62011CC0249
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
PAOLA MENGOZZIHO
přednesené dne 21. června 2012 (
1
)
Věc C-249/11
Christo Bjankov
proti
Glaven sekretar na Ministerstvo na vatrešnite raboti
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Administrativen sad Sofia-grad (Bulharsko)]
„Právo občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států — Správní opatření spočívající v zákazu opustit území státu z důvodu nezaplacení dluhu vůči právnické osobě soukromého práva — Zásada právní jistoty ve vztahu ke konečným správním aktům — Zásada rovnocennosti a efektivity“
1.
Soudní dvůr Evropské unie již měl příležitost vyjádřit se k tomu, zda jsou opatření spočívající v zákazu opustit území, která členský stát uložil některému ze svých vlastních státních příslušníků z toho důvodu, že takový státní příslušník měl daňový dluh, který je podle vnitrostátního práva kvalifikován jako dluh značný (
2
), slučitelná s unijním právem. V rámci této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce má Soudní dvůr zaujmout postoj k situaci, kdy dluh nevznikl vůči státní pokladně, ale vůči právnické osobě soukromého práva. Kromě toho je Soudní dvůr tázán na podmínky, za nichž unijní právo ukládá vnitrostátním soudům povinnost, aby znovu posoudily legalitu konečného správního aktu, který nebyl předmětem soudního přezkumu, z důvodu jeho rozporu s unijním právem.
I – Právní rámec
A – Směrnice 2004/38/ES
2.
Jednatřicátý bod odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (
3
) uvádí, že „tato směrnice ctí základní lidská práva a svobody a dodržuje zásady uznávané zejména Listinou základních práv Evropské unie“.
3.
Článek 4 odst. 1 směrnice 2004/38 stanoví, že „aniž jsou dotčeny předpisy o cestovních dokladech použitelné pro kontroly na státních hranicích, mají všichni občané Unie s platným průkazem totožnosti nebo cestovním pasem […] právo opustit území členského státu a odebrat se do jiného členského státu“.
4.
Odstavce 1 a 2 článku 27 směrnice 2004/38, který byl vložen do kapitoly VI této směrnice věnované omezením práva vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví, uvádí:
„1.   S výhradou této kapitoly smějí členské státy omezit svobodu pohybu a pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků bez ohledu na státní příslušnost z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Tyto důvody nesmějí být uplatňovány k hospodářským účelům.
2.   Opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být v souladu se zásadou přiměřenosti a musí být založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby. Předchozí odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření neodůvodňuje.
Osobní chování dotyčného jednotlivce musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti. Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.“
5.
Článek 31 směrnice 2004/38 je věnován procesním zárukám, které je třeba přiznat občanům Unie. Konkrétně čl. 31 odst. 1 uvedené směrnice uvádí, že „dotyčné osoby mají v hostitelském členském státě přístup k soudním a případně správním opravným prostředkům za účelem přezkumu rozhodnutí přijatého vůči nim z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví“.
6.
Článek 31 odst. 3 směrnice 2004/38 stanoví, že „řízení o opravném prostředku umožňují přezkum legality rozhodnutí, jakož i skutečností a okolností, na kterých je založeno. Toto řízení zajišťuje, že rozhodnutí není nepřiměřené, zejména s ohledem na požadavky stanovené v článku 28“.
7.
Článek 32 směrnice 2004/38 stanoví časové účinky zákazu pobytu. Jeho první odstavec zní takto:
„Osoby, kterým byl zakázán pobyt z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti, mohou po uplynutí přiměřené lhůty, která závisí na okolnostech, avšak nejdéle po uplynutí tří let od vykonání pravomocného rozhodnutí o zákazu pobytu přijatého v souladu s právem Společenství, podat žádost o zrušení zákazu pobytu odůvodněnou skutečnostmi nasvědčujícími tomu, že došlo k podstatné změně okolností, kterými bylo rozhodnutí o zákazu pobytu odůvodněno.
Dotyčný členský stát rozhodne o této žádosti do šesti měsíců od jejího podání.“
B – Bulharské právo
1. Zákon o bulharských osobních dokladech
8.
Článek 23 odst. 2 zákona o bulharských osobních dokladech (Zakon za balgarskite lični dokumenti, dále jen „ZBLD“) (
4
) stanoví, že „[k]aždý bulharský státní příslušník má právo opustit stát s průkazem totožnosti a vrátit se s ním na jeho území přes vnitřní hranice Bulharské republiky se členskými státy Evropské unie a případně i přes hranice stanovené mezinárodními smlouvami“.
9.
Odstavec 3 uvedeného článku dále upřesňuje, že „[p]rávo uvedené v odstavci 2 je bez omezení, nestanoví-li zákon v zájmu ochrany bezpečnosti státu, veřejného pořádku, zdraví občanů nebo práv a svobod ostatních občanů jinak“.
10.
Článek 76 bod 3 ZBLD ve znění platném ke dni přijetí sporného aktu stanovil, že „[o]sobám, které mají vůči bulharským či zahraničním fyzickým a právnickým osobám peněžité dluhy značné výše, o nichž bylo rozhodnuto soudní cestou, může být stanoven zákaz opustit zemi a odmítnuto vydání cestovních pasů a obdobných dokladů, ledaže by byl tento dluh kryt jejich osobním majetkem nebo kdyby bylo poskytnuto dostatečné zajištění“.
11.
Ze spisu vyplývá, že bulharský zákonodárce dvěma po sobě jdoucími úpravami zrušil čl. 76 bod 3 ZBLD (
5
), aniž upřesnil podmínky, za nichž opatření přijatá na základě tohoto ustanovení pozbývají účinků (
6
). Je tedy třeba mít za to, že správní donucovací opatření přijatá na základě čl. 76 bod 3 ZBLD v době před jeho zrušením, vyvolávají ve smyslu vnitrostátních právních předpisů o osobních dokladech i nadále právní účinky.
