62019CC0795
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
H. SAUGMANDSGAARD ØE
представено на 25 ноември 2020 година (
1
)
Дело C‑795/19
XX
срещу
Tartu Vangla,
с участието на:
justiitsminister,
tervise - ja tööminister,
õiguskantsler
(Преюдициално запитване, отправено от Riigikohus (Върховен съд, Естония)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Директива 2000/78/ЕО — Забрана за дискриминация, основана на увреждане — Член 2, параграф 2, буква a) — Национална правна уредба, която предвижда минимално ниво на слуха за изпълнението на задължения на служител в затвор — Слух под изискваното ниво — Абсолютна пречка за оставане на работа — Член 4, параграф 1 — Основно и определящо професията изискване — Обосновка — Член 2, параграф 5 — Член 5 — Задължение на работодателя да осигури подходящо приспособяване на работната среда — Пропорционалност“
I. Въведение
1.
Настоящото дело има за предмет тълкуването на залегналата в Директива 2000/78/ЕО (
2
) забрана за дискриминация, основана на увреждане.
2.
То се отнася до лице, което работи като служител в затвор и е уволнено с мотива, че при медицински преглед на слуха му се оказва, че той не достига изискуемия от националната правна уредба минимален праг.
3.
Преюдициалното запитване е отправено от Riigikohus (Върховен съд, Естония).
4.
С това дело Съдът е приканен да провери по-специално дали е пропорционална национална правна уредба, която в областта на наказателно-изпълнителното право забранява оставането на работа на служител с увреден слух.
5.
В края на анализа ми ще предложа на Съда да постанови, че член 2, параграф 2, буква a) от Директива 2000/78 във връзка с член 4, параграф 1 и член 5 от тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че абсолютната забрана да се изпълняват задълженията на служител в затвор, свързани с надзора на затворниците, само по съображение че заинтересованото лице има увреждане, което се изразява в острота на слуха, недостигаща изискуемия от тази национална правна уредба стандарт, трябва да се счита за непропорционална и следователно за противоречаща на тази директива.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
6.
Съображения 16, 17, 18, 20, 21 и 23 от Директива 2000/78 гласят:
„(16)
Предоставянето на мерки за приспособяване на работното място към нуждите на лицата с увреждания играе важна роля в борбата с дискриминацията, основаваща се на увреждане.
(17)
Настоящата директива не изисква избирането, повишението, оставането на работа или обучението на лице, което не е във възможност, състояние или наличие да изпълнява основните задължения на дадена длъжност или да премине съответното обучение, без обаче да се накърнява задължението за осигуряване на подходяща работна среда за лицата с увреждания.
(18)
Настоящата директива не изисква, по-специално, от въоръжените сили и полицията, затворите и службите [за спешна помощ] да наемат или оставят на работа лица, които нямат изискваните способности да изпълняват кръга от задължения, свързани със законната цел за поддържане оперативния капацитет на тези служби.
[…]
(20)
Следва да се осигурят подходящи мерки, т.е ефективни и практически мерки, за адаптиране на работното място за лицата с увреждания, например адаптиране на сградите, оборудването, работното време, разпределянето на задачите, осигуряване на обучение и средства за интеграция.
(21)
При определяне дали въпросните мерки са непропорционална тежест, трябва да се вземе предвид, по-специално финансовите и други разходи, възможностите и финансовите ресурси на организацията или предприятието, както и възможността за получаване на обществено финансиране или друг вид помощ.
[…]
(23)
При много ограничени обстоятелства, разлика в третирането може да бъде оправдана, когато характеристика, свързана с религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална ориентация, съставлява основно и професионално-определящо изискване, когато целта е законна и изискването пропорционално. Такива условия трябва да бъдат включени в информацията, предоставена от държавите членки на Комисията“.
7.
Съгласно член 1 („Цел“) от тази директива:
„Целта на настоящата директива е да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране“.
8.
Член 2 („Понятие за дискриминация“) от посочената директива гласи:
„1.   За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа, на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
a)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1;
[…]
5.   Настоящата директива не засяга мерките, регламентирани от национален закон, които в демократичното общество са необходими за обществената сигурност, поддържането на обществения ред и предотвратяването на престъпни деяния, защитата на здравето, правата и свободите на другите“.
9.
Член 3 („Приложно поле“) от тази директива предвижда в параграф 1:
„В границите на сферите на компетентност, поверени на [Съюза], настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с[ъс]:
a)
условията за достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие, включително критериите за подбор и условия за наемане на работа, в който и да е клон на дейност на всички нива на професионалната йерархия, включително повишение;
[…]
в)
условия за наемане и условия на труд, включително условията за уволнение и заплащане;
[…]“.
10.
Член 4 („Професионални изисквания“) от Директива 2000/78 предвижда в параграф 1:
„Въпреки разпоредбите на член 2, параграфи 1 и 2, държавите членки могат да регламентират, че разлика в третирането, основаваща се на характеристика, свързана с някой от признаците, посочени в член 1, не представлява дискриминация, когато поради характера на засегнатите професионални дейности или в контекста, в който те се упражняват, такава характеристика представлява основно и определящо професията изискване, като гарантират, че целта е законосъобразна и изискването пропорционално“.
11.
Член 5 от тази директива, озаглавен „Подходящо [приспособяване на работната среда] на лицата с увреждания“, гласи:
„За да се гарантира спазването на принципа за равно третиране във връзка с лицата с увреждания, трябва да се осигури подходящо [приспособяване на работната среда]. Това означава, че работодателите предприемат подходящи мерки, когато е необходимо в определен случай, да предоставят възможност на лице с увреждане, да има достъп, да участва или да се издига в професията, да се обучава, освен ако такива мерки не представляват непропорционална тежест за работодателя. Тази тежест не е непропорционална, когато е достатъчно обезщетена от съществуващите мерки в рамките на политиката спрямо хората с увреждания в съответната държава членка“.
Б.
Естонското право
12.
Член 146 от Vangistusseadus (Закон за изпълнение на наказанията) гласи:
„(1)   Целта на медицинския преглед на служителя в затвор е откриването на здравословни проблеми, причинени от службата, намаляването и премахването на рискове за здравето и установяването на липсата на здравни проблеми, които са пречка за служителя в затвор да изпълнява професионалните си задължения.
[…]
(4)   Правилата относно изискванията за здравословното състояние на служителите в затворите и за процедурата за проверка на здравословното състояние, както и за съдържанието и формата на медицинските свидетелства, се уреждат с наредба на правителството на Република Естония“.
13.
Vabariigi Valitsuse määrus nr 12 „Vanglateenistuse ametniku tervisenõuded ja tervisekontrolli kord ning tervisetõendi sisu ja vormi nõuded“ (Наредба № 12 на правителството на Република Естония — „Изисквания за здравословното състояние на служителите в затворите и за процедурата за проверка на здравословното състояние, както и за съдържанието и формата на медицинските свидетелства“) от 22 януари 2013 г. (наричана по-нататък „Наредба № 12“), приета на основание член 146, параграф 4 от Закона за изпълнение на наказанията, влиза в сила на 26 януари 2013 г.
