k dispozícii a mohla s nimi voľne nakladať. Z toho vyplýva okamžité zhoršenie majetkovej situácie zodpovedajúce výške uloženej pokuty. Okrem toho, hoci Komisia okamžite dostane sumu zodpovedajúcu uloženej pokute, nemôže s ňou voľne disponovať až do vyčerpania všetkých opravných prostriedkov, ako to vyplýva z článku 85a ods. 2 nariadenia č. 2342/2002 a článku 90 ods. 3 delegovaného nariadenia č. 1268/2012. Navyše takéto pozbavenie možnosti užívania finančných prostriedkov zodpovedajúcich uloženej pokute je dôsledkom uplatnenia práva žalobkyne na podanie žaloby s cieľom preskúmať zákonnosť rozhodnutia, ktorým sa ukladá pokuta.
106
Z uvedeného vyplýva, že v prípade zamietnutia žaloby proti rozhodnutiu, ktorým sa ukladá pokuta, úrok stanovený v článku 86 ods. 5 nariadenia č. 2342/2002 a v článku 83 ods. 4 delegovaného nariadenia č. 1268/2012, ktorý musí podnik zaplatiť Komisii, nie je porovnateľný s paušálnym úrokom, ktorý musí Komisia zaplatiť v nadväznosti na rozhodnutie súdu Únie konštatujúce protiprávnosť jej rozhodnutia.
107
Z uvedeného tiež vyplýva, že Komisia sa nachádza v odlišnej situácii podľa toho, či dlžník pokuty do vydania súdneho rozhodnutia využije finančnú zábezpeku, alebo vykoná predbežnú platbu pokuty. Táto rozdielna situácia, v ktorej sa Komisia nachádza v závislosti od voľby uskutočnenej dlžníkom pokuty, teda nemôže v prejednávanej veci odôvodniť uplatnenie úrokovej sadzby, na ktorú sa odvoláva Komisia.
108
Je preto potrebné zamietnuť tvrdenie Komisie založené na existencii primeranej úrokovej sadzby, ktorá je nižšia ako úroková sadzba uvedená v bode 101 vyššie.
109
V dôsledku toho treba stanoviť úrokovú sadzbu uplatniteľnú v prejednávanej veci prostredníctvom analogického uplatnenia sadzby stanovenej v článku 86 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2342/2002 a v článku 83 ods. 2 písm. b) delegovaného nariadenia č. 1268/2012, teda úrokovej sadzby uplatňovanej ECB na jej hlavné refinančné operácie v mesiaci február 2011, teda 1 % zvýšenej o 3,5 percentuálneho bodu, teda 4,5 %.
110
Z vyššie uvedeného vyplýva, že výška paušálnych úrokov pri uplatnení úrokovej sadzby 4,5 % zo sumy 21037500 eur za obdobie od 10. februára 2011 do 8. februára 2016 predstavuje 4733437,50 eura. Škoda, ktorú žalobkyňa utrpela, teda zodpovedá rozdielu medzi touto sumou a vytvorenými úrokmi (468540,80 eura), teda 4264896,70 eura.
3) O príčinnej súvislosti
111
Žalobkyňa tvrdí, že škoda, ktorá jej vznikla, priamo vyplýva z toho, že Komisia si nesplnila povinnosti podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ. Na jednej strane tvrdí, že mala právo vybrať si medzi zriadením bankovej záruky, o ktorej Komisia nepreukázala, že by bola menej nákladná, a predbežnou platbou pokuty. Na druhej strane tvrdí, že je oprávnená podať návrh na zaplatenie paušálnych úrokov v ktoromkoľvek okamihu, pokiaľ tento okamih predchádza uplynutiu premlčacej lehoty pre žalobu o náhradu škody.
