STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MELCHIORA WATHELETA
přednesené dne 16. června 2016(1)
Věc C‑428/15
Child and Family Agency
proti
J. D.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Článek 15 – Postoupení věci jinému soudu – Oblast působnosti – Podmínky použití – Vhodněji umístěný soud – Nejlepší zájem dítěte“
I –    Úvod
1.        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce spadá do rámce sporu, v němž proti sobě stojí Child and Family Agency (Agentura pro děti a rodinu, Irsko, dále jen „agentura“) a paní J. D. ve věci rozhodnutí o osudu jejího druhého dítěte, nezletilého R. v útlém věku.
2.        Tato žádost se týká výkladu článku 15 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000(2).
3.        Toto ustanovení opravňuje soud příslušný ve věci (dále jen „obvykle příslušný soud“) postoupit věc soudu jiného členského státu, který je „vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci“, jestliže to „je v zájmu dítěte“. Prostřednictvím jednotlivých předběžných otázek položených předkládajícím soudem byl Soudní dvůr vyzván, aby vyložil tyto dvě konkrétní podmínky použití.
II – Právní rámec
4.        Bod 5 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 uvádí: „V zájmu zajištění rovnosti všech dětí se toto nařízení vztahuje na veškerá rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti, včetně opatření k ochraně dítěte, bez jakýchkoliv vazeb na řízení ve věcech manželských.“
5.        V bodech 12 a 13 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 se dále uvádí toto:
„12)      Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů změny bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti.
13)      V zájmu dítěte toto nařízení výjimečně a za určitých podmínek umožňuje příslušnému soudu postoupit věc soudu jiného členského státu, pokud je tento jiný soud z hlediska svého umístění vhodnější k projednání věci. V tomto případě by však druhý soud neměl mít možnost postoupit věc soudu třetímu.“
6.        Nakonec bod 33 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 uvádí:
„Toto nařízení ctí základní práva a zachovává zásady Listiny základních práv Evropské unie. Zejména se snaží zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v článku 24 Listiny základních práv Evropské unie.“
7.        Obecná příslušnost ve věcech rodičovské zodpovědnosti se řídí článkem 8 tohoto nařízení. Podle odstavce 1 tohoto článku:
„Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu.“
8.        Článek 12 odst. 3 písm. a) a b) nařízení č. 2201/2003 stanoví prorogaci příslušnosti ve věci rodičovské zodpovědnosti ve prospěch soudu příslušného k rozhodnutí o návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné v případě, že:
„a)       dítě má silný vztah [ke] členskému státu [tohoto soudu], zejména z toho důvodu, že jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti má v tomto členském státě obvyklé bydliště nebo dítě je státním příslušníkem tohoto členského státu,
a
b)       všechny strany řízení v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijaly a je to v zájmu dítěte.“
9.        Výjimku z obecné příslušnosti podle článku 8 nařízení č. 2201/2003 ostatně stanoví článek 15 tohoto nařízení. Tento článek, nadepsaný „Postoupení věci k projednání vhodněji umístěnému soudu“, stanoví toto:
„1. Výjimečně mohou soudy členského státu příslušné ve věci, pokud se domnívají, že soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci nebo její určité části, a v případě, že je to v zájmu dítěte,
a)      přerušit řízení v dané věci nebo její části a vyzvat strany, aby podaly návrh u soudu tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 4, nebo
b)      požádat soud jiného členského státu, aby převzal příslušnost v souladu s odstavcem 5.
2.      Odstavec 1 se použije
a)      na žádost strany, nebo
b)      z podnětu soudu, nebo
c)      na žádost soudu jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah v souladu s odstavcem 3.
Postoupit věc z podnětu soudu nebo na žádost soudu jiného členského státu je možné pouze se schválením alespoň jedné ze stran.
3.      Má se za to, že dítě má zvláštní vztah k členskému státu ve smyslu odstavce 1, pokud tento členský stát
a)      se stal obvyklým bydlištěm dítěte poté, co bylo zahájeno řízení u soudu uvedeného v odstavci 1, nebo
b)      je bývalým obvyklým bydlištěm dítěte, nebo
c)      dítě je jeho státním příslušníkem, nebo
d)      je obvyklým bydlištěm nositele rodičovské zodpovědnosti, nebo
e)      je místem, kde se nachází jmění dítěte, a věc se týká opatření k ochraně dítěte ve vztahu ke správě, zachování a nakládání s tímto jměním.
4.      Soud členského státu příslušný ve věci stanoví lhůtu, ve které musí být zahájeno řízení u soudů tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 1.
Pokud do této doby řízení u soudů zahájeno není, pokračuje soud, který řízení zahájil, ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 8 až 14.
5.      Soudy tohoto jiného členského státu mohou z důvodu zvláštních okolností věci v zájmu dítěte přijmout soudní příslušnost do šesti týdnů ode dne, kdy o to byly požádány v souladu s odst. 1 písm. a) nebo b). V tomto případě se soud, který zahájil řízení jako první, prohlásí za nepříslušný. Jinak soud, který zahájil řízení jako první, pokračuje ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 8 až 14.
6.      Pro účely tohoto článku soudy spolupracují buď přímo, nebo prostřednictvím ústředních orgánů určených podle článku 53.“
III – Skutkové okolnosti sporu v původním řízení
10.      Paní D., státní příslušnice Spojeného království, se narodila dne 15. listopadu 1977. Do Irska přijela dne 29. září 2014, těhotná se svým druhým dítětem.
11.      Její starší syn, S., byl v průběhu roku 2010 umístěn ve Spojeném království do ústavní péče poté, co bylo zaprvé zjištěno, že paní D. trpí poruchou osobnosti („asociálním chováním“), a zadruhé bylo prokázáno, že se vůči tomuto dítěti dopustila fyzického násilí.
