Predbežné znenie
ROZSUDOK
SÚDNEHO
DVORA
(prvá
komora)
z 30. apríla
2026(*)
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Spoločný
systém
dane z pridanej
hodnoty
(DPH) – Smernica
2006/112/ES – Článok 273 – Článok 49
ods. 3
Charty
základných
práv
Európskej
únie – Povinnosti,
ktoré
sa
považujú
za
nevyhnutné
na
zabezpečenie
riadneho
výberu
DPH a na
predchádzanie
daňovým
podvodom – Vnútroštátna
právna
úprava
stanovujúca
režim
úrokov z omeškania v prípade
daňových
nedoplatkov v oblasti
DPH – Výber
úrokov z omeškania – Zásada
proporcionality “
Vo
veci C‑544/24,
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Mokestinių ginčų komisija prie
Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisia
pre
daňové
spory
pri
vláde
Litovskej
republiky) z 9. augusta
2024 a doručený
Súdnemu
dvoru
12. augusta
2024,
ktorý
súvisí s konaním:
„Nekilnojamojo turto valdymas“
BUAB
proti
Valstybinė mokesčių inspekcija prie
Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
SÚDNY
DVOR
(prvá
komora),
v zložení:
predseda
prvej
komory
F. Biltgen,
podpredseda
Súdneho
dvora
T. von
Danwitz (spravodajca) a sudca
A. Kumin,
generálny
advokát:
A. Rantos,
tajomník:
A. Calot Escobar,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        „Nekilnojamojo turto valdymas“
BUAB, v zastúpení:
P. Gruodis,
advokatas,
–        litovská
vláda, v zastúpení:
K. Dieninis,
V. Kazlauskaitė‑Švenčionienė a E. Kurelaitytė,
splnomocnení
zástupcovia,
–        poľská
vláda, v zastúpení:
B. Majczyna,
splnomocnený
zástupca,
–        Európska
komisia, v zastúpení:
P. Carlin a J. Jokubauskaitė,
splnomocnené
zástupkyne,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
13. novembra
2025,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu
článku 325 ZFEÚ a článku 273
smernice
Rady
2006/112/ES z 28. novembra
2006 o spoločnom
systéme
dane z pridanej
hodnoty
(Ú. v. EÚ L 347,
2006,
s. 1,
ďalej
len
„smernica o DPH“) v spojení s článkami 49 a 50
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
sporu
medzi
spoločnosťou
„Nekilnojamojo turto valdymas“
BUAB,
založenou
podľa
litovského
práva
(ďalej
len
„žalobkyňa
vo
veci
samej“),
na
jednej
strane a Valstybinė mokesčių inspekcija prie
Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Národná
daňová
inšpekcia
pri
ministerstve
financií
Litovskej
republiky)
(ďalej
len
„daňová
správa“)
na
druhej
strane
vo
veci
rozhodnutia,
ktorým
táto
správa
odmietla
žalobkyni
vo
veci
samej
priznať
oslobodenie
od
dane, o ktoré
žiadala,
pokiaľ
ide o zaplatenie
úrokov z omeškania
týkajúcich
sa
dane z pridanej
hodnoty
(DPH) a pokuty,
ktorá
jej
bola
uložená
za
daňový
podvod.
Právny rámec
Právo Únie
Zmluva o FEÚ
3        Článok 325
ods. 1 a 2 ZFEÚ
stanovuje:
„1.      [Európska
ú]nia a členské
štáty
zamedzia
podvody a iné
protiprávne
konanie
poškodzujúce
finančné
záujmy
Únie
prostredníctvom
opatrení,
ktoré
sa
prijmú v súlade s týmto
článkom,
čo
má
pôsobiť
odradzujúco a tak,
aby
to
poskytlo, v členských
štátoch,
inštitúciách,
orgánoch,
úradoch a agentúrach
Únie
účinnú
ochranu.
2.      Členské
štáty
prijmú
rovnaké
opatrenia
na
zamedzenie
podvodov
poškodzujúcich
finančné
záujmy
Únie,
aké
prijímajú
na
zamedzenie
podvodov
poškodzujúcich
ich
vlastné
finančné
záujmy.“
Charta
4        Článok 49
ods. 3
Charty
stanovuje:
„Prísnosť
trestov
nesmie
byť
neprimeraná
trestnému
činu.“
5        Podľa
článku 50
Charty:
„Nikoho
nemožno
stíhať
alebo
potrestať v trestnom
konaní
za
trestný
čin,
za
ktorý
už
bol v rámci
Únie
oslobodený
alebo
odsúdený
konečným
rozsudkom v súlade
so
zákonom.“
Smernica o DPH
6        Článok 2
ods. 1
smernice o DPH
uvádza
transakcie,
ktoré
podliehajú
DPH.
7        Článok 273
smernice o DPH
znie:
„Členské
štáty
môžu
uložiť
iné
povinnosti,
ktoré
považujú
za
potrebné
na
riadny
výber
DPH a na
predchádzanie
daňovým
podvodom,
pod
podmienkou,
že
splnia
požiadavku
rovnakého
zaobchádzania s transakciami
uskutočňovanými
na
vnútroštátnej
úrovni a s transakciami
uskutočňovanými
medzi
členskými
štátmi
zdaniteľnými
osobami, a pod
podmienkou,
že
tieto
povinnosti
nepovedú
pri
obchode
medzi
členskými
štátmi k formalitám
spojeným s prechodom
hraníc.
Možnosť
ustanovená v prvom
pododseku sa
nesmie
použiť
na
uloženie
ďalších
povinností
fakturácie
ako
tých,
ktoré
sú
stanovené v kapitole
3.“
Litovské právo
Zákon Litovskej republiky o dani z pridanej hodnoty
8        Ustanovenie § 123
Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas (zákon
Litovskej
republiky o dani z pridanej
hodnoty) z 5. marca 2002
(Žin.,
2002,
č. 35 – 1271), v znení
uplatniteľnom
na
spor
vo
veci
samej,
nazvaný
„Nedodržanie
pravidiel
týkajúcich
sa
platenia
DPH“, v odseku
1
spresňuje,
že
osoby,
ktoré
porušia
ustanovenia
tohto
zákona,
musia
platiť
úroky z omeškania v súlade s pravidlami
stanovenými v Lietuvos Respublikos mokesčių administravimo įstatymas (zákon
Litovskej
republiky o správe
daní), z 13. apríla
2004
(Žin.,
2004,
č. 63 – 2243), v znení
účinnom
od
1. mája
2023
zákonom
č. XIV‑1658 z 13. decembra
2022
(ďalej
len
„zákon o správe
daní“).
Zákon o správe daní
9        Ustanovenie § 7
zákona o správe
daní,
nazvaný
„Zásada
rovnosti
daňovníkov“, v odseku
1
stanovuje:
„Pri
uplatňovaní
daňových
zákonov
sú
si
všetci
daňovníci
rovní,
pokiaľ
ide o podmienky
stanovené
týmito
zákonmi.“
10      Ustanovenie § 8
tohto
zákona,
nazvaný
„Zásada
zákonnosti a všeobecného
uplatnenia“,
stanovuje:
„1.      Každý
daňovník
je
povinný
platiť
dane a poplatky
stanovené
daňovými
právnymi
predpismi v súlade s pravidlami
výpočtu a platby
dane
alebo
poplatku
stanovenými
daňovou
právnou
úpravou.
…
3.      „Pri
správe
daní
dodržiava
správca
dane
kritériá
primeranosti a spravodlivosti.“
11      Ustanovenie § 95
uvedeného
zákona,
nazvaný
„Nástroje
na
zabezpečenie
splnenia
daňovej
povinnosti“, v odseku
1
bode 1
stanovuje,
že
medzi
tieto
nástroje
patria
úroky z omeškania.
