62006CC0296
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
DÁMASA RUIZ-JARABA COLOMERA
přednesené dne 25. října 2007 (
1
)
Věc C-296/06
Telecom Italia SpA
v.
Ministero dell’Economia e delle Finanze
a
Ministero delle Comunicazioni
„Telekomunikační služby — Směrnice 97/13/ES — Články 6, 11, 22 a 25 — Poplatky za obecná povolení a individuální licence — Povinnost uložená bývalému držiteli výlučného práva — Dočasné zachování“
I – Úvod
1.
Tato předběžná otázka podaná Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Itálie) na základě článku 234 ES se týká problematiky Soudnímu dvoru dobře známé, ale vyznačuje se určitými malými odlišnostmi, které se nevyskytovaly v již rozhodnutých věcech (
2
).
2.
Judikatura Společenství pětkrát uvedla, že směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/13/ES ze dne 10. dubna 1997 o společném rámci pro obecná povolení a individuální licence v odvětví telekomunikačních služeb (
3
) zakazuje, aby členské státy ukládaly podnikům, které jsou držiteli individuálních licencí, poplatky, jež nejsou stanoveny v jejím článku 11, a vyžaduje, aby poplatky byly vypočteny podle výdajů spojených s vydáním licencí.
3.
První příležitost se vyskytla v rozsudku ze dne 18. září 2003, Albacom a Infostrada (
4
), vydaném za účelem usnadnit Consiglio di Stato (státní rada) Italské republiky rozhodnutí sporu, který se týkal poplatku vypočítaného z obratu telekomunikačních společností, přičemž rozhodnutí bylo převzato v usnesení ze dne 8. června 2004, Telecom Italia Mobile a další (
5
).
4.
Znovu na pozadí italského právního řádu a jako odpověď poskytnutá témuž Consiglio di Stato, rozsudek ze dne 18. července 2006, Nuova Società di Telecomunicazioni (
6
), stanovil, že uvedený článek 11 brání právní úpravě, která ukládá držiteli individuální licence k zajišťování veřejné telekomunikační sítě zaplacení dodatečného poplatku za její soukromé používání.
5.
Poté bylo v rozsudku ze dne 19. září 2006, i-21 Germany a Arcor (
7
), německému Bundesverwaltungsgericht (nejvyšší spolkový správní soud) sděleno, že systém zavedený směrnicí 97/13 brání uložení poplatku vypočteného na základě obecných administrativních nákladů regulačního úřadu za období třiceti let.
6.
O jedenáct měsíců dříve Soudní dvůr v rozsudku ze dne 20. října 2005, ISIS Multimedia a Firma 02 (
8
), zmíněnému německému soudu sdělil, že tato směrnice brání tomu, aby noví operátoři byli povinni zaplatit poplatek za přidělení telefonních čísel, který je značně vyšší než náklady na jejich přidělení, pokud podnik s dominantním postavením, který se stal právním nástupcem bývalého monopolu, obdržel čísla bezplatně.
7.
Tato žádost o předběžnou otázku, ke které mi přísluší přednést stanovisko, tak jako ve čtyřech předchozích věcech, se nachází v trochu odlišném rámci, neboť nyní se jedná o to, zda členské státy mohou na základě článku 22 směrnice 97/13 prodloužit do 1. ledna 1999 platnost povinnosti bývalých výhradních koncesionářů platit protiplnění v peněžité podobě, povinnosti, jejíž rozpor s článkem 11 výše uvedené směrnice nikdo nezpochybňuje.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství: směrnice 97/13
8.
