null
Stanovisko generálního advokáta
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 5. února 2026(1)
Věc C‑873/24 [Marwanak](i)
GK,
NU,
TZ,
MV,
UK
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (EU) č. 650/2012 – Evropské dědické osvědčení – Povinnosti vydávajícího orgánu – Pozůstalost, jejíž součástí je nemovitost nacházející se v jiném členském státě, než je členský stát vydání osvědčení – Ustanovení rejstříkového práva členského státu, v němž se nemovitost nachází, která podmiňují provedení zápisu do rejstříku nemovitostí tím, že je v osvědčení uvedena informace o nemovitosti nabyté děděním – Povinnost uvést tuto informaci v případě univerzálního právního nástupnictví“
I.      Úvod
1.        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci se týká otázky, která je sporná od nabytí účinnosti nařízení (EU) č. 650/2012(2): v jakém případě musí být v evropském dědickém osvědčení (EDO) uvedena informace o majetku, který je součástí pozůstalosti? Pochybnosti vyplývají z toho, že ačkoliv ustanovení nařízení č. 650/2012 umožňují takovou informaci v EDO uvést, neuvádějí jednoznačně, v jakých případech k tomu má dojít.
2.        Tento problém nabývá zvláštního významu v případě, kdy dojde k rozporu mezi požadavky dědického práva a rejstříkového práva v různých členských státech. Na jedné straně ustanovení práva rozhodného pro dědění mohou stanovit, že k přechodu pozůstalosti dochází na základě univerzálního právního nástupnictví, a proto se při osvědčování práv dědiců k pozůstalosti nezjišťuje, jaký majetek je součástí pozůstalosti. Na druhé straně mohou ustanovení rejstříkového práva členského státu, v jehož rejstříku je zapsán majetek nabytý děděním, podmiňovat provedení zápisu práva dědice do rejstříku uvedením informace o majetku nabytém děděním v dokumentu, na jehož základě se provádí zápis. Měla by se v takové situaci uvést v EDO informace o majetku nabytém děděním?
3.        Touto otázkou jsem se zabýval již v rámci mých úvodních úvah ve stanovisku vypracovaném ve věci Registrų centras(3). Tehdy jsem se vyslovil proti tomu, aby byla stanovena povinnost uvádět v EDO informace o nemovitosti, která je součástí pozůstalosti, v případě, kdy celá pozůstalost přechází na jednoho dědice na základě univerzálního právního nástupnictví(4). Rozsudek ve věci Registrų centras(5) tuto otázku nevyřešil, jelikož nebyla přímo předmětem předběžné otázky položené předkládajícím soudem(6). Vyřešit ji má rozsudek, který bude vydán v nyní projednávané věci.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
1.      Nařízení č. 650/2012
4.        Body 7, 18, 67, 68 a 71 odůvodnění nařízení č. 650/2012 zní takto:
„(7)      Je třeba usnadnit řádné fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volného pohybu osobám, které se v současnosti potýkají s obtížemi při uplatňování svých práv v souvislosti s dědictvím, jež má přeshraniční dopady. [...]
[...]
(18)      Požadavky pro zápis práva k nemovitému či movitému majetku do příslušného rejstříku by měly být z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny. Proto právo členského státu, kde je rejstřík veden [...], určí, za jakých právních podmínek a jakým způsobem je zápis prováděn a jaké orgány [...] jsou oprávněny kontrolovat, že všechny podmínky jsou splněny a že předložené nebo vytvořené dokumenty jsou dostatečné nebo že obsahují nezbytné informace. Příslušné orgány mohou především ověřovat, že právo zůstavitele k majetku z pozůstalosti, jež je v dokumentu předkládaném pro účel zápisu uvedeno, je právem, které je jako takové v rejstříku zapsáno nebo které je jinak prokázáno v souladu s právem členského státu, kde je rejstřík veden. [...] [EDO] vydané podle tohoto nařízení by zejména mělo být platným dokumentem pro zápis majetku z dědictví do rejstříku členského státu. To by však nemělo bránit tomu, aby orgány podílející se na zápisu mohly vyzvat osobu, která podává žádost o zápis, k poskytnutí doplňujících informací či předložení dokumentů, které jsou vyžadovány právními předpisy členského státu, v němž je rejstřík veden, například informací nebo dokumentů týkajících se hrazení daní. [...]
[...]
(67)      Rychlé, usnadněné a účinné vypořádání dědictví s přeshraničními dopady v Unii vyžaduje, aby dědicové [...] měli možnost snadno prokázat své postavení nebo práva a pravomoci v jiném členském státě, například v členském státě, kde se nachází majetek, který je předmětem dědictví. To by jim mělo toto nařízení umožnit ustanovením o vytvoření jednotného osvědčení, [EDO] [...].
(68)      Orgán, který vydává [EDO], by měl zohlednit formální náležitosti nezbytné pro zápis nemovitého majetku v členském státě, v němž se nachází příslušný rejstřík. Pro tyto účely by nařízení mělo zavést výměnu informací o těchto formálních náležitostech mezi členskými státy.
[...]
(71)      [EDO] by ve všech členských státech mělo vyvolávat stejné účinky. Osvědčení by samo o sobě nemělo být vykonatelným titulem, ale mělo by mít důkazní účinky, a mělo by se předpokládat, že pravdivě dokládá prvky, které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky, jako je věcná platnost pořízení pro případ smrti. Důkazní účinky [EDO] by se neměly vztahovat na prvky, které toto nařízení neupravuje, jako je například otázka rodičovství nebo to, zda byl určitý majetek ve vlastnictví zůstavitele. Jakékoli osobě, která učiní platbu nebo předá majetek z pozůstalosti osobě uvedené v osvědčení jako osobě oprávněné obdržet tuto platbu nebo majetek jakožto dědic či závětní dědic, by měla být zaručena odpovídající ochrana, pokud jednala v dobré víře a spoléhala se při tom na pravdivost informací potvrzených v [EDO]. Stejná ochrana by měla být zaručena jakékoli osobě, která, spoléhajíc se na pravdivost informací potvrzených v [EDO], koupí či obdrží majetek z pozůstalosti od osoby uvedené v [EDO] jako osoba oprávněná s tímto majetkem nakládat. [...]“
5.        Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Obsah působnosti“, stanoví:
„1.      Toto nařízení se použije na dědění majetku zemřelých osob. Nepoužije se na daňové, celní či správní věci.
2.      Z oblasti působnosti tohoto nařízení jsou vyloučeny:
[...]
k)      povaha věcných práv; a
l)      jakýkoli zápis práv k nemovitému či movitému majetku do rejstříku, včetně právních požadavků pro takový zápis, a účinky zápisu nebo neprovedení zápisu těchto práv do rejstříku.“
6.        Kapitola VI výše uvedeného nařízení, nadepsaná „[EDO]“, obsahuje články 62 až 73.
7.        Článek 62 tohoto nařízení, nadepsaný „Vytvoření [EDO]“, v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.      Toto nařízení zavádí [EDO], které se vydá za účelem použití v jiném členském státě a vyvolá účinky uvedené v článku 69.
[...]
3.      [EDO]
nenahrazuje vnitrostátní dokumenty používané v členských státech pro obdobné účely. [EDO], které již bylo vydáno za účelem použití v jiném členském státě, nicméně vyvolává účinky uvedené v článku 69 i v členském státě, jehož orgány je vydaly v souladu s touto kapitolou.“
8.        Článek 63 tohoto nařízení vymezuje možné účely vydání EDO a v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.      Účelem [EDO] je jeho využití dědici, odkazovníky majícími přímá práva k dědictví a vykonavateli závětí nebo správci pozůstalosti, kteří v jiném členském státě potřebují prokázat svůj status nebo vykonávat buď svá práva jako dědicové či odkazovníci, nebo své pravomoci jako vykonavatelé závětí či správci pozůstalosti.
2.      [EDO] může být zejména použito k prokázání jednoho nebo více z těchto prvků:
a)      statusu nebo práv jednotlivých dědiců [...] a jejich příslušných podílů na pozůstalosti;
b)      přidělení konkrétní položky nebo položek, které jsou součástí pozůstalosti, dědici (či dědicům) [...] uvedeným v [EDO];
[...]“
9.        Článek 66 nařízení č. 650/2012, nadepsaný „Přezkoumání žádosti“, stanoví:
„1.      Vydávající orgán po obdržení žádosti ověří informace, prohlášení, listiny a další důkazy, které žadatel poskytl. Provede z vlastního podnětu šetření nezbytná pro ověření, pokud to stanoví nebo umožňuje jeho právní předpisy, nebo žadatele vyzve k poskytnutí jakéhokoli dalšího důkazu, který považuje za nezbytný.
2.      Pokud žadatel nebyl u příslušných dokumentů schopen předložit kopie, které splňují podmínky nezbytné pro ověření pravosti, může vydávající orgán rozhodnout, že přijme jinou formu důkazů.
3.      Pokud tak stanoví jeho právní předpisy a za splnění podmínek v nich uvedených, může vydávající orgán požadovat, aby byla prohlášení učiněna pod přísahou nebo místopřísežným prohlášením namísto přísahy.
4.      Vydávající orgán podnikne veškeré kroky nezbytné k tomu, aby všechny oprávněné osoby byly informovány o žádosti o [EDO]. Je-li to nezbytné pro zjištění prvků, jež mají být osvědčeny, vyslechne zúčastněné osoby a případné vykonavatele nebo správce a zveřejní oznámení, jejichž cílem je umožnit dalším případným oprávněným osobám uplatnit jejich práva k dědictví.
5.      Pro účely tohoto článku poskytne na žádost příslušný orgán jednoho členského státu vydávajícímu orgánu jiného členského státu informace uchovávané zejména v rejstřících nemovitostí, v matrikách a rejstřících, které uchovávají listiny a skutečnosti významné pro dědění nebo úpravu majetkových poměrů v manželství nebo v obdobných majetkových režimech zůstavitele, pokud by příslušný orgán byl oprávněn takové informace podle vnitrostátního práva poskytnout jinému vnitrostátnímu orgánu.“
10.      Článek 67 tohoto nařízení, nadepsaný „Vydávání [EDO]“, v odst. 1 stanoví:
„Vydávající orgán vydá [EDO] neprodleně v souladu s postupem stanoveným v této kapitole, pokud prvky, které mají být osvědčeny, byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvek. Použije k tomu formulář stanovený poradním postupem podle čl. 81 odst. 2.
