62023CJ0526
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
28 noiembrie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie civilă – Competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Competențe speciale – Cerere în materie contractuală – Articolul 7 punctul 1 litera (b) a doua liniuță – Contract de prestare de servicii – Program informatic dezvoltat într‑un stat membru și adaptat la nevoile unui client cu reședința în alt stat membru – Locul de executare”
În cauza C‑526/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă, Austria), prin decizia din 13 iulie 2023, primită de Curte la 17 august 2023, în procedura
VariusSystems digital solutions GmbH
împotriva
GR, proprietarul întreprinderii B & G,
CURTEA (Camera a doua),
compusă din domnul F. Biltgen (raportor), președintele Camerei întâi, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a doua, doamna M. L. Arastey Sahún, președinta Camerei a cincea, și domnul J. Passer, judecător,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru VariusSystems digital solutions GmbH, de S. Duschel, K. Hanten și C. Kurz, Rechtsanwälte;
–
pentru GR, proprietarul întreprinderii B & G, de T. Börner și S. Scheed, Rechtsanwälte;
–
pentru Comisia Europeană, de L. Hohenecker și S. Noë, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 septembrie 2024,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 punctul 1 litera (b) a doua liniuță din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între VariusSystems digital solutions GmbH (denumită în continuare „VariusSystems”), stabilită în Austria, pe de o parte, și GR, proprietarul întreprinderii B & G cu sediul în Germania, pe de altă parte, în legătură cu o cerere de plată a unor onorarii pentru dezvoltarea și exploatarea unui program informatic formulată de VariusSystems.
Cadrul juridic
3
Considerentele (15) și (16) ale Regulamentului nr. 1215/2012 sunt redactate după cum urmează:
„(15)
Normele de competență ar trebui să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului. Astfel, competența ar trebui să fie întotdeauna determinată pe baza acestui criteriu, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt punct de legătură. […]
(16)
În afară de instanța domiciliului pârâtului, ar trebui să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și acțiune sau în scopul bunei administrări a justiției. Existența unei legături strânse ar trebui să asigure securitatea juridică și să evite posibilitatea de a se introduce o acțiune împotriva pârâtului în fața unei instanțe dintr‑un stat membru care nu era previzibilă în mod rezonabil de către acesta. […]”
4
Articolul 4 din acest regulament prevede la alineatul (1):
„Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor respectivului stat membru.”
5
Articolul 7 din regulamentul menționat prevede:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
1.
(a)
în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul de executare a obligației în cauză;
(b)
în sensul aplicării prezentei dispoziții și în absența vreunei convenții contrare, locul de executare a obligației în cauză este:
–
în cazul vânzării de mărfuri, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie livrate mărfurile;
–
în cazul prestării de servicii, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie prestate serviciile;
(c)
în cazul în care nu se aplică litera (b), se aplică litera (a);
[…]”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
6
VariusSystems a dezvoltat pentru GR un program informatic care permite analizarea testelor de depistare a COVID-19. VariusSystems și GR au încheiat oral un contract având ca obiect dezvoltarea și exploatarea acestui program informatic în vederea utilizării sale în Germania. VariusSystems urma să primească o remunerație pentru fiecare test efectuat cu succes. Părțile nu au încheiat nicio convenție cu privire la un anumit loc de executare sau la o instanță competentă în caz de litigiu.
7
Din dosarul de care dispune Curtea reiese că părțile au opinii divergente cu privire la aspectul dacă programul informatic menționat respectă toate cerințele legale aplicabile.
8
VariusSystems a formulat o cerere de plată a sumei de 101587,68 euro, susținând că instanțele austriece dețin competența internațională de a soluționa litigiul pe baza faptului că serviciile în cauză ar fi fost prestate în Austria. În opinia sa, deși programul informatic în cauză a fost adaptat în permanență pentru a fi utilizat în Germania, întreaga activitate ar fi fost realizată la Viena (Austria).
9
GR a contestat competența internațională a instanțelor austriece, arătând în speță că serviciul furnizat a constat exclusiv în utilizarea acestui program informatic în Germania, cu respectarea cerințelor prevăzute de dreptul german în materie.
