62023CJ0343
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
2026. április 16. (
*1
)
„Fellebbezés – Közszolgálat – Tisztviselők – Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata – 24. cikk – Segítségnyújtás iránti kérelem – 12a. cikk – A »lelki zaklatás« fogalma – Passzív vagy kollektív zaklatás – A segítségnyújtás iránti kérelem elutasítása – Megsemmisítés iránti és kártérítési kereset”
A C‑343/23. P. sz. ügyben,
Jean‑Marc Colombani (lakóhelye: Auderghem [Belgium], képviseli: N. de Montigny avocate)
fellebbezőnek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2023. május 31‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a másik fél az eljárásban:
az Európai Külügyi Szolgálat
(EKSZ) (képviselik: A. Ireland és R. Spáč, meghatalmazotti minőségben, segítőik: L. Lence de Frutos abogada és M. Troncoso Ferrer avocat)
alperes az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (második tanács),
tagjai: K. Jürimäe tanácselnök, K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a második tanács bírájaként eljárva, F. Schalin, M. Gavalec és Csehi Z. (előadó) bírák,
főtanácsnok: R. Norkus,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
a főtanácsnok indítványának a 2025. április 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Fellebbezésében Jean‑Marc Colombani az Európai Unió Törvényszéke 2023. március 22‑iColombani kontra EKSZ ítéletének (T‑113/22, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2023:154) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította az EUMSZ 270. cikk alapján benyújtott keresetét, amely egyrészt azon 2021. június 15‑i határozat megsemmisítésére irányult, amellyel az Európai Külügyi Szolgálat (EKSZ) részben elutasította a fellebbező 2021. február 18‑án előterjesztett segítségnyújtás iránti kérelmét (a továbbiakban: a segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozat) az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 24. cikke, valamint a felek között 2021. február 9‑én kötött egyezség (a továbbiakban: egyezség) és a fellebbezőt 2018. január 1‑jére visszamenőleges hatállyal AD 14 besorolási fokozatba előléptető, a 2021. májusi illetményelszámolásának megküldésével tudomására hozott vélelmezett hallgatólagos határozat alapján, másrészt pedig az EKSZ magatartása miatt őt ért vagyoni és nem vagyoni kár megtérítésére irányult.
Jogi háttér
2
A személyzeti szabályzat 12a. cikke előírja:
„(1)   A tisztviselő tartózkodik a pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás minden formájától.
(2)   Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás áldozatává vált, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás. Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatásra vonatkozó bizonyítékkal szolgál, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás, feltéve, hogy a tisztviselő tisztességesen járt el.
(3)   »Pszichológiai zaklatás« [helyesen: lelki zaklatás]: bármely olyan helytelen magatartás, amely egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen előfordul, és olyan fizikai magatartást [helyesen: olyan magatartást], szóbeli vagy írott nyelvhasználatot, gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy bármely másik személy személyiségét, méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák.
[…]”
3
A személyzeti szabályzat 24. cikke a következőképpen szól:
„Az [Európai] Unió segítséget nyújt minden tisztviselőnek, különösen olyan személy elleni eljárásban, aki a tisztviselő vagy családtagjai sérelmére, a tisztviselő beosztása vagy feladatainak ellátása miatt fenyegetést, becsületsértést, rágalmazást, illetve bármely személy vagy vagyon elleni támadást követett el.
Az Unió egyetemlegesen megtéríti a tisztviselőnek az ilyen esetben elszenvedett kárt, amennyiben azt nem a tisztviselő szándékos vagy súlyosan gondatlan magatartása okozta és az elkövetőtől nem tudott kártérítést kapni.”
A jogvita előzményei
4
A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 2–20. pontja a következőképpen ismerteti:
„2
A felperes az EKSZ tisztviselője.
3
Szakmai tevékenységét a francia diplomáciai szolgálatnál kezdte meg. 1990. május 1‑jén lépett az Európai Közösségek Bizottságának szolgálatába. 2010 szeptemberében az EKSZ‑hez osztották be, ahol 2015 februárjáig az ügyvezető főtitkár, A asszisztense volt. 2015 márciusa és 2016 augusztusa között a felperes először asszisztens majd tanácsadó volt az ügyvezető főtitkár, B mellett. 2016. június 1‑jén a felperest tanácsadóvá nevezték ki az ügyvezető főtitkár, C mellé. 2017. január 1‑jétől a felperes tanácsadói feladatokat látott el a közös biztonság‑ és védelempolitikáért (KBVP) és a válságelhárításért felelős főtitkárhelyettes, vagyis először D, aztán 2020. május 1‑jétől E mellett.
4
Mivel a felperes neve nem szerepelt a 2017. évi előléptetési időszakban AD 14 besorolási fokozatba való előléptetésre javasolt tisztviselők listáján, a felperes keresetet indított a Törvényszék előtt az EKSZ 2017. november 9‑i, a felperes előléptetését mellőző határozatának vitatása érdekében. A 2019. október 10‑iColombani kontra EKSZ ítéletben (T‑372/18, […] EU:T:2019:734) a Törvényszék megsemmisítette az említett határozatot azon az alapon, hogy az EKSZ által a 2017. évi előléptetési időszakban alkalmazott általános végrehajtási rendelkezések szabálytalanok voltak, mivel nem tették lehetővé a tisztviselők érdemeinek összehasonlító és objektív vizsgálatát.
5
2020. augusztus 6‑án a felperes megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be a Törvényszékhez az EKSZ azon állítólagos határozatával szemben, amely nem hajtotta végre a 2019. október 10‑i Colombani kontra EKSZ ítéletet (T‑372/18, […] EU:T:2019:734), valamint az Európai Unió koreai, üzbegisztáni, illetve észak‑macedóniai küldöttségének vezetőjévé történő kinevezésére irányuló pályázatait elutasító határozataival szemben. Kérte továbbá az EKSZ azon határozatának megsemmisítését, amely megtagadta számára az ezen eljárásokkal kapcsolatos dokumentumokhoz, különösen az előválogatás során kiválasztott pályázók összehasonlító adataihoz való hozzáférést. A 2021. február 12‑iColombani kontra EKSZ végzéssel (T‑507/20, […] EU:T:2021:95) ezt az ügyet törölték a Törvényszék nyilvántartásából az [egyezséget] követően.
6
Az egyezség értelmében az EKSZ vállalta, hogy a felperest 2018. január 1‑jére visszamenőleges hatállyal az AD 14 besorolási fokozat 1. fizetési fokozatába lépteti elő (az egyezség 1. pontja). Az EKSZ ezenkívül kötelezettséget vállalt arra, hogy a felperes rendelkezésére bocsátja a pályázók képesítésére és szakmai tapasztalatára vonatkozó azon adatokat, amelyekről a bizottság úgy vélte, hogy a leginkább megfelelnek az előválogatási kritériumoknak és amelyeket ezt követően figyelembe vettek az Unió észak‑macedóniai, algériai, azerbajdzsáni, illetve norvégiai küldöttségének vezetői álláshelyére, valamint az EKSZ észak‑afrikai és közel‑keleti igazgatói álláshelyére az előválogatási eljárás során kiválasztott pályázók képesítéseinek és érdemeinek összehasonlítása során, tiszteletben tartva az alkalmazandó jogszabályokat, és különösen az adatvédelmi szabályokat, az EKSZ adatvédelmi tisztviselőjének véleményével összhangban (a békés megállapodás 2. pontja).