14.
Член 3 от Наредба № 12 предвижда:
„(1)   Остротата на зрението на служителите в затворите трябва да отговаря на следните изисквания:
1)
остротата на зрението с коригиращи средства не трябва да бъде по-малка от 0,6 за едното око, и по-малка от 0,4 за другото око;
2)
нормално зрително поле, нормално възприемане на цветовете и нормално нощно зрение.
(2)   На служителите в затворите е разрешено да носят контактни лещи и очила“.
15.
Съгласно член 4 от тази наредба:
„(1)   Нивото на слуха на служителите в затворите трябва да е достатъчно, за да могат да комуникират по телефон и да чуват звука на аларма и радиосъобщения.
(2)   При медицинския преглед на служителите в затворите намалението при ухото с по-добър слух не следва да е над 30 [децибела (dB)] при честота 500—2000 [херца (Hz)] и 40 dB при честота 3000—4000 Hz, а при ухото с по-лош слух — 40 dB при честота 500—2000 Hz и 60 dB при честота 3000—4000 Hz“.
16.
Член 5 от посочената наредба гласи:
„(1)   Списъкът със здравословни проблеми, които пречат на изпълнението на служебните задължения на служителя в затвор, който трябва да бъде съблюдаван при преценката на здравословното състояние на служителя в затвор, се съдържа в приложение 1.
(2)   Наличието на абсолютна медицинска пречка изключва наемането на работа като служител в затвор или изучаването на професията на служител в затвор. […]“.
17.
Приложение 1 към същата наредба съдържа списъка със здравословните проблеми, които са пречка за изпълнението на служебните задължения на служителя в затвор. Сред „медицинските пречки“„увреждането на слуха, при което не се достига предвиденият стандарт“, е квалифицирано като „абсолютна пречка“.
III. Спорът в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
18.
Жалбоподателят в главното производство работи в затвора в Тарту (Естония) от декември 2002 г. в продължение почти на 15 години, като надзирател, първо в отделението за изпълнение на наказанията, а от юни 2008 г. — в отделението за наблюдение. Към служебните му задължения на последната позиция е спадало по-специално да следи чрез система за надзор лица, които са под електронно наблюдение, да предава информация за тези лица, да следи устройствата за надзор и за излъчване на сигнал, да реагира на информация и да предава информация по-специално при тревога и да установява нарушения на правилника за вътрешния ред. Запитващата юрисдикция посочва, че през целия период на службата си жалбоподателят в главното производство нито веднъж не е бил критикуван във връзка с изпълнението на професионалните си задължения.
19.
С медицинско свидетелство от 4 април 2017 г. се удостоверява, че този жалбоподател има увреждане на слуха на едното ухо, така че не достига определеното в Наредба № 12 ниво и следователно не отговаря на установените в тази наредба изисквания по отношение на здравословното състояние на служителите в затворите (
3
). Според жалбоподателя в главното производство става въпрос за намален слух по рождение.
20.
С решение от 28 юни 2017 г. на директора на затвора в Тарту жалбоподателят в главното производство е уволнен по-специално на основание член 5 от Наредба № 12 поради несъответствие на нивото на слуха му с изискванията на тази наредба. Тогава жалбоподателят в главното производство подава жалба до Tartu Halduskohus (Административен съд Тарту, Естония), с която иска да бъде установена незаконосъобразността на решението за уволнение и да му бъде присъдено обезщетение, като изтъква, че посочената наредба води до дискриминация поради увреждане, която противоречи на конституцията, както и на Закона за равно третиране.
21.
С решение от 14 декември 2017 г. този съд отхвърля жалбата, като приема по-специално че предвиденото в Наредба № 12 изискване относно слуха е необходима и обоснована мярка, за да се гарантира, че работещите в затворите служители ще бъдат в състояние да изпълняват всичките си задачи.
22.
С решение от 11 април 2019 г. Tartu Ringkonnakohus (Окръжен съд Тарту, Естония) уважава въззивната жалба на жалбоподателя в главното производство, отменя първото съдебно решение, обявява решението за уволнение за незаконосъобразно и осъжда затвора в Тарту да му изплати обезщетение от 60 месечни заплати. Тази юрисдикция приема, че Наредба № 12, и по-специално приложение 1 към нея, в което се предвижда, че намаляването на нивото на слуха под определения стандарт е абсолютна пречка за оставането на работа на служител в затвор, противоречи на прогласените в конституцията общ принцип на равенство и принцип на защита на оправданите правни очаквания. Ето защо посочената юрисдикция не прилага Наредба № 12 по отношение на делото в главното производство и образува съдебно производство за контрол за конституционността на това приложение пред запитващата юрисдикция.
23.
Що се отнася до общия принцип на равенство, Tartu Ringkonnakohus (Окръжен съд Тарту) сравнява по-специално категорията на работещите в затвор служители с увреден слух с категорията на тези с увредено зрение и установява различно третиране, за което няма разумно и подходящо основание. Според тази юрисдикция предвидените в Наредба № 12 правила в случай на увреждане на зрението и на увреждане на слуха са подобни, по-специално тъй като намаляване на зрението, при което не се достига определеният стандарт, също е абсолютна пречка. Служителят с увредено зрение обаче има право да носи контактни лещи и очила съгласно член 3, параграф 1 от тази наредба, докато използването на слухов апарат не е предвидено в член 4 от посочената наредба и по време на медицинския преглед на слуха носенето на такъв апарат не е разрешено.
24.
Tartu Ringkonnakohus (Окръжен съд Тарту) добавя, че не разбира защо от служителя с увреден слух се изисква да е в състояние да чува и когато коригиращото средство е загубено или е неизправно, а за лицата с увредено зрение няма такова изискване, и то като се има предвид, че счупените очила биха могли да са по-опасни от повреден слухов апарат. По-конкретно слуховият апарат би могъл да е миниатюрен, да се носи вътре в ухото и да се постави под каска. Освен това би могло да се изготви списък на разрешените в затворите слухови апарати. Ето защо изключването на всички слухови апарати, без да се прави разлика между тях, и възпрепятстването на лицата с увреден слух да работят като служители в затвор, е прекомерно.
25.
В акта си за преюдициално запитване Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Върховен съд, съдебен състав, извършващ контрол за конституционност) посочва, че публичните органи — страни в производството, изразяват различни становища. Така според justiitsminister (министър на правосъдието, Естония) и затвора в Тарту залегналите в Наредба № 12 изисквания във връзка със слуха са оправдани от необходимостта да се гарантират сигурността и общественият ред. Служителят в затвор трябвало да е в състояние да изпълнява всички задачи, за които е обучен, и при необходимост да окаже помощ на полицията. Министърът на правосъдието уточнява, че само по себе си носенето на слухов апарат от служителите в затворите при изпълнение на техните задължения не е забранено, но проверката на слуха им трябва да се извършва без помощта на такъв апарат, тоест без корекция. Поради това нормалният слух на служителя в затвор трябвало да е на ниво, достатъчно за да гарантира на служителя при всички обстоятелства, без помощта на медицинско средство, неограничена и безопасна комуникация с колегите му.
