62024CJ0453
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
22 ianuarie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Decizia‑cadru 2005/214/JAI – Recunoaștere reciprocă a sancțiunilor financiare – Articolul 7 alineatul (2) litera (g) – Temeiuri de nerecunoaștere și neexecutare – Informarea persoanei interesate cu privire la dreptul său de formulare a unei căi de atac și la termenul de formulare a acesteia – Articolul 7 alineatul (3) – Obligația de consultare a autorității competente din statul emitent”
În cauza C‑453/24 [Hadenov] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), prin decizia din 26 iunie 2024, primită de Curte la 26 iunie 2024, în procedura penală împotriva
BC,
cu participarea:
Sofiyska gradska prokuratura,
CURTEA (Camera a doua),
compusă din doamna K. Jürimäe (raportoare), președintă de cameră, domnul K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a doua, și domnii F. Schalin, M. Gavalec și Z. Csehi, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Comisia Europeană, de M. Wasmeier și I. Zaloguin, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 iulie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 6 și a articolului 7 alineatul (2) litera (g) și alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare (JO 2005, L 76, p. 16, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 150), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2005/214”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate de Bezirkshauptmannschaft Neusiedl am See (autoritatea administrativă a districtului Neusiedl am See, Austria) (denumită în continuare „BHM”) pentru a obține, în Bulgaria, recunoașterea și executarea unei sancțiuni financiare impuse lui BC, resortisant bulgar, pentru neplata unei taxe de autostradă în Austria.
Cadrul juridic
3
Considerentele (1), (2), (4) și (5) ale Deciziei‑cadru 2005/214 au următorul cuprins:
„(1)
Reuniunea Consiliului European de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999 a aprobat principiul recunoașterii reciproce, care ar trebui să devină piatra de temelie a cooperării judiciare atât în materie civilă, cât și în materie penală în cadrul Uniunii [Europene].
(2)
Principiul recunoașterii reciproce ar trebui să se aplice sancțiunilor financiare impuse de autoritățile judiciare sau administrative pentru a se facilita aplicarea acestor sancțiuni în alt stat membru decât statul în care au fost impuse sancțiunile.
[…]
(4)
Sub incidența prezentei decizii‑cadru ar trebui, de asemenea, să intre sancțiuni financiare impuse pentru infracțiuni rutiere.
(5)
Prezenta decizie respectă drepturile fundamentale și ține cont de principiile recunoscute la articolul 6 din tratat și reflectate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene […].”
4
Articolul 1 din această decizie‑cadru, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei decizii‑cadru:
a)
«decizie» înseamnă o decizie definitivă care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană fizică sau juridică, atunci când decizia a fost luată de:
[…]
(iii)
o autoritate a statului emitent, alta decât o instanță judecătorească, pentru acte incriminate de dreptul intern al statului emitent, constituind încălcări ale normelor de drept, cu condiția ca persoana în cauză să fi avut posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală;
[…]
[…]”
5
Articolul 4 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Transmiterea deciziilor și recursul la autoritatea centrală”, prevede:
„(1)   O decizie împreună cu un certificat după cum se prevede în prezentul articol pot fi transmise autorităților competente dintr‑un stat membru în care persoana fizică sau juridică împotriva căreia a fost pronunțată o decizie are proprietăți sau venituri, are reședința obișnuită sau, în cazul unei persoane juridice, are sediul social.
(2)   Certificatul, al cărui formular standard este dat în anexă, trebuie semnat, iar conținutul său trebuie certificat ca exact de către autoritatea competentă din statul emitent.
[…]”
6
Potrivit articolului 6 din Decizia‑cadru 2005/214, intitulat „Recunoașterea și executarea deciziilor”:
„Autoritățile competente din statul executant recunosc fără altă formalitate o decizie care a fost transmisă în conformitate cu articolul 4 și iau imediat toate măsurile necesare pentru executarea sa, cu excepția cazului în care autoritatea competentă decide să invoce unul din temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare prevăzute la articolul 7.”
7
Articolul 7 din această decizie‑cadru, intitulat „Temeiuri de nerecunoaștere și neexecutare”, prevede:
„(1)   Autoritățile competente din statul executant pot refuza recunoașterea și executarea deciziei dacă certificatul prevăzut la articolul 4 nu este prezentat, este incomplet sau în mod evident nu corespunde deciziei.