7
2021. február 18‑án a felperes a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján segítségnyújtás iránti kérelmet nyújtott be egymást követő felettesi minőségükben az EKSZ korábbi ügyvezető főtitkára, C, az EKSZ egyik korábbi főtitkárhelyettese, D és az EKSZ egyik jelenlegi főtitkárhelyettese, E, valamint a költségvetési és igazgatási főigazgató, F ellen.
8
Az F‑nek címzett 2021. február 22‑i e‑mailjében a felperes felhívta ez utóbbit annak megerősítésére, hogy az EKSZ nem emel kifogást az [e] segítségnyújtás iránti kérelmet kísérő iratoknak […] a brüsszeli (Belgium) munkaügyi vizsgálóbizottság előtti panaszeljárás keretében a belga igazságügyi és közigazgatási szervek számára történő hozzáférhetővé tételével szemben. Egyébiránt a felperes ebben az e‑mailben jelezte, hogy szeretne megbizonyosodni arról, hogy az EKSZ nem emel elvi kifogást az ellen, hogy az említett kérelemben foglalt tényeket az Európai Parlament egy vagy több képviselőjével ismertesse. A 2021. február 23‑i e‑mailben megküldött válaszában F felhívta a felperest, hogy nyújtsa be a személyzeti szabályzat 19. cikke szerinti kérelmet, megjelölve a dokumentumokat, valamint a dokumentumok tervezett továbbításának címzettjeit és célját. A felperes azon szándékát illetően, hogy a Parlament bizonyos tagjainak beavatkozását kérje, F jelezte, hogy ez a lépés nem képezi a személyzeti szabályzat 19. cikkében foglalt eljárás tárgyát. Az F‑nek címzett 2021. február 24‑i e‑mailben a felperes felhívta az EKSZ‑t, hogy jelezze, amennyiben a segítségnyújtás iránti kérelmét kísérő egyes dokumentumokat »nem lehet közölni a brüsszeli [m]unkaügyi [v]izsgálóbizottsággal«.
9
2021. március 1‑jén a felperes keresetet indított a Törvényszék előtt az egyrészt az észak‑afrikai és közel‑keleti igazgatói álláshelyre, másrészt pedig az Unió kanadai küldöttségének vezetői álláshelyére benyújtott pályázatokat elutasító határozatok megsemmisítése iránt. A 2022. július 6‑i Colombani kontra EKSZ ítéletben (T‑129/21, […] EU:T:2022:424) a Törvényszék elutasította e keresetet. [A felperes fellebbezést nyújtott be a Törvényszék ezen ítéletével szemben, amelyet a Bíróság a 2023. november 16‑iColombani kontra EKSZ ítéletben (C‑595/22 P, EU:C:2023:884) elutasított.]
10
2021. április 28‑án a humánerőforrás‑igazgató, G e‑mailben megküldte a felperesnek a segítségnyújtás iránti kérelmének előzetes elemzését, amelyben jelezte, hogy a kinevezésre jogosult hatóság (a továbbiakban: kinevezésre jogosult hatóság) igazgatási vizsgálatot kíván indítani C és E tekintetében. Ugyanakkor a D és F cselekményei által megvalósított lelki zaklatásra vonatkozó állításokat illetően [ezen] előzetes elemzés jelezte, hogy ez utóbbi állításokat nem támasztotta alá bizonyítékkezdemény.
11
2021. május 7‑én a felperes e‑mailben megküldte a humánerőforrás‑igazgatónak az [említett] előzetes elemzéssel kapcsolatos észrevételeit.
12
A felperes 2021. májusi illetményelszámolásában szerepelt első alkalommal, hogy a felperest az AD 14 besorolási fokozat 2. fizetési fokozatába sorolták be. Egyébiránt a felperes AD 14 besorolási fokozatú díjazását 2018 januárjától kezdődően visszamenőlegesen kiigazították az említett illetményelszámoláson.
13
A segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító, a humánerőforrás‑igazgató által aláírt határozatával a kinevezésre jogosult hatóság elutasította a segítségnyújtás iránti kérelmet a felperesnek D és F cselekményei miatt őt ért lelki zaklatásra vonatkozó állításait illetően, azon az alapon, hogy azokat nem igazolja bizonyítékkezdemény.
14
2021. augusztus 1‑jén a felperes egyrészt egy R/412/21. számon nyilvántartásba vett panaszt nyújtott be a segítségnyújtás iránti kérelmét részben elutasító, a vele 2021. április 28‑án közölt előzetes elemzésből kitűnő vélelmezett hallgatólagos határozattal szemben, másrészt pedig egy R/413/21. számon nyilvántartásba vett panaszt nyújtott be az őt 2018. január 1‑jére visszamenőleges hatállyal AD 14 besorolási fokozatba előléptető, a 2021. májusi illetményelszámolásának megküldésével tudomására hozott vélelmezett hallgatólagos határozattal szemben.
15
2021. augusztus 25‑én a felperes tudomást szerzett [a] segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozatról.
16
2021. szeptember 13‑án a felperes [e határozattal] szemben panaszt nyújtott be, amelyet R/460/21 számon vettek nyilvántartásba.
17
A 2021. november 25‑i, F […] által aláírt feljegyzésében az EKSZ hivatalosan tájékoztatta a felperest a kinevezésre jogosult hatóság azon határozatáról, amely az EUMSZ 266. cikk (1) bekezdése alapján, valamint a 2021. február 12‑iColombani kontra EKSZ végzés (T‑507/20, […] EU:T:2021:95) végrehajtásaként és az egyezségnek megfelelően 2018. január 1‑jére visszamenőleges hatállyal az AD 14 besorolási fokozat 1. fizetési fokozatába léptette őt elő, rámutatva arra, hogy ezt az előléptetésről szóló határozatot már végrehajtották, és az 2021. március 30. óta már rögzítve van a felperesnek a Bizottság […] személyügyi igazgatási informatikai rendszerében található aktájában, és hogy a magasabb fizetési fokozatba való automatikus előlépésre 2020. január 1‑jén sor került.
18
2021. november 26‑i határozatával az EKSZ ügyvezető főtitkára, L – mint kinevezésre jogosult hatóság – elutasította az R/412/21. és az R/460/21. sz. panaszt.
19
2021. november 29‑én a felperes egy R/618/21. számon nyilvántartásba vett panaszt nyújtott be az egyezség EKSZ általi végrehajtásának, különösen e megállapodás 2. pontját illetően történő elmulasztása miatt.