112
Komisia tvrdí, že výška paušálnych úrokov musí byť zamietnutá alebo znížená z dôvodu, že žalobkyňa opomenula obmedziť svoje straty, čo je v rozpore so základnou zásadou v tomto zmysle. Žalobkyňa nepreukázala, že paušálne úroky, o ktoré žiada, sú nižšie ako strata, ktorú by utrpela, ak by zriadila bankovú záruku namiesto uskutočnenia predbežnej platby. Vzhľadom na to, že sa mohla rozhodnúť medzi dvoma riešeniami na splnenie povinnosti uhradiť pokutu, v okamihu uskutočnia predbežnej platby pokuty si mala zvoliť riešenie, ktoré by v čo najväčšej miere obmedzilo výšku jej škody v prípade zrušenia pokuty.
113
Treba pripomenúť, že podmienka týkajúca sa príčinnej súvislosti, ako je stanovená v článku 340 druhom odseku ZFEÚ, sa týka existencie dostatočne priamej príčinnej súvislosti medzi konaním inštitúcií Únie a škodou, pričom túto súvislosť musí preukázať žalobca tak, že vytýkané konanie musí byť rozhodujúcou príčinou ujmy (pozri rozsudok z 13. decembra 2018, Európska únia/Kendrion, C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, bod 52 a citovanú judikatúru).
114
Inak povedané, aj v prípade, že inštitúcie prípadne prispeli ku škode, ktorej náhrada sa požaduje, uvedené prispenie môže byť veľmi vzdialené z dôvodu zodpovednosti iných osôb, prípadne žalobcu (pozri rozsudok z 10. januára 2017, Gascogne Sack Deutschland a Gascogne/Európska únia, T‑577/14, EU:T:2017:1, body 117 a citovanú judikatúru).
115
V tejto súvislosti bolo tiež rozhodnuté, že pri skúmaní príčinnej súvislosti medzi konaním vytýkaným inštitúcii Únie a škodou uplatňovanou poškodenou osobou treba overiť, či táto osoba, vystavená riziku, že bude musieť sama znášať škodu, vyvinula ako uvedomelá osoba primerané úsilie na to, aby sa vyhla škode alebo obmedzila jej výšku. Príčinná súvislosť môže byť totiž prerušená nedbanlivým konaním poškodenej osoby, keď sa toto konanie ukáže byť rozhodujúcou príčinou ujmy (pozri uznesenie zo 4. júna 2012, Azienda Agricola Bracesco/Komisia, T‑440/09, neuverejnené, EU:T:2012:269, body 39 a 40 a citovanú judikatúru).
116
Ako vyplýva z bodov 65 až 84 vyššie, Komisia bola povinná na základe rozsudku zo 16. decembra 2015, Air Canada/Komisia (T‑9/11, neuverejnený, EU:T:2015:994), vrátiť žalobkyni predbežne zaplatenú pokutu spolu s paušálnymi úrokmi.
117
V prejednávanej veci Komisia zaplatila len výšku vytvorených úrokov, a tým porušila svoju povinnosť zaplatiť paušálne úroky podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ. Toto nesplnenie povinnosti má teda dostatočne priamu príčinnú súvislosť so škodou, ktorú utrpela žalobkyňa (pozri body 92 až 110 vyššie).
118
V tejto súvislosti Komisia nemôže žalobkyni vytýkať, že sa slobodne rozhodla predbežne zaplatiť pokutu namiesto zriadenia bankovej záruky. Skutočnosť, že si žalobkyňa zvolila možnosť predbežne zaplatiť pokutu, je totiž v súlade s rozhodnutím z 9. novembra 2010, a najmä s jeho článkom 5 ods. 4, a nemôže viesť k zániku príčinnej súvislosti medzi konštatovanou protiprávnosťou a spôsobenou škodou.
119
V dôsledku uvedeného existuje dostatočne priama príčinná súvislosť medzi dostatočne závažným porušením práva Únie a škodou, ktorú žalobkyňa utrpela.
b)
O úrokoch z omeškania
120
Na jednej strane si žalobkyňa uplatňuje z titulu úrokov z omeškania v rámci svojich návrhov na náhradu škody úroky z omeškania bez kapitalizácie zo sumy 4264896,70 eura, ktoré zodpovedajú paušálnym úrokom požadovaným za obdobie od 9. februára 2016 do 4. februára 2021 s rovnakou úrokovou sadzbou, ako je úroková sadzba uvedená v bode 88 vyššie, teda vo výške 958550,14 eura.
