62002CC0174_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V těchto dvou věcech Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) položil několik otázek týkajících se výkladu poslední věty čl. 88 odst. 3 ES.
2. Věc C‑174/02 se týká regulačního poplatku za odpad, jehož výnos je určen do státního rozpočtu. Na tento poplatek se však vztahuje řada osvobození, která mají charakter podpory. Věc C‑175/02 se týká rovněž regulačního poplatku, v projednávané věci za nadprodukci hnojiva. Výnos z tohoto poplatku je určen na soubor opatření určených k omezení oblastních přebytků hnojiva. Jedno z těchto opatření spočívá v podpoře přepravy vysoce kvalitního hnojiva do oblastí s jeho nedostatkem.
V obou věcech je ústřední otázkou to, zda existuje natolik přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, že se na poplatek i podporu vztahuje doložka „stand-still“ uvedená v poslední větě čl. 88 odst. 3 ES(2) . S touto otázkou souvisí i otázka, zda by mohly být poplatky vybírány dříve, než Komise prohlásí uvedené podpory za slučitelné se společným trhem.
II – Právní a skutkový rámec
A –
Věc C-174/02
3. Streekgewest Westelijk Noord‑Brabant (dále jen „Streekgewest“) je útvar mající právní subjektivitu a kontrolovaný určitým počtem obcí regionu Noord‑Brabant v Nizozemsku, které vzájemně spolupracují. Tento útvar je pověřen sběrem domácího odpadu a jeho přepravou do zpracovatelského zařízení, za které je rovněž zodpovědný. Pokaždé, když jsou odpady dodány do zpracovatelského zařízení, je splatný poplatek na základě článku 18 Wet belastingen op milieugrondslag (zákon zavádějící poplatky za spotřebu za účelem ochrany životního prostředí, dále jen „WBM“).
4. Za období od 1. do 31. ledna 1995 Streekgewest odvedl částku 499 914 NGL jako poplatek za odpad. Podal však stížnost proti této částce a požadoval její vrácení. Tato žádost byla rozhodnutím daňového inspektora zamítnuta.
5. V následujících odvolacích řízeních se Streekgewest dovolával poslední věty čl. 88 odst. 3 ES, protože se domníval, že vzhledem k tomu, že byla porušena doložka „stand-still“ uvedená v této poslední větě, nebyl nikterak povinen zaplatit poplatek na základě WBM. Tento zákon totiž od ledna 1995 stanoví určité podpory, které byly sice Komisi oznámeny, avšak nebyly jí k tomuto datu schváleny.
6. Podpory stanovené WBM byly zavedeny takto:
7. Osvobození a pravidla vracení stanovená v původním návrhu zákona, týkajícího se WBM, byla Komisi oznámena a Komise je schválila rozhodnutím ze dne 25. listopadu 1992(3) .
8. Při parlamentním projednávání návrhu zákona bylo rozhodnuto o některých jeho změnách týkajících se podpor. Tyto změny byly Komisi oznámeny a Komise je schválila dne 29. března 1994(4) .
9. Dne 13. října 1994 byl parlamentu předložen nový návrh změn zákona. Co se týče poplatku za odpad, stanovil tento návrh zákona zvýšení jeho částky z 28,50 NLG na 29,20 NLG na 1 000 kg odpadu a možnost vrácení tohoto poplatku všem osobám odevzdávajícím zbytky po odstraňování tiskařské černi pro účely zpracování a všem osobám odevzdávajícím odpady z recyklace plastových hmot podniku na zpracování odpadů.
10. Nizozemská vláda oznámila Komisi tato opatření kvalifikovaná jako „upřesnění“ dopisem ze dne 27. října 1994. Dopisem ze dne 25. listopadu  1994 Komise upozornila nizozemskou vládu na skutečnost, že oznámení nebylo úplné, a vyzvala ji, aby doplnila některé informace. Jako odpověď na tuto žádost uvedla nizozemská vláda v dopise (ze dne 20. prosince 1994), že mezitím byly do návrhu zákona vloženy ještě dvě nové podpory(5) . Konečná verze WBM byla parlamentem přijata dne 21. prosince 1994 a nabyla účinnosti dne 1. ledna 1995 (v úplném znění).
11. Dopisem ze dne 25. ledna 1995 informovala Komise nizozemskou vládu, že zákon obsahuje určité podpory, ke kterým se Komise dosud nevyjádřila, a že tyto podpory je třeba považovat za dosud neoznámené. Rozhodnutím ze dne 3. července 1995 prohlásila Komise podpory uvedené ve WBM za slučitelné se společným trhem.
B – Věc C‑175/02
12. Věc C‑175/02 se týká poplatku za nadbytečné hnojivo, který byl zaveden dne 1. května 1987 podle článku 13 Meststoffenwet (zákon o hnojivech).
13. Poplatek byl zaveden za účelem „krytí nákladů spojených se:
a)	správními aparáty skladů hnojiv uvedenými v článku 9;
b)	příspěvky stanovenými v čl. 9 odst. 4;
c)	vybudováním infrastruktury určené pro účinnou přepravu, odbyt, zacházení nebo zpracování a odstranění nadbytečného hnojiva;
d)	kontrolou provádění kapitol III a IV“.
14. Článek 9 odst. 4 Meststoffenwet stanoví, že sklad hnojiv může, v souladu s pravidly zavedenými nařízením nebo na základě nařízení, odsouhlasit příspěvky na náklady související zejména s přepravou živočišných hnojiv, usoudí-li, že tím v souladu s cíli zákona podpoří účinné zpracování a odstranění. Z toho důvodu přijala nizozemská vláda nařízení vztahující se na sklady hnojiv o funkci navrácení a o systému odměn za kvalitu, které stanovilo podporu na přepravu vysoce kvalitního hnojiva podle systému odměn za kvalitu (KPS).
15. Nizozemská vláda informovala Komisi o podpoře dopisy ze dne 26. července 1988 a ze dne 16. ledna 1989. Komise jí dopisem ze dne 10. března 1989 oznámila své rozhodnutí nevznést námitky proti této podpoře až do konce roku 1989. V dopise pozdějšího data Komise potvrdila, že podporu lze považovat za slučitelnou se společným trhem od 1. ledna 1988.
16. F. J. Pape provozuje drůbežářský podnik. V roce 1988 vyprodukoval na své farmě tolik hnojiva, že byl povinen zaplatit poplatek za nadbytečné hnojivo. Platební výměr mu byl doručen dne 31. března 1989, tj. až po dopisu Komise ze dne 10. března 1989. F. J. Pape tvrdí, že nebyl povinen tento poplatek zaplatit, protože článek 13 Meststoffenwet nabyl účinnosti (1. května 1987) před datem dopisu Komise (10. března 1989) a protože se poplatek týkal období (1988) předcházejícího dopisu Komise ze dne 10. března 1989. Tvrdí, že poplatek za nadbytečné hnojivo, který mu byl uložen, byl určen na financování podpory odporující čl. 88 odst. 3 poslední větě ES.