(2)   Autoritatea competentă din statul executant poate, de asemenea, să refuze recunoașterea și executarea deciziei dacă stabilește că:
[…]
(g)
în conformitate cu certificatul prevăzut la articolul 4, în cazul unei proceduri scrise, persoana în cauză nu a fost informată personal sau prin intermediul unui reprezentant autorizat în conformitate cu legislația națională a statului emitent cu privire la dreptul său de contestare și la termenele pentru calea de atac respectivă;
[…]
(3)   În cazurile prevăzute la alineatul (1) și alineatul (2) literele (c), (g) (i) și (j), înainte de a decide nerecunoașterea și neexecutarea unei decizii, în întregime sau parțial, autoritatea competentă din statul de executare consultă autoritatea competentă din statul emitent, prin orice mijloace adecvate și, dacă este cazul, îi cere să furnizeze fără întârziere orice informație necesară.”
8
Articolul 9 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Legea care guvernează executarea”, prevede la alineatul (1):
„Fără a aduce atingere alineatului (3) din prezentul articol și articolului 10, executarea deciziei este guvernată de legislația statului executant în același mod ca o sancțiune financiară a statului executant. Numai autoritățile statului executant sunt competente să decidă cu privire la procedurile de executare și să stabilească toate măsurile legate de acestea, inclusiv temeiurile de încetare a executării.”
9
Potrivit articolului 12 din aceeași decizie‑cadru, intitulat „Încetarea executării”:
„(1)   Autoritatea competentă din statul emitent informează imediat autoritatea competentă din statul executant cu privire la orice decizie sau măsură în urma căreia decizia încetează să mai fie executorie sau este retrasă de statul executant din orice alt motiv.
(2)   Statul executant încetează executarea deciziei imediat ce este informat de autoritatea competentă din statul emitent cu privire la această decizie sau măsură.”
10
Articolul 20 din Decizia‑cadru 2005/214, intitulat „Punere în aplicare”, prevede la alineatul (3):
„Fiecare stat membru se poate opune recunoașterii și executării deciziilor, atunci când certificatul prevăzut la articolul 4 creează posibilitatea încălcării drepturilor fundamentale sau a principiilor juridice fundamentale înscrise la articolul 6 din tratat. Se aplică procedura prevăzută la articolul 7 alineatul (3).”
Litigiul principal și întrebările preliminare
11
Printr‑o decizie din 24 noiembrie 2023, BHM i‑a impus lui BC, resortisant bulgar, plata unei sancțiuni financiare în cuantum de 350 de euro pentru săvârșirea unei încălcări a mai multor dispoziții ale Bundesstraßen Mautgesetz 2002 (Legea privind taxele de circulație pe drumurile federale) din 16 iulie 2002 (BGBl. I, 155/2021).
12
Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), instanța de trimitere, a fost sesizat de BHM cu o cerere de recunoaștere și de executare a deciziei din 24 noiembrie 2023, în calitatea sa de autoritate competentă pentru executare în temeiul Deciziei‑cadru 2005/214.
13
Din certificat, adoptat în temeiul articolului 4 din Decizia‑cadru 2005/214 și care însoțește decizia din 24 noiembrie 2023, reiese că respectiva cauză a fost soluționată în cadrul unei proceduri scrise și că, în conformitate cu dreptul austriac, BC a fost informat, la 28 decembrie 2023, personal sau prin intermediul unui reprezentant competent, cu privire la dreptul său de a formula o cale de atac, precum și cu privire la termenul de exercitare a acesteia. Acest certificat precizează că BC nu a formulat nicio cale de atac în termenul stabilit și că decizia din 24 noiembrie 2023 a rămas definitivă la 12 ianuarie 2024.
14
Certificatul respectiv conține însă mențiunea „fără confirmare de primire”, ceea ce determină instanța de trimitere să ridice problema notificării efective a acestei decizii către BC.
15
Această instanță arată, în plus, că niciun element din dosar nu permite să se stabilească faptul că a avut loc o asemenea notificare. În cadrul procedurii de recunoaștere și de executare a deciziei menționate, ea constată, în această privință, că BC nu locuiește la adresa la care a fost trimisă această decizie, că nu s‑a confirmat nici că locuiește la a doua adresă declarată autorităților comunale și că nu ține legătura cu avocatul care i‑a fost desemnat din oficiu.