12      Ustanovenie § 96
toho
istého
zákona,
nazvaného
„Úroky z omeškania“,
stanovuje:
„1.      Úroky z omeškania
sa
daňovníkovi
vypočítajú:
…
(2)      v prípade
nezaplatenia
alebo
oneskorenej
platby
dane
alebo
nepriznanej
alebo
nevypočítanej
dane…,
ktorú
stanovila
daňová
správa
počas
daňovej
kontroly;
…“
13      Ustanovenie § 97
zákona o správe
daní,
nazvaného
„Začiatok
plynutia
úrokov z omeškania“,
znie:
„V prípade
uvedenom v § 96
ods. 1
bode 2
tohto
zákona
úroky z omeškania
plynú
odo
dňa
nasledujúceho
po
dni,
keď
daň
alebo
poplatok
mali
byť
podľa
vtedy
platnej
daňovej
právnej
úpravy
odvedené
do
štátnej
pokladnice,
až
do
dňa
vydania
dokladu o výsledku
kontroly, a v prípade
nezaplatenia
dane
alebo
poplatku v lehote
stanovenej v § 81
ods. 2
uvedeného
zákona…
úroky
plynú
odo
dňa
nasledujúceho
po
uplynutí
uvedenej
lehoty.“
14      Ustanovenie § 98
tohto
zákona s názvom
„Doba
plynutia
úrokov z omeškania“ v odseku
2
stanovuje:
„Úroky z omeškania,
ktoré
začali
plynúť v súlade s § 97
ods. 1
alebo
2,
sa
uplatňujú
najviac
180
dní
odo
dňa,
keď
možno
daňový
nedoplatok
vymáhať. V prípade,
že
daňovník
nezaplatí
daň
alebo
poplatok,
ktorý
nepodlieha
daňovému
priznaniu,
vypočítaný
daňovníkom
(daňovou
správou,
ak
to
stanovuje
zákon,
ktorým
sa
riadi
príslušná
daň
alebo
poplatok),
úroky z omeškania
sa
uplatňujú
najviac
180
dní
odo
dňa
splatnosti
dane
alebo
poplatku
stanoveného
zákonom
upravujúcim
príslušnú
daň
alebo
poplatok.“
15      Ustanovenie § 99
uvedeného
zákona,
nazvaného
„Sadzba
úrokov z omeškania“, v odseku
1
stanovuje:
„Sadzbu
úrokov z omeškania,
ktorá
nesmie
byť v žiadnom
prípade
nižšia
ako
nula, a postup
jej
výpočtu
určí
minister
financií,
pričom
zohľadní
výnos
zo
štátnych
dlhopisov
na
sekundárnom
trhu,
ktorých
lehota
splatnosti
je
najbližšie k 12‑mesačnému
obdobiu. Sadzba
úrokov z omeškania
sa
získa
zvýšením
uvedenej
sadzby o 7
percentuálnych
bodov.“
16      Ustanovenie § 100
toho
istého
zákona,
nazvaný
„Oslobodenie
od
platenia
úrokov z omeškania“:
„1.      Daňovník
môže
byť
úplne
alebo
čiastočne
oslobodený
od
platenia
vzniknutých
(vypočítaných),
ale
nezaplatených
úrokov z omeškania,
ak:
…
(2)      táto
právna
možnosť
je
stanovená v osobitnom
daňovom
zákone;
(3)      existuje
jeden z dôvodov
uvedených v § 141
ods. 1
tohto
zákona;
…“
17      Ustanovenie § 141
zákona o správe
daní,
nazvaný
„Oslobodenie
od
platenia
pokuty“,
stanovuje:
„1.      Oslobodenie
od
platenia
pokút
uložených
podľa § 139 a 140
tohto
zákona
možno
priznať
vtedy:
(1)      ak
daňovník
preukáže,
že
porušenie,
ku
ktorému
došlo,
nezavinil;
(2)      ak
je
porušenie
daňového
zákona
spôsobené
okolnosťami,
ktoré
sú
nezávislé
od
vôle
daňovníka a ktoré
daňovník
nepredvídal a nemohol
predvídať.
Za
takéto
okolnosti
sa
nepovažuje
konanie
alebo
opomenutie
daňovníka
alebo
jeho
zamestnancov,
ako
aj
platobná
neschopnosť
daňovníka;
(3)      ak
ide o ojedinelé
konanie,
ktoré
napriek
tomu,
že
je v rozpore s ustanoveniami
daňového
zákona,
nespôsobuje
škodu
na
rozpočte;
(4)      ak
daňovník
porušil
daňový
zákon z dôvodu
chybného
všeobecného
vysvetlenia
daňového
zákona
alebo
nesprávnej
informácie o zaplatení
daní,
ktoré
poskytla
daňová
správa
písomne
alebo
telefonicky,
pokiaľ
bola
táto
konzultácia
zaregistrovaná
spôsobom,
ktorý
zaviedla
vnútroštátna
daňová
správa, a pokiaľ
možno
volajúceho
identifikovať
ako
daňovníka
alebo
jeho
zástupcu.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
18      Daňová
správa
vykonala
kontrolu
správnosti
výpočtu,
daňového
priznania a zaplatenia
DPH
splatnej
žalobkyňou
vo
veci
samej
za
obdobie
od
1. decembra
2012
do
31. decembra
2016.
Na
základe
tejto
kontroly
tento
orgán
vypracoval
správu o kontrole, v ktorej
konštatoval,
že
žalobkyňa
vo
veci
samej
tým,
že
odpočítala
DPH
uvedenú
na
faktúrach
bez
právnej
hodnoty z dane
dlžnej z jej
zdaniteľných
plnení a že
sa
podieľala
na
plneniach,
ktoré
boli
súčasťou
podvodu
na
DPH,
porušila § 58
ods. 1 a § 64
ods. 2
zákona
Litovskej
republiky o dani z pridanej
hodnoty.
19      Rozhodnutím
zo
4. septembra
2018,
ktorým
bola
potvrdená
táto
správa,
daňová
správa
stanovila
dodatočnú
sumu
DPH
dlhovanej
žalobkyňou
vo
veci
samej,
na
6 517 901,36
eura a úroky z omeškania
týkajúce
sa
DPH,
dlhované
žalobkyňou
vo
veci
samej,
na
2 431 505,31
eura.
Tiež
jej
uložila
daňovú
pokutu
vo
výške
1 862 257
eur.
20      Žalobkyňa
vo
veci
samej
podala
proti
tomuto
rozhodnutiu
opravný
prostriedok
na
Mokestinių ginčų komisija prie
Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisia
pre
daňové
spory
pri
vláde
Litovskej
republiky),
ktorá
rozhodnutím z 10. decembra
2018
uvedené
rozhodnutie
potvrdila.
21      Rozsudkom z 30. mája
2019
Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský
správny
súd
Vilnius,
Litva)
zamietol
žalobu
podanú
žalobkyňou
vo
veci
samej
proti
rozhodnutiu
Mokestinių ginčų komisija prie
Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisia
pre
daňové
spory
pri
vláde
Litovskej
republiky) z 10. decembra
2018.
22      Žalobkyňa
vo
veci
samej
teda
podala
odvolanie
na
Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší
správny
súd
Litvy) s cieľom
dosiahnuť
zrušenie
tohto
rozhodnutia a rozhodnutia
daňovej
správy
zo
4. septembra
2018.
23      Rozsudkom z 9. septembra
2020
Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší
správny
súd
Litvy)
zamietol
toto
odvolanie a potvrdil
rozsudok
Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský
správny
súd
Vilnius).
24      Dňa
18. januára
2021
žalobkyňa
vo
veci
samej
predložila
daňovej
správe
žiadosť o oslobodenie
od
povinnosti
zaplatiť
úroky z omeškania a pokutu,
ktoré
jej
boli
uložené.
25      Rozhodnutím
zo
16. marca 2021
daňová
správa
odmietla
žalobkyni
priznať
oslobodenie
od
povinnosti
platiť
úroky z omeškania
vo
výške
2 835 125,75
eura.
Konštatovala,
že
žalobkyňa
vo
veci
samej
nespĺňa
ani
jednu z podmienok
stanovených v § 141
ods. 1
zákona o správe
daní a nepreukázala
ani
existenciu
výnimočných
okolností
odôvodňujúcich
uplatnenie
kritérií
primeranosti a spravodlivosti
uvedených v § 8
ods. 1
tohto
zákona.
26      Keďže
si
žalobkyňa
vo
veci
samej
nesplnila
dodatočné
daňové
povinnosti,
ktoré
jej
boli
uložené v oblasti
DPH,
celková
suma
úrokov z omeškania,
ktorých
sa
týkalo
rozhodnutie
daňovej
správy
zo
4. septembra
2018 a ktoré
boli
splatné
počas
celého
daňového
konania,
ako
aj
počas
súdneho
konania,
t. j. od
26. januára
2013
do
4. apríla
2021,
bola
stanovená
na
3 150 660,79
eura,
pričom
pokuta
bola
stanovená
na
1 838 812,44
eura.
27      Dňa
11. apríla
2024
žalobkyňa
vo
veci
samej
podala
novú
žiadosť o oslobodenie
od
zaplatenia
úrokov z omeškania a daňovej
pokuty. V tejto
súvislosti
požiadala o oslobodenie
od
povinnosti
zaplatiť
„sankčnú
časť“
týchto
úrokov,
teda
časť,
ktorá
presahuje
sumu
zabezpečujúcu
náhradu
škody
pre
štátnu
pokladnicu a ktorá
predstavuje
dve
tretiny
celkovej
sumy
uvedených
úrokov.
Podľa
žalobkyne
vo
veci
samej
je
neprimeraný
charakter
týchto
úrokov
ako
sankcie
zrejmý v situácii,
aká
nastala v jej
prípade,
keď
boli
úroky z omeškania
vypočítané
retroaktívne
za
celé
obdobie
od
okamihu,
kedy
mala
byť
daň
alebo
poplatok
zaplatený,
až
do
4. apríla
2021,
teda
vrátane
obdobia
daňovej
kontroly a súdneho
konania.