III – Předběžné otázky
A – Věc C‑174/02
17. Předběžné otázky ve věci C‑174/02 znějí takto:
„1) Může se ustanovení čl. 93 odst. 3 poslední věty Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 poslední věta ES) dovolávat pouze procesní subjekt dotčený narušením přeshraniční hospodářské soutěže vyplývajícím z opatření podpory?
2) V případě, kdy taková podpora, jaká je uvedena v čl. 93 odst. 3 poslední větě Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 poslední věta ES), spočívá v osvobození od poplatku (včetně snížení poplatku a daňové úlevy), jehož výnos je určen do státního rozpočtu, a pokud není v tomto ohledu stanoveno, že osvobození je po dobu řízení o oznámení pozastaveno, musí být tento poplatek již pokládán za součást této podpory z důvodu, že výběr poplatku od těch, na něž se toto osvobození nevztahuje, je prostředkem, který umožňuje dosažení příznivého účinku, takže se zákaz stanovený tímto ustanovením použije rovněž na tento poplatek (jeho výběr), dokud není na základě uvedeného ustanovení umožněno provedení tohoto opatření?
3) V případě záporné odpovědi na předchozí otázku: v případě, kdy je takový vztah, jako je vztah uvedený v poslední větě bodu 3.4.3.(6), prokázán mezi zvýšením určitého poplatku, jehož výnos je určen do státního rozpočtu, a zamýšleným opatřením podpory ve smyslu čl. 93 odst. 3 poslední věty Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 poslední věta ES), musí být zavedení tohoto zvýšení pokládáno za (začátek) provádění uvedeného opatření ve smyslu tohoto ustanovení? Jestliže odpověď na tuto otázku závisí na intenzitě tohoto vztahu, které okolnosti jsou v tomto ohledu důležité?
4) Jestliže se zákaz provádění opatření podpory vztahuje rovněž na poplatek, nemá konečné rozhodnutí Komise, jež prohlašuje opatření za slučitelné se společným trhem, za následek to, že je protiprávnost poplatku dodatečně zhojena?
5) Jestliže se zákaz provádění opatření podpory vztahuje rovněž na poplatek, může se osoba, od níž je tento poplatek vybírán, dovolávajíc se přímého účinku čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES, bránit soudní cestou výběru poplatků v plné výši, nebo pouze jejich části?
6) Stanoví v tomto posledním případě právo Společenství specifické požadavky, pokud jde o způsob, jímž má být určena část poplatku, na niž se vztahuje zákaz uvedený v čl. 93 odst. 2 poslední větě Smlouvy o ES?“
B – Věc C‑175/02
18. Předběžné otázky ve věci C‑175/02 znějí takto:
„1) Pokud nebylo povoleno provádění opatření podpor na základě poslední věty čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 ES), použije se zákaz uvedený v tomto ustanovení také na zavedení poplatku, z něhož je výnos podle dotčeného zákona částečně určen k financování výše uvedeného opatření podpory, bez ohledu na existenci narušení obchodu mezi členskými státy, které může být (částečně) přičitatelné poplatku jakožto způsobu financování opatření podpory? Závisí odpověď na tuto otázku na intenzitě vztahu mezi poplatkem k financování a opatřením podpory, na okamžiku, kdy výnos z poplatku k financování je skutečně použitý k opatření podpory, nebo také na jiných okolnostech? Jaké jsou tedy relevantní okolnosti v tomto ohledu?
2) Pokud se zákaz provádění opatření podpory týká také poplatku k financování, může se poplatník dovolávat přímého účinku čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES pro zpochybnění celé částky nebo může zpochybnit pouze část tohoto poplatku, která pravděpodobně bude nebo skutečně byla použita k financování opatření podpory v průběhu období, během něhož provádění je nebo bylo zakázáno z důvodu výše uvedeného ustanovení?
3) Ukládá právo Společenství zvláštní požadavky na způsob určení, jaká část poplatku spadá pod zákaz poslední věty čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES, pokud jde o poplatek k financování, z něhož je výnos určen k různým cílům, pro které existují jiné zdroje financování než dotčený poplatek, přičemž ne všechny spadají pod zákaz článku 93 Smlouvy o ES, v případě, kdy vnitrostátní daňová úprava nestanoví klíč k přerozdělování? V takovém případě musí být část poplatku určená k financování opatření podpory, na něž se vztahuje článek 93 Smlouvy o ES, určená na základě odhadu v závislosti na datu, kdy vznikla povinnost zaplatit poplatek, nebo na základě údajů známých později a týkajících se celkového výnosu z poplatku k financování a výdajů vynaložených ve vztahu k různým cílům?“
IV – Posouzení
A – Úvodní poznámky
19. Z výše uvedených skutečností vyplývá, že obě věci se týkají státních podpor ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Ve věci C‑174/02 (Streekgewest) má tato podpora charakter zvláštního osvobození od poplatku za odpad. Ve věci C‑175/02 (Pape) se jedná o podporu na přepravu hnojiva financovanou z výnosu z poplatku za nadbytečné hnojivo.
20. Kromě toho v obou věcech byly zákony i jimi stanovené podpory oznámeny Komisi, avšak nabyly účinnosti dříve, než se Komise vyjádřila k jejich slučitelnosti se společným trhem. Mimoto společným bodem v obou věcech je, že Komise následně prohlásila podpory za slučitelné se společným trhem.
21. Jak Streekgewest, tak F. J. Pape uvádějí, že nejsou povinni platit poplatek za odpad ani poplatek za nadbytečné hnojivo. Dovolávají se poslední věty čl. 88 odst. 3 ES. Mají za to, že jelikož členský stát Nizozemsko nesplnil své povinnosti vyplývající pro něj z tohoto ustanovení, jakožto osoby podléhající poplatku mají zájem na správném provádění tohoto ustanovení, a že z toho vyplývá v souladu s judikaturou Soudního dvora(7) povinnost vrácení poplatku, který zaplatili.
22. Otázky položené Hoge Raad v jedné i druhé věci nejsou samozřejmě stejné, ale mají společného jmenovatele, neboť se týkají tří aspektů výkladu čl. 88 odst. 3 poslední věty ES a jeho použití ve vnitrostátním právním řádu.
23. Předkládající soud se Soudního dvora táže v podstatě na:
1)	aspekt týkající se financování podpory. Jedná se zejména o to, zda a za jakých podmínek má být vybírání poplatků považováno za provádění podpory, takže se na tento poplatek celkově nebo částečně také vztahuje doložka „stand‑still“ uvedená v poslední větě čl. 88 odst. 3 ES se všemi důsledky, které z toho plynou;
2)	skupinu osob dotčených na vnitrostátní úrovni ustanovením čl. 88 odst. 3 poslední věty ES majícím přímý účinek;
3)	důsledky pozdějšího rozhodnutí Komise, které prohlašuje podporu za slučitelnou se společným trhem, pro předcházející protiprávní jednání členského státu.
