62024CJ0115_RES
Vec C‑115/24
UJ
proti
Österreichische Zahnärztekammer
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof)
Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 11. septembra 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Verejné zdravie – Cezhraničná zdravotná starostlivosť – Smernica 2011/24/EÚ – Článok 3 písm. d) a e) – Poskytovanie zdravotnej starostlivosti prostredníctvom telemedicíny – Pojem ‚telemedicína‘ – Cezhraničná zdravotná starostlivosť poskytovaná prostredníctvom telemedicíny – Komplexné lekárske ošetrenie zahŕňajúce zdravotnú starostlivosť poskytovanú prostredníctvom telemedicíny a prezenčne – Členský štát, v ktorom sa poskytuje ošetrenie – Smernica 2000/31/ES – Služba informačnej spoločnosti – Smernica 2005/36/ES – Odborné kvalifikácie – Sloboda poskytovania služieb – Pôsobnosť – Článok 56 ZFEÚ“
Prejudiciálne otázky – Prípustnosť – Obmedzenia – Otázky nesúvisiace s predmetom konania vo veci samej – Otázky týkajúce sa uplatniteľnosti aktu práva Únie – Otázky patriace do merita veci
(Článok 267 ZFEÚ)
(pozri bod 57)
Verejné zdravie – Cezhraničná zdravotná starostlivosť – Smernica 2011/24 – Pojem cezhraničná zdravotná starostlivosť poskytovaná prostredníctvom telemedicíny – Komplexné lekárske ošetrenie zahŕňajúce zdravotnú starostlivosť poskytovanú prostredníctvom telemedicíny – Kritériá – Poskytovanie zdravotnej starostlivosti poskytovateľom usadeným v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom je poistený pacient – Poskytovanie tejto starostlivosti na diaľku a len prostredníctvom informačných a komunikačných technológií
[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/24, odôvodnenie 10 a článok 1 ods. 1, článok 3 písm. a), d) a e) a článok 7 ods. 7; smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/31 a 2015/1535]
(pozri body 63 – 70, 73, 74, 82 – 84, 90 – 93, bod 1 výroku)
Verejné zdravie – Cezhraničná zdravotná starostlivosť – Smernica 2011/24 – Pôsobnosť – Obmedzenie preplácania nákladov na cezhraničnú zdravotnú starostlivosť – Neexistencia – Poskytovanie zdravotnej starostlivosti prostredníctvom telemedicíny – Uplatniteľnosť právnych predpisov Únie a členského štátu, v ktorom je usadený poskytovateľ tejto starostlivosti
[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/31, článok 2 písm. e) a článok 3 ods. 1, a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/24, odôvodnenie 10 a článok 1 ods. 1, článok 2 písm. e), článok 3 písm. d) a článok 7]
(pozri body 95, 96, 99, 102, 103, 106, 107, body 2 a 3 výroku)
Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Pracovníci – Uznávanie odborných kvalifikácií – Smernica 2005/36 – Pôsobnosť – Cezhraničná zdravotná starostlivosť poskytovaná prostredníctvom telemedicíny – Vylúčenie – Poskytovateľ usadený v jednom členskom štáte žiadajúci poskytovateľa usadeného v inom členskom štáte, aby poskytol zdravotnú starostlivosť pacientovi s bydliskom v tomto inom štáte – Vylúčenie
(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/36, článok 5, a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/24)
(pozri body 109 – 118, bod 4 výroku)
Zhrnutie
V rámci prejudiciálneho konania, ktoré sa začalo na návrh Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko), sa Súdny dvor vyjadril k výkladu viacerých aktov sekundárneho práva Európskej únie v rozvíjajúcej sa oblasti – telemedicíne, ktorá sa v jeho judikatúre spomína zatiaľ len zriedkavo.