16
Instanța de trimitere deduce din acestea că BC nu a fost informat nici personal și nici prin intermediul unui reprezentant autorizat cu privire la decizia din 24 noiembrie 2023 și nici măcar cu privire la dreptul său de a formula o cale de atac împotriva acesteia. În aceste circumstanțe, ea consideră că ar putea, în temeiul articolului 7 alineatul (2) litera (g) din Decizia‑cadru 2005/214, să refuze recunoașterea și executarea acestei decizii.
17
Pe de altă parte, această instanță apreciază că această lipsă a informării ar implica de asemenea că nu s‑a respectat articolul 20 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214.
18
Totuși, întrucât acest motiv de refuz are caracter facultativ, instanța de trimitere consideră că în practică se află în fața unei alternative. Ea ar putea fie să refuze recunoașterea și executarea deciziei din 24 noiembrie 2023, cu riscul de a compromite mecanismul de cooperare judiciară în materie penală și de a favoriza impunitatea, fie să recunoască și să execute această decizie în detrimentul drepturilor conferite lui BC de dreptul Uniunii.
19
În aceste circumstanțe, această instanță are în vedere o a treia cale, care constă în cooperarea cu autoritatea emitentă pentru a verifica dacă, având în vedere lipsa notificării legal îndeplinite a deciziei din 24 noiembrie 2023, BC mai dispune de dreptul de a formula o cale de atac împotriva acesteia. În cazul unui răspuns afirmativ, instanța de trimitere preconizează să procedeze ea însăși, recurgând la mijloacele pe care i le oferă dreptul bulgar, la notificarea deciziei din 24 noiembrie 2023 către BC și să îl informeze cu privire la termenul de introducere a căii de atac.
20
Instanța de trimitere ridică însă problema dacă este posibil să interpreteze Decizia‑cadru 2005/214 în acest sens.
21
În aceste condiții, Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„Obligația de recunoaștere prevăzută la articolul 6 din Decizia‑cadru 2005/214, posibilitatea de consultare potrivit articolului 7 alineatul (3) din decizia‑cadru și principiul evitării impunității pot fi interpretate în sensul că conferă autorității de executare, în măsura în care aceasta a constatat că există un motiv facultativ de refuz în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) litera (g) din decizia‑cadru [menționată], competența
1)
de a se consulta, în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din [aceeași decizie‑cadru], cu autoritatea emitentă în scopul de a stabili dacă persoana sancționată mai are posibilitatea de a contesta decizia de impunere a plății unei sancțiuni financiare;
2)
în cazul unui răspuns afirmativ, de a notifica persoanei [interesate] decizia de impunere a plății unei sancțiuni financiare și de a o informa cu privire la dreptul de a formula o cale de atac;
3)
de a aștepta rezultatul unei eventuale căi de atac și de a ține seama de el pentru decizia pe fond?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
22
Comisia invocă inadmisibilitatea cererii de decizie preliminară ca urmare a caracterului ipotetic al primei întrebări și susține că este necesară reformularea acesteia pentru a putea răspunde la a doua și la a treia întrebare.
23
Astfel, Comisia apreciază că instanța de trimitere a constatat deja existența temeiului de neexecutare facultativ prevăzut la articolul 7 alineatul (2) litera (g) din Decizia‑cadru 2005/214 fără a recurge în prealabil la consultarea obligatorie a autorității competente din statul emitent prevăzută la articolul 7 alineatul (3) din această decizie‑cadru.
24
Trebuie amintit în această privință că procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea le furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiilor asupra cărora urmează să se pronunțe. Astfel, justificarea trimiterii preliminare nu este formularea unor opinii consultative cu privire la probleme generale sau ipotetice, ci nevoia inerentă soluționării efective a unui litigiu (a se vedea Hotărârea din 1 decembrie 1965, Schwarze_16/65, EU:C:1965:117, p. 1094, Hotărârea din 18 octombrie 1990, Dzodzi, C‑297/88 și C‑197/89, EU:C:1990:360, punctul 33, precum și Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator GeneralnyC‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 44).