24. Než přistoupím ke zkoumání položených otázek, rád bych uvedl tyto poznámky.
25. Věcný právní zájem na dodržování čl. 88 odst. 3 ES spočívá v předcházení narušování hospodářské soutěže prostřednictvím státních podpor v důsledku jednostranného a předčasného zásahu členských států. S ohledem na tuto skutečnost stanoví uvedené ustanovení pro členské státy povinnost předem oznámit Komisi záměry poskytnout nebo upravit podpory a jejich schválení Komisí. Podpora, která byla poskytnuta bez předchozího oznámení nebo která byla oznámena, ale Komise dosud nepřijala rozhodnutí ohledně této podpory, je tedy protiprávní.
26. V důsledku toho, je-li zjištěno protiprávní jednání členského státu, musí být narušení hospodářské soutěže způsobené předčasnou a protiprávní podporou zrušeno ex tunc .
27. Totéž platí, podle ustálené judikatury, jež byla nedávno potvrzena Soudním dvorem(8), pokud Komise následně prohlásí podporu za slučitelnou se společným trhem. K této otázce se vrátím v bodech 57 až 59.
28. Ve svém stanovisku ve věci Gil Insurance a další(9) jsem uvedl, že Smlouva o ES uvádí dva druhy narušení hospodářské soutěže, které musí být správně rozlišeny ratione materiae . Postup stanovený články 96 ES a 97 ES se týká narušení způsobených rozdíly mezi právními a správními předpisy členských států, včetně daňových opatření. Postup stanovený články 87 ES až 89 ES se týká narušení hospodářské soutěže vyplývajících z podpor poskytnutých členskými státy. Mezi oběma postupy existují značné rozdíly, které jsou kromě jiného vyjádřeny v povinnostech členských států a pravomocích Komise. To je dalším důvodem pro přesné vymezení působnosti těchto postupů.
29. Smlouvou stanovené vymezení pravomocí Společenství ve vztahu k vnitrostátním podporám a daňovým opatřením je zvláště striktní v případě podpor v podobě zvláštního osvobození od daní a obecných nebo odvětvových poplatků. Pokud Komise shledá, že toto zvláštní osvobození od obecných nebo odvětvových daní musí být kvalifikováno jako podpora, její zásahy, jejichž cílem je zamezit z toho vyplývajícímu narušení vztahů hospodářské soutěže na společném trhu, se musí týkat hlavně těchto zvláštních podpor. Nesmí ovlivnit pravomoci vnitrostátního daňového zákonodárce. Pouze pokud obsah nebo použití některé obecné vnitrostátní daňové úpravy obsahuje zvláštní prvky státní podpory, a v rozsahu, v němž tomu tak je, může Komise použít své pravomoci na základě článků 87 ES a 88 ES a zasáhnout proti těmto zvláštním prvkům.
30. Určité rozsudky Soudního dvora, včetně některých nedávných rozsudků(10), zkoumaly vztahy mezi daněmi a poplatky na jedné straně a zvláštními podporami na straně druhé. Pro účely použití čl. 88 odst. 3 poslední věty ES byla vznesena zejména otázka, zda a případně za jakých podmínek protiprávnost předčasně poskytnuté podpory porušující uvedené ustanovení ovlivňuje rovněž poplatky, jejichž prostřednictvím je tato podpora financována. Jinak řečeno, jaké důsledky může mít použití článků 87 ES a 88 ES pro pravomoci vnitrostátního zákonodárce v oblasti daní a poplatků?
31. Pro odpověď na tuto otázku je třeba abstrahovat od situací, kdy je státní podpora financována z daní a poplatků, které již samy o sobě odporují jiným ustanovením Smlouvy, jako jsou články 25 ES a 90 ES(11), neboť projednávané věci nevznášejí žádnou otázku ohledně legality poplatků jako takových.
1. Vztah mezi zatížením daněmi a poplatky a protiprávní státní podporou
32. Případy, kdy Soudní dvůr připustil takový vztah mezi poplatkem a podporou financovanou z tohoto poplatku, se vyznačují těmito společnými charakteristickými vlastnostmi:
– Přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, která je z tohoto poplatku financována.
Tento vztah je vzájemný, to znamená, že zrušení podpory má za následek také (částečné) zrušení poplatku, a naopak, že zrušení poplatku zruší rovněž zvláštní zdroj financování podpory;
– poplatek je uložen osobám podléhajícím poplatku, které jsou v hospodářském vztahu nebo ve vztahu hospodářské soutěže s příjemci podpory. V těchto případech, kdy musí být stále možno posoudit společný účinek poplatku a podpory, nemůže být posouzení podpory odděleno od důsledků jejího způsobu financování, jak Soudní dvůr potvrdil ve věci Van Calster a další, bod 49(12) . Hospodářská nebo konkurenční situace osob podléhajících poplatku ve vztahu k příjemcům podpory může být totiž dotčena dvěma způsoby. Nejenže osoby podléhající poplatku neobdrží žádnou podporu, ale mimoto musí financovat podporu poskytnutou jejich konkurentům.
33. V případech, kdy Soudní dvůr připustil existenci takového integrálního vztahu, zdá se, že se téměř vždy ve správní praxi státu jedná o poplatky vybírané na úrovni odvětví nebo pododvětví(13), jejichž výnos přináší prospěch některým podnikům, které jsou příjemci, nebo zvláštním činnostem uvnitř těchto odvětví nebo pododvětví.
34. Otázka, zda existuje přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, která je financována z tohoto poplatku, musí být přezkoumána případ od případu na základě znění dotyčných právních úprav, jejich systematiky, praktického použití a hospodářského kontextu, ve kterém jsou používány.
35. Následující kritéria představují ukazatele existence tohoto vztahu:
– míra, do jaké je dotyčná podpora financována z výnosu z poplatku, a tudíž na něm závisí;
– míra, do jaké je výnos z poplatku určen pouze na zvláštní podporu;
– míra, vyplývající z dotyčných ustanovení, do jaké je závazný vztah mezi výnosem z poplatku a jeho zvláštním určením jakožto podpory;
– míra a způsob, jakým dvojice poplatek-podpora ovlivňuje vztahy hospodářské soutěže v dotyčném odvětví nebo pododvětví nebo v dotyčné kategorii podniků.
36. V případech, kdy je podpora financována výhradně z dotčeného poplatku, kdy je tento poplatek určen výhradně na dotyčnou podporu, kdy vztah vyplývá nezbytně z příslušných právních úprav a kdy společný účinek poplatku a podpory má značné důsledky pro vztahy hospodářské soutěže v dotčeném odvětví, lze bez pochyby připustit existenci přímého a nezrušitelného vztahu.