26.
Според tervise- ja tööminister (министър на здравеопазването и труда, Естония) и õiguskantsler (омбудсман, Естония) обаче тези изисквания не били пропорционални на преследваната цел, а именно, защитата на обществения ред и на сигурността, както и на правата и свободите на лицата.
27.
От своя страна запитващата юрисдикция счита, че има съмнение дали националната правна уредба е в съответствие с правото на Съюза, предвид прогласения в член 2 от Договора за ЕС принцип на равенство и съдържащата се в Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и в Директива 2000/78 забрана за дискриминация, основана на увреждане. Като се позовава на решение Vital Pérez (
4
), тази юрисдикция посочва, че целта да се гарантират оперативният капацитет и доброто функциониране на полицията, затворите и службите за спешна помощ представлява законосъобразна цел, но е важно да се провери дали произтичащите от увреждане на слуха ограничения за дейността на служител в затвор, като предвидените в Наредба № 12, са пропорционални на тази цел. Нито от текста на посочената директива, нито от практиката на Съда, могат да се направят категорични заключения относно повдигнатия в случая въпрос, така че е необходимо тълкуване на Съда.
28.
Запитващата юрисдикция уточнява също че съгласно националните процесуални норми в рамките на контрол за конституционност като този, който е поискано да направи по делото в главното производство, тя не може пряко да провери съответствието на националната правна уредба с правото на Съюза. Tartu Ringkonnakohus (Окръжен съд Тарту) обаче, който е компетентен в това отношение, вероятно е трябвало да извърши такава проверка. Запитващата юрисдикция добавя, че все пак може да отправи преюдициално запитване до Съда по този въпрос, и ако при това се установи, че правото на Съюза не допуска правна уредба като тази, предмет на главното производство, посочената спорна национална правна уредба би трябвало да остане без приложение, без да е необходимо тя да разглежда искането за контрол за конституционност, което ще бъде обявено за недопустимо. Обратно, ако се окаже, че правото на Съюза допуска такава правна уредба, запитващата юрисдикция би могла да продължи контрола за конституционност на спорната правна уредба.
29.
При това положение Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Върховен съд, съдебен състав, извършващ контрол за конституционност) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 2, параграф 2 във връзка с член 4, параграф 1 от Директива [2000/78] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че увреден слух, който е под определения стандарт, е абсолютна пречка за работа като служител в затвор и която при преценката дали са спазени изискванията относно слуха не позволява използването на коригиращи помощни средства?“.
30.
Преюдициалното запитване с дата 24 октомври 2019 г. е постъпило в Съда на 29 октомври 2019 г. Писмени становища са представили жалбоподателят в главното производство, омбудсманът, гръцкото правителство и Европейската комисия. Не е проведено съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
IV. Анализ
31.
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която забранява оставането на работа на служителя в затвор, чийто слух е под установения стандарт за заемане на тази длъжност, е пропорционална с оглед на Директива 2000/78.
32.
За да се отговори на този въпрос, предварително следва да се провери дали и евентуално доколко Директива 2000/78 се прилага към такава правна уредба, по-специално дали предвидената в нея забрана води до разлика в третирането, основана на увреждане, и дали тя може да бъде обоснована със законосъобразна цел.
А.
По прилагането на Директива 2000/78
1. По приложното поле на Директива 2000/78
33.
От заглавието и от съображенията на Директива 2000/78 е видно, че тя е предназначена да установи обща рамка, за да се осигури на всяко лице равно третиране в областта на заетостта и професиите, като му се предостави ефикасна защита срещу дискриминацията, основана на един от признаците, упоменати в член 1 от нея, сред които е увреждането (
5
).
34.
Понятието „увреждане“, което фигурира в член 1 от Директива 2000/78, визира ограниченията, произтичащи от физически, умствени или психични недъзи, които при взаимодействие с различни пречки могат да затруднят пълноценното и ефективно участие на съответното лице в професионалния живот наравно с останалите работници (
6
). Увреждането на сетиво, в настоящия случай на слуха, представлява физически недъг по смисъла на тази разпоредба.
35.
Впрочем в член 3, параграф 1 от Директива 2000/78 се предвижда, че тази директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, съгласно буква a) във връзка с условията за достъп до заетост, по-специално условията за наемане на работа, и съгласно буква в) с условията за наемане и условията на труд, включително условията за уволнение.
36.
Ето защо, като предвижда, че нивото на слуха на служителя в затвор трябва да отговаря на определени изисквания и че ниво на слуха под определения стандарт е абсолютна пречка за наемането на такъв служител, Наредба № 12 се отнася до условията за достъп до заетост по смисъла на посочената буква a), и доколкото води до уволнение на вече наето лице, тя засяга и условията за наемане по смисъла на посочената буква в). Следователно тази наредба попада в приложното поле на Директива 2000/78.
2. По наличието на разлика в третирането, основана на увреждане
37.
От акта за преюдициално запитване се установява, че в Наредба № 12 е предвиден минимален стандарт относно слуха, съгласно който лицата, отговарящи на този стандарт, се третират различно от тези, които не го достигат. Само първата категория лица могат да бъдат наети на работа като служители в затвор. Също така лицата, които не отговарят на посочения стандарт, но са били наети преди влизането в сила на тази наредба, подобно на жалбоподателя в главното производство, не могат да останат на работа.
38.
Ето защо такава наредба създава пречка за достъп до заетост и за оставане на работа за лицата, които не отговарят на определения стандарт относно слуха, и поради това води до разлика в третирането, пряко основана на увреждане по смисъла на член 2, параграф 2, буква a) от Директива 2000/78 (
7
).
39.
Впрочем отбелязвам, че за да квалифицира нивото на слуха на жалбоподателя в главното производство, запитващата юрисдикция използва думата увреждане и нейното използване по отношение на него, изглежда, не се оспорва от страните по делото в главното производство.
40.
Тъй като бе посочено, че е налице разлика в третирането, е важно да се провери дали тя представлява забранена дискриминация, или може да се обоснове, тъй като отговаря на основно и определящо изискване, като същевременно не надхвърля необходимото за изпълнението му.
3. По наличието на обосновка
41.
Както ни приканва запитващата юрисдикция, според мен следва да се провери дали стандарт като този в Наредба № 12, с която се определя ниво на слуха, представлява „основно и определящо професията изискване“ по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2000/78, което отговаря на законосъобразни цели по смисъла на член 2, параграф 5 от тази директива и не надхвърля необходимото за тяхното постигане. При утвърдителен отговор, от текста на посочения член 4, параграф 1 ще следва, че установената с тази правна уредба разлика в третирането, основана на увреждане, не е дискриминация по смисъла на член 2 от същата директива.
42.
Припомням, че що се отнася до дерогирането на забраната за дискриминация, член 4 от Директива 2000/78 трябва да се тълкува стеснително и че в съображение 23 от тази директива се уточнява, че такова дерогиране е възможно само в много ограничени случаи (
8
).
43.
Подчертавам също, че основно изискване трябва да представлява не един от признаците по член 1 от Директива 2000/78, на който се основава разликата в третирането, а характеристиката, свързана с този признак (
9
).