121
Na druhej strane žalobkyňa požaduje zaplatenie zložených úrokov v úrokovej sadzbe, ktorá je uvedená v bode 88 vyššie, zo sumy splatnej 4. februára 2021, teda sumy 5223446,84 eura (4264896,70 eura + 958550,14 eura), až do úplného zaplatenia Komisiou.
122
Pokiaľ ide o úroky uvedené v bode 120 vyššie, Komisia tvrdí, že žalobkyňa neprimerane oneskorila podanie svojej predchádzajúcej žiadosti podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, a teda istina jej pohľadávky vo výške 4264896,70 eura, ktorá predstavuje úroky požadované za obdobie od predbežného zaplatenia pokuty do rozhodnutia o vrátení, sa zvýšila o 958550 eur, čo predstavuje nárast o viac ako 20 %. Tento nárast nemožno pripísať žiadnemu pochybeniu Komisie, ktoré by mohlo byť zohľadnené na základe článku 340 ZFEÚ, ale je v celom rozsahu spôsobené nečinnosťou žalobkyne. Podľa nej žalobkyňa nevyvinula primerané úsilie, aby obmedzila výšku svojej škody, z dôvodu oneskoreného podania svojej predchádzajúcej žiadosti podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie. Premlčacia lehota stanovená v tomto článku totiž nemôže odôvodniť jej zavinenú nečinnosť v období po vrátení pokuty Komisiou. Komisia vo svojich pripomienkach k rozsudku z 11. júna 2024, Komisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), tvrdí, že táto otázka sa v uvedenom rozsudku neposudzovala.
123
Treba pripomenúť, že pokiaľ ide o žalobu založenú na mimozmluvnej zodpovednosti Únie stanovenej v článku 340 druhom odseku ZFEÚ, z judikatúry vyplýva, že v prípade neexistencie osobitných okolností povinnosť zaplatiť úroky z omeškania vzniká na základe rozsudku, ktorým sa konštatuje povinnosť nahradiť škodu (pozri rozsudky z 10. januára 2017, Gascogne Sack Deutschland a Gascogne/Európska únia, T‑577/14, EU:T:2017:1, bod 178 a citovanú judikatúru, a z 19. januára 2022, Deutsche Telekom/Komisia, T‑610/19, EU:T:2022:15, bod 141 a citovanú judikatúru).
124
Ako vyplýva aj z rozsudku z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, body 122 až 124 a 129), priznanie úrokov z omeškania za obdobie pred vyhlásením rozsudku je teda možné za osobitných okolností.
125
Na jednej strane však v prejednávanej veci povinnosť Komisie vrátiť pokutu, ktorú žalobkyňa predbežne zaplatila, spolu s paušálnymi úrokmi, vyplýva priamo z článku 266 ZFEÚ, a strata úžitkov vyplývajúcich zo sumy zodpovedajúcej uvedeným úrokom nastala okamihom vrátenia pokuty (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. januára 2021, Komisia/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, body 122 až 124 a 129, a z 8. marca 2023, Campine a Campine Recycling/Komisia, T‑94/20, neuverejnený, EU:T:2023:110, body 105 až 108).
126
Na druhej strane vo svojom liste zaslanom Komisii 4. februára 2021 žalobkyňa jasne pripomenula Komisii jej povinnosti vyplývajúce z článku 266 ZFEÚ, ako aj z judikatúry a požiadala o kapitalizáciu úrokov až do úplného zaplatenia Komisiou (pozri bod 12 vyššie).
127
Keďže osobitné okolnosti opísané v bodoch 125 a 126 vyššie sú splnené ku dňu predchádzajúcej žiadosti žalobkyne predloženej v liste zo 4. februára 2021 adresovanom Komisii, treba priznať úroky z omeškania zo sumy 4264896,70 eura od 5. februára 2021 až do úplného zaplatenia Komisiou. Naproti tomu neexistuje žiadna osobitná okolnosť, ktorá by odôvodňovala priznanie úrokov z omeškania za obdobie odo dňa vrátenia pokuty, teda od 8. februára 2016, do dátumu predchádzajúcej žiadosti, teda 4. februára 2021, keďže oneskorenie s podaním uvedenej predchádzajúcej žiadosti možno pripísať len konaniu žalobkyne.