37. Naproti tomu přímý a nezrušitelný vztah bude mnohem méně zřejmý v případech, kdy určení výnosu z poplatku podléhá posouzení příslušnými vnitrostátními orgány, kdy je podpora financována z poplatku pouze částečně, kdy je výnos z poplatku určen k více účelům, a nikoli pouze na předmětnou podporu, a kdy poplatek nepostihuje zvláštním způsobem odvětví, které je příjemcem podpory.
38. Předcházející úvahy jsou v souladu s výše uvedenými rozsudky Van Calster a další a Enirisorse.
39. První věc se týkala zákonné úpravy, která založila zvláštní fond pro financování boje s dobytčími epidemiemi a zlepšení hygieny, zdraví a kvality zvířat. Fond byl financován z povinných příspěvků, které byly povinny platit všechny subjekty výrobního řetězce, tj. chovatelé, přepravci zvířat, podniky na zpracování a úpravu masa i prodejci masa. Z podpory určené na financování hygienických a veterinárních opatření měli prospěch především chovatelé jakožto základní výrobci.
40. Věc Enirisorse se týkala přístavního poplatku z nakládky a vykládky zboží. Výnos z tohoto poplatku byl sice určen do státního rozpočtu, ale dotyčné daňové ustanovení rovněž výslovně stanovilo, že dvě třetiny výnosu z tohoto poplatku budou vyplaceny podniku, který byl také v hospodářském vztahu a (potenciálním) vztahu hospodářské soutěže s podniky podléhajícími poplatku.
41. V těchto dvou věcech byly zcela (rozsudek Van Calster a další) nebo do značné míry (rozsudek Enirisorse) splněny ukazatele uvedené výše v bodech 35 až 37, ze kterých lze odvodit existenci přímého a nezrušitelného vztahu mezi poplatkem a podporou financovanou z tohoto poplatku. V těchto případech se právní účinky, které právo Společenství spojuje s nedodržením poslední věty čl. 88 odst. 3 ES, vztahují také na poplatek, z něhož je financována podpora.
42. Tento přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a jeho určením jakožto podpory neexistuje v případech, kdy má určitý poplatek zvláštní určení, které nemůže být kvalifikováno jako podpora, například poplatky za vypouštění odpadních vod určené na čištění těchto vod nebo cla určená na stavbu a údržbu silnic.
43. Není tomu tak ani v případě, že výnos určitého obecného nebo odvětvového poplatku je určen do státního rozpočtu. V praxi se jedná o jednoduché obecné nebo odvětvové poplatky nebo regulační obecné nebo odvětvové poplatky, které se používají především v rámci politiky životního prostředí v podobě poplatků z emisí. Podobně jako předcházející kategorie zvláštních poplatků, které mají jiné určení než jako podpora, nejsou relevantní pro použití článků 87 ES a 88 ES.
44. Vztahují-li se na daně nebo poplatky uvedené v bodech 42 a 43 zvláštní osvobození nebo snížení ve prospěch skupin osob podléhajících poplatku zvláště vymezených na základě odvětví, pododvětví nebo činnosti, mohou tato osvobození nebo snížení skutečně představovat podpory ve smyslu článku 87 ES. V případech uvedených v bodě 42 se může jednat o osvobození od poplatků určená ve prospěch určitých hospodářských činností. Podobná osvobození a snížení jsou častá rovněž v případě obecnějších a odvětvových poplatků uvedených v bodě 43.
45. V těchto případech, v rozporu s tím, co tvrdí Komise v bodech 40 až 42 svých písemných vyjádření ve věci C‑174/02, nelze hovořit o přímém a nezrušitelném vztahu mezi poplatkem a jeho určením v podobě podpory.
Je zajisté možné, že výše poplatku je stanovena rovněž na základě rozsahu použitelných osvobození, avšak přísluší volné úvaze vnitrostátního daňového zákonodárce určit, zda a do jaké míry se tak stane v daném případě. Kromě toho, i když připustíme příčinnou souvislost mezi výší poplatku a osvobozením, pouze část tohoto poplatku je určena k „financování“ osvobození.
Naopak osvobození jakožto podpora může existovat, aniž by jeho „financování“ vyžadovalo vyšší sazbu poplatku, vzhledem k němuž představuje odchylnou úpravu. Obecně se (pod)odvětvový dosah poplatku a jeho odchylných úprav nebudou shodovat: nedojde tedy k dvojímu narušení vztahů hospodářské soutěže – způsobenému poplatkem a podporou.
46. Vztah mezi dotčenými poplatky v projednávané věci a zvýhodňujícími výjimkami z těchto poplatků tedy nesplňuje kritéria vymezená výše v bodě 35, aby byla připuštěna existence přímého a nezrušitelného vztahu mezi poplatkem a podporou, tak, aby bylo možno, byť jen přibližně, připustit existenci takového vztahu.
47. Pro účely použití čl. 88 odst. 3 poslední věty ES mají výše uvedené úvahy tyto důsledky:
a)	pokud je třeba připustit, že existuje integrální vztah mezi poplatkem a podporou financovanou z tohoto poplatku, zákaz provádění se vztahuje na podporu i na poplatek, který umožňuje její financování;
b)	pokud tento vztah mezi poplatkem a podporou neexistuje, zákaz provádění je omezen pouze na podporu.
48. V případě porušení „zákazu provádění“ je v prvním případě protiprávní jak předčasné použití poplatku, tak podpory. Poplatek i podpora musí být zrušeny ex tunc .
V druhém případě je protiprávní pouze předčasné použití podpory v podobě osvobození nebo snížení poplatků. V tomto případě je povinnost příslušných vnitrostátních orgánů omezena na zrušení, se zpětnou účinností, zvýhodnění, kterých využily podniky, jež byly příjemci dotyčné daňové podpory. Orgánům přísluší rozhodnout o způsobu, kterým je tohoto výsledku dosaženo.
49. Dále uvedu, možná zbytečně, tyto úvahy.
50. Povaha použitého mechanismu podpory nemění nic na povinnosti členských států oznámit Komisi kromě podpory také související poplatky nebo zdanění ve všech případech, kdy může být zavedena státní podpora prostřednictvím nebo v souvislosti s použitím daní nebo poplatků. Poplatek sám o sobě může být totiž v rozporu s právem Společenství, což činí protiprávní také s ním související podporu. I když tomu tak není, musí být podpora také, jak vyplývá z výše uvedeného, vždy posuzována ve světle daňového režimu, ke kterému se vztahuje. Oznamovací povinnost, která byla znovu nedávno definována Soudním dvorem v bodě 50 rozsudku Van Calster a další, má tedy široký dosah.
2. Skupina oprávněných osob
51. Článek 88 odst. 3 poslední věta ES má přímý účinek(14) . Z toho vyplývá, že procesní subjekty se mohou dovolávat tohoto ustanovení a že vnitrostátní soud je musí – případně i bez návrhu – použít(15) .
52. Vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu však přísluší určit příslušný soud a definovat procesní pravidla soudních žalob, jejichž cílem je ochrana zájmů, které mohou procesní subjekty vyvodit z přímého účinku práva Společenství, přičemž tato pravidla nemohou být méně výhodná než pravidla pro podobné vnitrostátní žaloby a v žádném případě nemohou být taková, aby prakticky znemožňovala výkon práv, která vnitrostátní soud musí chránit(16) .
53. V některých rozsudcích(17) formuloval Soudní dvůr obvyklou úvahu, podle které přísluší vnitrostátním právním orgánům chránit práva procesních subjektů proti případnému nedodržení, ze strany vnitrostátních orgánů, zákazu provádění podpor, který má přímý účinek a je stanovený v  čl. 88 odst. 3 poslední větě ES a podle kterého, pokud vnitrostátní soudy zjistí takové nedodržení, kterého se mohou procesní subjekty dovolávat, z něj musí vyvodit veškeré důsledky v souladu se svým vnitrostátním právem, jak co se týče platnosti aktu provádějícího dotyčnou podporu, tak co se týče vrácení podpory.
54. Z toho vyplývá, že vymezení skupiny zúčastněných osob, které se mohou dovolávat čl. 88 odst. 3 poslední věty ES, přísluší sice v prvé řadě vnitrostátnímu právu, ale rozsah této skupiny je vymezen rovněž důsledky, se kterými právo Společenství spojuje porušení ustanovení tohoto předpisu.
55. V důsledku toho je třeba pro vymezení skupiny zúčastněných osob stanovit také, zda se důsledky porušení ustanovení čl. 88 odst. 3 poslední věty ES vztahují rovněž na poplatek, z něhož byla předmětná podpora financována.
3. Důsledky pozdějšího rozhodnutí Komise
56. Soudní dvůr ve své judikatuře stanovil jasné rozlišení mezi různými, vzájemně se doplňujícími úkoly Komise a vnitrostátního soudu v rámci kontroly dodržování povinností členskými státy, které pro ně vyplývají z článků 87 ES a 88 ES(18) .
57. Zatímco Komise musí ověřit, zda je navrhovaná podpora slučitelná se společným trhem, zásah vnitrostátního soudu vychází z přímého účinku čl. 88 odst. 3 poslední věty ES. Toto ustanovení je úhelným kamenem kontroly, které podléhají vnitrostátní podpory(19) . Porušení tohoto ustanovení má za následek protiprávnost dotčené předčasně poskytnuté podpory a povinnost tyto podpory zrušit ex tunc .
58. Za účelem zajištění užitečného účinku čl. 88 odst. 3 poslední věty ES a zájmů procesních subjektů chráněných tímto ustanovením, nemůže být porušení tohoto ustanovení zhojeno dodatečně rozhodnutím Komise, které prohlásí uvedené podpory za slučitelné se společným trhem(20) .
B – Věc C‑174/02
59. Původní řízení v této věci se týká předčasného použití určitých osvobození od obecného regulačního poplatku za odpad. Výnos z tohoto poplatku je určen do státního rozpočtu. Neexistuje žádný přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a jeho zvláštním určením jakožto podpory. V této souvislosti je třeba odpovědět na otázky položené předkládajícím soudem.
60. Ve výše uvedených bodech 51 až 55 jsem přezkoumával první otázku předkládajícího soudu, jejíž podstatou je, jaká skupina procesních subjektů se může dovolávat čl. 88 odst. 2 poslední věty ES. Se zvláštním ohledem na souvislosti této věci, nezbytnost zajistit účinnost přímého účinku čl. 88 odst. 3 poslední věty ES vyžaduje přinejmenším to, aby se tohoto ustanovení mohly dovolávat zúčastněné osoby ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES. Jedná se o osoby, podniky a sdružení, jejichž zájmy mohou být dotčeny poskytnutím podpory. To nemění nic na skutečnosti, že skupina zúčastněných osob může být vymezena širším způsobem na základě vnitrostátního práva týkajícího se této věci.
61. Pokud bychom připustili, že existuje takový integrální vztah mezi poplatkem z odpadu a osvobozením od tohoto poplatku, že kromě osvobození jakožto podpory poplatek sám o sobě spadá pod zákaz uvedený v čl. 88 odst. 3 poslední větě ES – což podle mého názoru není případ projednávané věci –, měly by být osoby podléhající poplatku v každém případě kvalifikovány jako zúčastněné osoby ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES.
62. Svou druhou otázkou se předkládající soud táže, zda za situace, která je základem původního řízení, se zákaz uvedený v  čl. 88 odst. 3 poslední větě ES vztahuje také na obecnou daňovou úpravu, ve vztahu k níž jsou zvláštní osvobození stanovena jakožto výjimky.
63. Stanoviska Streekgewest, Komise a nizozemské vlády se v této otázce značně liší.
64. Streekgewest má za to, že zvláštní osvobození od obecného poplatku vytváří samo o sobě přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, a to do té míry, že mezi nimi existuje absolutní vztah. Z toho vyplývá, že předčasné a protiprávní použití osvobození činí během dotčeného období protiprávním použití poplatku z odpadu jako celku.
65. Komise připouští, že v každém případě existuje integrální vztah mezi poplatkem z odpadu a osvobozením, jelikož zavedení osvobození mělo za následek, že nizozemský zákonodárce zvýšil částku poplatku z 28,50 NLG na 29,20 NLG za 1 000 kg odpadu. V tomto směru hovoří o „spojených nádobách“. Podle ní by z toho mohlo vyplývat, že v důsledku předčasného použití osvobození se použití poplatku z odpadu stalo protiprávním, pokud jde o zvýšenou částku 0,70 NLG.
66. Nizozemská vláda obecně popírá existenci jakéhokoli integrálního vztahu mezi poplatkem a osvobozením a zejména mezi osvobozením a zvýšením částky poplatku o 0,70 NLG. Vyvozuje z toho, že předčasné použití osvobození nemůže mít důsledky pro legalitu poplatku v dotčeném období.
67. Výše v bodech 43 až 46 jsem již vysvětlil, z jakých důvodů nelze připustit, že mezi obecným poplatkem a zvláštními osvobozeními existuje takový přímý a nezrušitelný vztah, aby mezi nimi existoval integrální vztah.