44.
В тази насока от констатациите в точки 37 и 38 от настоящото заключение е видно, че изискването за минимално ниво на слуха е характеристика, свързана с един от тези признаци, а именно увреждането.
45.
Що се отнася до необходимостта от такава характеристика, несъмнено задължението да се чува добре и оттам за наличие на определено ниво на слуха произтича от задълженията на служителя в затвор, както са описани от запитващата юрисдикция. Тя всъщност посочва, че наблюдението на затворниците предполага именно възможността за разкриване на нарушения, които могат да се проявят чрез звук, и да се чуе задействането на аларма (
10
). Комуникацията на служителя в затвор с неговите колеги изисква също той да може да чува думите им, изречени на глас, понякога при шум или чрез средства за комуникация.
46.
Точно както изискването за определени физически способности, по-специално да бъде служителят в състояние физически да обезвреди затворници, може да се приеме, че остротата на слуха е основно и определящо професията изискване (
11
).
47.
Колкото до преследваните цели, всички публични органи, участващи по делото в главното производство, както и запитващата юрисдикция, изтъкват запазването на обществената сигурност и поддържането на реда. Всъщност безспорно е, че пенитенциарните служби се стремят да гарантират постигането на тези цели. Доколкото са сред изрично посочените в член 2, параграф 5 от Директива 2000/78 цели, които позволяват да се дерогира забраната за дискриминация, те трябва да се считат за законосъобразни.
48.
Така на пръв поглед изглежда, че правна уредба като тази в главното производство, с която се определя минимално ниво на слуха, приложимо за функциите на служител в затвор, който отговаря за наблюдението на затворниците, е основно и определящо професията изискване с оглед на постигането на законосъобразни цели. Оказва се следователно, че тази правна уредба е годна да постигне преследваните цели.
49.
Възниква въпросът дали такава правна уредба, която установява абсолютна забрана за изпълнението на тези функции, когато слухът не отговаря на определеното изискване, е пропорционална на тези цели, т.е. дали не надхвърля необходимото, за да се осигурят доброто функциониране и оперативният капацитет на съответните пенитенциарни служби, и оттук, да се гарантират обществената сигурност и поддържането на реда.
Б.
По пропорционалността на мярка като разглежданата по делото в главното производство
50.
За да се отговори на въпроса за пропорционалността на правна уредба като тази в главното производство, е важно да се подчертае, че правото на лицата да не бъдат дискриминирани на основата на увреждане е основно право, закрепено в член 21 от Хартата и конкретизирано в Директива 2000/78. Това право е прогласено и в Конвенцията на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания (
12
), към която Съюзът се е присъединил.
51.
Съюзът не само се е ангажирал да се бори с дискриминацията, основана на увреждане, като се стреми да премахва основаните на него случаи на неравенство, но и е утвърдил важността на насърчаването на интеграцията на лицата с увреждания в професионалния живот чрез приемането на подходящи мерки (
13
), които да допринесат за пълноценното им участие в икономическия, културния и социалния живот, както и за реализирането на личния им потенциал (
14
).
52.
Тази интеграция е гарантирана чрез осигуряването от страна на работодателите на подходяща работна среда за лицата с увреждания, като особен работен режим или специфична инфраструктура (
15
) в съответствие с член 5 от Директива 2000/78, както и чрез позитивно действие (
16
) съгласно член 7, параграф 2 от нея.
53.
Именно в този контекст следва да се прецени дали може да се счита, че пълното изключване на дейността на служител в затвор, свързана с надзора на затворниците, като разглежданото по делото в главното производство, е в съответствие с Директива 2000/78.
54.
Подчертавам, че макар да цели да насърчава интеграцията на лицата с увреждания в професионалния живот, Директива 2000/78 посочва, че е важно да не се нарушава безпроблемното функциониране на съответните сектори. В това отношение в съображенията към Директивата се онагледява търсенето на баланс между тези две изисквания.
55.
Всъщност, от една страна, съображение 17 от Директива 2000/78 поставя акцента върху способността за изпълнение на свързаните със съответната длъжност основни задължения, както и върху компетентността и оставането на разположение. На тези качества сe набляга в още по-голяма степен в съображение 18 от тази директива, съгласно което тя „не изисква, по-специално, от въоръжените сили и полицията, затворите и службите [за спешна помощ] да наемат или оставят на работа лица, които нямат изискваните способности да изпълняват кръга от задължения, свързани със законната цел за поддържане оперативния капацитет на тези служби“ (
17
). Отбелязвам, че в съображение 18 изрично са посочени затворите. Нещо повече, като подчертава способността за изпълнение на „кръга от задължения“, които могат да бъдат възложени на служителите за поддържането на този оперативен капацитет, това съображение отразява откроената от практиката на Съда необходимост в някои случаи те не само да са с високи физически способности, но евентуално и да отговарят на изискване за „оперативна съвместимост“, т.е. да докажат, че са способни да изпълняват задачи, надхвърлящи това, което обикновено се изисква от тях (
18
).
56.
От друга страна, в съображения 16, 17 и 20 от Директива 2000/78 се подчертава в борбата с дискриминацията, основаваща се на увреждане, колко са важни мерките за приспособяване на работната среда към нуждите на лицата с увреждания. В съображение 17 по-специално, макар да се признава, че е важно да се притежава изискваната за съответната длъжност способност, се посочва съществуването на задължение за осигуряване на подходяща работна среда за лицата с увреждания. Що се отнася до съображение 20, в него се добавя, че следва да се осигурят подходящи мерки, т.е. ефективни и практически, за адаптиране на работното място в зависимост от увреждането, например чрез адаптиране на оборудването или разпределянето на задачите.
57.
По настоящото дело се поставя въпросът за намирането на този баланс между доброто функциониране на съответните служби и отчитането на увреждането. За да се провери дали мярка като разглежданата в главното производство не надхвърля необходимото за осигуряване на доброто функциониране на съответните служби, по-нататък ще разгледам практиката на Съда относно изискванията за оперативна съвместимост (част 1) и за високи физически способности (част 2). Въпреки че тази съдебна практика се отнася до случаи на дискриминация между мъже и жени и на дискриминация, основана на възраст, за мен тя съдържа релевантни насоки относно дискриминацията, основана на увреждане. По-нататък ще разгледам разпоредбите на член 5 от Директива 2000/78, както са тълкувани от Съда, като ще подчертая, че с тях се налагат специфични задължения досежно уврежданията и се затвърждават в още по-голяма степен тези насоки (част 3). Ще завърша анализа си, като направя изводи от цялата разгледана съдебна практика за дело като това в главното производство (част 4).
1. По изискването за оперативна съвместимост
58.