20
2021. november 30‑i határozatával a kinevezésre jogosult hatóság elutasította az R/413/21. sz. panaszt.”
A Törvényszék előtti kereset és a megtámadott ítélet
5
A Törvényszék Hivatalához 2022. március 3‑án benyújtott keresetlevelével a fellebbező keresetet indított egyrészt a segítségnyújtás iránti kérelmét részben elutasító határozat, valamint az egyezség és a fellebbezőt 2018. január 1‑jére visszamenőleges hatállyal AD 14 besorolási fokozatba előléptető, a 2021. májusi illetményelszámolásának megküldésével tudomására hozott vélelmezett hallgatólagos határozat megsemmisítése iránt, másrészt pedig az EKSZ magatartása miatt őt ért vagyoni és nem vagyoni kár megtérítése iránt.
6
A segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozattal szembeni kereseti kérelmeinek alátámasztása érdekében a fellebbező öt jogalapra hivatkozott. Az ötödik jogalap a jelen fellebbezés szempontjából nem releváns, mivel annak Törvényszék általi vizsgálatát a fellebbező a fellebbezésében nem vitatja. Az első négy jogalap közül az elsőt közszolgálati kötelességszegésre, a gondoskodási kötelezettség megsértésére, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) és a személyzeti szabályzatnak a megsértésére, a másodikat a fellebbezőt állítólagosan ért zaklatás tényének valódiságára vonatkozó bizonyítékkezdemény meglétére, a harmadikat hatáskörrel való visszaélésre és a Charta 47. cikkének megsértésére, a negyediket pedig hatáskörrel való visszaélésre, valamint az EUMSZ 227. cikk és a Charta 44. cikkének megsértésére alapította.
7
A megtámadott ítélet 54. és 65. pontjában a Törvényszék elutasította a második jogalap első és második részét, amelyek a tények értékelése során D‑nek, illetve F‑nek betudható hibákon alapultak, és megállapította e hibák hiányát. E tekintetben rámutatott arra, hogy a kinevezésre jogosult hatóság helyesen állapíthatta meg, hogy a fellebbező nem terjesztett elő bizonyítékkezdeményt arra vonatkozóan, hogy e két személy részéről lelki zaklatás érte.
8
A megtámadott ítélet 70. és 72. pontjában a Törvényszék elutasította az első jogalapnak a fellebbező védelmét szolgáló ideiglenes intézkedések végrehajtásának vétkes elmulasztására alapított első részét, megállapítva, hogy az EKSZ nem volt köteles D‑vel és F‑fel szemben igazgatási vizsgálatot indítani, sem pedig arra, hogy informális védelmi vagy pénzügyi támogatási intézkedések formájában további ideiglenes védelmi intézkedéseket fogadjon el.
9
A megtámadott ítélet 75. pontjában a Törvényszék mint hatástalant elutasította az első jogalapnak a fellebbezővel szemben megfogalmazott fenyegetések jogellenességére alapított második részét. Úgy ítélte meg, hogy az információknak a belga igazságügyi hatóságok és a Parlament tagjai számára történő hozzáférhetővé tételére vonatkozó állítólagos fenyegetések, még ha bizonyítást is nyertek volna, nem befolyásolták volna a segítségnyújtás iránti kérelemnek a D‑t és F‑t érintő részében való elutasításáról szóló határozatot.
10
A megtámadott ítélet 89., 92. és 93. pontjában a Törvényszék elutasította az első jogalapnak a segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozatot kibocsátó személy pártatlanságának hiányára és összeférhetetlenségére alapított harmadik részét. E tekintetben megállapította, hogy még ha kétségek is merülhettek fel e határozat kibocsátójának objektív pártatlanságával kapcsolatban, az említett határozatnak az EKSZ ügyvezető főtitkára általi felülvizsgálata lehetővé tette e szabálytalanság orvoslását. Ezenkívül, még ha ugyanezen határozatot egy F‑fel hierarchikus viszonyban nem álló személy is írta volna alá, akkor is kizárt lett volna, hogy a segítségnyújtás iránti kérelem elbírálása más eredményre vezet annak F ellen irányuló részében.
11
Végül a Törvényszék a megtámadott ítélet 107. pontjában mint hatástalant és mindenesetre mint megalapozatlant elutasította a hatáskörrel való visszaélésre alapított harmadik és negyedik jogalapot.
12
Mivel a fellebbező által a segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozat megsemmisítése iránti keresetének alátámasztására felhozott valamennyi jogalap elutasításra került, a Törvényszék elutasította e keresetet, valamint a kártérítési kérelmet.
A felek kérelmei a fellebbezési eljárásban
13
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
adjon helyt a fellebbezésnek, és helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
érdemben bírálja el az ügyet, és semmisítse meg a segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozatot;
–
kötelezze az EKSZ‑t arra, hogy fizessen meg a nem vagyoni kára megtérítése címén szimbolikusan 1 euró összeget;
–
az EKSZ‑t kötelezze a fellebbező részéről a jelen eljárással és az elsőfokú eljárással összefüggésben felmerült költségek viselésére.
14
Az EKSZ azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést mint elfogadhatatlant, vagy legalábbis mint megalapozatlant;
–
teljes egészében hagyja helyben a megtámadott ítéletet, és
–
a fellebbezőt kötelezze a jelen eljárás és az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére.
15
A fellebbező által benyújtott fellebbezés vonatkozik a Törvényszéknek mind a megsemmisítés iránti kérelmét elutasító, mind a kártérítés iránti kérelmét elutasító határozatára.
A fellebbezésről
16
Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező négy jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt a segítségnyújtás iránti kérelme tárgyának vizsgálata során elkövetett téves jogalkalmazásra és a „zaklatás” fogalmának megsértésére, a másodikat a D‑nek és F‑nek betudható tények értékelése során elkövetett téves jogalkalmazásra, a harmadikat a személyzeti szabályzat 24. cikkének megsértésére, a negyediket pedig a benyújtott kérelmet elutasító határozat fennállásának figyelmen kívül hagyására és a személyzeti szabályzat 17. és 19. cikkének elemzése során elkövetett téves jogalkalmazásra alapítja.
17
Az EKSZ előzetesen a fellebbezés egészének elfogadhatatlanságára hivatkozik, azt állítva, hogy a fellebbező a tényállás újbóli értékelését kéri a Bíróságtól, anélkül hogy a megtámadott ítélettel szemben valódi jogi kritikát fogalmazna meg.
18
Mindazonáltal meg kell vizsgálni az ily módon hivatkozott valamennyi konkrét elfogadhatatlansági okot azon jogalapok és kifogások értékelése keretében, amelyekre vonatkoznak.
Az első jogalapról
A felek érvei
19
Első jogalapjával a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék által az elsőfokú eljárásban felhozott második jogalap vizsgálata keretében kifejtett, a fellebbezőt állítólagosan ért zaklatás tényének valódiságára vonatkozó bizonyítékkezdemény meglétére alapított érvelés téves előfeltevésen alapul, és ennélfogva téves jogalkalmazáshoz vezetett.
20
A fellebbező szerint ugyanis a Törvényszék a megtámadott ítélet 31., 34., 38. és 39. pontjában elmulasztotta figyelembe venni a D‑nek és F‑nek betudható lelki zaklatás megtörténtére vonatkozó bizonyítékkezdemény meglétének értékelése során, hogy a kollektív és passzív magatartások is megvalósíthatnak ilyen zaklatást, leszűkítve ezáltal a személyzeti szabályzat 24. cikkének terjedelmét a szigorú értelemben vett zaklatásra. Következésképpen a Törvényszék ezen ítélet 47., 53., 59., 60. és 61. pontjában tévesen állapította meg, hogy e zaklatás csak az állítólagos zaklató egyéni, személyes és aktív magatartására vonatkozhat.
21
E tekintetben a fellebbező hozzáteszi, hogy a Törvényszék megállapítása szerint az EKSZ a D‑nek és F‑nek betudható zaklató magatartás hiánya miatt utasította el a segítségnyújtás iránti kérelmét. Mindazonáltal a fellebbező hangsúlyozza, hogy e segítségnyújtás iránti kérelem F passzivitására is vonatkozott, aki eltűrte a C által kifejezésre juttatott, nyilvánvalóan jogellenes megkülönböztetésre irányuló szándékot. Márpedig F e passzivitása ténylegesen hozzájárult az állítólagos zaklatás fenntartásához és súlyosbodásához. Ugyanis az érintett személyek nagy számára és azoknak e zaklatás kezdeményezőjével, C‑vel fennálló alárendeltségi viszonyára tekintettel a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a zaklatás kollektív jellegű volt.
22
E körülmények között a 2022. március 30‑iKF kontra EBB ítélet (T‑299/20, EU:T:2022:171) 126. és 127. pontjára támaszkodva a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy nem vette figyelembe, hogy zaklató gyakorlatot valósít meg az is, ha „[…] több, ugyanazon intézményhez tartozó személy összehangoltan, vagy legalábbis azonos módon jár el”. Márpedig a „zaklatás” fogalmának ilyen értelmezése azt feltételezte volna, hogy az EKSZ elvégezze „az értintett személyek magatartásának átfogó elemzését”, amelyekről a fellebbező „azt állította, hogy alkalmasak a zaklatás fennállásának bizonyítására”, ennek hiányában ugyanis fennállt annak a veszélye, hogy a panasz tárgya torzul. Következésképpen a fellebbező szerint a Törvényszék az összefüggések figyelembevétele nélkül nem szorítkozhatott volna a magatartások egyedi elemzésére.
23
Egyébiránt a fellebbező D, illetve F több passzív magatartására hivatkozva lényegében azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen értelmezte a „zaklatás” fogalmát, amikor azt kizárólag aktív magatartásra korlátozta, és a fellebbezőtől megkövetelte, hogy kifejezetten bizonyítsa a passzív magatartást. A fellebbező azonban azt állítja, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 47. és 60. pontjában tett megállapításokkal ellentétben nem neki kellett bizonyítania a felettesei által, az ő kirekesztése során tanúsított aktív, közvetlen, konkrét és egyedi magatartást.
24
Az EKSZ azt állítja, hogy az első jogalap elfogadhatatlan, mivel a fellebbező semmilyen jogi érvelést nem terjeszt elő azon állításának alátámasztására, amely szerint a Törvényszék szűkítette a személyzeti szabályzat 24. cikkének terjedelmét, és e jogalap egyébként is megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
25
Először is, ami a fellebbező által az első jogalapjának alátámasztása érdekében kifejtett érvelés elfogadhatóságát illeti, meg kell állapítani, hogy ezen érvelésével a fellebbező arra kéri a Bíróságot, hogy határozzon többek között a „lelki zaklatás” fogalmáról, ami egy jogkérdés. Ebből következően az első jogalap elfogadható.
26
Másodszor meg kell állapítani, hogy a Törvényszéknek már kellett döntést hoznia a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „zaklatás” fogalmáról egy, a személyzeti szabályzat 24. cikke szerinti segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozat megsemmisítése iránti kérelem kapcsán.
27
Ebben az összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az adminisztráció köteles igazgatási vizsgálatot indítani a tények tisztázása, majd azt követően adott esetben a megfelelő segítségnyújtási intézkedések meghozatala érdekében, amennyiben a segítségnyújtás iránti kérelemben megfogalmazott állítások tekintetében elegendő bizonyítékkezdemény áll rendelkezésre (lásd ebben az értelemben: 2023. december 7‑iHV és HW kontra ECDC ítélet, C‑615/22 P, EU:C:2023:961, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
Ebből következik, hogy amennyiben a segítségnyújtás iránti kérelemben megfogalmazott állítások lelki zaklatásra vonatkoznak, a segítségnyújtást kérelmező személy feladata, hogy azt alátámasztó bizonyítékkezdeményt terjesszen elő figyelemmel a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében szereplő „pszichológiai [helyesen: lelki] zaklatás” meghatározására.
29
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés e fogalmat olyan „helytelen magatartásként” határozza meg, amely „egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen” előforduló magatartás, szóbeli vagy írott nyelvhasználat, gesztusok vagy más cselekvések formájában valósul meg, ami azt jelenti, hogy a lelki zaklatást az időben szükségképpen elnyúló folyamatként kell értelmezni, amely feltételezi az ismétlődő vagy folyamatos, továbbá a „szándékos”, nem pedig „véletlenszerű” cselekmények meglétét. Másrészt ahhoz, hogy e fogalma alá tartozzanak, e magatartásoknak, szóbeli vagy írott nyelvhasználatnak, gesztusoknak vagy más cselekvéseknek alkalmasnak kell lenniük arra, hogy bármely másik személy személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét aláássák (2020. november 12‑iPethke kontra EUIPO ítélet, C‑382/19 P, EU:C:2020:917, 96. pont; 2022. június 2‑iEM kontra Parlament ítélet, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, 102. pont).
30
Így magából a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének szövegéből kitűnik, hogy – amint azt a főtanácsnok indítványának 20. pontjában megjegyezte – a „lelki zaklatás” fogalmának meghatározása „rendkívül tág és általános”. E körülmények között e fogalom magában foglalhatja a magatartás vagy más cselekvés minden olyan formáját, amely megfelel a jelen ítélet előző pontjában hivatkozott két feltételnek.