68. Je pravda, že existence obecného poplatku, jako je poplatek z odpadu, tvoří logickou podmínku toho, aby bylo možno zavést zvláštní osvobození vztahující se k tomuto poplatku, která mohou být kvalifikována jako podpory. Nelze však tvrdit, že existuje přímý a nezrušitelný vztah mezi výnosem z obecného poplatku a „financováním“ osvobození prostřednictvím tohoto výnosu. Tento vztah neexistuje ani mezi zvýšením částky o 0,70 NLG a financováním ztráty příjmů do státního rozpočtu v důsledku osvobození – které, jakožto určení, není svým vymezením státní podporou. Otázka, zda a do jaké míry mají být příjmy nevybrané v důsledku zvláštních osvobození od obecných poplatků vyrovnány, spadá do volného uvážení příslušného vnitrostátního daňového zákonodárce. Pokud má za to, že je toto vyrovnání vhodné, může jej svobodně provést prostřednictvím zvýšení sazby obecného poplatku použitelného na každou osobu podléhající poplatku.
69. Jak jsem již uvedl výše v bodě 50, oznamovací povinnost uvedená v čl. 88 odst. 3 ES se vztahuje na podporu a její způsob financování. Z toho vyplývá, pokud jde o podpory v podobě zvláštních osvobození od obecných poplatků, že i tyto poplatky musí být oznámeny. Důvodem této povinnosti je, že Komise musí mít možnost zohlednit všechny relevantní věcné i právní okolnosti pro určení existence nebo neexistence zakázané státní podpory.
70. Oznamovací povinnost nebrání tomu, aby členské státy používaly dotyčný obecný poplatek, pokud začlení do své právní úpravy výslovnou výhradu týkající se použití osvobození do doby, než se Komise v tomto směru vyjádří. Ustanovení čl. 88 odst. 3 poslední věty ES nemůže bránit pravomoci členských států zavést obecné daňové úpravy, které nemohou svým vymezením představovat podporu.
71. Pokud však členský stát chce zavést obecnou daňovou úpravu, aniž by učinil výslovnou výhradu ohledně zvláštních osvobození stanovených touto úpravou, vyplývá z toho, že použití těchto osvobození porušuje doložku „stand‑still“ uvedenou v  čl. 88 odst. 3 poslední větě ES. Tato protiprávnost musí být tedy napravena se zpětnou účinností, aby dosažený výsledek věcně odpovídal situaci, která by nastala, kdyby byl obecný poplatek zaveden bez dotyčných zvláštních osvobození.
72. Je tedy třeba napravit osvobození, nikoli poplatek sám o sobě. Komise ve svých písemných vyjádřeních upozornila na problémy spojené se skutečností, že zásada právní jistoty, velmi důležitá v daňovém právu, může ve vnitrostátním právním řádu bránit tomu, aby daně a jiné poplatky byly vybírány se zpětnou účinností. S ohledem na to popsala několik možností vhodného řešení v tomto směru. Mezi těmito možnostmi je také možnost tzv. „opačného“ řešení, která spočívá ve snížení obecného poplatku až na úroveň osvobození.
73. Rád bych v tomto ohledu poznamenal, že podle práva Společenství, porušení právního pravidla čl. 88 odst. 3 poslední věty ES znamená pro dotyčný členský stát povinnost napravit toto porušení se zpětnou účinností. V tomto ohledu přísluší vnitrostátnímu soudu, aby stanovil prováděcí pravidla, která by měla vést k dosažení tohoto výsledku.
74. Předchozí úvahy poskytují tyto skutečnosti:
– podpory v podobě zvláštních osvobození od obecných daní nebo obecných poplatků musí být oznámeny spolu s obecnou daňovou úpravou, jejíž jsou součástí;
– členské státy mají pravomoc použít dotyčnou obecnou daň nebo poplatek, pokud vloží do samotné právní úpravy výslovnou výhradu týkající se osvobození stanovených touto úpravou až do doby, kdy se k nim vyjádří Komise;
– pokud jsou osvobození od obecné daně nebo obecného poplatku použita dříve, než Komise rozhodla, že jsou slučitelná se společným trhem, jedná se o porušení čl. 88 odst. 3 poslední věty ES;
– toto porušení musí být odstraněno se zpětnou účinností, aby dosažený výsledek odpovídal věcně situaci, která by existovala, kdyby dotyčná obecná právní úprava byla provedena bez osvobození;
– stanovit prováděcí pravidla, která mají vést k dosažení tohoto výsledku, přísluší vnitrostátnímu soudu.
75. V případě, kdy může být dotčený obecný poplatek zaveden dříve, než se Komise vyjádří k osvobozením, která jsou s ním spojena, se předkládající soud dále domáhá určení, zda za předpokladu, že existuje vztah mezi – mírným – zvýšením obecného poplatku (o 0,70 NLG) a zvláštním osvobozením od tohoto poplatku, zavedení tohoto zvýšení musí být kvalifikováno jako (počátek) provádění dotčené podpory.
76. Z úvah uvedených výše v bodech 43 až 47 vyplývá, že na tuto otázku je třeba odpovědět záporně:
– nelze připustit žádný přímý a nezrušitelný vztah mezi obecným poplatkem a financováním zvláštních osvobození, se kterými je tento poplatek spojen;
– pokud je výnos z obecného poplatku určen do státního rozpočtu, přísluší vnitrostátnímu zákonodárci určit, zda chce nebo nechce vyrovnat daňové příjmy nevybrané v důsledku osvobození, a případně jakým způsobem.
Vzhledem k tomu, že neexistuje přímý a nezrušitelný vztah mezi – mírným – zvýšením obecného poplatku a zvláštními osvobozeními od tohoto poplatku, nemusí být zavedení tohoto zvýšení kvalifikováno jako (počátek) provádění dotčené podpory.
77. Čtvrtá otázka se týká důsledků pozdějšího schvalujícího rozhodnutí. Odpověď na tuto otázku již byla dána výše v bodech 56 až 58: pozdější rozhodnutí Komise, které prohlašuje oznámenou podporu za slučitelnou se společným trhem, nemá za následek zrušení protiprávnosti provádění podpory odporující čl. 88 odst. 3 poslední větě ES.
78. Pátá a šestá otázka vycházejí z předpokladu, že obecný poplatek spadá rovněž, celý nebo zčásti, pod zákaz provádění uvedený v čl. 88 odst. 3 poslední větě ES. Z navržených odpovědí na druhou a třetí otázku vyplývá, že tomu tak není. Tyto otázky mají tedy pouze hypotetický charakter a není třeba na ně odpovídat.
C – Věc C‑175/02
79. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda se zákaz uvedený v čl. 88 odst. 3 poslední větě ES použije kromě podpory také na zavedení poplatku, jehož výnos je zčásti určen na financování této podpory. Pokud odpověď na tuto otázku závisí na intenzitě vztahu mezi poplatkem a podporou nebo na jiných okolnostech, přeje si předkládající soud vědět, které okolnosti jsou v tomto směru důležité.