[...]“
11.      Podle článku 68 tohoto nařízení, nadepsaného „Obsah [EDO]“, platí, že:
„[EDO] obsahuje následující informace v míře požadované pro účel, za nímž je vydáváno:
[...]
l)      příslušný podíl každého z dědiců a případně seznam práv nebo majetku příslušejících jednotlivým dědicům;
[...]“
12.      Článek 69 uvedeného nařízení, nadepsaný „Účinky [EDO]“, stanoví:
„1.      [EDO] vyvolává účinky ve všech členských státech, aniž by se vyžadoval jakýkoli zvláštní postup.
2.      Předpokládá se, že [EDO] pravdivě dokládá prvky, které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky. Předpokládá se, že osoba uvedená v [EDO] jako dědic […] je v postavení uvedeném v [EDO] nebo disponuje tam uvedenými právy či pravomocemi, přičemž uvedená práva nebo pravomoci nejsou předmětem jiných podmínek nebo omezení, než stanoví samotné [EDO].
3.      U každé osoby, která na základě informací osvědčených v [EDO] vyplatí či předá majetek osobě uvedené v [EDO] jako osobě oprávněné k přijetí platby či majetku, se má za to, že uzavřela transakci s osobou oprávněnou k přijetí platby či majetku, ledaže jí bylo známo, že obsah osvědčení neodpovídá skutečnosti, nebo o tomto rozporu se skutečností nevěděla z důvodu hrubé nedbalosti.
4.      Pokud určitá osoba uvedená v [EDO] jako osoba, jež smí nakládat s majetkem z pozůstalosti, s tímto majetkem nakládá ve prospěch jiné osoby, má se za to, že tato jiná osoba uzavřela transakci s osobou oprávněnou nakládat s dotčeným majetkem, pokud jednala na základě informací osvědčených v [EDO], ledaže jí bylo známo, že obsah [EDO] neodpovídá skutečnosti, nebo o tomto rozporu se skutečností nevěděla z důvodu hrubé nedbalosti.
5.      [EDO] představuje platný dokument k zápisu majetku z pozůstalosti do příslušného rejstříku členského státu, aniž je dotčen čl. 1 odst. 2 písm. k) a l).“
13.      Článek 70 výše uvedeného nařízení v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.      Vydávající orgán si ponechá originál [EDO] a vydá jednu nebo více ověřených kopií žadateli a jakékoli osobě, která prokáže oprávněný zájem.
[…]
3.      Vydané ověřené kopie jsou platné po omezenou dobu šesti měsíců […]“
2.      Prováděcí nařízení č. 1329/2014
14.      Článek 1 odst. 5 prováděcího nařízení (EU) č. 1329/2014(7) stanoví:
„Formulář, který má být použit pro [EDO] podle čl. 67 odst. 1 [nařízení č. 650/2012], je formulář V stanovený v příloze 5 [dále jen ‚formulář EDO‘].“
15.      Formulář EDO obsahuje řadu příloh, mimo jiné přílohu IV, nazvanou „Status a práva dědice (dědiců)“.
16.      Body 8 až 10 této přílohy IV obsahují pole pro uvedení informací, jejichž obsah je popsán následovně:
„8.      Dědic má právo na tento podíl pozůstalosti (upřesněte): […]
9.      Majetek přiřknutý dědici a pro nějž bylo vyžádáno osvědčení (upřesněte majetek a uveďte příslušné identifikační údaje) […]: […]
10.      Podmínky a omezení týkající se práv dědice (uveďte, zda jsou práva dědice omezena podle práva rozhodného pro dědictví a/nebo podle pořízení pro případ smrti): […]“
17.      Žádný z výše citovaných bodů není ve formuláři EDO označen jako povinný.
18.      Poznámka pod čarou 13 k formuláři EDO obsahuje dodatečná vysvětlení týkající se obsahu bodu 9 přílohy IV k tomuto formuláři. Podle této poznámky je třeba podle většiny jazykových verzí v příslušném poli v především uvést, zda dědic nabyl vlastnictví nebo jiná práva k majetku, a v případě majetkových práv uvést povahu těchto práv a další osoby, které mají majetková práva k majetku(8). Dále v případě registrovaného majetku, je třeba uvést pro účely jeho identifikace informace požadované podle práva členského státu, v němž je rejstřík veden. Kromě toho je v závěrečné části poznámky pod čarou 13 stanovena možnost připojit k EDO příslušné dokumenty.
B.      Německé právo
19.      V §1922 Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník, dále jen „BGB“), nadepsaném „Univerzální právní nástupnictví“, který se použije v projednávané věci, se v odstavci 1 stanoví, že:
„Smrtí osoby (dědický nápad) přechází její majetek (dědictví) jako celek na jednu nebo více osob (dědice).“
C.      České právo
20.      Zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon), v §8 písm. a) až h) vymezuje podrobné evidenční údaje, jakými musí být označeny nemovitosti v listinách pro zápis práv do katastru nemovitostí, přičemž tyto údaje se liší zejména podle toho, zda se zápis týká zastavěného či nezastavěného pozemku, budovy, která není součástí pozemku, rozestavěné jednotky nebo budovy evidované v katastru podle jiného zákona, případně pozemku evidovaného zjednodušeným postupem.
21.      V souladu s ustanovením §17 odst. 2 písm. a) katastrálního zákona, pokud je vkladová listina veřejnou listinou, katastrální úřad zkoumá, zda splňuje náležitosti listiny pro zápis do katastru.
22.      Vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška) stanoví v §69 odst. 6:
„Nejsou-li v listině vydané za podmínek stanovených přímo použitelným předpisem Evropské unie
[…], která prokazuje univerzální právní nástupnictví, uvedena práva nebo nemovitosti, kterých se právní nástupnictví týká, protože to neumožňuje právní řád státu, ve kterém byla listina vydána, zapíše
katastrální
úřad změnu vlastnického nebo jiného věcného práva na základě této listiny a prohlášení právního nástupce s náležitostmi podle §66 odst. 4 písm. a) až d) a f).“
III. Původní řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
23.      Zůstavitel a jeho manželka pořídili dne 1. března 2013 společnou závěť, ve které se vzájemně ustanovili jediným dědicem toho z nich, který zemře jako první, a svou dceru ustanovili jedinou dědičkou toho, který zemře jako druhý(9). Zůstavitel zemřel dne 5. října 2015, přičemž měl poslední obvyklý pobyt v Německu. Jeho dcera zemřela dne 5. ledna 2019 a jeho manželka dne 21. února 2022. Součástí pozůstalosti zůstavitele je mimo jiné pozemek, který se nachází v České republice.
24.      Žadatelé jsou potomky zesnulé dcery zůstavitele. Za účelem vypořádání pozůstalosti, pokud jde o nemovitost nacházející se v České republice, podali žadatelé dne 27. dubna 2023 k příslušenému okresnímu soudu v Německu žádost o vydání EDO. V žádosti uvedli manželku zůstavitele jako jeho jedinou dědičku a potomky dcery zůstavitele jako dědice manželky zůstavitele s dědickým podílem každého z nich ve výši 1/5. Dále požádali, aby byla v EDO uvedena informace o nemovitosti, která je součástí pozůstalosti a nachází se v České republice. Uvedli, že jelikož dcera zůstavitele zemřela dříve než jeho manželka, bude v souladu s českým katastrálním zákonem zápis dědiců této dcery do katastru nemovitostí na základě EDO možný pouze v případě, že předmětná nemovitost bude v EDO výslovně uvedena.
25.      Okresní soud žádost žadatelů usnesením ze dne 19. července 2023 zamítl v části, v níž se domáhali výslovného uvedení nemovitosti nacházející se v České republice. Odvolání, kterou proti tomuto usnesení podali, Oberlandesgericht (Vrchní zemský soud, Německo, dále „OLG“) zamítl rozhodnutím ze dne 11. prosince 2023. V jeho odůvodnění uvedl, že uvedení informací o jednotlivých součástech majetku z pozůstalosti, na které by se nevztahoval domněnka souladu s právem ani ochrana legitimního očekávání podle nařízení č. 650/2012, by bylo v rozporu s účelem tohoto nařízení, kterým je vytvoření nástroje s formalizovaným obsahem, který lze bez obtíží použít v kterémkoli členském státě. Podle OLG právní úprava nepředpokládá, že by vydávající orgán měl ověřovat, zda byl určitý majetek v okamžiku dědického nápadu ještě ve vlastnictví zůstavitele.
26.      Proti tomuto rozhodnutí podali žadatelé k Bundesgerichtshof (spolkový soudní dvůr, Německo), který je
předkládajícím soudem, opravný prostředek. Tímto opravným prostředkem se domáhají vydání EDO, který bude obsahovat informaci, že nemovitost z pozůstalosti, nacházející se v České republice, je součástí pozůstalosti.
27.      Předkládající soud uvádí, že výklad čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 není jednoznačný. Část německé judikatury a právní nauky zastává názor, že uvedení informace o majetku z pozůstalosti v EDO nepřichází do úvahy v případě, kdy se použije německé hmotné dědické právo, a to s ohledem na zásadu univerzálního právního nástupnictví, kterou stanoví. Zastánci opačného názoru poukazují na účel EDO, kterým je zjednodušení vypořádání dědictví v členských státech, což podporuje závěr, že by taková informace měla být v tomto dokumentu uvedena.
28.      Předkládající soud poukazuje na to, že znění čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 může nasvědčovat tomu, že k zahrnutí takové informace do EDO by mělo dojít pouze v případě, kdy má přechod majetku z pozůstalosti na dědice věcněprávní účinky. Zdůrazňuje však, že EDO by nebylo účinné, pokud by neuvedení takové informace vedlo k odmítnutí provedení zápisu z důvodu nesplnění požadavku stanoveného rejstříkovým právem státu, v němž se nemovitost nachází.
29.      Za těchto okolností se Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) rozhodl přerušit
řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 vykládán v tom smyslu, že v [EDO] musí být uvedeny informace, které jsou podle vnitrostátního práva státu, ve kterém se nachází nemovitost, nezbytné k tomu, aby byl dědic zapsán do rejstříku nemovitostí jakožto vlastník nemovitostí, které jsou součástí pozůstalosti a nacházejí se v jiném členském státě než ve státě vydávajícího orgánu, pokud dědic požádal o uvedení těchto informací v [EDO] za účelem svého zápisu jakožto vlastníka do rejstříku nemovitostí státu, ve kterém se nachází daná nemovitost, a podle vnitrostátního práva státu, v němž se nemovitost nachází, může být zápis do rejstříku nemovitostí tohoto státu v případě, že je [EDO] jedinou listinou předloženou k zápisu, proveden pouze tehdy, pokud [EDO] tyto informace obsahuje?
2)      Je pro odpověď na první otázku relevantní, zda podle rozhodného dědického práva k přechodu pozůstalosti dochází na základě univerzálního právního nástupnictví?