12.      V době, kdy paní D. ještě bydlela ve Spojeném království, se před narozením svého druhého dítěte R. podrobila „předporodnímu posouzení“, které provedly orgány na ochranu dětí v místě jejího bydliště, a to na základě její zdravotní a rodinné historie. Z tohoto posouzení zejména vyplynulo, že paní D. prokázala citovou náklonnost ke svému prvnímu dítěti, že o narození druhého dítěte uvažuje pozitivně a na porod se připravila. Projevila vůli spolupracovat se sociálními pracovníky a prokázala, že je schopna dlouhodobě si udržet bydlení. Příslušné orgány měly nicméně za to, že druhé dítě by mělo být svěřeno do náhradní péče, než budou zahájeny postupy vedoucí k osvojení třetí osobou.
13.      Paní D. tedy ve Spojeném království vypověděla nájemní smlouvu a prodala své věci a přestěhovala se do Irska. Její druhé dítě, R., se narodilo v tomto druhém členském státě o měsíc později, dne 25. října 2014. Od té doby oba bydlí v Irsku.
14.      Krátce po narození R. agentura požádala příslušný District Court (okresní soud, Irsko), aby nařídil umístění tohoto dítěte do péče. Tento návrh byl však zamítnut z toho důvodu, že důkazy z doslechu pocházející ze Spojeného království, o něž se agentura opírala, jsou nepřípustné.
15.      Agentura podala odvolání k Circuit Court (obvodní soud, Irsko), který nařídil, aby R. byl předběžně umístěn do pěstounské péče. Platnost tohoto opatření byla od té doby několikrát prodloužena. Paní D. však bylo přiznáno právo své dítě pravidelně navštěvovat a toto právo využívala.
16.      Agentura kromě toho podala k High Court (vrchní soud, Irsko) návrh, aby věc byla podle článku 15 nařízení č. 2201/2003 postoupena High Court of Justice (England & Wales) [vrchní soud (Anglie a Walesu) (Spojené království)]. Tento návrh podpořil kolizní opatrovník R. (dále jen „opatrovník“).
17.      Rozsudkem ze dne 26. března 2015 High Court povolil agentuře, aby podala k High Court of Justice (England & Wales) návrh na uplatnění své příslušnosti v této věci. Podle žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce High Court naopak nerozhodl o odebrání R. z pěstounské péče.
18.      Paní D. požádala o povolení odvolat se proti tomuto rozsudku přímo k Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko), který této žádosti vyhověl a vyslechl účastníky.
19.      Supreme Court v předkládacím rozhodnutí uznává, že ve věci jsou příslušné výhradně irské orgány pro ochranu dětí a irské soudy, a vyjadřuje určité pochybnosti o použití článku 15 nařízení č. 2201/2003.
20.      Předně si klade otázku, zda je toto ustanovení použitelné ve věci veřejnoprávní povahy, jako je věc v původním řízení, navzdory skutečnosti, že ve Spojeném království neprobíhá žádné řízení týkající se R., a uznání příslušnosti soudů tohoto členského státu by tedy navíc znamenalo, že orgány pro ochranu dětí uvedeného členského státu samy souhlasí s tím, že se budou případem R zabývat.
21.      Dále si Supreme Court klade otázku, jak vykládat pojem „zájem dítěte“ vyjádřený v čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003. Je toho názoru, že je třeba jej chápat z hlediska cíle spočívajícího v rychlém určení soudu příslušného k projednání věci, na niž se vztahuje toto nařízení. Vyvozuje z toho, že uplatnění tohoto ustanovení nevyžaduje, aby obvykle příslušný soud prováděl „úplný věcný průzkum“ zájmu dítěte, jestliže má v úmyslu postoupit danou věc soudu v jiném členském státě, který považuje za vhodněji umístěný. Dochází k závěru, že příslušný soud musí provést spíše souhrnné posouzení této otázky z hlediska „zásady, že je v zájmu dítěte, aby to byl soud co nejvhodněji umístěný pro posouzení situace“, a je na soudu jiného členského státu, aby provedl hlubší analýzu.
22.      Nakonec si předkládající soud klade otázku ohledně skutečností, které je třeba brát v úvahu v rámci takového souhrnného posouzení. V tomto ohledu se domnívá, že je vhodné nepodporovat usídlování státních příslušníků Spojeného království, kteří chtějí své děti dostat mimo působnost příslušných orgánů pro ochranu dětí, v Irsku, tedy obecně řečeno, nevytvářet nebo netolerovat situace zvané „forum shopping“. Klade si nicméně otázku, do jaké míry mohou být takové úvahy zohledňovány při použití článku 15 nařízení č. 2201/2003.
23.      Za těchto podmínek se Supreme Court (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru šest předběžných otázek.
IV – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem
24.      Rozhodnutím ze dne 31. července 2015, které bylo Soudnímu dvoru doručeno dne 4. srpna 2014, položil Supreme Court (Nejvyšší soud) následující předběžné otázky:
„1)      Vztahuje se článek 15 nařízení č. 2201/2003 na veřejnoprávní návrhy týkající se péče o děti podané místním orgánem členského státu, pokud v případě, kdy soud jiného členského státu převezme příslušnost, bude potřeba, aby jiný orgán podal návrh na zahájení samostatného řízení v souladu s odlišnými právními předpisy a možná, ne-li pravděpodobně, týkajícího se jiných skutkových okolností?
2)      V případě kladné odpovědi na předchozí otázku, do jaké míry by měl soud případně zohlednit pravděpodobný vliv návrhu podle článku 15 na právo dotčených jednotlivců na volný pohyb, pokud by tomuto návrhu bylo vyhověno?
3)      Pokud se ,[nejlepší] zájem dítěte‘ ve smyslu čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 týká pouze rozhodnutí o místní příslušnosti, jaké faktory, které ještě nebyly zohledněny při rozhodování o tom, zda je jiný soud ‚vhodněji umístěn‘, může soud v rámci tohoto pojmu zohlednit?
4)      Může soud pro účely článku 15 nařízení č. 2201/2003 vzít v úvahu hmotněprávní předpisy, procesní předpisy nebo praxi soudů příslušného členského státu?
