62024CJ0357
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kilencedik tanács)
2026. március 26. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Szociális biztonság – A szociális biztonsági rendszerek koordinálása – 883/2004/EK rendelet – Az 1. cikk q) pontjának iv. alpontja – Az »illetékes intézmény« fogalma – Munkáltató – A 3. cikk (1) bekezdésének a) pontja – A »betegségi ellátások« fogalma – A munkabér átmeneti keresőképtelenség alapján történő fenntartása – A 85. cikk (1) bekezdése – Az egyik tagállam jogszabályai alapján, a másik tagállam területén bekövetkezett káresemények miatt járó ellátások – A munkáltatónak a felelős harmadik személlyel szembeni keresetindítási joga – A károsultat megillető jogok – Átszállás – Korlátok”
A C‑357/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Visoki trgovački sud (kereskedelmi fellebbviteli bíróság, Horvátország) a Bírósághoz 2024. május 16‑án érkezett, 2024. május 3‑i határozatával terjesztett elő
a Freistaat Bayern
és
az Euroherc osiguranje d.d.
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (kilencedik tanács),
tagjai: M. Condinanzi tanácselnök, N. Jääskinen és A. Kornezov (előadó) bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
az Euroherc osiguranje d.d. képviseletében D. Lauc odvjetnik,
–
a horvát kormány képviseletében G. Vidović Mesarek, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében B.‑R. Killmann és A. Koričić, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2012. május 22‑i 465/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2012. L 149., 4. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.; a továbbiakban: 883/2004 rendelet) 1. cikke q) pontja iv. alpontjának, 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának és 85. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelem előterjesztésére a Freistaat Bayern (Bajorország tartomány, Németország) és az Euroherc osiguranje d.d., egy horvát jog szerint létrejött biztosítótársaság (a továbbiakban: Euroherc) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében került sor, hogy az Euroherc megtérítette a Bajorország által X munkavállalójának a Horvátországban bekövetkezett közlekedési balesetet követő átmeneti munkaképtelenség miatt fizetett ellátásokat.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 883/2004 rendelet 1. cikke q) pontjának iv. alpontja előírja:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
q)
»illetékes intézmény«:
[…]
iv)
a 3. cikk (1) bekezdésében meghatározott ellátások vonatkozásában a munkáltató kötelezettségeivel kapcsolatos rendszer esetében a munkáltató vagy az érintett biztosító, vagy azok hiányában az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által kijelölt testület vagy hatóság”.
4
E rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Ezt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni:
a)
betegségi ellátások;
[…]
f)
munkahelyi balesetekkel és foglalkoztatási megbetegedésekkel kapcsolatos ellátások”.
5
Az említett rendelet 9. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A tagállamok írásban értesítik az Európai Bizottságot az 1. cikk l. pontja szerint tett nyilatkozatokról, a 3. cikkben említett jogszabályokról és rendszerekről, […]”
6
E rendelet 85. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Ha egy személy egy tagállam jogszabályai szerint egy másik tagállamban bekövetkezett eseményekből eredő kár tekintetében ellátásban részesül, az ellátások nyújtására kötelezett intézmény jogaira a kártérítésre kötelezett harmadik személlyel szemben a következő szabályok vonatkoznak:
a)
ha az ellátások nyújtására kötelezett intézményt az általa alkalmazott jogszabályok értelmében a kedvezményezettnek a harmadik személlyel szemben fennálló jogaival ruházzák fel, ezt a jogátruházást az egyes tagállamok elismerik;
b)
ha az ellátások nyújtására kötelezett intézmény közvetlen jogokkal rendelkezik a harmadik személlyel szemben, e jogokat az egyes tagállamok elismerik.”
A német jog
7
Az 1994. május 26‑i Gesetz über die Zahlung des Arbeitsentgelts an Feiertagen und im Krankheitsfall (Entgeltfortzahlungsgesetz) (a munkaszüneti napokon és betegség esetén járó munkabér kifizetéséről szóló törvény) (BGBl. I S. 1014., 1065. o.; a továbbiakban: a munkabér fenntartásáról szóló német törvény) 6. §‑ának (1) bekezdése előírja:
„Ha a munkavállaló a törvényi rendelkezések alapján harmadik személytől követelheti a keresőképtelenség miatt kiesett jövedelem megtérítését, e követelés a munkáltatóra száll át, amennyiben a munkáltató e törvénynek megfelelően továbbra is fizette a munkavállaló munkabérét, az általa fizetendő azon járulékokat, amelyeket a munkáltató a szövetségi munkaügyi hivatalnak fizet, a társadalombiztosítási és gondozási biztosítási járulékok, valamint a kiegészítő nyugdíjbiztosítás és a túlélő hozzátartozói ellátás munkáltatói részét.”
