62024CJ0136_RES
Cauza C‑136/24 P
Alaa Hamoudi
împotriva
Agenției Europene pentru Poliția de FrontierășiGarda de Coastă
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 18 decembrie 2025
„Recurs – Politica comună în materie de azil și de imigrare – Regulamentul (UE) 2019/1896 – Gestionarea europeană integrată a frontierelor externe ale Uniunii Europene – Poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european – Agenția Europeană pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă (Frontex) – Obligațiile care revin Frontex în materie de protecție a drepturilor fundamentale – Practici de trimitere înapoi sumară (pushback) către o țară terță în regiunea Mării Egee – Răspunderea extracontractuală a Frontex – Prejudiciu real și cert – Sarcina probei – Protecție jurisdicțională efectivă – Început de dovadă – Obligația Tribunalului Uniunii Europene de a efectua cercetarea judecătorească în cauză”
Recurs – Motive – Necesitatea unei critici precise a unui aspect din motivarea Tribunalului – Necesitatea indicării cu precizie a argumentelor de drept care susțin motivele invocate – Inexistență – Inadmisibilitate
[art. 256 alin. (1) al doilea paragraf TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Curții, art. 168 alin. (1) lit. (d) și art. 169 alin. (2)]
(a se vedea punctele 54 și 55)
Recurs – Motive – Reguli în materia sarcinii și a administrării probelor – Chestiune de drept
(art. 256 TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf)
(a se vedea punctul 60)
Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Existența și întinderea prejudiciului – Sarcina probei
(art. 340 al doilea paragraf TFUE)
(a se vedea punctul 71)
Dreptul Uniunii Europene – Valori și obiective ale Uniunii – Valori – Respectarea statului de drept – Conținut – Control jurisdicțional efectiv – Dreptul la o cale de atac efectivă – Acțiune în despăgubire – Apreciere în raport cu ansamblul sistemului de protecție jurisdicțională a particularilor
(art. 2 TUE; art. 256 alin. (1), art. 268 și art. 340 al doilea și al treilea paragraf TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47)
(a se vedea punctele 72-75)
Dreptul Uniunii Europene – Principii – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Sarcina și administrarea probelor – Drepturi conferite particularilor de dreptul Uniunii – Obligația Tribunalului de a nu aduce atingere caracterului efectiv al protecției jurisdicționale – Respectarea principiilor egalității armelor și contradictorialității – Obligația de a asigura respectarea deplină a dreptului la o cale de atac efectivă
(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47)
(a se vedea punctele 77 și 78)
Procedură jurisdicțională – Activități de cercetare judecătorească – Solicitare de prezentare de înscrisuri – Puterea de apreciere a instanței Uniunii – Limite – Obligația de a asigura respectarea deplină a cerințelor care decurg din dreptul la o cale de atac efectivă – Conținut – Reguli în materia sarcinii și a administrării probelor care nu permit garantarea unei protecții jurisdicționale efective – Obligația instanței Uniunii de a completa informațiile disponibile
(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 88, 89 și 91)
(a se vedea punctele 79 și 80-83)
Recurs – Motive – Controlul exercitat de Curte cu privire la refuzul Tribunalului de a dispune activități de cercetare judecătorească – Controlul exercitat de Curte cu privire la aprecierea Tribunalului referitoare la necesitatea completării informațiilor – Victime prezumate ale unei operațiuni de trimitere înapoi sumară – Aprecierea de către Tribunal a existenței unor probe concludente în loc de un început de dovadă – Eroare de drept – Anularea ordonanței atacate
(art. 256 TFUE)
(a se vedea punctele 104-106 și 110-112)