Telekomunikační trh v Evropské unii byl otevřen dne 1. ledna 1998 (
9
), přičemž směrnice 97/13 se ukázala být jedním z nejúčinnějších nástrojů tohoto otevření. Tato právní úprava uvedla v soulad nezbytnou státní kontrolu těchto zdrojů, která je vyjádřena formou „povolování“, a nezvratnou liberalizaci tohoto odvětví za účelem vytvoření podmínek, v nichž svoboda usazování a volný pohyb služeb budou podporovat rozvoj hospodářské soutěže. Za tímto účelem směrnice 97/13 stanoví jednotný rámec, který je založen na zásadách proporcionality, transparentnosti a zákazu diskriminace a v němž neexistence omezení představuje základní pravidlo při poskytování telekomunikačních služeb a využívání jejich sítí. Zákonodárce Společenství chtěl, aby byly poskytovány nebo využívány bez překážek nebo případně na základě „obecných povolení“ a aby „individuální licence“ byly udělovány pouze výjimečně nebo k doplnění obecných povolení (
10
).
9.
Články 6 a 11 směrnice 97/13 se opírají o tuto myšlenku podporovat hospodářskou soutěž na trhu telekomunikačních služeb a neukládat podnikům více omezení a povinností, než je nezbytné, čímž bude dodržena zásada proporcionality (
11
). Článek 6 má název „Poplatky za postupy pro udělování obecných povolení“(neoficiální překlad) a článek 11 „Poplatky za postupy pro udělování individuálních licencí“(neoficiální překlad).
10.
Článek 11 odst. 1 směrnice 97/13 zakazuje členským státům, aby od držitelů individuálních licencí vybíraly jiné poplatky než poplatky, které pokrývají administrativní náklady spojené s udělováním, správou, kontrolou a používáním individuálních licencí, přičemž podle čl. 11 odst. 2 uvedené směrnice v případě omezených zdrojů mohou uložit nediskriminační poplatky za účelem zajištění optimálního využití těchto zdrojů.
11.
Podle článku 25 směrnice 97/13 členské státy musí uvést své právní předpisy v soulad se směrnicí nejpozději do 31. prosince 1997.
12.
Článek 22 směrnice 97/13, nazvaný „Povolení platná v den vstupu této směrnice v platnost“(neoficiální překlad) stanoví (
12
):
„1.   Členské státy přijmou veškerá nezbytná ustanovení, aby povolení platná ke dni vstupu této směrnice v platnost s ní byla uvedena do souladu před 1. lednem 1999.
2.   Pokud uplatnění této směrnice vyvolá změny podmínek již existujících povolení, mohou členské státy platnost podmínek prodloužit, s výjimkou těch, které přiznávají zvláštní nebo výlučná práva, která byla nebo mají být podle práva Společenství zrušena, za podmínky, že se to nedotkne práv jiných podniků vyplývajících z práva Společenství, včetně této směrnice. V takovém případě členské státy oznámí Komisi opatření přijatá k tomuto účelu a odůvodní je.
3.   Aniž je dotčen odstavec 2, budou povinnosti týkající se povolení platných ke dni vstupu této směrnice v platnost, která nebudou do 1. ledna 1999 uvedena do souladu s touto směrnicí, neúčinné.
V odůvodněných případech může Komise členským státům na jejich žádost povolit odklad tohoto data.“(neoficiální překlad)
B – Italský právní řád: poplatek za individuální licence
13.
Codice postale e delle telecomunicazioni (poštovní a telekomunikační zákoník) z roku 1973 (
13
) vyhradil radiokomunikační služby státu (článek 1), i když připustil, aby byly provozovány nepřímo prostřednictvím koncese (článek 4), přičemž koncesionář byl povinen platit roční poplatek (článek 188), který byl poměrný k hrubému příjmu z činnosti po odečtení částky zaplacené správci veřejné sítě (
14
).
14.
Po zahájení procesu liberalizace v Evropské unii nařízení s mocí zákona č. 545 ze dne 23. října 1996 (
15
), které se po několika změnách stalo zákonem č. 650 ze dne 23. prosince 1996 (
16
), uvedlo italské právní předpisy do souladu s právem Společenství.
15.
Nová právní úprava zrušila výlučná a zvláštní práva a přiznala každému podniku možnost poskytovat telekomunikační služby a instalovat telekomunikační sítě, ale podřídila ji správnímu povolení. Článek 4 odst. 1 a 2 zákona č. 249 ze dne 31. července 1997 (
17
), kterým se zřizuje Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (regulační telekomunikační úřad) a kterým se stanoví pravidla týkající se radiotelevizních a telekomunikačních systémů, potvrdil tento přístup.