Okrem
toho
by
tieto
úroky
predstavovali
trestnoprávne
sankčné
opatrenie,
pokiaľ
ide o uplatňovanie
ich
sankčnej
zložky, a to
zvýšenie o sedem
percentuálnych
bodov
uplatniteľné
na
úroky z omeškania.
28      Rozhodnutím z 13. mája
2024
daňová
správa
odmietla
vyhovieť
tejto
novej
žiadosti,
pričom v podstate
tvrdila,
že
úroky z omeškania
boli
stanovené v súlade s požiadavkami
zákona o správe
daní.
Tento
zákon
totiž
nepriznáva
nijakú
možnosť
oslobodiť
žalobkyňu
od
platenia
úrokov z omeškania z iných
dôvodov,
než
sú
dôvody
uvedené v § 100
ods. 1
tohto
zákona.
Pravidlá
výpočtu
sadzby
úrokov z omeškania
sú
kogentne
definované
uvedeným
zákonom a daňová
správa
prijme
rozhodnutie o úrokoch z omeškania
len v medziach
stanovených
tým
istým
zákonom.
Okrem
toho
podľa
relevantnej
vnútroštátnej
judikatúry
sú
úroky z omeškania
nástrojom
na
zabezpečenie
dodržiavania
daňovej
povinnosti
zaplatiť
daň
alebo
poplatok a nemožno
ich
považovať
za
sankciu
trestnoprávnej
povahy.
Navyše
za
predpokladu,
že
by
táto
správa
vyhovela
žiadosti
žalobkyne
vo
veci
samej
tým,
že
by
na
ňu
uplatnila
inú
úrokovú
sadzbu,
než
je
sadzba
stanovená
zákonom o správe
daní,
uvedená
správa
by
porušila
zásadu
rovnosti
daňovníkov
pred
zákonom
zakotvenú v § 7
zákona o správe
daní.
29      Dňa
4. júna
2024
žalobkyňa
podala
na
Mokestinių ginčų komisija prie
Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisia
pre
daňové
spory
pri
vláde
Litovskej
republiky),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
žalobu o neplatnosť
rozhodnutia
daňovej
správy z 13. mája
2024.
30      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
poznamenáva,
že
podľa
informácií
poskytnutých
daňovou
správou
sa
počas
daňovej
kontroly
zistilo,
že
je
opodstatnené
začať
trestné
stíhanie
proti
žalobkyni
vo
veci
samej
ako
právnickej
osobe.
Trestné
konanie
však
stále
prebieha a nebolo
voči
žalobkyni
vo
veci
samej
prijaté
nijaké
odsudzujúce
rozhodnutie. V tomto
štádiu
tak
proti
nej
nebol v trestnom
konaní
uložený
nijaký
trest.
31      Predkladajúci
vnútroštátny
súd,
ktorý
sa
opiera o ustálenú
judikatúru
Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší
správny
súd
Litvy),
uvádza,
že
prvoradou
funkciou
úrokov z omeškania
je
zabezpečiť
splnenie
daňovej
povinnosti
zaplatiť
daň
alebo
poplatok a že
ich
cieľom
je
predovšetkým
pokryť
výdavky
štátu, a nie
sankcionovať
dotknutú
osobu.
Tieto
úroky z omeškania
však
obsahujú
aj
sankčnú
zložku,
pretože
ich
sadzba
sa
vypočíta
navýšením
časti
náhrady
škody
spojenej s úverovými
nákladmi
štátu.
Táto
náhrada
sa
stanoví s prihliadnutím
na
výnos
zo
štátneho
dlhopisu
na
sekundárnom
trhu s navýšením o sedem
percentuálnych
bodov.
32      Za
týchto
podmienok
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta
najmä
na
súlad § 96
až
99
zákona o správe
daní s článkom 325 ZFEÚ a článkom 273
smernice o DPH v spojení s článkom 49
ods. 3 a článkom 50
Charty,
keďže
tieto
vnútroštátne
ustanovenia
nezabezpečujú
koordináciu
medzi
správnym
konaním o uložení
úrokov z omeškania a trestnými
stíhaniami,
aby
sa
dodatočné
zaťaženie
vyplývajúce z kumulácie
týchto
konaní
znížilo
na
to,
čo
je
striktne
nevyhnutné, a aby
prísnosť
všetkých
uložených
sankcií
zodpovedala
závažnosti
konštatovaného
porušenia.
Konkrétne
uvedené
vnútroštátne
ustanovenia
nestanovujú
na
účely
uloženia
trestných
sankcií
obmedzenie
uplatnenia
sankčnej
zložky
týchto
úrokov,
ak
skutky,
ktoré
viedli k uvedeným
úrokom,
vedú
aj k trestnému
stíhaniu.
33      Za
týchto
podmienok
Mokestinių ginčų komisija prie
Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisia
pre
daňové
spory
pri
vláde
Litovskej
republiky)
rozhodla
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Majú
sa
článok 325 ZFEÚ,
článok 273
smernice
[o DPH] a článok 50
[Charty]
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
umožňuje,
aby
sa v prípade
daňových
deliktov,
ktoré
sú
predmetom
trestného
stíhania,
ukladali
aj
úroky z omeškania,
ktoré
obsahujú
sankčnú
zložku,
bez
toho,
aby
stanovovali
pravidlá
zabezpečujúce
koordináciu
paralelného
vedenia
týchto
konaní s cieľom
znížiť
dodatočné
zaťaženie
dotknutých
osôb
na
nevyhnutné
minimum
alebo
umožňujúce
zabezpečiť,
aby
prísnosť
všetkých
uložených
sankcií
bola
obmedzená
na
to,
čo
je
striktne
nevyhnutné
vo
vzťahu k závažnosti
dotknutého
porušenia?
2.      Majú
sa
článok 325 ZFEÚ,
článok 273
smernice
[o DPH] a článok 49
ods. 3
[Charty]
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
režimu
úrokov z omeškania v daňovej
oblasti,
podľa
ktorého
tieto
úroky
bez
ohľadu
na
povahu a závažnosť
porušenia
obsahujú
pevnú
sankčnú
zložku a nemožno
znížiť
výšku
tejto
zložky,
t. j. uplatniť
nižšiu
úrokovú
sadzbu,
než
je
sadzba
stanovená
zákonom,
alebo
upustiť
od
zaúčtovania
sankčnej
zložky
úrokov z omeškania?“
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
34      Litovská
vláda
usudzuje,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
neprípustný v celom
rozsahu,
keďže
podľa
nej
otázky
položené
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
nijako
nesúvisia s predmetom
sporu
vo
veci
samej.
35      V tejto
súvislosti
táto
vláda
tvrdí,
že
zaplatenie
úrokov z omeškania a daňovej
pokuty,
ktoré
boli
uložené
žalobkyni
vo
veci
samej
rozhodnutím
daňovej
správy
zo
4. septembra
2018,
bolo
potvrdené
právoplatným
rozsudkom
Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší
správny
súd,
Litva)
vydaným
9. septembra
2020.
Daňová
zodpovednosť
žalobkyne
vo
veci
samej
bola
teda
konštatovaná
právoplatným
rozhodnutím,
ktoré
nemožno
napadnúť
opravným
prostriedkom. V dôsledku
toho
sa
predmet
sporu
prebiehajúceho
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
týka
len
podmienok
oslobodenia
od
povinnosti
platiť
úroky z omeškania v súlade s uplatniteľným
vnútroštátnym
právom.
36      Podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
pri
otázkach
týkajúcich
sa
výkladu
práva
Únie
položených
vnútroštátnym
súdom v právnom a skutkovom
rámci,
ktorý
tento
súd
vymedzí
na
svoju
vlastnú
zodpovednosť a ktorého
správnosť
Súdnemu
dvoru
neprináleží
preverovať,
platí
prezumpcia
relevantnosti.
Súdny
dvor
môže
odmietnuť
rozhodnúť o návrhu
predloženom
vnútroštátnym
súdom
len
vtedy,
ak
je
zjavné,
že
požadovaný
výklad
práva
Únie
nemá
nijakú
súvislosť s existenciou
alebo
predmetom
sporu
vo
veci
samej,
pokiaľ
ide o hypotetický
problém,
alebo
ak
Súdny
dvor
nedisponuje
skutkovými
ani
právnymi
okolnosťami
potrebnými
na
užitočnú
odpoveď
na
otázky,
ktoré
mu
boli
položené
(rozsudok z 12. októbra
2023,
KBC
Verzekeringen, C‑286/22,
EU:C:2023:767,
bod 22 a citovaná
judikatúra).