2. Soudní řád správní
12.
Článek 99 soudního řádu správního (Administrativnoprocesualen kodeks, dále jen „APK“) je součástí kapitoly 7 APK pojednávající o podmínkách obnovy řízení, v němž byly vydány správní akty. Uvedený článek stanoví:
„Správní akt individuální či obecné povahy, který nabyl právní moci a který nebyl napaden u soudu, může být zrušen nebo změněn bezprostředně výše postaveným správním orgánem, nebo pokud správní akt nebyl napadnutelný správním opravným prostředkem, orgánem, který akt vydal, pokud:
1.
je podstatně porušena jedna z podmínek jeho legality;
[…]
7.
bylo rozhodnutím Evropského soudu pro lidská práva konstatováno porušení Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.“
II – Spor v původním řízení a předběžné otázky
13.
Žalobce v původním řízení, Ch. Bjankov, je bulharským státním příslušníkem. Rozhodnutím ze dne 17. dubna 2007 byl žalobci uložen zákaz opustit bulharské území a zákaz nechat si vystavit cestovní pas nebo náhradní osobní doklady, který byl přijat na základě v té době platného čl. 76 bodu 3 ZBLD (dále jen „rozhodnutí z roku 2007“). Uvedené opatření bylo na návrh soukromého soudního vykonavatele Ch. Bjankovovi uloženo regionálním ředitelstvím Ministerstva vnitra z důvodu dluhu, který byl považován za značný (
7
) a který vznikl vůči právnické osobě založené podle bulharského soukromého práva, a to z důvodu jeho neschopnosti poskytnout odpovídající záruku. Christo Bjankov nepodal proti tomuto rozhodnutí žalobu, a to se v důsledku stalo konečným.
14.
Dne 6. července 2010, tedy více než tři roky po vydání sporného správního aktu, podal Ch. Bjankov u orgánu, který tento akt vydal, návrh na obnovu správního řízení a zrušení tohoto aktu. Christo Bjankov při této příležitosti uvedl, že svoboda pohybu, kterou požívá jakožto občan Evropské unie, může být omezena jen za podmínek stanovených unijním právem. Omezení, které mu bylo uloženo rozhodnutím z roku 2007, nespadá podle něj pod pojem veřejného pořádku ve smyslu směrnice 2004/38, což vyplývá zejména z rozsudku, který Soudní dvůr vydal po přijetí sporného aktu ve věci Jipa (
8
).
15.
Glaven sekretar na Ministerstvoto na vatrešnite raboti (státní tajemník Ministerstva vnitra), kterému byl návrh Ch. Bjankova postoupen, jej přezkoumal jako návrh na zrušení konečného správního aktu v řízení podle článku 99 APK. Příslušný správní orgán návrh zamítl rozhodnutím ze dne 20. července 2010.
16.
Žalobce v původním řízení se tedy rozhodl obrátit se na předkládající soud, aby zrušil toto rozhodnutí a vyhověl jeho návrhu na zrušení rozhodnutí z roku 2007.
17.
Z těchto okolností se Administrativen sad Sofia-grad rozhodl přerušit řízení a předkládacím rozhodnutím, které došlo kanceláři Soudního dvora dne 19. května 2011, položit na základě článku 267 SFEU Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„1)
Vyžaduje na základě skutkového stavu původního řízení zásada loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii ve spojení se článkem 20 [SFEU] a článkem 21 SFEU, aby se použilo takové vnitrostátní ustanovení členského státu, jako je sporné ustanovení v původním řízení – podle kterého je přípustné zrušení správního aktu, který nabyl právní moci, za účelem ukončení porušování základního práva, které konstatoval rozsudkem Evropský soud pro lidská práva, přičemž se jedná o právo volného pohybu státních příslušníků členských států, které je zároveň uznáno unijním právem – rovněž tehdy, když takové zjištění o porušení vyplývá z výkladu norem unijního práva relevantních pro omezení výkonu uvedeného práva, který podal Soudní dvůr Evropské unie, pokud je k ukončení uvedeného porušení nutné zrušit správní akt?
2)
Vyplývá ze čl. 31 odst. 1 a odst. 3 směrnice 2004/38, že pokud členský stát ve svých vnitrostátních předpisech stanovil řízení k přezkoumání správního aktu, který omezuje právo vyplývající z čl. 4 odst. 1 této směrnice, je příslušný správní orgán povinen na návrh osoby, jíž je správní akt určen, tento akt přezkoumat a posoudit jeho legalitu tím, že zohlední rovněž judikaturu Soudního dvora Evropské unie týkající se výkladu relevantních ustanovení unijního práva, ve kterých jsou upraveny podmínky a omezení výkonu tohoto práva, aby bylo zajištěno, že stanovené omezení práva není v okamžiku vydání rozhodnutí o přezkumu nepřiměřené, pokud správní akt ukládající omezení práva již v tomto okamžiku nabyl právní moci?
3)
Brání ustanovení čl. 52 odst. 1 druhé věty Listiny základních práv Evropské unie a ustanovení čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38 […] tomu, aby bylo použito vnitrostátní ustanovení, které stanoví omezení práva volného pohybu státního příslušníka členského státu Evropské unie v rámci [Unie] pouze z důvodu existence dluhu vůči soukromému subjektu, a to obchodní společnosti, který překračuje zákonem stanovenou maximální částku dluhu a na který není poskytnuto zajištění, a to v souvislosti se zahájeným vykonávacím řízením ohledně vymáhání pohledávky a bez zohlednění možnosti stanovené v unijním právu, aby orgán jiného členského státu vymáhal tuto pohledávku?“
III – Řízení před Soudním dvorem
18.
Evropská komise je jediným zúčastněným, který předložil Soudnímu dvoru písemná vyjádření.
IV – Právní analýza
19.
Domnívám se, že pro lepší pochopení této věci je nezbytné, aby se v rámci možností objasnila konstatování předkládajícího soudu a změnilo pořadí předběžných otázek, které položil. Začnu tedy zkoumáním třetí předběžné otázky, přičemž navrhnu Soudnímu dvoru poměrně zběžnou analýzu této otázky z důvodu, že v nedávné judikatuře je tato oblast dle mého názoru již dostatečně rozpracovaná. Dále vysvětlím, proč není třeba zabývat se druhou položenou otázkou. Konečně se budu zabývat první položenou otázkou, kterou předtím přeformuluji.
A – Ke slučitelnosti opatření týkajícího se zákazu opustit území s unijním právem
20.
Předkládající soud pokládá otázku, zda je opatření uložené žalobci v původním řízení v souladu s unijním právem, a poskytl za tímto účelem několik informací. Nejprve pro potřeby Soudního dvora uvedl, že čl. 76 bodu 3 ZBLD, na základě kterého bylo proti Ch. Bjankovi přijato opatření o zákazu opustit území, nabyl účinnost před přistoupením Bulharské republiky k Unii a neprovádí se jím žádné ustanovení unijního práva. Kromě toho konkrétně uvedl, že čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38 nebyl ve vztahu k bulharským občanům proveden do vnitrostátního práva (
9
). Dále upřesnil, že opatření určené Ch. Bjankovovi neobsahovalo žádný odkaz na jeho osobní jednání, neuvedlo důvody, které by mohly prokázat, že uložení takového opatření by mohlo ulehčit splacení dluhu Ch. Bjankova ani se neopíralo o žádný důvod veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Za svou osobu poukazuji zvláště na následující podstatnou okolnost: dluh Ch. Bjankova vznikl vůči právnické osobě soukromého práva.
21.
Se zřetelem na tyto výchozí údaje se budu nejprve zabývat otázkou vlivu, který má na tuto věc neprovedení směrnice 2004/38 ve vztahu k bulharským státním příslušníkům a následně ověřím, zda situace Ch. Bjankova podléhá unijnímu právu. Nakonec bude třeba určit podmínky, za kterých může být takové opatření týkající se zákazu opustit území, jako je rozhodnutí z roku 2007, považováno za slučitelné s požadavky článku 27 směrnice 2004/38.
22.
Pokud jde tedy zaprvé o vliv neprovedení směrnice 2004/38 ve vztahu k bulharským státním příslušníkům, Soudní dvůr již rozhodl, že neprovedení směrnice nemá žádný vliv na povinnost vnitrostátního soudu zajistit plný účinek ustanovení unijního práva a zdržet se použití opatření, které je s ním v rozporu, přičemž článek 27 směrnice 2004/38 má v každém případě přímý účinek (
10
).
23.
Zadruhé, situace Ch. Bjankova, který má v úmyslu se z území státu, jehož je státním příslušníkem, odebrat na území jiného členského státu, spadá nepopiratelně pod právo volného pohybu a pobytu občanů Unie v členských státech (
11
). Právo na volný pohyb však není bezpodmínečné a může být omezeno zejména podmínkami stanovenými směrnicí 2004/38. Podle čl. 27 odst. 1 uvedené směrnice může být svoboda pohybu občanů Unie omezena z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví, aniž smí být tyto důvody nicméně uplatňovány k hospodářským účelům. K tomu, aby unijní právo nebránilo takovému vnitrostátnímu opatření, jaké postihuje Ch. Bjankova, tedy musí být prokázáno, že bylo přijato pro jeden z důvodů uvedených výše a za podmínky, že uvedené opatření nebylo uplatněno z hospodářských důvodů.
24.
Konečně je třeba určit podmínky, které musí splňovat opatření omezující volný pohyb občana Unie, aby bylo slučitelné s unijním právem. Za tímto účelem připomínám, že rozhodnutí z roku 2007 dotčené v původním řízení neuvádí, jak konstatoval sám předkládající soud, žádný důvod, který by byl spojený s veřejným pořádkem nebo veřejnou bezpečností a s největší pravděpodobností ani žádný důvod spojený s veřejným zdravím. Jediný základ správního opatření týkajícího se Ch. Bjankova spočívá na dvojím konstatování existence dluhu vůči soukromé osobě a neschopnosti dlužníka poskytnout záruku.
25.
První odůvodnění, které je nezbytné pro účely posouzení slučitelnosti opatření omezujícího volný pohyb občana s unijním právem, nepopiratelně chybí. Je pravda, že v tomto řízení o předběžné otázce, do kterého si bulharská vláda nepřála vstoupit jako vedlejší účastník, chybí konkrétní vysvětlení, které tato vláda mohla Soudnímu dvoru užitečně poskytnout ohledně cílů sledovaných vnitrostátním zákonodárcem v okamžiku přijetí a následně změny (
12
) zákona, který opravňuje vnitrostátní správní orgány k přijímání takových opatření, jako je opatření dotčené v původním řízení. Konečné posouzení této otázky je tedy třeba ve značné míře ponechat předkládajícímu soudu. Ač si tím nebyl příliš jist, uplatnil tento soud předpoklad, podle kterého uvedené rozhodnutí – a v důsledku toho i opatření proti Ch. Bjankovi – sleduje cíl ochrany věřitelů (
13
). Souvislost mezi takovým cílem a veřejným pořádkem není na základě této formulace zřejmá. V každém případě i za předpokladu, že takový cíl stojí na určité myšlence udržení veřejného pořádku, z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že sledování uvedeného cíle se netýká výlučně hospodářského požadavku. Unijní právo, konkrétně čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38, přitom výslovně vylučuje možnost členského státu uplatnit důvody spojené s veřejným pořádkem pro hospodářské účely.
26.
