62024CJ0485
DOMSTOLENS DOM (första avdelningen)
den 11 december 2025 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Romkonvention om tillämplig lag på avtalsförpliktelser – Artikel 6 – Anställningsavtal – Parternas val – Tvingande bestämmelser i den lag som skulle tillämpas om inget lagval gjorts – Fastställande av denna lag – Den ort där den anställde vanligtvis utför sitt arbete – Den ort där den anställde vanligtvis utför sitt arbete ändras under anställningsförhållandet – Anställningsavtalet har närmare anknytning till ett annat land – Bedömningskriterier – Beaktande av den senaste ort där den anställde vanligtvis utförde sitt arbete”
I mål C‑485/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) genom beslut av den 10 juli 2024, som inkom till domstolen den 10 juli 2024, i målet
Locatrans Sàrl
mot
ES,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden F. Biltgen samt domarna I. Ziemele, A. Kumin (referent), S. Gervasoni och M. Bošnjak,
generaladvokat: R. Norkus,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Locatrans Sàrl, genom O. Coudray, M. Grévy och G. Thouvenin, avocats,
–
ES, genom A. Lyon-Caen, T. Lyon-Caen och F. Thiriez, avocats,
–
Frankrikes regering, genom B. Dourthe och M. Guiresse, båda i egenskap av ombud,
–
Tjeckiens regering, genom A. Pagáčová, M. Smolek och J. Vláčil, samtliga i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom S. Noë och W. Wils, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 3 juli 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 3 och 6 i konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980 (EGT L 266, 1980, s. 1) (nedan kallad Romkonventionen).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan Locatrans Sàrl och ES angående olika skadeståndsyrkanden som ES har framställt mot Locatrans, som är hans tidigare arbetsgivare, till följd av hans anställningsavtal avslutats.
Tillämpliga bestämmelser
Romkonventionen
3
I artikel 3.1 i Romkonventionen föreskrivs följande:
”På ett avtal tillämpas den lag som parterna har valt. Lagvalet måste vara uttryckligt eller med rimlig säkerhet framgå av avtalsvillkoren eller av övriga omständigheter. Genom sitt val kan parterna ange tillämplig lag för hela avtalet eller för endast en del av det.”
4
I artikel 6 i Romkonventionen, med rubriken ”Individuella anställningsavtal”, föreskrivs följande:
”1.   Oavsett bestämmelserna i artikel 3 skall parternas val av tillämplig lag i ett anställningsavtal inte medföra att den anställde berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i den lag som enligt punkt 2 skulle tillämpas om inget lagval gjorts.
2.   Oavsett bestämmelserna i artikel 4 skall ett anställningsavtal i avsaknad av lagval enligt artikel 3 vara underkastat
a)
lagen i det land där den anställde vid fullgörande av avtalet vanligtvis utför sitt arbete, även om han tillfälligt är sysselsatt i ett annat land,
eller
b)
om den anställde inte vanligtvis utför sitt arbete i ett och samma land, lagen i det land där det verksamhetsställe genom vilket han anställdes är beläget,
om det inte av de samlade omständigheterna framgår att avtalet har närmare anknytning till ett annat land, i vilket fall avtalet skall vara underkastat lagen i det landet.”
5
I artikel 2 i Första protokollet om Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980 (EGT L 48, 1989, s. 1), föreskrivs följande:
”Följande domstolar har rätt att begära att domstolen skall meddela förhandsavgörande i en fråga som uppkommer i ett mål som är anhängigt vid dem och rör tolkningen av bestämmelserna i de instrument som nämns i artikel 1, när de anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att de skall kunna döma i saken:
…
b) domstolarna i konventionsstaterna när de dömer som överinstans.”
Rom I‑förordningen
6
Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, s. 6) (nedan kallad Rom I‑förordningen) har ersatt Romkonventionen. Denna förordning ska tillämpas på avtal som har ingåtts från och med den 17 december 2009.
7
I artikel 8 i Rom I‑förordningen, med rubriken ”Individuella anställningsavtal”, föreskrivs följande:
”1.   Ett individuellt anställningsavtal ska underkastas den lag som parterna valt i enlighet med artikel 3. Ett sådant lagval får dock inte medföra att den anställde berövas det skydd som tillförsäkras den anställde genom sådana bestämmelser som inte kan avtalas bort enligt den lag som, om inget lagval gjorts, skulle ha varit tillämplig enligt punkterna 2, 3 och 4 i denna artikel.