10
Instanța sesizată în primă instanță și‑a declinat competența internațională arătând că locul de executare a contractului în cauză este la sediul întreprinderii deținute de GR.
11
Instanța de apel a confirmat această decizie apreciind în esență că serviciile care nu sunt prestate într‑un loc fix sunt considerate a fi prestate la locul în care beneficiarul acestor servicii are acces la ele. În consecință, în speță, locul de executare s‑ar afla în Germania.
12
Sesizată cu un recurs împotriva acestei decizii a instanței de apel, instanța de trimitere ridică problema dacă, în vederea stabilirii locului de executare în cazul serviciilor la distanță, este determinant locul în care prestatorul serviciului în cauză, și anume, în speță, VariusSystems, a realizat activitatea de creație sau locul în care a fost prestat acest serviciu și unde beneficiarul acestuia, și anume, în speță, GR, a avut acces la el.
13
În aceste circumstanțe, Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă, Austria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 7 punctul 1 litera (b) din Regulamentul [nr. 1215/2012] trebuie interpretat în sensul că, în cadrul unei acțiuni în materie contractuală, în ceea ce privește dezvoltarea și exploatarea curentă a unui program informatic destinat nevoilor individuale ale unui client care are sediul în statul membru A (în speță în Germania), locul de executare este:
a)
locul unde se realizează creația intelectuală («programarea») de către întreprinderea stabilită în statul membru B (în speță în Austria) sau
b)
locul unde programul informatic ajunge la client, cu alte cuvinte, unde este accesat și utilizat?”
Cu privire la întrebarea preliminară
14
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 punctul 1 litera (b) a doua liniuță din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că „locul de executare” a unui contract care are ca obiect dezvoltarea și exploatarea ulterioară a unui program informatic destinat nevoilor unui client stabilit în alt stat membru decât cel în care este stabilită societatea care a creat, a conceput și a realizat acest program informatic este locul unde se desfășoară creația, conceperea și realizarea programului informatic menționat sau în sensul că locul de executare este cel în care programul informatic respectiv ajunge la client, cu alte cuvinte unde este accesat și utilizat.
15
În această privință, trebuie amintit că Regulamentul nr. 1215/2012 vizează să unifice normele referitoare la conflictele de competență în materie civilă și comercială prin norme de competență care să prezinte un mare grad de previzibilitate și urmărește astfel un obiectiv de securitate juridică ce constă în consolidarea protecției juridice a persoanelor stabilite în Uniunea Europeană, permițând atât reclamantului să identifice cu ușurință instanța pe care o poate sesiza, cât și pârâtului să prevadă în mod rezonabil instanța în fața căreia poate fi acționat în justiție (Hotărârea din 14 septembrie 2023, EXTÉRIA, C‑393/22, EU:C:2023:675, punctul 26 și jurisprudența citată).
16
Norma de competență specială în materie contractuală prevăzută la articolul 7 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 răspunde unui obiectiv de proximitate și este motivată de existența unei legături strânse între contractul vizat și instanța chemată să se pronunțe asupra acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2023, EXTÉRIA, C‑393/22, EU:C:2023:675, punctul 29 și jurisprudența citată).
17
În speță, după cum a constatat instanța de trimitere, contractul în cauză are ca obiect prestarea de servicii în sensul articolului 7 punctul 1 litera (b) a doua liniuță din Regulamentul nr. 1215/2012, întrucât privește un ansamblu de activități, și anume conceperea, programarea, întreținerea și adaptarea continuă a unui program informatic individualizat.
18
În ceea ce privește locul de executare a obligațiilor contractuale care decurg dintr‑un asemenea contract, articolul 7 punctul 1 litera (b) a doua liniuță menționat definește în mod autonom factorul de legătură în privința acestui contract ca fiind locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului respectiv, serviciile au fost sau ar fi trebuit să fie prestate pentru a consolida obiectivele de unificare și de previzibilitate a normelor de competență judiciară și, prin urmare, de securitate juridică. Acest factor de legătură autonom are vocația de a se aplica în privința tuturor cererilor întemeiate pe același contract de prestare de servicii (Hotărârea din 14 septembrie 2023, EXTÉRIA, C‑393/22, EU:C:2023:675, punctul 30 și jurisprudența citată).