A horvát jog
8
A 2005. december 9‑i Zakon o obveznim osiguranjima u prometu (a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításról szóló törvény; NN 151/05) alapügyre alkalmazandó változatának (NN 36/09, 75/09, 76/13 és 152/14) 27. cikke az (1) és (2) bekezdésében kimondja:
„(1)
A biztosító köteles megtéríteni az egészség‑, nyugdíj‑ vagy rokkantsági biztosítási intézménynek a biztosítottja polgári jogi felelősségéből eredő tényleges kárt, a biztosítási szerződésből eredő kötelezettségek korlátain belül.
(2)
Az e cikk (1) bekezdése értelmében vett tényleges kár az egészségügyi költségeket és az egészségbiztosításra vonatkozó jogszabályoknak megfelelően felmerült egyéb szükséges költségeket, valamint a károsult vagy családtagjai nyugdíjának arányos összegét jelenti.”
9
A 2013. június 21‑i Zakon o obveznom zdravstvenom osiguranju (a kötelező egészségbiztosításról szóló törvény; NN 80/13) alapügyre alkalmazandó változatának (NN 137/13) (a továbbiakban: az egészségbiztosításról szóló törvény) 36. cikke az (1) bekezdésének 1. pontjában a következőképpen rendelkezik:
„A biztosítottak a kötelező egészségbiztosításból eredő jogosultság alapján az alábbiakra jogosultak:
1.   ellátás az egészségügyi ellátások igénybevétele vagy az e törvény 39. cikkében említett egyéb körülmények miatti átmeneti keresőképtelenség vagy munkavégzésben való akadályoztatás időtartamára (a továbbiakban: ellátás) […]”
10
E törvény 39. cikkének 1. pontja kimondja:
„A biztosított a kötelező egészségbiztosítási ellátás igénybevételével vagy az e törvényben meghatározott egyéb körülményekkel összefüggésben abban az esetben jogosult ellátásra, ha:
1.   betegség vagy sérülés miatt átmenetileg keresőképtelen, vagy ha gyógykezelés vagy vizsgálat céljából egészségügyi intézetbe utalták […]”
11
Az említett törvény 40. cikkének 1. pontja értelmében:
„Az e törvény 39. cikkének [1. pontjában] említett egészségügyi ellátást az alábbi személyeknek saját forrásaikból kell a biztosított részére folyósítania:
1.   jogi vagy természetes személy munkáltató az átmeneti keresőképtelenség első 42 napjára, valamint mindaddig, amíg a biztosított olyan harmadik országban végez munkát, ahová a jogi vagy természetes személy kiküldte, vagy őt magát is harmadik országban foglalkoztatják.”
12
Ugyanezen törvény 41. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az e törvény 39. cikkének [1. pontjában] említett, átmeneti munkaképtelenség időtartamára járó ellátást az átmeneti keresőképtelenség 43. napjától […], illetve nyolcadik napjától kezdődően a jogi vagy természetes személy munkáltató számítja ki és folyósítja, azzal a kikötéssel, hogy a nyújtott ellátást a Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje [horvát egészségbiztosítási pénztár (a továbbiakban: egészségbiztosítási pénztár)] a megtérítés iránti kérelem kézhezvételétől számított 45 napon belül köteles megtéríteni.”
13
Az egészségbiztosításról szóló törvény 136. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Az egészségbiztosítási pénztár köteles az okozott kár megtérítését attól a személytől követelni, aki a biztosított megbetegedését, sérülését vagy halálát okozta.”
14
E törvény 140. cikke előírja:
„Az egészségbiztosítási pénztár köteles az e törvény 136. cikke szerinti esetekben az okozott kár megtérítését közvetlenül attól a biztosítótól is követelni, amelynél e személyek harmadik személyeknek okozott károkra vonatkozó felelősségbiztosítással rendelkeznek, az e kockázat elleni kötelező biztosításra vonatkozó jogszabályokkal összhangban.”