3)      Je pro odpověď na první otázku relevantní, zda lze zápisu do rejstříku nemovitostí státu, ve kterém se nachází nemovitost, uvedeného v první otázce, podle vnitrostátního práva tohoto státu dosáhnout kromě předložení [EDO] obsahujícího informace uvedené v první otázce rovněž tím, že dědic nebo po jeho smrti jeho dědicové kromě předložení [EDO], které neobsahuje informace uvedené v první otázce, předloží orgánu provádějícímu zápis ve státě, ve kterém se nachází nemovitosti, další listinu, která obsahuje prohlášení dědice nebo po jeho smrti prohlášení jeho dědiců?“
30.      Písemná vyjádření předložili žadatelé v původním řízení a dále vlády České republiky, Německa, Španělska a Polska, jakož i Evropská komise. Nebylo nařízeno jednání.
IV.    Analýza
A.      K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
31.      V rozsudku Albausy(10)shledal Soudní dvůr nepřípustnou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, která obsahovala otázky týkající se řízení o vydání EDO a byla podána okresním soudem, jenž je podle ustanovení německého práva orgánem vydávajícím EDO. Tento závěr byl odůvodněn tím, že orgán vydávající EDO nevykonává soudní funkci, a není proto oprávněn obrátit se na Soudní dvůr na základě článku
267 SFEU(11).
32.      O takovou situaci se v projednávané věci nejedná, jelikož předkládající soud je soudem, který projednává opravný prostředek proti rozhodnutí, jímž bylo zamítnuto
odvolání proti usnesení orgánu vydávajícího EDO. Z ustálené judikatury Soudního dvora přitom vyplývá, že soud, který projednává odvolání proti rozhodnutí orgánu, jenž nevykonává soudní funkci, vykonává soudní funkci a je soudem ve smyslu článku 267 SFEU(12). Tedy i když vnitrostátní soud, který je orgánem vydávajícím EDO, nevykonává soudní funkci, vykonává tuto funkci soud, který projednává opravný prostředek proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o vydání EDO. Žádost předkládajícího soudu o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci je tudíž přípustná.
B.      K předběžným otázkám
33.      Předběžné otázky položené předkládajícím soudem spolu úzce souvisejí, a proto navrhuji, aby byly posouzeny společně. Vzhledem k tomu, že rozhodnutí vnitrostátních soudů nevyhovět žádosti žadatelů, aby v EDO byla uvedena informace o nemovitosti nabyté děděním, bylo založena na konstatování, že tomu brání to, že k přechodu pozůstalosti došlo na základě univerzálního právního nástupnictví, mám za to, že pro předkládající soud bude přínosná odpověď na otázku položenou takto: Je v případě přechodu pozůstalosti na základě univerzálního právního nástupnictví vydávající orgán povinen uvést v EDO na žádost žadatele informace o nemovitosti nabyté děděním nacházející se v jiném členském státě, pokud ustanovení rejstříkového práva členského státu, v němž se nemovitost nachází, na jedné straně podmiňují zápis práv dědice na základě EDO tím, že je v něm tato informace uvedena, a na druhé straně připouštějí provedení zápisu na základě EDO, které tuto informaci neobsahuje, za předpokladu, že dědicové učiní prohlášení, které obsahuje chybějící údaje?
34.      Ve svém stanovisku se budu zaprvé zabývat účelem EDO a jeho funkcí jakožto dokumentu, na jehož základě se provádí zápis do rejstříků nemovitostí. Zadruhé uvedu několik připomínek k povaze tohoto nástroje. Zatřetí prokážu, že z nařízení nevyplývá povinnost uvádět v EDO informace o majetku z pozůstalosti v případě univerzálního právního nástupnictví. Začtvrté závěrem zvážím možnost přijetí jiného výkladu, než který navrhuji.
1.      K účelu EDO a jeho funkci jakožto dokumentu, na jehož základě se provádí zápis do rejstříků nemovitostí
35.      V souladu s bodem 7 odůvodnění nařízení č. 650/2012 je jeho účelem odstranění překážek volného pohybu osobám, které se potýkají s obtížemi při uplatňování svých práv v souvislosti s dědictvím, jež má přeshraniční dopady(13). Z bodu 67 odůvodnění tohoto nařízení dále vyplývá, že tohoto cíle má být dosaženo mimo jiné prostřednictvím EDO, jehož vytvoření
je stanoveno tímto nařízením. Toto osvědčení má zejména být platným dokumentem pro zápis majetku z dědictví do rejstříku členského státu, jak stanoví bod 18 odůvodnění tohoto nařízení.
36.      EDO bylo tedy koncipováno jako nástroj umožňující dědicům(14) snadno prokázat jejich práva k majetku z pozůstalosti nacházejícímu se v jiném členském státě, včetně zápisu těchto práv do příslušných rejstříků, zejména do rejstříků nemovitostí(15).
37.      Účinnost EDO v tomto posledně uvedeném bodě však není ustanoveními nařízení č. 650/2012 plně zaručena. Podle čl. 69 odst. 5 tohoto nařízení sice představuje EDO platný dokument k zápisu majetku z pozůstalosti do příslušného rejstříku členského státu, avšak platí to s výhradou čl. 1 odst. 2 písm. k) a l) tohoto nařízení. Z uvedených ustanovení totiž vyplývá, že veškeré otázky týkající se zápisů práv k nemovitostem do veřejných rejstříků jsou z působnosti tohoto nařízení vyloučeny. Z toho vyplývá, že i když je EDO „platný dokument k zápisu“, neznamená to, že zápis do rejstříku na jeho základě musí být proveden bez ohledu na požadavky pro zápis, které stanoví rejstříkové právo dotčeného členského státu.
38.      V takovém případě vyvstává otázka, jak lze zajistit, aby EDO mohlo plnit účel, který je mu vytýčen, a plnit funkci dokumentu pro zápisy do rejstříků v situaci, kdy ustanovení rejstříkového práva místa, kde se nachází nemovitost z pozůstalosti, stanoví určité požadavky na obsah dokumentu pro zápis do rejstříku, které vydané EDO nesplňuje.
39.      Ve svém stanovisku ve věci Registrų centras jsem navrhoval, aby při výkladu ustanovení nařízení v části týkající se informací o majetku z pozůstalosti bylo zkoumáno, zda v situaci, kdy tato informace není nezbytná pro určení právního nástupnictví po zůstaviteli, její neuvedení v EDO skutečně brání určení právního nástupnictví ve vztahu k dotčenému majetku. Pokud tomu tak není, není důvod zápis neprovést. Takový přístup by zajistil naplnění účelu nařízení č. 650/2012 a splnění výše uvedené funkce EDO, přičemž by zároveň umožnil vyhnout se celé řadě praktických obtíží spojených s přizpůsobováním obsahu EDO požadavkům cizího rejstříkového práva a se zjišťováním skladby majetku z pozůstalosti, které právní úprava použitá orgánem vydávajícím EDO neupravuje.
40.      Soudní dvůr se neztotožnil s mým stanoviskem ohledně povinnosti rejstříkových orgánů provést zápis na základě EDO, které neobsahuje všechny informace o nemovitosti z pozůstalosti, vyžadované litevským rejstříkovým právem. V rozsudku ve věci Registrų centras totiž dospěl k závěru, že jejich neuvedení je dostatečným důvodem k zamítnutí žádosti o zápis práv dědice do rejstříku(16).
41.      Tím, že Soudní dvůr odmítl možnost uložit orgánům provádějícím zápis do rejstříků povinnost provést zápis na základě EDO, které nesplňuje všechny požadavky na dokument pro zápis, které vyplývají z rejstříkového práva, však současně nerozhodl, že by všechny tyto informace musely být v EDO obsaženy. Zároveň uvedl, že tím, že EDO neobsahuje údaje o nemovitosti nabyté děděním, není zpochybněna jeho platnost, pokud jde o ostatní skutečnosti, které osvědčuje, jako například status dědice(17). Nelze proto dovodit, že by z rozsudku Registrų centras vyplývala povinnost uvádět v EDO veškeré informace o nemovitosti nabyté děděním požadované rejstříkovým právem.
42.      V takové situaci zůstává i po vydání rozsudku Registrų centras aktuální otázka, do jaké míry vyplývá z ustanovení nařízení č. 650/2012 povinnost uvést v EDO informace o majetku z pozůstalosti zapsaném v rejstříku vedeném v jiném členském státě. Tato otázka je opodstatněná o to více, že z bodu 18 odůvodnění nařízení č. 650/2012 vyplývá, že unijní normotvůrce předpokládal, že samotné předložení EDO nemusí postačovat ke splnění všech podmínek pro zápis stanovených rejstříkovým právem, a že v takovém případě může vzniknout potřeba, aby orgány podílející se na zápisu vyzvaly k poskytnutí doplňujících informací nebo k předložení dalších dokumentů.
2.      K povaze EDO
43.      Při výkladu ustanovení nařízení č. 650/2012 a prováděcího nařízení č. 1329/2014 v míře, v níž se týkají EDO, je třeba přihlížet ke specifikům a povaze tohoto nástroje.
44.      Ve světle článku 62 a čl. 63 odst. 1 nařízení č. 650/2012 je EDO dokumentem, jehož účelem je především potvrdit status a práva dědiců – zpravidla v jiném členském státě, než je stát jeho vydání(18). EDO je přitom autonomním nástrojem unijního práva, jehož právní režim je zaveden ustanoveními kapitoly VI nařízení č. 650/2012(19), upřesněnými ustanoveními prováděcího nařízení č. 1329/2014. Tato ustanovení stanoví pravidla pro vydávání EDO, jeho strukturu a právní účinky, které vyvolává(20).
45.      Harmonizace právního režimu EDO zvyšuje pravděpodobnost dosažení účelu sledovaného tímto nástrojem, neboť odstraňuje typické obtíže spojené s přijímáním dokumentů vydávaných v jiných členských státech v souladu s jejich vnitrostátními právními předpisy. Ustanovení upravující použití EDO v právním styku, včetně jeho formy a struktury, jsou totiž obecně závazná ve všech členských státech, které uplatňují nařízení č. 650/2012(21). V tomto smyslu EDO nepředstavuje dokument jiného členského státu, nýbrž je to společný dokument pro všechny členské státy.
46.      Navzdory tomu nelze dovodit, že použití EDO vydaného v jiném členském státě je stejně bezproblémové jako použití dokumentů stanovených vnitrostátním právem. Důvodem je zejména to, že dědické právo není na unijní úrovni harmonizováno. EDO totiž ve své stěžejní části osvědčuje okolnosti týkající se právních účinků dědického nápadu, které vyplývají v prvé řadě z ustanovení práva rozhodného pro dědění, jímž je právo členského státu nebo třetího státu určené na základě ustanovení nařízení č. 650/2012.