5)      Do jaké míry by měl vnitrostátní soud při posuzování článku 15 nařízení č. 2201/2003 vzít v úvahu specifické okolnosti věci, včetně vůle matky přestěhovat se mimo dosah sociálních orgánů domovského státu a následně porodit dítě v jiné jurisdikci, kde považuje systém sociálních orgánů za příznivější?
6)      Jaké konkrétní okolnosti má vnitrostátní soud zohlednit při rozhodování o tom, který soud je ‚vhodněji umístěn‘ k projednání věci?“
25.      Předkládající soud dále požádal, aby byla věc projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce stanoveném v článku 23a statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.
26.      Na správní poradě konané dne 14. srpna 2015 se čtvrtý senát Soudního dvora po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl, že této žádosti nevyhoví, neboť má za to, že okolnosti předložené na její podporu neprokazují naléhavost, která je vyžadována pro zdůvodnění použití uvedeného postupu.
27.      Rozhodl však o tom, že se tato věc projedná přednostně podle čl. 53 odst. 3 jednacího řádu.
28.      Písemná vyjádření byla předložena agenturou, paní D., opatrovníkem, irskou, českou a slovenskou vládou a Evropskou komisí. S výjimkou české a slovenské vlády se všichni navíc vyjádřili na jednání, které se konalo dne 12. května 2016.
V –    Analýza
29.      První otázka položená předkládajícím soudem se liší od pěti ostatních otázek. Tato otázka se totiž určitým způsobem týká „předběžné“ podmínky pro použití článku 15 nařízení č. 2201/2003. Naproti tomu následující otázky se týkají upřesnění podmínek použití tohoto ustanovení nařízení č. 2201/2003 a mohou být přezkoumány společně.
A –    K první předběžné otázce
30.      V rámci první otázky se předkládající soud táže, zda se článek 15 nařízení č. 2201/2003 může použít na veřejnoprávní návrh týkající se péče o děti, jestliže je podán místním orgánem prvního členského státu, přestože orgán jiného členského státu bude muset podat návrh na zahájení samostatného řízení v souladu s odlišnými právními předpisy a případně, ne-li pravděpodobně, s ohledem na jiné skutkové okolnosti, pokud soud tohoto jiného členského státu převezme příslušnost.
31.      Tato otázka podle mne vyžaduje, aby byly přezkoumány tři různé problémy. První se týká případného dopadu kvalifikace řízení ve vnitrostátním právním řádu jako občanskoprávního nebo veřejnoprávního. Druhý se týká možnosti použít článek 15 nařízení č. 2201/2003, třebaže v členském státě, v němž sídlí soud, jemuž by měla být věc postoupena, neprobíhá žádné správní ani soudní řízení. Třetí se týká předložení věci soudu druhého členského státu. Soudní dvůr se již vyjádřil k prvnímu problému nastolenému první předběžnou otázkou, druhými dvěma se však dosud nezabýval.
1.      K důsledkům kvalifikace řízení jako občanskoprávního nebo veřejnoprávního
32.      Podle článku 1 nařízení č. 2201/2003 se oblast působnosti tohoto nařízení vztahuje na „občanskoprávní věci“.
33.      Soudní dvůr se již vyjádřil v tom smyslu, že tento pojem musí být vykládán autonomně(3) a že nezbytné jednotné použití nařízení č. 2201/2003 vyžaduje, aby veškerá rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti spadala do působnosti tohoto nařízení(4).
34.      Na základě těchto úvah má Soudní dvůr za to, že pojem „občanskoprávní věci“, který vymezuje oblast působnosti nařízení č. 2201/2003, musí být vykládán tak, že může zahrnovat i opatření, která mají z hlediska práva členského státu veřejnoprávní povahu(5).
35.      Konkrétně Soudní dvůr rozhodl na základě čl. 1 odst. 2 písm. d) nařízení č. 2201/2003(6) a bodu odůvodnění č. 5, že rozhodnutí o převzetí péče o dítě patří „svou povahou mezi veřejná opatření, jejichž cílem je uspokojování potřeb ochrany a pomoci nezletilým“(7). Uvedl rovněž, že „soudní organizace členských států ani svěření pravomoci správním orgánům nemohou mít vliv na rozsah působnosti tohoto nařízení ani na výklad pojmu ‚občanskoprávní věci‘ “(8).
36.      Z toho tedy plyne závěr, že pokud se rodičovská zodpovědnost uvedená v nařízení č. 2201/2003 formálně týká „občanskoprávních věcí“, je lhostejné, jakou kvalifikaci používají vnitrostátní právní předpisy(9).
2.      K nezbytnosti správního nebo soudního řízení probíhajícího ve druhém členském státě
37.      Podle čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 je soudem příslušným ve věci rodičovské zodpovědnosti v zásadě soud v místě, kde má dítě obvyklé bydliště v době podání žaloby. Článek 15 nařízení č. 2201/2003 umožňuje odchýlit se od tohoto pravidla obecné příslušnosti.
38.      Podle ustálené judikatury Soudního dvora je třeba při výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí. Výklad ustanovení nařízení č. 2201/2003 se od těchto zásad nemůže odchýlit(10).
39.      Co se týče znění článku 15 nařízení č. 2201/2003, je třeba konstatovat, že výslovně neukládá, aby v jiném členském státě, než je stát soudu příslušného na základě článku 8 tohoto nařízení, již probíhalo správní nebo soudní řízení, aby tento soud mohl použít článek 15.
40.      Naopak podle čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 mohou soudy příslušné ve věci, pokud se domnívají, že soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci, a v případě, že je to v zájmu dítěte, požádat soud jiného členského státu, aby převzal příslušnost, nebo přerušit řízení a „vyzvat strany, aby podaly návrh u soudu tohoto jiného členského státu“(11).