Както личи от преюдициалното запитване, изискването за оперативна съвместимост е в центъра на доводите, изложени от министъра на правосъдието в подкрепа на изискването за минимално ниво на слуха за изпълнение на длъжността служител в затвор. Всъщност запитващата юрисдикция съобщава, че според този министър всички служители в затвор трябва да са в състояние да изпълняват задачи, различни от обичайните им, и по-специално да оказват помощ на полицията. Те трябвало да могат да бъдат назначавани на каквато и да е длъжност в затвора, за която са обучени в достатъчна степен, и за целта трябвало да отговарят на здравните изисквания, необходими за заемането на всички тези длъжности. Според становището на този министър без залегналото в Наредба № 12 изискване за острота на слуха нямало във всички случаи да е възможно да се постигнат целите да се гарантира в максимална степен сигурността на пребиваващите в затвор лица и да се избегне застрашаването на обществения ред.
59.
Поставя се въпросът дали за да е обоснована евентуалната разлика в третирането по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 2000/78, е достатъчно ръководителите на посочените в съображение 18 от Директива 2000/78 служби, в случая — на затвора, да считат, че оперативната съвместимост на служителите е необходима, за да се гарантира оперативният капацитет на тези служби.
60.
Съдът вече е разглеждал сходна проблематика в решение Sirdar (
19
) относно наемането на работа на готвач от женски пол в британските въоръжени сили, в контекста на разлика в третирането на мъже и жени. В този случай запитващата юрисдикция иска да се установи дали условията на работа в особено формирование на въоръжените сили, в случая Royal Marines, които са елитна част, позволяват да се изключат жените от неговите редици.
61.
Съдът отбелязва, че въпросният армейски корпус по същността си се различава от другите, тъй като действа на първа линия в специални операции (
20
) и прилага т.нар. правило за „оперативна съвместимост“ (
21
). Според него всички служители без изключение, т.е. и готвачите, трябва да бъдат в състояние да се сражават в специални операции.
62.
Съдът приема, че в този особен контекст специфичните условия за действие на щурмовите формирования, каквито са Royal Marines, и по-специално правилото за оперативна съвместимост, на което те се подчиняват, обосновават включването в състава им единствено на мъже да се запази с оглед на осигуряването на ефективността в боя (
22
).
63.
Много особеното естество на службата и на свързаните с нея условия за изпълнение са позволили да се обоснове разлика в третирането на мъжете и жените и да се приеме, че тази разлика е пропорционална на преследваната цел. Подчертавам, че съображенията на Съда в това решение за пропорционалността на мярка, която води до дискриминация между мъжете и жените, не са се прилагали за въоръжените сили като цяло, а само за специално формирование от тях.
64.
Този подход е потвърден в решение Комисия/Франция (
23
). Предмет на това решение е наемането на работа в публичната служба на тази държава членка, и по-специално в полицията, където се предвиждат различни проценти за назначаване на мъже и жени, в ущърб на последните.
65.
В рамките на спора с Комисията, за да обоснове правила, които предвиждат наемането на по-малък брой жени в действащите полицейски служби в сравнение с броя мъже, Франция твърди, че служителите на националната полиция трябва във всеки един момент да бъдат в състояние да си послужат със сила с цел възпиране на евентуални нарушители (
24
). Съдът подчертава, че забраната за дискриминация между мъжете и жените може да бъде дерогирана само за специфични дейности, и постановява, че тази държава членка не е спазила това изискване (
25
).
66.
От това решение следва, че твърдяната необходимост от използване на сила във всеки момент и общото изискване за оперативна съвместимост в националната полиция (
26
) не са счетени за доказани.
67.
Както е видно от решения Sirdar (
27
) и Комисия/Франция (
28
), не може просто да се обяви, че е необходимо правило за оперативна съвместимост и то да стане задължително за цяла професия или сектор на дейност и така да се обоснове накърняване на правото на равно третиране.
68.
Освен в случаите, когато оперативната съвместимост е обоснована от заеманата длъжност, както по делото, по което е постановено решение Sirdar (
29
), все пак естеството на дадена дейност може да доведе до налагане на особено завишени условия по отношение на физическите способности, а оттам и на здравето. По-нататък ще разгледам как Съдът преценява дали такива изисквания са пропорционални с оглед на забраната за дискриминация, основана на един от признаците по член 1 от Директива 2000/78, в случая дискриминацията, основана на възраст.
2. По изискването за високи физически способности
69.
Съдът проверява дали посоченото в съображение 18 от Директива 2000/78 изискване за високи физически способности в пожарната служба и в полицията, както и в областта на авиацията, е пропорционално. Съдът посочва, че това изискване е свързано с възрастта, като подчертава, че физическите способности намаляват с възрастта (
30
).
70.
Що се отнася до дейността на пожарникар — служба за спешна помощ по смисъла на това съображение, в решение Wolf (
31
) Съдът посочва, че борбата с пожарите, включително оказването на помощ на лица, изискват изключително високи физически способности и свързаните с тях задачи могат да бъдат упражнявани само от млади хора. Малко лица на възраст над 45 години имат подходящи физически способности (
32
). За да може в пожарната служба за борба с пожарите да бъдат назначени достатъчен брой лица, разполагащи с такива способности, за достатъчно дълъг период, преди да им бъдат възложени други задачи в пожарната охрана, Съдът приема, че определянето на 30 години като максимална възраст за наемане на работа е пропорционално на целта да се гарантират оперативният капацитет и доброто функциониране на тази служба (
33
).
71.
Това решение служи за образец на последвалите решения, по-специално относно полицията. Така се поставя въпросът дали подобно на случая с пожарникарите, определянето на 30 или 35 години като максимална възраст за наемане на работа на полицаи е пропорционално на преследваната цел, а именно да се гарантират оперативният капацитет и доброто функциониране на съответната полицейска служба.
72.
Съдът прави разлика между дейностите на местната полиция към община в Испания (
34
) и тези на полицията на автономна област на същата държава членка (
35
), като същевременно признава, че е нужно всички полицаи да имат особени физически способности поради използването на физическа сила при осъществяване на дейността им за защита на имуществото и на лицата, както и за охраняване и задържане на извършителите на престъпления. Съдът приема, че нивото на физически способности, изисквано от полицията, отговаряща за автономна област, може да бъде по-високо от изискваното за местната полиция и поради това да налага такава възрастова граница за наемане на работа, докато подобна граница е непропорционална при наемане на работа на служители в местната полиция.
73.
Съдът подчертава, че дейността на първата категория служители, чиято основна задача е да гарантират сигурността на гражданите на цялата територия на общността, може да включва трудни и дори екстремни условия (
36
), докато дейността на втората категория, която обхваща и регулирането на автомобилното движение и задачи от административно естество, не налага притежаването на изключително високи физически способности, сравними със системно изискваните от пожарникарите, на които е възложена борбата с пожарите (
37
).
74.
При проверката на пропорционалността е следван аналогичен подход, който включва диференцирана преценка в зависимост от условията за извършване на дейността, що се отнася до професията пилот на самолет.
75.
По отношение на търговския превоз на пътници или на товари Съдът е постановил в решение Prigge и др. (
38
), че наложеното с колективен трудов договор задължение на пилотите от гражданската авиация за пълно прекратяване на дейността при навършване на 60 години не е пропорционално на целта за защита на обществената сигурност, като се имат предвид задачите, които предполага дейността.
76.