15
Az említett törvény 142. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az e törvényben meghatározott esetekben az egészségbiztosítási pénztár köteles kártérítést követelni, függetlenül attól, hogy a kár olyan ellátások folyósítása miatt következett be, amelyekre a biztosított a kötelező egészségbiztosítási alapból, azaz az állami költségvetésből jogosult.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
16
2015. április 18‑án a kerékpárjával Sibenikben (Horvátország) közlekedő X, a Bajorország tartomány alkalmazottja, közlekedési balesetet szenvedett, amelyben az Y által vezetett és az Euroherc által biztosított gépjármű volt ugyancsak érintett. Y felelősségét állapították meg a balesetért. A hatáskörrel rendelkező bíróságok még nem tisztázták azt a kérdést, hogy X hozzájárult‑e az őt ért kár bekövetkezéséhez.
17
X‑et Németországban ápolták. X három átmeneti munkaképtelenségi időszakot töltött: 2015. április 21. és május 21., 2016. február 16. és április 15., valamint 2016. november 8. és 2017. január 5. között. Ezen időszakok alatt Bajorország tartomány mint X munkáltatója részére összesen 28825,83 euró összegű ellátást fizetett ki.
18
Ezenkívül az Euroherc egyezség útján összesen 43433,43 horvát kuna (HRK) (hozzávetőleg 5764,61 euró) összegű kártérítést fizetett X részére a baleset által okozott tényleges kárért, amely a segítségnyújtási és gondozási szolgáltatások költségeit, a vagyoni kárt, az ügyvédi képviseleti és egyéb költségeket, valamint a nem vagyoni kárt fedezte.
19
Bajorország tartomány keresetet indított a Trgovački sud u Zagrebu előtt (zágrábi kereskedelmi bíróság, Horvátország) az Euroherc arra való kötelezése iránt, hogy térítse meg számára az X‑nek kifizetett ellátásokat.
20
E kereset alátámasztására Bajorország tartomány arra hivatkozott, hogy X munkáltatójaként a 883/2004 rendelet 1. cikke q) pontjának iv. alpontja értelmében vett „illetékes intézménynek” kell tekinteni, mivel az X részére általa fizetett ellátások az e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett „betegségi ellátások” fogalma alá tartoznak.
21
Bajorország tartomány azt is előadta, hogy a 883/2004 rendelet 85. cikkének (1) bekezdése értelmében az alapeljárásban el kell ismerni X alkalmazottjának az Euroherccel szembeni jogai tekintetében a német jog által előírt átszállását.
22
E tekintetben a munkabér fenntartásáról szóló német törvény 6. §‑ának (1) bekezdésére hivatkozik, amely szerint a munkáltatóra átszállnak a munkavállalójának harmadik személlyel szembeni, a munkaképtelenség miatti jövedelemkiesésen alapuló kártérítéshez való joga, amennyiben e munkáltató továbbra is megfizette e munkavállaló díjazását és az őt terhelő járulékokat.
23
Bajorország tartomány így arra hivatkozott, hogy mivel fizette X részére az ellátásokat, X e törvény alapján a Horvátországban bekövetkezett baleset során elszenvedett sérülések ellátásában részesült, következésképpen a munkavállalóját harmadik személyekkel szemben megillető jogokat rá kell átruházni.
24
Az Euroherc vitatta ezt az érvelést, azt állítva, hogy a jelen ügy tényállása nem tartozik a 883/2004 rendelet hatálya alá, többek között azért, mert e rendelet a szociális biztonsági rendszerek koordinálását szabályozza, nem pedig a munkáltatónál amiatt keletkezett közvetett kár megtérítését, hogy ideiglenes munkaképtelenség miatt ellátásokat fizet a munkavállalójának a balesetet követő betegszabadsága alatt. Ezenkívül arra hivatkozik, hogy kizárólag a tagállamok szociális biztonsági rendszereinek igazgatásával megbízott intézmények minősülnek az e rendelet értelmében vett „illetékes intézménynek”.