UJ, zubná lekárka usadená v Rakúsku, ktorá je v uvedenom štáte oprávnená poskytovať zubnú starostlivosť, sa ako partner zúčastňuje na stomatologických činnostiach poskytovaných v Rakúsku dvoma nemeckými spoločnosťami, ktoré sú súčasťou skupiny podnikov pôsobiacej v oblasti stomatologických služieb s celosvetovou pôsobnosťou. Jedna z týchto spoločností, Urban Technology GmbH, propaguje na svojej internetovej stránke zubné aparáty pozostávajúce z ústnych dláh, ktoré sa predávajú pod značkou DrSmile. Potenciálni zákazníci môžu na tejto internetovej stránke požiadať o stretnutie u „partnerského zubného lekára“ v Rakúsku, akým je aj UJ. Na takomto stretnutí tento zubný lekár vykoná vo svojej ambulancii anamnézu, informatívny rozhovor a 3D skenovanie chrupu, pričom poskytne aj prípadnú predbežnú starostlivosť potrebnú na aplikáciu zubnej dlahy v budúcnosti. Následne zašle inej spoločnosti, DZK Deutsche Zahnklinik GmbH, obrazový materiál a odporúčanie týkajúce sa postupu na účely vyrovnania čeľuste alebo zubov.
DZK Deutsche Zahnklinik má podľa nemeckého práva oprávnenie a ďalšie povolenia potrebné na prevádzkovanie zubnej kliniky v Nemecku. Iba táto spoločnosť uzatvára s pacientmi zmluvy o poskytovaní starostlivosti. Zubné dlahy si zaobstaráva od spoločnosti Urban Technology, ktorá si ich objednáva od tretích osôb, pričom následnú starostlivosť o pacientov po aplikácii zubného aparátu zabezpečuje prostredníctvom aplikácie. Je v zmluvnom vzťahu s partnerským zubným lekárom a za poskytnuté služby mu vypláca odmenu.
V tejto súvislosti Österreichische Zahnärztekammer (Rakúska komora zubných lekárov) podala na Landesgericht Klagenfurt (Krajinský súd Klagenfurt, Rakúsko) žalobu o zdržanie sa konania proti UJ spolu s návrhom na nariadenie predbežného opatrenia, ktorého cieľom bolo uložiť zákaz UJ priamo alebo nepriamo sa zúčastňovať na stomatologických činnostiach vykonávaných v Rakúsku zahraničnými spoločnosťami, ktoré nemajú povolenia podľa rakúskeho práva. Po zamietnutí tohto návrhu podala odvolanie na Oberlandesgericht Graz (Vyšší krajinský súd Graz, Rakúsko), ktorý návrhu na nariadenie predbežného opatrenia vyhovel, pričom následne UJ podala opravný prostriedok na Najvyšší súd, ktorý sa obrátil na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade sa Súdny dvor vyjadril k pojmu cezhraničná zdravotná starostlivosť poskytovaná prostredníctvom telemedicíny v zmysle smernice 2011/24 (
1
).
Súdny dvor po tom, čo uviedol, že pojem „telemedicína“ predstavuje autonómny pojem práva Únie, po prvé zdôraznil, že podľa doslovného výkladu obvyklý význam tohto pojmu odkazuje vzhľadom na jeho samotnú etymológiu na zdravotnícke služby, ktoré sa poskytujú na diaľku, pričom práve predpona „tele“ evokuje koncepciu diaľky. Rovnako na to, aby zdravotná starostlivosť poskytovaná v prípade telemedicíny spadala pod pojem cezhraničná zdravotná starostlivosť, je potrebné, aby bola poskytovaná alebo predpísaná v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom je pacient poistený.
Po druhé, pokiaľ ide o kontextuálny výklad, Súdny dvor poznamenal, že v smernici 2011/24 sa stanovuje všeobecné pravidlo, ktoré sa v zásade uplatňuje na každú zdravotnú starostlivosť a podľa ktorého je členským štátom, v ktorom sa poskytuje ošetrenie, členský štát, na ktorého území sa zdravotná starostlivosť skutočne poskytuje. V prípade telemedicíny táto smernica pripúšťa výnimku, podľa ktorej sa za členský štát, v ktorom sa poskytuje ošetrenie, považuje ten členský štát, v ktorom je poskytovateľ zdravotnej starostlivosti usadený. Táto výnimka, ktorá sa vykladá reštriktívne, implikuje, že členský štát, v ktorom sa poskytuje ošetrenie, pokiaľ ide o inú starostlivosť, než je starostlivosť patriaca do telemedicíny, sa musí určiť na základe územia, na ktorom sa táto starostlivosť skutočne poskytuje.