Recurs – Motive – Controlul exercitat de Curte cu privire la refuzul Tribunalului de a dispune activități de cercetare judecătorească – Controlul exercitat de Curte cu privire la aprecierea Tribunalului referitoare la necesitatea completării informațiilor – Elemente de probă – Valoare probantă – Elemente suficiente pentru a aduce un început de dovadă – Apreciere de către instanța Uniunii – Respectarea principiului liberei aprecieri a probelor – Mărturie a unui reclamant înlăturată ca având o valoare probantă redusă – Neluare în considerare a ansamblului probelor prezentate – Eroare de drept
(art. 256 TFUE)
(a se vedea punctele 115-117, 119, 123 și 152)
Recurs – Motive – Controlul exercitat de Curte cu privire la refuzul Tribunalului de a dispune activități de cercetare judecătorească – Controlul exercitat de Curte cu privire la aprecierea Tribunalului referitoare la necesitatea completării informațiilor – Elemente de probă – Elemente suficiente pentru a aduce un început de dovadă – Refuzul instanței Uniunii de a continua procedura și de a e efectua cercetarea judecătorească într‑o cauză pendinte înainte a se pronunța asupra acesteia – Încălcarea articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale – Eroare de drept
(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47)
(a se vedea punctele 130-132, 147, 148 și 150)
Rezumat
Admițând recursul formulat de domnul Alaa Hamoudi, resortisant sirian (denumit în continuare „recurentul”), împotriva Ordonanței Tribunalului din 13 decembrie 2023 (
1
), Curtea, reunită în Marea Cameră, precizează, având în vedere obligația de a garanta o protecție jurisdicțională efectivă, standardul de probă aplicabil și obligațiile de efectuare a cercetării judecătorești în cauză ce revin Tribunalului atunci când un refugiat pretinde că a fost victima unei operațiuni de trimitere înapoi sumară în care Agenția Europeană pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă (Frontex) ar fi fost implicată și introduce, pentru acest motiv, o acțiune în despăgubire împotriva acestei agenții.
Prin ordonanța atacată, Tribunalul a respins acțiunea recurentului (
2
) având ca obiect repararea prejudiciului pe care l‑ar fi suferit ca urmare a încălcării de către Frontex a anumitor drepturi consacrate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) (
3
), precum și a anumitor obligații impuse acestei agenții de Regulamentul 2019/1896 (
4
). Această încălcare s‑ar fi produs în cadrul operațiunilor Frontex în Marea Egee și, mai precis, în cadrul unei pretinse operațiuni de îndepărtare de pe teritoriul Uniunii efectuate de autoritățile elene către Turcia (denumită în continuare „operațiunea de trimitere înapoi sumară”). Cu ocazia acestei operațiuni, recurentul, împreună cu alte persoane care au fugit din țara lor terță de origine, ar fi fost returnat pe mare la doar câteva ore după sosirea sa pe o insulă grecească, fără să fi avut posibilitatea de a depune o cerere de protecție internațională.
În cadrul procedurii în primă instanță, recurentul s‑a întemeiat pe mai multe elemente de probă pentru a‑și dovedi prezența în cadrul operațiunii menționate, și anume pe propria mărturie, pe un articol de presă publicat pe internet și pe două materiale video incluse în acesta, precum și pe patru fotografii. În plus, acesta solicitase în mai multe rânduri Tribunalului să adopte măsuri de organizare a procedurii sau activități de cercetare judecătorească, printre altele pentru ca Frontex să prezinte anumite documente aflate în posesia sa de natură să susțină acțiunea recurentului.
Apreciind că elementele de probă prezentate de recurent erau insuficiente pentru a demonstra în mod concludent prezența sa în cadrul operațiunii de trimitere înapoi sumară și, prin urmare, caracterul real al prejudiciului invocat, Tribunalul a respins acțiunea ca vădit neîntemeiată.
În susținerea recursului, recurentul arată printre altele că Tribunalul a încălcat principiile care reglementează sarcina probei prin impunerea unor cerințe în materie care sunt dificil sau chiar imposibil de îndeplinit în cadrul operațiunilor de trimitere înapoi sumară.
