62020CC0066
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY
přednesené dne 11. března 2021 (
1
)
Věc C‑66/20
XK,
za účasti:
Finanzamt für Steuerstrafsachen und Steuerfahndung Münster
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Procura Distrettuale della Repubblica presso il Tribunale ordinario di Trento (Okresní státní zastupitelství u soudu v Trentu, Itálie)]
„Předběžná otázka – Oprávnění podle článku 267 SFEU – Justiční spolupráce v trestních věcech – Směrnice 2014/41/EU – Evropský vyšetřovací příkaz v trestních věcech – Vydávající orgán – Správní orgán vykonávající funkcí státního zastupitelství v trestních řízeních týkajících se daňových deliktů – Požadavek potvrzení justičním orgánem“
1.
Může německý správní orgán (
2
), oprávněný podle vnitrostátního práva k výkonu práv a povinností státního zastupitelství v oblasti určitých trestných činů, vydat evropský vyšetřovací příkaz (dále jen „EVP“) bez potvrzení vyžadovaného článkem 2 písm. c) bodem ii) směrnice 2014/41/EU (
3
)?
2.
Taková je ve stručnosti pochybnost, kterou směřuje k Soudnímu dvoru italské státní zastupitelství (
4
) poté, co obdrželo EVP vydaný jedním z těchto německých orgánů, o jehož uznání a výkonu musí rozhodnout. Jako předchozí krok, než bude řešena tato pochybnost, je třeba rozhodnout, zda státní zastupitelství v Trentu je oprávněno využít mechanismu soudní spolupráce zavedeného článkem 267 SFEU.
3.
Soudní dvůr tedy opět stojí před otázkou „justiční“ povahy státního zastupitelství (
5
), nyní z bezprecedentní perspektivy. Bude nutno vyřešit: a) zda tato instituce má oprávnění položit předběžnou otázku v rámci EVP (
6
); a b) zda správní orgán, jemuž vnitrostátní právo přiznává oprávnění příslušející státnímu zastupitelství ke stíhání některých trestných činů, může být považován za rovnocenný státnímu zastupitelství, opět v rámci EVP.
I. Legislativní rámec
A.
Unijní právo. Směrnice 2014/41
4.
V bodech 12 a 15 odůvodnění se uvádí:
„(12)
Při vydávání evropského vyšetřovacího příkazu by měl vydávající orgán věnovat zvláštní pozornost tomu, aby bylo zajištěno plné dodržování práv stanovených v článku 48 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen ‚Listina‘). Stěžejními prvky základních práv, jež Listina uznává v oblasti trestní spravedlnosti, je presumpce neviny a právo na obhajobu v trestním řízení. Každé omezení těchto práv vyšetřovacím úkonem nařízeným v souladu s touto směrnicí by mělo být ve shodě s požadavky stanovenými v článku 52 Listiny, pokud jde o nezbytnost, proporcionalitu a cíle, jež by mělo sledovat, a to zejména ochranu práv a svobod druhého.
[…]
(15)
Při provádění této směrnice by měly být zohledněny směrnice […] 2010/64/EU[ (
7
)], 2012/13/EU[ (
8
)] a 2013/48/EU[ (
9
)], které se týkají procesních práv v trestním řízení.“
5.
Článek 1 („[EVP] a povinnost jej vykonat“) uvádí:
„1.   [EVP] je rozhodnutí justičního orgánu vydané či potvrzené justičním orgánem jednoho členského státu (dále jen ‚vydávající stát‘) za účelem provedení jednoho nebo několika konkrétních vyšetřovacích úkonů v jiném členském státě (dále jen ‚vykonávající stát‘) s cílem získat důkazy v souladu s touto směrnicí.
[EVP] lze rovněž vydat k získání důkazů, které jsou již v držení příslušných orgánů vykonávajícího státu.
2.   Členské státy vykonají [EVP] na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s touto směrnicí.
[…]“
6.
Podle čl. 2 písm. c) se „vydávajícím orgánem“ rozumí:
„i)
soudce, soud, vyšetřující soudce nebo státní zástupce příslušný v daném případě, nebo
ii)
jakýkoli jiný příslušný orgán, který vydávající stát určí a který v konkrétním případě jedná jako vyšetřující orgán v trestním řízení a má v souladu s vnitrostátním právem pravomoc nařídit shromažďování důkazů. Kromě toho musí [EVP] před jeho předáním vykonávajícímu orgánu a po posouzení jeho souladu s podmínkami pro vydání [EVP] podle této směrnice, zejména s podmínkami stanovenými v čl. 6 odst. 1, potvrdit soudce, soud, vyšetřující soudce nebo státní zástupce ve vydávajícím státě. Pokud byl [EVP] potvrzen justičním orgánem, může být pro účely předání [EVP] tento orgán rovněž považován za vydávající orgán“.
7.
Článek 6 („Podmínky pro vydání a předání [EVP]“) stanoví:
„1.   Vydávající orgán může vydat [EVP], pouze pokud jsou splněny tyto podmínky:
a)
vydání [EVP] je nezbytné a přiměřené pro účely řízení podle článku 4 při zohlednění práv podezřelé nebo obviněné osoby, a
b)
vyšetřovací úkon nebo úkony uvedené v [EVP] by za stejných podmínek bylo možné nařídit u obdobného vnitrostátního případu.
2.   Splnění podmínek uvedených v odstavci 1 posuzuje v každém jednotlivém případě vydávající orgán.
3.   Pokud má vykonávající orgán důvod se domnívat, že podmínky uvedené v odstavci 1 splněny nejsou, může konzultovat nezbytnost výkonu [EVP] s vydávajícím orgánem. Po této konzultaci může vydávající orgán rozhodnout o vzetí [EVP] zpět.“
8.
Článek 9 („Uznání a výkon“) stanoví:
„1.   Vykonávající orgán uzná bez dalších formalit [EVP] předaný v souladu s touto směrnicí a zajistí jeho výkon stejným způsobem a za stejných podmínek, jako by daný vyšetřovací úkon byl nařízen orgánem vykonávajícího státu, ledaže se tento orgán rozhodne uplatnit některý z důvodů odmítnutí uznání nebo výkonu nebo některý z důvodů odkladu stanovených v této směrnici.
2.   Pokud není v této směrnici stanoveno jinak, vykonávající orgán dodrží formální náležitosti a postupy výslovně uvedené vydávajícím orgánem, pokud tyto formální náležitosti a postupy nejsou v rozporu se základními právními zásadami vykonávajícího státu.