41.      Stanoví-li ustanovení, že strany jsou vyzvány, aby „podaly návrh“ u soudu jiného členského státu, znamená to, že před tímto jiným soudem není žádný obdobný návrh a priori projednáván.
42.      Tento výklad, podle něhož není nutné, aby ve druhém členském státě již probíhalo správní nebo soudní řízení, k tomu, aby mohl být použit článek 15 nařízení č. 2201/2003, je podle mne nadto v souladu s cíli, které sleduje uvedené nařízení.
43.      Podle bodu 12 odůvodnění jsou totiž pravidla pro určení příslušnosti stanovená nařízením č. 2201/2003 formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost(12). Z toho vyplývá, že toto nařízení vychází z pojetí, podle něhož musí být dána přednost nejlepšímu zájmu dítěte(13).
44.      Na základě těchto úvah Soudní dvůr rozhodl, že pravidlo prorogace příslušnosti podle čl. 12 odst. 3 nařízení č. 2201/2003, které představuje rovněž výjimku z pravidla obecné příslušnosti, lze uplatnit, aniž by řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti muselo souviset s jiným řízením, které již probíhá před soudem, v jehož prospěch má k prorogaci příslušnosti dojít(14). Podle Soudního dvora by opačný výklad zbavil ustanovení užitečného účinku(15). Bylo by to mimo jiné v rozporu s cíli sledovanými nařízením č. 2201/2003, protože by to v důsledku vylučovalo možnost využít uvedené prorogace v řadě situací, ačkoliv by tato prorogace příslušnosti mohla být v nejlepším zájmu dotčeného dítěte(16).
45.      Podle mne lze totéž konstatovat, pokud jde o výjimku z pravomoci stanovenou článkem 15 nařízení č. 2201/2003. V případě, na který se vztahuje toto ustanovení, se rovněž jedná o přiznání pravomoci soudu, který může lépe posloužit nejlepšímu zájmu dítěte, a to tím spíše, že článek 15 nařízení č. 2201/2003 výslovně stanoví, že výjimka je možná pouze v případě, že poslouží tomuto zájmu.
46.      Jak znění článku 15 nařízení č. 2201/2003, tak cíle sledované tímto nařízením tedy vedou k výkladu, podle kterého může být uvedený článek použit i v případě, že v členském státě, do něhož má obvykle příslušný soud v úmyslu postoupit věc, neprobíhá v dané době žádné správní nebo soudní řízení.
3.      K předložení věci u soudu jiného členského státu
47.      Podle výkladu článku 15 nařízení č. 2201/2003, který navrhuji, není nezbytné, aby v členském státě, do něhož má obvykle příslušný soud v úmyslu věc postoupit, již probíhalo správní nebo soudní řízení. První předběžná otázka položená předkládajícím soudem mne nicméně nutí upřesnit způsob, jakým lze přimět soud jiného členského státu k projednání věci.
48.      Podle předkládajícího soudu totiž, pokud „soud jiného členského státu převezme příslušnost, bude potřeba, aby jiný orgán podal návrh na zahájení samostatného řízení v souladu s odlišnými právními předpisy, a možná, ne-li pravděpodobně, týkajícího se jiných skutkových okolností“.
49.      Otázka obsahuje na první pohled rozpor: jak by soud mohl převzít příslušnost, pokud je nezbytné, aby bylo za tím účelem později zahájeno samostatné řízení?
50.      Článek 15 nařízení č. 2201/2003 tvoří výjimku ze systému obecné příslušnosti stanovené tímto nařízením. Z tohoto titulu musí být vykládán restriktivně(17).
51.      Jak jsem tedy již naznačil, pokud se soud příslušný ve věci domnívá, že soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci a je to v zájmu dítěte, článek 15 nařízení č. 2201/2003 stanoví jen dvě možnosti.
52.      Podle čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 může obvykle příslušný soud „přerušit řízení v dané věci nebo její části a vyzvat strany, aby podaly [ve stanovené lhůtě] návrh u soudu tohoto jiného členského státu“(18) nebo „požádat soud jiného členského státu, aby převzal příslušnost“(19).
53.      Článek 15 odst. 4 nařízení č. 2201/2003 rovněž ukládá, aby „řízení u soudů tohoto jiného členského státu [byla zahájena] v souladu s odstavcem 1“(20), a čl. 15 odst. 5 dále stanoví, že „soudy tohoto jiného členského státu mohou z důvodu zvláštních okolností věci v zájmu dítěte přijmout soudní příslušnost do šesti týdnů ode dne, kdy o to byly požádány v souladu s odst. 1 písm. a) nebo b)“(21). Těmito dvěma případy jsou tedy pouze podání návrhu ze strany účastníků sporu probíhajícího před soudem příslušným rozhodnout ve věci samé, nebo výzva tohoto soudu adresovaná druhému soudu, aby přijal soudní příslušnost.
54.      Podle předkládajícího soudu se přitom soud druhého členského státu může zabývat spisem, u kterého jej soud prvního členského státu žádá o přijetí příslušnosti podle článku 15 nařízení č. 2201/2003, pouze v případě, že místní orgán Spojeného království podá k tomuto soudu samostatný návrh na zahájení řízení v souladu s právními předpisy druhého členského státu(22).
55.      Příslušnost soudu druhého členského státu by tak závisela na podání nového návrhu ze strany orgánu tohoto druhého členského státu, který není účastníkem řízení probíhajícího před prvním soudem.
56.      Je třeba konstatovat, že článek 15 nařízení č. 2201/2003 takový případ výslovně neřeší. Vzhledem k tomu, že tento článek musí být vykládán restriktivně, jsem tedy toho názoru, že v takové situaci nemůže být použit.
57.      Ještě bych rád upřesnil, že se mi nezdá, že by článek 55 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Spolupráce ve věcech týkajících se rodičovské zodpovědnosti“, mohl mít na tuto analýzu vliv. Jestliže se toto ustanovení totiž týká článku 15 nařízení, je tomu tak pouze proto, aby „usnadňoval komunikaci soudů“(23).