128
Pokiaľ ide o uplatniteľnú úrokovú sadzbu, treba uplatniť článok 99 ods. 2 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2018/1046 z 18. júla 2018 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, o zmene nariadení (EÚ) č. 1296/2013, (EÚ) č. 1301/2013, (EÚ) č. 1303/2013, (EÚ) č. 1304/2013, (EÚ) č. 1309/2013, (EÚ) č. 1316/2013, (EÚ) č. 223/2014, (EÚ) č. 283/2014 a rozhodnutia č. 541/2014/EÚ a o zrušení nariadenia č. 966/2012 (Ú. v. EÚ L 193, 2018, s. 1), ktoré sa uplatňovalo v čase podania predchádzajúcej žiadosti v zmysle článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie v prejednávanej veci. Podľa tohto ustanovenia sa úroky z omeškania priznané žalobkyni musia vypočítať na základe sadzby, ktorú ECB uplatnila na svoje hlavné refinančné operácie 4. februára 2021, teda vo výške 0 % zvýšených o 3,5 percentuálneho bodu, teda v prejednávanej veci 3,5 %.
129
V dôsledku toho treba žalobkyni priznať úroky z omeškania zo sumy 4264896,70 eura s úrokovou sadzbou 3,5 % od 5. februára 2021, a to až do úplného zaplatenia Komisiou.
c)
O návrhu na náhradu škody
130
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba Komisii uložiť povinnosť zaplatiť žalobkyni náhradu škody, ktorá jej bola spôsobená dostatočne závažným porušením článku 266 prvého odseku ZFEÚ a ktorá spočíva v nevyplatení paušálnych úrokov vo výške 4,5 % zo sumy pokuty zaplatenej bez právneho dôvodu, a to za obdobie od predbežného zaplatenia pokuty 10. februára 2011 do vrátenia pokuty zaplatenej bez právneho dôvodu 8. februára 2016, po odpočítaní sumy úrokov, ktoré už Komisia zaplatila pri vrátení pokuty. Výška náhrady škody predstavuje 4264896,70 eura. Žalobkyni tiež treba priznať úroky z omeškania zo sumy 4264896,70 eura s úrokovou sadzbou 3,5 % od 5. februára 2021, a to až do úplného zaplatenia Komisiou.
131
Návrhy na náhradu škody sa v zostávajúcej časti zamietajú, a teda je potrebné preskúmať aj návrhy na zrušenie podané subsidiárne.
B. O návrhoch na zrušenie
132
Žalobkyňa subsidiárne navrhuje zrušenie listu z 25. marca 2021, ktorým Komisia zamietla jej žiadosť o zaplatenie súm zodpovedajúcich paušálnym úrokom a úrokom z omeškania. Jediný žalobný dôvod žalobkyne je založený na nesprávnom posúdení Komisie v rozsahu, v akom sa domnievala, že žiadosť o zaplatenie úrokov bola premlčaná.
133
Komisia namieta neprípustnosť návrhu žalobkyne na zrušenie z dôvodu neexistencie záujmu na konaní a subsidiárne potvrdzujúcej povahy listu z 25. marca 2021.
134
Komisia tvrdí, že žalobkyňa nemá žiadny záujem navrhovať zrušenie listu z 25. marca 2021. Podľa nej sa žalobkyni nepodarilo vysvetliť, v čom by jej žaloba o neplatnosť poskytla výhodu. Tvrdí, že návrh na zrušenie je neúčinný, hoci žalobkyňa správne tvrdí, že premlčacia lehota začala plynúť odo dňa, keď jej Komisia údajne protiprávne opomenula zaplatiť paušálne úroky. Navyše zrušenie listu z 25. marca 2021 na základe článku 263 ZFEÚ nemôže viesť ku vzniku akejkoľvek povinnosti Komisie zaplatiť žalobkyni úroky, ktoré požaduje.