3.   Pokud vykonávající orgán obdrží [EVP], který nebyl vydán vydávajícím orgánem podle čl. 2 písm. c), vykonávající orgán vrátí [EVP] zpět vydávajícímu státu.
[…]“
9.
Článek 11 vyjmenovává „[d]ůvody k odmítnutí uznání nebo výkonu“.
B.
Vnitrostátní právo
1. Německé právo. Abgabenordnung (daňový zákoník)
10.
Ustanovení § 386 stanoví:
„1.   Při podezření na daňový delikt přísluší vyšetřování finančnímu úřadu. Pro účely tohoto oddílu se finančním úřadem rozumí ‚Hauptzollamt‘ [Hlavní celní úřad], ‚Finanzamt‘, ‚Bundeszentralamt für Steuern‘ [Spolkový daňový úřad] a ‚Familienkasse‘ [Pokladna pro vyplácení rodinných dávek].
2.   Finanční úřad provádí šetření v mezích § 399 odst. 1 a §§ 400 a 401 samostatně, pokud čin
1)
představuje výlučně daňový delikt, nebo
2)
zároveň porušuje další trestní zákony a toto porušení se týká církevních daní nebo jiných veřejnoprávních odvodů souvisejících s daňovým základem, vyměřením daně nebo částkou daně.
3.   Odstavec 2 se nepoužije, jakmile je na obviněného z trestného činu vydán zatýkací rozkaz nebo zajišťovací příkaz.
4.   Finanční úřad může trestní věc kdykoli předložit státnímu zastupitelství. Státní zastupitelství může trestní případ kdykoli převzít. V obou případech může státní zastupitelství po dohodě s finančním úřadem vrátit věc finančnímu úřadu.“
11.
Ustanovení § 399 odst. 1 stanoví:
„Pokud finanční úřad vede vyšetřování podle § 386 odst. 2 samostatně, vykonává práva a povinnosti, které při vyšetřování přísluší státnímu zastupitelství“.
12.
Dne 14. března 2017 Stálé zastoupení Spolkové republiky Německo při Evropské unii formulovalo v souvislosti s EVP vydávanými německými správními orgány následující prohlášení:
„V souladu s článkem 2 písm. c) směrnice [2014/41] musí být žádosti německých správních orgánů obecně potvrzeny státním zastupitelstvím u zemského soudu, v jehož obvodu má tento správní orgán sídlo. Spolkové země však mohou přiznat potvrzovací pravomoc soudu nebo upravit místní příslušnost potvrzujícího státního zastupitelství odlišně. Žádosti německých daňových orgánů, které jsou oprávněny vést samostatně trestní vyšetřování podle § 386 odst. 2 daňového zákoníku, nevyžadují potvrzení justičním orgánem nebo soudem. V takovém případě vykonávají finanční úřady práva a povinnosti státního zastupitelství podle § 399 odst. 1 daňového zákoníku […] a jednají jako justiční orgán ve smyslu čl. 2 písm. c) směrnice [2014/41]“.
2. Italské právo. Legislativní nařízení č. 108/17 (
10
)
13.
Jeho čl. 4 odst. 1 stanoví, že „státní zástupce při soudu správního centra v obvodu, ve kterém mají být provedeny požadované úkony, odůvodněným rozhodnutím uzná evropský vyšetřovací příkaz ve lhůtě třiceti dnů od jeho obdržení nebo v odlišné lhůtě stanovené vydávajícím orgánem, v každém případě však nejpozději do šedesáti dnů“.
14.
Článek 5 odst. 1 dodává, že „pokud vydávající orgán požaduje, aby byl úkon proveden soudcem, nebo pokud požadovaný úkon musí být podle italského práva proveden soudcem, státní zástupce uzná vyšetřovací příkaz a předloží vyšetřujícímu soudci žádost o jeho provedení“.
15.
Podle znění čl. 10 odst. 3 „vyšetřovací příkaz bude vrácen vydávajícímu orgánu, nebyl-li vydán nebo potvrzen justičním orgánem“.
II. Skutkové okolnosti, řízení a předběžná otázka
16.
Dne 14. listopadu 2019 státní zastupitelství v Trentu obdrželo EVP vydaný téhož dne Finanzamt Münster za účelem provedení prohlídky určitých obchodních prostor v rámci vyšetřování daňových úniků podle § 369 a 370 německého daňového zákoníku.
17.
EVP byl podepsán generálním ředitelem Finanzamt Münster a nebyl potvrzen soudem.
18.
Dne 20. prosince 2019 státní zastupitelství v Trentu potvrdilo Finanzamt Münster, že obdrželo EVP a adresovalo mu dopis, v němž žádalo o kopii tohoto EVP potvrzenou justičním orgánem. Potvrzení bylo podle jeho názoru nezbytné z důvodu správní povahy vydávajícího orgánu.
19.
Dne 8. ledna 2020 Finanzamt Münster sdělil státnímu zastupitelství v Trentu, že EVP nevyžaduje potvrzení justičním orgánem, neboť podle § 399 odst. 1 daňového zákoníku vykonává Finanzamt v řízeních o daňových deliktech funkce státního zastupitelství a musí na něj být pohlíženo jako na justiční orgán ve smyslu článku 2 směrnice 2014/41.
20.
Za těchto okolností předložilo státní zastupitelství v Trentu Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 2 odst. 1 písm. c) bod ii) směrnice […]2014/41 […], v části, v níž stanoví, že za vydávající orgán může být považován také ‚jakýkoli jiný příslušný orgán, který vydávající stát určí a který v konkrétním případě jedná jako vyšetřující orgán v trestním řízení a má v souladu s vnitrostátním právem pravomoc nařídit shromažďování důkazů‘, přičemž v takovém případě ‚musí [EVP] před jeho předáním vykonávajícímu orgánu a po posouzení jeho souladu s podmínkami pro vydání [EVP] podle této směrnice, zejména s podmínkami stanovenými v čl. 6 odst. 1, potvrdit soudce, soud, vyšetřující soudce nebo státní zástupce ve vydávajícím státě‘, vykládán v tom smyslu, že umožňuje členskému státu zbavit správní orgán povinnosti nechat si potvrdit [EVP], když jej kvalifikuje jako ‚justiční orgán ve smyslu článku 2 směrnice‘?“
21.
Podle názoru státního zastupitelství v Trentu je mu v pasivním procesu uznání EVP podle článku 9 směrnice 2014/41 a článků 4 a 10 legislativního nařízení č. 108/17 svěřena funkce „rozhodnout v řízení zcela nezávisle“. Je proto oprávněno předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 267 SFEU.