37      V prejednávanej veci
rozhoduje
vnútroštátny
súd o žalobe,
ktorú
podala
žalobkyňa
vo
veci
samej
proti
rozhodnutiu
daňovej
správy z 13. mája
2024,
ktorým
táto
správa
zamietla
jej
žiadosť o oslobodenie
od
platenia
úrokov z omeškania
týkajúcich
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH a daňovej
pokuty,
ktoré
jej
boli
uložené.
Práve v tomto
kontexte
sa
tento
súd v podstate
pýta
na
súlad
mechanizmu
ukladania
úrokov z omeškania
stanoveného
zákonom o správe
daní s článkom 325 ZFEÚ a článkom 273
smernice o DPH v spojení s článkom 49
ods. 3 a článkom 50
Charty.
38      Je
pritom
potrebné
uviesť,
že
taký
mechanizmus
platenia
úrokov z omeškania v prípade
daňových
nedoplatkov v oblasti
DPH,
akým
je
mechanizmus
zavedený § 95
až
99
zákona o správe
daní,
predstavuje
vykonanie
ustanovení
smernice o DPH, a konkrétnejšie
jej
článku 273,
keďže
jeho
cieľom
je
zabezpečiť
výber
súm
DPH,
ktoré
neboli
zaplatené v súlade s inými
ustanoveniami
tejto
smernice.
39      Na
druhej
strane
zo
skutočností
uvedených v spise
predloženom
Súdnemu
dvoru
zjavne
nevyplýva,
že
by
požadovaný
výklad
článku 273
uvedenej
smernice
nemal
nijakú
súvislosť s existenciou a predmetom
sporu
vo
veci
samej,
alebo
že
by
išlo o hypotetický
problém.
Keďže
sa
totiž
druhá
prejudiciálna
otázka v podstate
týka
dodržania
zásady
proporcionality v rámci
výpočtu
úrokov z omeškania
zo
strany
daňovej
správy v súvislosti s nedoplatkami v oblasti
DPH a vzhľadom
na
dobu
ich
plynutia
sa
zdá,
že
je
táto
otázka
relevantná
na
účely
rozhodnutia
sporu
vo
veci
samej.
40      Za
týchto
podmienok a vzhľadom
na
to,
že
Súdny
dvor
má k dispozícii
všetky
skutkové a právne
okolnosti
potrebné
na
poskytnutie
užitočnej
odpovede
na
otázky,
ktoré
mu
boli
položené,
treba
konštatovať,
že
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
prípustný.
O prvej otázke
41      Európska
komisia
spochybňuje
prípustnosť
prvej
otázky,
pričom
tvrdí,
že
uplatnenie
zásady
ne bis
in
idem
zaručenej v článku 50
Charty
predpokladá
existenciu
situácie, v ktorej
bol
vydaný
konečný
rozsudok
alebo
oslobodenie
spod
obžaloby
za
ten
istý
trestný
čin. V prejednávanej veci
však
trestné
konanie, v rámci
ktorého
je
žalobkyňa
vo
veci
samej
stíhaná,
stále
prebieha a nebolo
voči
nej
prijaté
žiadne
odsudzujúce
rozhodnutie.
Vo
veci
samej
teda
podmienka
bis
nie
je
splnená,
takže
vnútroštátny
súd
na
vyriešenie
sporu
vo
veci
samej
nepotrebuje
získať
odpoveď
na
prvú
otázku.
42      Pokiaľ
ide o článok 50
Charty,
treba
na
úvod
pripomenúť,
že
konania
týkajúce
sa
deliktov v oblasti
DPH s cieľom
zabezpečiť
riadny
výber
tejto
dane a predchádzať
podvodom, o aké
ide
vo
veci
samej,
predstavujú
vykonanie
smernice o DPH,
čiže
práva
Únie v zmysle
článku 51
ods. 1
Charty.
Ustanovenia
vnútroštátneho
práva,
ktoré
upravujú
takéto
konania,
teda
patria
do
pôsobnosti
Charty
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 5. apríla
2017,
Orsi a Baldetti, C‑217/15 a C‑350/15,
EU:C:2017:264,
bod 16,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
43      Treba
však
tiež
pripomenúť,
že
uplatniteľnosť
zásady
ne bis
in
idem
predpokladá
vydanie
právoplatného
rozhodnutia o odsúdení
alebo
oslobodení
za
ten
istý
trestný
čin. Z judikatúry
Súdneho
dvora
teda
vyplýva,
že
zásada
ne bis
in
idem
má
zabrániť
tomu,
aby
bol
podnik
„znovu
odsúdený
alebo
stíhaný“,
čo
predpokladá,
že
tento
podnik
bol
skorším
rozhodnutím,
proti
ktorému
už
nie
je
možný
opravný
prostriedok,
odsúdený
alebo
bolo
určené,
že
nie
je
zodpovedný.
Článok 50
Charty
sa
tak
osobitne
zameriava
na
opakovanie
konania,
ktoré
viedlo k vydaniu
konečného
rozhodnutia
týkajúceho
sa
toho
istého
vecného
prvku
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 3. apríla
2019,
Powszechny Zakład Ubezpieczeń na
Życie, C‑617/17,
EU:C:2019:283,
body 29 a 32,
ako
aj
uznesenie z 20. mája
2021,
ENR
Grenelle Habitat a i., C‑88/20,
EU:C:2021:407,
bod 33).
44      V prejednávanej veci
však z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
jednej
strane
vyplýva,
že
po
skončení
správnej
daňovej
kontroly
bola
žalobkyni
vo
veci
samej
uložená
povinnosť
zaplatiť
úroky z omeškania
týkajúce
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH,
ako
aj
daňovú
pokutu.
Na
druhej
strane
trestné
stíhanie,
ktoré
bolo
proti
nej
začaté
za
tie
isté
skutky,
ešte
nebolo
ukončené a nebolo
voči
nej
vydané
nijaké
právoplatné
rozhodnutie o odsúdení
alebo
oslobodení
za
ten
istý
delikt.
45      V tejto
súvislosti
treba
uviesť,
že
článok 50
Charty
tak
zakazuje
uložiť
za
rovnaké
skutky
viacero
sankcií
trestnej
povahy
na
základe
rôznych
na
tieto
účely
vedených
konaní
(rozsudok z 20. marca 2018,
Menci, C‑524/15,
EU:C:2018:197,
bod 35).
Tento
článok 50
však
neupravuje
situáciu
osoby,
voči
ktorej
sa
za
to
isté
porušenie
daňovej
povinnosti
vedie
správne a trestné
konanie,
pokiaľ
nie
je
vydané
nijaké
odsudzujúce
alebo
oslobodzujúce
rozhodnutie
za
tie
isté
skutky v rámci
druhého
konania,
ktoré
je
odlišné a nezávislé
od
prvého
konania,
ako
je
to v prejednávanej veci.
Za
týchto
podmienok
článok 50
Charty
nie
je
uplatniteľný
na
spor
vo
veci
samej.
46      V tejto
súvislosti
je
nutné
pripomenúť,
že
ak
ustanovenia
práva
Únie,
ktorých
sa
týka
prejudiciálna
otázka,
nie
sú
uplatniteľné
na
spor
vo
veci
samej, a teda
nie
sú
relevantné
na
jeho
vyriešenie,
treba
konštatovať,
že
požadované
rozhodnutie o prejudiciálnej
otázke
nie
je
nevyhnutné
na
to,
aby
vnútroštátny
súd
mohol
vydať
svoj
rozsudok, a že
táto
otázka
je
teda v tejto
súvislosti
neprípustná
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 3. apríla
2025,
Swiftair, C‑701/23,
EU:C:2025:237,
bod 28 a citovanú
judikatúru).
47      V dôsledku
toho
je
prvá
otázka
položená
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
neprípustná.
O druhej otázke
48      Svojou
druhou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
majú
článok 325 ZFEÚ a článok 273
smernice o DPH v spojení s článkom 49
ods. 3
Charty
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
stanovuje
zaplatenie
úrokov z omeškania
týkajúcich
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH a ktorá
bez
ohľadu
na
povahu a závažnosť
deliktu
zisteného
daňovou
správou
stanovuje
výšku
týchto
úrokov
bez
toho,
aby
táto
správa
mohla
znížiť
jednu
zo
zložiek
tejto
sumy a uplatniť
nižšiu
úrokovú
sadzbu,
než
je
sadzba
stanovená
touto
právnou
úpravou,
alebo
upustiť
od
stanovenia
časti
uvedenej
sumy.
49      V prejednávanej veci
pochybnosti
vnútroštátneho
súdu o výklade
práva
Únie
vyplývajú
zo
skutočnosti,
že
vnútroštátna
právna
úprava, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
umožňuje
kumulatívne
uložiť
tak
úroky z omeškania
týkajúce
sa
DPH,
ktorých
časť
obsahuje
aj
sankčnú
zložku,
ako
aj
daňovú
pokutu v prípade
nezaplatenia
alebo
oneskoreného
zaplatenia
splatnej
dane
alebo
dane.