В решение Cafaro (
39
) обаче се приема, че когато пилотската дейност се изразява не в изпълнение на търговски полети, а в гарантиране на сигурността на държавата, задължението за преустановяване на всякаква дейност като пилот при навършване на 60 години е пропорционално на преследваната цел предвид естеството на дейността и условията за нейното осъществяване (
40
).
77.
От разгледаната в настоящата част съдебна практика се установява, че изискването за особено високи физически способности, подобно на предвидените за пожарникарите, на които е възложена борбата с пожарите, в решение Wolf, трябва да се сведе до длъжностите, за които се прилагат най-високи изисквания в рамките на дадена професия. Независимо дали по отношение на пожарникарите, на полицията или на пилотите на самолет следва да се провери дали не съществуват длъжности, за които би било достатъчно по-ниско ниво на физически способности, така че желаещите да заемат тези длъжности лица да не бъдат автоматично непропорционално изключени поради възрастта им.
78.
Според мен тази съдебна практика намира приложение и към други форми на дискриминация, и именно към тази, основана на увреждане. Що се отнася обаче до последната форма на дискриминация, в член 5 от Директива 2000/78 освен това се предвижда осигуряването на „подходящо приспособяване на работната среда“ за лицата с увреждания. Ще го разгледам в следващата част.
3. По отчитането на увреждането
79.
Колкото до лицата с увреждания, въз основа на разгледаната в предходната част съдебна практика следва да се провери дали тези лица могат да бъдат назначени на специфични длъжности от разглежданите професии или занятия.
80.
В член 5 от Директива 2000/78 на това изискване се набляга в още по-голяма степен, като за работодателите се установява изискване да осигурят „подходящо приспособяване на работната среда“ за тези лица, стига това да не представлява непропорционална тежест. Подходящото приспособяване на работната среда е определено в тази разпоредба като предприемането на подходящи според случая мерки, за да може всяко лице с увреждане да има достъп до заетост, да работи или да се издига в професията (
41
).
81.
Член 5 от Директива 2000/78 показва, че както публичните, така и частните работодатели (
42
) следва да отчитат нуждите на лицата с увреждания и да улесняват тяхната интеграция в работата. В член 5 на работодателите се налага задължение (
43
) да осигурят подходящо приспособяване на работната среда за служителите си с увреждания, стига това да не представлява непропорционална тежест.
82.
От тази разпоредба се установява, че положението на лицата с увреждания трябва да бъде обект на особена проверка, дори индивидуална, която отчита техните нужди „в определен случай“ (
44
).
83.
Всички работодатели имат задължението да осигурят подходящо приспособяване на работната среда (
45
). Съдът уточнява в решение HK Danmark, че понятието „подходящо приспособяване на работната среда“ трябва да се разбира в по-широк смисъл (
46
) като предназначено да премахне различните пречки за пълноценното и ефективно участие на лицата с увреждания в професионалния живот наравно с останалите работници (
47
). В съображение 20 от Директива 2000/78 се съдържа списък с физически, организационни и/или образователни мерки за подходящо приспособяване на работната среда (
48
), за който Съдът вече е уточнил, че не е изчерпателен (
49
).
84.
Съдът вече е постановил, че тази директива не допуска уволнение, което — предвид задължението за осигуряване на подходящо приспособяване на работната среда за лицата с увреждания — не е обосновано от факта, че лицето не е компетентно, нито е в състояние, или на разположение, за да изпълнява основните задължения на длъжността си (
50
).
85.
Решение HK Danmark потвърждава това тълкуване, като го онагледява. Това съдебно решение се отнася до национален закон, който позволява уволнението на работник с предизвестие със съкратен срок при дългосрочното му отсъствие поради заболяване (
51
). На основание на този закон работници с увреждания са уволнени поради отсъствие. От фактическата обстановка по делото, по което е постановено това решение, се установява, че лицата са били в състояние да полагат ограничен брой часове труд на седмица. Нещо повече, след уволнението на един от работниците работодателят публикува обява за работа за длъжност на непълно работно време (
52
). Съдът приема, че следва да се провери дали подходящо приспособяване на работната среда, в случая под формата на намаляване на работното време, не би им позволило да работят, без да представлява непропорционална тежест за работодателите им (
53
) и дали довелото до уволнението им отсъствие не се дължи на факта, че не са били взети такива мерки за приспособяване на работната среда (
54
).
86.
Съдът прави извод, че Директива 2000/78 не допуска национална разпоредба, която позволява уволнението на работници с увреждания поради отсъствието им поради заболяване, когато отсъствието им се дължи на обстоятелството, че работодателят не е предприел подходящи мерки за приспособяване на работната среда съгласно член 5 от тази директива (
55
).
87.
С други думи, когато предприемането на подходящи мерки за приспособяване на работната среда е щяло да позволи на работника с увреждане да изпълни произтичащите от длъжността му изисквания, но работодателят не е приел такива мерки, уволняването на този работник с мотива, че той не отговаря на тези изисквания, противоречи на Директива 2000/78 (
56
) и национален закон, който допуска такова уволнение, също противоречи на посочената директива.
4. Какви изводи могат да се направят от тази съдебна практика за настоящото дело?
88.
Припомням, че по делото в главното производство министърът на правосъдието твърди, че изискваното в Наредба № 12 ниво на слуха, което съответства на нивото, необходимо за служителите на полицията, е оправдано от необходимостта всеки служител в затвор да бъде в състояние, ако се наложи, да окаже помощ на полицията в затвора, и следователно да отговаря на изискване за оперативна съвместимост. Както подчертах, такава необходимост обаче не може просто да се обяви, а би трябвало да бъде доказана (
57
).
89.
Оперативната съвместимост на служителите би могла да се окаже необходима при особени обстоятелства, например в случай на затвори, изцяло предвидени за обособяване на опасни затворници, или на отделения на затвор за такива затворници. В този случай изискването всички служители в затвора да имат добър слух, подобно на полицаите, изглежда оправдано от естеството на възложените задължения и условията за изпълнението им (
58
).
90.
По настоящото дело обаче не са представени никакви данни в този смисъл и националният съд следва да провери това.
91.
При всяко положение, дори прилагането на ниво на слуха, като изискваното съгласно Наредба № 12, да е обосновано не толкова от оказването на инцидентна помощ на полицията, колкото изобщо от естеството на възложените на служителите в затвор функции, припомням, че с член 5 от Директива 2000/78 работодателят по принцип е задължен да осигури подходящо приспособяване на работната среда. Всъщност той е длъжен да предприеме подходящи мерки по отношение на работника с увреждания в зависимост от нуждите в определен случай, стига тези мерки да не представляват непропорционална тежест за работодателя.
92.
Такива мерки за приспособяване на работната среда могат да бъдат организационни и да се изразяват в назначаване на съответния служител в затвор в отдел, в който обикновено не е необходимо същото ниво на слуха като изискваното от полицаите. В случай като този в главното производство следва да се провери дали назначаването на длъжност като последно възложената на жалбоподателя в главното производство, а именно електронно наблюдение на затворниците, е можело да му позволи да отговори изцяло на изискванията за изпълнение на задълженията му.
93.