22.
Co se týče věci samé, státní zastupitelství v Trentu uvádí, že EVP musí být povinně vydán nebo potvrzen justičním orgánem. Tak to podle něj vyplývá, na základě analogie mezi EVP a EZR (
11
), z rozsudku ze dne 10. listopadu 2016, Özçelik (
12
).
23.
Je tedy nutno určit, zda správní orgán, jako je Finanzamt, oprávněný v určitých případech na základě vnitrostátního práva k výkonu funkcí státního zastupitelství, může vydat EVP bez schválení soudem.
24.
Podle názoru státního zastupitelství v Trentu je třeba k řešení použít judikaturu Soudního dvora o EZR, to znamená, vycházet z toho, že: a) pojem „justiční orgán“ je jednotný a nemůže záviset na jednotlivých členských státech; a b) tento pojem zahrnuje pouze orgány, které nepodléhají vnějším příkazům a pokynům, zejména ze strany výkonné moci.
III. Řízení před Soudním dvorem
25.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána v kanceláři Soudního dvora dne 24. ledna 2020.
26.
Písemná vyjádření předložily německá, italská a portugalská vláda, jakož i Komise.
27.
Soudní dvůr neshledal potřebným ústní jednání, ale vyzval účastníky řízení k odpovědi na dvě otázky ohledně soudního přezkumu EVP (
13
) a ohledně použitelného italského práva (
14
).
IV. Analýza
A.
Přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
28.
Podle článku 267 SFEU mohou – nebo musí – předložit Soudnímu dvoru „předběžnou“ otázku „týkající se výkladu Smluv“ nebo „platnosti a výkladu“ sekundárního práva Unie pouze „soudy“.
29.
Co se v tomto kontextu rozumí „soudy“, musí být vyřešeno výlučně na základě unijního práva: požadavky jednotnosti a uniformity použití tohoto práva znamenají, že jde o autonomní pojem, nezávislý na různých vnitrostátních právních řádech (
15
).
30.
Při vymezení tohoto pojmu Soudní dvůr tradičně zohledňoval řadu faktorů, které se začaly profilovat v rozsudku Vaassen-Göbbels (
16
). Postavení „soudu“ je vyhrazeno těm orgánům, které byly zřízeny zákonem jako stálé orgány a aplikují v rámci obligatorní jurisdikce zcela nezávisle právní předpisy v řízení kontradiktorní povahy (
17
).
31.
Podmínky, které byly právě vyjmenovány, jsou současně splněny v zásadě pouze u soudců a soudů začleněných do soudní moci každého členského státu. Nicméně Soudní dvůr byl relativně flexibilní při posuzování jejich splnění, což mu umožnilo přiznat postavení „soudu“ institucím, které stojí mimo systém soudní moci, jako je odvolací komise profesní organizace (
18
) nebo obecní odvolací výbor (
19
).
32.
Neformální přístup Soudního dvora v této oblasti byl kritizován a bylo mu vytýkáno, že požadavky rozsudku Vaassen-Göbbels byly nakonec „zkresleny“ (
20
). Nicméně nedávno Soudní dvůr pozměnil svůj předchozí postoj, který byl příliš benevolentní (
21
).
33.
Judikatura Soudního dvora ve skutečnosti zohledňuje hlubší důvod, který je základem mechanismus soudní spolupráce podle článku 267 SFEU: „zachování specifických rysů a autonomie […] právního řádu [Unie]“ (
22
).
34.
Tomuto cíli odpovídá soudní systém, jehož „stěžejním bodem […] je […] řízení o předběžné otázce upravené v článku 267 SFEU, které má za cíl – prostřednictvím nastoleného dialogu mezi jednotlivými soudy, konkrétně mezi Soudním dvorem a soudy členských států – zajistit jednotný výklad unijního práva […], čímž umožňuje zaručit jeho soudržnost, plný účinek a autonomii a v konečném důsledku i specifický charakter práva zavedeného Smlouvami“ (
23
).
35.
Je-li proces podle článku 267 SFEU nastaven jako „dialog soudu se soudem“, je to proto, že jsou to obecně soudy, kdo má poslední slovo ohledně norem, které jsou součástí právních řádů členských států. Když na tyto právní řády – a následné spory – mají vliv normy unijního práva, položení předběžné otázky Soudnímu dvoru má zabránit tomu, aby vykrystalizovala konečná řešení nevhodná z pohledu samotného unijního práva (
24
).
36.
Výše uvedené vysvětluje, proč se vnitrostátní soudy obracejí na Soudní dvůr při hledání odpovědi na pochybnosti o správném významu unijních norem, které jsou ve sporu dotčeny.
37.
Vnitrostátní soudy – prostřednictvím přezkumných mechanismů – sjednocují různé výklady práva, které přijaly nesoudní subjekty, které jej uplatňují (včetně správních orgánů) v rámci vnitrostátního právního řádu. Platné jsou v konečném důsledku pouze výklady schválené soudními orgány, a proto je logické, že článek 267 SFEU z nich činí přirozené (a výlučné) partnery Soudního dvora.
38.
Ale je zde něco víc. Jak jsem zdůraznil, cílem je zachovat „jednotný výklad unijního práva“ (
25
). Článek 267 SFEU samozřejmě slouží vnitrostátním soudům k poskytnutí výkladů ustanovení unijního práva, která mají uplatňovat k řešení sporů, jež rozhodují. Ale slouží také k tomu účelu, aby bylo zajištěno, že žádné ustanovení unijního práva nebude vyloučeno z výkladu ověřeného Soudním dvorem.
39.
Článek 267 SFEU má sloužit k předcházení toho, aby ve vnitrostátních právních řádech zakořenily výklady unijního práva, které nemohly získat posvěcení Soudního dvora. Pokud by tomu tak bylo, vedle rizika nesprávného výkladu by téměř nevyhnutelně nastala pluralita výkladů evropských norem v různých členských státech s následným narušením jednotnosti unijního práva. Proto článek 267 SFEU nejen opravňuje vnitrostátní soudy v poslední instanci k pokládání předběžných otázek, nýbrž je zavazuje k jejich předkládání.
40.
Pokud během vývoje své judikatury Soudní dvůr uplatňoval funkční přístup, když připouštěl žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách pocházejících od institucí, které nebyly striktně soudní, myslím, že to lze přičítat témuž záměru. Pokud akty těchto institucí nejsou způsobilé k soudnímu přezkumu v rámci vnitrostátního práva, je zde riziko zakotvení konečných výkladů unijního práva bez účasti Soudního dvora.