135
Žalobkyňa tvrdí, že má záujem na zrušení listu z 25. marca 2021. Konštatovanie protiprávnosti vo vzťahu k nej by mohlo slúžiť ako základ prípadnej žaloby o náhradu škody s cieľom nahradiť škodu spôsobenú týmto listom. Navyše má záujem na jeho napadnutí, aby sa predišlo opakovaniu tvrdenej protiprávnosti v budúcnosti. Okrem toho zo zrušenia uvedeného listu by vyplynulo, že Komisia by bola povinná opätovne preskúmať svoju odpoveď s ohľadom na vykonanie zrušujúceho rozsudku podľa článku 266 ZFEÚ, a teda správne uplatniť právo Únie spôsobom, že by žalobkyni zaplatila dlžné úroky.
136
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou je prípustná iba vtedy, ak má žalobca právny záujem na zrušení napadnutého aktu. Tento právny záujem musí existovať a byť skutočný a posudzuje sa ku dňu podania žaloby. Musí tiež pretrvávať až do vyhlásenia rozhodnutia súdu (pozri rozsudok zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 42 a citovanú judikatúru).
137
Predpokladom takéhoto záujmu je, že samotné zrušenie aktu musí byť spôsobilé vyvolať právne následky alebo, inak povedané, že žaloba je spôsobilá svojím výsledkom priniesť prospech pre toho účastníka konania, ktorý ju podal (pozri uznesenie z 25. novembra 2014, Global Steel Wire/Komisia, T‑429/10 a T‑578/10, neuverejnené, EU:T:2014:1008, bod 18 a citovanú judikatúru).
138
Cieľom návrhov smerujúcich k zrušeniu zamietavého stanoviska zo strany inštitúcie, orgánu, úradu alebo agentúry Únie k priznaniu práva na náhradu škody, ktoré žalobca okrem iného uplatňuje na základe článkov 268 a 340 ZFEÚ, musia byť zamietnuté ako neprípustné, keďže žalobca v zásade nepreukázal nijaký záujem na prednesení takýchto návrhov popri svojom návrhu na náhradu škody (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. júna 1972, Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit et Grands Moulins de Paris/Komisia, 9/71 a 11/71, EU:C:1972:52, body 9 až 11, a zo 17. júla 2024, Montanari/EUCAP Sahel Niger, T‑371/22, EU:T:2024:494, bod 63 a citovanú judikatúru).
139
Treba uviesť, že v liste z 25. marca 2021 sa Komisia vyjadruje k začiatku plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby o náhradu škody stanovenej v článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorým je dátum predbežného zaplatenia pokuty žalobkyňou. Komisia sa teda domnievala, že táto žaloba bola premlčaná, a preto žiadosť žalobkyne zamietla.
140
Je potrebné konštatovať, že žalobkyňa sa svojím návrhom na zrušenie v skutočnosti domáha toho istého peňažného výsledku ako svojimi návrhmi na náhradu škody. Žalobkyňa teda nepreukázala záujem na zrušení listu z 25. marca 2021 nad rámec uspokojenia svojho návrhu na náhradu škody, ako to vyplýva aj zo subsidiárnej povahy tohto návrhu na zrušenie.
141
Návrhy na zrušenie je preto potrebné zamietnuť ako neprípustné bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o námietke neprípustnosti vznesenej subsidiárne.
IV. O trovách
142
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 134 ods. 3 rokovacieho poriadku, ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania.
143
Keďže v prejednávanom prípade mal každý účastník konania úspech len v časti predmetu konania, je opodstatnené rozhodnúť, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora zasadajúca v päťčlennom zložení)
rozhodol takto:
1.
Európska komisia je povinná zaplatiť spoločnosti Air Canada náhradu škody vo výške 4264896,70 eura.
2.
Náhrada škody uvedená v bode 1 sa zvýši o úroky z omeškania za obdobie od 5. februára 2021 do úplného zaplatenia tejto sumy vo výške 3,5 %.
3.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4.
Air Canada a Komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.
Papasavvas
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 25. marca 2026.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina