62009CC0087_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Rozhodnutím ze dne 25. února 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 2. března 2009, předložil Amtsgericht Schorndorf (Německo) na základě článku 234 ES Soudnímu dvoru předběžné otázky ohledně výkladu článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží (dále jen „směrnice“).(2)
2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Ingrid Putz a společností Medianess Electronics GmbH (dále jen „Medianess Electronics“) ohledně koupě myčky na nádobí, která se ukázala být vadnou, v důsledku čehož I. Putz odstoupila od kupní smlouvy a požadovala vrácení kupní ceny oproti vrácení vadné myčky na nádobí.
3. Podstatou předběžných otázek vnitrostátního soudu je, zda podle článku 3 směrnice platí, že v případě, že vadný spotřební výrobek, jako je v projednávaném případě myčka na nádobí, je uveden do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, prodávající musí nést jednak náklady na odpojení vadného výrobku a jednak náklady na namontování nového výrobku bez vad.
4. Otázky vznesené v projednávané věci se částečně překrývají s otázkami vznesenými ve věci C‑65/09 (3), ve které dnes rovněž přednáším své stanovisko.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
5. Směrnice byla přijata na základě článku 95 ES. Její první bod odůvodnění připomíná, že v souladu s čl. 153 odst. 1 a 3 ES Evropské společenství přispěje k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím opatření, která Společenství přijme podle článku 95 ES.
6. Bod 10 odůvodnění směrnice uvádí, že „v případě rozporu zboží se smlouvou, musí mít spotřebitel právo požadovat bezplatné uvedení zboží do stavu odpovídajícího smlouvě, přičemž se může rozhodnout mezi opravou a náhradním dodáním [výměnou] zboží, v opačném případě pak musí mít právo na snížení kupní ceny nebo na odstoupení od smlouvy“.
7. Bod 11 odůvodnění směrnice zní takto:
„vzhledem k tomu, že nejprve může spotřebitel požadovat u prodávajícího opravu zboží nebo náhradu [výměnu] zboží, ledaže by takové zjednání nápravy bylo neproveditelné nebo neúměrné [nepřiměřené]; že se musí objektivně zjišťovat, zda je takové zjednání nápravy neúměrné [nepřiměřené]; že za neúměrné [nepřiměřené] je považováno takové zjednání nápravy, které v porovnání s jinými formami přináší nepřiměřené náklady; že při odpovědi na otázku, zda se jedná o nepřiměřené náklady, bude rozhodující, zda náklady na zjednání takové nápravy by byly jednoznačně vyšší než náklady na zjednání jiné formy nápravy“
8. Článek 3 směrnice, nadepsaný „Práva spotřebitele“, stanoví:
„1. Prodávající odpovídá spotřebiteli za každý rozpor se smlouvou existující v okamžiku dodání spotřebního zboží.
2. V případě rozporu se smlouvou má spotřebitel nárok buď na bezplatné uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím opravy, nebo náhradního dodání zboží [výměny] podle ustanovení odstavce 3 nebo na přiměřené snížení kupní ceny nebo na odstoupení od smlouvy podle ustanovení odstavců 5 a 6.
3. Spotřebitel může požadovat u prodávajícího nejprve bezplatnou opravu nebo bezplatné náhradní dodání [bezplatnou výměnu] spotřebního zboží za předpokladu, že takové plnění není nemožné nebo nepoměrné [nepřiměřené].
Zjednání nápravy se považuje za nepoměrné [nepřiměřené] v případě, že by pro prodávajícího znamenalo vznik nákladů, které by ve srovnání s ostatními možnostmi zjednání nápravy [s alternativní možností zjednání nápravy] byly nepřiměřené, […]
Oprava nebo náhradní dodání [výměna] zboží se musí uskutečnit v přiměřené lhůtě a bez značných obtíží pro spotřebitele, přičemž je třeba vzít v úvahu druh spotřebního zboží a účel, pro který spotřebitel spotřební zboží vyžadoval.
4. Výraz ‚bezplatný‘ v odstavcích 2 a 3 zahrnuje [nutné] náklady vynaložené na uvedení spotřebního zboží do stavu souladu, zejména náklady spojené se zasláním a náklady na vynaloženou práci a materiál.
5. Spotřebitel může požadovat přiměřené snížení kupní ceny nebo může odstoupit od smlouvy:
– jestliže nemá nárok na opravu ani na náhradní dodání [výměnu] zboží nebo
– jestliže prodávající nezjednal nápravu v přiměřené lhůtě nebo
– jestliže prodávající nezjednal nápravu bez značných obtíží pro spotřebitele.
[…]“
9. Článek 8 směrnice, nadepsaný „Vnitrostátní právo a minimální ochrana“, stanoví:
„1. Jiné nároky, které může spotřebitel uplatnit na základě vnitrostátních právních předpisů o smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti, nejsou touto směrnicí dotčeny.
2. Členské státy mohou za účelem zajištění vyšší úrovně ochrany spotřebitele v oblasti působnosti této směrnice přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější předpisy, které jsou v souladu se Smlouvou.“
B – Vnitrostátní právo
10. Pokud jde o vady věci, § 437 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „BGB“) přiznává kupujícímu tato práva:
„V případě vady věci může kupující, pokud jsou splněny podmínky následujících ustanovení a není-li stanoveno jinak,
1. požadovat dodatečné plnění v souladu s § 439;
2. odstoupit od smlouvy [...] nebo požadovat snížení kupní ceny v souladu s § 441;
3. požadovat náhradu škody [...] nebo náhradu vynaložených nákladů [...].“
11. Ustanovení § 439 BGB, nadepsaného „Dodatečné splnění závazku“, kterým byl do německého práva proveden článek 3 směrnice, stanoví:
„1. Z titulu dodatečného plnění může kupující požadovat buď odstranění vady, nebo dodání věci bez vady.
2. Prodávající nese nutné náklady na dodatečné splnění závazku, zejména náklady na dopravu, zaslání, vynaloženou práci a materiál.
3. Aniž je dotčeno ustanovení § 275 odst. 2 a 3, může prodávající odmítnout způsob dodatečného splnění závazku zvolený kupujícím, pouze kdyby v rámci tohoto způsobu splnění závazku musel vynaložit nepřiměřené náklady. V tomto ohledu se zohlední zejména hodnota, kterou by mělo zboží v bezvadném stavu, význam vady a otázka, zda by bylo možné uskutečnit jiný způsob dodatečného splnění závazku, aniž by to bylo podstatným způsobem na úkor kupujícího. Právo kupujícího se v tomto případě omezuje na jiný způsob dodatečného splnění závazku; tím není dotčeno právo prodávajícího odmítnout i tento způsob splnění závazku za podmínek stanovených v první větě.
4. Dodá-li prodávající v rámci dodatečného splnění závazku bezvadné zboží, může od kupujícího požadovat vrácení vadného zboží v souladu s ustanoveními § 346 až § 348.“
III – Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky
12. Ingrid Putz, jakožto spotřebitel, si u společnosti Medianess Electronics, jakožto prodávajícího, objednala přes internet novou myčku na nádobí z nerezové oceli Bomann GSP 627 IX v ceně 367 eur plus náklady na dodání na dobírku ve výši 9,52 eur. Ujednáno bylo dodání zboží až před dveře domu I. Putz. Dne 25. dubna 2008 tak společnost Medianess Electronics dodala výrobek a současně došlo k zaplacení kupní ceny.
13. Poté, co si I. Putz nechala myčku na nádobí ve svém domě namontovat, vyšla najevo vada, na kterou si posléze stěžovala u prodávajícího. Opravář pověřený prodávajícím zjistil, že se nejedná o vadu vzniklou v souvislosti s montáží, nýbrž o vadu spotřebiče samého.
14. Podle předkládajícího soudu není sporu o tom, že odstranění vady není možné, pročež jako dodatečné splnění závazku přichází v úvahu pouze výměna vadného výrobku. Rovněž neexistuje žádný důkaz o zavinění prodávajícího.
15. Ingrid Putz souhlasila s výměnou vadného výrobku a e-mailem ze dne 13. června 2008 požadovala, aby společnost Medianess Electronics nejen dodala myčku na nádobí bez vad, ale aby rovněž odpojila vadný spotřebič v její kuchyni a namontovala spotřebič nový, což tato společnost odmítla e-mailem ze dne 17. června 2008.
16. Vzhledem k tomu, že společnost Medianess Electronics nevyhověla ani další žádosti v tomto smyslu, I. Putz odstoupila od kupní smlouvy a žalobou v původním řízení se domáhá vrácení kupní ceny oproti vrácení vadné myčky na nádobí.
17. Podle předkládajícího soudu může kupující na základě příslušných ustanovení BGB odstoupit od smlouvy a požadovat vrácení kupní ceny v případě, že je dodaný výrobek vadný a kupující marně stanovil prodávajícímu platnou lhůtu pro dodatečné splnění závazku, ledaže to výjimečně není nutné, jako například, když prodávající vážně a s konečnou platností odepře splnění svých smluvních závazků.
18. To, že kupující řádně poskytl prodávajícímu požadovanou lhůtu pro dodatečné splnění závazku platí však jen tehdy, pokud požadoval pouze to, na co měl právo, v opačném případě nepřichází odstoupení od smlouvy v úvahu, až na výjimky, které se však v projednávaném případě neuplatní.
19. Vyřešení projednávané věci tudíž podle předkládajícího soudu závisí na tom, zda I. Putz byla oprávněna požadovat po prodávajícím, aby odpojil vadný spotřebič (druhá předběžná otázka) a namontoval nový spotřebič (první předběžná otázka) nebo aby nesl odpovídající náklady.
20. V tomto ohledu předkládající soud poukazuje na to, že podle německého práva, konkrétně podle § 439 odst. 1 BGB, není prodávající v rámci dodatečného plnění povinen namontovat výrobek bez vad nebo nést odpovídající náklady bez ohledu na odpovědnost, a to ani tehdy, když kupující před zjištěním vady řádně namontoval a připojil vadný výrobek k jinému zařízení.
21. Podle německého práva je však sporné, zda v rámci dodatečného plnění je prodávající v takové situaci povinen odpojit vadný výrobek nebo nést odpovídající náklady bez ohledu na zavinění. Zdá se, že Bundesgerichtshof, na rozdíl od dosavadního převažujícího mínění, má nyní za to, že takový nárok kupujícího lze připustit výlučně na základě výkladu příslušných vnitrostátních ustanovení, která jsou v souladu se směrnicí, což ho vedlo k tomu, aby předložil tuto otázku ve věci C‑65/09 Soudnímu dvoru.
22. Vzhledem k tomu, že je možné, že Soudní dvůr na tuto otázku neodpoví, jelikož ji Bundesgerichtshof položil v závislosti na odpovědi na jinou předběžnou otázku, Amtsgericht Schorndorf předložil tuto záležitost i v projednávané věci.
23. Za těchto podmínek se Amtsgericht, jakožto vnitrostátní soud rozhodující v této věci v posledním stupni, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1. Je třeba čl. 3 odst. 2 a odst. 3 třetí pododstavec směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které prodávající v případě uvedení spotřebního výrobku do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny nemusí nést náklady na montáž dodatečně dodaného výrobku do určitého zařízení, pokud spotřebitel namontoval spotřební výrobek, který je v rozporu se smlouvou, způsobem odpovídajícím jeho určení a v souladu s účelem jeho použití, nebyl-li závazek provést montáž původně ujednán ve smlouvě?
2. Je třeba čl. 3 odst. 2 a odst. 3 třetí pododstavec směrnice vykládat v tom smyslu, že prodávající v případě uvedení spotřebního výrobku do stavu odpovídajícího kupní smlouvě prostřednictvím výměny musí nést náklady na odpojení vadného spotřebního výrobku od určitého zařízení, pokud spotřebitel řádně namontoval spotřební výrobek?“
IV – Právní posouzení (4)
A – Úvodní poznámky
24. Právní problém, který má Soudní dvůr v projednávané věci řešit, je klasickou otázkou smluvního práva či konkrétněji práva prodeje zboží již od doby, kdy takoví římští právníci jako Julián nebo Ulpián diskutovali o právních důsledcích prodeje „vadného“ dobytka na trzích starověku, a to zejména o otázce rozsahu odpovědnosti prodávajícího za dodání vadného zboží nebo ­ z hlediska ochrany kupujícího ­ o otázce, jaké možnosti zjednání nápravy by měl mít kupující v případech, kdy mu byl dodán výrobek, který je v rozporu s kupní smlouvou.
25. Jak vyplývá nejen z vyjádření zúčastněných v rámci tohoto řízení, jednotlivá vnitrostátní právní pravidla členských států v této oblasti, přestože v mnoha případech vedou prakticky ke stejným výsledkům a poskytují srovnatelnou úroveň právní ochrany, se ve skutečnosti navzájem podstatně liší, a to minimálně ve svém tradičním znění před harmonizací. Tyto rozdíly se týkají nejen detailů použitých právních konceptů, podmínek a definicí, ale na obecnější úrovni rovněž systémů prostředků zjednání nápravy jako takových, a sice jak způsobů nápravy stanovených v případě porušení smlouvy, jakož i vztahu a hierarchie mezi těmito prostředky nápravy, úlohy náhrady škody v těchto systémech nebo v souvislosti s nimi, tak i rozlišování mezi smluvními a mimosmluvními nároky, které mohou vzniknout v důsledku dodání zboží, jež je v rozporu se smlouvou.(5)
26. Krom toho, jak vyplývá z informací poskytnutých Amtsgericht, co se týče specifických problémů souvisejících s rozporem zboží se smlouvou a jeho důsledky, jako je otázka odpovědnosti prodávajícího za náklady na odstranění zboží, které je v rozporu se smlouvou, nebo na namontování náhradního zboží bez vad, stále existuje nejistota a rozdílné názory v právní nauce v rámci jednoho a téhož právního systému, pokud jde o skutečná práva kupujícího a jejich právní základ.
27. Na úrovni Evropské unie se však tato otázka nákladů na odstranění a namontování posuzuje skrze specifickou optiku ochrany přiznávané spotřebitelům směrnicí.
28. V tomto ohledu je důležité poznamenat, že na jedné straně, jak uvádí první bod odůvodnění směrnice a jak Soudní dvůr správně zdůraznil ve věci Quelle, má směrnice zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitele.(6)
29. Na druhé straně je třeba mít na zřeteli, že směrnice představuje opatření s minimální úrovní harmonizace – ne všech, ale jen některých aspektů prodeje spotřebního zboží. Jak vyplývá z jejího šestého bodu odůvodnění, směrnice se tedy snaží o sblížení vnitrostátních právních úprav týkajících se prodeje spotřebního zboží, pokud jde o nesoulad zboží se smlouvou, aniž však zasahuje do ustanovení a zásad vnitrostátního práva týkajících se smluvní a mimosmluvní odpovědnosti.
30. V těchto souvislostech a vzhledem k neexistenci výslovných ustanovení v tomto smyslu ve směrnici se zdá být naprosto legitimní klást si otázku, zda odpovědnost prodávajícího vůči spotřebiteli za „rozpor se smlouvou“, která se řídí směrnicí, má zahrnovat odpovědnost za takové náklady, jako jsou náklady na odstranění/odpojení takového vadného výrobku, jako je předmětná myčka na nádobí, který spotřebitel po dodání namontoval, a za náklady na namontování náhradního výrobku bez vad, v tom smyslu, že spotřebitel může z titulu nápravy prostřednictvím „výměny“ nebo na základě jiného ustanovení směrnice požadovat od prodávajícího, aby nesl tyto náklady, které by se podle některých zúčastněných přinejmenším v některých vnitrostátních právních systémech považovaly za problém „následných škod“ spíše než čistě za otázku vadného plnění.
31. S ohledem na cíl směrnice posílit ochranu spotřebitele se může zdát vhodné odpovědět na tuto otázku kladně. Není to však tak jednoduché. Stejně jako jakýkoli jiný vyvinutý právní systém upravující práva a povinnosti kupujícího a prodávajícího vznikající v důsledku vadného plnění, systém prostředků zjednání nápravy podle směrnice nemůže jednoduše upřednostňovat ani spotřebitele, ani prodávajícího, nýbrž musí usilovat o dosažení spravedlivé rovnováhy mezi jejich zájmy.(7)
32. Podstatou obou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je tudíž, zda čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice je třeba vykládat v tom smyslu, že v případě, že spotřební výrobek, jako je předmětná myčka na nádobí, který byl řádně namontován a připojen spotřebitelem, je uveden do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, prodávající musí nést náklady na odpojení/odstranění vadného výrobku a namontování/připojení výrobku bez vad, jestliže podle předmětné kupní smlouvy prodávající nebyl povinen zakoupený výrobek namontovat.
B – Hlavní argumenty zúčastněných
33. Rakouská, německá, belgická a španělská vláda, jakož i Komise předložily v tomto řízení svá vyjádření. Rakouská a německá vláda spolu s Komisí byly rovněž zastoupeny na jednání konaném dne 25. února 2010.
34. Rakouská, německá a belgická vláda tvrdí, že v takovém případě, jako je tento, každopádně tehdy, když montáž není součástí smlouvy, prodávající není podle článku 3 směrnice v rámci výměny vadného výrobku povinen nést ani náklady na odstranění tohoto výrobku, ani náklady na namontování nového výrobku bez vad. Na obě otázky je tudíž podle nich třeba odpovědět záporně.