25
A Trgovački sud u Zagrebu (zágrábi kereskedelmi bíróság) 2023. november 21‑i ítéletével helyt adott Bajorország tartomány keresetének. Az Euroherc fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Visoki trgovački sudhoz (kereskedelmi fellebbviteli bíróság, Horvátország), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
26
Ez utóbbi először is arra keres választ, hogy az olyan munkáltató, mint Bajorország tartomány, a 883/2004 rendelet 1. cikke értelmében vett „illetékes intézmény” fogalma alá tartozik‑e. A kérdést előterjesztő bíróság másodszor arra keres választ, hogy az e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett „betegségi ellátások” fogalma magában foglalja‑e a más tagállamban bekövetkezett balesetet követő betegség – amely nem munkahelyi baleset vagy foglalkozási megbetegedés – miatti átmeneti munkaképtelenség következtében fizetett ellátásokat. Harmadszor a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy az Euroherchez hasonló gépjármű‑felelősségbiztosító kötelezhető‑e a károsultnak a munkáltatója által fizetett olyan ellátások megtérítésére, mint amilyeneket Bajorország tartomány fizetett X részére.
27
Az e kérdésekre adandó igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság a 883/2004 rendelet 85. cikke (1) bekezdésének értelmezését is kéri. Rámutat arra, hogy a horvát jogban, ha a munkavállaló a munkáltatója által folyósított betegségi ellátásokban részesül, ez utóbbi semmilyen jogorvoslattal nem rendelkezik a károkozóval vagy annak biztosítójával szemben. A károsultnak a károkozóval vagy annak biztosítójával szembeni jogai sem szállhatnak át rá. Hozzáteszi, hogy a Vrhovni sud (legfelsőbb bíróság, Horvátország) közelmúltbeli ítélkezési gyakorlata megerősíti, hogy a kártérítéshez való ilyen jogot a törvénynek kifejezetten elő kell írnia, és hogy az egészségbiztosításról szóló törvény egyetlen rendelkezése sem ismeri el a munkáltató számára a kártérítéshez való jogot a károkozóval vagy annak biztosítójával szemben az ilyen ideiglenes munkaképtelenség miatt a munkavállalójának fizetett ellátások megtérítése érdekében.
28
E körülmények között a Visoki trgovački sud (kereskedelmi fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [883/2004 rendelet] 85. cikkének (1) bekezdését, hogy ahhoz, hogy a munkáltató, mint az ellátások folyósítására kötelezett intézmény, a munkavállaló részére egy másik tagállamban bekövetkezett eseményekből eredő kár tekintetében folyósított betegségi ellátással kapcsolatban a kártérítésre kötelezett harmadik személlyel vagy annak polgári jogi biztosítójával szemben megtérítésre legyen jogosult, szükséges, hogy a kártérítés igénylésének jogalapja abban a tagállamban kell, hogy fennálljon, ahol a kár bekövetkezett?”
A Bíróság előtti eljárás
29
A Bíróság elnöke 2024. október 3‑i határozatával a jelen ügyben az eljárást a C‑7/24. sz. ügyben meghozandó ítélet kihirdetéséig felfüggesztette. A 2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet (C‑7/24, EU:C:2025:439) kihirdetését követően a Bíróság elnöke a 2025. június 18‑i határozatával folytatta ezt az eljárást.
30
2025. június 18‑i levelében a Bíróság közölte ezt az ítéletet a kérdést előterjesztő bírósággal, és megkérdezte, hogy ezen ítéletre tekintettel fenn kívánja‑e tartani a jelen ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmét.
31
A Bíróság Hivatalához 2025. július 22‑én érkezett levelében e bíróság jelezte, hogy fenntartja kérelmét. Pontosította, hogy a jelen ügy a 883/2004 rendelet 1. cikke q) pontja iv. alpontjának és 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezésére vonatkozó olyan kérdéseket vet fel, amelyekkel a Bíróság az említett ítéletben nem foglalkozott, mivel egyrészt az előtte folyamatban lévő ügyben a munkaképtelenség nem munkahelyi balesetből vagy foglalkozási megbetegedésből ered, másrészt pedig a folyósított ellátások visszatérítése iránti kérelmet a károsult személy munkáltatója nyújtotta be.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
32
Kérdésével, amelyet a Bíróságnak a jelen ítélet 31. pontjában említett kérdésére adott válaszában pontosított, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében egyrészt arra vár választ, hogy a 883/2004 rendelet 1. cikke q) pontjának iv. alpontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett „illetékes intézmény” fogalma körébe tartozik az a valamely tagállamban letelepedett munkáltató, amely a munkavállaló részére annak ideiglenes munkaképtelensége miatt egy másik tagállamban bekövetkezett balesetet – amely nem munkahelyi baleset vagy foglalkozási megbetegedés – követő betegszabadsága alatt ellátásokat fizetett, másrészt pedig, hogy e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az ilyen ellátások az e rendelkezésben említett „betegségi ellátások” fogalma alá tartoznak. Az első két kérdésre adandó igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül arra keres választ, hogy az említett rendelet 85. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a munkáltató mint adós intézmény csak akkor kérheti a munkavállalójának egy másik tagállamban bekövetkezett kár következtében folyósított betegségi ellátások megtérítését a felelős harmadik személytől vagy annak biztosítójától, ha abban a tagállamban, ahol e kár bekövetkezett, létezik olyan jogalap, amely lehetővé teszi az ilyen megtéríttetést.