50      V tejto
súvislosti
predkladajúci
vnútroštátny
súd
potrebuje
objasniť
na
jednej
strane, v akom
rozsahu
majú
úroky z omeškania v prípade
daňových
nedoplatkov v oblasti
DPH,
ktoré
boli
žalobkyni
vo
veci
samej
uložené
po
ukončení
správneho
konania
spočívajúceho v daňovej
kontrole,
trestnoprávnu
povahu v zmysle
článku 49
ods. 3
Charty, a na
druhej
strane,
či
je
takáto
vnútroštátna
právna
úprava v súlade
so
zásadou
proporcionality,
tak
ako
je
vykladaná v rámci
uplatňovania
článku 325 ZFEÚ a článku 273
smernice o DPH.
O uplatnení článku 49 ods. 3 Charty
51      V súlade s ustálenou
judikatúrou
Súdneho
dvora
týkajúcou
sa
výkladu
článku 50
Charty a prebratej
do
jej
článku 49
ods. 3
sú
na
posúdenie
trestnoprávnej
povahy
sankcie
relevantné
tri
kritériá, a to
právna
kvalifikácia
porušenia
vo
vnútroštátnom
práve,
samotná
povaha
porušenia, a stupeň
prísnosti
sankcie,
ktorá
hrozí
dotknutej
osobe
(rozsudky z 20. marca 2018,
Menci, C‑524/15,
EU:C:2018:197,
bod 26 a citovaná
judikatúra,
ako
aj z 22. marca 2022,
bpost, C‑117/20,
EU:C:2022:202,
bod 52 a citovaná
judikatúra).
52      Okrem
toho
podľa
tejto
judikatúry
aj
pri
porušeniach,
ktoré
vnútroštátne
právo
nekvalifikuje
ako
porušenia
„trestnoprávnej“
povahy,
takáto
povaha
môže
napriek
všetkému
vyplývať
zo
samotnej
povahy
predmetného
porušenia a zo
stupňa
prísnosti
sankcií,
ktoré
môžu
byť
dôsledkom
takého
porušenia
[rozsudok z 22. júna
2021,
Latvijas Republikas Saeima (Pokutové
body),
C‑439/19,
EU:C:2021:504,
bod 88 a citovaná
judikatúra].
53      Hoci
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu
prislúcha,
aby s prihliadnutím
na
tieto
kritéria
posúdil,
či
uloženie
úrokov z omeškania
týkajúcich
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH
má
trestnoprávnu
povahu v zmysle
článku 49
ods. 3
Charty,
Súdny
dvor
rozhodujúci o návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
môže
poskytnúť
vnútroštátnemu
súdu
spresnenia v rámci
svojho
posúdenia
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. marca 2018,
Menci, C‑524/15,
EU:C:2018:197,
bod 27 a citovanú
judikatúru).
54      Pokiaľ
ide o prvé
kritérium
týkajúce
sa
kvalifikácie
porušenia
vo
vnútroštátnom
práve,
tak
zo
znenia § 95
ods. 1
zákona o správe
daní,
ako
aj z príslušnej
vnútroštátnej
judikatúry,
najmä z judikatúry
Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší
správny
súd,
Litva)
vyplýva,
že v litovskom
práve
sa
výber
úrokov z omeškania
týkajúcich
sa
daňových
nedoplatkov v prípade
nezaplatenia
alebo
oneskoreného
zaplatenia
dlžnej
dane
alebo
dlžného
poplatku
nepovažuje
za
sankciu
trestnoprávnej
povahy.
Okrem
toho
zo
spisu,
ktorý
má
Súdny
dvor k dispozícii,
vyplýva,
že
takéto
úroky
sa
ukladajú v rámci
správneho
konania.
Ak
litovské
právo
stanovuje
aj
existenciu
daňových
trestných
činov,
ktoré
sú
predmetom
trestného
stíhania,
sankcie z tohto
dôvodu
sa
ukladajú v samostatnom a nezávislom
konaní.
55      Pokiaľ
ide o druhé
kritérium
týkajúce
sa
samotnej
povahy
porušenia,
toto
kritérium
zahŕňa
overenie,
či
predmetná
sankcia
má
najmä
represívny
účel. Z toho
vyplýva,
že
sankcia,
ktorá
má
represívny
účel,
má
trestnoprávnu
povahu a samotná
okolnosť,
že
plní
tiež
preventívny
cieľ,
nie
je
takej
povahy,
aby
ju
zbavovala
jej
kvalifikácie
ako
trestnoprávnej
sankcie.
Zo
samotnej
povahy
trestnoprávnych
sankcií
totiž
vyplýva,
že
smerujú
tak k represii,
ako
aj k prevencii
nezákonných
konaní.
Naopak
opatrenie,
ktoré
sa
obmedzuje
na
náhradu
škody
spôsobenej
dotknutým
porušením,
nemá
trestnoprávnu
povahu
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 20. marca 2018,
Menci,
C‑524/15,
EU:C:2018:197,
bod 31, a z 22. júna
2021,
Latvijas Republikas Saeima (Pokutové
body),
C‑439/19,
EU:C:2021:504,
bod 89].
56      V prejednávanej veci z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania a z písomných
pripomienok
účastníkov
konania
pred
Súdnym
dvorom
vyplýva,
že
podľa
zákona o správe
daní
má
vyberanie
úrokov z omeškania
jednak
preventívnu
povahu
tým,
že
podnecuje
dotknuté
osoby,
aby
zaplatili
DPH v stanovenej
lehote
alebo
čo
najskôr
po
uplynutí
tejto
lehoty,
čo
tiež
prispieva k zabezpečeniu
riadneho
výberu
DPH, a jednak
kompenzačnú
povahu,
keďže
cieľom
takýchto
úrokov
je
kompenzovať
finančné
straty,
ktoré
štát
utrpel z dôvodu
nezaplatenia
alebo
oneskoreného
zaplatenia
dane
alebo
poplatku.
57      V tejto
súvislosti
treba
zdôrazniť,
že
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
výber
úrokov z omeškania
má
jednak
preventívnu
povahu
tým,
že
podnecuje
daňovníka,
aby
si
splnil
daňovú
povinnosť
čo
najskôr
po
uplynutí
stanovených
lehôt, a jednak
kompenzačnú
povahu,
keďže
tieto
úroky
majú
kompenzovať
finančné
straty,
ktoré
vznikli
štátu z dôvodu
nezaplatenia
alebo
oneskoreného
zaplatenia
dane
alebo
poplatku
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 13. októbra
2022,
Direktor
na
Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“, C‑1/21,
EU:C:2022:788,
body 89
až
91 a citovanú
judikatúru).
58      Z judikatúry
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
tiež
vyplýva,
že
„cieľom
úrokov z omeškania
nie
je v podstate
potrestať
daňovníkov,
aby
sa
zabránilo
opakovaniu
inkriminovaných
konaní,
ale
smerujú
predovšetkým k peňažnej
náhrade
škody,
teda
finančnej
ujmy
spojenej s plynutím
času a s omeškaním s platením
dane“
[rozsudok
ESĽP,
6. októbra
2009,
Poniatowski v. Francúzsko
(dec.),
CE:ECHR:2009:1006DEC002949408].
Podľa
tejto
judikatúry
teda
nemajú
trestnoprávnu
povahu
ani
konania o vymáhaní
dane
alebo o dodatočnom
daňovom
výmere,
ktorých
cieľom
je
výlučne
vymáhanie
celej
dane
bez
toho,
aby
tento
dodatočný
daňový
výmer
bol
spojený s akýmkoľvek
navýšením,
ani
konania
týkajúce
sa
úrokov z omeškania, a to
bez
ohľadu
na
ich
kvalifikáciu
vo
vnútroštátnom
práve
alebo
výšku
dotknutých
súm
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok
ESĽP,
17. mája
2016,
Société
Oxigène Plus
v. Francúzsko
(dec.),
CE:ECHR:2016:1025JUD007124301,
bod 46,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
59      Vzhľadom
na
túto
judikatúru
sa
zdá,
že
uloženie
úrokov z omeškania
týkajúcich
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH, o aké
ide
vo
veci
samej,
nemožno
považovať
za
represívne
opatrenie.
60      Pokiaľ
ide o tretie
kritérium
týkajúce
sa
stupňa
prísnosti
sankcie,
zdá
sa,
že
zo
skutočností
uvedených v spise,
ktorý
má
Súdny
dvor k dispozícii,
nevyplýva,
že
by
úroky z omeškania,
ako
sú
úroky
uložené
vo
veci
samej,
mali
taký
význam,
že
by
im
bolo
potrebné
priznať
trestnoprávnu
povahu.