80. Odpověď na tuto otázku musí být vyvozena z  úvah uvedených výše v bodech 32 až 48:
– existuje-li přímý a nezrušitelný vztah mezi podporou a poplatkem, jehož výnos je určen na tuto podporu, zákaz provádění uvedený v čl. 88 odst. 3 poslední větě ES se vztahuje jak na podporu, tak na poplatek;
– následující kritéria jsou ukazateli existence přímého a nezrušitelného vztahu mezi poplatkem a podporou:
a) míra, do jaké je dotyčná podpora financována výnosem z poplatku;
b) míra, do jaké je výnos z poplatku určen zvláště na podporu;
c) míra, vyplývající z příslušné právní úpravy, do jaké má vztah mezi výnosem z poplatku a jeho zvláštním určením jakožto podpory závazný charakter;
d) míra a způsob, jakým dvojice poplatek‑podpora ovlivňuje vztahy hospodářské soutěže v dotčeném (pod‑) odvětví nebo dotčené kategorii podniků.
81. Předkládajícímu soudu přísluší určit na základě právních a skutkových souvislostí původního řízení, zda ve světle výše vymezených kritérií může existovat přímý a nezrušitelný vztah, kdy se doložka „stand-still“ uvedená v  čl. 88 odst. 3 poslední větě ES použije kromě podpory rovněž na poplatek, z nějž je podpora financována.
82. K tomu bych rád ještě poznamenal, že na základě právních a skutkových souvislostí původního řízení nelze připustit existenci přímého a nezrušitelného vztahu. Totiž:
– poplatek, ze kterého je financována podpora, nazvaný poplatek za nadbytečné hnojivo, má regulační dosah, neboť se snaží rovněž omezit nadprodukci hnojiva osobami podléhajícími poplatku. Z toho vyplývá, že existence závazného vztahu mezi poplatkem a podporami financovanými z výnosu z tohoto poplatku, není skutečně přípustná. Tyto podpory by tak totiž měly být financovány z poplatku, jehož výnos je se vší pravděpodobností degresivní(21) ;
– je stanoveno, že výnos z poplatku je určen na různé podpory, přičemž podpora na přepravu hnojiva je pouze jedním z příkladů těchto podpor;
– rozdělení výnosu z poplatku mezi různá dílčí určení, mimo jiné na podporu, která je předmětem projednávané věci, je ponecháno na volné úvaze příslušných správních orgánů.
83. Druhá otázka se týká situace – domnělé, která se mi ale zdá nepřípustná –, kdy zákaz uvedený v čl. 88 odst. 3 poslední větě ES postihuje kromě podpory rovněž poplatek. Přímý účinek tohoto ustanovení má tedy za následek, že osoby podléhající poplatku se mohou soudní cestou uložení poplatku bránit. Předkládající soud s tím spojuje otázku, zda zúčastněné osoby mohou soudní cestou uplatňovat celou částku od nich vybraného poplatku nebo pouze část tohoto poplatku, která je určena na podporu v průběhu období, během něhož byla předčasně vybírána.
84. Odpověď na tuto otázku může být vyvozena rovněž z výše uvedených bodů 32 až 48. Připustíme-li totiž, že na základě právních a skutkových souvislostí existuje přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, vyplývá z toho, že protiprávní použití podpory musí mít za následek protiprávnost poplatku jako celku. Z toho dále vyplývá, že za předpokladu, že by existoval takový vztah mezi poplatkem a podporou, mohou zúčastněné osoby uplatňovat celou výši poplatku, který byl od nich vybrán.
85. Důsledkem odpovědi, kterou navrhuji na první otázku, přitom je, že v situacích, kdy výnos z poplatku je určen k financování podpory pouze zčásti a kdy toto určení závisí na posouzení příslušného správního orgánu, je těžké připustit, že skutečně existuje přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou.
86. Z odpovědi navrhované v bodě 84 na druhou otázku vyplývá, že situace uvedená v třetí otázce – totiž zákaz provádění části poplatku – nemůže existovat. Pokud totiž existuje přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, nemůže být tento vztah zaveden, a to ani zčásti.
V – Závěry
87. S ohledem na předchozí úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Hoge Raad der Nederlanden odpověděl takto.
Ve věci C‑174/02
První otázka
– Nezbytnost zajistit účinnost přímého účinku uvedeného v čl. 88 odst. 3 poslední větě ES vyžaduje přinejmenším, aby se tohoto ustanovení mohly dovolávat zúčastněné osoby ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES.
– Připustíme-li, že existuje takový integrální vztah mezi poplatkem za odpad a osvobozením od tohoto poplatku, že kromě těchto osvobození také poplatek spadá pod zákaz uvedený v  čl. 88 odst. 3 poslední větě ES, musí být osoby podléhající poplatku rovněž považovány za osoby zúčastněné ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES.
Druhá otázka
– Podpory v podobě zvláštních osvobození od obecných daní nebo obecných poplatků musí být oznámeny současně s obecným poplatkem nebo daňovou úpravou, jejíž jsou součástí.
– Členské státy jsou oprávněny použít po oznámení obecnou daň nebo obecný poplatek, pokud začlení do své právní úpravy výslovnou výhradu týkající se použití osvobození stanovených v této úpravě do doby, než se Komise k této věci vyjádří.
– Pokud jsou osvobození od obecné daně nebo obecného poplatku používána dříve, než Komise rozhodne, že jsou slučitelné se společným trhem, jedná se o porušení čl. 88 odst. 3 poslední věty ES.
– Toto porušení, které tedy spočívá v předčasném použití osvobození, musí být zrušeno se zpětným účinkem, a to takovým způsobem, aby dosažený výsledek věcně odpovídal situaci v případě, pokud by dotyčný poplatek byl zaveden bez osvobození.
– Stanovit způsoby, které mají vést k dosažení tohoto výsledku, přísluší vnitrostátnímu soudu.
Třetí otázka
– Nelze připustit žádný přímý a nezrušitelný vztah mezi obecným poplatkem a financováním zvláštních osvobození, která jsou s ním spojena.
– Je-li výnos z obecného poplatku určen do státního rozpočtu, přísluší vnitrostátnímu zákonodárci určit, zda chce nebo nechce vyrovnat daňové příjmy nevybrané v důsledku osvobození, a případně podle jakých pravidel.
– Vzhledem k tomu, že nelze připustit přímý a nezrušitelný vztah mezi – mírným – zvýšením obecného poplatku a osvobozeními od tohoto poplatku, nemusí být zavedení tohoto zvýšení kvalifikováno jako (počátek) provádění dotčené podpory.
Čtvrtá otázka
– Pozdější rozhodnutí Komise, které prohlašuje oznámenou podporu za slučitelnou se společným trhem, nemá za následek zrušení protiprávnosti provádění této podpory odporující čl. 88 odst. 3 poslední větě ES.
Pátá a šestá otázka
–  S ohledem na odpovědi navrhované na druhou a třetí otázku mají tyto otázky pouze hypotetický charakter. Není na ně tedy třeba odpovídat.
Ve věci C‑175/02
První otázka
– Pokud existuje přímý a nezrušitelný vztah mezi podporou a poplatkem, jehož výnos je určen na tuto podporu, zákaz provádění uvedený v  čl. 88 odst. 3 poslední větě ES se vztahuje jak na podporu, tak na poplatek.