35. Tyto vlády uvádějí v podstatě tytéž argumenty a tvrdí, že podle čl. 2 odst. 1 směrnice platí, že prodávající je povinen dodat zboží, které je v souladu se smlouvou. Proto, v případě rozporu se smlouvou, který se posuzuje při dodání, je prodávající podle čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice povinen uvést vadné zboží do stavu odpovídajícího smlouvě, tj. v případě výměny dodat zboží bez vad. Jeho povinnosti nelze, jak se navrhuje v projednávané věci, rozšířit tak, aby zahrnovaly rovněž odpojení vadného výrobku a namontování nového výrobku bez vad. Jinak tomu může být tehdy, když je montáž zakoupeného výrobku rovněž součástí smluvních závazků sjednaných mezi prodávajícím a spotřebitelem.
36. Belgická vláda nicméně uvádí, že prodávající je povinen nést náklady na přepravu výrobku, který je v rozporu se smlouvou.
37. Rakouská a německá vláda dále zdůrazňují, že prodávající může jen těžko předvídat, jak spotřebitel použije výrobek po dodání, byť i v souladu s určením a účelem použití výrobku, takže náklady na odstranění vadného výrobku a náklady na namontování nového výrobku bez vad se mohou v jednotlivých případech velmi lišit, v závislosti na vůli spotřebitele. Škoda vzniklá v důsledku použití předmětného vadného výrobku, jako například náklady spojené s odstraněním a montáží, může být každopádně předmětem nároku spotřebitele podle vnitrostátních pravidel o smluvní a mimosmluvní odpovědnosti.
38. Konečně podle nich taková povinnost odstranění a montáže – nebo povinnost nést odpovídající náklady – nevyplývá ani ze znění čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice, který odkazuje na výměnu vadného zboží, ani ze skutečnosti, že podle čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice musí být taková výměna provedena „bezplatně“ a „bez značných obtíží pro spotřebitele“. Tyto podmínky podle nich odkazují jen na povinnost prodávajícího dodat znovu zboží bez vad a nelze je vykládat tak, že prodávajícímu ukládají dodatečnou povinnost nést náklady na odstranění nebo montáž.
39. Komise a španělská vláda naproti tomu tvrdí, že v případě výměny výrobku, který je v rozporu se smlouvou, musí prodávající podle čl. 3 odst. 3 směrnice nést také náklady na odstranění vadného výrobku z místa, kde byl namontován, a na montáž nového výrobku bez vad. Navrhují tedy, aby se na položené otázky odpovědělo kladně.
40. Komise tvrdí, že oprava nebo výměna, na kterou má spotřebitel podle čl. 3 odst. 3 směrnice právo, odkazuje nezbytně na výrobek, který je v rozporu se smlouvou v takovém stavu a prostředí, ve kterém se nachází v době, kdy došlo ke vzniku rozporu se smlouvou. Z toho vyplývá, že pokud výrobek, který je v rozporu se smlouvou, byl způsobem odpovídajícím svému určení a v souladu s účelem svého použití zapracován do jiné věci nebo k jiné věci připojen, předmětem opravy nebo výměny je výrobek, který je v rozporu se smlouvou, a to v tomto stavu. Spotřebitel musí být tudíž prostřednictvím výměny výrobku postaven do situace, ve které by se nacházel, pokud by mu byl dodán výrobek bez vad, což znamená, že je-li to nezbytné, musí být odstraněn výrobek, který je v rozporu se smlouvou, a zapracován výrobek bez vad.
41. Tento výklad potvrzuje rovněž použití výrazu „náhradní dodání [výměna]“ v čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice.
42. Španělská vláda v podstatě v souladu se stanoviskem Komise tvrdí, že článek 3 směrnice a vysoká úroveň ochrany spotřebitele, kterou má tato směrnice zabezpečit, vyžadují, aby prodávající nesl předmětné náklady, které vznikly v důsledku toho, že nedodal výrobek v souladu se smlouvou. Jinak by spotřebitel musel bez vlastního zavinění nést tyto náklady dvakrát a vznikla by mu značná škoda.
43. Konečně podle španělské vlády tento výklad podporuje povinnost vyměnit vadný výrobek bezplatně a bez značných obtíží pro spotřebitele, uložená prodávajícímu podle čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice.
C – Posouzení
44. Úvodem je třeba poznamenat, že doslovným výkladem čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice nelze dospět k závěru, zda právo spotřebitele na „výměnu“ výrobku, který je v rozporu se smlouvou, zahrnuje právo požadovat po prodávajícím, aby odstranil tento výrobek a namontoval náhradní výrobek bez vad nebo aby nesl odpovídající náklady.