Předkládající soud se v této souvislosti obává případného rozdílu mezi úrovní ochrany poskytovanou věřitelům Evropským soudem pro lidská práva a úrovní ochrany poskytovanou unijním právem, čímž naznačuje, že vyloučení uplatnění důvodů veřejného pořádku pro hospodářské účely obsažené v čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38, neumožňuje zajistit přiměřenou ochranu zájmů věřitelů, ačkoliv Evropský soud pro lidská práva již rozhodl, že takový cíl představuje legitimní cíl ochrany práv druhých, který umožňuje odůvodnit omezení volného pohybu zakotveného článkem 2 protokolu č. 4 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (
14
) (dále jen „EÚLP“), a to ačkoliv Listina základních práv Unie stanoví zásadu rovnocenné ochrany práv a svobod zakotvených EÚLP. Předkládající soud doplnil, že by bylo možné mít za to, že se jedná o situaci, ve které byla základní svoboda omezena za účelem ochrany práv a svobod druhých v souladu s tím, co je uvedeno čl. 52 odst. 1 uvedené Listiny.
27.
S ohledem na tyto skutečnosti se zdá užitečné připomenout předkládajícímu soudu – témuž, který položil Soudnímu dvoru předběžné otázky v rámci výše uvedené věci Aladžov – rozdíl, který je třeba činit mezi právem vycházejícím z EÚLP a unijním právem. Měl jsem v tomto ohledu již možnost zdůraznit, že mohl-li se Evropský soud pro lidská práva domnívat, že se jedná o legitimní cíl, který může odůvodnit omezení volného pohybu, je to rovněž proto, že právo EÚLP a jejích protokolů připouští, že se lze veřejného pořádku dovolávat za hospodářskými účely, takže nestanoví omezení podobné omezení obsaženému v čl. 27 odst. 1 in fine směrnice 2004/38. Právní řád Unie tedy toleruje zásahy do volného pohybu občanů Unie v mnohem omezenějším počtu případů a poskytuje jim vyšší míru ochrany, než je míra ochrany poskytovaná systémem EÚLP (
15
). Unijní právo se nicméně nespokojuje s uznáním nadřazenosti zájmů dlužníků nad zájmy věřitelů a rozhodně neignoruje situaci věřitelů. I když, jak si myslím, čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38 brání možnosti uložit opatření k zákazu opustit území jen z důvodu existence dluhu vůči soukromým osobám, vyplývá z toho zároveň ponaučení, že nástroje sloužící k ochraně zájmů věřitelů musí mít v zásadě jiné formy než omezení svobody pohybu dlužníka. V unijním právu totiž existují právní nástroje, které mohou zajistit práva věřitelů, aniž by bylo nezbytně nutné zasáhnout do volného pohybu dlužníka (
16
). Nesdílím tedy obavu předkládajícího soudu ohledně existence různé úrovně ochrany mezi systémem EÚLP a právním řádem Unie.
28.
Dodávám, že i za předpokladu, že opatření dotčené v původním řízení spočívá jasně na důvodech spojených s veřejným pořádkem – o čemž nejsem z výše uvedených důvodů přesvědčen – uplatnění tohoto odůvodnění samo o sobě nestačí k tomu, aby toto opatření bylo ipso facto slučitelné s požadavky unijního práva. Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že „pojem veřejného pořádku předpokládá v každém případě kromě společenského nepořádku, který představují všechna porušení práva, existenci skutečného a dostatečně závažného ohrožení, kterým je dotčen základní zájem společnosti“ (
17
). Předkládající soud i v tomto bodě uvedl, že rozhodnutí z roku 2007 neobsahovalo žádné zvláštní posouzení související s chováním Ch. Bjankova nebo se skutečným, aktuálním a závažným ohrožením základního zájmu bulharské společnosti, který není nikde ve spisu definován, vyplývajícím z uvedeného jednání.
29.
Neexistence jakékoliv úvahy ve vztahu ke konkrétnímu případu žalobce v původním řízení proto potvrzuje názor, že taková opatření, jako opatření týkající se Ch. Bjankova, se použijí automaticky od okamžiku, kdy je konstatována existence dluhu ve výši překračující 5000 BGN, na který není dlužník schopen poskytnout dostatečnou záruku. Jelikož Soudní dvůr již rozhodl, že „vnitrostátní zákonné či podzákonné ustanovení, které by rozhodnutí o zákazu opuštění území přiznávalo automatický charakter pouze z důvodu existence daňového dluhu, aniž by bylo zohledněno osobní chování dotyčné osoby, by neodpovídalo požadavkům unijního práva“ (
18
), takové zjištění se musí rovněž uplatnit i tehdy, když byl zákaz opustit území přijat na neomezenou dobu jen z důvodu existence dluhu soukromé povahy.
30.
Z výše uvedených důvodů navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na třetí položenou otázku, že unijní právo brání legislativnímu ustanovení členského státu, které umožňuje správnímu orgánu zakázat státnímu příslušníkovi tohoto státu opustit jeho území jen z důvodu dluhu, který je vnitrostátním právem považován za značný a který vznikl vůči právnické osobě soukromého práva, jestliže cílem dotčeného opatření není reagovat na skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení, kterým je dotčen základní zájem společnosti, a jestliže takto sledovaný cíl odpovídá jen hospodářským účelům. V každém případě i za předpokladu, že takové opatření o zákazu opustit území, jako opatření týkající se Ch. Bjankova ve věci v původním řízení, bylo přijato za podmínek stanovených v čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38, brání čl. 27 odst. 2 uvedené směrnice takovému opatření, pokud se zakládá pouze na existenci dluhu bez jakéhokoliv konkrétního posouzení osobního jednání dotyčné osoby a bez odkazu na jakékoliv ohrožení, které by představovalo pro veřejný pořádek. Předkládajícímu soudu přísluší, aby ověřil, zda tomu tak je v projednávaném případě.
B – K irelevantnosti článků 31 a 32 směrnice 2004/38 pro účely vyřešení sporu v původním řízení
31.