41.
Jak jsem shora uvedl, jsou to totiž obecně soudy, kdo má poslední slovo v právních řádech členských států (
26
). Z toho důvodu je článek 267 SFEU zmiňuje jako přirozené partnery Soudního dvora.
42.
Toto pravidlo však může být pozměněno, když si připomeneme riziko rozptýlených výkladů unijního práva ve výjimečných případech, v nichž účast samotného soudu ve světle charakteristik vnitrostátního právního řádu není možná.
43.
Tak to zdůrazňoval generální advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer: „[o]rganizace soudů v Evropě, která se skládá z dvaceti sedmi členských států, zohledňuje různorodé parametry a hlediska“, takže je „obtížné vytvořit obraz, který by popsal společně soudní činnost v tolika státech“. Proto byla kritéria rozsudku Vaassen-Goebbels vyložena „tak obecně a široce“ (
27
).
44.
Soudní dvůr tedy postupoval na základě ideálního modelu definovaného charakteristikami, kterými se typicky vyznačují soudní orgány (stručně řečeno charakteristik zachycených v rozsudku Vaassen-Göbbels) (
28
). Nicméně v průběhu let mu byly předloženy případy, které jej vedly k relativizování důležitosti kritérií v tomto rozsudku, když bylo nutno zahrnout pod pojem „soud“ instituce, které třebaže fungují mimo systém soudní moci, vykonávají soudní pravomoci (
29
).
45.
Soudní dvůr však nikdy neslevil z požadavku, aby ten, kdo pokládá předběžnou otázku, měl materiální jurisdikci, to znamená, aby neodvolatelně rozhodl o právu v konkrétní věci.
46.
Jak jsem již předeslal, Soudní dvůr neměl výhrady ke klasifikaci odvolací komise profesní organizace jako „soudního orgánu“, navzdory tomu, že její rozhodnutí mohou být napadena před soudy. Tato poslední okolnost by měla stačit k vyvození závěru, že by to měly být tyto soudy, které by formulovaly případnou předběžnou otázku. Nicméně fakt, že v praxi nebyly podány proti rozhodnutím komise žaloby, byl pro Soudní dvůr dostatečný k tomu, aby konstatoval, že de facto mají tato rozhodnutí soudní povahu (
30
).
47.
Co je tedy v kontextu článku 267 SFEU důležité je to, aby těm, kdo mají poslední slovo podle vnitrostátního práva, byl umožněn přístup k Soudnímu dvoru, pokud je ve hře výklad unijních norem. A to platí jak pro soudní orgány v užším smyslu, tak pro jiné orgány, které třebaže toto postavení nemají, výjimečně vykonávají ve sporu de facto konečnou soudní pravomoc. Jedněm i druhým je nutno dát možnost předat slovo Soudnímu dvoru, aby ten rozhodl o autorizovaném výkladu unijního práva.
48.
Je tedy pochopitelné, že formulace „k vynesení svého rozsudku“ použitá článkem 267 SFEU musí být vykládána široce, aby se zamezilo tomu, „že by četné procesní otázky byly považovány za nepřípustné a nemohly by být předmětem výkladu Soudního dvora a že by Soudní dvůr nemohl vyložit všechna procesní ustanovení unijního práva, která předkládající soud musí použít“ (
31
).
49.
Snaha Soudního dvora, aby byl posledním hlasem, který vykládá veškeré unijní právo, tedy vedla k přijetí dvou výjimek, na které v dané době upozornil generální advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer: i) neexistence opravného prostředku k soudu; a ii) přidělení soudních funkcí ne-soudním orgánům na základě ústavního pravidla (
32
).
50.
Z pohledu těchto východisek je třeba pohlížet na námitky vůči přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané státním zastupitelstvím v Trentu. Tato instituce splňuje kritéria zákonného původu, stálosti, obligatorní povahy její jurisdikce a uplatňování právních norem.
51.
I kdyby proces uznání a výkonu EVP neměl kontradiktorní povahu, což je sporné, tato charakteristiky již byla přehodnocena Soudním dvorem, který odmítl, že by to bylo „absolutním kritériem“ (
33
).
52.
Vše proto nasvědčuje tomu, že jde první z výjimek, o níž jsem se zmiňoval, jelikož podle informace poskytnuté státním zastupitelstvím v Trentu a italskou vládou (
34
), přestože rozhodnutí státního zastupitelství o uznání EVP může být předmětem soudního přezkumu, neexistuje opravný prostředek, který by umožňoval napadnout u soudu rozhodnutí o odmítnutí uznání EVP potřebného pro jeho výkon.
53.
Za těchto okolností jsem toho názoru, že státnímu zastupitelství v Trentu by mělo být přiznáno oprávnění položit předběžnou otázku.
54.
Bylo by však možno namítnout, že pokud státní zastupitelství uzná platnost EVP, jeho rozhodnutí by mohlo být napadeno u soudu, a ten by měl poslední slovo, takže oprávnění k položení předběžné otázky by bylo vyhrazeno jemu.
55.
V aktuálním stadiu řízení, v němž vyvstala předběžná otázka, státní zastupitelství v Trentu nemohlo dosud rozhodnout o proveditelnosti EVP, k jehož uznání se má vyslovit. Rozhodnout nemohlo právě proto, že pochybuje, zda podle směrnice 2014/41 jsou dány podmínky pro uznání sporného EVP.
56.
Takže státní zastupitelství by mohlo vyvolat zásah soudu pouze tehdy, pokud by se rozhodlo EVP uznat, bez ohledu na to, že se podle jeho názoru jedná o EVP vydaný nepříslušným orgánem (Finanzamt Münster). Bylo by nuceno, stručně řečeno, k přijetí rozhodnutí při vědomí jeho možné nesprávnosti a spoléhat se na to, že dojde k zásahu soudu, který navíc není zaručen.
57.
Státní zastupitelství v Trentu by mohlo rozhodnout podle svého nejlepšího vědomí a svědomí pouze tehdy, pokud by mělo záruku, že jeho rozhodnutí o odmítnutí uznání EVP může také být předmětem soudního přezkumu. Bylo by nerozhodné, pro účely cíle, který sleduje článek 267 SFEU, že tento přezkum by prováděl soud členského státu původu EVP (Německo), který by vždy měl možnost obrátit se na Soudní dvůr (
35
).
58.
Nicméně dotčený EVP nebyl vydán soudem, nýbrž správním orgánem, který se rovněž nemůže obrátit na Soudní dvůr podle článku 267 SFEU.