45. Zatímco v některých jazykových zněních směrnice, například v anglickém („replacement“) a francouzském („remplacement“), lze příslušné použité pojmy v zásadě chápat tak, že znamenají rovněž odstranění/odpojení vadného výrobku a namontování výrobku bez vad, kterým je vadný výrobek nahrazen, zdá se, že jiná znění, včetně německého („Ersatzlieferung“) a slovenského („sa … nahradí [vymení]“) podporují užší definici, která odkazuje na výměnu-dodání nebo dodání náhradního výrobku, spíše než na celý průběh činnosti, která technicky vzato může vyústit ve výměnu vadného zboží.
46. Kontextuální a systematický výklad článku 3 směrnice však podle mě spíše podporuje chápání odpovědnosti prodávajícího jako odpovědnosti, která se nevztahuje na náklady na odstranění/odpojení výrobku, jenž je v rozporu se smlouvou, nebo dokonce na náklady na namontování náhradního výrobku bez vad, v každém případě tehdy, když montáž nebyla součástí ujednání obsažených v předmětné kupní smlouvě.
47. V tomto ohledu čl. 3 odst. 2 směrnice vyjmenovává taxativně možnosti zjednání nápravy, které má k dispozici spotřebitel proti prodávajícímu v případě, že je zboží v rozporu se smlouvou, a to opravu, výměnu, snížení ceny nebo odstoupení od smlouvy.
48. Konkrétněji podle systému prostředků zjednání nápravy stanoveného ve směrnici může spotřebitel v rámci možností zjednání nápravy zaměřených na plnění, mezi něž patří oprava nebo výměna, v první řadě požadovat po prodávajícím, aby uvedl vadné zboží do stavu odpovídajícího smlouvě. Tímto způsobem se původní synallagma podle kupní smlouvy obnoví a spotřebitel získá plnění, které si objednal. Jelikož toto řešení slouží hlavnímu zájmu smluvních stran, má podle směrnice přednost před snížením ceny nebo odstoupením od smlouvy. (8)
49. Tyto posledně uvedené podpůrné možnosti zjednání nápravy se naopak vyznačují vzájemným vzdáním se plnění. Rovnováha příslušných zájmů spotřebitele a prodávajícího, která byla narušena vadným dodáním ze strany prodávajícího, se tak obnoví buď odpovídajícím omezením povinností spotřebitele, tj. snížením ceny nebo zbavením obou smluvních stran jejich povinností vyplývajících ze smlouvy prostřednictvím odstoupení od smlouvy.
50. V každém případě lze poznamenat, že v obou případech jsou dle mého názoru práva spotřebitele omezena povinnostmi vyplývajícími z kupní smlouvy.
51. Tento názor potvrzuje zohlednění širšího kontextu článku 3.
52. Výše uvedená práva spotřebitele stanovená v tomto ustanovení určují rozsah odpovědnosti prodávajícího vůči spotřebiteli, kterou má podle čl. 3 odst. 1 směrnice prodávající za jakýkoli rozpor zboží se smlouvou, který existuje v době dodání zboží, nebo představují důsledek této odpovědnosti.
53. Tato definice odpovědnosti na druhé straně zjevně odráží popis základní povinnosti prodávajícího vůči spotřebiteli v rámci kupní smlouvy uvedené v čl. 2 odst. 1 směrnice, kterou je dodání zboží, jež je v souladu s kupní smlouvou, spotřebiteli.
54. Z výše uvedených ustanovení vyplývá, že práva spotřebitele stanovená v článku 3 směrnice vycházejí z konceptu souladu se smlouvou, a proto musí být vykládána s ohledem na práva a povinnosti stanovená v původní kupní smlouvě.
55. Jinými slovy, cílem práv přiznaných spotřebiteli podle článku 3 směrnice je napravit rozpor se smlouvou v porovnání s tím, k čemu se původně prodávající zavázal vůči spotřebiteli podle kupní smlouvy, a to zejména zajistit, aby spotřebitel obdržel zboží bez vad.
56. Takovou odpovědnost prodávajícího za vadné plnění nebo konkrétněji za samotné vady výrobku, které se řeší prostřednictvím možností zjednání nápravy přiznanými spotřebiteli směrnicí a vyžadují, aby prodávající zabezpečil (opožděně) bezplatnou opravou nebo výměnou to, že se spotřebitel octne v takové situaci, ve které se měl podle smlouvy nacházet, je podle mého názoru třeba odlišit, jak se navrhuje v projednávané věci, od případné odpovědnosti za další práci, která má být provedena nebo za odpovídající náklady, které vznikly v souvislosti s výrobkem, jenž je v rozporu se smlouvou, ale až v době po dodání výrobku, na což odkazuje čl. 3 odst. 1 směrnice, a poté, co byl výrobek použit spotřebitelem.