2.   När parterna inte har valt en lag som ska vara tillämplig på det individuella anställningsavtalet, ska avtalet vara underkastat lagen i det land där eller, om detta saknas, från vilket den anställde vid fullgörande av avtalet vanligtvis utför sitt arbete. Det land där arbetet vanligen utförs ska inte anses ha ändrats när arbetstagaren tillfälligtvis utför sitt arbete i ett annat land.
3.   Om den lag som ska tillämpas inte kan fastställas enligt punkt 2, ska avtalet vara underkastat lagen i det land där det företag som har anställt arbetstagaren är beläget.
4.   Om det framgår av de samlade omständigheterna att avtalet har närmare anknytning till ett annat land än det som anges i punkterna 2 eller 3, ska lagen i detta andra land tillämpas.”
Brysselkonventionen
8
I artikel 5 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32), i dess lydelse enligt de på varandra följande konventionerna om nya medlemsstaters tillträde till denna konvention (nedan kallad Brysselkonventionen), föreskrivs följande:
”Talan mot den som har hemvist i en konventionsstat kan väckas i en annan konventionsstat
1.
om talan avser avtal, vid domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas; om talan avser anställningsavtal är denna ort den där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete eller, om arbetstagaren inte vanligtvis utför sitt arbete i ett och samma land, kan talan mot arbetsgivaren även väckas vid domstolen i den ort där det affärsställe vid vilket arbetstagaren anställts är eller var beläget,
…”
Bryssel I‑förordningen
9
Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1) ersatte Brysselkonventionen.
10
I artikel 19 i förordningen föreskrivs följande:
”Talan mot en arbetsgivare som har hemvist i en medlemsstat kan väckas
1)
vid domstolen i den medlemsstat där arbetsgivaren har hemvist, eller
2)
i en annan medlemsstat
a)
vid domstolen i den ort där arbetstagaren vanligtvis utför eller senast utförde sitt arbete, eller
b)
om arbetstagaren inte vanligtvis utför eller utförde sitt arbete i ett och samma land, vid domstolen i den ort där det affärsställe vid vilket arbetstagaren anställts är eller var beläget.”
Bryssel Ia-förordningen
11
Bryssel I‑förordningen har upphävts och ersatts av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1) (nedan kallad Bryssel Ia‑förordningen). Artikel 19 i Bryssel I‑förordningen har blivit artikel 21 i Bryssel Ia-förordningen.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
12
Genom ett anställningsavtal som ingicks den 15 oktober 2002 anställdes ES som chaufför av Locatrans, som är ett transportföretag etablerat i Bettembourg (Luxemburg), för en arbetstid på 166 timmar per månad. I anställningsavtalet föreskrevs att luxemburgsk lag var tillämplig på avtalet och att ES huvudsakligen skulle utföra transporter i Tyskland, Benelux-länderna, Italien, Spanien, Portugal och Österrike.
13
Genom skrivelse av den 14 januari 2014 underrättade Locatrans ES om sitt beslut att minska hans antal arbetstimmar per vecka till 35 timmar, det vill säga totalt 151,55 timmar per månad, från och med den 16 juli 2014. ES motsatte sig denna förändring.
14
Genom skrivelse av den 31 mars 2014 informerade Locatrans ES om att företaget, efter en analys av ES:s arbete under de senaste 18 månaderna, hade konstaterat att han utförde en väsentlig del av detta arbete, närmare bestämt mer än 50 procent, i Frankrike och att företaget följaktligen var skyldigt att ansluta honom till det franska systemet för social trygghet.
15
Genom skrivelse av den 17 april 2014 bekräftade Locatrans att ES hade erbjudits anställning hos ett franskt bolag och upplyste honom om att han inte längre skulle ingå i Locatrans personalstyrka från och med den 16 juli 2014 på grund av att han vägrade att godta minskningen av sin arbetstid.
16
Den 8 januari 2015 väckte ES talan vid Conseil de prud’hommes de Dijon (Arbetsdomstolen i Dijon, Frankrike) i syfte att bestrida avslutandet av sitt anställningsavtal och erhålla diverse ersättningar.
17
Genom dom av den 4 april 2017 ogillade nämnda domstol talan med motiveringen att luxemburgsk lag är tillämplig på verkställigheten och avslutandet av ES:s anställningsavtal, att ES hade sagt upp sig klart och otvetydigt och att det inte fanns anledning att omklassificera uppsägningen som att arbetsgivaren sagt upp ES utan saklig grund.