V rámci druhé předběžné otázky položené Soudnímu dvoru se předkládající soud snaží v podstatě zjistit, zda směrnice 2004/38 ukládá povinnost přezkumu i v případě, že se opatření o omezení volného pohybu občana Unie stalo konečným.
32.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že předkládající soud správně neurčil relevantní ustanovení směrnice 2004/38. Článek 31 uvedené směrnice totiž definuje procesní záruky, které je třeba přiznat osobám dotčeným opatřeními, která zasahují do jejich volného pohybu, v okamžiku jejich přijetí. Má uvedeným osobám zejména zaručit právo na účinný opravný prostředek. V projednávaném případě je nesporné, že Ch. Bjankov disponoval v okamžiku přijetí rozhodnutí z roku 2007 právními prostředky, které mu umožňovaly zpochybnit zákaz opustit území, a to případně před soudem. Je rovněž nesporné, že se Ch. Bjankov rozhodl v té době nevyužít svého práva na účinný opravný prostředek, což mělo za následek, že se uvedené rozhodnutí stalo ve smyslu bulharského práva konečným.
33.
Právní situaci v původním řízení, jak ji popisuje předkládající soud v rámci druhé otázky (
19
), tedy nelze přezkoumat z úhlu článku 31 směrnice 2004/38. Časové účinky zákazu pobytu upravuje článek 32 uvedené směrnice. Zbývá určit, zda je v projednávané věci relevantní.
34.
Podle mého názoru je nepochybné, že záruky stanovené zákonodárcem Unie v článcích 31 a 32 směrnice 2004/38 musí být zaručeny stejně bez ohledu na to, zda se jedná o zákaz vstupu na území nebo o zákaz opustit území. Je tedy třeba vykládat článek 32 nad rámec jeho doslovného znění a dospět k závěru o jeho zásadní použitelnosti, jestliže je občan Unie podroben opatření, které mu zakazuje opustit území.
35.
Článek 32 směrnice 2004/38 jasně uvádí povinnost členských států stanovit přezkumné řízení pro opatření, která omezují svobodu pohybu občanů Unie, přijatá na základě směrnice 2004/38. Toto řízení musí umožnit přezkoumat pravomocné opatření, které omezuje svobodu pohybu dotčené osoby, alespoň každé tři roky, z důvodu, že došlo k podstatné změně okolností. Na rozdíl od tvrzení předkládajícího soudu je třeba mít jak na základě znění, tak účelu článku 32 směrnice 2004/38 za to, že skutečnost, že akt nabyl právní moci, není překážkou jeho přezkumu. Kromě toho by nemělo smysl žádat o nový přezkum jen v případě aktů, které je ještě možné napadnout u soudu.
36.
Vzhledem k tomu, že rozhodnutí z roku 2007 přijaté proti Ch. Bjankovi je staré více než tři roky a stalo se pravomocným, bylo by možné se domnívat, že musí být předmětem přezkumu na základě článku 32 směrnice 2004/38. Nicméně chybí dvě podmínky nezbytné pro relevanci tohoto článku pro tuto věc v původním řízení. Zaprvé k tomu, aby byl možný přezkum, je třeba, aby dotčené opatření bylo „přijato v souladu s právem [Unie]“. Z analýzy týkající se třetí položené otázky však vyplývá, že tomu tak dle mého názoru není. Zadruhé v zájmu zachování určité právní stability se přezkum, tak jak je definován směrnicí 2004/38, omezuje na případy, ve kterých došlo k podstatné změně okolností, kterými bylo rozhodnutí [o zákazu opustit území] odůvodněno. Tato podstatná změna může spočívat v tom, že zanikla aktuální hrozba, kterou mohla dotyčná osoba představovat pro veřejný pořádek nebo dále v zániku dluhu. Je třeba konstatovat, že k žádné změně tohoto druhu v případě Ch. Bjankova nedošlo.
37.
Právní problém nastolený v rámci sporu v původním řízení tak nemůže být vyřešen na základě směrnice 2004/38. Druhá otázka položená předkládajícím soudem je tedy za těchto podmínek pro rozhodnutí tohoto sporu irelevantní.
C – K podmínkám, za nichž unijní právo stanoví povinnost znovu posoudit legalitu správního aktu, který se stal konečným a nebyl předmětem soudního přezkumu, z důvodu jeho rozporu s unijním právem
38.
Problém, který vzniká ve vztahu k rozhodnutí z roku 2007, se citelně liší od problému upraveného článkem 32 směrnice 2004/38. Uvedený článek se týká případu opatření, které bylo původně přípustné z hlediska unijního práva, ale o kterém se následně zjistilo, že již neodpovídá podmínkám stanoveným směrnicí 2004/38. Situace v původním řízení naopak staví Soudní dvůr před opatření, které a) musí být dle mého názoru považováno od okamžiku přijetí za neslučitelné s hmotněprávními podmínkami stanovenými směrnicí 2004/38, b) nebylo předmětem soudního přezkumu, takže se stalo konečným, a c) je nyní zpochybněno dotčenou osobou a toto zpochybnění nemůže být považováno za žádost o zrušení zákazu ve smyslu článku 32 směrnice 2004/38.
39.
Za těchto podmínek navrhuji provést třístupňovou analýzu.
40.
Nejprve by měl Soudní dvůr na základě pozorného přezkumu vnitrostátního práva lépe identifikovat vnitrostátní ustanovení relevantní pro účely analýzy třetí položené předběžné otázky. Dále je třeba zohlednit skutečnost, že opatření k zákazu opustit území přijaté proti žalobci v původním řízení nebylo předmětem soudního přezkumu. Konečně se provede přezkum s ohledem na zásady rovnocennosti a efektivity.
1. Stav vnitrostátního práva
41.