57. Posledně uvedená, širší forma odpovědnosti by tudíž vyžadovala, jak navrhla Komise, aby prodávající uvedl spotřebitele do takové situace, ve které by se nacházel v určitém čase po dodání, kdyby mu byl dodán výrobek bez vad, tj. v projednávaném případě do situace, ve které se vadná myčka na nádobí, která byla namontována spotřebitelem, odpojí od předmětného zařízení a namontuje se nová myčka na nádobí bez vad. Taková odpovědnost by se proto, jak uvedli někteří zúčastnění, rozšířila na skutečnosti a okolnosti, ke kterým došlo po přechodu rizika na spotřebitele, a které tudíž závisí na jeho vůli a obzvláště na tom, jak používá předmětný výrobek.
58. Lze si samozřejmě představit, že prodávající může být odpovědný i v případě tohoto druhu více nepřímých důsledků jeho vadného plnění nebo za z toho plynoucí škody, a zjevně tomu tak i je, přičemž se však uplatní různé požadavky podle vnitrostátních právních systémů, jakož i například podle článku 45 Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží („ÚMKZ“).(9)
59. Jak uvedla německá vláda, náklady vzniklé spotřebiteli v souvislosti s odpojením vadného výrobku nebo v důsledku toho, že musí nést náklady na namontování dvakrát, tj. v souvislosti s vadným výrobkem a znovu v souvislosti s náhradním výrobkem bez vad, lze tedy vymáhat podle německého práva upravujícího náhradu škody, přičemž se však uplatní příslušné podmínky, včetně prokazování zavinění.
60. Pokud však jde o směrnici, je v této souvislosti třeba poukázat zaprvé na to, že v ní upravený systém prostředků zjednání nápravy rozporu zboží se smlouvou nezahrnuje žádný nárok na náhradu škody, který je naproti tomu uveden například v čl. 45 odst. 1 písm. b) ÚMKZ nebo v článku 27 návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o právech spotřebitelů, předloženého Komisí.(10)
61. Zadruhé je třeba uvést, že právě z toho důvodu, že předmětné práce nebo náklady nejsou pouze důsledkem rozporu výrobku se smlouvou, ale vyplývají rovněž z jednání spadajícího do sféry odpovědnosti spotřebitele, v tomto případě z namontování myčky na nádobí, je odpovědnost prodávajícího za takové náklady obvykle podmíněna a vymezena odkazem na nějaký koncept příčinné souvislosti, přímého vztahu ke škodě nebo případně zavinění.
62. Je zřejmé, že směrnice ani nezmiňuje žádný filtr, ani jiný nástroj tohoto druhu.
63. Lze namítnout, že takovou úlohu lze přiznat podmínce „použití zboží v souladu s jeho určením a účelem jeho použití“, jak navrhuje předkládající soud podporovaný v tomto ohledu Komisí. Tento koncept je však ve skutečnosti, jak uvedla I. Putz a německá vláda, poměrně neurčitý a jeho schopnost vymezit odpovědnost prodávajícího a zabezpečit zjistitelnost jeho rizika je spíše omezená.
64. Zatímco rozsah možného „obvyklého“ použití velmi specifického a konečného výrobku, jako například počítače, stolu nebo dokonce myčky na nádobí, lze definovat a předvídat, platí, že čím je výrobek jednodušší, tím větší je rozsah možného „obvykl ého“ použití. Čím více se tedy výrobek blíží stavebnímu prvku nebo surovině, tím početnější a hůře definovatelné jsou účely jeho možného použití, které jsou stále v souladu s jeho určením. V důsledku toho se mohou náklady na odstranění jednoho a téhož výrobku výrazně lišit.
65. S ohledem na výše uvedené úvahy nejsem toho názoru, že právo spotřebitele požadovat po prodávajícím, aby nesl náklady na odpojení vadného výrobku a na namontování náhradního výrobku bez vad lze zahrnout pod právo spotřebitele na uvedení vadného výrobku do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny podle čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice.
66. Rovněž souhlasím s tím, že tento závěr není zpochybněn požadavkem na „bezplatnost“, který se váže podle čl. 3 odst. 2 až 4 směrnice k povinnosti prodávajícího uvést zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny. Tento požadavek definuje podmínky, za kterých prodávající musí nabídnout a provést uvedení do stavu odpovídajícího smlouvě, k němuž se zavázal spotřebiteli, a to bezplatně, ale nemůže podstatným způsobem rozšířit existující možnost zjednání nápravy jako takovou. Stejně tak požadavek „bez značných obtíží“ uvedený v čl. 3 odst. 3 třetím pododstavci směrnice definuje způsob, jakým se má dosáhnout souladu, a nikoli co to ve skutečnosti obnáší.