Pokiaľ
ide
konkrétne o skutočnosť,
ako
tvrdila
žalobkyňa
vo
veci
samej v rámci
konania
vo
veci
samej,
že
časť
úrokov z omeškania
má
„sankčnú“
povahu
vzhľadom
na
zvýšenie
základnej
sadzby
týchto
úrokov o sedem
percentuálnych
bodov,
treba
uviesť,
že
tieto
tvrdenia
sú
založené
na
výklade
vnútroštátnej
právnej
úpravy
dotknutej
vo
veci
samej,
ktorý
sa
líši
od
výkladu
uvedeného
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom. Z rozhodnutia
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
totiž
nevyplýva,
že
by
úroky z omeškania
dotknuté
vo
veci
samej
mali
sankčnú
povahu
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 28. februára
2018,
Nidera, C‑387/16,
EU:C:2018:121,
bod 35).
61      V každom
prípade v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora
majú
úroky z omeškania
za
cieľ
zmierniť
dôsledky
vyplývajúce z prekročenia
lehoty
splatnosti a kompenzovať
výhody,
ktoré
zdaniteľnej
osobe
neoprávnene
vyplývajú z omeškania
so
zaplatením
daňového
dlhu, a nie
sankcionovať
takéto
omeškanie
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 5. decembra
2024,
Network One Distribution, C‑506/23,
EU:C:2024:1003,
bod 32).
62      Z judikatúry
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
uvedenej v bode 58
tohto
rozsudku
tiež
vyplýva,
že
bez
ohľadu
na
ich
výšku
sa
opatrenia
podobné
opatreniam
uloženým
vo
veci
samej
nepovažovali
za
opatrenia s dostatočným
stupňom
závažnosti
na
to,
aby
im
bola
priznaná
trestnoprávna
povaha.
63      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy a s výhradou
overenia
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
sa
nezdá,
že
by
bolo
splnené
niektoré z troch
kritérií
uvedených v bode 51
tohto
rozsudku,
ktoré
by
umožňovali
kvalifikovať
úroky z omeškania, o ktoré
ide
vo
veci
samej,
ako
opatrenie
trestnoprávnej
povahy.
Vzhľadom
však
na
to,
že
tieto
úroky z omeškania
nemajú
trestnoprávnu
povahu,
nemožno
ich
posudzovať z hľadiska
článku 49
ods. 3
Charty.
O uplatnení zásady proporcionality
64      Aj
keď
také
opatrenie, o aké
ide
vo
veci
samej,
nepatrí
do
pôsobnosti
článku 49
ods. 3
Charty,
prináleží
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu,
aby
overil,
či
je v súlade
so
zásadou
proporcionality,
pričom
Súdny
dvor
má
právomoc
poskytnúť
mu v tejto
súvislosti
užitočné
výkladové
prvky.
Dodržiavanie
tejto
zásady,
ktorá
je
všeobecnou
zásadou
práva
Únie,
je
totiž
pre
členské
štáty
pri
vykonávaní
tohto
práva
záväzné, a to
aj v prípade,
že
nedošlo k zosúladeniu
právnej
úpravy
Únie v oblasti
uplatniteľných
sankcií
[rozsudok z 8. marca 2022,
Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy
účinok), C‑205/20,
EU:C:2022:168,
bod 31 a citovaná
judikatúra].
65      Za
týchto
podmienok
treba
konštatovať,
že
svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
majú
článok 325 ZFEÚ a článok 273
smernice o DPH v spojení
so
zásadou
proporcionality
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
stanovuje
spôsoby
výpočtu
sadzby
úrokov z omeškania
týkajúcich
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH
bez
ohľadu
na
povahu a závažnosť
porušenia
konštatovaného
daňovou
správou, a vylučuje,
aby
táto
správa
mohla
uplatniť
nižšiu
úrokovú
sadzbu,
než
je
sadzba
stanovená
touto
právnou
úpravou,
alebo
upustiť
od
výpočtu
časti
sumy
úrokov z omeškania
alebo
oslobodiť
daňovníka
od
zaplatenia
týchto
úrokov, s výnimkou
prípadov
taxatívne
vymedzených
uvedenou
právnou
úpravou.
66      Podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
na
dodržanie
zásady
proporcionality
je
potrebné,
aby
opatrenie
bolo
vhodné
na
zabezpečenie
dosiahnutia
sledovaného
legitímneho
cieľa
koherentným a systematickým
spôsobom a aby
nešlo
nad
rámec
toho,
čo
je
na
jeho
dosiahnutie
primerané a nevyhnutné,
pričom
zásahy
spôsobené
týmto
opatrením
nesmú
byť
neprimerané
sledovaným
cieľom
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
7. septembra
2022,
Cilevičs a i., C‑391/20,
EU:C:2022:638,
bod 65,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
67      Pokiaľ
ide
konkrétne o správne
alebo
donucovacie
opatrenia,
ktoré
umožňuje
vnútroštátna
právna
úprava,
nemôžu
ísť
nad
rámec
toho,
čo
je
primerané a nevyhnutné
na
dosiahnutie
legitímnych
cieľov
sledovaných
touto
právnou
úpravou
(rozsudok z 24. februára
2022,
Agenzia delle dogane e dei monopoli a Ministero dell’Economia e delle Finanze, C‑452/20,
EU:C:2022:111,
bod 37,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
68      V prejednávanej veci
treba
na
úvod
pripomenúť,
že
najmä z článkov 2 a 273
smernice o DPH v spojení s článkom 4
ods. 3 ZEÚ a článkom 325
ods. 1 ZFEÚ
vyplýva,
že
členské
štáty
majú
povinnosť
prijať
všetky
legislatívne a správne
opatrenia,
aby
zabezpečili,
že
splatná
DPH
bude
na
ich
príslušných
územiach
vyberaná v plnej
výške, a bojovať
proti
podvodom
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. marca 2018,
Menci, C‑524/15,
EU:C:2018:197,
bod 18).
69      Z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že
ustanovenia
článku 273
smernice o DPH
okrem
obmedzení,
ktoré
stanovujú,
nespresňujú
podmienky
ani
povinnosti,
ktoré
môžu
členské
štáty
stanoviť, a priznávajú
im
teda
voľnú
úvahu v súvislosti s prostriedkami
na
dosiahnutie
toho,
že
splatná
DPH
bude
na
ich
území
vyberaná v plnej
výške,
ako
aj
na
účely
boja
proti
podvodom
(rozsudok z 13. októbra
2022,
Direktor
na
Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“, C‑1/21,
EU:C:2022:788,
bod 69).
70      Okrem
toho
článok 325
ods. 1 a 2 ZFEÚ
ukladá
členským
štátom
povinnosť
bojovať
proti
protiprávnym
konaniam
poškodzujúcim
finančné
záujmy
Únie
prostredníctvom
odstrašujúcich a účinných
opatrení a osobitne
im
ukladá
povinnosť
prijať
rovnaké
opatrenia
na
zamedzenie
podvodov
poškodzujúcich
finančné
záujmy
Únie,
aké
prijímajú
na
zamedzenie
podvodov
poškodzujúcich
ich
vlastné
finančné
záujmy
(rozsudok z 1. októbra
2019,
Úrad
špeciálnej
prokuratúry, C‑603/19,
EU:C:2020:774,
bod 48 a citovaná
judikatúra).
71      Členské
štáty,
ktoré
si
pritom
zachovávajú
právo
na
výber
sankcií,
musia
najmä
zabezpečiť,
aby
boli
porušenia
práva
Únie,
vrátane
harmonizovaných
pravidiel
vychádzajúcich
zo
smernice o DPH,
sankcionované
za
podmienok
tak
hmotnoprávnych,
ako
aj
procesnoprávnych,
ktoré
sú
podobné
podmienkam
uplatniteľným
na
porušenia
vnútroštátneho
práva
obdobnej
povahy a dôležitosti a ktoré v každom
prípade
priznávajú
sankcii
účinnú,
primeranú a odrádzajúcu
povahu
(rozsudok z 2. mája
2018,
Scialdone, C‑574/15,
EU:C:2018:295,
bod 28 a citovaná
judikatúra).
72      V prejednávanej veci
opatrenie
zavádzajúce
platenie
úrokov z omeškania
týkajúce
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH,
ako
je
stanovené v § 95
až
99
zákona o správe
daní,
na
základe
ktorého
sa
začína
počítanie
úrokov z omeškania z dôvodu
nezaplatenia
alebo
oneskoreného
zaplatenia
splatnej
dane
alebo
poplatku,
prispieva k vymáhaniu
súm
DPH,
ktoré
zdaniteľná
osoba
nezaplatila v záväzných
lehotách
stanovených
ustanoveniami
smernice o DPH.