Situace, ve které se nachází vnitrostátní soud, může být shrnuta takto: rozhoduje o návrhu na zrušení správního rozhodnutí, které zamítlo návrh žalobce v původním řízení na obnovu správního řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí z roku 2007, z důvodu údajného rozporu tohoto rozhodnutí s unijním právem. Vnitrostátní soud se tedy snaží určit, zda toto zamítnutí je v souladu s požadavky unijního práva. Před rozhodnutím o této otázce je třeba upřesnit vnitrostátní právní rámec, do jehož kontextu zapadá toto rozhodnutí o zamítnutí obnovy správního řízení, s cílem lépe jej pochopit.
42.
Z údajů předkládajícího soudu vyplývá, že správní řízení, které vedlo k přijetí konečného individuálního správního aktu, který nebyl napaden žalobou, může být výjimečně obnoveno pro účely zrušení nebo změny tohoto aktu v sedmi různých případech, které jsou taxativně uvedeny v článku 99 APK. Dva z těchto sedmi případů zvláště zaujali předkládající soud, který považoval za užitečné s nimi seznámit Soudní dvůr.
43.
Zaprvé se jedná o čl. 99 bod 7 APK. Jak jej chápu, tento článek umožňuje osobě, které se týká dotčený správní akt, požadovat kdykoliv, a případně u soudu, obnovu správního řízení v případě, že z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že dotčený akt porušuje určité základní právo zakotvené EÚLP.
44.
Toto ustanovení je formulováno tak, že se týká výslovně jen judikatury Evropského soudu pro lidská práva. Neexistuje žádné obdobné ustanovení ve vztahu k judikatuře Soudního dvora. Takové ustanovení však není nezbytné, protože na rozdíl od práva vycházejícího z EÚLP, se unijní právo vyznačuje dvěmi podstatnými vlastnostmi, jimiž jsou jeho přednost (
20
) a přímý účinek (
21
). Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že „výklad pravidla práva [Unie], který Soudní dvůr podává při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek [267 SFEU], v případě potřeby objasňuje a upřesňuje význam a dosah tohoto pravidla tak, jak musí být nebo jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti“ (
22
). S ohledem na zvláštní vlastnosti právního řádu Unie a zvláštní povahu mechanismu žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se musí povinnosti vnitrostátních soudů, pokud jde o podmínky, za kterých musí nově posoudit legalitu konečného správního aktu z důvodu porušení unijního práva, posuzovat zcela nezávisle od případu, kdy by údajná protiprávnost vyplývala z rozsudku Evropského soudu pro lidská práva.
45.
Právě z vnitrostátního právního rámce uvedeného předkládajícím soudem vyplývá, že vnitrostátní právo upravuje ještě další možnost obnovy správního řízení, která nezávisí na možnosti zaměřené výlučně na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, a která se tedy jeví pro projednávanou věc jako příhodnější.
46.
Článek 99 bod 1 APK totiž stanoví, že pravomocný správní akt může být zrušen nebo změněn, pokud byla významně porušena jedna z podmínek jeho legality. Právě z důvodu zvláštních vlastností unijního práva, které jsem připomněl výše, musí být vnitrostátní pojem „významné porušení legality“ chápán tak, že se týká rovněž případů, ve kterých je akt v rozporu s unijním právem.
47.
Na rozdíl od čl. 99 bodu 7 APK však osoba, které se uvedený akt týká, nemůže uplatnit důvod obnovy řízení stanovený čl. 99 bodem 1 APK kdykoliv. Zrušení nebo změna konečného správního aktu je v tomto případě omezena přísnými podmínkami pravomoci podat návrh a lhůty. Rozhodnout o zrušení nebo změně uvedeného aktu – nebo je navrhnout – mohou pouze správní orgán, který akt vydal, státní zástupce nebo ombudsman, a to ve lhůtě jednoho měsíce od přijetí aktu. Z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že důvod obnovy správního řízení stanovený tímto čl. 99 bodem 1 APK je koncipován jako „právo“ správního orgánu. Možnost jeho uplatnění je ponechána na volné úvaze orgánů, které mají pravomoc iniciovat zrušení nebo změnu aktu, tyto orgány tedy vykonávají při této příležitosti zcela diskreční pravomoc, aniž by dotyčná osoba kdy mohla z vlastního podnětu uplatnit podstatné porušení legality aktu, který ovlivňuje její osobní situaci. Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že správní orgán, který rozhodl o návrhu žalobce v původním řízení na obnovu správního řízení, ve svém rozhodnutí z roku 2010 konstatoval, že orgán, který vydal rozhodnutí z roku 2007, se vzdal možnosti využít právo stanovené v čl. 99 bodu 1 APK.
48.
S ohledem na tyto úvahy je třeba zvážit reformulaci první předběžné otázky, kterou je možno jasně vyvodit ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, v tom smyslu, že jejím cílem je určit, zda podmínky, za kterých je opravný prostředek stanoven v čl. 99 bodu 1 APK, splňují požadavky unijního práva.
2. Irelevantnost judikatury Kühne & Heitz
49.
Za účelem určení povinností vyplývajících z unijního práva ohledně nového přezkumu konečného správního aktu z důvodu jeho rozporu s unijním právem, se předkládající soud dlouze zabýval závěry vyplývajícími z výše uvedené judikatury Kühne & Heitz. Soudní dvůr v tomto rozsudku rozhodl, že zásada loajální spolupráce velí správnímu orgánu, jemuž byla podána žádost v tomto směru, přezkoumat konečné správní rozhodnutí, aby tak zohlednil výklad příslušného ustanovení, který mezitím podal Soudní dvůr, jestliže a) má v souladu s vnitrostátním právem pravomoc přezkoumat toto rozhodnutí, b) dotčené rozhodnutí se stalo konečným v důsledku rozsudku vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni, c) uvedený rozsudek je s přihlédnutím k následné judikatuře Soudního dvora založen na nesprávném výkladu unijního práva, který byl přijat, aniž byla Soudnímu dvoru podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a d) dotyčná osoba se obrátila na správní orgán neprodleně poté, co se dozvěděla o uvedené judikatuře (
23
).