Taktiež uviedol, že vzhľadom na to, že pojem zdravotná starostlivosť môže zahŕňať širokú škálu služieb, služba poskytovaná v rámci telemedicíny môže v dôsledku toho patriť do cezhraničnej zdravotnej starostlivosti. Ustanovenia smernice 2011/24 navyše jasne stanovujú, že zdravotná starostlivosť poskytovaná alebo predpísaná prostredníctvom telemedicíny môže patriť do „cezhraničnej zdravotnej starostlivosti“, ktorá je vymedzená v danej smernici (
2
).
Vychádzajúc z pojmu služby informačnej spoločnosti (
3
) Súdny dvor navyše spresnil, že cezhraničné služby zdravotnej starostlivosti poskytované poskytovateľom pacientovi, ktorý je súčasne prítomný na tom istom mieste – aj keď zahŕňajú používanie informačných a komunikačných technológií –, teda nemožno považovať za služby informačnej a komunikačnej spoločnosti, a preto nemôžu patriť pod pojem telemedicína v zmysle smernice 2011/24. Naproti tomu služby zdravotnej starostlivosti, ktoré sú skutočne poskytované na diaľku, teda bez súčasnej fyzickej prítomnosti poskytovateľa a pacienta na tom istom mieste, prostredníctvom týchto technológií, môžu patriť pod pojem služby informačnej spoločnosti, a teda pod pojem „telemedicína“, aj keď sú poskytované v rámci komplexného lekárskeho ošetrenia zahŕňajúceho zdravotnú starostlivosť poskytovanú poskytovateľom, ktorý sa fyzicky nachádza na rovnakom mieste ako pacient.
Po tretie, pokiaľ ide o teleologický výklad, Súdny dvor zdôraznil, že telemedicína je lekárskou praxou, v predmetnej veci cezhraničnou, ktorou sa umožňuje realizácia jedného z cieľov smernice 2011/24, a to uľahčenie prístupu k zdravotnej starostlivosti poskytovanej v členskom štáte, v ktorom je usadený poskytovateľ tejto starostlivosti a ktorý je odlišný od členského štátu poistenia pacienta, v ktorom majú bydlisko pacienti, ktorým je táto starostlivosť určená. V tomto rámci poznamenal, že z dôvodu povahy a osobitostí tejto praxe, ktoré sa týkajú najmä cezhraničnej povahy zdravotnej starostlivosti na diaľku, inak povedané bez súčasnej prítomnosti zdravotníckeho pracovníka a pacienta na tom istom mieste, ako aj využívania informačných a komunikačných technológií, normotvorca Únie stanovil odchylnú právnu úpravu, pokiaľ ide o určenie členského štátu, v ktorom sa poskytuje ošetrenie, a právo uplatniteľné na túto prax.
Po štvrté Súdny dvor uviedol, že vývoj dotknutých ustanovení smernice 2011/24 a konkrétnejšie vymedzenie pojmu „telemedicína“ v prípravných prácach taktiež potvrdzujú záver, podľa ktorého je rozhodujúcim prvkom tohto pojmu skutočnosť, že služba zdravotnej starostlivosti je pacientovi poskytovaná poskytovateľom zdravotnej starostlivosti usadeným v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom je pacient poistený, a to na diaľku, čiže bez súčasnej fyzickej prítomnosti tohto pacienta a tohto poskytovateľa na tom istom mieste, prostredníctvom informačných a komunikačných technológií.
Súdny dvor teda konštatoval, že podľa smernice 2011/24 pojem cezhraničná zdravotná starostlivosť poskytovaná v prípade telemedicíny zodpovedá len zdravotnej starostlivosti, ktorú pacientovi poskytuje poskytovateľ zdravotnej starostlivosti usadený v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom je poistený tento pacient, a to na diaľku, čiže bez súčasnej fyzickej prítomnosti uvedeného pacienta a tohto poskytovateľa na tom istom mieste, výlučne prostredníctvom informačných a komunikačných technológií.