16.
Nařízení prezidenta republiky č. 318 ze dne 19. září 1997 (
18
), provádějící směrnici 97/13, přizpůsobilo italské právo požadavkům právního řádu Společenství. Platnost bývalých zvláštních a výlučných práv byla zmíněným nařízením časově ohraničena 1. lednem 1998 (čl. 2 odst. 3), přičemž uvedený článek dále převzal článek 22 směrnice 97/13 (čl. 2 odst. 4 až 6).
17.
Navíc čl. 6 odst. 20 nařízení prezidenta republiky č. 318 stanovil, že jediným cílem poplatku požadovaného za individuální licence je pokrýt administrativní náklady spojené s jejich udělováním (
19
), čímž se stal článek 188 Codice postale obsoletním.
18.
Nicméně za účelem usnadnění přechodu byla platnost tohoto článku Codice postale prodloužena na dobu, po kterou to Autorità bude považovat za vhodné (čl. 21 odst. 2). Toto ustanovení bylo zrušeno čl. 20 odst. 4 zákona č. 448 ze dne 23. prosince 1998 o ustanoveních v oblasti veřejných financí k zajištění stability a rozvoje (rozpočtový zákon na rok 1999) (
20
), který v čl. 20 odst. 3 potvrdil, že uvedený článek 188 Codice postale pozbyl dne 1. ledna 1999 platnosti, z čehož plyne, že toto ustanovení bylo v průběhu roku 1998 platné.
III – Skutkový stav sporu a předběžná otázka
19.
Telecom Italia SpA, která byla od roku 1964 výhradním koncesionářem veřejných telekomunikačních služeb, je v současnosti držitelkou individuální licence k provádění činností souvisejících s těmito službami a zaplatila za rok 1998 poplatek ve výši 385896593 eur, navýšený o úroky.
20.
Za účelem dosáhnout vrácení této částky se navrhovatelka obrátila na Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio, který rozhodnutím ze dne 10. května 2006, opíraje se o rozsudek Albacom a Infostrada, požádal Soudní dvůr, aby se vyslovil „k výkladu a dosahu“ článků 11, 22 a 25 směrnice 97/13, a zvláště k tomu, zda nebrání čl. 20 odst. 3 zákona č. 448 z roku 1998.
IV – Řízení před Soudním dvorem
21.
Tato předběžná otázka byla zapsána v kanceláři Soudního dvora dne 3. července 2006. Navrhovatelka v původním řízení, italská vláda a Komise podaly písemná vyjádření a jejich zástupci přednesli své řeči na jednání konaném dne 4. října 2007.
V – Přezkum předběžné otázky
A – Vymezení problému
22.
Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio často podává předběžné otázky Soudnímu dvoru, přesto se v rozhodném okamžiku ukazuje jako málomluvný, když pokládá Soudnímu dvoru otázku, která má hlubší základ, než vyplývá z jejího znění.
23.
Je tak zdrženlivý, že se omezuje, bez dalšího upřesnění, na otázku na výklad a dosah článků 11, 22 a 25 směrnice 97/13, aby je mohl porovnat s čl. 20 odst. 3 italského zákona č. 448 z roku 1998. Tato stručnost, a nikoliv přesnost zakrývá pravé důvody žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a komplikuje správné pochopení otázky. Zmíněná předběžná otázka se totiž zaměřuje na článek 22 výše uvedené směrnice, přičemž úlohou ostatních článků, nikoliv zbytečnou, je jej vymezit.
24.
Spor v původním řízení vyžaduje totiž odpověď na otázku, zda podle článku 22 směrnice 97/13 může poplatek, který je v rozporu s jejím článkem 11, zůstat v platnosti až do 31. prosince 1998, tedy poté, co uplynula lhůta k provedení směrnice stanovená v článku 25 (31. prosince 1997) (
21
).