18
ES överklagade denna dom till Cour d’appel de Dijon (Appellationsdomstolen i Dijon, Frankrike), som genom dom av den 2 maj 2019 upphävde den förstnämnda domen.
19
Cour d’appel de Dijon påpekade att parterna i det aktuella anställningsavtalet hade valt att tillämpa luxemburgsk rätt på anställningsförhållandet, men att Locatrans i den ovan i punkt 14 nämnda skrivelsen av den 31 mars 2014 hade medgett att ES utförde huvuddelen av sitt arbete i Frankrike, vilket bekräftats av ES. Med hänsyn till artikel 6 i Romkonventionen ansåg nämnda domstol att parternas val av luxemburgsk lag inte kunde leda till att ES berövades det skydd som tillförsäkrats honom enligt tvingande bestämmelser i fransk lag, i synnerhet bestämmelserna om ändring och avslutande av anställningsavtalet.
20
Cour d’appel de Dijon omklassificerade följaktligen det aktuella anställningsavtalets avslutande till en uppsägning från arbetsgivarens sida, konstaterade att denna inte grundade sig på ett verkligt och allvarligt skäl och förpliktade Locatrans att betala flera ersättningar till ES.
21
Locatrans överklagade denna dom till Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), som är den hänskjutande domstolen.
22
Den hänskjutande domstolen har erinrat om att det i artikel 6.1 i Romkonventionen föreskrivs att parternas val av tillämplig lag för ett anställningsavtal inte får leda till att arbetstagaren berövas de garantier som föreskrivs i de tvingande bestämmelserna i den lag som skulle vara tillämplig på avtalet om inget sådant lagval hade gjorts. Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att det i artikel 6.2 anges vilka anknytningskriterier för anställningsavtal som ska ligga till grund för fastställandet av lex contractus om parterna inte har gjort något val, varvid kriteriet i artikel 6.2 a är det land där den anställde ”vanligtvis utför … sitt arbete”.
23
Den hänskjutande domstolen har även angett att EU-domstolen i sin dom av den 15 mars 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 50), slog fast att sistnämnda bestämmelse ska tolkas så, att i de fall då den anställde bedriver sin verksamhet i mer än en konventionsstat, ska det land där den anställde vid fullgörande av avtalet vanligtvis utför sitt arbete, i den mening som avses i nämnda bestämmelse, anses vara det land där, eller från vilket, den anställde – med beaktande av samtliga omständigheter som är utmärkande för dennes verksamhet – huvudsakligen uppfyller sina förpliktelser gentemot arbetsgivaren.
24
I den domen hänvisade EU-domstolen även till sin praxis avseende tolkningen av de i artikel 5 led 1 i Brysselkonventionen föreskrivna kriterierna, vilket enligt den hänskjutande domstolen visar på att EU‑domstolen har velat göra en enhetlig tolkning av anknytningskriterierna på området behörighetskonflikter och lagkonflikter.
25
Vad gäller nämnda artikel 5 led 1 har domstolen i sin dom av den 27 februari 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), dock slagit fast att i fråga om ett anställningsavtal enligt vilket arbetstagaren utövar samma verksamhet för sin arbetsgivare i fler än en konventionsstat ska, i princip, hela anställningsperioden beaktas vid fastställandet av den ort där den berörde vanligtvis utför sitt arbete, i den mening som avses i nämnda bestämmelse. I de fall då arbetstagaren under en viss tid har arbetat på en bestämd ort och sedan är varaktigt sysselsatt på en annan ort ska hänsyn tas till den senare anställningsperioden om denna ort, enligt parternas uttryckliga vilja, är avsedd att bli den nya ort där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete, i den mening som avses i nämnda artikel 5 led 1.
26
Mot bakgrund av denna rättspraxis önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om det, i förevarande fall, vid fastställandet av vilken lag som ska tillämpas i avsaknad av lagval, är hela varaktigheten av anställningsförhållandet som ska beaktas för att fastställa på vilken ort den berörda personen vanligtvis utförde sitt arbete, i den mening som avses i artikel 6.2 a i Romkonventionen, eller om det är endast den senaste arbetsperioden som ska beaktas.