4.      Dílčí závěr
58.      S ohledem na předchozí úvahy navrhuji odpovědět na první otázku položenou předkládajícím soudem, že článek 15 nařízení č. 2201/2003 může být použit v případě žaloby v oblasti ochrany dětí, která je podle vnitrostátního práva kvalifikována jako veřejnoprávní, a to i v případě, že v členském státě, do něhož má soud příslušný rozhodnout ve věci samé v úmyslu věc postoupit, ještě neprobíhá správní nebo soudní řízení. Toto ustanovení se naproti tomu nepoužije, je-li příslušnost soudu, k němuž má být věc postoupena, podmíněna zahájením řízení ze strany navrhovatele, který není účastníkem řízení probíhajícího u obvykle příslušného soudu.
B –    Ke druhé až šesté předběžné otázce
59.      Na základě druhé až šesté otázky chce předkládající soud získat upřesnění podmínek použití článku 15 nařízení č. 2201/2003. Jak jsem již dříve uvedl, na tyto otázky odpovím souhrnně. Předem je však třeba upřesnit podmínky stanovené článkem 15 nařízení č. 2201/2003 a jejich dosah.
1.      K podmínkám, které stanoví čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 (třetí předběžná otázka)
60.      Článek 15 nařízení č. 2201/2003 formálně uvádí tři podmínky, aby mohl soud příslušný ve věci postoupit věc jinému soudu. Je třeba, aby dítě mělo zvláštní vztah k jinému členskému státu, aby soud tohoto jiného státu byl vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci a aby to bylo v zájmu dítěte.
61.      První podmínka je podrobně uvedena v čl. 15 odst. 3 nařízení č. 2201/2003. V tomto ohledu není o čem diskutovat. Výčet uvedený v tomto ustanovení je kogentní. Není doplněn žádným termínem, který by značil, že jde o příkladný výčet, jako je příslovce „zejména“ nebo výraz „například“. A dále rozvíjí jednu z podmínek výjimky povolené odstavcem 1 článku 15. Proto musí být vykládán restriktivně(24).
62.      Výčet v čl. 15 odst. 3 nařízení č. 2201/2003 tedy musí být vnímán jako vyčerpávající seznam situací, v nichž se předpokládá existence zvláštního vztahu, který vyžaduje odstavec 1 tohoto článku(25).
63.      Výklad obou dalších podmínek – soud, který je vzhledem ke svému umístění vhodnější, a zájem dítěte – přináší mnoho obtíží, neboť unijní normotvůrce je nedefinoval, a neuvedl ani údaje pro posouzení.
64.      Především je třeba určit, zda se jedná o dvě kumulativní podmínky, které musí být předmětem samostatného posouzení, nebo zda vnitrostátní soudy mohou posuzovat tyto dvě podmínky společně.
65.      Komise má ve svém písemném vyjádření za to, že tyto podmínky jsou neoddělitelné a že kritérium „zájem“ podmiňuje jednoduše posuzovací pravomoc, kterou soudu svěřuje čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003(26). Z tohoto pohledu by bylo možné určit soud, který je vzhledem ke svému umístění vhodnější, pouze s ohledem na zájem dítěte. Tato dvě kritéria by tak byla součástí jediného procesu posuzování.
66.      Souhlasím s tímto výkladem čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, který se mi zdá být v souladu s cíli sledovanými tímto nařízením.
67.      Použití spojky „a“ samozřejmě evokuje rozdíl mezi oběma podmínkami. Zdá se mi ovšem, že upřesnění týkající se zájmu dítěte nepředstavuje nezávislou podmínku, ale pouze opakuje obecný cíl, kterým se řídí pravidla příslušnosti ve věci rodičovské zodpovědnosti. Jak jsem již připomněl, jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na kritérium blízkosti(27).
68.      Tento společný výklad obou kritérií čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 je v souladu s úmysly normotvůrce tak, jak jsou uvedeny v bodech 12 a 13 odůvodnění tohoto nařízení. Podle bodu 12 odůvodnění „[p]ravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost“. Nicméně bod 13 odůvodnění uvádí, že „[v] zájmu dítěte toto nařízení výjimečně a za určitých podmínek umožňuje příslušnému soudu postoupit věc soudu jiného členského státu, pokud je tento jiný soud z hlediska svého umístění vhodnější k projednání věci“(28).
69.      Tuto analýzu ještě podporuje bod 33 odůvodnění nařízení č. 2201/2003. Podle tohoto bodu odůvodnění toto nařízení ctí základní práva a zachovává zásady Listiny základních práv Evropské unie. Za tímto účelem se zejména „snaží zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v článku 24 Listiny základních práv Evropské unie“. Podle odstavce 2 tohoto článku totiž „[p]ři všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte“.
70.      Z těchto bodů odůvodnění jasně vyplývá, že výjimku z obecné příslušnosti lze uplatnit pouze ve prospěch soudu, který je vzhledem ke svému umístění vhodnější z hlediska zájmu dítěte, a že z tohoto pohledu zájem dítěte představuje nikoliv podmínku výjimky, která musí být posuzována samostatně, ale obecné kritérium, jímž se musí řídit každé rozhodnutí týkající se příslušnosti ve věci rodičovské zodpovědnosti bez ohledu na to, zda jde o zásadu nebo o výjimku. Zájem dítěte se totiž objevuje jako obecný faktor pro posouzení v bodě 12 odůvodnění a je připomenut v bodě 13 odůvodnění jako úvod k výjimce. Z těchto bodů odůvodnění vyplývá, že „příslušnost ve věci rodičovské zodpovědnosti musí být především určována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte“(29).
71.      V rámci čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 unijní normotvůrce zvolil jako okolnost, která může způsobit výjimku z kritéria blízkosti, „zvláštní vztah“, který by dítě mohlo mít k jinému členskému státu. Okolnosti vyjmenované v odstavci 3 však nutně neznamenají, že soud jiného členského státu je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci. To je důvod, proč obvykle příslušný soud musí posoudit takovou vhodnost z hlediska zájmu dítěte(30).