Фактът, че служител в затвор като жалбоподателя в главното производство е могъл да изпълнява по начин, удовлетворяващ неговите ръководители, възложените му задачи по наблюдение (
59
), е годен да докаже, че назначаване на друга длъжност е възможно.
94.
Подчертавам, че ако лицето с увреждане е в състояние да изпълнява задълженията си, евентуално след осигуряването на подходящо приспособяване на работната среда по смисъла на член 5 от Директива 2000/78, уволнението на това лице просто с мотива, че не отговаря на стандарт във връзка със слуха, надхвърля необходимото за постигане на целта да се гарантира оперативният капацитет на службата и означава то да бъде уволнено само поради увреждането му, а това е в разрез с посочената директива (
60
).
95.
Освен осигуряването на организационно приспособяване на работната среда, в случай като разглеждания по главното производство може да се предвиди и материално приспособяване.
96.
Във връзка с това в хода на производството пред националните юрисдикции се посочва, че служителят в затвор с увреждане на слуха би могъл да носи апарат, който му позволява да достигне изискваното в Наредба № 12 ниво.
97.
Всъщност, струва ми се, че разрешението за използване на такъв апарат може да се счита за осигуряване на подходящо приспособяване на работната среда по смисъла на член 5 от Директива 2000/78.
98.
Жалбоподателят в главното производство, както и министърът на труда и здравеопазването и омбудсманът считат, че носенето на такъв апарат би трябвало да бъде разрешено, както са разрешени очилата или контактните лещи за коригиране на зрително увреждане.
99.
Министърът на правосъдието от своя страна счита, че няма доказателство, че слуховите апарати осигуряват помощ и удобство за слуха, подобно на това, което осигуряват очилата или контактните лещи за зрението. Бих искал да отбележа, че напротив, няма доказателства, че съответните апарати не коригират също толкова ефикасно и със същата степен на удобство слухови увреждания, както очилата или контактните лещи, що се отнася до зрителните увреждания. След като даден апарат изрично е разрешен, за да коригира увреждане, като зрително увреждане, се поставя въпросът защо използването на апарат да не може да бъде разрешено по същия начин, за да се коригира друго сетивно увреждане, като слуховото.
100.
Колкото до въпроса дали използването на даден апарат представлява непропорционална тежест за работодателя, в това отношение не са представени никакви данни. Сравнението с използването на коригиращ зрението апарат, изглежда, насочва, че носенето на слухов апарат не би създало такава непропорционална тежест.
101.
Отбелязвам, че във всички случаи, след като на работещите в затвор служители е разрешено да използват слухов апарат при изпълнение на задълженията им в затвора (
61
) и това позволява на изпълняващите тези задължения лица да достигнат изискваното съгласно Наредба № 12 ниво на слуха, не изглежда логично на вече работещите там или в процес на наемане на работа служители да се забрани да изпълняват задължението си за наблюдение на затворниците само с мотива че при извършения медицински преглед на слуха без помощта на този апарат те не достигат това ниво.
102.
Ето защо считам, че автоматичното изключване на всеки служител в затвор, на когото е възложено наблюдението на затворниците или на всеки кандидат за заемане на тази длъжност, без да се взема предвид способността му да изпълнява възложените задължения, само с мотива че не отговаря на установения във връзка със слуха стандарт като този в Наредба № 12, не е пропорционално на целта за обществена сигурност и за поддържане на реда. Следователно такава наредба води до пряка дискриминация, основана на увреждане, която противоречи на член 2, параграф 2, буква a) от Директива 2000/78.
V. Заключение
103.
С оглед на изложеното дотук предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос, поставен от Riigikohus, põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium (Върховен съд, съдебен състав, извършващ контрол за конституционност, Естония), както следва:
„Член 2, параграф 2, буква a) от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите във връзка с член 4, параграф 1 и с член 5 от тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която е абсолютно невъзможно служител на затвор да остане на работа по единственото съображение че слухът му е под установения стандарт, без работодателят да провери дали това лице е в състояние да изпълнява произтичащите от длъжността му задължения, евентуално след осигуряването на подходящо приспособяване на работната среда по смисъла на член 5, като назначаването му в особен отдел или разрешението да носи слухов апарат“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (ОВ L 303, 2000 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7).
(
3
)	В акта за преюдициално запитване се уточнява, че нивото на слуха на ухото с по-лош слух на жалбоподателя в главното производство е било в диапазона 55—75 dB при честота 500—2000 Hz, при положение че съгласно член 4, параграф 2 от Наредба № 12 нивото на слуха на ухото с по-лош слух не трябва да надхвърля 40 dB при тази честота.
(
4
)	Решение от 13 ноември 2014 г. (C‑416/13, EU:C:2014:2371, т. 43—45).
(
5
)	Вж. в този смисъл относно дискриминацията, основана на възраст, решение от 13 септември 2011 г., Prigge и др. (C‑447/09, EU:C:2011:573, т. 39).
(
6
)	Вж. по-специално решения от 11 април 2013 г., HK Danmark (C‑335/11 и C‑337/11, наричано по-нататък „решение HK Danmark, EU:C:2013:222, т. 38), и от 18 март 2014 г., Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, т. 77).
(
7
)	Искам да отбележа, че не споделям становището на Tartu Ringkonnakohus (Окръжен съд Тарту), че би трябвало да се направи сравнение между лицата с увреждане на зрението и лицата с увреден слух.
(
8
)	Вж. решение от 14 март 2017 г., Bougnaoui и ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, т. 38).
(
9
)	Вж. в този смисъл по-специално решение от 14 март 2017 г., Bougnaoui и ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, т. 37, както и посочената съдебна практика).
(
10
)	Вж. член 4, параграф 1 от Наредба № 12, посочен в точка 15 от настоящото заключение.
(
11
)	Вж. по аналогия относно изискването за притежаване на достатъчни физически способности за работата като полицай, решение от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, т. 41), и за пилот в гражданската авиация, решения от 13 септември 2011 г., Prigge и др. (C‑447/09, EU:C:2011:573, т. 67), и от 7 ноември 2019 г., Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, т. 62).
(
12
)	Тази конвенция е одобрена от името на Европейската общност с Решение 2010/48/ЕО на Съвета от 26 ноември 2009 г. (ОВ L 23, 2010 г., стр. 35).
(
13
)	Вж. в този смисъл съображение 6 от Директива 2000/78, което препраща към Хартата на Общността за основните социални права на работниците и към съображение 8 от тази директива.
(
14
)	Вж. съображение 9 от Директива 2000/78. Освен това отбелязвам, че съгласно член 26 („Интеграция на хората с увреждания“) от Хартата „Съюзът признава и зачита правото на хората с увреждания да се ползват от мерки, които осигуряват тяхната автономност, социалната и професионалната им интеграция и участието им в живота на общността“. Вж. и решение от 22 май 2014 г., Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, т. 77).
(
15
)	Вж. съображение 20 от Директива 2000/78.
(
16
)	Вж. съображения 26 и 27 от Директива 2000/78.
(
17
)	Курсивът е мой.
(
18
)	Разглеждам това понятие подробно по-долу. Вж. точки 58—68 от настоящото заключение.