27
Den hänskjutande domstolen anser att även om kriteriet om den sista ort där arbetstagaren vanligtvis utförde sitt arbete är relevant för att avgöra vilken domstol arbetstagaren kan väcka talan vid, eftersom detta kriterium gör det möjligt för arbetstagaren att väcka talan mot lägre kostnad, så kvarstår tvivel om huruvida ett sådant synsätt även ska tillämpas för att fastställa vilken lag som är tillämplig när parterna i anställningsavtalet inte har gjort något val, bland annat eftersom ett sådant synsätt skulle kunna leda till att ett och samma anställningsavtal successivt omfattas av olika tvingande lagar, utifrån hur arbetstagaren har bytt arbetsort.
28
Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU‑domstolen:
”Ska artiklarna 3 och 6 i [Romkonventionen], när en anställd utövar samma verksamhet för sin arbetsgivares räkning i mer än en konventionsstat, tolkas så, att det, vid fastställandet av vilken lag som ska tillämpas i avsaknad av lagval, är hela varaktigheten av anställningsförhållandet som ska beaktas för att fastställa på vilken ort den berörda personen vanligtvis utförde sitt arbete eller om det är den senaste arbetsperioden som ska beaktas när arbetstagaren, efter att ha utfört sitt arbete under en viss tid på en viss ort, därefter utför sin verksamhet varaktigt på en annan ort som, enligt parternas uttryckliga vilja, är avsedd att bli den ort där personen vanligtvis utför sitt arbete?”
Prövning av tolkningsfrågan
29
Det ska inledningsvis påpekas att ES, utan att uttryckligen göra gällande att tolkningsfrågan inte kan tas upp till prövning, har bestritt det faktiska antagande som ligger till grund för denna fråga. ES har i detta sammanhang gjort gällande att hans arbetsort i själva verket inte har ändrats under anställningsförhållandet. ES menar tvärtom att han varit tvungen att utöva sin transportverksamhet på flera orter men inom ramen för en betydande anknytning till Frankrike, varvid Locatrans endast bekräftat denna faktiska situation när hans anställningsavtal avslutades. Den ställda frågan är således inte relevant.
30
Av fast rättspraxis följer att det genom artikel 267 FEUF införs ett förfarande för direkt samarbete mellan EU-domstolen och domstolarna i medlemsstaterna. I detta förfarande, som grundar sig på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och EU‑domstolen, är det endast den nationella domstolen som är behörig att bedöma de faktiska omständigheterna i målet. Det ankommer också uteslutande på den nationella domstolen att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken, som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är endast behörig att tolka eller pröva giltigheten av en unionsrättsakt på grundval av de uppgifter om de faktiska omständigheterna som har lämnats av den nationella domstolen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 mars 1978, Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, punkt 4, och dom av den 4 oktober 2024, Schrems (Offentliggörande av uppgifter för allmänheten), C‑446/21, EU:C:2024:834, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
31
Den ställda frågan ska således besvaras med beaktande av de faktiska omständigheter som ligger till grund för den, såsom de angetts av den hänskjutande domstolen.
32
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 3 och 6 i Romkonventionen ska tolkas så, att när arbetstagaren, efter att ha utfört sitt arbete under en viss tid på en viss ort, ska utföra sitt arbete på en annan ort som är avsedd att bli arbetstagarens nya ordinarie arbetsort, ska sistnämnda ort beaktas vid fastställandet av vilken lag som skulle vara tillämplig om parterna inte hade gjort något lagval.
33
För att besvara denna fråga ska det inledningsvis erinras om att huvudregeln i artikel 3 i Romkonventionen är att den lag som parterna har valt ska tillämpas på ett avtal.
34
I artikel 6 i Romkonventionen föreskrivs särskilda lagvalsregler för individuella anställningsavtal som avviker från denna huvudregel, dels i punkt 1 i denna artikel, genom att parternas frihet att välja tillämplig lag begränsas, dels i punkt 2 i nämnda artikel, genom att kriterierna för att fastställa tillämplig lag fastställs i avsaknad av ett sådant lagval.
35
Enligt artikel 6.1 i Romkonventionen ska parternas val av tillämplig lag i enlighet med artikel 3 i samma konvention inte medföra att den anställde berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i den lag som enligt artikel 6.2 skulle tillämpas om inget lagval hade gjorts.
36
I nämnda artikel 6.2 anges anknytningskriterierna för fastställande av lex contractus för anställningsavtalet, för det fall parterna inte har gjort något lagval. Det framgår emellertid av den omständigheten att det i artikel 6.1 i Romkonventionen hänvisas till artikel 6.2 i samma konvention att de kriterier som anges i sistnämnda bestämmelse även är relevanta när parterna har valt vilken lag som ska tillämpas på avtalet. Även i detta fall gör dessa kriterier det möjligt att fastställa vilken lag som är tillämplig, i syfte att säkerställa att arbetstagaren, i enlighet med artikel 6.1 i Romkonventionen, skyddas av tvingande bestämmelser i den lag som är tillämplig enligt dessa kriterier. Tillämpningen av dessa kriterier kan således leda till tillämpning av en annan lag än den som avtalsparterna har valt.
37
Dessa kriterier är det land där den anställde ”vanligtvis utför sitt arbete”, som anges i artikel 6.2 a i Romkonventionen och, för det fall det inte finns någon sådan plats, ”det land där det verksamhetsställe genom vilket han anställdes är beläget”, vilket framgår av artikel 6.2 b i konventionen.
38
Dessa två anknytningskriterier är dessutom, enligt artikel 6.2 sista ledet, inte tillämpliga när det av ”de samlade omständigheterna framgår att avtalet har närmare anknytning till ett annat land, i vilket fall avtalet skall vara underkastat lagen i det landet”.
39
Domstolarna ska således, när de har att tillämpa artikel 6 i Romkonventionen, i ett första led fastställa tillämplig lag på grundval av de specifika anknytningskriterierna i punkterna 2 a och 2 b i denna artikel, vilka motsvarar det allmänna kravet på lagens förutsebarhet och, följaktligen, rättssäkerhet i avtalsförhållanden (dom av den 12 september 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
40
Vad gäller artikel 6.2 a i Romkonventionen har domstolen slagit fast att kriteriet avseende det land där den anställde ”vanligtvis utför sitt arbete”, i denna bestämmelse, ska tolkas extensivt, medan kriteriet avseende belägenheten av ”det verksamhetsställe genom vilket han anställdes”, i artikel 6.2 b, ska tillämpas då den domstol vid vilken talan har väckts inte kan fastställa i vilket land arbetet vanligtvis utförs (dom av den 15 mars 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 43, och dom av den 15 december 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punkt 35).
41
När det gäller en arbetstagare som utövar sin verksamhet i mer än en konventionsstat är kriteriet i artikel 6.2 a således tillämpligt även när det är möjligt för den domstol vid vilken talan har väckts att fastställa till vilken stat arbetet har en betydande anknytning (dom av den 15 mars 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 44, och dom av den 15 december 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punkt 36).
42
I ett sådant fall ska kriteriet avseende det land där arbetet vanligtvis utförs anses avse den ort där, eller från vilken, den anställde faktiskt bedriver sin yrkesverksamhet och, i avsaknad av yrkesverksamhetscentrum, den ort där den anställde utövar den största delen av sin yrkesverksamhet (dom av den 15 mars 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 45, och dom av den 15 december 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punkt 37).
43
Det ska emellertid påpekas att de mål som avgjordes genom domen av den 15 mars 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), och domen av den 15 december 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), båda rörde en arbetstagare som under hela sitt anställningsförhållande hade utfört sitt arbete i mer än en konventionsstat och för vilken anknytningskriteriet användes för att bestämma vad som utgör dennes enda ordinarie arbetsort. Med hänsyn till de faktiska omständigheterna, såsom de har beskrivits av den hänskjutande domstolen, rör det nu aktuella målet däremot situationen där en arbetstagare samtidigt utfört sitt arbete i flera stater, men där den ort där denne arbetstagare vanligtvis utför sitt arbete har flyttats till en annan konventionsstat under den sista perioden av anställningsavtalets fullgörande.
44
Vad gäller en sådan situation som den som nämns i föregående punkt konstaterar domstolen att det av ordalydelsen i artikel 6.2 a i Romkonventionen inte går att utläsa vilken period av anställningsförhållandet som ska beaktas för att fastställa i vilket land den anställde vanligtvis utför sitt arbete, i den mening som avses i denna bestämmelse. I avsaknad av en sådan precisering ska således anställningsförhållandet i sin helhet beaktas vid denna bedömning.
45
När det under anställningsförhållandet i dess helhet har skett en förändring av den ort där arbetet vanligtvis utförs, kan inget land, i den mening som avses i artikel 6.2 a i Romkonventionen, identifieras.