72.      Jsem tedy toho názoru, že čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 ukládá ověřit, zda soud, jemuž obvykle příslušný soud míní věc postoupit, je vzhledem ke svému umístění vhodnější než on k vydání rozhodnutí týkajícího se rodičovské odpovědnosti, které lépe poslouží zájmu dítěte. Ostatně právě z hlediska tohoto jediného kritéria soud, kterému bude věc postoupena, převezme či nepřevezme svou příslušnost na základě čl. 15 odst. 5 nařízení č. 2201/2003. Otázkou tedy není, zda řešení sporu bude příznivější z hlediska zájmu dítěte, ale zda přenesení příslušnosti poslouží zájmu dítěte.
73.      Jinak řečeno, zájem dítěte je podmínkou a základem rozhodnutí obvykle příslušného soudu o postoupení věci jinému soudu (čl. 15 odst. 1) a rozhodnutí soudu, jemuž má být věc postoupena, o jejím přijetí (čl. 15 odst. 5)(31).
74.      Závěrem bych rád dodal, že jsem toho názoru, že samostatná nebo společná analýza druhé a třetí podmínky, které stanoví čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, nemá konkrétní dopad, neboť v každém případě musí být splněny všechny tři podmínky tohoto ustanovení.
75.      Jelikož se projednávaný problém týká pouze příslušnosti, nikoli věci samé, nevím, jak by jeden soud mohl rozhodnout o tom, že jiný soud je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci týkající se rodičovské zodpovědnosti, aniž by to bylo v zájmu dítěte. Stejně tak nechápu, jak by přesun příslušnosti mohl být v zájmu dítěte, kdyby soud, jemuž by byla věc postoupena, nebyl vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci. Zdá se mi, že přezkum podmínek soudu, který je „vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci“, a „zájmu dítěte“ se musí vzájemně překrývat.
2.      Ke skutečnostem, které mohou být zohledněny při posuzování soudu, který je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci
a)      Připomínky mezím, které platí pro Soudní dvůr (šestá předběžná otázka)
76.      Úvodem připomínám, že podle čl. 13 odst. 2 SEU Soudní dvůr jedná v mezích působnosti svěřené mu Smlouvami. V rámci článku 267 SFEU má tedy Soudní dvůr pravomoc rozhodovat o platnosti a výkladu aktů přijatých orgány.
77.      Mám tedy za to, a tím odpovídám na šestou předběžnou otázku, že pokud to sám unijní normotvůrce nepovažoval za vhodné, Soudnímu dvoru nepřísluší vyjmenovávat přesný seznam bodů, které by vnitrostátní soud měl zkoumat, aby určil soud, který je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci(32).
78.      Naproti tomu Soudnímu dvoru přísluší poskytnout vnitrostátnímu soudu výklad užitečný pro rozhodnutí v projednávané věci.
b)      K nutnosti vzít v úvahu hmotněprávní předpisy, procesní předpisy nebo praxi soudů členského státu, které jsou případně příslušné (čtvrtá předběžná otázka)
79.      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda soud, který má v úmyslu použít čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, musí vzít v úvahu hmotněprávní předpisy, procesní předpisy nebo praxi případně příslušného soudu druhého členského státu.
80.      Irsko tvrdí, že soud nesmí provádět takové srovnávací posouzení procesních předpisů, hmotněprávních předpisů nebo judikatury týkající se těchto pravidel(33). Komise není tak kategorická. Má za to, že soud by neměl „systematicky“ analyzovat procesní předpisy, kolize zákonů a použitelné hmotněprávní předpisy(34).
81.      Myslím si, že vyloučení analýzy hmotněprávních předpisů z oblasti působnosti článku 15 nařízení č. 2201/2003 je v souladu se zásadou vzájemné důvěry, která stojí za celým tímto nařízením.
82.      Jak již Soudní dvůr uvedl, právě tato vzájemná důvěra umožnila zavedení závazného systému příslušnosti, který jsou povinny dodržovat všechny soudy, na něž se vztahuje působnost nařízení č. 2201/2003(35).
83.      Tato důvěra je tak velká, že umožnila dokonce zavedení zvláštního režimu s cílem zjednodušit výkon rozhodnutí týkajících se práva na styk s dítětem, které je považováno za zásadní pro ochranu základního práva dítěte na udržování přímého styku s oběma rodiči uvedeného v čl. 24 odst. 3 Listiny základních práv Evropské Unie.
84.      Soudní dvůr totiž rozhodl, že „tento režim je založen na zásadě vzájemné důvěry mezi členskými státy ohledně skutečnosti, že jejich příslušné vnitrostátní právní řády mohou zajistit rovnocennou a účinnou ochranu základních práv uznaných na úrovni Unie, a zejména v Listině základních práv Evropské unie (rozsudek Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, bod 70), a vylučuje jakoukoliv formu přezkumu rozhodnutí vydaného soudem státu původu“(36).
85.      Původně příslušný soud tedy musí posoudit pouze to, který soud může nejlépe vyhovět zájmu dítěte(37). Za tím účelem bude mít na zřeteli, že „příslušnost ve věci rodičovské zodpovědnosti musí být především určována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte“(38).
86.      Nejedná se tedy o to určit místo, kde bude docíleno nejlepšího řešení ve věci samé, ale určit soud, který je vzhledem ke svému umístění nejvhodnější k rozhodnutí o tomto řešení. Za tímto účelem může být užitečný přezkum procesních předpisů, kterými se řídí výkon pravomoci druhého soudu, nebo používané praxe. Jsou to ze své podstaty právě tyto předpisy, jimiž se řídí výkon příslušnosti.