(
19
)	Решение от 26 октомври 1999 г. (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
20
)	Вж. решение от 26 октомври 1999 г., Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, т. 30).
(
21
)	Вж. решение от 26 октомври 1999 г., Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, т. 7).
(
22
)	Решение от 26 октомври 1999 г., Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, т. 25 и 31). Отбелязвам, че Съдът се е погрижил да припомни необходимостта периодично да се проверява дали като се има предвид общественото развитие, дерогирането на общия режим на Директивата може да се запази. Вж. в този смисъл и решение от 15 май 1986 г., Johnston (222/84, EU:C:1986:206, т. 37).
(
23
)	Решение от 30 юни 1988 г. (318/86, EU:C:1988:352).
(
24
)	Вж. решение от 30 юни 1988 г., Комисия/Франция (318/86, EU:C:1988:352, т. 21).
(
25
)	Вж. решение от 30 юни 1988 г., Комисия/Франция (318/86, EU:C:1988:352, т. 25).
(
26
)	В заключението си по дело Комисия/Франция (318/86, EU:C:1988:254, стр. 3571), генералният адвокат Slynn описва довода на френското правителство, като използва понятието „взаимозаменяемост“. Вж. пак по повод на решение от 30 юни 1988 г., Комисия/Франция (318/86, EU:C:1988:352), заключението на генералния адвокат La Pergola по дело Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:246, т. 36).
(
27
)	Решение от 26 октомври 1999 г. (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
28
)	Решение от 30 юни 1988 г. (318/86, EU:C:1988:352).
(
29
)	Решение от 26 октомври 1999 г. (C‑273/97, EU:C:1999:523).
(
30
)	Вж. в този смисъл решения от 12 януари 2010 г., Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3, т. 41), от 13 септември 2011 г., Prigge и др. (C‑447/09, EU:C:2011:573, т. 67), от 5 юли 2017 г., Fries (C‑190/16, EU:C:2017:513, т. 46), и от 7 ноември 2019 г., Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, т. 60).
(
31
)	Решение от 12 януари 2010 г. (C‑229/08, EU:C:2010:3, наричано по-нататък „решение Wolf“).
(
32
)	Вж. решение Wolf, точки 41 и 43.
(
33
)	Вж. решение Wolf, точки 43 и 44.
(
34
)	Решение от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371).
(
35
)	Решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873).
(
36
)	Вж. решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo (C‑258/15, EU:C:2016:873, т. 41). Отбелязвам също, че подобно на пожарникарите в решение от 12 януари 2010 г., Wolf (т. 43), посочената необходимост да се възстанови удовлетворително разпределение според възрастта налага наемането на работа на служители под 35 години.
(
37
)	Вж. решения от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, т. 53 и 54), и от 18 октомври 2017 г., Kalliri (C‑409/16, EU:C:2017:767, т. 38).
(
38
)	Решение от 13 септември 2011 г. (C‑447/09, EU:C:2011:573).
(
39
)	Решение от 7 ноември 2019 г. (C‑396/18, EU:C:2019:929).
(
40
)	Вж. в този смисъл решение от 7 ноември 2019 г., Cafaro (C‑396/18, EU:C:2019:929, т. 53—57). Аналогични съображения са изложени от Съда в решение от 22 май 2014 г., Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350), относно управлението на автомобил и наложеното на водачите на тежкотоварни автомобили различно изискване за острота на зрението в сравнение с водачите на леки автомобили. Съдът приема, че с оглед на изискванията за пътна безопасност и предвид различията в размерите на моторното превозно средство, броя на превозваните пътници и отговорностите, които следователно произтичат от управлението на тези моторни превозни средства, на водачите на тежкотоварни автомобили могат да се наложат по-строги изисквания за острота на зрението в сравнение с водачите на леки автомобили (вж. в този смисъл т. 83—85 от това съдебно решение).
(
41
)	Впрочем член 7 от Директива 2000/78 предвижда, че държавите членки могат да прилагат или приемат позитивни действия и специфични мерки за лицата с увреждания.
(
42
)	Член 3, параграф 1 от Директива 2000/78 гласи, че тя се прилага към всички публични и частни лица.
(
43
)	Вж. решения HK Danmark, точка 49 и от 4 юли 2013 г., Комисия/Италия (C‑312/11, непубликувано, EU:C:2013:446, т. 62).
(
44
)	Вж. член 5 от Директива 2000/78 (курсивът е мой).
(
45
)	Вж. решение от 4 юли 2013 г., Комисия/Италия (C‑312/11, непубликувано, EU:C:2013:446, т. 62). Италия е осъдена, понеже не е упоменала всички работодатели в мерките за транспониране на Директива 2000/78 (т. 67 от това решение). В решение HK Danmark (т. 49) Съдът потвърждава, че работодателят е длъжен да вземе подходящи мерки.
(
46
)	Вж. решение HK Danmark, точка 53.
(
47
)	Вж. решение HK Danmark, точка 54.
(
48
)	Вж. в този смисъл решение HK Danmark, точка 49.
(
49
)	Вж. решение HK Danmark, точки 49 и 56. Така, макар намаляването на работното време да не е посочено в съдържащия се в съображение 20 от Директива 2000/78 списък на подходящите мерки, насочени към приспособяване на работното място в зависимост от увреждането, то може да се счита за една от посочените в член 5 от тази директива мерки за подходящо приспособяване на работната среда (вж. т. 64 от това решение).
(
50
)	Вж. решение от 11 юли 2006 г., Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456, т. 51).
(
51
)	Вж. решение HK Danmark, точка 13.
(
52
)	Вж. решение HK Danmark, точка 62.
(
53
)	Вж. решение HK Danmark, точки 59 и 62.
(
54
)	Вж. решение HK Danmark, точка 67.
(
55
)	Вж. в този смисъл решение HK Danmark, точка 68.
(
56
)	Вж. в същия смисъл решение от 11 септември 2019 г., Nobel Plastiques Ibérica, (C‑397/18, EU:C:2019:703, т. 71 и 75). От това решение се установява, че ако работодател предвиди критерии за уволнение, основани на прагове на производителност, на отсъствия и на многофункционалност при изпълнение на задачите, уволняването на работник с увреждания с мотива, че той не отговаря на тези критерии, без да е осигурено подходящо приспособяване на работната среда по смисъла на член 5 от Директива 2000/78, е проява на дискриминация въз основа на увреждане, която е забранена от тази директива.
(
57
)	Вж. точка 67 от настоящото заключение.
(
58
)	Такова изискване за оперативна съвместимост би могло да се предвиди и ако във всички затвори в съответната държава членка има недостиг на персонал или ако този проблем е налице в съответния затвор.
(
59
)	Вж. точка 18 от настоящото заключение.
(
60
)	Вж. в този смисъл решения от 11 юли 2006 г., Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456), HK Danmark, както и от 11 септември 2019 г., Nobel Plastiques Ibérica, (C‑397/18, EU:C:2019:703), разгледани в част 3 от настоящото заключение.
(
61
)	Самият министър на правосъдието подчертава този факт.