59.
Omezíme-li se na kontext, v němž byla předložena předběžná otázka, státní zastupitelství v Trentu se přiklání k tomu, že EVP vydaný Finanzamt Münster vyžaduje dotčené potvrzení. Vychází z tohoto předpokladu, žádá od Soudního dvora potvrzení svého výkladu směrnice 2014/41.
60.
Pokud by předběžná otázka nebyla posouzena jako přípustná, státní zastupitelství v Trentu by mohlo jednat v souladu se svým výkladem směrnice 2014/41 a odmítnout uznání, o které žádá Finanzamt Münster. Vzhledem k tomu, že posledně zmíněný, opakuji, by také nemohl položit předběžnou otázku a není jisté, zda k vydání EVP došlo v průběhu soudního řízení (
36
), výsledkem by bylo, že žádný soudní orgán by se nemohl obrátit na Soudní dvůr, aby se vyjádřil k výkladu této směrnice.
61.
Zobecníme-li toto řešení a vyvodíme-li, že státní zastupitelství v Trentu nemůže za okolností tohoto případu položit předběžnou otázku, vznikne slepé místo ve výkladu určitého ustanovení unijního práva. To je právě to, čemu je nutno zabránit ve prospěch jednotnosti tohoto právního řádu, jak zdůrazňuje rozsudek Gradbeništvo Korana.
62.
Navíc to, že Soudní dvůr kdysi odepřel státnímu zastupitelství v Turíně postavení soudního orgánu oprávněného položit předběžnou otázku (rozsudek X), není samo o sobě rozhodující pro řešení, které je namístě teď.
63.
Judikatura vyplývající z rozsudku X si samozřejmě zachovává plnou platnost. Musí však být použita při zohlednění toho, že povaha státního zastupitelství jako orgánu nebo instituce není jedinou relevantní informací, nýbrž rozhoduje i funkce, kterou zastává jako vykonávající orgán v řízení podle směrnice 2014/41.
64.
Na rozdíl od případu řešeného v rozsudku X, v němž státní zastupitelství v Turíně jednalo jako strana v trestním řízení před soudem, státní zastupitelství v Trentu teď intervenuje jako vnitrostátní orgán, který aplikuje s konečnou platností evropskou normu. Funkčně jedná stejným způsobem, jak by jednal soudní orgán, a proti jeho rozhodnutí o odmítnutí uznání EVP není opravný prostředek. Jedná-li z tohoto titulu, nic podle mého názoru nebrání uznání jeho postavení „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU.
65.
Považuji za důležité uvést poslední poznámku.
66.
To, že státní zastupitelství v Trentu jedná z věcného nebo funkčního hlediska jako soudní orgán, by mohlo ukazovat na jistou nefunkčnost vnitrostátního práva, neboť všechny veřejné akty musí v zásadě podléhat soudní kontrole (
37
).
67.
Nicméně to není problém, k němuž by se měl v tuto chvíli vyjadřovat Soudní dvůr, neboť se netýká předmětu předložené žádosti. A i kdyby, hypoteticky, vnitrostátní právo stanovilo opravný prostředek k soudu proti rozhodnutí státního zastupitelství v Trentu, jímž by bylo uznání EVP zamítnuto (což je otázka, a na tom trvám, která nesouvisí s tímto řízením, a na kterou je navíc podle Komise a italské vlády třeba odpovědět záporně) (
38
), nevyřešila by se obtíž, kterou s sebou nese absence přístupu k Soudnímu dvoru za konkrétních skutkových okolností, které vyvolaly položení této předběžné otázky.
68.
Shrnuto, vzhledem k tomu, že státní zastupitelství v Trentu je postaveno do role „soudu“ za účelem rozhodnutí o EVP, bez následného opravného prostředku, jak již bylo vysvětleno, je oprávněno k položení této předběžné otázky Soudnímu dvoru.
B.
K věci samé
69.
Podle čl. 1 odst. 1 směrnice 2014/41 je EVP „rozhodnutí justičního orgánu“ (
39
). Podle článku 2 písm. c) téže směrnice může být takové rozhodnutí vydáno soudcem nebo státním zástupcem (
40
) a navíc tím, kdo „jedná jako vyšetřující orgán v trestním řízení a má v souladu s vnitrostátním právem pravomoc nařídit shromažďování důkazů“ (
41
).
70.
V posledně uvedeném případě musí být EVP vydané těmito „vyšetřujícími orgány“ podrobeny „posouzení […] soudce, soudu, vyšetřujícího soudce nebo státního zástupce“ (
42
), to znamená těch, kdo mohou vydat EVP z vlastní iniciativy.
71.
Znění článku 2 písm. c) bodu ii) směrnice 2014/41 podle mne jednoznačně hovoří pro zápornou odpověď na položenou otázku. Shoduji se tedy s názorem italské a portugalské vlády, jakož i Komise.
72.
Důvody, které předložila německá vláda pro odůvodnění přiznání Finanzamt oprávnění vyšetřujícího orgánu, jimiž je nadán v daňové oblasti na základě vnitrostátního práva, neshledávám neslučitelnými s unijním právem.
73.
Toto přiznání pravomocí je zejména v souladu s čl. 2 písm. c) bod ii) směrnice 2014/41, který zmiňuje „jakýkoli jiný příslušný orgán, který vydávající stát určí“, který „jedná jako vyšetřující orgán v trestním řízení a má v souladu s vnitrostátním právem pravomoc nařídit shromažďování důkazů“ (
43
).
74.
To zde však není problém.
75.
Jde o to, že členské státy sice mají možnost určit orgány oprávněné vést trestní řízení a nařizovat shromažďování důkazů, nicméně čl. 2 písm. c) bod ii) směrnice 2014/41 nepřiznává takto určeným orgánům jiné funkce, než jsou ty, které jsou omezeny na vydání EVP, který „před předáním vykonávajícímu orgánu […] [musí být] potvr[zen]“. A to konkrétně soudem, soudcem nebo státním zástupcem.
76.
Finanzamt Münster je bezpochyby správní orgán, který v souladu se směrnicí 2014/41 není sám o sobě oprávněn k vydání EVP. Přesněji řečeno, není oprávněn k „jeho předání“ vykonávajícímu orgánu bez předchozího potvrzení justičním orgánem, přičemž za něj je podle čl. 2 písm. c) bodu ii) směrnice 2014/41 považován soud, soudce nebo státní zástupce.
77.