31
Így egyrészt nem zárható ki, hogy az e rendelkezés értelmében vett „lelki zaklatást” több személy együttesen követheti el, amennyiben e személyek cselekvései egy és ugyanazon zaklató magatartás körébe tartoznak, és ahhoz mindegyikük egyéni és személyes magatartásával hozzájárul. Mindazonáltal annak a személynek, aki úgy véli, hogy kollektív lelki zaklatás áldozata, bizonyítékkezdeményt kell szolgáltatnia – amint az a jelen ítélet 27. és 28. pontjából kitűnik – nemcsak az egyes állítólagos zaklatók egyéni és személyes magatartására, hanem az utóbbiak közötti bizonyos fokú összehangoltság fennállására vonatkozóan is. Az állítólagos zaklatók közötti összehangolt magatartás hiányában az, hogy valamely személy nem lép közbe mások olyan helytelen cselekvéseinek megakadályozása érdekében, amelyekről tudomása van, főszabály szerint nem minősül részéről lelki zaklatásnak.
32
Másrészt meg kell állapítani, hogy a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „fizikai magatartás [helyesen: magatartás]” fogalma nemcsak az aktív, hanem a passzív magatartást is magában foglalhatja, mint például egy tisztviselőnek vagy alkalmazottnak a munkahelyen és a munkaviszonyokban való marginalizálása vagy kirekesztése, vagy akár a cselekvés elmulasztása. E tekintetben, amint arra a főtanácsnok az indítványának 31. pontjában lényegében rámutatott, a „passzív” lelki zaklatásnak „helytelen magatartásnak” kell lennie, és mint ilyen, rendelkeznie kell egy olyan elemmel, amely az elkövető beavatkozását igényli, mint például valaki tekintetében a kommunikáció megtagadása, a figyelmen kívül hagyás vagy az elszigetelés. A „passzív” magatartás tehát „lelki zaklatásnak” minősülhet, amennyiben szándékos, nem pedig „véletlenszerű”, és időben elnyúló egyéni magatartást tükröz, amely azzal a hatással jár, hogy egy másik személy személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét aláássa.
33
A jelen ügyben a fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a „zaklatás” fogalmát egyrészt az „egyéni” és „személyes”, másrészt az „aktív” magatartásokra korlátozta.
34
Ennek az érvelésnek nem lehet helyt adni.
35
Meg kell ugyanis állapítani, hogy a megtámadott ítélet 47., 53. és 59–61. pontjában a Törvényszék lényegében úgy ítélte meg, hogy a fellebbezőnek a segítségnyújtás iránti kérelmének alátámasztására olyan bizonyítékkezdeményt kell szolgáltatnia, amely bizonyítja az e kérelemmel érintett személy egyéni és személyes magatartását. Ezáltal, amint arra a főtanácsnok az indítványának 46. és 47. pontjában rámutat, a Törvényszék nem zárta ki a passzív és/vagy a kollektív zaklatás lehetőségét, mint olyat. Csupán az ilyen zaklatásra vonatkozó bizonyítékkezdemény jelen ügyben való meglétének elutasítására szorítkozott, mivel semmilyen módon nem bizonyították D és F e magatartásban való egyéni és személyes részvételét.
36
Ebből következik, hogy a fellebbező állításaival ellentétben a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot a „zaklatás” fogalmának értelmezése és alkalmazása során, és következésképpen a fellebbező által a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján benyújtott segítségnyújtás iránti kérelem tárgyának vizsgálata során sem.
37
Egyébiránt a fellebbezőnek a bizonyítási teherre vonatkozó érvei sem vezetnek eredményre. A jelen ítélet 27. és 28. pontjából ugyanis kitűnik, hogy a segítségnyújtást kérelmező személy feladata, hogy bizonyítékkezdeményt terjesszen elő. A jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 46–53. pontjában jelezte, hogy a fellebbező által előterjesztett bizonyítékok nem voltak alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék az adminisztráció értékelésének megalapozottságát, és hogy a fellebbező nem terjesztett elő bizonyítékkezdeményt annak alátámasztására, hogy zaklatás érte. Ennélfogva nem kifogásolható a Törvényszékkel szemben sem az, hogy megfordította volna a bizonyítási terhet, sem az, hogy aránytalan bizonyítási terhet rótt volna a fellebbezőre.
38
Közelebbről, többek között a megtámadott ítélet 45. pontjából az következik, hogy a Törvényszék a fellebbezőtől nem egy negatív bizonyíték, hanem legalább egy bizonyítékkezdemény benyújtását követelte meg. Márpedig bizonyítékkezdemény hiányában a fellebbező nem hivatkozhat érvényesen kizárólag az adminisztráció tétlenségére, és így nem követelheti a bizonyítási teher megfordítását.
39
Következésképpen az első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A második jogalapról
40
A második jogalap két részre tagolódik.
A második jogalap első részéről
– A felek érvei
41
Második jogalapjának első részében a fellebbező lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elutasította keresete második jogalapjának a D‑nek betudható tények értékelése során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított első részét azon az alapon, hogy a Törvényszék egyrészt túlságosan megszorítóan értelmezte a „lelki zaklatás” fogalmát, amint az az első fellebbezési jogalapból kitűnik, másrészt pedig tévesen alkalmazta a jogot e tények értékelése során.
42
Ez utóbbi tekintetben a fellebbező először is azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette I‑nek a megtámadott ítélet 47. pontjában említett tanúvallomásának tartalmát, amely szerint D egy 2017. évi megbeszélés során „néhány pozitív megjegyzést tett [a fellebbező] munkájának minőségére vonatkozóan”, és amely azt állította, hogy a fellebbezőt „normális bánásmódban részesítették”, de szereznie „nehéz lesz egy állást, amíg úgy tekinti [azt], hogy az jár neki”. E tekintetben a fellebbező arra hivatkozik, hogy a „tekinti” igéhez hozzátoldott „azt” tárgykiegészítő megváltoztatja I tanúvallomásának jelentését. A fellebbező szerint I ugyanis tanúsította azokat a megtorló intézkedéseket, amelyeket a felső vezetés hajtott végre és tűrt el azt követően, hogy C olyan politika folytatásába kezdett, amelynek célja a kérelmező félreállítása volt azért, mert fel merészelt lépni az EKSZ ellen.
43
Másodszor a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe a C‑vel fennálló szoros szakmai kapcsolatát a D által a fellebbezőnek tett, az Unió bécsi (Ausztria) küldöttségének az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezetért (EBESZ) felelős helyettes vezetői álláshelyére vonatkozó ajánlatról szóló érvelés elemzése során. Márpedig e tekintetben a fellebbező azt állítja, hogy a jelen ügy körülményei között minden objektív személy különösen zaklatónak értékelte volna ezt az ajánlatot. Mindazonáltal a Törvényszék tévesen követelte meg a fellebbező és C közötti közvetlen és szoros hierarchikus kapcsolat fennállásának bizonyítását a C által a fellebbezővel szemben tanúsított helytelen magatartás bizonyítása érdekében. Ezenkívül a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, amikor úgy ítélte meg, hogy D jelezte a fellebbezőnek, hogy nem tudott „adminisztratív nehézségeiről”.