67. Konečně je v tomto ohledu třeba odlišit projednávanou věc od věci Quelle, ve které Soudní dvůr rozhodl, že požadavek „bezplatnosti“ znamená vyloučení jakéhokoliv finančního nároku prodávajícího v rámci plnění jeho povinnosti uvést smluvní zboží do stavu odpovídajícího smlouvě.(11) Soudní dvůr proto na základě dalších argumentů dospěl k závěru, že směrnice brání takové právní úpravě, podle níž prodávající vadného zboží může po spotřebiteli požadovat náhradu za užívání tohoto vadného zboží až do jeho výměny. Projednávaná věc se naproti tomu netýká finančního nároku prodávajícího vůči spotřebiteli v souvislosti s výměnou zboží, ale toho, zda spotřebitel může po prodávajícím požadovat jako součást uvedení vadného výrobku do stavu odpovídajícího smlouvě vedle bezplatného dodání nového výrobku bez vad i náklady na odpojení/odstranění vadného výrobku, jakož i náklady na namontování výrobku bez vad dodaného v rámci výměny.
68. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na otázky položené Amtsgericht odpovědět tak, že ustanovení čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice je třeba vykládat v tom smyslu, že v případě, že spotřební výrobek, jako je předmětná myčka na nádobí, který byl způsobem odpovídajícím svému určení a v souladu s účelem svého použití namontován a připojen spotřebitelem, je uveden do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, prodávající není povinen nést náklady na odpojení/odstranění výrobku, který je v rozporu se smlouvou, a na namontování/připojení výrobku bez vad, jestliže podle předmětné kupní smlouvy prodávající nebyl povinen zakoupený výrobek namontovat.
V – Závěry
69. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr na předběžné otázky odpověděl takto:
„Ustanovení čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží je třeba vykládat v tom smyslu, že v případě, že spotřební výrobek, jako je předmětná myčka na nádobí, který byl způsobem odpovídajícím svému určení a v souladu s účelem svého použití namontován a připojen spotřebitelem, je uveden do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, prodávající není povinen nést náklady na odpojení/odstranění výrobku, který je v rozporu se smlouvou, a na namontování/připojení výrobku bez vad, jestliže podle předmětné kupní smlouvy prodávající nebyl povinen zakoupený výrobek namontovat.“
(1) .
(2)  –	Úř. věst. 1999 L 171, s. 12.
(3)  –	Věc Gebr. Weber, která je předmětem probíhajícího řízení před Soudním dvorem.
(4)  –	Vzhledem k tomu, že otázky, které vyvstaly v projednávané věci jsou s výjimkou aspektů namontování náhradního výrobku, který je v souladu se smlouvou, v zásadě totožné s otázkami, které vyvstaly v rámci druhé předběžné otázky předložené ve věci Weber, citované výše v poznámce pod čarou 3, posouzení v tomto stanovisku odpovídá mutatis mutandis
posouzení uvedenému v bodech 43 až 67 mého stanoviska ve věci Weber. Stejně tak pro účely úplnosti a čitelnosti začleňuji do tohoto stanoviska rovněž mírně pozměněné úvodní poznámky obsažené ve výše uvedeném stanovisku.
(5)  –	V této souvislosti viz rovněž návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o prodeji spotřebního zboží a zárukách na toto zboží (KOM/95/0520 v konečném znění – COD 96/0161, Úř. věst. 1996, C 307, s. 8), bod 1.A.4 důvodové zprávy.
(6)  –	Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. dubna 2008 (C‑404/06, Sb. rozh. s. I‑2685, body 30 a 36).
(7)  –	Viz k ochraně přiznávané rovněž finančním zájmům prodávajícího podle směrnice, rozsudek Quelle, uvedený výše v poznámce pod čarou 6, bod 42.
(8)  –	Skutečnost, že směrnice stanoví takovou hierarchii vyplývá jasně ze znění čl. 3 odst. 3 směrnice ve spojení s bodem 11 odůvodnění téže směrnice. Viz rovněž rozsudek Quelle, uvedený výše v poznámce pod čarou 6, bod 27.
(9)  –	Úmluva OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží byla přijata dne 11. dubna 1980 a vstoupila v platnost dne 1. ledna 1988.
(10)  –	KOM(2008) 614 v konečném znění – COD 2008/0196
(11)  –	Rozsudek uvedený výše v poznámce pod čarou 6, bod 34.