73      Vnútroštátna
právna
úprava, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
teda v rozsahu, v akom
má
za
cieľ
zabezpečiť
riadny
výber
DPH
a/alebo
predchádzať
daňovým
podvodom,
sleduje
legitímny
cieľ
uznaný
právom
Únie.
Súdny
dvor
už
totiž
rozhodol,
že
výber
úrokov z omeškania
teda
prispieva k boju
proti
neplateniu
priznaných
súm
DPH v stanovených
lehotách v súlade s povinnosťou,
ktorá
prináleží
členským
štátom,
najmä
podľa
článku 273
smernice o DPH a článku 325
ods. 1 ZFEÚ,
prijať
všetky
legislatívne a správne
opatrenia
na
zabezpečenie
výberu
splatnej
DPH
na
ich
príslušných
územiach v plnej
výške a na
boj
proti
podvodom
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 13. októbra
2022,
Direktor
na
Direkija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“, C‑1/21,
EU:C:2022:788,
body 88,
89 a 92,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
74      Hoci
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
má
jediný
právomoc
vykladať a uplatňovať
vnútroštátne
právo,
prináleží,
aby v konečnom
dôsledku
posúdil,
či
opatrenie
zavádzajúce
zaplatenie
úrokov z omeškania, o aké
ide
vo
veci
samej,
je
vhodné,
nevyhnutné a primerané
na
dosiahnutie
sledovaného
legitímneho
cieľa,
Súdny
dvor
môže
poskytnúť
spresnenia,
ktorých
cieľom
je
usmerniť
tento
súd
pri
tomto
posúdení
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 24. februára
2022,
Agenzia delle dogane e dei monopoli a Ministero dell’Economia e delle Finanze, C‑452/20,
EU:C:2022:111,
bod 40,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
75      Pokiaľ
ide v prvom
rade o otázku,
či
je
takéto
opatrenie
vhodné
na
zabezpečenie
dosiahnutia
sledovaných
legitímnych
cieľov
koherentným a systematickým
spôsobom,
treba
uviesť,
že
výber
úrokov z omeškania
prispieva k boju
proti
nezaplateniu
deklarovaných
súm
DPH v stanovených
lehotách.
Takéto
opatrenie
tak
prispieva k dodržiavaniu
povinnosti
každého
členského
štátu
pripomenutej v bode 68
tohto
rozsudku
prijať
všetky
legislatívne a správne
opatrenia
vhodné
na
zabezpečenie
výberu
splatnej
DPH
na
jeho
území v plnej
výške a na
boj
proti
podvodom
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 13. októbra
2022,
Direktor
na
Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“, C‑1/21,
EU:C:2022:788,
bod 71).
76      Preto
sa
úroky z omeškania
zdajú
byť
vhodným
opatrením
na
dosiahnutie
cieľov
sledovaných
vnútroštátnou
právnou
úpravou, o ktorú
ide
vo
veci
samej.
77      V druhom
rade,
pokiaľ
ide o nevyhnutnosť
uvedeného
opatrenia,
treba
pripomenúť
význam
boja
proti
podvodom v súlade s článkom 325 ZFEÚ a článkom 273
smernice o DPH, a povinnosť
členských
štátov
prijať
účinné
opatrenia
na
dosiahnutie
cieľa
spočívajúceho v zabezpečení
riadneho
výberu
DPH,
ako
aj v predchádzaní
daňovým
podvodom v súlade s tými
istými
ustanoveniami.
78      V tejto
súvislosti
zákon o správe
daní
vykonáva
ustanovenia
smernice o DPH,
ktorý
je
pre
Litovskú
republiku
záväzný a jeho
cieľom
je,
aby
bolo
možné
uložiť
účinné
opatrenia
proti
podvodom v oblasti
DPH s cieľom
podnietiť
zdaniteľnú
osobu k tomu,
aby
si
presne
splnila
svoje
daňové
povinnosti, a pokryť
náklady,
ktoré
vznikli
daňovej
správe z dôvodu,
že
si
včas
nesplnila
tieto
povinnosti, a to
tak,
aby
kompenzovala
škodu
spôsobenú
štátnej
pokladnici
chýbajúcimi
sumami,
ktoré
zodpovedajú
splatnej
dani.
79      Je
potrebné
uviesť,
ako
zdôraznil
generálny
advokát v bode 48
svojich
návrhov,
že
uloženie
úrokov z omeškania
má
za
cieľ
viesť
daňovníkov k tomu,
aby
si
prednostne
splnili
svoje
daňové
povinnosti,
aby
nevzniklo
riziko,
že
výška
ich
daňového
dlhu
sa
zvýši
úmerne k trvaniu
nezaplatenia
tohto
dlhu. V prípade
neexistencie
takéhoto
opatrenia
by
daňovníci
nemali
nijaký
osobitný
podnet
na
splnenie
svojich
daňových
povinností v stanovených
lehotách a mohli
by
uprednostniť
obchodné
transakcie.
Okrem
toho
neexistencia
úrokov z omeškania
zvýhodňuje
osoby,
ktoré
si
neplnia
svoje
daňové
povinnosti v stanovených
lehotách, a tým
majú
prospech z dodatočnej
likvidity a hospodárskej
výhody
zodpovedajúcej
časovému
zníženiu
skutočnej
hodnoty
ich
daňového
dlhu.
80      Z toho
vyplýva,
že
vzhľadom
na
kontext,
do
ktorého
patrí
vnútroštátna
právna
úprava
dotknutá
vo
veci
samej,
sa
táto
právna
úprava v rozsahu, v akom
ukladá
opatrenie
zavádzajúce
úroky z omeškania,
zdá
byť
nevyhnutná
na
dosiahnutie
legitímneho
cieľa,
ktorý
sleduje.
81      Pokiaľ
ide v treťom
rade o primeranosť
tohto
opatrenia v užšom
zmysle,
treba
najmä
pripomenúť,
že
litovský
zákonodarca
stanovil
uloženie
úrokov z omeškania a stanovil
ich
výšku
bez
ohľadu
na
povahu a závažnosť
porušenia
konštatovaného
daňovou
správou a že
výška
týchto
úrokov
sa
stanovuje
bez
toho,
aby
táto
správa
mohla
znížiť
jednu
zo
zložiek
tejto
sumy s cieľom
uplatniť
nižšiu
úrokovú
sadzbu,
než
je
sadzba
stanovená
touto
právnou
úpravou,
alebo
upustiť
od
výpočtu
časti
tejto
sumy. V tomto
rámci
treba
preskúmať,
či
nevýhody
spôsobené
vnútroštátnou
právnou
úpravou, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
nie
sú
neprimerané
vo
vzťahu k cieľom
legitímne
sledovaným
touto
právnou
úpravou, a to
účinnosti
výberu
DPH a boja
proti
podvodom.
82      Po
prvé z rozhodnutia
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
vyplýva,
že
ustanovenia
vnútroštátneho
práva
týkajúce
sa
výpočtu
sadzby
úrokov z omeškania
sa
totiž
uplatňujú
na
všetkých
daňovníkov v prípade
nezaplatenia
alebo
oneskoreného
zaplatenia,
ktoré
bolo
zistené v priebehu
daňovej
kontroly,
pokiaľ
ide o daň
alebo
poplatok,
ktorý
podlieha
priznaniu a neboli
priznané
alebo
ktoré
nepodliehajú
priznaniu a neboli
vypočítané.
Na
jednej
strane
je
sadzba
stanovená
a priori
jasným a transparentným
spôsobom v súlade s objektívnymi
kritériami,
ako
aj
na
základe
metodiky
výpočtu
stanovenej
zákonom o správe
daní.
Na
druhej
strane
rozhodovacia
právomoc
daňovej
správy v oblasti
stanovenia
úrokov z omeškania
je
ohraničená
týmto
zákonom.
83      Najmä
vzhľadom
na
preventívnu
povahu
predmetného
opatrenia,
ktorého
cieľom
je
podnietiť
daňovníka k tomu,
aby
si
presne
splnil
svoje
daňové
povinnosti, a pokryť
náklady,
ktoré
vznikli
daňovej
správe z dôvodu,
že
zdaniteľná
osoba
včas
nesplnila
svoje
daňové
povinnosti,
určenie
vopred
stanovenej
sadzby
na
výpočet
úrokov z omeškania
sa
nezdá
byť
neprimerané
vzhľadom
na
ciele
sledované
vnútroštátnou
právnou
úpravou, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
na
zabezpečenie
ich
účinnosti.
84      V tejto
súvislosti,
ako
uviedol
generálny
advokát v bode 55
svojich
návrhov,
okolnosť,
že
výška
úrokov z omeškania
je
paušálna a nie
je
spojená s nijakou
možnosťou
úpravy,
neumožňuje
sama
osebe
dospieť k záveru o neprimeranosti
tohto
opatrenia.