47.      To, že v jiných členských státech dojde ke správnému porozumění informacím uvedených v EDO tedy nemusí být samozřejmé. Zejména proto, že ani samotnému vydávajícímu orgánu nemusí být zřejmé, jak má tyto informace uvést. EDO se totiž vydává na formuláři, jehož použití je povinné(22). Informace, které jsou v něm uvedeny, jsou výsledkem přiřazení jednotlivých účinků dědění k určitým polím formuláře EDO. Způsob tohoto přiřazení přitom nemusí být ve světle ustanovení práva rozhodného pro dědění zjevný(23).
48.      Autonomní povaha EDO tedy neodstraňuje veškeré obtíže spojené s používáním dokumentu vydaného v jiném členském státě, neboť jeho obsah je v podstatné části výsledkem zjištění vyplývajících z práva některého z členských států nebo třetího státu(24), které zpravidla nebude právem členského státu, v němž dojde k použití EDO(25).
49.      Z ustanovení nařízení č. 650/2012 vyplývá, že si unijní normotvůrce byl těchto obtíží vědom a snažil se je minimalizovat tím, že poukázal na nutnost zohlednit při vydávání EDO některá ustanovení jiných členských států. Svědčí o tom mimo jiné bod 68 odůvodnění tohoto nařízení, v němž je zdůrazněna potřeba zohlednit při vydávání EDO obsahujícího informace o nemovitosti požadavky rejstříkového práva jiného členského státu týkající se identifikace nemovitosti.
50.      Z výše uvedeného však nevyplývá, že by podle unijního normotvůrce měly být podoba a obsah konkrétního EDO podřízené ustanovením práva členského státu, která upravují řízení, v němž má být použito. EDO totiž není dokumentem určeným k jednorázovému použití, podkladem žádosti podle vnitrostátního práva, nýbrž autonomním dokumentem. Má jít o dokument určený k širokému využití, a to jak v jiných řízeních a pro jiné účely, než které byly důvodem jeho vydání, tak
v jiných členských státech, než je stát, v němž vznikla potřeba jeho vydání. O tom svědčí celá řada ustanovení nařízení č. 650/2012.
51.      Zaprvé toto nařízení vymezuje účinky EDO autonomním způsobem. Tyto účinky tedy vznikají nezávisle na účincích, které vyplývají z příslušných vnitrostátních dokumentů osvědčujících status a práva dědiců. Článek 69 odst. 2 nařízení č. 650/2012 tak stanoví domněnku, že dědic disponuje právy či pravomocemi uvedenými v EDO, přičemž uvedená práva nebo pravomoci nejsou předmětem jiných podmínek nebo omezení, než stanoví samotné osvědčení. Odstavce 3 a 4 tohoto článku chrání třetí osoby jednající v dobré víře, které byly účastníky právního jednání s osobami uvedenými v EDO jakožto osobami oprávněnými, a konkrétně osoby, které poskytly plnění osobě uvedené v EDO jakožto osobě oprávněné, a osoby, které od osoby uvedené v EDO jakožto
osoby oprávněné nabyly právo náležející do pozůstalosti. Odstavec 5 tohoto článku stanoví, že EDO představuje platný dokument k zápisu majetku z pozůstalosti do příslušného rejstříku členského státu, aniž je dotčen čl. 1 odst. 2 písm. k) a l) nařízení č. 650/2012. Z bodu 71 odůvodnění tohoto nařízení zároveň vyplývá, že důkazní účinky EDO by se neměly vztahovat na prvky, které toto nařízení neupravuje, jako je například to, zda byl určitý majetek ve vlastnictví zůstavitele.
52.      Zadruhé EDO vyvolává výše uvedené účinky nezávisle na tom, jaký účel byl uveden v žádosti o jeho vydání. Tento účel totiž není ostatním subjektům znám, jelikož ve formuláři EDO není uveden(26). Vydané EDO je tedy v právním styku uplatňováno a vyvolává určité účinky vyplývající z jeho obsahu, a to bez ohledu na původní účel jeho vydání.
53.      Zatřetí platnost EDO není časově omezena. Článek 70 odst. 3 nařízení č. 650/2012 pouze stanoví šestiměsíční dobu platnosti ověřených kopií EDO, nikoli samotného EDO. Jak vyplývá z čl. 70 odst. 1 výše uvedeného nařízení s ohledem na bod 72 odůvodnění tohoto nařízení, samotné EDO si ponechává vydávající orgán(27).
54.      Začtvrté z čl. 70 odst. 1 nařízení č. 650/2012 rovněž vyplývá, že vydávající orgán vydává ověřené kopie EDO nejen žadateli, ale také jakékoliv osobě, která prokáže oprávněný zájem(28).
55.      Zapáté podle čl. 62 odst. 3 nařízení č. 650/2012 vydané EDO vyvolává účinky uvedené v článku 69 tohoto nařízení i v členském státě, jehož orgány je vydaly. To v důsledku znamená, že z hlediska teritoriality
má v členských státech neomezenou působnost.
56.      S
ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že i když je EDO vydáno z důvodu konkrétní potřeby dědice prokázat svůj status a oprávnění v jiném členském státě, nebyl vzniklý dokument koncipován jako nástroj, který má být určen k naplnění pouze jednoho konkrétního účelu, zejména takového, jakým je zápis práv dědice do rejstříku nemovitostí v jiném členském státě, v němž je zapsána nemovitost nabytá děděním. Byl vytvořen jako dokument určený k potenciálně širokému využití v právním styku, a to i jinými osobami než dědicem a také i k jiným účelům, než které byly důvodem jeho vydání.
57.      Z důvodu právní jistoty v právním styku je v takové situaci namístě postupovat velmi zdrženlivě při udělování vodítek orgánům vydávajícím EDO ohledně způsobu jeho vyhotovení a uvádění v něm různých informací. S ohledem na potencionálně široké využití konkrétního EDO a možné nebezpečí nesprávného porozumění informacím v něm uvedených mám za to, že EDO by mělo být v prvé řadě věrohodným a úplným zdrojem informací o statusu a oprávněních dědiců, která vyplývají z práva, určeného ustanoveními nařízení jako právo rozhodné pro dědění. Rozsah informací v něm uvedených by se měl omezovat na prvky, které jsou vyžadované s ohledem na znění nařízení a jsou relevantní z hlediska účinků, které EDO vyvolává podle článku 69 nařízení č. 650/2012. V EDO by naopak neměly být uvedeny informace, které nejsou nezbytné k tomu, aby osoby, které se účastní právního styku, mohly určit rozsah práv a povinností dědiců. Neměly by v něm být uvedeny ani informace, jejichž osvědčení nespadá do působnosti vydávajícího orgánu a jejichž uvedení v EDO by mohlo vyvolávat mylný dojem úředního osvědčení skutečností, jež EDO osvědčovat nemá. V každém případě by jeho obsah neměl být určován požadavky, které stanoví právo členských států pro příslušné vnitrostátní dokumenty.
3.      K (neexistenci) povinnosti uvádět v EDO informace o položkách, které jsou součásti pozůstalosti, v případě univerzálního právního nástupnictví
58.      Za účelem posouzení otázky, zda existuje povinnost uvádět v EDO informace o nemovitosti nabyté děděním, provedu rozbor ustanovení vymezujících obsah EDO, rozsah pravomocí vydávajícího orgánu a průběh řízení o jeho vydání. Následně posoudím, zda výsledky analýzy těchto ustanovení vedou k naplňování účelu nařízení č. 650/2012 a plnění funkce EDO. Na závěr navrhnu odpověď na předběžné otázky.
a)      Ustanovení vymezující obsah EDO
59.      Z ustanovení nařízení č. 650/2012 jasně vyplývá, že unijní normotvůrce umožňuje, aby v EDO byly uvedeny informace o položkách, které jsou součástí pozůstalosti, a že cílem tohoto nástroje je usnadnit dědicům provádění zápisů do rejstříků nemovitostí v jiných členských státech.
60.      Zaprvé možnost uvést v EDO konkrétní položky, které jsou součástí pozůstalosti, vyplývá přímo ze znění čl. 63 odst. 2 písm. b) a čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012, jakož i z bodu 9 přílohy IV k formuláři EDO, kterými se budu podrobně zabývat níže. Zadruhé z bodu 68 odůvodnění nařízení č. 650/2012 vyplývá, že orgán vydávající EDO by měl zohlednit formální náležitosti nezbytné pro zápis nemovitého majetku v členském státě, přičemž článek 77 tohoto nařízení ukládá členským státům povinnost poskytovat základní přehled, v němž budou uvedeny všechny dokumenty a informace obvykle potřebné k zápisu nemovitého majetku, který se nachází na jejich území. Zatřetí čl. 66 odst. 5 nařízení č. 650/2012 stanoví možnost, aby orgán jednoho členského státu poskytl vydávajícímu orgánu jiného členského státu mimo jiné informace uchovávané v rejstřících nemovitostí.
61.      Z výše uvedeného však nevyplývá, v jakých případech by měly být v EDO uvedeny informace o položkách, které jsou součástí pozůstalosti. Především nelze dovozovat, že by skutečnost, že unijní normotvůrce v ustanoveních nařízení č. 650/2012 zohlednil otázky týkající se zápisů do rejstříků nemovitostí a zavedl postupy, které mají usnadnit uvedení informací umožňujících provádění těchto zápisů v EDO, zakládala sama o sobě povinnost uvádět v EDO položky, které jsou součásti pozůstalosti a jsou zapsané v příslušných rejstřících. To, že tyto postupy existují, neznamená, že musí být vždy použity; to není Čechovova puška zavěšená na stěně.
62.      Lze tedy z ustanovení nařízení č. 650/2012 dovodit povinnost uvádět v EDO položky, které jsou součástí pozůstalosti, a pokud ano, v jakých případech?
63.      Především možnost uvést v EDO položky, které jsou součástí pozůstalosti, vyplývá z článku 63 nařízení č. 650/2012, který se týká účelu vydání EDO. Podle odstavce 2 písm. b) tohoto článku může být EDO použito „zejména“ k prokázání „přidělení konkrétní položky nebo položek, které jsou součástí pozůstalosti, dědici (či dědicům) […] uvedeným v osvědčení“.
64.      Jednotlivé jazykové verze tohoto ustanovení se zásadním způsobem neliší(29). Vyplývá z něho, že tím, co má být uvedeno v EDO, jsou konkrétní položky, které jsou součástí pozůstalosti, a které byly „přiděleny“(30). Ačkoli není jednoduché posledně uvedený pojem jednoznačně vyložit, má z něho zřejmě vyplývat zvláštní právní důvod přechodu práva k určité položce z pozůstalosti na dědice.