Německá vláda tvrdí, že v rámci své procesní autonomie pověřila Finanzamt v oblasti daní výkonem typických funkcí státního zastupitelství, a přiznala mu práva a povinnosti, které jsou pro státní zastupitelství charakteristické. Jedná se o výjimku stanovenou zákonem, která prolamuje monopol státního zastupitelství ve vyšetřování trestních věcí.
78.
Činí toto svěření pravomocí z Finanzamt „státního zástupce“ ve smyslu směrnice 2014/41? Podle mého názoru ne.
79.
Skutečnost, že vnitrostátní právo svěřuje Finanzamt v oblasti stíhání daňových deliktů vyšetřovací pravomoci odpovídající státnímu zastupitelství, není dostatečná k tomu, aby byly obě instituce postaveny na roveň v systému směrnice 2014/41.
80.
Jak zdůrazňuje Komise, Finanzamt je správní orgán, jemuž přísluší řešení daňových věcí a je součástí moci výkonné. I když mu německé právo svěřuje omezené pravomoci k vyšetřování určitých trestných činů, mezi finančním úřadem a státním zastupitelstvím existuje zřetelný rozdíl. Finanzamt nemá plné pravomoci státního zastupitelství, a proto jej nelze stavět jemu na roveň jakožto orgán vydávající EZR.
81.
Smyslem článku 2 směrnice 2014/41 je, že správní orgány, ať už jsou jejich pravomoci podle vnitrostátního práva jakékoli, musí požádat o potvrzení justičních orgánů (mezi které patří státní zástupce) k tomu, aby mohly vydat EVP.
82.
Tento smysl by se vytratil, kdyby členské státy bez dalšího mohly umožnit orgánům začleněným do systému výkonné moci předávat EVP nepotvrzené justičními orgány (včetně státního zástupce), prostřednictvím mechanismu postavení jedněch a druhých na roveň.
83.
K tomuto argumentu přistupuje další, který se vztahuje k úloze, kterou čistě justiční orgány (včetně státního zástupce) zastávají ve vztahu k EVP.
84.
Podle bodu 12 odůvodnění směrnice 2014/41 musí vydávající orgán věnovat zvláštní pozornost tomu, aby bylo zajištěno plné dodržování základních práv, přičemž „[s]těžejními prvky základních práv, jež Listina uznává v oblasti trestní spravedlnosti, je presumpce neviny a právo na obhajobu v trestním řízení“.
85.
Proto unijní normotvůrce trval na tom, že „[k]aždé omezení těchto práv vyšetřovacím úkonem nařízeným v souladu s touto směrnicí by mělo být ve shodě s požadavky stanovenými v článku 52 Listiny, pokud jde o nezbytnost, proporcionalitu a cíle, jež by mělo sledovat, a to zejména ochranu práv a svobod druhého“ (
44
).
86.
V tomto duchu čl. 6 odst. 1 směrnice 2014/41 umožňuje vydání EVP pouze pokud je „nezbytné a přiměřené […] při zohlednění práv podezřelé nebo obviněné osoby“. Kromě toho musí vydávající orgán podle čl. 6 odst. 2 zohlednit řadu směrnic týkajících se procesních práv v trestních řízeních (
45
).
87.
Orgán vydávající EVP je proto povinen provést v zájmu řádného zvážení veřejného zájmu a případně dotčených základních práv posouzení nezbytnosti a přiměřenosti, pro které je nezbytné institucionální postavení, které není vlastní správním orgánům.
88.
I když jsou správnímu orgánu, jako je Finanzamt, svěřeny pravomoci typické pro státní zastupitelství, toto svěření z něj nečiní „justiční orgán“ ve smyslu směrnice 2014/41, který může provést toto posouzení nezbytnosti a přiměřenosti.
89.
Kvalifikovaná věcná příslušnost, která vedla německého zákonodárce k tomu, že svěřil Finanzamt oprávnění v oblasti vyšetřování daňových deliktů, svědčí o tom, že jde o orgány vysoce specializované na tuto konkrétní oblast. Tato specializace však v rámci směrnice 2014/41 nestačí k tomu, aby měly obecnější perspektivu, nebo pravomoci, které jsou potřebné pro zvážení práv a zájmů před vydáním EVP.
90.
Soudní dvůr judikoval, že výraz „justiční orgán“ se neomezuje „na označení pouze soudců či soudů členského státu, ale umožňuje šíře zahrnout orgány povolané k účasti na výkonu trestního soudnictví“ (
46
), nicméně vždy s vyloučením správních orgánů, které spadají pod moc výkonnou (
47
).
91.
Aniž by nutně požívalo nezávislosti charakteristické pro soudy, není státní zastupitelství institucí podléhající výkonné moci ve smyslu podřízení a subordinace, které jsou vlastní správním orgánům. Je pravda, že v některých právních systémech mohou státní zástupci dostávat od výkonné moci individuální pokyny, ale i tak požívají autonomního statusu, který je odlišuje od orgánů výkonné moci (
48
).
92.
Institucionální postavení státního zastupitelství coby garanta zákonnosti před soudy z něj činí skutečného účastníka na výkonu spravedlnosti, protože nehájí výlučně ani hlavně zájmy veřejné správy, nýbrž obecně naplňování zákona. Proto článek 2 směrnice 2014/41 staví státní zastupitelství na roveň soudům (
49
).
93.
Výkon vyšetřovacích funkcí, obdobných, jaké má státní zastupitelství, v jednotlivých případech neznamená, že Finanzamt přestane být správním orgánem a jako takový není strukturálně a funkčně podřízen hierarchii správních orgánů, a zejména, že nepostrádá nezbytnou pravomoc k provedení potřebného posouzení a zvážení vyžadovaného směrnicí 2014/41. Toto posouzení jde nad rámec zohlednění konkrétního zájmu daňových orgánů a zahrnuje obecný zájem státu jako celku a záruku základních práv občanů.
V. Závěry
94.
Na základě výše uvedeného navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět Procura Distrettuale della Repubblica presso il Tribunale Ordinario di Trento (Okresní státní zastupitelství u soudu v Trentu, Itálie) takto:
„Článek 2 písm. c) bod ii) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/41/EU ze dne 3. dubna 2014 o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje členskému státu zprostit vnitrostátní správní orgány příslušné v oblasti daní, a to ani tehdy, když jsou oprávněny vést vyšetřování v určitých trestních řízeních, povinnosti požádat před předáním evropského vyšetřovacího příkazu vykonávajícímu orgánu o jeho potvrzení soudcem, soudem, vyšetřujícím soudcem nebo státním zástupcem ve vydávajícím státě.“
(
1
) – Původní jazyk: španělština.