25
În speță, din decizia de trimitere reiese că instanța de trimitere dorește, prin intermediul primei întrebări, să obțină precizări cu privire la obiectul și la întinderea obligației de consultare a autorității competente din statul emitent prevăzută la articolul 7 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 pentru a se putea pronunța, după efectuarea acestei consultări, asupra eventualei aplicări a temeiului de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 7 alineatul (2) litera (g) din această decizie‑cadru.
26
Rezultă că instanța de trimitere încă nu s‑a pronunțat cu privire la aplicarea acestui temei de neexecutare facultativ și că intenționează, înainte de a‑și preciza poziția, să realizeze consultarea obligatorie a autorității competente din statul emitent. Rezultă că prima întrebare nu prezintă un caracter ipotetic.
27
Prin urmare, cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la prima întrebare
28
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6, precum și articolul 7 alineatul (2) litera (g) și alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 trebuie interpretate în sensul că, în cadrul obligației de consultare prealabilă deciziei de a nu recunoaște și de a nu executa o decizie de impunere a plății unei sancțiuni financiare, autoritatea competentă din statul executant este obligată, în caz de îndoială cu privire la efectivitatea informației date persoanei interesate cu privire la dreptul de a formula o cale de atac împotriva deciziei prin care i se impune această sancțiune și cu privire la termenul de formulare a căii de atac, să verifice la autoritatea competentă din statul emitent dacă o astfel de cale de atac mai poate fi formulată.
29
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, astfel cum reiese în special din articolele 1 și 6, precum și din considerentele (1) și (2) ale Deciziei‑cadru 2005/214, aceasta are drept obiectiv instituirea unui mecanism eficient de recunoaștere și de executare transfrontalieră a deciziilor definitive de impunere a plății unei sancțiuni financiare unei persoane fizice sau unei persoane juridice în urma săvârșirii uneia dintre infracțiunile enumerate la articolul 5 din aceasta (Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, punctul 27).
30
Principiul recunoașterii reciproce, care stă la baza economiei Deciziei‑cadru 2005/214, implică, în temeiul articolului 6 din aceasta, că statele membre sunt în principiu obligate să recunoască o decizie de impunere a plății unei sancțiuni financiare care a fost transmisă conform articolului 4 din această decizie‑cadru, fără altă formalitate, și să ia imediat toate măsurile necesare pentru executarea sa, temeiurile de nerecunoaștere sau de neexecutare a unei astfel de decizii trebuind să fie interpretate în mod restrictiv [a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, punctul 29, și Hotărârea din 6 octombrie 2021, LU (Recuperarea amenzilor de circulație rutieră), C‑136/20, EU:C:2021:804, punctul 38].
31
Articolul 7 alineatele (1) și (2) din Decizia‑cadru 2005/214 enumeră temeiurile de nerecunoaștere și de neexecutare a deciziilor care intră sub incidența acestei decizii‑cadru.
32
Mai precis, articolul 7 alineatul (2) litera (g) din decizia‑cadru menționată prevede că autoritatea competentă din statul membru executant poate refuza recunoașterea și executarea unei decizii de impunere a plății unei sancțiuni financiare dacă se stabilește că, în conformitate cu certificatul prevăzut la articolul 4 din aceeași decizie‑cadru, în cazul unei proceduri scrise, acest destinatar nu a fost informat personal sau prin intermediul unui reprezentant competent în conformitate cu legislația națională a statului emitent cu privire la dreptul său de a formula o cale de atac și la termenul pentru a o exercita.
33
Făcând trimitere la legislația statelor membre, legiuitorul Uniunii a lăsat acestora sarcina de a decide modul de informare a persoanei interesate cu privire la dreptul său de a formula o cale de atac împotriva deciziei prin care i se impune plata unei sancțiuni financiare, la termenul pentru a o exercita, precum și cu privire la data de la care începe să curgă acest termen, cu condiția ca notificarea să fie efectivă și ca dreptul la protecție jurisdicțională efectivă, precum și exercitarea dreptului la apărare să fie garantate [a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare), C‑671/18, EU:C:2019:1054, punctul 35].