33
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 883/2004 rendelet 1. cikke q) pontjának iv. alpontja szerint az „illetékes intézmény” e rendelkezés értelmében véve többek között „a 3. cikk (1) bekezdésében meghatározott ellátások vonatkozásában a munkáltató kötelezettségeivel kapcsolatos rendszer esetében a munkáltató vagy az érintett biztosító, vagy azok hiányában az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által kijelölt testület vagy hatóság”.
34
Az említett rendelkezésből következik, hogy a munkáltató akkor tekinthető e rendelkezés értelmében vett „illetékes intézménynek”, ha meghatározott rendszer alapján köteles az e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó ellátásokat biztosítani.
35
Másodszor pontosítani kell az e 3. cikkének (1) bekezdésében említett ellátások körét. E rendelkezés a) pontja értelmében „[e]zt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni: […] betegségi ellátások”.
36
E tekintetben az említett rendelet 9. cikke előírja, hogy „a tagállamok írásban értesítik a Bizottságot […] a 3. cikkben említett jogszabályokról és rendszerekről”.
37
A jelen ügyben a Bizottság pontosítja, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a 883/2004 rendelet 9. cikke alapján bejelentette a munkabér ideiglenes munkaképtelenség esetén történő fenntartását mint „pénzbeli betegségi ellátást”, és a munkáltatót jelölte meg az e rendelet 1. cikke q) pontjának iv. alpontja és 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „illetékes intézménynek”.
38
Hangsúlyozni kell azonban, hogy a 883/2004 rendelet hatálya alá tartozó, és az abból kizárt ellátások közötti különbségtétel alapvetően az egyes ellátások alkotóelemein alapul, többek között azok célján és nyújtásának a feltételein, és nem azon, hogy a nemzeti szabályozás szociális biztonsági ellátásnak minősíti‑e az ellátást, vagy sem (2024. április 11‑iSozialministeriumservice ítélet, C‑116/23, EU:C:2024:292, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából így az következik, hogy valamely ellátás akkor tekinthető szociális biztonsági ellátásnak, ha azt egyrészt jogszabályban meghatározott helyzetben a jogosult személyes szükségletének bármiféle egyedi és diszkrecionális mérlegelése nélkül nyújtják, másrészt az e rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében kifejezetten felsorolt kockázatok valamelyikére vonatkozik, és e két feltétel kumulatív (2024. április 11‑iSozialministeriumservice ítélet, C‑116/23, EU:C:2024:292, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
E feltételek közül az első akkor teljesül, ha az ellátás nyújtására objektív feltételekre tekintettel kerül sor, amelyek – amint teljesülnek – anélkül biztosítanak jogot az ellátásra, hogy az illetékes hatóság figyelembe vehetne egyéb személyes körülményeket (2024. április 11‑iSozialministeriumservice ítélet, C‑116/23, EU:C:2024:292, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41
A jelen ügyben úgy tűnik, hogy Németországban a díjazás ideiglenes munkaképtelenség esetén történő fenntartását olyan objektív kritériumok alapján biztosítják, amelyek anélkül jogosítanak az ellátásra, hogy a munkáltató figyelembe vehetné a munkavállalójának az e munkaképtelenség okaitól eltérő személyes körülményeit. Úgy tűnik tehát, hogy a két feltétel közül az első teljesül, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell még megvizsgálnia.
42
Ami e feltételek közül a másodikat illeti, az említett rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő „betegségi ellátások” fogalma azokra az ellátásokra vonatkozik, amelyek alapvető célja a beteg gyógyulása az állapotának megfelelő ellátások igénybevételével, amelyek így a kóros állapothoz fűződő kockázatot fedezik (2024. április 11‑iSozialministeriumservice ítélet, C‑116/23, EU:C:2024:292, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a munkabér ideiglenes munkaképtelenség esetén történő fenntartása a kóros állapothoz fűződő kockázathoz kapcsolódik, mivel biztosítja a betegszabadságon lévő munkavállaló jövedelmének fenntartását az ideiglenes munkaképtelensége alatt, többek között azért, hogy pihenhessen és megkapja az egészségi állapota által megkövetelt ellátást.