Mai precis, Tribunalul ar fi săvârșit erori de drept prin nerespectarea necesității unei adaptări a sarcinii probei și prin aceea că nu a dat curs cererii recurentului de obligare a Frontex să prezinte anumite documente, având în vedere împrejurările speciale ale acțiunii în răspundere extracontractuală împotriva Frontex pentru prejudicii pe care recurentul le‑ar fi suferit ca urmare a pretinselor încălcări ale Regulamentului 2019/1896 și ale cartei în urma pretinsei sale trimiteri înapoi sumare.
Aprecierea Curții
În hotărârea sa, Curtea verifică printre altele dacă Tribunalul și‑a încălcat obligația de a adapta normele privind sarcina și administrarea probelor pentru a‑i asigura recurentului o protecție jurisdicțională efectivă.
Cu titlu introductiv, Curtea amintește mai întâi că, deși Frontex și autoritățile naționale însărcinate cu gestionarea frontierelor au o responsabilitate partajată pentru gestionarea integrată a frontierelor externe ale Uniunii, Frontex este pe deplin responsabilă și răspunzătoare pentru orice decizie pe care o ia și pentru orice activitate pentru care îi revine responsabilitatea exclusivă în temeiul Regulamentului 2019/1896. În materie de răspundere extracontractuală, articolul 97 alineatul (4) din acest regulament și articolul 340 al doilea paragraf TFUE, a cărui concretizare o constituie, prevăd că, în conformitate cu principiile generale comune legislațiilor statelor membre, Frontex acordă despăgubiri pentru orice prejudiciu provocat de serviciile sale sau de membrii personalului său în executarea îndatoririlor care le revin.
Curtea arată că din jurisprudența sa reiese că angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii în temeiul articolului 340 al doilea paragraf TFUE necesită întrunirea unui ansamblu de condiții, printre care cea referitoare la caracterul real al prejudiciului care impune ca prejudiciul a cărui reparare este solicitată să fie real și cert. În cazul în care una dintre aceste condiții nu este îndeplinită, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.
În continuare, Curtea abordează normele privind sarcina și administrarea probelor în ceea ce privește angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii. Ea amintește că revine, în principiu, părții care invocă această răspundere sarcina de a demonstra că sunt îndeplinite condițiile de angajare a acesteia. Astfel, această parte este printre altele obligată să dovedească existența și întinderea prejudiciului pe care îl invocă. În acest scop, ea se poate prevala de mijloace de probă de orice natură în temeiul principiului liberei administrări a probelor.
Cu toate acestea, în exercitarea competenței conferite Tribunalului și Curții (
5
) de a soluționa litigiile privind repararea prejudiciilor menționate la articolul 340 al doilea paragraf TFUE, instanța Uniunii trebuie să asigure o protecție jurisdicțională efectivă a particularilor.
Astfel, o acțiune în despăgubire trebuie apreciată în raport cu ansamblul sistemului de protecție jurisdicțională a particularilor instituit prin tratate și contribuie la caracterul efectiv al acestei protecții. Curtea precizează în această privință că principiul protecției jurisdicționale efective reiese atât din articolul 2 TUE, cât și din articolul 47 din cartă și că aplicarea normelor referitoare la sarcina și la administrarea probelor nu poate aduce atingere caracterului efectiv al protecției jurisdicționale a drepturilor care le sunt conferite particularilor de dreptul Uniunii. Tribunalul nu poate, așadar, să impună o sarcină a probei excesivă sau chiar imposibil de îndeplinit sau să repună în discuție principiul egalității armelor, ci trebuie să asigure respectarea deplină a dreptului la o cale de atac efectivă ținând seama de împrejurările specifice ale cauzei pe care trebuie să o soluționeze, dacă este necesar prin adaptarea normelor privind sarcina și administrarea probelor.