(
2
) – V tomto případě se jedná o Finanzamt für Steuerstrafsachen und Steuerfahndung Münster (Finanční úřad pro daňové trestní věci a daňové vyšetřování v Münsteru, Německo; dále jen „Finanzamt Münster“).
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 3. dubna 2014 o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech (Úř. věst. 2014, L 130, s. 1; oprava v Úř. věst. 2015, L 143, s. 16).
(
4
) – La Procura Distrettuale della Repubblica presso il Tribunale Ordinario di Trento (Okresní státní zastupitelství u soudu v Trentu, Itálie; dále jen „státní zastupitelství v Trentu“).
(
5
) – Soudní dvůr se vyslovil k pravomoci státního zastupitelství k vydání evropského zatýkacího rozkazu (dále jen „EZR“) v postavení „justičního orgánu“ v rozsudcích ze dne 27. května 2019, OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a v Cvikově) [C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456; dále jen „rozsudek OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a Cvikově)“]; a ze dne 27. května 2019, PF (nejvyšší státní zástupce Litvy) (C‑509/18, EU:C:2019:457). Také tak učinil ohledně pravomoci státního zastupitelství k vydání EVP v rozsudku ze dne 8. prosince 2020, Staatsanwaltschaft Wien (Padělané platební příkazy) [C‑584/19, EU:C:2020:1002; dále jen „rozsudek Staatsanwaltschaft Wien (Padělané platební příkazy)“].
(
6
) – Záležitost, k níž se vyslovil záporně v rozsudku ze dne 12. prosince 1996, X (C‑74/95 a C‑129/95, EU:C:1996:491; dále jen „rozsudek X“).
(
7
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. října 2010 o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení (Úř. věst. 2010, L 280, s. 1).
(
8
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení (Úř. věst. 2012, L 142, s. 1).
(
9
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. října 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a řízení týkajícím se evropského zatýkacího rozkazu a o právu na informování třetí strany a právu na komunikaci s třetími osobami a konzulárními úřady v případě zbavení osobní svobody (Úř. věst. 2013, L 294, s. 1).
(
10
) – Legislativní nařízení č. 108/17. Norme di attuazione della direttiva 2014/41/UE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 3 aprile 2014, relativa all’ordine europeo di indagine penale (Legislativní nařízení č.108/17. Ustanovení provádějící směrnici 2014/41/EU […]), ze dne 21. června 2017 (GURI č. 162, ze dne 13. července 2017).
(
11
) – Který se řídí rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24).
(
12
) – Věc C‑453/16 PPU, EU:C:2016:860.
(
13
) – Zeptal se jich, zda podle unijního práva v případě, že rozhodnutí neuznat EVP bylo přijato „vykonávajícím orgánem“ ve smyslu článku 2 písm. d) směrnice 2014/41, odlišným od soudce a soudu, musí být takové rozhodnutí podrobeno soudnímu přezkumu.
(
14
) – Italská vláda byla požádána, aby vysvětlila proces uznání a výkonu EVP státním zastupitelstvím a uvedla, kdy jsou případně soudce nebo soud povoláni k tomu, aby do něj zasáhli, a kdy tak činí pouze státní zastupitelství. Byla také požádána, aby uvedla, jaké opravné prostředky stanoví vnitrostátní právo v případě odmítnutí uznání a výkonu EVP.
(
15
) – Rozsudek ze dne 21. ledna 2020, Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17; dále jen „rozsudek Banco de Santander“).
(
16
) – Rozsudek ze dne 30. června 1996 (C‑61/65, EU:C:1966:39; dále jen „rozsudek Vaassen-Göbbels“).
(
17
) – Rozsudek Banco de Santander, bod 51 a citovaná judikatura.
(
18
) – Rozsudek ze dne 6. října 1981, Broekmeulen (246/80, EU:C:1981:218; dále jen „rozsudek Broekmeulen“).
(
19
) – Rozsudek ze dne 29. listopadu 2001, De Coster (C‑17/00, EU:C:2001:651).
(
20
) – To kritizoval generální advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer ve stanovisku ve věci Umweltanwalt von Kärnten (C‑205/08, EU:C:2009:397; dále jen „stanovisko Umweltanwalt von Kärnten“), bod 25. Podle jeho názoru vývoj judikatury vedl k tomu, že byla „připuštěna různorodá směsice orgánů, jež se ne vždy vyznačují soudní povahou, kterou vyžaduje článek [267 SFEU]“. Pokračoval tak v duchu svého stanoviska ve věci De Coster (C‑17/00, EU:C:2001:366; dále jen „stanovisko De Coster“), bod 14.
(
21
) – Rozsudek Banco de Santander, bod 55.
(
22
) – Posudek 2/13 (Přistoupení Unie k EÚLP), ze dne 18. prosince 2014 (EU:C:2014:2454; dále jen „posudek 2/13“), bod 174.
(
23
) – Posudek 2/13, bod 176. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
24
) – Jsou to, konečně, soudy, které tím, že v konkrétním případě s konečnou platností uplatňují právo (ius dicere), zaručují, že normativní a rozhodovací proces vedoucí ke konečnému uplatnění obecních a abstraktních normativních ustanovení právního řádu proběhl způsobem, který stanoví právní řád. V tomto smyslu odkazuji na své stanovisko ve věcech OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a Cvikově) (C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:337), bod 66. V témže duchu jsem ve stanovisku ve věci PF (Nejvyšší státní zástupce Litvy) (C‑509/18, EU:C:2019:338), bod 27, zdůraznil, že úkolem soudu „je říci poslední slovo, do něhož je přeloženo uplatnění právního řádu, takže odpověď, spojená s překážkou věci rozsouzené, je v souladu s právem a v tomto směru platná“. Pravomoc zajistit platnost posledního slova právního řádu je pro jeho úlohu natolik určující, že by bylo „možné říci, že [tento řád] není pro soudce prostředkem, nýbrž sám o sobě cílem. Přesněji jediným cílem, k němuž se vztahuje“ (tamtéž, bod 28).
(
25
) – Posudek 2/13, bod 176.