87.      Nyní je obecný rámec analýzy lépe definován a pokusím se najít především mezi procesními pravidly některé konkrétní skutečnosti, které mohou být vzaty v úvahu při určení soudu, který je vzhledem ke svému umístění nejvhodnější k projednání věci.
c)      Ke skutečnostem, které mohou být vzaty v úvahu (druhá, třetí a pátá předběžná otázka)
88.      Jak jsem již několikrát upřesnil, v ustálené judikatuře bylo potvrzeno, že pravidla příslušnosti nařízení č. 2201/2003 jsou formulována s ohledem na kritérium blízkosti s cílem zaručit, aby místní soud, který má nejužší vztah k dítěti, rozhodl v nejlepším zájmu dítěte(39).
89.      Jak jsem již také uvedl v bodě 70 tohoto stanoviska, z bodů 12 a 13 odůvodnění uvedeného nařízení jasně vyplývá, že zájem dítěte představuje obecné kritérium, jímž se musí řídit každé rozhodnutí týkající se příslušnosti ve věci rodičovské zodpovědnosti bez ohledu na to, zda jde o zásadu nebo o výjimku.
90.      Pokud chce obvykle příslušný soud použít čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, musí tedy nalézt skutečnosti, které by mohly svědčit proti silnému předpokladu ve prospěch státu, v němž má dítě obvyklé bydliště. Tento přezkum musí být proveden na základě analýzy in concreto(40) v tom smyslu, že soud musí konkrétně analyzovat důvod, z něhož by tyto skutečnosti měly převážit nad jeho příslušností.
91.      Obvykle příslušný soud se tedy musí v konečném důsledku ujistit, že rozhodnutí týkající se rodičovské zodpovědnosti přijme soud, který má co nejužší vztahy ke skutečnostem v daném případě.
92.      Pokud jde o určení tohoto soudu, sdílím názor generálního advokáta Cruz Villalóna týkající se určení obvyklého bydliště dítěte, podle něhož „[p]ři tomto přezkumu [...] je třeba postupovat z hlediska zájmů dítěte, a v žádném případě z hlediska zájmů rodičů, nehledě na legitimitu jejich návrhu ohledně uvedeného dítěte“(41).
93.      Abych zopakoval příklad, který uvedl předkládající soud v páté předběžné otázce, přání matky dostat se mimo dosah sociálních orgánů svého domovského státu tím, že se přestěhuje do jiného členského státu, jehož systém sociálních služeb považuje za příznivější, se mi nezdá být samo o sobě relevantní pro určení soudu, který je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci. Jinak řečeno, tuto skutečnost lze vzít v úvahu pouze, pokud by mohla mít vliv na příslušnost soudu k projednání věci v zájmu dítěte.
94.      Úvaha týkající se volného pohybu dotčených osob má podle téže logiky smysl pouze v tom, že může mít vliv na určení příslušnosti soudu k projednání věci v zájmu dítěte.
95.      Naproti tomu takové skutečnosti jako jednací jazyk, dostupnost relevantních důkazů týkajících se například způsobilosti rodiče nebo rodičů, pokud jde o vzdělávání a obživu, možnost předvolat důležité svědky a pravděpodobnost, že se tito svědci dostaví, dostupnost lékařských zpráv a zpráv sociální služby a možnost tyto zprávy případně aktualizovat, či lhůta, v níž bude rozhodnutí vydáno(42), mohou mít přímý vliv na příslušnost soudu, pokud jde o posouzení věci v zájmu dítěte. Mohou být tedy vzaty v úvahu.
96.      To, že se tyto skutečnosti nebo některé z nich váží na území jiného členského státu než státu obvykle příslušného soudu, nesmí zastínit význam prostředí, v němž se dítě rozvíjí, tedy prostředí jeho obvyklého bydliště, a vlivu, který může mít přemístění vyplývající z postoupení věci soudu v jiném členském státě, na jeho fyzickou a duševní pohodu.
97.      V tomto ohledu jsem toho názoru, že některé dokumenty důležité pro posouzení věci by bylo možné snadno získat například prostým využitím povinnosti spolupráce stanovené v čl. 15 odst. 5 nařízení č. 2201/2003.
3.      Dílčí závěr
98.      S ohledem na předchozí úvahy mám tedy za to, že čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 ukládá obvykle příslušnému soudu ověřit, zda soud, jemuž má v úmyslu postoupit věc, je vzhledem ke svému umístění vhodnější než on k vydání rozhodnutí týkajícího se rodičovské odpovědnosti, které lépe poslouží zájmu dítěte.
99.      Za tímto účelem se musí ujistit, že rozhodnutí týkající se rodičovské zodpovědnosti přijme soud, který má co nejužší vztahy ke skutečnostem v daném případě. Přezkum musí být veden z hlediska dítěte s cílem chránit jeho zájem a příslušný soud obvykle nebude provádět srovnávací analýzu hmotněprávních předpisů, které použije soud druhého členského státu. Naproti tomu analýza platných procesních předpisů nebo obecně používané praxe může být užitečná. Takové skutečnosti jako jednací jazyk, dostupnost relevantních důkazů, možnost předvolat důležité svědky a pravděpodobnost, že se tito svědci dostaví, dostupnost lékařských zpráv a zpráv sociální služby a možnost tyto zprávy případně aktualizovat, stejně jako lhůta, v níž bude rozhodnutí vydáno, mohou být vzaty v úvahu.
100. To, že se tyto skutečnosti nebo některé z nich váží na území jiného členského státu než státu obvykle příslušného soudu, nesmí zastínit význam prostředí, v němž se dítě rozvíjí, a vlivu, který může mít přemístění vyplývající z postoupení věci soudu v jiném členském státě, na jeho fyzickou a duševní pohodu.
VI – Závěry
101. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko) odpověděl následovně:
1)      Článek 15 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 může být použit v případě návrhu v oblasti ochrany dětí kvalifikovaného podle vnitrostátního práva jako veřejnoprávní, a to i přesto, že v členském státě, do něhož má soud příslušný k rozhodnutí ve věci samé v úmyslu věc postoupit, ještě neprobíhá správní nebo soudní řízení. Toto ustanovení se naproti tomu nepoužije, je-li příslušnost soudu, k němuž má být věc postoupena, podmíněna zahájením řízení ze strany navrhovatele, který není účastníkem řízení probíhajícího u obvykle příslušného soudu.