44
Harmadszor, a fellebbező a megtámadott ítélet 49. pontjában szereplő ténymegállapítások közötti állítólagos ellentmondásra hívja fel a figyelmet. Így, noha a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbező elutasította a D által neki tett állásajánlatot, nem ismeri el, hogy D befolyásolni tudta volna az ilyen álláshelyre kiírt felvételi eljárást.
45
Negyedszer, a fellebbező az értékelési jelentés eredeti változatában szereplő, a Törvényszék által a megtámadott ítélet 50. és 51. pontjában elemzett vádaskodó kijelentésekkel kapcsolatban hangsúlyozza, hogy egy becsmérlő elem eltűnése nem egyenértékű annak hiányával. E tekintetben a fellebbező hangsúlyozza, hogy ellentmondás van e kijelentések és az ezen eredeti változatban szereplő értékelés pozitív elemei között.
46
Az EKSZ azt állítja, hogy a második jogalap első része nyilvánvalóan elfogadhatatlan, mivel a fellebbező a Törvényszék előtt előadott érvelésének megismétlésére szorítkozik, anélkül hogy a Törvényszék által a megtámadott ítéletben követett érvelést kifogásolná, és mivel azt vitatja, ahogyan a Törvényszék az elé terjesztett bizonyítékokat értékelte, ami a fellebbezés szakaszában nem tartozik a Bíróság hatáskörébe. Álláspontja szerint ezen első rész egyébként is megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
47
Ami először is az I tanúvallomása tartalmának a megtámadott ítélet 47. pontjában említett állítólagos elferdítését illeti, meg kell állapítani, hogy noha a bizonyítékok elferdítése megnyilvánulhat valamely dokumentumnak a tartalmával ellentétes értelmezésében, az ilyen elferdítés megállapításához nem elegendő annak bizonyítása, hogy e dokumentum a Törvényszék által elfogadott értelmezéstől eltérően is értelmezhető. Ebből a szempontból azt szükséges bizonyítani, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan túllépte az említett dokumentum észszerű értékelésének korlátait, különösen azáltal, hogy e dokumentumot a szövegével ellentétesen értelmezte (2021. február 25‑iDalli kontra Bizottság ítélet, C‑615/19 P, EU:C:2021:133, 139. pont; 2023. március 23‑iPV kontra Bizottság ítélet, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, 134. pont; 2024. december 12‑iDD kontra FRA ítélet, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 48. pont).
48
Márpedig a jelen esetben a fellebbező annak állítására szorítkozik, hogy a „tekinti” igéhez hozzátoldott „azt” tárgykiegészítővel a Törvényszék megváltoztatta I tanúvallomásának jelentését, ami nem elegendő annak bizonyításához, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan túllépte e tanúvallomás észszerű értékelésének korlátait.
49
Következésképpen az e tanúvallomása tartalmának elferdítésére alapított érvet mint megalapozatlant el kell utasítani.
50
Másodszor, ami az Unió bécsi küldöttségének az EBESZ‑ért felelős helyettes vezetői álláshelyére vonatkozó ajánlat állítólagos elferdítését illeti, meg kell állapítani, hogy a fellebbező nem hoz fel egyetlen olyan érvet sem, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan túllépte volna a bizonyítékok észszerű értékelésének az ügy irataiból eredő korlátait. A fellebbező ugyanis csupán a Törvényszék elé terjesztett tények és bizonyítékok egy másik lehetséges értelmezését adja elő. Így a bizonyítékok elferdítésére hivatkozva a fellebbező valójában az elsőfokú eljárásban előterjesztett tények és bizonyítékok újbóli értékelését kívánja elérni.
51
E tekintetben az EUMSZ 256. cikkből, valamint az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből kitűnik, hogy a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Ennélfogva kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a releváns tények és az elé terjesztett bizonyítékok megállapítására és értékelésére. Ezeknek a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése – az elferdítésük esetét kivéve – nem jogkérdés, amelyet a fellebbezés vizsgálata keretében a Bíróságnak felül kellene vizsgálnia (2023. szeptember 21‑iChina Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság ítélet, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 157. pont; 2025. december 18‑iHamoudi kontra Frontex ítélet, C‑136/24 P, EU:C:2025:977, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52
Következésképpen a jelen ítélet 50. pontjában említett érvelést mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
53
Harmadszor, ami a megtámadott ítélet 49. pontjában tett ténybeli megállapítások állítólagos ellentmondásosságára, valamint az értékelési jelentés eredeti változatában szereplő, a Törvényszék által ezen ítélet 50. és 51. pontjában elemzett vádaskodó kijelentésekre vonatkozó érveket illeti, meg kell állapítani, hogy ezen érvekkel a fellebbező ellentmondásokra vonatkozó állításokra hivatkozva valójában a Törvényszék által az eléterjesztett bizonyítékokkal kapcsolatban tett ténybeli értékeléseket és megállapításokat kívánja vitatni. A fellebbező azonban érvelésében nem állította, és így nem is bizonyította e bizonyítékok elferdítését.
54
Következésképpen a jelen ítélet 51. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat fényében ezt az érvelést mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
55
Ennélfogva a második jogalap első részét teljes egészében el kell utasítani.
A második jogalap második részéről
– A felek érvei
56
Második jogalapjának első részében a fellebbező lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elutasította keresete második jogalapjának az F‑nek betudható tények értékelése során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított második részét azon az alapon, hogy a Törvényszék egyrészt túlságosan megszorítóan értelmezte a „lelki zaklatás” fogalmát, amint az az első fellebbezési jogalapból kitűnik, másrészt pedig tévesen alkalmazta a jogot e tények értékelése során.
57
Először is, a fellebbező kifogásolja a megtámadott ítélet 57. pontjában szereplő értékelést, azt állítva, hogy az ügy irataiból kitűnik az EKSZ azon gyakorlata, hogy negatív és hamis képet festett a fellebbezőről, adminisztratív múltjáról, és minden cselekedetét hiteltelenné tette. Álláspontja szerint a Törvényszéknek elegendőnek kellett volna tekintenie az ügy iratainak ezen elemeit ahhoz, hogy indokoltnak találja egy igazgatási vizsgálat megindítását.
58
Másodszor a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 62. pontjában nem vette figyelembe az igazgatással, különösen a források igazgatásával, valamint a felvételi és kiválasztási eljárásokkal megbízott F szerepét és feladatait.
59
Harmadszor, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 63. pontjában elferdítette a keresetének tartalmát azon érv vonatkozásában, amely szerint F állítólag megkísérelte őt rákényszeríteni arra, hogy hagyja ott az állását egy másik állásért.
60
Negyedszer, a fellebbező lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 64. pontjában elszigetelten, nem pedig az ügy egészének összefüggésében vizsgálta meg a fellebbező képviselőjének címzett 2020. március 23‑i feljegyzést.