(
26
) – Mezi zásady právního státu patří požadavek, aby měly konečné slovo, neboť podřízením veřejných mocí vládě práva se zajišťuje možnost soudního přezkumu všech aktů těchto mocí bez jakékoli výjimky. Vedle této záruky existuje soudní ochrana přiznaná jednotlivcům jako nositelům práva na účinnou soudní ochranu, zakotvenou článkem 47 Listiny. V nedávno přijatém ustanovení unijního práva se definuje „právní stát“ jako „hodnota Unie zakotvená v článku 2 Smlouvy o EU“, která kromě jiných zásad zahrnuje zásadu „účinné soudní ochrany […] soudy […], a to i pokud jde o základní práva“ [článek 2 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2020/2092 ze dne 16. prosince 2020 o obecném režimu podmíněnosti na ochranu rozpočtu Unie (Úř. věst. 2020, L 433I, s. 1)].
(
27
) – Stanovisko Umweltanwalt von Kärnten, bod 35. Soudní dvůr tak usiloval o „začlenění společných ústavních zvyklostí do evropského dialogu o předběžných otázkách“ (tamtéž, bod 36).
(
28
) – Mezi nimi překvapivě nefigurovalo kritérium nezávislosti soudní moci. Generální advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer zdůraznil ve stanovisku De Coster, bod 17, že zmínka o nezávislosti se objevuje poprvé v rozsudku ze dne 11. června 1987, X (14/86, EU:C:1987:275), a nebyla bezpodmínečně převzata až do rozsudku ze dne 30. března 1993, Corbiau (C‑24/92, EU:C:1993:118).
(
29
) – Navzdory tomu, že vnitrostátní právo je kvalifikuje výslovně jako správní orgány. Tak došlo například k tomu, že Tribunal Català de Contractes del Sector Públic, podle španělského práva správní úřad, byl v rozsudku ze dne 6. října 2015, Consorci Sanitari del Maresme (C‑203/14, EU:C:2015:664), považován za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU.
(
30
) – Rozsudek Broekmeulen, bod 17: „při praktické absenci účinné soudní ochrany před obecnými soudy v oblasti týkající se uplatňování práva [Unie], odvolací komise“, jejíž rozhodnutí „jsou ve skutečnosti uznávána jako konečná, musí být považována za soud členského státu pro účely článku [267 SFEU]“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
(
31
) – Rozsudek ze dne 28. února 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162; dále jen „rozsudek Gradbeništvo Korana“), bod 35. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
32
) – Stanovisko ve věci Umweltanwalt von Kärnten, body 40 až 49.
(
33
) – Rozsudek ze dne 17. září 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413), bod 31.
(
34
) – Takový je doslovný význam písemné odpovědi (bod 8) italské vlády na otázku, kterou jí adresoval Soudní dvůr, uvedenou v poznámce pod čarou 14 tohoto stanoviska.
(
35
) – Možnost, aby soud státu původu využil článku 267 SFEU v souvislosti s výkladem unijního práva ze strany orgánů vykonávajícího členského státu, byla uznána Soudním dvorem v rozsudku ze dne 25. července 2018, AY (Zatýkací rozkaz – Testigo) (C‑268/17, EU:C:2018:602). To, že výklad unijního práva v jednom členském státě může vést k tomu, že soud jiného členského státu vezme zpět EZR směřovaný prvnímu státu, tedy vedla Soudní dvůr k závěru, že „nelze tvrdit, že položené otázky nemají žádný vztah k realitě nebo předmětu řízení probíhajícího před předkládajícím soudem ani že se jedná o hypotetický problém“ (loc. cit., bod 27).
(
36
) – Německá vláda ve svém písemném vyjádření (bod 54) uvádí, že EVP vydanému Finanzamt Münster předcházel příkaz k prohlídce vydaný Amtsgericht Münster (okresní soud v Münsteru, Německo). Neuvádí se nicméně, zda se EVP omezuje na převzetí obsahu tohoto soudního příkazu – v tom případě je třeba EVP přičítat Amtsgericht – nebo zda tento příkaz sloužil k obecnému odůvodnění přijetí rozhodnutí, jehož konkrétní obsah je vyhrazen Finanzamt. V každém případě nelze vyloučit EVP vydané správními orgány před formálním zahájením soudního řízení.
(
37
) – K tomu zejména bod 41 tohoto stanoviska výše.
(
38
) – V tomto smyslu se vyjádřila Komise, když písemně odpověděla na otázku Soudního dvora, uvedenou v poznámce pod čarou 13 tohoto stanoviska. Takový je i postoj italské vlády (body 22 až 30 její odpovědi).
(
39
) – Německá vláda zdůraznila (body 38 až 43 jejího písemného vyjádření), že na rozdíl od jiných jazykových verzí německá verze pojmu neužívá přídavné jméno „justiční“ („justizielle“), nýbrž pojem „soudní“ („gerichtliche“). Neshledávám rozdíl zásadním, neboť z výslovného odkazu na státní zastupitelství v článku 2 písm. c) směrnice 2014/41 vyplývá, že EVP není koncipován jako rozhodnutí přijímané vždy tím, kdo vykonává soudní pravomoc.
(
40
) – Konkrétně je to podle bodu i) „soudce, soud, vyšetřující soudce nebo státní zástupce příslušný v daném případě“.
(
41
) – Bod ii) článku 2 písm. c) směrnice 2014/41.
(
42
) – Loc. ult. cit.
(
43
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
44
) – Kurzivou doplnit autor stanoviska.
(
45
) – Směrnice 2010/64, 2012/13 a 2013/48. Viz bod 4 a poznámky pod čarou 7, 8 a 9 tohoto stanoviska.
(
46
) – Rozsudek OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a Cvikově), bod 50.
(
47
) – Rozsudek ze dne 10. listopadu 2016, Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858), bod 35.
(
48
) – Podřízení státního zastupitelství individuálním pokynům výkonné moci znamená, že nemůže vydat EZR [rozsudek OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a Cvikově)], nebrání však tomu, aby vydalo EVP [rozsudek Staatsanwaltschaft Wien (Padělané platební příkazy)].
(
49
) – V rozsudku ze dne 2. března 2021, Prokuratuur (Podmínky přístupu k údajům o elektronické komunikaci), C‑746/18, EU:C:2021:152, ve specifickém případě přístupu k provozním a lokalizačním údajům pro účely přípravného řízení, vyložil Soudní dvůr směrnici Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES ze dne 12. července 2002 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických komunikací (směrnice o soukromí a elektronických komunikacích) (Úř. věst. 2002, L 201, s. 37; Zvl. vyd. 13/29, s. 514; oprava Úř. věst. 2014, L 290, s. 11), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/136/ES ze dne 25. listopadu 2009 (Úř. věst. 2009, L 337, s. 11), v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která přiznává státnímu zastupitelství pravomoc povolit uvedený přístup, když vede přípravné řízení a případně vykonává úlohu veřejného žalobce.