25.
Takové otázce musí předcházet přezkum toho, zda je poplatek zaplacený Telecom Italia (jakož i vnitrostátní pravidla, na základě kterých je tento poplatek vybírán) v rozporu se systémem zavedeným směrnicí 97/13, zvláště jejím článkem 11. Tento přezkum přísluší vnitrostátnímu soudu a Soudní dvůr se musí omezit na to, aby mu poskytl relevantní pravidla výkladu práva Společenství, jak již učinil v rozsudcích Albacom a Infostrada, ISIS Multimedia a Firma 02, Nuova società di telecomunicazioni a i-21Germany a Arcor.
26.
V každém případě je na tuto otázku snadné najít odpověď, vzhledem k tomu, že podle této judikatury je cílem finančních povinností, které jsou na základě dotčeného článku 11 vyžadovány od podniků, jež jsou držiteli individuálních licencí na telekomunikační služby, pokrýt administrativní náklady spojené s jejich udělováním a používáním, ledaže se týkají omezených zdrojů, protože v tomto případě je připuštěn poplatek k zajištění jejich optimálního využití. Podle této teze poplatek vypočítaný na základě prognózy vývoje běžných nákladů orgánu, který uděluje licence, na období třiceti let (rozsudek i-21 Germany a Arcor), jakož i poplatky, které jsou vypočítány na základě obratu držitelů licencí (rozsudek Albacom a Infostrada) nebo požadavek dodatečného poplatku za soukromé používání veřejné telekomunikační sítě, která jim byla přidělena, stanoveného podle kritérií, jež nejsou uvedena ve výše zmíněném článku 11 (rozsudek Nuova società di telecomunicazioni), jsou v rozporu s tímto systémem.
27.
Bez jakýchkoliv pochybností (alespoň pro předkládající soud a účastníky řízení o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce) stejný osud musí stihnout také poplatek požadovaný po Telecom Italia za její licenci za rok 1998, jehož výše byla vypočtena na základě hrubého příjmu z její činnosti.
28.
Kromě tohoto konstatování je však nutné si položit otázku, zda přes neslučitelnost poplatku se směrnicí 97/13 je možné prodloužit jeho platnost o rok podle článku 22, jehož znění zmiňuje dvacátý šestý a dvacátý sedmý bod odůvodnění samotné směrnice.
B – Cíl článku 22 směrnice 97/13
29.
Z názvu tohoto článku („Povolení platná v den vstupu této směrnice v platnost“(neoficiální překlad), ve spojení se začátkem dvacátého šestého bodu odůvodnění (
22
), vyplývá první indicie toho, že jejím cílem je ochrana dřívějších koncesí, které budou platné ještě za harmonizovaného režimu, za účelem chránit hodnoty vlastní každému právnímu společenství, a sice stabilitu a kontinuitu právních vztahů. S tímto cílem čl. 22 odst. 2 směrnice 97/13 umožňuje členským státům, aby rozhodly o prodloužení platnosti povolení (
23
) dotčených novou organizací.
30.
Tato snaha zachovat předchozí stav (
24
) je nicméně omezena. Článek 22 odst. 1 směrnice 97/13 především stanoví lhůtu (
25
), jelikož ukládá vnitrostátním zákonodárcům, aby přizpůsobili před 1. lednem 1999 tato povolení podmínkám směrnice, přičemž tato lhůta je znovu zopakována v odst. 3 prvním pododstavci s tím, že po jejím uplynutí bude ta část těchto povolení, která nebude v souladu se směrnicí, neúčinná. Jsou stanovena také další hmotněprávní omezení; samotný odstavec 2 mluví v tomto ohledu velmi jasně, když brání zachování podmínek, které přiznávají zvláštní nebo výlučná práva, jakož i podmínek, jejichž zachování působí újmu třetím osobám.
31.