44
Így a Bíróság az 1992. június 3‑iPaletta ítélet (C‑45/90, EU:C:1992:236) 15–19. pontjában a munkabér fenntartásáról szóló német törvényt megelőző német jogszabályt illetően lényegében megállapította, hogy a betegség esetén a munkabér fenntartására irányuló ilyen ellátások megfelelnek a jelen ítélet 39. pontjában hivatkozott két feltételnek, következésképpen a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletnek az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett változata (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.) 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „betegségi ellátásoknak” minősülnek, amely rendelkezés helyébe a 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja lépett.
45
E körülmények között – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatokra is figyelemmel – meg kell állapítani, hogy a 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett „betegségi ellátások” fogalma alá tartoznak a valamely tagállamban egy másik tagállamban bekövetkezett balesetet követő – sem munkahelyi balesetnek, sem foglalkozási megbetegedésnek nem minősülő – betegség miatti átmeneti munkaképtelenség alapján a munkabér fenntartása érdekében nyújtott ellátások, mint amilyenek az X‑nek fizetett ellátások. Ebből következik, hogy az ilyen ellátásokat folyósító munkáltatót a 883/2004 rendelet 1. cikke q) pontjának iv. alpontja értelmében vett „illetékes intézménynek” kell tekinteni.
46
Harmadszor a 883/2004 rendelet 85. cikke (1) bekezdésének értelmezését illetően, először is emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés célja, hogy lehetővé tegye valamely tagállam társadalombiztosítási intézménye számára, amely egy másik tagállam területén bekövetkezett káresemény miatt szociális biztonsági ellátásokat folyósított, hogy a kárért felelős harmadik személlyel szemben éljen az általa alkalmazott jog által biztosított jogorvoslati lehetőségekkel, legyen szó akár a jogátruházásról, akár a közvetlen keresetindításról. A nemzeti társadalombiztosítási intézményekre ily módon átruházott jog az említett intézmények kötelezettségeinek az Unió egész területére való kiterjesztése logikus és méltányos kiegészítésének minősül, amely kiterjesztés e rendelet rendelkezéseiből következik (2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet, C‑7/24, EU:C:2025:439, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47
E rendelkezés tehát kollíziós szabálynak minősül, amely a károkozóval szembeni kártérítési keresetet elbíráló nemzeti bíróságot arra kötelezi, hogy ne csupán annak meghatározása érdekében alkalmazza azon tagállam jogát, amelynek hatálya alá a kötelezett intézmény tartozik, hogy ezen intézményre jogszabály alapján átszálltak‑e a károsult vagy jogutódjai jogai, hanem azon követelések jellegének és terjedelmének meghatározása céljából is, amelyek a kötelezett intézményre átszállnak (2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet, C‑7/24, EU:C:2025:439, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48
Ha ugyanis a nemzeti bíróság azon tagállam jogát alkalmazná a kötelezett intézmény jogorvoslathoz való joga terjedelmének meghatározása érdekében, amelynek területén a kár bekövetkezett, teljes egészében vagy részben megfosztaná a 883/2004 rendelet 85. cikkének (1) bekezdését hatékony érvényesülésétől. Ez az eset áll fenn különösen akkor, ha azon tagállam jogszabályai, amelynek területén a kár bekövetkezett, úgy rendelkeztek, hogy a jogszabályon alapuló jogátszállás vagy a közvetlen kereset nem terjed ki bizonyos típusú követelésekre, amelyeket a kötelezett intézmény a saját tagállamában jogátszállás vagy közvetlen keresetindítás útján érvényesíthet (2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet, C‑7/24, EU:C:2025:439, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49
Ebből következik, hogy a kötelezett intézményt, a jelen esetben Bajorország tartományt megillető átszállási jog fennállását, valamint azon követelések jellegét és terjedelmét, amelyek rá átszállnak, azon tagállam joga határozza meg, amelyhez ez utóbbi intézmény tartozik, tehát a jelen esetben a német jog.