65.      Možnost uvádět v EDO majetek z pozůstalosti vyplývá dále přímo z článku 68 nařízení č. 650/2012, který vymezuje obsah EDO. Podle písm. l) tohoto článku může být v EDO uveden „příslušný podíl každého z dědiců a případně seznam práv nebo majetku příslušejících jednotlivým dědicům“.
66.      V tomto ustanovení se tedy nepoužívá k vyjádření právního důvodu dědice k majetku z pozůstalosti stejný pojem jako v čl. 63 odst. 2 písm. b) téhož nařízení. Tento terminologický rozdíl se objevuje v řadě jeho jazykových verzí. Kromě toho se zde nehovoří pouze o majetku, ale rovněž o právech. Jediný závěr, který z toho lze vyvodit, je ten, že rozsah informací, jež mají být uvedeny v EDO podle čl. 68 písm. l) in fine tohoto nařízení, je širší než rozsah informací uvedených v čl. 63 odst. 2 písm. b) téhož nařízení(31).
67.      Pro projednávanou věc je však podstatný výklad závěrečné části ustanovení čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012. Podle tohoto ustanovení může EDO obsahovat seznam práv nebo majetku příslušejících jednotlivým dědicům(32).
68.      Z rozdílů mezi jazykovými verzemi nelze vyvozovat příliš dalekosáhlé závěry ohledně rozsahu použití tohoto ustanovení. Nicméně stejně jako v případě čl. 63 odst. 2 písm. b) nařízení č. 650/2012 lze zřejmě dovodit, že se toto ustanovení týká zvláštního právního důvodu přechodu práv k určité položce majetku z pozůstalosti, nikoli majetku z pozůstalosti jako takového.
69.      Na existenci zvláštního právního důvodu k určitému majetku z pozůstalosti poukazuje rovněž použití pojmu „případně“ v závěrečné části ustanovení čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012. Tento pojem předchází slovům „seznam práv nebo majetku příslušejících jednotlivým dědicům“, zatímco se nevyskytuje před slovy „příslušný podíl každého z dědiců“, která jsou obsažena v první části čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012.
70.      Jak uvádí předkládající soud, značná část německé judikatury a právní nauky se přiklání k závěru, že pojem „případně“ se vztahuje na situace, kdy dochází k přechodu majetku z pozůstalosti na určitého dědice s věcněprávními účinky, a nevztahuje se na přechod dědictví na základě univerzálního právního nástupnictví. Takové názory byly vyjádřeny rovněž v právní nauce dalších členských států(33).
71.      Jiní představitelé právní nauky s tímto názorem nesouhlasí a mají za to, že to, zda je nutné uvést informace o majetku z pozůstalosti, závisí na tom, za jakým účelem je vydáno konkrétní EDO(34).
72.      K tomuto posledně uvedenému stanovisku se v projednávané věci přiklánějí rovněž vlády České republiky a Španělska, a také Komise. Poukazují zejména na to, že se pojem „případně“ použitý v čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 vztahuje k účelu vydání konkrétního EDO ve smyslu článku 63 tohoto nařízení. To by znamenalo, že pokud je účelem vydání EDO uvedení práva dědice v rejstříku nemovitostí v jednom z členských států a podmínkou provedení zápisu je uvedení nemovitosti z pozůstalosti v EDO, nastává situace, která odůvodňuje, aby nemovitost byla v EDO uvedena. Jinými slovy by pojem „případně“ měl být vykládán jako „pokud je to odůvodněno účelem vydání EDO“.
73.      Podle mého názoru systematický výklad článku 68 nařízení č. 650/2012 tuto argumentaci nepodporuje. Již z prvního odstavce tohoto článku totiž vyplývá, že EDO obsahuje určité informace, včetně informací uvedených v písm. l), v míře požadované pro účel, za nímž je vydáváno. Pokud by byl pojem „případně“ obsažený v čl. 68 písm. l) tohoto nařízení vykládán jako „pokud je to odůvodněno účelem vydání EDO“, byla by výhrada „případně“ nadbytečná. Pokud tedy tato dodatečná výhrada byla použita, má zřejmě signalizovat, že tyto informace mají být uvedeny, nastanou-li určité zvláštní okolnosti, které to odůvodňují.
74.      Jaká zvláštní okolnost se tedy skrývá za pojmem „případně“?
75.      Je třeba poznamenat, že na základě čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 se nejprve uvádějí informace o příslušeném podílu každého z dědiců a teprve následně „případně“ seznam práv nebo majetku z pozůstalosti. Je třeba zdůraznit, že unijní normotvůrce zvolil přehlednou strukturu výčtu informací obsažených v EDO v patnácti po sobě jdoucích bodech, z nichž každý se týká informací jiné povahy. Pokud se v témže bodě hovoří o podílu dědiců a dále případně o majetku, který jim přísluší, je třeba mít za to, že v obou případech jde o určení celkového rozsahu práv k pozůstalosti za použití pravidel téhož druhu, tedy pravidel určujících rozsah práv dědiců k pozůstalosti.
76.      Rozsah práv dědiců k pozůstalosti může být určen buď ve vztahu k celku práv a povinností zůstavitele – uvedením podílu dědice na pozůstalosti, nebo ve vztahu ke konkrétním položkám, které jsou součástí pozůstalosti – určením práva dědice či určitých dědiců k určitému majetku. Dědic může být například rovněž odkazovníkem na základě vindikačního odkazu. Případně mohou ustanovení práva rozhodného pro dědění stanovit určitá oprávnění manžela zůstavitele ke konkrétnímu majetku z pozůstalosti nezávisle na jeho podílu na pozůstalosti. Nelze také vyloučit existenci zvláštních pravidel, která z ekonomických, rodinných nebo sociálních důvodů stanoví omezení týkající se či ovlivňující dědění určitého majetku, na něž ostatně odkazuje článek 30 nařízení č. 650/2012(35). Nelze rovněž vyloučit existenci ustanovení dědického práva, která připouštějí možnost pořízení závěti o rozdělení pozůstalosti, v níž zůstavitel s věcněprávními účinky naloží s jednotlivými součástmi svého majetku.
77.      Podle mého názoru je proto logické, že unijní normotvůrce, který v čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 stanovil, že EDO obsahuje informace o rozsahu práv dědiců k pozůstalosti, musel zohlednit to, že pouhé uvedení podílu na pozůstalosti nemusí být pro správné vyjádření této informace dostačující. Bude tomu tak tehdy, pokud ustanovení práva rozhodného pro dědění, případně ve spojení s platným pořízením pro případ smrti, stanoví zvláštní pravidla přechodu určitého majetku z pozůstalosti na dědice s věcněprávními účinky(36). V takovém případě bude nezbytné vymezit práva dědiců ve vztahu ke konkrétnímu majetku, a nikoli ve vztahu k souhrnu majetkových práv a povinností zůstavitele(37). K takové situaci nedochází v případě univerzálního právního nástupnictví.
78.      Z výkladu, který navrhuje Komise a vlády České republiky a Španělska by vyplývalo, že čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 se v první části týká podílů dědiců na pozůstalosti, zatímco ve druhé části toho, jaký majetek patří k pozůstalosti. V takovém pojetí by šlo o informace zcela odlišné povahy: první by se vztahovala k rozsahu oprávnění dědice, stanovenému na základě práva rozhodného pro dědění, zatímco druhá, týkající se majetku z pozůstalosti, by byla výsledkem zjištění učiněných převážně na základě věcného práva. S ohledem na rozdílnou povahu těchto informací by bylo spíše možné očekávat, že pokud by to unijní normotvůrce takto zamýšlel, při důsledném vyjmenovávání jednotlivých kategorií informací, které mají být obsaženy v EDO, by stanovil samostatný bod týkající se uvedení součástí majetku z pozůstalosti.
79.      Naproti tomu o výše uvedené nedůslednosti či nesoudržnosti unijního normotvůrce by se nedalo hovořit, pokud bychom vycházeli z toho, co navrhuji výše, tj. že pojem „případně“ se vztahuje k existenci zvláštních pravidel, která stanoví právní nástupnictví ve vztahu ke konkrétnímu majetku, a nikoli ve vztahu k souhrnu práv a povinností zůstavitele. Takový výklad rovněž umožňuje pochopit, proč byly v čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 v řadě jazykových verzí použity pojmy naznačující nutnost existence zvláštního právního důvodu jednotlivých dědiců ke konkrétním součástem majetku z pozůstalosti.
80.      Tento výklad není v rozporu ani s obsahem přílohy IV k formuláři EDO. Znění těchto bodů samozřejmě nemůže mít rozhodující význam pro výklad ustanovení nařízení č. 650/2012, jelikož formulář EDO byl přijat prováděcím nařízením Komise, tedy aktem nižší právní síly než nařízení. Znění prováděcího nařízení je proto odvozeno od toho, jakým způsobem pojímá ustanovení nařízení č. 650/2012 tento orgán. Nicméně je třeba uvést, že příloha IV k formuláři EDO předpokládá samostatné pole pro uvedení informací o podílu na pozůstalosti (bod 8) a samostatné pole pro uvedení informací o majetku přiřknutém dědici (bod 9). Ani jeden z těchto dvou bodů není označen jako povinně vyplňovaný(38). Svědčí to o tom, že byl zohledněn fakt, že rozsah práv dědice k pozůstalosti může být vymezen různými způsoby.
81.      S ohledem na výše uvedené mám za to, že z ustanovení nařízení č. 650/2012 vyplývá, že vydávající orgán není povinen uvádět v EDO informace o majetku nabytém děděním, pokud k přechodu pozůstalosti došlo na základě univerzálního právního nástupnictví. K vyjádření rozsahu práv dědice k pozůstalosti je v takovém případě dostačující uvedení jeho podílu.
b)      Ustanovení vymezující rozsah pravomocí orgánu vydávajícího EDO
82.      Výše uvedený výklad je podpořen zněním ustanovení nařízení č. 650/2012, která vymezují rozsah pravomocí orgánu vydávajícího EDO.
83.      Podle článku 67 výše uvedeného nařízení vydávající orgán vydá EDO, pokud prvky, které mají být osvědčeny, byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvek. Pokud jde o závěrečnou část této věty, z bodu 71 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že se týká takových otázek, jako je věcná platnost pořízení pro případ smrti. Citované ustanovení tedy odkazuje na ustanovení kapitoly III nařízení č. 650/2012, nadepsané „Rozhodné právo“. Články obsažené v této kapitole, zejména články 21, 22 a 23, se týkají určení a oblasti působnosti práva rozhodného pro dědění jako celek. Další články se pak týkají práva, které je rozhodné pro takové otázky, jako je platnost pořízení pro případ smrti, dědických smluv či prohlášení o přijetí nebo odmítnutí dědictví.