34
Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că în conformitate cu articolul 3 din Decizia‑cadru 2005/214, aceasta nu poate avea ca efect modificarea obligației de a respecta drepturile fundamentale și principiile juridice fundamentale consacrate la articolul 6 TUE, motiv pentru care articolul 20 alineatul (3) din această decizie‑cadru prevede de asemenea că recunoașterea și executarea unei decizii de impunere a plății unei sancțiuni financiare pot fi refuzate de autoritatea competentă din statul membru de executare în cazul încălcării drepturilor fundamentale sau a principiilor juridice fundamentale înscrise la articolul 6 TUE [Hotărârea din 5 decembrie 2019, Centraal Justitieel (Recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare), C‑671/18, EU:C:2019:1054, punctul 37].
35
În această privință, principiul protecției jurisdicționale efective a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii la care se referă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE constituie un principiu general al dreptului Uniunii care decurge din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, care a fost consacrat la articolele 6 și 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), și care în prezent este afirmat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale [Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, punctul 35, precum și Hotărârea din 5 decembrie 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare), C‑671/18, EU:C:2019:1054, punctul 38].
36
Or, Curtea a statuat că respectarea dreptului la protecție jurisdicțională efectivă impune ca orice decizie de impunere a plății unei sancțiuni financiare să fie primită în mod real și efectiv de către persoana interesată, cu alte cuvinte, ca aceasta să îi fie notificată în condiții care să îi permită să cunoască în mod precis motivele pe care se întemeiază aceasta, căile de atac disponibile, în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din Decizia‑cadru 2005/214, și termenul stabilit pentru exercitarea acestora, pentru a fi în măsură să își apere în mod efectiv drepturile și să decidă în deplină cunoștință de cauză dacă este util să conteste în justiție o astfel de decizie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2021, Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, punctul 34 și jurisprudența citată).
37
Prin urmare, revine autorității competente din statul executant, înainte de a recunoaște și de a executa o decizie de impunere a plății unei sancțiuni financiare, sarcina de a verifica dacă a avut loc o primire reală și efectivă, astfel cum este descrisă la punctul anterior.
38
În conformitate cu principiul recunoașterii reciproce, care, astfel cum s‑a amintit la punctul 30 din prezenta hotărâre, stă la baza economiei Deciziei‑cadru 2005/214, această verificare se întemeiază pe informațiile cuprinse în certificatul prevăzut la articolul 4 din Decizia‑cadru 2005/214.
39
Cu toate acestea, astfel cum a observat în esență domnul avocat general la punctele 50 și 52 din concluzii, atunci când acest certificat conține mențiuni contradictorii care sunt de natură să dea naștere unei îndoieli cu privire la notificarea deciziei a cărei recunoaștere și executare se solicită, autoritatea competentă din statul de executare trebuie, înainte de a aplica temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 7 alineatul (2) litera (g) din această decizie‑cadru, să consulte, în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din decizia‑cadru menționată, autoritatea competentă din statul emitent. În cadrul acestei consultări, prima dintre aceste autorități trebuie să încerce să obțină elemente care să permită înlăturarea incertitudinii privind aspectul dacă persoana interesată a fost efectiv informată, în conformitate cu legislația națională a statului emitent, cu privire la dreptul său de a formula o cale de atac și la termenul de exercitare a acesteia.
40
În plus, astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 56 din concluzii, termenul de introducere a unei căi de atac nu poate, potrivit legislației statului emitent, să înceapă să curgă decât de la data la care decizia de impunere a plății unei sancțiuni financiare a fost notificată efectiv persoanei interesate și la care aceasta a fost informată cu privire la dreptul său la o cale de atac și la termenul de exercitare a acesteia. Într‑o asemenea ipoteză, lipsa informării persoanei interesate este susceptibilă să repună în discuție caracterul definitiv al acestei decizii.
41
Or, recunoașterea și executarea unei astfel de decizii în statul membru de executare sunt condiționate de existența acestui caracter definitiv. Astfel, în contextul Deciziei‑cadru 2005/214, articolul 1 litera (a) din această decizie‑cadru definește „decizia” ca fiind „o decizie definitivă care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană fizică sau juridică”. Faptul că această dispoziție face referire la caracterul „definitiv” al deciziei în cauză subliniază importanța deosebită acordată caracterului inatacabil al deciziei în cauză (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 ianuarie 2017, van Vemde, C‑582/15, EU:C:2017:37, punctul 27). Aceste elemente confirmă interpretarea obligației de consultare reținută la punctul 39 din prezenta hotărâre.