50
Másodszor pontosítani kell, hogy a 883/2004 rendelet 85. cikkének (1) bekezdése ezzel szemben kizárólag annak biztosítására irányul, hogy a kötelezett intézményt az általa alkalmazott jogszabályok alapján megillető keresetindítási jogot a többi tagállam elismerje. Nem célja az annak meghatározására alkalmazandó szabályok módosítása, hogy meg kell‑e állapítani a károkozó harmadik személy szerződésen kívüli felelősségét, és ha igen, milyen mértékben. A harmadik személy felelőssége továbbra is azon anyagi jogi szabályok hatálya alá tartozik, amelyeket a károsult vagy jogutódjai által megkeresett nemzeti bíróságnak általában alkalmaznia kell, vagyis főszabály szerint azon tagállam jogszabályainak hatálya alá, amelynek területén a káresemény bekövetkezett (2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet, C‑7/24, EU:C:2025:439, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51
Ebből következik, hogy a károsultat vagy jogutódait a károkozóval szemben megillető jogokat, valamint a kártérítési keresetnek azon tagállam bíróságai előtti megindításának feltételeit, amelynek területén a kár bekövetkezett, ezen állam joga határozza meg, ideértve az alkalmazandó nemzetközi magánjogi szabályokat is (2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet, C‑7/24, EU:C:2025:439, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52
Kizárólag az így meghatározott jogok szállhatnak át az ellátások nyújtására kötelezett intézményre. Az ilyen jogátszállás ugyanis nem járhat azzal a következménnyel, hogy az ellátások kedvezményezettje számára további jogokat keletkeztessen valamely harmadik személlyel szemben (2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet, C‑7/24, EU:C:2025:439, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
53
Ezenkívül az átszállási jog a károsultnak vagy jogutódainak a kár bekövetkezésének helye szerinti tagállam jogszabályai által elismert kártérítések közül csak azokat foglalja magában, amelyek a kötelezett intézmény által nyújtott ellátásoknak felelnek meg, kizárva ebből a körből a nem vagyoni kárért vagy a személyes jellegű sérelmek, illetve károk más elemeitől függő kártérítéseket (2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet, C‑7/24, EU:C:2025:439, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
54
Következésképpen a 883/2004 rendelet 85. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, valamely tagállam jogszabályai által az ugyanezen jogszabályok alapján folyósított ellátás tekintetében előírt átszállási jog kiterjedhet az azon tagállam jogszabályai által előírt ellátásra, amelynek területén a közlekedési balesetet kiváltó esemény alapjául szolgáló események bekövetkeztek, amennyiben ezen ellátások tárgya és célja tekintetében kellőképpen összehasonlíthatók (lásd ebben az értelemben: 2025. június 12‑iDeutsche Rentenversicherung Nord és BG Verkehr ítélet, C‑7/24, EU:C:2025:439, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat)
55
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a horvát jog nem biztosítja a munkáltató számára azt a jogot, hogy a kárért felelős harmadik személytől vagy annak biztosítójától az általa a munkavállaló részére az ideiglenes munkaképtelenség alapján fizetett ellátások megtérítését követelje, sem pedig e munkavállaló számára olyan kártérítéshez való jogot, amelyet a kárért felelős harmadik személlyel vagy annak biztosítójával szemben érvényesíthet, és amely a munkáltatóra átszállhat.
56
Közelebbről, a kérdést előterjesztő bíróságnak a gépjármű‑felelősségbiztosításra és az egészségbiztosításra vonatkozó horvát jogszabályok ismertetéséből, valamint a Horvát Köztársaságnak és a Bizottságnak a Bíróság elé terjesztett észrevételeiből kitűnik, hogy a horvát jog értelmében a munkáltató saját forrásaiból ellátást fizet a munkavállalóinak az ideiglenes munkaképtelenség 1. és 42. napja között. Ezzel szemben az ideiglenes munkaképtelenség 43. napjától kezdve a Horvátországban a kötelező egészségbiztosításért felelős intézet köteles kérelemre visszatéríteni a munkáltatónak az általa fizetett, ettől a naptól esedékes ellátásokat. Ezen intézet ezt követően köteles a károkozótól vagy annak biztosítójától azon pénzösszegek megtérítését követelni, amelyeket e címen a munkáltatónak fizetett ki.