19
Instanța competentă, în temeiul acestui articol 7 punctul 1 litera (b) a doua liniuță, să judece cereri întemeiate pe un contract de prestare de servicii este cea din statul membru în care se găsește locul prestării principale a serviciilor, așa cum rezultă din dispozițiile contractului, precum și, în lipsa unor asemenea dispoziții, cel al executării efective a contractului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 martie 2018, Saey Home & Garden, C‑64/17, EU:C:2018:173, punctul 45).
20
În cazul pluralității de obligații contractuale, este necesar să se stabilească care este obligația caracteristică a contractului în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2017, Kareda, C‑249/16, EU:C:2017:472, punctul 40).
21
În ceea ce privește un contract de furnizare a unui program informatic precum cel în discuție în litigiul principal, trebuie să se constate, astfel cum a arătat Comisia Europeană în observațiile sale scrise, că conceperea și realizarea unui program informatic nu constituie obligația caracteristică a unui asemenea contract, din moment ce serviciul care face obiectul acestuia nu este furnizat efectiv clientului în cauză atât timp cât acest program informatic nu este operațional. Astfel, acest serviciu va fi furnizat efectiv numai începând din momentul în care programul informatic menționat poate fi utilizat și în care calitatea sa poate fi controlată.
22
Dat fiind că obligația caracteristică a unui contract de furnizare online a unui program informatic precum cel în discuție în litigiul principal constă în punerea acestuia la dispoziția clientului vizat, locul de executare a acestui contract trebuie considerat ca fiind locul în care programul informatic ajunge la client, cu alte cuvinte unde este accesat și utilizat.
23
Atunci când programul informatic menționat poate fi utilizat în locuri diferite, trebuie precizat că acest loc se situează la domiciliul clientului respectiv, iar în cazul unei societăți, la sediul acesteia, deoarece locul respectiv este sigur și identificabil atât pentru reclamant, cât și pentru pârât și este, din acest motiv, de natură să faciliteze administrarea probelor și organizarea procesului (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 aprilie 2012, Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, punctul 37).
24
Această concluzie este valabilă indiferent dacă, după cum susține GR, specificațiile pe care a trebuit să le respecte VariusSystems erau cele prevăzute de legislația statului membru în care se află domiciliul clientului, mai precis Republica Federală Germania. Deși este adevărat că un asemenea factor de legătură material cu acest stat membru răspunde obiectivelor de previzibilitate și de proximitate prevăzute în cuprinsul considerentelor (15) și (16) ale Regulamentului nr. 1215/2012, nu este mai puțin adevărat că părțile din litigiul principal au opinii divergente în ceea ce privește conținutul acestor specificații, care trebuie clarificat în cadrul examinării pe fond de către instanța competentă. Or, determinarea locului de executare a unui contract de prestare de servicii, în sensul articolului 7 punctul 1 litera (b) a doua liniuță din acest regulament, nu poate depinde de criterii care sunt proprii acestei examinări pe fond (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 martie 2021, Obala i lučice, C‑307/19, EU:C:2021:236, punctul 90).
25
Având în vedere motivele care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 7 punctul 1 litera (b) a doua liniuță din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că „locul de executare” a unui contract care are ca obiect dezvoltarea și exploatarea ulterioară a unui program informatic destinat nevoilor unui client stabilit în alt stat membru decât cel în care este stabilită societatea care a creat, a conceput și a realizat acest program informatic este locul în care programul informatic respectiv ajunge la client, cu alte cuvinte unde este accesat și utilizat.
Cu privire la cheltuielile de judecată
26
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
Articolul 7 punctul 1 litera (b) a două liniuță din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
trebuie interpretat în sensul că
„locul de executare” a unui contract care are ca obiect dezvoltarea și exploatarea ulterioară a unui program informatic destinat nevoilor unui client stabilit în alt stat membru decât cel în care este stabilită societatea care a creat, a conceput și a realizat acest program informatic este locul în care programul informatic respectiv ajunge la client, cu alte cuvinte unde este accesat și utilizat.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.