2)      Článek 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 ukládá soudu příslušnému k projednání věci ověřit, zda soud, jemuž má v úmyslu věc postoupit, je vzhledem ke svému umístění vhodnější než on k vydání rozhodnutí týkajícího se rodičovské odpovědnosti, které lépe poslouží zájmu dítěte.
Za tímto účelem se musí ujistit, že rozhodnutí týkající se rodičovské zodpovědnosti přijme soud, který má co nejužší vztahy ke skutečnostem v daném případě. Přezkum musí být veden z hlediska dítěte s cílem chránit jeho zájem a soud příslušný k rozhodnutí ve věci samé nebude provádět srovnávací analýzu hmotněprávních předpisů, které použije soud druhého členského státu. Naproti tomu analýza platných procesních předpisů nebo obecně používané praxe může být užitečná. Takové skutečnosti, jako jednací jazyk, dostupnost relevantních důkazů, možnost předvolat důležité svědky a pravděpodobnost, že se tito svědci dostaví, dostupnost lékařských zpráv a zpráv sociální služby a možnost tyto zprávy případně aktualizovat, stejně jako lhůta, v níž bude rozhodnutí vydáno, mohou být vzaty v úvahu.
To, že se tyto skutečnosti nebo některé z nich váží na území jiného členského státu než státu obvykle příslušného soudu, nesmí zastínit význam prostředí, v němž se dítě rozvíjí, a vlivu, který může mít přemístění vyplývající z postoupení věci soudu v jiném členském státě, na jeho fyzickou a duševní pohodu.
1      Původní jazyk: francouzština.
2–      Úř. věst. 2003, L 338, s. 1.
3–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 46).
4–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, body 47 a 48).
5–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. listopadu 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 51) a ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 27). Pokud jde o irské právní předpisy, viz rozsudek ze dne 26. dubna 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 60).
6–      Podle čl. 1 odst. 2 písm. d) nařízení č. 2201/2003 umístění dítěte do pěstounské rodiny nebo ústavní péče je součástí věcí, které se týkají rodičovské zodpovědnosti.
7–      Rozsudek ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 26).
8–      Rozsudek ze dne 27. listopadu 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 45).
9–      Viz zejména Dutta, A., a Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, s. 1 až 40, zvl. s. 5 až 7; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, v Torck, S., Cadiet, L., a Jeuland, E., (dir.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59 až 98, a zvláště č. 177.
10–      Pro příklad uplatnění těchto zásad ve výkladu ustanovení nařízení č. 2201/2003, viz mimo jiné rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364).
11 – Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
12–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 35), ze dne 23. prosince 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 35), ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 46), ze dne 1. října 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 44) a ze dne 12. listopadu 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 48). Viz rovněž rozsudek ze dne 15. července 2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, bod 91).
13–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 48).
14–      Rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 45).
15–      Rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 46).
16–      Rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 48).
17–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. prosince 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 38).
18–      Článek 15 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2201/2003.
19 – Článek 15 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003.
20 – Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska
21 – Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
22–      Bod 17 žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
23 – Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
24–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. prosince 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 38).
25–      Právní teorie, do níž jsem nahlédl, hovoří v tomto směru, jak se zdá, jednomyslně. Viz zejména Franck, St., „La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé“, Revue trimestrielle de droit familial, 2005, s. 700; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, v Torck, St., Cadiet, L., a Jeuland, E., (dir)., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59 až 98, a zvláště č. 177; Ancel, B. a Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 a násl., a zvláště č. 29.
26 – Viz bod 33 písemného vyjádření Komise.
27–      Viz bod 43 tohoto stanoviska a judikatura uvedená v poznámce pod čarou č. 12.
28 – Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
29–      Rozsudek ze dne 1. října 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 45). Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
30–      V tomto smyslu viz Dutta, A., a Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels II A Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, s. 1 až 40, zvláště s. 8; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, v Torck, St., Cadiet, L., a Jeuland, E., (dir)., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59 až 98, zvláště č. 217.
31–      V tomto smyslu viz Ancel, B. a Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 a násl., zvláště č. 29.
32–      V tomto smyslu viz stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve spojených věcech Sturgeon a ostatní (C‑402/07 a, EU:C:2009:416, bod 94).
33–      Viz bod 46 písemného vyjádření Irska.
34 – Viz bod 28 písemného vyjádření Komise.
35–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, bod 72).
36–      Rozsudek ze dne 9. září 2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, bod 58).
37–      V tomto smyslu viz Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, s. 526 až 533, zvláště s. 529, stejně jako Ancel, B. a Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 a násl., zvláště č. 28.
38–      Rozsudek ze dne 1. října 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 45). Zdůrazněno autorem tohoto stanoviska.
39–      Viz body 43 a 67 tohoto stanoviska a judikatura uvedená v poznámce pod čarou na s. 12.
40–      V tomto smyslu viz Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, s. 526 až 533, zvláště s 530.
41–      Názor generálního advokáta Cruz Villalóna ve věci Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, bod 93).
42–      Někteří autoři vyjádřili pochybnost, pokud jde o náležitost tohoto kritéria z hlediska „riskantní“ povahy předpovědi, která by mohla být vydána v souvislosti s přiměřenou lhůtou soudu druhého členského státu (v tomto smyslu viz Wautelet, P., „Règlement (CE) no 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no 1347/2000 (dit ‚Bruxelles II bis‘)“, v Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée, svazek 5. La Charte, 2012, s. 363 až 482, zvláště s. 424). Jsem toho názoru, že význam rychlého rozhodnutí ve sporech týkajících se dítěte by měl nicméně převážit nad obtížností odhadu této lhůty. Jak uvádí v úvodu A. Dutta a A. Schultz, „it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross border child dispute are a race against the clock […]“ (Dutta, A., a Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, s. 1 až 40, zvláště s. 2).