42
Având în vedere motivele care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 6, precum și articolul 7 alineatul (2) litera (g) și alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 trebuie interpretate în sensul că, în cadrul obligației de consultare prealabilă deciziei de a nu recunoaște și de a nu executa o decizie de impunere a plății unei sancțiuni financiare, autoritatea competentă din statul executant este obligată, în caz de îndoială cu privire la efectivitatea informației date persoanei interesate cu privire la dreptul de a formula o cale de atac împotriva deciziei prin care i se impune această sancțiune și cu privire la termenul de formulare a căii de atac, să verifice la autoritatea competentă din statul emitent dacă o astfel de cale de atac mai poate fi formulată.
Cu privire la a doua și la a treia întrebare
43
Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6, precum și articolul 7 alineatul (2) litera (g) și alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 trebuie interpretate în sensul că, atunci când în urma consultării autorității competente din statul emitent rezultă că persoana interesată nu a fost informată cu privire la dreptul de a formula o cale de atac împotriva deciziei de impunere a plății unei sancțiuni financiare și nici cu privire la termenul de formulare a unei căi de atac, iar o astfel de cale de atac mai poate fi exercitată, autoritatea competentă din statul executant poate, pe de o parte, să transmită aceste informații persoanei interesate și, pe de altă parte, să suspende procedura de recunoaștere și de executare inițiată în fața sa până la soluționarea căii de atac sau până la expirarea termenului stabilit pentru exercitarea acesteia.
44
În ceea ce privește, în primul rând, transmiterea informațiilor către persoana interesată, este necesar să se constate că nicio dispoziție din Decizia‑cadru 2005/214 nu precizează autoritatea care ar fi competentă să asigure această transmitere. În schimb, pe de o parte, din articolul 7 alineatul (2) litera (g) din această decizie‑cadru reiese că persoana interesată trebuie să fie informată cu privire la dreptul său de a formula o cale de atac și cu privire la termenul stabilit pentru a formula o cale de atac în conformitate cu legislația statului membru emitent.
45
Pe de altă parte, este necesar să se arate că Decizia‑cadru 2005/214 prevede la articolul 6 că autoritățile competente din statul executant recunosc o decizie care a fost transmisă în conformitate cu articolul 4 din această decizie‑cadru și iau imediat toate măsurile necesare pentru executarea sa. În această privință, articolul 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/214 prevede că procedura de recunoaștere și de executare este guvernată de legislația statului executant în același mod ca o sancțiune financiară a statului respectiv și că numai autoritățile aceluiași stat sunt competente să decidă cu privire la procedurile de executare și să stabilească toate măsurile legate de acestea, inclusiv temeiurile de încetare a executării.
46
Din aceste dispoziții rezultă că, astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 69 din concluzii, trebuie să se distingă faza de impunere a plății sancțiunii financiare de faza recunoașterii și executării acestei sancțiuni. În timp ce autoritățile din statul emitent sunt competente pentru prima dintre aceste etape, autoritățile din statul de executare sunt competente pentru cea de a doua.
47
Întrucât notificarea deciziei de sancționare financiară către persoana interesată și informarea acesteia din urmă cu privire la dreptul său de a formula o cale de atac, precum și cu privire la termenul de exercitare a acesteia fac parte din faza impunerii plății sancțiunii financiare, acestea incumbă autorității competente din statul emitent. Rezultă că autoritatea din statul executant nu dispune, în temeiul Deciziei‑cadru 2005/214, de nicio competență pentru a informa persoana interesată cu privire la dreptul de a formula o cale de atac și cu privire la termenul pentru a o exercita.
48
În ceea ce privește, în al doilea rând, posibilitatea de a suspenda procedura de recunoaștere și de executare a deciziei de impunere a plății unei sancțiuni financiare, Decizia‑cadru 2005/214 nu conferă autorității competente din statul executant o astfel de facultate.