84.      Téměř žádné z ustanovení kapitoly III nařízení č. 650/2012 neupravuje podrobně otázky týkající se dědění odkazem na konkrétní majetek z pozůstalosti(39).
85.      S
ohledem na výše uvedené je třeba podle mého názoru dojít k závěru, že uvedení informací o majetku z pozůstalosti by spadalo do oblasti působnosti orgánu vydávajícího EDO v případě, že by to bylo nezbytné s ohledem na ustanovení práva rozhodného pro dědění jako celek. Oblast působnosti tohoto práva je vymezena v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 650/2012. Z článku 23 odst. 2 písm. e) výše uvedeného nařízení vyplývá, že právo určené podle článků 21 a 22 tohoto nařízení upravuje přechod majetku, práv a závazků, které jsou součástí pozůstalosti, na dědice a případně na odkazovníky, včetně podmínek a účinků přijetí či odmítnutí dědictví či odkazu. Z tohoto ustanovení však nevyplývá, že by do oblasti působnosti práva rozhodného pro dědění jako celek náleželo také určování toho, zda určitý majetek byl součástí majetku zůstavitele.
86.      Toto řešení by nemělo být překvapením. Podle čl. 1 odst. 1 nařízení č. 650/2012 se toto nařízení použije na dědění majetku zemřelých osob. Článek 3 odst. 1 písm. a) pro účely tohoto nařízení stanoví, že dědění zahrnuje jakoukoli formu přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať již se jedná o přechod jako projev vůle v pořízení pro případ smrti, nebo o přechod na základě dědění ze zákona. Právo rozhodné pro dědění jako celek tedy určuje pravidla přechodu majetku z pozůstalosti na právní nástupce zůstavitele. To, zda je daný majetek součástí pozůstalosti, nespadá do oblasti působnosti práva rozhodného dědění jako celek a nepatří do působnosti nařízení č. 650/2012. Jednoznačně to potvrzuje znění již zmíněného bodu 71 odůvodnění tohoto nařízení. Ten stanoví, že důkazní účinky EDO by se neměly vztahovat na prvky, které toto nařízení neupravuje, jako je například to, zda byl určitý majetek ve vlastnictví zůstavitele.
87.      Naproti tomu potvrzování v případě univerzálního právního nástupnictví, že určitý majetek je součástí
pozůstalosti, by neznamenalo nic jiného než určování, zda byl určitý majetek ve vlastnictví zůstavitele. Šlo by tedy v podstatě o provádění úkonů, o nichž unijní normotvůrce v citovaném bodě 71 odůvodnění nařízení č. 650/2012 výslovně uvedl, že nespadají do působnosti tohoto nařízení. Určování, zda je konkrétní majetek součástí pozůstalosti, proto nespadá do pravomoci orgánu vydávajícího EDO, neboť vykračuje mimo oblast upravenou právem rozhodným pro dědění nebo jiným právem rozhodným pro konkrétní prvek ve smyslu článku 67 nařízení č. 650/2012.
88.      Jinak je tomu v případě singulární sukcese, kdy je takové určení nezbytné pro vymezení předmětu dědění. Bez přesného určení majetku z pozůstalosti, který je předmětem právního nástupnictví, nelze stanovit rozsah práva dědice nabytého děděním.
c)      Ustanovení upravující řízení ve věci vydání EDO
89.      Závěr, že z ustanovení nařízení č. 650/2012 nevyplývá, že by v případě univerzálního právního nástupnictví měl být v EDO uváděn majetek z pozůstalosti, podporuje také rozbor ustanovení tohoto nařízení, která upravují průběh řízení o vydání EDO.
90.      Právní úprava tohoto řízení je obsažena v článku 66 nařízení č. 650/2012. Jedná se o řízení zahajované na návrh, přičemž úkolem vydávajícího orgánu je ověřit informace, prohlášení, listiny a další důkazy, které žadatel poskytl. Uvedený článek ve dvou případech (v odst. 1 druhé větě a v odstavci 3) podmiňuje pravomoc vydávajícího orgánu (konkrétně pravomoc provádět z vlastního podnětu ověření a pravomoc vyžadovat prohlášení pod přísahou) rozsahem oprávnění stanovených vnitrostátním právem.
91.      Řízení o vydání EDO tedy není zcela harmonizované. Pokud vnitrostátní právo neupravuje možnost orgánu jednat z vlastního podnětu ani možnost vyžadovat prohlášení pod přísahou ve věcech určení, zda určitý majetek je součástí pozůstalosti, znamená to, že vydávající orgán může pouze ověřit tvrzení žadatele a jím předložené listiny. Pokud se v takové situaci žadatel domáhá potvrzení práv dědice k majetku z pozůstalosti, který se nachází v jiném členském státě a vztahuje se na něj univerzální právní nástupnictví, vydávající orgán pouze posoudí listiny předložené žadatelem.
92.      Takový postup je v případě univerzálního právního nástupnictví zbytečný, časově náročný, nákladný a neúčelný.
93.      Zaprvé je takový postup zbytečný, protože není třeba, aby vydávající orgán ověřoval, zda je určitý majetek součástí pozůstalosti, pokud z ustanovení práva rozhodného pro dědění vyplývá, že dědic nabyl podíl na pozůstalosti, což vyplývá již ze samotného obsahu EDO. Pokud je prokázán právní titul zůstavitele k určitému majetku, znamená to, nejsou-li zde zvláštní informace, které by vedly k jiným závěrům, že práva k tomuto majetku přešla na dědice v podílech uvedených v EDO. Samotné uvedení majetku z pozůstalosti v EDO je navíc nadbytečné, neboť důkazní účinek EDO se nevztahuje na to, zda je daný majetek součástí pozůstalosti. Nařízení totiž nestanoví, že by uvedení v EDO zakládalo domněnku, že majetek je součástí pozůstalosti.
94.      Zadruhé je takový postup časově náročný a nákladný, neboť vyžaduje činit zjištění na základě cizího práva a listin, opatřovat výpisy a případně úřední ověření listin a často také pořizovat překlady do úředního jazyka orgánu vydávajícího EDO. Vydávající orgán by nejprve musel určit, zda listiny předložené k ověření jsou pravé a zda prokazují, že majetek je součástí pozůstalosti. To vyžaduje posouzení cizího práva a případně rovněž konzultace s orgány jiného členského státu(40). V posledně uvedeném případě je třeba počítat s nutností zajišťovat překlady do úředního jazyka jiného členského státu. Za účelem umožnění vydávajícímu orgánu provést toto posouzení by žadatel musel nesl náklady spojené s opatřením kopií příslušných listin v členském státě, v němž se nemovitost nachází, a pokud by tyto byly vyhotoveny v jiném jazyce, než je úřední jazyk vydávajícího orgánu, také náklady na zajištění jejich překladu do tohoto jazyka a následně na zajištění překladu získané úřední kopie EDO do úředního jazyka členského státu, v němž se nemovitost nachází.
95.      Zatřetí je takový postup neúčelný, neboť ve všech případech, kdy mají být zjištění učiněna na základě kopií listin vydaných orgánem, který vede rejstřík, jsou příslušná zjištění ohledně toho, zda majetek je součástí pozůstalosti, činěna na základě informací, které má k dispozici orgán, který je jednak zdrojem informací o majetku z pozůstalosti zapsaném v rejstříku, který vede (tím, že vydává příslušné kopie, které mají být předloženy vydávajícímu orgánu), a jednak je příjemcem informací, které sám vytvořil, zahrnutých do
EDO poté, co byl dvakrát proveden jejich překlad (po podání žádosti o zápis práv dědice do rejstříku na základě EDO). Potvrzování kopie, kterou vytvořil orgán, který vede rejstřík, orgánem vydávajícím EDO proto, aby orgán provádějící zápis mohl zaznamenat změnu vlastníka majetku uvedeného v rejstříku, se v tomto kontextu jeví jako samoúčelné. Zároveň to nedává žádnou záruku, že zápis v rejstříku bude skutečně proveden. Konečné posouzení úplnosti a správnosti všech uvedených informací z hlediska požadavků rejstříkového práva totiž činí orgán provádějící zápis, což ostatně unijní normotvůrce zdůraznil v bodě 18 odůvodnění nařízení č. 650/2012. Může to znamenat nutnost změnit již vydané EDO s ohledem na požadavky orgánů, které provádějí zápis(41).
d)      Důsledky přijetí navrhovaného výkladu
96.      Výkladu, podle něhož z ustanovení nařízení č. 650/2012 nevyplývá, že by v případě univerzálního právního nástupnictví měl být v EDO uveden majetek z pozůstalosti, lze samozřejmě vytknout, že nezohledňuje účely EDO ani jeho funkci listiny pro zápis práv dědiců do rejstříku nemovitostí v jiném členském státě.
97.      Zaprvé poukazuji na to, že situace, kdy ustanovení rejstříkového práva podmiňují provedení zápisu práv dědice do rejstříku, v němž je nemovitost nabytá děděním zapsaná, tím, že je tato nemovitost v EDO výslovně uvedena, se netýká všech členských států(42). Navrhovaný výklad nemá žádný dopad na účinnost EDO v uvedených státech.
98.      Zadruhé připomínám, že z rozsudku Registrų centras vyplývá, že tím, že EDO neobsahuje identifikační údaje nemovitosti, není zpochybněna platnost tohoto osvědčení jako takového, pokud jde o ostatní skutečnosti, které osvědčuje, jako například status dědice(43), a že z bodu 18 odůvodnění nařízení č. 650/2012 vyplývá, že by mělo být umožněno doplnit informace vyžadované ustanoveními rejstříkového práva tím, že dědici poskytnou doplňující informace či dokumenty. Těmto východiskům se ostatně přizpůsobil také český zákonodárce tím, že stanovil možnost, aby dědici předložili doplňující prohlášení obsahující informace, které nejsou uvedeny v EDO, a proto není možné provést zápis výlučně na jeho základě(44).
99.      Navrhovaný výklad tedy nepředjímá neúčinnost EDO jako listiny, na jejímž základě se provádí zápis do rejstříku. Naopak by měl přispět ke zvýšení právní jistoty v právním styku.
100. Zaprvé potvrzuje meze pravomocí orgánu vydávajícího EDO jako orgánu oprávněného osvědčovat skutečnosti, které vyplývají z práva rozhodného pro dědění a které jsou relevantní z hlediska účinků EDO vymezených v článku 69 nařízení č. 650/2012. Uvedení informací o majetku z pozůstalosti v EDO by naproti tomu mohlo v případě univerzálního právního nástupnictví vyvolat u osob, kterým bude EDO předloženo, mylný dojem, že v podstatě také úředně osvědčuje to, že určitý majetek je součásti pozůstalosti, což však EDO neosvědčuje(45).