Článek 22 odst. 2 směrnice 97/13 totiž odkazuje na „podmínky“ vztahující se na dřívější povolení, jejichž platnost mohla být prodloužena, s výjimkou podmínek, které přiznávají „zvláštní nebo výlučná práva“, jejichž platnost skončí dne 31. prosince 1997. Odstavec 3 tohoto článku odkazuje na „povinnosti“ vyplývající z těchto povolení, které mohly zůstat v platnosti až do 31. prosince 1998. Tyto „povinnosti“ představují podmnožinu zmíněných podmínek, což je pojem, který může zahrnovat práva i povinnosti. Vzhledem k tomu, že tento odstavec 3 se začíná větou „[a]niž je dotčen odstavec 2“(neoficiální překlad), nelze platnost „povinností“ vztahujících se k „zvláštním a výlučným právům“ prodloužit až do 31. prosince 1998. Tento přístup spočívající v systematickém přiblížení se znění článku 22 zpochybňuje platnost tvrzení zástupce italské vlády předneseného na jednání o této předběžné otázce, které navrhovalo oddělený výklad obou ustanovení, jako kdyby se jednalo o neprodyšně oddělené komory.
32.
V důsledku toho členským státům příslušelo přizpůsobit jejich právní řád směrnici 97/13 před 31. prosincem 1997, avšak platnost dřívějších povolení mohla být prodloužena o rok, i když byla tato povolení v rozporu s touto směrnicí, pokud nepřiznávala žádné výlučné právo nebo nezasahovala do právního vlastnictví třetích osob, přičemž v tomto případě lhůta definitivně skončila dne 31. prosince 1998.
33.
Dvacátý šestý bod odůvodnění směrnice 97/13 potvrzuje tuto tezi tím, že zbavuje účinnosti „ustanovení [v] povoleních, která jsou v rozporu s právem Společenství, zejména ta, která přiznávají držitelům licencí zvláštní nebo výlučná práva, [která] jsou […] neúčinná ode dne uvedeného v relevantních opatřeních Společenství; […] pokud jde o práva, která nezasahují do zájmů jiných podniků, […] členské státy mohou prodloužit jejich platnost, aby se vyhnuly nárokům na náhradu.“(neoficiální překlad)
34.
Zdá se tedy jasné, jak navrhuje zástupce Telecom Italia, že zákonodárce chtěl poskytnout delší lhůtu, aby umožnil přizpůsobení koncesí a povolení, které nenarušují volnou hospodářskou soutěž, protože neohrožují cíle harmonizace Společenství.
C – K ceně dřívější koncese
35.
Přezkum poplatku, který zaplatila Telecom Italia a jehož vrácení požaduje ve sporu v původním řízení, představuje následující krok, jelikož kdyby bylo zjištěno, že tento poplatek zakládá výlučná nebo zvláštní práva anebo že jeho zachování zasahuje do zájmů třetích osob, nemohl by být uplatnitelný v roce 1998.
36.
Úvodem je třeba vyloučit druhou možnost, protože dočasné prodloužení povinnosti platit za upadající monopol, které ani zdaleka „nezasahuje do zájmů jiných podniků“, těmto podnikům spíše usnadňuje úlohu, neboť bývalý koncesionář musí nést dodatečné náklady.
37.
S první možností je to stejné, neboť sporné opatření neuděluje „zvláštní nebo výlučná práva“ a omezuje se na zajištění odměny za tato práva; nicméně bylo by absurdní skončit v tomto bodě analýzu, protože vybírání poplatku je úzce spojeno s tímto výsadním postavením, které nová právní úprava ukončuje. Jinými slovy článek 22 směrnice 97/13 zakazuje prodloužit na dobu delší než do 31. prosince 1997 poskytování telekomunikačních služeb pouze jedním podnikem nebo několika podniky, kteří jsou držiteli zvláštních práv, a tento zákaz má nezbytně dopad na protiplnění za takové výjimečné podmínky.
38.