V druhom rade Súdny dvor spresnil pôsobnosť smernice 2011/24.
V tejto súvislosti na jednej strane uviedol, že tak z cieľa, ako aj zo samotnej štruktúry tejto smernice vyplýva, že jej pôsobnosť, a teda rozsah jej ustanovenia vymedzujúceho „členský štát, v ktorom sa poskytuje ošetrenie“ (
4
), sa neobmedzujú na preplácanie nákladov na cezhraničnú zdravotnú starostlivosť. Na druhej strane konštatoval, že cezhraničná zdravotná starostlivosť, ktorá patrí do telemedicíny, musí byť vzhľadom na to, že sa považuje za poskytovanú v členskom štáte, v ktorom je usadený poskytovateľ takejto starostlivosti, v súlade s právnymi predpismi, ako aj s normami a usmerneniami pre kvalitu a bezpečnosť tohto členského štátu, ako aj s právnymi predpismi Únie o bezpečnostných normách. Súdny dvor navyše poznamenal, že podľa smernice 2011/24, ako aj smernice 2000/31 sa poskytovanie zdravotnej starostlivosti v prípade telemedicíny riadi právnou úpravou členského štátu, v ktorom je poskytovateľ usadený, pokiaľ môže zodpovedať pojmu „služba informačnej spoločnosti“.
Napokon sa Súdny dvor vyjadril k pôsobnosti zásady slobodného poskytovania služieb v rámci uznávania odborných kvalifikácií podľa smernice 2005/36 (
5
).
V tomto ohľade konštatoval, že táto smernica sa neuplatňuje ani na poskytovateľa cezhraničnej zdravotnej starostlivosti v prípade telemedicíny, ani na poskytovateľa so sídlom v členskom štáte, ktorý bez toho, aby sa sám premiestnil, prenechá poskytnutie zdravotnej starostlivosti poskytovateľovi usadenému v inom členskom štáte prezenčne v prospech pacienta s bydliskom v tomto inom členskom štáte.
Na jednej strane totiž smernica 2005/36 výslovne stanovuje, že jej ustanovenia týkajúce sa slobodného poskytovania služieb sa uplatňujú len v prípade, ak sa poskytovateľ presunie na územie hostiteľského členského štátu. Telemedicína pritom nevyhnutne vyžaduje, aby sa služba zdravotnej starostlivosti poskytovala bez akéhokoľvek presunu. Na druhej strane Súdny dvor dospel k záveru, že v predmetnej veci žiadna skutočnosť neumožňuje domnievať sa, že by sa poskytovateľ zdravotnej starostlivosti presúval na územie hostiteľského členského štátu, keďže tento poskytovateľ v danom štáte poskytuje takúto starostlivosť prostredníctvom iného poskytovateľa, ktorý je tam usadený.
(
1
)	Článok 3 písm. d) a e) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/24/EÚ z 9. marca 2011 o uplatňovaní práv pacientov pri cezhraničnej zdravotnej starostlivosti (Ú. v. EÚ L 88, 2011, s. 45).
(
2
)	Pozri článok 7 ods. 7 smernice 2011/24, v ktorom sa stanovuje, že členský štát, v ktorom je pacient poistený, môže pre poistenca, ktorý sa uchádza o preplatenie nákladov na cezhraničnú zdravotnú starostlivosť „vrátane starostlivosti prijímanej prostredníctvom telemedicíny“, stanoviť rovnaké podmienky, aké by stanovil, ak by sa zdravotná starostlivosť poskytovala v tomto štáte. Výraz „vrátane starostlivosti prijímanej prostredníctvom telemedicíny“ teda toto konštatovanie potvrdzuje.
(
3
)	Podľa článku 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/31/ES z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (smernica o elektronickom obchode) (Ú. v. ES L 178, 2000, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399), v spojení s článkom 1 ods. 1 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1535 z 9. septembra 2015, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (Ú. v. EÚ L 241, 2015, s. 1), a s prílohou I k nej.
(
4
)	Článok 3 písm. d) smernice 2011/24.
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií (Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 22).