61
Az EKSZ úgy véli, hogy a második jogalap második része nyilvánvalóan elfogadhatatlan, és mindenesetre nyilvánvalóan megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
62
A második jogalap második részét illetően meg kell állapítani, hogy a fellebbező azzal valójában a tények újbóli értékelését kívánja elérni, anélkül hogy bizonyítaná vagy akár állítaná azok elferdítését, ami a jelen ítélet 51. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbezés keretében nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.
63
Ennélfogva a második jogalap második részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani, következésképpen a második jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
64
A harmadik jogalap három részre oszlik.
A harmadik jogalap első részéről
– A felek érvei
65
Harmadik jogalapjának első részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elutasította a keresete első jogalapjának első részét, amelyet a védelmét szolgáló ideiglenes intézkedések végrehajtásának vétkes elmulasztására alapított. Így a fellebbező lényegében arra hivatkozik, hogy a Törvényszék egyrészt tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az EKSZ nem sértette meg a vele szemben fennálló gondoskodási kötelezettségét, másrészt pedig megsértette az ártatlanság vélelmére vonatkozó ítélkezési gyakorlat egységességét. E tekintetben a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 37. és 69–72. pontjában leszűkítette a panaszának terjedelmét, amely nem kizárólag D‑re és F‑re vonatkozott.
66
Közelebbről a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék azáltal, hogy úgy ítélte meg, hogy az EKSZ megalapozottan nem fogadott el a fellebbező védelmét szolgáló semmilyen intézkedést, prejudikálta a vizsgálat eredményét és az érintett személyekre gyakorolt következményeit. Rámutat arra, hogy az a megfontolás, amely szerint az ideiglenes intézkedés elfogadása sértette volna e személyek ártatlanságának vélelmét, meghiúsítaná magának a szabálynak a célját, amely az ideiglenes intézkedések elfogadásának igazolására irányul, akkor is, ha azokat a panaszossal vagy a vizsgálattal érintett személlyel szemben rendelték el, éppen azért, hogy elkerüljék a vizsgálat kimenetelének előre megítélését és ne veszélyeztessék az eredményes lefolytatását. Márpedig a fellebbező szerint az ítélkezési gyakorlat egyhangú abban a tekintetben, hogy az ilyen intézkedés önmagában nem sérti az ártatlanság vélelmét, és nem minősül büntetésnek.
67
Az EKSZ úgy véli, hogy a harmadik jogalap első része megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
68
Amennyiben a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az EKSZ nem sértette meg gondoskodási kötelezettségét, meg kell állapítani, hogy ez utóbbi a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően olyan fogalomnak minősül, amely a személyzeti szabályzat által az adminisztráció és annak alkalmazottai közötti viszonyokban létrehozott kölcsönös jogok és kötelezettségek egyensúlyát tükrözi, pontosítva, hogy ez az egyensúly többek között azt jelenti, hogy az adminisztráció az alkalmazott helyzetéről való döntéshozatal során tekintettel van a döntést befolyásoló összes körülményre, és így nemcsak a szolgálati érdeket, hanem különösen az érintett alkalmazott érdekeit is figyelembe veszi (2020. november 12‑iFleig kontra EKSZ ítélet, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, 67. pont; 2021. április 15‑iFV kontra Tanács ítélet, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 98. pont).
69
Az ilyen egyensúlyra való törekvés követelményére tekintettel a Törvényszék a megtámadott ítélet 69. és 70. pontjában helyesen állapította meg, hogy a D és F által állítólagosan elkövetett lelki zaklatás tényének fennállására vonatkozó bizonyítékkezdemény hiányában az EKSZ nem volt köteles ez utóbbiakkal szemben igazgatási vizsgálatot indítani, sem pedig arra, hogy informális védelmi vagy pénzügyi támogatási intézkedések formájában további ideiglenes védelmi intézkedéseket fogadjon el. Amint ugyanis arra a jelen ítélet 27. pontja emlékeztet, az adminisztráció csak akkor köteles megtenni a megfelelő intézkedéseket, ha bizonyítékkezdemény áll rendelkezésre.
70
Ezenkívül, ami a fellebbező azon érvét illeti, amely szerint a Törvényszék prejudikálta a vizsgálat eredményét és az érintett személyekre gyakorolt következményeit, pontosítani kell, hogy ez az érv a megtámadott ítélet 71. pontjának téves értelmezésén alapul. Pontosabban e pontban a Törvényszék egyrészt arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbezőnek az emberi méltóság védelméről, valamint a lelki és szexuális zaklatás elleni küzdelemről szóló, 2006. április 26‑i C(2006) 1624/3 bizottsági határozatra alapított érve hatástalan, mivel az abban meghatározott védelmi intézkedések nem befolyásolják az arról való döntést, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet követően igazgatási vizsgálat indul‑e, vagy sem. Másrészt azt is pontosította, hogy a C(2006) 1624/3 határozat önmagában nem kérdőjelezi meg az ítélkezési gyakorlatban a segítségnyújtás iránti kérelem elbírálására vonatkozóan megállapított követelményeket, különösen a bizonyítékkezdemény követelményét és az állítólagos lelki zaklatás elkövetőit megillető ártatlanság vélelmének tiszteletben tartását illetően.
71
A fellebbező arra vonatkozó kifogását illetően, hogy a Törvényszék megsértette az ártatlanság vélelmére vonatkozó ítélkezési gyakorlat egységességét, meg kell állapítani, hogy egyrészt a fellebbező egyáltalán nem hivatkozik olyan ítélkezési gyakorlatra, amelyet a Törvényszék megsértett volna, másrészt pedig a megtámadott ítélet 70. és 71. pontjából egyáltalán nem következik, hogy a Törvényszék megítélése szerint az ideiglenes intézkedés önmagában sérti az ártatlanság vélelmét, vagy büntetésnek minősül.
72
A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik jogalap második részéről
– A felek érvei
73
Harmadik jogalapjának második részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elutasította a keresete első jogalapjának a fellebbezővel szemben megfogalmazott fenyegetések jogellenességére alapított második részét.
74
E tekintetben a fellebbező pontosítja, hogy a megtámadott ítélet 75. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az EKSZ által tanúsított fenyegetések jogellenességére vonatkozó érvei hatástalanok. Márpedig, tekintettel arra, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozatot a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján fogadták el, a fellebbező állítása szerint a segítségnyújtás iránti kérelmét kellően komolynak tekintették ahhoz, hogy az indokolja egy hosszú igazgatási vizsgálat megindítását C‑vel és E‑vel szemben. E körülmények között a fellebbező úgy véli, hogy különösen helytelen volt emlékeztetni őt arra, hogy fegyelmi eljárás alá vonhatják azon az alapon, hogy állítólagosan szakmai információk hozzáférhetővé tételével megszegte a hűségre vonatkozó kötelezettségét. Ezenkívül a Törvényszék elferdítette a „fenyegetés” fogalmát, amennyiben a megtámadott ítélet 76. pontjában úgy ítélte meg, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozatban szereplő, a fellebbező által hivatkozott elemek nem minősülnek fenyegetésnek.