Proto má Telecom Italia správně za to, že jelikož ode dne 1. ledna 1998 přestala být jediným poskytovatelem telekomunikačních služeb v Itálii, od tohoto okamžiku přestala mít povinnost platit do státního rozpočtu částku odpovídající poplatku za koncesi, když nic neodůvodňuje de lege lata ani de lege ferenda prodloužení platnosti této povinnosti. Ze znění směrnice, ani z jejího ducha, není zřejmá nějaká výjimka.
39.
Směrnice 97/13 je součástí úsilí Společenství o liberalizaci trhu elektronických komunikací tím, že podporuje hospodářskou soutěž prostřednictvím zákazu ukládat podnikům více omezení nebo povinností, než je nezbytné (
26
), tím, že omezuje daňovou pravomoc členských států, které nesmějí ukládat jiné poplatky než ty, které jsou stanoveny zákonodárcem Společenství (
27
). S cílem zrovnoprávnit, prostřednictvím zásad transparentnosti, zákazu diskriminace a proporcionality, všechny soutěžitele v nejcitlivějším okamžiku, a sice v okamžiku vstupu do odvětví, a změnit tak status quo zděděný z minulosti (
28
), zaplacení poplatku odpovídajícího dřívější koncesi může být požadováno po Telecom Italia za rok 1998 pouze tehdy, pokud byl tento podnik zvýhodněn a toto zvýhodnění musí být vyváženo a pokud bylo toto zaplacení poplatku jediným možným prostředkem k jeho vyvážení.
40.
Přitom i když se jedná o otázku, která musí být objasněna předkládajícím soudem, nebylo prokázáno, že v tomto konkrétním okamžiku (a sice dne 1. ledna 1998) podnik, který měl dřívější italský monopol, měl nadřazené postavení ve vztahu ke svým soutěžitelům. Navíc podle mého názoru, i kdyby tomu tak bylo, nejlepším prostředkem vyvážení poměru sil by nebylo zachování jedné části (placení poplatku) institutu (výhradní koncese), který právní řád Společenství zakazuje (
29
), nýbrž naopak použití jiných prostředků zavedených právním řadem za účelem vyvážení, tím, že by dominantním podnikům byly uloženy zvláštní povinnosti („asymetrické“ podle výrazu, který zástupce Italia Telecom použil na jednání o této předběžné otázce). Názorným příkladem je článek 4a směrnice 90/338, pokud jde o to, že ukládá členským státům povinnost dbát na to, aby podniky, které mají zvláštní nebo výlučná práva, poskytly vzájemné propojení s jejich službou hlasové telefonie a s jejich veřejnou sítí každému jinému podniku, který je oprávněn poskytovat takové služby nebo zajišťovat takové sítě (
30
).
VI – Závěry
41.
Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio takto:
„Směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/13/ES ze dne 10. dubna 1997 o společném rámci pro obecná povolení a individuální licence v odvětví telekomunikačních služeb a konkrétně její články 11, 22 a 25 brání tomu, aby členské státy vyžadovaly od bývalého výhradního koncesionáře nebo od držitele zvláštních práv, jež již zanikla, který je v současné době držitelem individuální licence, až do 31. prosince 1998 placení poplatků jiných než poplatků stanovených článkem 11 výše uvedené směrnice.“
(
1
) – Původní jazyk: španělština.
(
2
) – Generální advokát, který se v průběhu let setkává s výkladem ustanovení Společenství na základě žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, jež mají nejrozmanitější původ a skutkové okolnosti, se podobá malíři, jenž poté, co na plátno ztvárnil svou představu, ji znovu zachycuje v jiných tvarech a barevných odstínech, protože se změnilo světlo, prostředí nebo jeho duševní rozpoložení. Francisco Goya a jeho oblečená a nahá „Maja“ jsou dobrým příkladem. Když si odmyslíme nejzřejmější rozdíl, tahy štětcem u Oblečené Maji jsou menší, kašovité a hutné, jako kdyby spěchal se zabarvením plátna, vzdálené akademické dokonalosti u Nahé Maji, provedené s velkou precizností a jemností, kterou takový moment vyžadoval, jež je možné spatřit v kresbě pohovky, polštáře a prostěradla a jež bezpochyby odráží lásku mistra ke Cayetaně de Silva a Álvarez de Toledo XIII, vévodkyni z Alby.