În sfârșit, Curtea amintește că Tribunalului i‑au fost conferite competențe pentru pregătirea cauzelor pentru judecată și efectuarea cercetării judecătorești în cauzele cu care este sesizat, ceea ce îi permite printre altele să ia măsuri de organizare a procedurii și să dispună activități de cercetare judecătorească. Astfel, Tribunalul le poate solicita părților să prezinte orice documente sau înscrisuri ori mijloace materiale de probă referitoare la cauză și să furnizeze orice informații pe care le consideră necesare.
Deși revine Tribunalului sarcina de a decide cu privire la necesitatea de a face uz de aceste competențe, trebuie respectate pe deplin cerințele care decurg din articolul 47 din cartă. Prin urmare, atunci când aplicarea normelor în materie de sarcină și de administrare a probelor nu permite în mod excepțional să se asigure protecția jurisdicțională efectivă a reclamantului, Tribunalul trebuie să își exercite competențele pentru a completa informațiile de care dispune în cauza pendinte în fața sa, cu condiția ca reclamantul să fi furnizat un minim de elemente care să ateste utilitatea acestei intervenții. Astfel, Tribunalul nu se poate limita la a respinge afirmațiile reclamantului pentru insuficiența probelor, în condițiile în care depinde de el, printre altele prin admiterea unei cereri a reclamantului de a dispune activități de cercetare judecătorească, precum prezentarea de înscrisuri, de a înlătura incertitudinea care poate exista în ceea ce privește exactitatea acestor afirmații.
Curtea arată că, în cadrul unui recurs prin care este contestată aplicarea de către Tribunal a normelor referitoare la sarcina și la administrarea probelor, îi revine sarcina de a verifica dacă acesta și‑a îndeplinit obligațiile cu respectarea deplină a cerințelor care decurg din articolul 47 din cartă.
În această privință, Curtea observă, în primul rând, că o operațiune de trimitere înapoi sumară, precum cea în discuție în cauza aflată în recurs, se caracterizează printr‑o mare vulnerabilitate a persoanelor supuse acesteia, precum și prin lipsa unei identificări și a unui tratament individualizat al acestor persoane din partea autorităților. În plus, persoanele menționate se află, la momentul faptelor, într‑o situație care nu le permite decât cu dificultate să strângă elemente de probă pentru a dovedi astfel de fapte sau chiar care exclude orice posibilitate în această privință. În schimb, ținând seama de sarcinile sale prevăzute de Regulamentul 2019/1896, Frontex este, în principiu, susceptibilă să dețină informații relevante pentru a dovedi existența unor trimiteri înapoi sumare.
Având în vedere printre altele aceste particularități, unor asemenea persoane nu li se poate cere să aducă dovezi concludente privind derularea acestei operațiuni și prezența lor cu ocazia acesteia. Într‑adevăr, lipsa unei adaptări a sarcinii probei ar fi susceptibilă să împiedice orice cale de atac a victimelor unei operațiuni de trimitere înapoi sumară împotriva Frontex ca urmare a unor acte pretins nelegale săvârșite de această agenție, conferindu‑i acesteia din urmă o imunitate de fapt și compromițând, așadar, protecția efectivă a drepturilor fundamentale ale acestor victime. Astfel, respectarea deplină a dreptului la o cale de atac efectivă, garantat de articolul 47 din cartă, precum și de CEDO, astfel cum a fost interpretată de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, impune să fie suficient ca aceste persoane să aducă un început de dovadă cu privire la desfășurarea respectivei operațiuni la care participă Frontex și cu privire la prezența lor în cursul acesteia. Tribunalul a săvârșit, așadar, o eroare de drept atunci când a considerat că trebuie să se aprecieze dacă recurentul adusese probe concludente ale acestei prezențe. Această eroare de drept a viciat în mod necesar aprecierile sale cu privire la elementele de probă prezentate de recurent, aceasta fiind efectuată în raport cu un standard de probă prea ridicat, cu încălcarea respectării depline a dreptului la o cale de atac efectivă.