101. Zadruhé navrhovaný výklad umožňuje vyhnout se riziku nesprávného nebo nepřesného osvědčování skutečností, na jejichž potvrzování orgán vydávající EDO v členském státě, jehož právní úprava nestanoví provádění obdobných úkonů při osvědčování dědických práv, není připraven a nedisponuje odpovídajícími nástroji a odbornými znalostmi k jejich provádění.
102. Zatřetí EDO, které je předmětem právního styku a je samo o sobě obsáhlým dokumentem, neobsahuje další nadbytečné informace, jejichž uvedení by mohlo vyvolávat různé pochybnosti třetích osob. Domnívám se zejména, že to, že informace o některých součástech majetku z pozůstalosti, k jejichž přechodu došlo na základě univerzálního právního nástupnictví, jsou v EDO uvedeny, může u třetích osob vyvolat otázky ohledně toho, proč jiné součásti majetku z pozůstalosti v EDO uvedeny nejsou. Obávám se, že třetí osoby by mohly podmiňovat provedení určitých úkonů vůči dědicům, kteří se prokazují EDO, tím, že v EDO budou uvedeny i další součásti pozůstalosti, jež jsou z hlediska daného úkonu relevantní. To by mohlo vést k nutnosti EDO opakovaně doplňovat.
103. Zároveň upozorňuji, že v případě, kdy pozůstalost přechází na základě univerzálního právního nástupnictví na více než jednu osobu, by uvedení informace o majetku nabytém děděním mělo vést k nutnosti uvést v bodě 10 přílohy IV k formuláři EDO přesné informace o omezeních při nakládání s podíly k tomuto majetku. Podle čl. 69 odst. 2 nařízení č. 650/2012 se totiž předpokládá, že dědici náleží práva a pravomoci uvedené v EDO, přičemž uvedená práva nebo pravomoci nejsou předmětem jiných podmínek nebo omezení, než stanoví samotné osvědčení. Avšak v případě univerzálního právního nástupnictví jsou oprávnění spoludědiců nakládat s podíly na majetku z pozůstalosti před provedením jejího vypořádání často omezena(46). V takovém případě by při uvádění informace o majetku z pozůstalosti či o podílu na tomto majetku bylo třeba zároveň uvést v EDO také informace o omezeních při možnosti s nimi nakládat, vyplývajících z práva rozhodného pro dědění. V opačném případě by EDO mohlo uvádět v omyl ohledně rozsahu oprávnění dědice vyplývajících z tohoto práva.
e)      Odpověď na otázky
104. S ohledem na výše uvedené skutečnosti mám za to, že čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 je třeba vykládat v tom smyslu, že orgán vydávající EDO není povinen v něm na žádost žadatele uvádět informace o nemovitosti, která je součástí pozůstalosti a která se nachází v jiném členském státě, pokud k přechodu pozůstalosti došlo na základě univerzálního právního nástupnictví. Platí to bez ohledu na požadavky vyplývající z rejstříkového práva členského státu, v němž se nemovitost z pozůstalosti nachází, stanovené pro listiny, na jejichž základě se provádí zápis do rejstříku nemovitostí.
4.      K možnosti přijetí jiného než navrhovaného výkladu
105. Žadatelé v původním řízení, vlády České republiky a Španělska a Komise navrhují jiný výklad čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012, než jaký je uveden výše(47). Podle jejich názoru účel výše uvedeného nařízení a účel EDO podporují závěr, že by v EDO měly být uvedeny informace o nemovitosti nabyté děděním, pokud díky tomu budou splněny požadavky rejstříkového práva a bude proveden zápis v rejstříku, v němž je tato nemovitost zapsána. V opačném případě by vydané EDO neplnilo svou funkci.
106. Již výše jsem poukázal na negativní dopad, jaký by mělo přijetí takového výkladu na jednoduchost, rychlost a efektivitu řízení o vydání EDO(48). Zdůrazňuji, že tento výklad staví do velmi obtížné situace vydávající orgány v těch členských státech, jejichž procesní předpisy nepředpokládají, že by se v řízeních tohoto typu mělo potvrzovat, zda je určitý majetek součástí pozůstalosti, nebo obecně sestavovat soupis pozůstalosti. Tyto orgány by totiž musely potvrzovat vlastnické či jiné právo dědice k určitému majetku z pozůstalosti v jakémsi procesním vakuu, tedy podle neurčených pravidel, a navíc na základě cizího věcného práva a listin vytvořených v jiném členském státě. Osvědčovaly by se přitom skutečnosti, které EDO osvědčovat nemá.
107. Pokud by však Soudní dvůr nepovažoval výše uvedené argumenty za relevantní a přijal výklad článku 68 písm. l) nařízení č. 650/2012, který navrhují žadatelé v původním řízení, vlády České republiky a Španělska a Komise, měla by být odpověď na první otázku předkládajícího soudu kladná a na druhou záporná.
108. Z rozsudku Registrų centras totiž vyplývá, že pokud v EDO není uvedená informace o nemovitosti nabyté děděním, přestože to vyžaduje rejstříkové právo členského státu, v němž se tato nemovitost nachází, je tato skutečnost dostatečným důvodem pro zamítnutí žádosti o zápis práv dědice, pokud je EDO jediným dokumentem, na jehož základě je o zápis žádáno(49). Jestliže je tedy pro směr výkladu rozhodující naplnění účelu spočívajícího v provedení zápisu práv dědice do rejstříku vedeného v členském státě, v němž se nachází nemovitost nabytá děděním, a podmínkou tohoto zápisu je uvedení informace o nemovitosti nabyté děděním v EDO, pak by v něm měl vydávající orgán tuto požadovanou informaci uvést, a to i v případě, že k nabytí práv k majetku došlo na základě přechodu pozůstalosti na základě univerzálního právního nástupnictví.
109. Za této situace je nutné posoudit samostatně třetí otázku předkládajícího soudu.
110. Tato otázka je založena na předpokladu, že v projednávané věci lze provést zápis dědiců do rejstříku nemovitostí vedeného v České republice na základě EDO, které neobsahuje informaci o nemovitosti nabyté děděním, na základě §69 odst. 6 katastrální vyhlášky. Na první pohled toto ustanovení umožňuje doplnit EDO, které neobsahuje všechny požadované informace o nemovitosti nabyté děděním, prohlášením, které tyto informace bude obsahovat. Vyvstává tedy otázka, zda je i v takové situaci nutné uvádět v EDO informace o nabytí nemovitosti děděním.
111. Z písemných vyjádření žadatelů v původním řízení a Komise vyplývá, že výše uvedený předpoklad není správný. Uvádějí, že v projednávané věci by žadatelé v původním řízení nemohli využít možnost uvedenou v citovaném ustanovení, neboť žadatelé jsou dalšími právními nástupci zůstavitele zapsaného v rejstříku nemovitostí, avšak prohlášení dle tohoto ustanovení by mohla učinit pouze jeho přímá právní nástupkyně, tedy již zesnulá manželka zůstavitele.
112. Nemám důvod ani možnost tato tvrzení zpochybňovat. Jestliže v projednávané věci není možné provést zápis práv dědiců do rejstříku na základě §69 odst. 6 katastrální vyhlášky, pak otázka, která je založena na předpokladu, že takový zápis je možný, je otázkou hypotetickou, a tedy nepřípustnou(50).
113. Pro případ, že by se však Soudní dvůr s tímto hodnocením neztotožnil, stručně se k této otázce vyjádřím.
114. Z článku 68 nařízení č. 650/2012 vyplývá, že jednotlivé informace se v EDO uvádějí v míře požadované pro účel, za nímž je vydáváno. Na základě toho lze dovodit, že pokud uvedení informace o nemovitosti v EDO není požadováno pro účel spočívající v zápisu práv dědice do rejstříku nemovitostí, protože lze tento zápis provést po předložení dodatečného prohlášení, je možné uvedení této informace v EDO odmítnout, neboť není požadována pro účel jeho vydání.
115. Domnívám se, že pokud by z rejstříkového práva státu, v němž se nachází nemovitost nabytá děděním, jednoznačně vyplývalo, že uvedení informace o nemovitosti nabyté dědění v EDO není nezbytné k provedení zápisu do rejstříku vedeného v členském státě, v němž se nemovitost nachází, mohl by vydávající orgán odmítnout tuto informaci uvést s odvoláním na článek 68 nařízení č. 650/2012. Taková informace by totiž nebyla požadována pro účel vydání daného EDO.
116. Vydávající orgán by však měl mít jistotu, že tyto informace skutečně nejsou požadovány. Pokud ustanovení rejstříkového práva stanoví povinnost předložit za účelem zápisu listinu obsahující příslušné informace a současně připouštějí výjimky z této povinnosti pro EDO, měl by vydávající orgán odmítnout uvést tyto informace v EDO pouze tehdy, pokud je zcela nepochybné, že podmínky pro uplatnění této výjimky mohou být v daném případě splněny.
117. V návaznosti na výše uvedené se domnívám, že pokud bude přijat jiný výklad čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012, než jaký navrhuji, a třetí otázka bude posouzena jako přípustná, měla by odpověď na tuto otázku znít tak, že vydávající orgán není povinen uvést v EDO informace o nemovitosti nabyté děděním, pokud rejstříkové právo členského státu, v němž se nemovitost nachází, umožňuje zapsat práva dědiců do rejstříku na základě EDO, které neobsahuje takové informace, jsou-li splněny určité podmínky, jako je učinění příslušného prohlášení, které obsahuje chybějící údaje, nebo předložení určitých listin, ovšem s tím, že splnění těchto podmínek musí být pro dědice objektivně možné.
V.      Závěry
118. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na první, druhou a třetí předběžnou otázku, které předložil Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) takto:
„Článek 68 písm. l) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení
musí být vykládán v tom smyslu, že
orgán vydávající evropské dědické osvědčení není povinen v něm na žádost žadatele uvádět informace o nemovitosti, která je součástí pozůstalosti a která se nachází v jiném členském státě, pokud k přechodu pozůstalosti došlo na základě univerzálního právního nástupnictví. Platí to bez ohledu na požadavky vyplývající z rejstříkového práva členského státu, v němž se nemovitost z pozůstalosti nachází, stanovené pro listiny, na jejichž základě se provádí zápis do rejstříku nemovitostí.“
1–      Původní jazyk: polština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2–      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107).
3–      Moje stanovisko ve věci Registrų centras a další (C‑354/21, EU:C:2022:587, dále jen „stanovisko ve věci Registrų centras“).
4–      Viz zejména body 52 až 61 mého stanoviska ve věci Registrų centras.