Určenie
výšky
úrokov z omeškania
vnútroštátnou
právnou
úpravou, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
ktoré
daňová
správa
nemôže
nijako
upraviť,
totiž s výnimkou
niekoľkých
prípadov
výslovne
definovaných
uplatniteľnou
daňovými
predpismi
chráni
zdaniteľné
osoby
pred
akýmkoľvek
svojvoľným
rozhodnutím
tejto
správy,
pričom
zaručuje
rovnosť
zaobchádzania
medzi
týmito
zdaniteľnými
osobami.
85      Okrem
toho
takto
stanovená
výška
úrokov z omeškania
umožňuje
tak
veriteľom,
ako
aj
dlžníkom
presne
predvídať
výšku
ich
budúcich
finančných
nárokov
alebo
príslušných
finančných
povinností
tak,
aby
sa
zabezpečila
aj
právna
istota.
Neobmedzenie
miery
voľnej
úvahy,
ktorou
by
mohla
disponovať
daňová
správa,
by
mohlo
viesť k neodôvodnenému
rozdielnemu
zaobchádzaniu
so
zdaniteľnými
osobami
nachádzajúcimi
sa v porovnateľnej
daňovej
situácii.
86      Po
druhé
treba
uviesť,
že
vzhľadom
na
to,
že
plynutie
úrokov z omeškania
súvisí s plnením
alebo
zánikom
daňovej
povinnosti
zdaniteľnej
osoby,
jej
konanie
vo
veľkej
miere
prispieva k určeniu
celkovej
výšky
úrokov,
ktoré
má
zdaniteľná
osoba
zaplatiť.
Uplatnenie
úrokov z omeškania
totiž
ukladá
zdaniteľnej
osobe,
ktorá
si
nesplnila
svoje
daňové
povinnosti v stanovenej
lehote,
finančné
zaťaženie
úmerné
obdobiu
nezaplatenia
jej
dlhu,
ktoré
viedlo k začatiu
plynutia
úrokov.
Uplatnenie
úrokov z omeškania
ako
prostriedku
na
zabezpečenie
plnenia
daňových
povinností
preto v zásade
nepredstavuje
riešenie,
ktoré
by
nadmerne
zaťažovalo
zdaniteľné
osoby.
87      Tento
záver
nemôže
byť
vyvrátený
skutočnosťou,
ako
tvrdila
žalobkyňa
vo
veci
samej v rámci
konania
vo
veci
samej,
že
predmetné
úroky z omeškania
boli
vypočítané
retroaktívne
za
celé
obdobie,
ktoré
začalo
plynúť
od
okamihu,
keď
mala
byť
daň
alebo
poplatok
zaplatený,
teda
aj
počas
daňovej
kontroly a súdneho
konania.
Ak
sa
totiž
po
skončení
súdneho
konania
existencia
daňovej
povinnosti s konečnou
platnosťou
potvrdí,
nezohľadnenie
dĺžky
tohto
konania
pri
výpočte
úrokov z omeškania
by
dotknutej
zdaniteľnej
osobe
poskytlo
výhodu
likvidity v porovnaní s inými
zdaniteľnými
osobami,
ktoré
si
včas
splnili
svoje
povinnosti.
88      Okrem
toho,
pokiaľ
ide o tvrdenie
žalobkyne
vo
veci
samej,
podľa
ktorého
požadovala,
aby
bola
oslobodená
od
zaplatenia
časti
úrokov
presahujúcej
sumu
zabezpečujúcu
náhradu
škody
pre
štátnu
pokladnicu,
treba
uviesť,
že
hoci v určitých
osobitných
prípadoch
výška
kompenzačných
úrokov
môže
ísť
nad
rámec
skutočnej
škody,
ktorá
bola
spôsobená
štátnej
pokladnici,
je
to
len
dôsledok
systému
paušálnej
náhrady,
ktorý
svojou
povahou
neodráža
skutočne
vzniknuté
straty,
ale
straty,
ktoré
by
podľa
posúdenia
vnútroštátneho
zákonodarcu
mohli
vzniknúť
štátnej
pokladnici
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 28. februára
2018,
Nidera, C‑387/16,
EU:C:2018:121,
bod 36).
89      Po
tretie
podľa § 100
ods. 1
zákona o správe
daní
je
možné
úplné
alebo
čiastočné
oslobodenie
od
platby
vzniknutých
(vypočítaných)
úrokov z omeškania,
ktoré
neboli
zaplatené
(nevybrané),
ak
sú
splnené
podmienky
stanovené v tomto
ustanovení.
Takéto
oslobodenie
možno
priznať
najmä
vtedy,
ak
je
preukázaný
niektorý z dôvodov
stanovených v § 141
ods. 1
tohto
zákona.
Medzi
tieto
dôvody
patria
najmä
prípady, v ktorých
daňovník
preukáže,
že
spáchaný
trestný
čin
mu
nemožno
pripísať
ako
zavinenie
alebo
keď
porušenie
daňového
zákona
bolo
spôsobené
okolnosťami
nezávislými
od
jeho
vôle,
ktoré
nepredpokladal a ktoré
nemohol
predvídať,
alebo
ak
ide o izolovaný
skutok,
ktorý,
hoci
je v rozpore s ustanoveniami
tohto
zákona,
nespôsobuje
škodu
rozpočtu.
90      Po
štvrté
je
pravda,
že
posúdenie
primeranosti
opatrení s represívnym
účelom
vyžaduje,
aby
sa
zohľadnili
okolnosti,
akými
sú
povaha a závažnosť
porušenia
daňovej
povinnosti
konštatovaného
daňovou
správou,
alebo
iné
okolnosti,
ako
je
osobitný
kontext, v ktorom k tomuto
porušeniu
došlo, a jeho
prípadná
súvislosť s inými
prebiehajúcimi
konaniami.
Nič
to
však
nemení
na
tom,
že
také
opatrenia,
ako
sú
úroky z omeškania
týkajúce
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH,
majú
preventívnu
povahu a ako
bolo
zdôraznené v bode 79
tohto
rozsudku,
ich
cieľom
je
viesť
daňovníkov k tomu,
aby
si
prednostne
splnili
svoje
daňové
povinnosti,
aby
sa
predišlo
riziku
zvýšenia
sumy
ich
daňového
dlhu
úmerne k trvaniu
nezaplatenia
tohto
dlhu.
91      Vnútroštátna
právna
úprava, o akú
ide
vo
veci
samej,
ktorá
stanovuje
spôsoby
výpočtu
sadzby
úrokov z omeškania,
pričom
vylučuje,
aby
daňová
správa
mohla
uplatniť
právnou
úpravou
stanovenú
nižšiu
úrokovú
sadzbu,
alebo
upustiť
od
výpočtu
časti
sumy
týchto
úrokov,
sa
preto
nezdá
byť
neprimeraná
vzhľadom
na
cieľ,
ktorý
sleduje
prostredníctvom
uvedených
úrokov.
Skutočnosť,
že
táto
daňová
správa
nemôže
oslobodiť
daňovníka
od
zaplatenia
tých
istých
úrokov, s výnimkou
prípadov
taxatívne
vymedzených
touto
právnou
úpravou,
na
tomto
konštatovaní
nič
nemení.
92      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
treba
na
druhú
otázku
odpovedať
tak,
že
článok 325 ZFEÚ a článok 273
smernice o DPH v spojení
so
zásadou
proporcionality
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
stanovuje
spôsoby
výpočtu
sadzby
úrokov z omeškania
týkajúcich
sa
nedoplatkov v oblasti
DPH
bez
ohľadu
na
povahu a závažnosť
porušenia
konštatovaného
daňovou
správou, a vylučuje,
aby
táto
správa
mohla
uplatniť
touto
právnou
úpravou
stanovenú
nižšiu
úrokovú
sadzbu,
alebo
upustiť
od
výpočtu
časti
sumy
úrokov z omeškania
alebo
oslobodiť
daňovníka
od
zaplatenia
týchto
úrokov, s výnimkou
prípadov
taxatívne
vymedzených
uvedenou
právnou
úpravou.
O trovách
93      Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(prvá
komora)
rozhodol:
Článok 325 ZFEÚ a článok 273 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty v spojení so zásadou proporcionality
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje spôsoby výpočtu sadzby úrokov z omeškania týkajúcich sa nedoplatkov v oblasti dane z pridanej hodnoty bez ohľadu na povahu a závažnosť porušenia konštatovaného daňovou správou, a vylučuje, aby táto správa mohla uplatniť touto právnou úpravou stanovenú nižšiu úrokovú sadzbu, alebo upustiť od výpočtu časti sumy úrokov z omeškania alebo oslobodiť daňovníka od zaplatenia týchto úrokov, s výnimkou prípadov taxatívne vymedzených uvedenou právnou úpravou.
Podpisy
*      Jazyk
konania:
litovčina.