57
Úgy tűnik tehát, hogy noha az ideiglenes munkaképtelenség 1. és 42. napja közötti időszakban a horvát jogszabályok nem biztosítanak a munkáltató számára olyan jogot, amely alapján a károkozótól vagy annak biztosítójától követelhetné az általa a munkavállalójának fizetett ellátások megtérítését, a 43. naptól a munkáltató ezen ellátások megtérítését kérheti az intézettől, amelynek ezt követően a károkozótól és adott esetben annak biztosítójától kell követelnie az e címen a munkáltatónak fizetett kártérítés megtérítését.
58
A jelen ügyben, ahogyan azt a Bizottság megjegyzi, úgy tűnik, hogy a munkabér fenntartásáról szóló német törvény 3. §‑a 6 hétre, azaz 42 napra korlátozza a német munkáltató azon kötelezettségét, hogy betegség miatti átmeneti munkaképtelenség esetén ellátásokat fizessen a munkavállalójának. Ebből következik, hogy úgy tűnik, hogy az alapeljárásbeli kereset tárgya az X részére az ideiglenes munkaképtelenségének 1. és 42. napja között fizetett ellátásokra korlátozódik, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata. E körülmények között a Bajorország tartomány által a 883/2004 rendelet 85. cikkének (1) bekezdése alapján hivatkozott átszállás – ahogyan arra a jelen ítélet 52. pontja emlékeztet – nem járhat azzal a következménnyel, hogy X‑nek olyan további jogai keletkeznek, amelyeket a horvát jog nem ismer el a balesetből eredő kár megtérítésére köteles harmadik személlyel vagy annak biztosítójával szemben.
59
Ezzel szemben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyetlen eleme sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az alapeljárás az ideiglenes munkaképtelenség 42. napját követően kifizetett ellátások megtérítésére is vonatkozik, így az a kérdés, hogy Bajorország tartomány abban az esetben, ha ilyen ellátásokat fizetett, kérheti‑e azok megtérítését az intézettől, amely egyébként nem részes fél az alapeljárásban, vagy a balesetből eredő kár megtérítéséért felelős harmadik fél biztosítójától, nem tűnik relevánsnak az alapügyben szereplő jogvita megoldása szempontjából.
60
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy:
–
a 883/2004 rendelet 1. cikke q) pontjának iv. alpontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett „illetékes intézmény” fogalma alá tartozhat az a munkáltató, amely a kötelezettségeire vonatkozó rendszer alapján köteles az e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó ellátásokat biztosítani;
–
az említett rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben említett „betegségi ellátások” fogalma alá tartozhatnak a valamely tagállamban egy másik tagállamban bekövetkezett balesetet követő – sem munkahelyi balesetnek, sem foglalkozási megbetegedésnek nem minősülő – betegség miatti átmeneti munkaképtelenség alapján a munkabér fenntartása érdekében nyújtott ellátások; és
–
ugyanezen rendelet 85. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a munkáltató mint adós intézmény csak akkor kérheti a munkavállalójának egy másik tagállamban bekövetkezett kár következtében folyósított betegségi ellátások megtérítését a felelős harmadik személytől vagy annak biztosítójától, ha abban a tagállamban, ahol e kár bekövetkezett, létezik olyan jogalap, amely lehetővé teszi ezen ellátások vagy a tárgyuk és céljuk alapján hasonló ellátások megtéríttetését.
A költségekről
61
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (kilencedik tanács) a következőképpen határozott:
A 2012. május 22‑i 465/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 1. cikke q) pontjának iv. alpontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett „illetékes intézmény” fogalma alá tartozhat az a munkáltató, amely a kötelezettségeire vonatkozó rendszer alapján köteles az e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó ellátásokat biztosítani.
A 465/2012 rendelettel módosított 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben említett „betegségi ellátások” fogalma alá tartozhatnak a valamely tagállamban egy másik tagállamban bekövetkezett balesetet követő – sem munkahelyi balesetnek, sem foglalkozási megbetegedésnek nem minősülő – betegség miatti átmeneti munkaképtelenség alapján a munkabér fenntartása érdekében nyújtott ellátások.
A 465/2012 rendelettel módosított 883/2004 rendelet 85. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a munkáltató mint adós intézmény csak akkor kérheti a munkavállalójának egy másik tagállamban bekövetkezett kár következtében folyósított betegségi ellátások megtérítését a felelős harmadik személytől vagy annak biztosítójától, ha abban a tagállamban, ahol e kár bekövetkezett, létezik olyan jogalap, amely lehetővé teszi ezen ellátások vagy a tárgyuk és céljuk alapján hasonló ellátások megtéríttetését.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: horvát.