49
În schimb, astfel cum rezultă din răspunsul dat la prima întrebare preliminară, atunci când consultarea efectuată în temeiul articolului 7 alineatul (3) din această decizie‑cadru evidențiază faptul că persoana interesată mai poate formula o cale de atac împotriva deciziei de impunere a plății unei sancțiuni financiare, procedura de recunoaștere și de executare nu poate continua, în lipsa unei decizii definitive în sensul articolului 1 litera (a) din decizia‑cadru menționată.
50
Într‑o astfel de ipoteză, o nouă procedură de recunoaștere și de executare nu va putea fi inițiată decât atunci când decizia de impunere a plății sancțiunii financiare va fi rămas definitivă. În acest caz, sarcina de a transmite un nou certificat în temeiul articolului 4 din Decizia‑cadru 2005/214 va reveni în acest caz autorității competente din statul emitent, în cazul în care intenționează să obțină executarea acestei decizii într‑un stat membru, după ce persoana interesată va fi exercitat, dacă este cazul, o cale de atac, iar aceasta va fi fost soluționată sau termenul pentru formularea sa va fi expirat.
51
Această interpretare este confirmată de articolul 12 alineatul (1) din decizia‑cadru menționată, care impune autorității competente din statul emitent să informeze imediat autoritatea competentă din statul executant cu privire la orice decizie sau măsură în urma căreia decizia încetează să mai fie executorie sau este retrasă de la statul executant din orice alt motiv. În temeiul alineatului (2) al acestui articol, redactat la modul indicativ prezent, statul de executare nu are altă opțiune decât să înceteze executarea deciziei imediat ce este informat de autoritatea competentă din statul emitent cu privire la această decizie sau măsură.
52
Rezultă că autoritatea competentă din statul executant nu poate suspenda procedura de recunoaștere și de executare a deciziei de impunere a plății unei sancțiuni financiare până la soluționarea căii de atac pe care persoana interesată o poate formula împotriva acestei decizii sau până la expirarea termenului stabilit pentru exercitarea acestei căi de atac.
53
Având în vedere motivele care precedă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolul 6, precum și articolul 7 alineatul (2) litera (g) și alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 trebuie interpretate în sensul că, atunci când, în urma consultării autorității competente din statul emitent, rezultă că persoana interesată nu a fost informată cu privire la dreptul de a formula o cale de atac împotriva deciziei de impunere a plății unei sancțiuni financiare și nici cu privire la termenul de formulare a unei căi de atac, iar o astfel de cale de atac mai poate fi exercitată, autoritatea competentă din statul executant nu poate să transmită ea însăși aceste informații persoanei interesate și nici să suspende procedura de recunoaștere și de executare inițiată în fața sa până la soluționarea căii de atac sau până la expirarea termenului stabilit pentru exercitarea acesteia. Această autoritate este, în schimb, obligată să pună capăt acestei proceduri.
Cu privire la cheltuielile de judecată
54
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
1)
Articolul 6, precum și articolul 7 alineatul (2) litera (g) și alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009,
trebuie interpretate în sensul că,
în cadrul obligației de consultare prealabilă deciziei de a nu recunoaște și de a nu executa o decizie de impunere a plății unei sancțiuni financiare, autoritatea competentă din statul executant este obligată, în caz de îndoială cu privire la efectivitatea informației date persoanei interesate cu privire la dreptul de a formula o cale de atac împotriva deciziei prin care i se impune această sancțiune și cu privire la termenul de formulare a unei căi de atac, să verifice la autoritatea competentă din statul emitent dacă o astfel de cale de atac mai poate fi formulată.
2)
Articolul 6, precum și articolul 7 alineatul (2) litera (g) și alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299,
trebuie interpretate în sensul că,
atunci când, în urma consultării autorității competente din statul emitent, rezultă că persoana interesată nu a fost informată cu privire la dreptul de a formula o cale de atac împotriva deciziei de impunere a plății unei sancțiuni financiare și nici cu privire la termenul de formulare a unei căi de atac, iar o astfel de cale de atac mai poate fi exercitată, autoritatea competentă din statul executant nu poate să transmită ea însăși aceste informații persoanei interesate și nici să suspende procedura de recunoaștere și de executare inițiată în fața sa până la soluționarea acestei căi de atac sau până la expirarea termenului stabilit pentru exercitarea acesteia. Această autoritate este, în schimb, obligată să pună capăt acestei proceduri.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.