50.
Zaprvé vzhledem k tomu, že jsem navrhl upřesnit první předběžnou otázku, nejeví se již problematika spojená s vydáním rozsudku Soudního dvora po přijetí správního aktu, který se stal konečným, jako ústřední pro vyřešení sporu v původním řízení. Zadruhé požadavky obsažené v tomto rozsudku platí v každém případě jen tehdy, když je třeba dosáhnout rovnováhy mezi právní jistotou v souvislosti s překážkou věci rozsouzené a povinnostmi členských států provádět a chránit práva, která unijní právo zaručuje jednotlivcům. Jedním z charakteristických znaků tohoto řízení o předběžné otázce je právě skutečnost, že rozhodnutí z roku 2007 se stalo konečným, aniž bylo předmětem soudnímu přezkumu.
51.
Ony čtyři kumulativní podmínky vymezené Soudním dvorem v judikatuře Kühne & Heitz nejsou tedy relevantní pro projednávanou věc, protože se nejedná o překážku věci rozsouzené (
24
).
3. Posouzení situace v původním řízení s ohledem na zásady efektivity a rovnocennosti
52.
Unijní právo nevyžaduje, „[v] souladu se zásadou právní jistoty […], aby byl správní orgán v zásadě povinen přehodnotit správní rozhodnutí, které nabylo právní moci po uplynutí přiměřené lhůty k podání opravného prostředku nebo vyčerpáním opravných prostředků“ (
25
), „dodržování této zásady umožňuje vyhnout se neomezenému zpochybňování správních aktů, které způsobují právní účinky“ (
26
). Bulharské právo nicméně skutečně stanoví možnost obnovit správní řízení v případě, kde je správní akt, který se stal konečným, stižen závažnou protiprávností.
53.
V situaci, kdy se jedná o určení povinností, které podle unijního práva musí existovat pro přezkum konečného správního aktu, který se ukazuje být v rozporu s unijním právem, ale nebyl předmětem soudního přezkumu a za podmínky, že vnitrostátní právo připouští takové zpochybnění legality aktu, Soudní dvůr odpovídá na základě zásad efektivity a rovnocennosti a připomíná, že „při neexistenci právní úpravy [Unie] v této oblasti, však přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu na základě zásady procesní autonomie členských států, aby upravil procesní podmínky směřující k zajištění ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z práva [Unie], za předpokladu, že tyto podmínky nejsou méně příznivé než ty, které se týkají obdobných situací na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem [Unie] (zásada efektivity)“ (
27
). Situace v původním řízení tedy musí být přezkoumána na základě těchto dvou zásad.
54.
Co se týče zásady rovnocennosti, tato zásada vyžaduje, aby se všechna pravidla použitelná na opravné prostředky, včetně stanovených lhůt, používala bez rozdílu na opravné prostředky založené na porušení práva Unie a opravné prostředky založené na porušení vnitrostátního práva (
28
). V tomto ohledu předkládající soud neuvedl možnost, že se zvláštní podmínky stanovené pro účely provedení čl. 99 bodu 1 APK liší podle toho, zda důvod protiprávnosti uplatněný proti správnímu aktu, který se stal konečným, vychází z porušení unijního práva nebo porušení vnitrostátního práva.
55.
Pokud jde o zásadu efektivity, je třeba konstatovat, že situace je složitější. Uvedená zásada vyžaduje, aby pravidla použitelná na podmínky, za kterých může být platnost správního aktu, který se stal konečným, zpochybněna z důvodu jeho rozporu s unijním právem, neznemožňovala nebo příliš neztěžovala výkon práv přiznaných v tomto ohledu unijním právem.
56.
Přinejmenším dvě z těchto zvláštních podmínek vyvolávají některé otázky: lhůta a osoby oprávněné vyvolat obnovu správního řízení.
57.
Pokud jde o lhůtu, připomínám, že Soudní dvůr judikoval, že členské státy mohou ve jménu zásady právní jistoty vyžadovat, aby žádost o přezkum a zrušení konečného správního rozhodnutí, které je v rozporu s právem Společenství, tak jak bylo případně později vyloženo Soudním dvorem, byla příslušným správním orgánům podána v přiměřené lhůtě (
29
). Tato lhůta musí být stanovena právě v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity (
30
). Nelze než konstatovat, že čl. 99 bod 1 APK může sloužit jako základ pro obnovu správního řízení jen ve lhůtě jednoho měsíce od přijetí aktu, který nebyl předmětem žaloby, což je lhůta, která podle mého názoru neodpovídá požadavkům spojeným se zásadou efektivity.
58.
V každém případě se domnívám, že požadavky spojené se zásadou efektivity nejsou splněny ani ohledně orgánů, které jsou oprávněny iniciovat obnovu správního řízení. V případě, kdy podstatné porušení legality konečného správního aktu, který nebyl předmětem soudního přezkumu, vyplývá z rozporu tohoto aktu s unijním právem, se osoba, které je akt určen, nemůže domáhat obnovy správního řízení. Jak jsem uvedl výše, navrhnout obnovu řízení nebo o ní rozhodnout mohou pouze správní orgán, který akt vydal, státní zástupce nebo ombudsman.
59.
Za těchto příliš přísných podmínek týkajících se lhůty a zahájení řízení neumožňuje důvod obnovy správního řízení stanovený v čl. 99 bodu 1 APK tím, že činí výkon práv vyplývajících z unijního práva příliš obtížným nebo prakticky nemožným, dostatečně chránit práva, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva. Je tedy věcí vnitrostátního soudu, aby z toho vyvodil veškeré důsledky, které je třeba vyvodit v rámci sporu v původním řízení, aby rozhodl o návrhu, podaném k němu žalobcem v původním řízení, na zrušení rozhodnutí, kterým byla odmítnuta obnova správního řízení.