75
Az EKSZ úgy véli, hogy a harmadik jogalap második része megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
76
A harmadik jogalap második részét illetően meg kell állapítani, hogy az homályosan van megfogalmazva és nem tartalmaz koherens szerkezetet, így annak tartalma nem teszi lehetővé a fellebbező által e második rész keretében kifejtett jogi érvelés megértését.
77
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből, valamint a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából és 169. cikkének (2) bekezdéséből következik, hogy a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit és az e kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben a fellebbezés, illetve az érintett jogalap elfogadhatatlan (2021. április 15‑iFV kontra Tanács ítélet, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 26. pont; 2022. január 25‑iBizottság kontra European Food és társai ítélet, C‑638/19 P, EU:C:2022:50, 75. pont).
78
Nem felel meg e követelményeknek az a jogalap, és elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, amelynek érvelése nem kellően egyértelmű és pontos ahhoz, hogy lehetővé tegye a Bíróság számára a jogszerűségi felülvizsgálat elvégzését, különösen azért, mert a jogalap alapjául szolgáló alapvető elemek nem tűnnek ki kellően összefüggően és érthető módon a fellebbezés szövegéből, amely e tekintetben homályosan és kétértelműen van megfogalmazva. A Bíróság azt is kimondta, hogy mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant el kell utasítani az olyan fellebbezést, amely nem rendelkezik koherens szerkezettel, általános állításokra korlátozódik, és nem jelöli meg pontosan a megtámadott ítélet azon pontjait, amelyeket esetlegesen téves jogalkalmazás érint (2018. október 4‑iStaelen kontra ombudsman ítélet, C‑45/18 P, EU:C:2018:814, 15. pont; 2021. április 15‑iFV kontra Tanács ítélet, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 27. pont).
79
Következésképpen a jelen ítélet 77. és 78. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében a harmadik jogalap második részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
A harmadik jogalap harmadik részéről
– A felek érvei
80
Harmadik jogalapjának harmadik részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elutasította a keresete első jogalapjának a segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozatot kibocsátó személy pártatlanságának hiányára és összeférhetetlenségére alapított harmadik részét. E tekintetben a fellebbező lényegében azt állítja, hogy mivel a meghallgatáshoz való jogát nem tartották tiszteletben a panaszeljárás során, amelyet a panasza benyújtását követően négy hónappal lezártak, ezen eljárás lefolytatása nem tette lehetővé, hogy orvosolják az ahhoz való jogának végleges elvesztését, hogy az illetékes kinevezésre jogosult hatóság megfelelő időpontban elvégezze a segítségnyújtás iránti kérelmének előzetes elemzését.
81
E körülmények között a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 85–89. pontjában úgy ítélte meg, hogy az említett panaszeljárás lehetővé tette e pártatlanság hiányához és ezen összeférhetetlenséghez kapcsolódó szabálytalanság orvoslását. Egyébiránt a fellebbező hozzáteszi, hogy az EKSZ főtitkára mint kinevezésre jogosult hatóság soha nem vette a fáradtságot, hogy válaszoljon neki, mivel a panaszának kezelését nem tartotta a hatáskörébe tartozó feladatnak.
82
Az EKSZ többek között úgy véli, hogy a fellebbező első fokon nem hivatkozott arra, hogy megfosztották őt azon jogától, hogy a kinevezésre jogosult hatóság őt megfelelő időben meghallgassa. A harmadik jogalap harmadik része tehát elfogadhatatlan, mivel olyan új jogalapról van szó, amelyet először a fellebbezés szakaszában terjesztettek elő, és mindenesetre megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
83
Meg kell állapítani, hogy a fellebbező a Törvényszék előtt nem állította a meghallgatáshoz való jogának megsértését. Márpedig az első alkalommal a fellebbezés keretében hivatkozott érvet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
84
A Bíróság eljárási szabályzata 170. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében ugyanis a Törvényszék előtti jogvita tárgyát a fellebbezésben nem lehet megváltoztatni.
85
Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az, ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot és érveket, amelyeket nem terjesztett a Törvényszék elé, azt jelentené, hogy e fél a Törvényszék által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a fellebbezés elbírálása során korlátozott hatáskörrel rendelkező Bírósághoz. A fellebbezés keretében ugyanis a Bíróság hatásköre az első fokú bíróság előtt megvitatott jogalapokról és érvekről hozott jogi döntés értékelésének vizsgálatára korlátozódik (lásd: 1994. június 1‑jei Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ítélet, C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 59. pont; 2019. szeptember 11‑iHX kontra Tanács ítélet, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, 37. pont; 2025. február 27‑iOA kontra Parlament ítélet, C‑32/24 P, EU:C:2025:118, 22. pont).
86
Ebből következik, hogy a harmadik jogalap harmadik részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
87
Következésképpen a harmadik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A negyedik jogalapról
A felek érvei
88
Negyedik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elutasította keresetének a hatáskörrel való visszaélésre alapított harmadik és negyedik jogalapját. Lényegében a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 99–103. pontjában szereplő értékelését vitatja. Ami különösen a belga igazságügyi hatóságok megkeresésére vagy a Parlament valamely tagja közreműködésének kérésére vonatkozó tilalmat illeti, amely véleménye szerint a segítségnyújtás iránti kérelmet részben elutasító határozatból következik, a fellebbező lényegében azt állítja, hogy az nem állítólagos, hanem legalábbis implicit módon fennáll a hallgatólagos engedély hiányában.
89
Az EKSZ vitatja e jogalap elfogadhatóságát azzal az indokkal, hogy az annak alátámasztására kifejtett érvelés rendkívül zavaros, így nem teszi lehetővé számára annak megértését, hogy mit rónak fel a Törvényszéknek.
A Bíróság álláspontja
90
Meg kell állapítani, hogy a fellebbező által a negyedik jogalap alátámasztására kifejtett érvelés nem felel meg a jelen ítélet 77. és 78. pontjában felidézett követelményeknek. E jogalap ugyanis homályosan és kétértelműen került megfogalmazásra, és tartalma nem teszi lehetővé a fellebbező jogi érvelésének követését annak érdekében, hogy a Bíróság ezen az alapon jogszerűségi vizsgálatot végezhessen. Egyébiránt a fellebbező érvelése nagyrészt a tények értékelésére utal, amellyel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az – az említett tények elferdítésének esetét kivéve – nem tartozhat a Bíróság által a fellebbezés alapján gyakorolt felülvizsgálat körébe.
91
Következésképpen a negyedik jogalapot mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
92
Mivel a Bíróság a fellebbező által előterjesztett négy jogalap egyikének sem adott helyt, a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
93
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdésének megfelelően – amely ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
94
A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, az EKSZ kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság Jean‑Marc Colombanit kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.