(
3
) – Úř. věst. L 117, s. 15.
(
4
) – Věci C-292/01 a C-293/01, Recueil, s. I-9499.
(
5
) – Věci C-250/02 až C-253/02 a C-256/02; nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí.
(
6
) – Věc C-339/04, Sb. rozh. s. I-6917.
(
7
) – Věci C-392/04 a C-422/04, Sb. rozh. s. I-8559.
(
8
) – Věci C-327/03 a C-328/03, Sb. rozh. s. I-8877.
(
9
) – Pro konkrétnější analýzu vývoje tohoto trhu ve Společenství odkazuji na svá stanoviska ze dne 9. prosince 2004, ve věci ISIS Multimedia a Firma 02, body 3 až 5, a ze dne 27. října 2005, ve věci Nuova società di telecomunicazioni, body 3 až 6; odkazuji také na své stanovisko ze dne 27. února 2007, ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 14. července 2007, Telefonica 02 Czech Republic (C-64/06, Sb. rozh. s. I-4887), body 4 až 7, jakož i na své stanovisko ze dne 28. června 2007, ve věci Deutsche Telekom (C-262/06, Sb. rozh. s. I-10057), body 5 a 6.
(
10
) – Stanoviska ze dne 12. prosince 2002, Albacom a Infostrada, body 2 až 4; Nuova società di telecomunicazioni, body 7 až 10; ISIS Multimedia a Firma 02, body 7 až 8; a ze dne 16. března 2006, i-21 Germany a Arcor, body 6 až 9.
(
11
) – Bod 5 stanoviska Albacom a Infostrada; bod 9 stanoviska ISIS Multimedia a Firma 02; bod 11 stanoviska Nuova società di telecomunicazioni; jakož i body 10 a 11 stanoviska i-21 Germany a Arcor.
(
12
) – Pro české znění bezpředmětná poznámka pod čarou.
(
13
) – Schválený nařízením prezidenta republiky č. 156 ze dne 29. března 1973[Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana (dále jen „GURI“), č. 13 ze dne 3. května 1973, běžný doplněk, s. 2].
(
14
) – Informace ohledně výpočtu poplatku jsou uvedeny v předkládajícím rozhodnutí (strany 6 a 7).
(
15
) – Disposizioni urgenti per l´esercizio dell´attività radiotelevisiva (GURI č. 249 ze dne 23. října 1996, s. 33).
(
16
) – GURI č. 300, ze dne 23. prosince 1996, s. 16.
(
17
) – Istituzione dell´Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (GURI č. 177, ze dne 31. července 1997, běžný doplněk, s. 5).
(
18
) – Regolamento per l´attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni (GURI č. 221, ze dne 22. září 1997, běžný doplněk, s. 5).
(
19
) – Ministerskou vyhláškou ze dne 5. února 1998 (GURI č. 63, ze dne 17. března 1998, s. 27) ministr financí a hospodářského plánování, který se přitom opřel o článek 6 nařízení prezidenta republiky č. 318 z roku 1997, uložil držiteli individuální licence povinnost zaplatit do státního rozpočtu: a) v okamžiku podání žádosti poplatek jako úhradu za náklady spojené s vyhotovením a udělením licence (článek 3); b) roční příspěvek za zajištění pokrytí administrativních nákladů na kontrolu řízení služby (článek 4); c) další roční příspěvek za používání omezených zdrojů (článek 5); a d) ještě jeden roční příspěvek za přidělení čísel (článek 6).
(
20
) – Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (GURI č. 302, ze dne 29. prosince 1998, běžný doplněk, s. 5).