5–      Rozsudek ze dne 9. března 2023, Registrų centras (C‑354/21, EU:C:2023:184, dále jen „rozsudek Registrų centras“).
6–      Předběžná otázka v uvedené věci se netýkala povinností orgánu vydávajícího EDO, nýbrž povinností rejstříkového orgánu, který rozhoduje o návrhu na zápis práva dědice do rejstříku na základě EDO, které neobsahuje informace o nemovitosti nabyté děděním, vyžadované rejstříkovým právem.
7–      Prováděcí nařízení Komise ze dne 9. prosince 2014, kterým se stanoví formuláře uvedené v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2014, L 359, s. 30).
8–      Ve francouzské verzi poznámky 13 není tato věta obsažena.
9–      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce to blíže neupřesňuje, avšak s ohledem na to, že k tomu nemám informace, dovozuji, že vnitrostátní soudy dospěly k závěru, že závěť tohoto znění je podle dědického statutu platná.
10–      Rozsudek ze dne 23. ledna 2025 (C‑187/23, EU:C:2025:34).
11–      Rozsudek ze dne 23. ledna 2025, Albausy (C‑187/23, EU:C:2025:34, body 66 a 67).
12–      Viz zejména rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, body 57 až 59 a 63).
13–      Rozsudek ze dne 12. října 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, bod 56).
14–      A rovněž, jak vyplývá z čl. 63 odst. 1 nařízení č. 650/2012, k prokazování práv odkazovníků majících přímá práva k dědictví, vykonavatelů závěti nebo správců pozůstalosti. V další části stanoviska se budu zabývat pouze dědici. Mé úvahy se přiměřeně uplatní i na odkazovníky mající přímá práva k dědictví.
15–      Viz k problematice EDO v systematice nařízení č. 650/2012 body 39 až 46 mého stanoviska ve věci Registrų centras.
16–      Bod 51 rozsudku Registrų centras.
17–      Bod 52 rozsudku Registrų centras.
18–      Na jedné straně je podle čl. 62 odst. 1 nařízení č. 650/2012 EDO vydáváno za účelem použití v jiném členském státě. Na druhé straně čl. 62 odst. 3 tohoto nařízení stanoví, že EDO vyvolává účinky stanovené tímto nařízením v členském státě orgánu, který je vydal.
19–      Rozsudek Registrų centras (bod 40 a citovaná judikatura).
20–      To ovšem nevylučuje přijímání vnitrostátních ustanovení upravujících některé otázky, které nejsou upraveny ustanoveními unijního práva.
21–      Připomínám, že Irsko a Dánsko nařízení č. 650/2012 neuplatňují (viz body 82 a 83 odůvodnění tohoto nařízení). V další části stanoviska budu pro zjednodušení při odkazech na územní rozsah působnosti nařízení č. 650/2012 hovořit o Unii a členských státech Unie, přičemž mám na mysli členské státy, které toto nařízení uplatňují.
22–      Rozsudek ze dne 17. ledna 2019, Brisch (C‑102/18, EU:C:2019:34, bod 30).
23–      Viz například rozsudek ze dne 1. března 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, body 38 až 44), týkající se způsobu, jakým se v EDO uvádějí informace o podílu, který náleží pozůstalému manželovi na základě ustanovení §1371 odst. 1 BGB, jež upravuje majetkové poměry manželů.
24–      Článek 20 stanoví, že právo určené nařízením č. 650/2012 se použije bez ohledu na to, zda je či není právem členského státu.
25–      Není to však nemožné. Pomineme-li situaci, kdy je EDO použito v členském státě, v němž bylo vydáno (viz výše poznámku pod čarou 18 tohoto stanoviska), lze si představit, že pokud zůstavitel zvolí jako právo rozhodné pro dědění právo státu, v němž se nachází nemovitost z dědictví, bude EDO osvědčovat okolnosti zjištěné na základě práva místa, kde se nachází nemovitost, a nikoli na základě práva členského státu vydávajícího orgánu.
26–      Na rozdíl od formuláře žádosti o vydání EDO, který je obsažen v příloze 4 prováděcího nařízení č. 1329/2014 a stanoví samostatné pole pro uvedení účelu, pro který má být EDO vydáno.
27–      Rozsudek ze dne 1. července 2021, Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, bod 21).
28–      Rozsudek ze dne 1. července 2021, Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, bod 42).
29–      Viz zejména tyto jazykové verze: španělská („la atribución de uno o varios bienes concretos“), německá („die Zuweisung eines bestimmten Vermögenswerts oder bestimmter Vermögenswerte“), anglická („the attribution of a specific asset or specific assets“), francouzská („l’attribution d’un bien déterminé ou de plusieurs biens déterminés“), italská („l’attribuzione di uno o più beni determinati“) a portugalská („A atribuição de um bem ou bens determinados específicos“).
30–      Podle verze španělské „atribución“, německé „Zuweisung“, anglické „attribution“, francouzské „attribution“, italské „attribuzione“, portugalské „atribuição“.
31–      To však nemusí znamenat rozpor mezi těmito dvěma ustanoveními. Výčet účelů EDO uvedený v čl. 63 odst. 2 nařízení č. 650/2012 je totiž demonstrativní, jak vyplývá z použití slov „zejména“ v první části tohoto ustanovení (viz bod 63 tohoto stanoviska).
32–      Viz např. tyto jazykové verze: španělská („a cada heredero determinado“), německá („einem bestimmten Erben“), anglická („for any given heir“), francouzská („à un héritier déterminé“), italská („a ogni erede“) a portugalská („um determinado herdeiro“).
33–      Viz Margoński, M., Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Varšava, 2022, s. 429.
34–      Viz Bonomi, A., Wautelet, P., „Article 68. Contenu du certificat“, zveřejněno v Ledroiteuropéen des successions, 2. vydání, Bruylant, Brusel, 2016, s. 861; Budzikiewicz, Ch., „Contents of the Certificate“, zveřejněno v Calvo Caravaca, A.-L.,
Davì, A., Mansel, H-P. (eds.), The EU SuccessionRegulation: A Commentary, Cambridge University Press, Cambridge, 2016, s. 763; Semelová, M., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, č. 4, s. 201.
35–      Polské dědické právo v minulosti stanovilo zvláštní pravidla týkající se dědění zemědělských usedlostí. V praxi mnoha soudů rozhodnutí osvědčující účinky dědění obsahovalo samostatné rozhodnutí o dědění pozůstalosti a samostatné rozhodnutí o dědění zemědělské usedlosti.
36–      To se tedy netýká zejména odkazů
par condamnation. V takovém případě je přechod majetku na konkrétního dědice, který je zároveň odkazovníkem, výsledkem následných dispozičních úkonů, nikoli důsledkem dědického nápadu.
37–      Viz obdobně Alonso Landeta, G., „Artículo 68. El contenido del certificado sucesorio“, zveřejněno v Iglesias Buigues, J. L., Pallao Moreno, G. (dir.), Sucesionesinternacionales. Comentarios al Reglamento (UE) 650/2012, Tirant lo Blanch, Valencie, 2015, s. 542 a 543.
38–      Podle vysvětlivek k formuláři EDO jsou povinné vyplňovaná pole označena hvězdičkou. Taková hvězdička se nenachází ani u bodu 8, ani u bodu 9 přílohy IV k formuláři EDO.
39–      Výjimkou je uvedený článek 30 tohoto nařízení, který stanoví, že zvláštní pravidla, která obsahuje právo státu, ve kterém se nacházejí určité nemovitosti, podniky nebo další zvláštní druhy majetku, a která stanoví omezení týkající se či ovlivňující dědění takového majetku, se použijí pro dědění, pokud jsou podle práva tohoto státu použitelná nezávisle na právu rozhodném pro dědění.
40–      V této souvislosti upozorňuji na to, že vnitrostátní rejstříky nemovitostí mohou být vedeny podle odlišných pravidel a údaje v nich obsažené mohou mít rozdílnou důkazní hodnotu. Vedle systému katastru nemovitostí, který obsahuje údaje o právním titulu k nemovitosti a je provozován například v Německu, Rakousku či v Polsku, existují v některých státech, jako jsou Francie, Belgie nebo Portugalsko, systémy zápisu právních aktů týkajících se nemovitostí, které zahrnují soubor všech listin vztahujících se k dané nemovitosti, neposkytují však informace o jejím aktuálním právním stavu, s nimiž by byl spojen vznik určitých právních domněnek (zásada materiální publicity). Určení aktuálního právního stavu nemovitosti nemusí být v případě takových rejstříků zcela zřejmé (Martínez Velencoso,
L. M.,
„The land register in European Law: A comparative and economic analysis“, zveřejněno v Martínez Velencoso, L. M., Bailey, S., Pradi, A. (eds.), Transfer of Immovables in European Private Law. The Common Core of European Private Law, Cambridge University Press, Cambridge, 2017, s. 11.
41–      Viz také, pokud jde o obdobné požadavky jiných subjektů, Margoński, M., op. cit., s. 428. Autor popisuje zkušenosti polského notáře, který musel změnit již vydané EDO obsahující informaci o dvou bankovních účtech zůstavitele vedených u banky v Lucemburku poté, co vyšla najevo dříve neznámá skutečnost, že zůstavitel měl u téže banky také peněžní vklad.
42–      Kromě Německa se tento problém nevyskytuje ani v Polsku. Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci dále vyplývá, že Oberster Gerichtshof der Republik Österreich (Nejvyšší soud Rakouské republiky) v rozhodnutí ze dne 15. května 2018 (5 Ob 35/18k, ZEV 2019, 353, bod 26) rozhodl, že uvedení nemovitosti z pozůstalosti v EDO není nutné.
43–      Bod 52 rozsudku Registrų centras.
44–      K možnosti použití tohoto ustanovení v projednávané věci viz body 110 až 112 tohoto stanoviska.
45–      Jak to vyplývá z výše citovaného bodu 71 odůvodnění nařízení č. 650/2012.
46–      Mám tím na mysli zejména §2033 odst. 2 BGB, podle něhož spoludědic nemůže nakládat s podílem na věci náležející do pozůstalosti, jakož i článek 1036 polského občanského zákoníku (kodeks cywilny), který stanoví, že převod vlastnictví k podílu na majetku, který je součástí pozůstalosti, je podmíněn souhlasem ostatních dědiců, jinak je takové právní jednání vůči dědicům neúčinné, pokud jsou dotčena jejich práva na vypořádání dědictví.
47–       Viz bod 72
tohoto stanoviska.
48–       Viz body 92 až 95 tohoto stanoviska.
49–      Bod 51 rozsudku Registrų centras.
50–      Viz obdobně rozsudek ze dne 5. června 2025, Elektrorazpredelitelni mreži Zapad (C‑310/24, EU:C:2025:406, bod 44).