60.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že unijní právo brání pravidlu členského státu, podle kterého lze správní řízení, v němž byl přijat akt, který se stal konečným, aniž byl předmětem soudního přezkumu, obnovit v případě, kdy je uvedený akt v rozporu s unijním právem, jen ve lhůtě jednoho měsíce od přijetí tohoto aktu a jen z podnětu orgánu, který akt vydal, státního zástupce nebo ombudsmana, čímž činí výkon práv vyplývajících z unijního práva příliš složitým nebo prakticky nemožným.
V – Závěry
61.
S přihlédnutím ke všem výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Administrativen sad Sofia-grad odpověděl takto:
„1)
Unijní právo brání legislativnímu ustanovení členského státu, které umožňuje správnímu orgánu zakázat státnímu příslušníkovi tohoto státu opustit jeho území jen z důvodu dluhu, který je vnitrostátním právem považován za značný a který vznikl vůči právnické osobě soukromého práva, jestliže cílem dotčeného opatření není reagovat na skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení, kterým je dotčen základní zájem společnosti, a jestliže takto sledovaný cíl slouží jen hospodářským zájmům. V každém případě i za předpokladu, že by takové opatření zakazující opustit území, jako opatření týkající se Ch. Bjankova ve věci v původním řízení, bylo přijato za podmínek stanovených v čl. 27 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, brání čl. 27 odst. 2 uvedené směrnice takovému opatření, pokud se zakládá pouze na existenci dluhu bez jakéhokoliv konkrétního posouzení osobního jednání dotyčné osoby a bez odkazu na jakékoliv ohrožení, které by představovalo pro veřejný pořádek. Předkládajícímu soudu přísluší, aby ověřil, zda tomu tak je v projednávaném případě.
2)
Unijní právo brání pravidlu členského státu, podle kterého lze správní řízení, v němž byl přijat akt, který se stal konečným, aniž byl předmětem soudního přezkumu, obnovit v případě, kdy je tento akt v rozporu s unijním právem, jen ve lhůtě jednoho měsíce od přijetí tohoto aktu a jen z podnětu orgánu, který akt vydal, státního zástupce nebo ombudsmana, čímž činí výkon práv vyplývajících z unijního práva příliš složitým nebo prakticky nemožným.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Rozsudek ze dne 17. listopadu 2011, Aladžov (C-434/10, Sb. rozh. s. I-11659).
(
3
) – Úř. věst. L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46.
(
4
) – DV č. 93 ze dne 11. srpna 1998 ve znění DV č. 105 ze dne 22. prosince 2006.
(
5
) – Viz DV č. 82 ze dne 16. října 2009.
(
6
) – Na rozdíl od toho, co bulharský zákonodárce stanovil výslovně pro opatření přijatá na základě jiných zrušených odstavců článku 76 ZBLD: viz zákon, kterým se mění a doplňuje zákon o bulharských osobních dokladech (DV č. 26, ze dne 6. dubna 2010).
(
7
) – To znamená podle bulharského práva částka vyšší než 5000 BGN.
(
8
) – Rozsudek ze dne 10. července 2008 (C-33/07, Sb. rozh. s. I-5157).
(
9
) – Viz bod 17 předkládacího rozhodnutí.
(
10
) – Výše uvedený rozsudek Aladžov (body 31 až 32).
(
11
) – Výše uvedený rozsudek Aladžov (body 24 až 27).
(
12
) – Připomínám, že zákon zrušil čl. 76 bod 3 ZBLD a zároveň zachoval účinnost opatření, která již byla přijata na tomto základě, na rozdíl od opatření přijatých na základě jiných odstavců téhož článku 76, které byly rovněž zrušeny.
(
13
) – Viz bod 60 žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
(
14
) – ESLP, rozsudky Riener v. Bulharsko ze dne 23. května 2006, stížnost č. 46343/99 (§ 116 a 117), Ignatov v. Bulharsko ze dne 2. července 2009, stížnost č. 50/02 (§ 35 a 37) a Gočev v. Bulharsko ze dne 26. listopadu 2009, stížnost č. 34383/03 (§ 48 a 49).
(
15
) – Viz bod 30 mého stanoviska ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Aladžov.
(
16
) – Omezím se zde na uvedení nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).
(
17
) – Výše uvedený rozsudek Aladžov (bod 35 a citovaná judikatura).
(
18
) – Výše uvedený rozsudek Aladžov (bod 43 a citovaná judikatura).
(
19
) – Připomínám, že znění otázky odkazuje na „přezkoumání“, na „okamžik vydání rozhodnutí o přezkumu“ a zejména na skutečnost, že správní akt se již stal konečným.
(
20
) – Rozsudek ze dne 15. července 1964 (Costa, 6/64, Recueil, s. 1141).
(
21
) – Rozsudek ze dne 5. února 1963, van Gend & Loos (26/62, Recueil, s. 1).
(
22
) – Rozsudek ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz (C-453/00, Sb. rozh. s. I-837, bod 21 a citovaná judikatura)
(
23
) – Výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz (bod 28 a výrok).
(
24
) – Toto stanovisko kromě toho potvrdil Soudní dvůr při příležitosti svého rozsudku ze dne 19. září 2006, i-21 Germany a Arcor (C-392/04 a C-422/04, Sb. rozh. s. I-8559, body 53 a 54).
(
25
) – Výše uvedený rozsudek i-21 Germany a Arcor (bod 51 a citovaná judikatura).
(
26
) – Tamtéž.
(
27
) – Rozsudek Arrêt i-21 Germany et Arcor uvedený výše (bod 57 a citovaná judikatura).
(
28
) – Rozsudek Arrêt i-21 Germany et Arcor uvedený výše (bod 62).
(
29
) – Rozsudek ze dne 12. února 2008, Kempter (C-2/06, Sb. rozh. s. I-411, bod 59).
(
30
) – Výše uvedený rozsudek Kempter (výrok).