(
21
) – Stanovení tohoto data je logické s ohledem na vůli zákonodárce Společenství liberalizovat trh telekomunikačních služeb dne 1. ledna 1998, která je vyjádřena v článku 2 směrnice Komise 90/388/EHS ze dne 28. června 1990 o hospodářské soutěži na trhu telekomunikačních služeb (Úř. věst. L 192, s. 10), ve znění směrnice Komise 96/19/ES ze dne 13. března 1996 (Úř. věst. L 74, s. 13). První bod odůvodnění směrnice 97/13 odkazuje na tento závazek, což zdůraznil jak Soudní dvůr (rozsudek Albacom a Infostrada, bod 35), tak já sám (stanovisko ve věci Nuova società di telecomunicazioni, body 45 a 46).
(
22
) – „[…] tato směrnice se použije jak na stávající povolení, tak na povolení udělená v budoucnosti; […] některé licence byly uděleny na delší dobu než do 1. ledna 1999 […].“(neoficiální překlad)
(
23
) – Článek 2 odst. 1 písm. a) směrnice 97/13 definuje povolení jako „povolení definující zvláštní práva a povinnosti v odvětví telekomunikačních služeb a umožňující podnikům poskytovat telekomunikační služby a popřípadě povolující zřizování nebo provozování telekomunikačních sítí nezbytných k poskytování těchto služeb, které může mít podobu ‚obecného povolení‘ nebo ‚individuální licence‘ […]“. (neoficiální překlad)
(
24
) – Toto úsilí o zachování starých časů mi připomíná úvodní větu trilogie Thomase Manna Josef a bratři jeho, Melantrich, z němčiny přeložil Ivan Olbracht a Helena Malířová, 1934, s. 7: „Studnice minulosti je hluboká. Neměli bychom o ní říkat, že vůbec nemá dna? […] tehdy, je-li to jen a výhradně lidská bytost, o jejíž minulosti mluvíme a na niž se ptáme, neboť tajemství této záhadné bytosti, uzavírající v sobě i náš vlastní lidsky neřestný a nelidsky bídný život, je, jak se ani nedá jinak předpokládat, alfou i omegou všech našich rozhovorů a otázek, dodává všem řečem důraznosti a ohně a činí všechny otázky naléhavými.“
(
25
) – Která může být na základě čl. 22 odst. 3 druhého pododstavce prodloužena.
(
26
) – Stanoviska Nuova società di telecomunicazioni (bod 11), ISIS Multimedia a Firma 02 (bod 9) a i-21 Germany a Arcor (bod 10).
(
27
) – Bod 38 rozsudku Albacom Infostrada a bod 52 mého stanoviska v této věci.
(
28
) – Body 25 a 26 stanoviska ve věci ISIS Multimedia a Firma 02.
(
29
) – Z tohoto důvodu jsou argumenty Komise, která má za to, že je třeba nepřihlížet k případům, v nichž vnitrostátní soud konstatuje dominantní postavení podniku, který měl před přijetím směrnice 97/13 výlučná nebo zvláštní práva, nerelevantní. Rozsudek ze dne 8. září 2005, Mobistar a Belgacom Mobile (věci C-544/03 a C-545/03, Sb. rozh. s. I-7723) není v tomto ohledu relevantní, neboť odkazuje na místní poplatek za telekomunikační infrastrukturu (věže, přijímače a antény pro šíření mobilních telefonních služeb), který je v zásadě povolen právem Společenství, ale jenž může za určitých okolností bránit hospodářské soutěži a proto být v rozporu s článkem 3c směrnice Komise 96/2/ES ze dne 16. ledna 1996 (Úř. věst. L 20, s. 59), zatímco v projednávaném případě se soud zabývá poplatkem, který je zjevně v rozporu s právem Evropské unie.
(
30
) – Zmíněný „nový předpisový rámec“ pro telekomunikační služby ve Společenství [směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice); 2002/20/ES o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (autorizační směrnice); 2002/21/ES o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) a 2002/22/ES o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě), přijaté dne 7. března 2002 – Úř. věst. L 108, s. 7, 21, 33 a 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 323, 337, 349 a 367], stanoví zvláštní povinnosti společnostem, které mají dominantní postavení na trhu, mezi něž patří také ty, které se staly právními nástupci bývalých monopolů.