În al doilea rând, Curtea examinează, pe baza constatărilor Tribunalului, dacă recurentul a prezentat un astfel de început de dovadă. Ea amintește că corolarul principiului liberei administrări a probelor este principiul liberei aprecieri a probelor, în temeiul căruia singurul criteriu pertinent pentru aprecierea forței probante a probelor prezentate în mod legal constă în credibilitatea acestora.
În ceea ce privește printre altele aprecierea forței probante a mărturiei scrise a recurentului, Curtea constată că aceasta impune o verificare a credibilității și a verosimilității informației pe care o conține. În special, mărturia unui reclamant nu poate fi înlăturată ca având o valoare probantă redusă fără a lua în considerare toate probele prezentate într‑un caz concret. Prin urmare, a considera, astfel cum a procedat Tribunalul, că, în general, mărturia recurentului însuși are o valoare probantă redusă constituie o eroare de drept. În plus, din constatările Tribunalului rezultă că mărturia scrisă a recurentului era suficient de detaliată, specifică și concordantă pentru a constitui un început de dovadă cu privire la faptul că acesta a fost efectiv victima unei operațiuni de trimitere înapoi sumară, ceea ce, pe de altă parte, este confirmat de alte elemente de probă prezentate de recurent, printre care un articol din presă, care formează astfel o serie de elemente de probă concordante.
În al treilea rând, Curtea arată că, atunci când un reclamant prezintă un început de dovadă cu privire la faptul că a fost victima unei trimiteri înapoi sumare și reproșează Frontex că a fost implicat în această trimitere înapoi sumară, revine Tribunalului sarcina de a continua procedura și de a efectua cercetarea judecătorească în cauza cu care este sesizat pentru a aprecia, pe baza ansamblului datelor aflate la dispoziția sa, veridicitatea acestui fapt. Dacă se constată că acest început de dovadă nu este infirmat în cadrul unei audieri a recurentului sau de elementele de probă și de argumentele prezentate de celelalte părți în cauza respectivă în înscrisurile lor sau chiar de alte eventuale elemente de probă obținute în cadrul cercetării judecătorești efectuate în cauză, acest fapt va trebui prezumat a fi stabilit.
În special, Tribunalul era obligat, în speță, să dispună măsuri de organizare a procedurii sau activități de cercetare judecătorească pentru a obține din partea Frontex toate informațiile relevante aflate la dispoziția sa în vederea clarificării împrejurărilor operațiunii sumare în cauză și pentru a‑i permite să fie suficient de lămurit pentru a aprecia temeinicia acțiunii recurentului și să garanteze o protecție jurisdicțională efectivă a drepturilor acestuia din urmă. Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a respins cererile formulate de recurent în acest sens.
Având în vedere ceea ce precedă, Curtea hotărăște anularea ordonanței atacate și trimite cauza spre rejudecare Tribunalului.
(
1
)	Ordonanța din 13 decembrie 2023, Hamoudi/Frontex (T‑136/22, EU:T:2023:821, denumită în continuare „ordonanța atacată”).
(
2
)	Acțiune întemeiată pe articolul 268 TFUE, potrivit căruia „Curtea de Justiție a Uniunii Europene este competentă să judece litigiile care au ca obiect repararea prejudiciilor menționate la articolul 340 al doilea paragraf și al treilea paragraf” și pe articolul 340 TFUE, al cărui al doilea paragraf prevede că, „[î]n materie de răspundere extracontractuală, Uniunea este obligată să repare, în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, prejudiciile cauzate de instituțiile sale sau de agenții săi în exercițiul funcțiunilor lor”.
(
3
)	Articolele 1, 2, 3, 4, 6, 18, 19 și 21.
(
4
)	Regulamentul (UE) 2019/1896 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 noiembrie 2019 privind Poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european și de abrogare a Regulamentelor (UE) nr. 1052/2013 și (UE) 2016/1624 (JO 2019, L 295, p. 1). Pretinsa încălcare vizează printre altele articolul 46 alineatele (4) și (5) din acesta.
(
5
)	Articolul 268 TFUE coroborat cu articolul 256 alineatul (1) TFUE.