– Následující kritéria jsou ukazateli existence přímého a nezrušitelného vztahu mezi poplatkem a podporou:
a) míra, do jaké je dotčená podpora financována výnosem z poplatku;
b) míra, do jaké je výnos z poplatku určen zvláště na podporu;
c) míra, vyplývající z příslušné právní úpravy, do jaké má vztah mezi výnosem z poplatku a jeho zvláštním určením jakožto podpory závazný charakter;
d) míra a způsob, jakým dvojice poplatek-podpora ovlivňuje vztahy hospodářské soutěže v dotyčném odvětví nebo pododvětví nebo v dotyčné kategorii podniků.
– Vnitrostátnímu soudu přísluší určit, při zohlednění těchto kritérií, zda existuje přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, která je z tohoto poplatku financována.
Druhá otázka
– Pokud po posouzení ve světle kritérií uvedených v odpovědi na první otázku připustíme, že existuje přímý a nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, která je z něj financována, mohou zúčastněné strany
soudní cestou uplatňovat celou částku poplatku, který byl od nich vybrán.
Třetí otázka
– Z odpovědi na druhou otázku vyplývá, že předpoklad, který je základem této otázky, nemůže nastat. Pokud neexistuje nezrušitelný vztah mezi poplatkem a podporou, poplatek nespadá pod zákaz provádění upravený čl. 88 odst. 3 poslední větou ES. Pokud takovýto vztah existuje, nemůže být – ani zčásti – zaveden.
(1) .
(2)
– 	Obě věci pocházejí z doby před novým číslováním článků Smlouvy o ES. Předkládací rozsudky odkazují ještě na články 92 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 87 ES) a 93 Smlouvy o ES (nyní článek 88 ES). Kvůli snazší četbě používá toto stanovisko nové číslování.
(3)
–		Úř. věst. 1993, C 83, s. 3.
(4)
–		Úř. věst. 1994, C 153, s. 20.
(5)
–		Jedná se o jiný poplatek upravený stejným zákonem, a sice poplatek za spodní vody, nikoli však poplatek za odpad, o který se jedná v projednávané věci, a o dočasné osvobození od poplatku za odpad u vytěžené hlušiny, kterou lze vyčistit.
(6)
– 	Tato poslední věta předkládacího rozsudku říká toto: „Je nicméně jisté, že malá část poplatku za odpad (0,70 NLG na tunu odpadu) slouží k vyrovnání následků právní úpravy vracení uvedených v bodě 3.1.3 („upřesnění“), která byla zavedena pozměňovacím zákonem […]“. Upřesnění uvedená v předkládacím rozsudku jsou „[…] vrácení poplatku za odpad všem osobám odevzdávajícím zbytky po odstraňování tiskařské černi pro účely zpracování a všem osobám odevzdávajícím odpady z recyklace plastových hmot“.
(7)
–		Dovolávají se zejména rozsudků ze dne 21. listopadu 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des pr oduits alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon (C‑354/90, Recueil, s. I‑5505), a ze dne 16. prosince 1992, Lornoy a další (C‑17/91, Recueil, s. I‑6523). Při vnitrostátním řízení se Streekgewest dovolával rovněž rozsudku ze dne 2. července 1974, Itálie v. Komise (173/73, Recueil, s. 709).
(8)
–		Rozsudky Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, výše uvedené v poznámce 7, a ze dne 21. října 2003, Van Calster a další (C‑261/01 a C‑262/01, Recueil, s. I-0000).
(9)
–		Stanovisko ze dne 18. září 2003 (C‑308/01, věc probíhající před Soudním dvorem, body 68 až 77).
(10)
–		Rozsudky Van Calster a další, uvedený výše v poznámce 8, a ze dne 27. listopadu 2003, Enirisorse (C‑34/01 až C‑38/01, Recueil, s. I-0000). Pokud jde o starší judikaturu, viz zejména rozsudky ze dne 19. června 1973, Capolongo (77/72, Recueil, s. 611); Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, uvedený výše v poznámce 7; ze dne 11. března 1992, Compagnie commerciale de l’Ouest a další (C‑78/90 až C‑83/90, Recueil, s. I‑1847); ze dne 16. prosince 1992, Demoor a další (C‑144/91 a C‑145/91, Recueil, s. I‑6613), a ze dne 27. října 1993, Scharbatke (C‑72/92, Recueil, s. I‑5509).
(11)
–		V tomto ohledu existuje rovněž bohatá judikatura Soudního dvora. Viz v tomto směru zejména rozsudky Capolongo a Scharbatke, uvedené výše v poznámce 10, a Lornoy a další, uvedený výše v poznámce 7, jakož i rozsudek ze dne 22. března 1977, Steinike & Weinlig (78/76, Recueil, s. 595), a ze dne 23. dubna 2002, Nygård (C‑234/99, Recueil, s. I‑3657).
(12)
–		Rozsudek uvedený výše v poznámce 8. Ze starší judikatury viz zejména rozsudek ze dne 25. června 1970, Francie v. Komise (47/69, Recueil, s. 487).
(13)
–		Viz rozsudky uvedené výše v poznámce 11.
(14)
–		Rozsudky ze dne 15. července 1964, Costa (6/64, Recueil, s. 1141), a ze dne 11. prosince 1973, Lorenz (120/73, Recueil, s. 1471), a mnohé další pozdější rozsudky.
(15)
–		Rozsudky ze dne 5. února 1963, Van Gend & Loos (26/62, Recueil, s. 1), a ze dne 9. března 1978, Simmenthal (106/77, Recueil, s. 629).
(16)
–		Ustálen á judikatura, počínajíc rozsudky ze dne 16. prosince 1976, Rewe (33/76, Recueil, s. 1989) a Comet (45/76, Recueil, s. 2043), které byly nedávno potvrzeny v rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Steffensen (C‑276/01, Recueil, s. I‑3735, body 60 a násl.).
(17)
–		Naposledy rozsudek Enirisorse, uvedený výše v poznámce 10.
(18)
–		Viz zejména rozsudky ze dne 14. února 1990, Francie v. Komise (C-301/87, Recueil, s. I‑307), a Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon (uvedený výše v poznámce 7).
(19)
–		Viz zejména rozsudky ze dne 9. října 1984, Heineken Brouwerijen (91/83 a 127/83, Recueil, s. 3435), a ze dne 22. června 2000, Francie v. Komise (C‑332/98, Recueil, s. I‑4833).
(20)
–		Viz zejména rozsudek Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon (uvedený výše v poznámce 7), který byl nedávno potvrzen ještě rozsudkem Van Calster a další (uvedený výše v poznámce 8, bod 63).
(21)
–		Dosahuje-li poplatek uvedeného účinku, výroba hnojiva a tím také výnos z poplatku se sníží.