46
Det är mot denna bakgrund som den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida kriteriet avseende det land där den anställde ”vanligtvis utför sitt arbete”, i den mening som avses i artikel 6.2 a i Romkonventionen, kan tolkas analogt med kriteriet avseende ”[den ort] där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete”, i artikel 5 led 1 i Brysselkonventionen, såsom det tolkats av domstolen i domen av den 27 februari 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Den hänskjutande domstolen har angett att EU-domstolen i sistnämnda avseende har slagit fast att i fråga om ett anställningsavtal enligt vilket arbetstagaren utövar samma verksamhet för sin arbetsgivare i fler än en konventionsstat ska, i princip, hela anställningsperioden beaktas vid fastställandet av den ort där den berörde vanligtvis utför sitt arbete, i den mening som avses i nämnda artikel 5 led 1 (dom av den 27 februari 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, punkt 58). I de fall då arbetstagaren under en viss tid har arbetat på en bestämd ort och sedan är varaktigt sysselsatt på en annan ort ska hänsyn tas till den senare anställningsperioden om denna ort, enligt parternas uttryckliga vilja, är avsedd att bli den nya ort där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete, i den mening som avses i nämnda artikel 5 led 1 (dom av den 27 februari 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, punkt 54).
48
Det är visserligen riktigt att domstolen i punkt 33 i sin dom av den 15 mars 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), hänvisade till tolkningen av artikel 5 led 1 i Brysselkonventionen vid tolkningen av artikel 6.2 i Romkonventionen.
49
Även om det säkerligen är önskvärt att Romkonventionens materiella tillämpningsområde och bestämmelser överensstämmer med Brysselkonventionen, saknas det anledning att tolka dessa bestämmelser mot bakgrund av bestämmelserna i Brysselkonventionen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 oktober 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
50
Romkonventionen och Brysselkonventionen har nämligen skilda syften. Medan bestämmelserna i Romkonventionen, enligt dess artikel 1.1, är tillämpliga på avtalsförpliktelser i situationer som innebär lagkonflikt, och detta för att fastställa tillämplig materiell rätt, fastställs i Brysselkonventionen regler som gör det möjligt att fastställa vilken domstol som är behörig att avgöra en tvist på privaträttens område.
51
Även om det, i fråga om individuella anställningsavtal, i de båda konventionerna föreskrivs bestämmelser som syftar till att skydda arbetstagaren som den svagare parten i avtalsförhållandet, är det därför inte alltid möjligt att överföra tolkningen av bestämmelserna i en konvention till bestämmelserna i den andra.
52
Det är i synnerhet inte möjligt att tolka kriteriet avseende det land där den anställde ”vanligtvis utför sitt arbete”, i den mening som avses i artikel 6.2 a i Romkonventionen, på ett sätt som motsvarar domstolens tolkning, i domen av den 27 februari 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), av kriteriet avseende ”[den ort] där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete”, i den mening som avses i artikel 5 led 1 i Brysselkonventionen.
53
Det ska nämligen påpekas att nämnda artikel 5 led 1 har blivit artikel 19 i Bryssel I‑förordningen och därefter artikel 21 i Bryssel Ia‑förordningen. I sistnämnda bestämmelser hänvisas uttryckligen såväl till ”den ort där arbetstagaren vanligtvis utför … sitt arbete” som till ”den ort där arbetstagaren … senast utförde sitt arbete”. Artikel 6 i Romkonventionen har däremot blivit artikel 8 i Rom I‑förordningen, i vilken det inte görs någon sådan åtskillnad, eftersom unionslagstiftaren har avstått från att anpassa denna bestämmelse till artikel 19 i Bryssel I‑förordningen.
54
Eftersom det inte är möjligt att fastställa det land där den anställde vanligtvis utför sitt arbete, i den mening som avses i artikel 6.2 a i Romkonventionen, ska kriteriet avseende ”det affärsställe vid vilket arbetstagaren anställts” i artikel 6.2 b i Romkonventionen, vilket i förevarande fall är beläget i Bettembourg, tillämpas.
55
Om det framgår av de samlade omständigheterna att anställningsavtalet har närmare anknytning till ett annat land än det land som har fastställts på grundval av de anknytningskriterier som avses i artikel 6.2 a och b i Romkonventionen, ankommer det emellertid på den nationella domstolen att, i enlighet med artikel 6.2 sista ledet i samma konvention, underlåta att tillämpa dessa kriterier och i stället tillämpa lagen i det andra landet (se dom av den 12 september 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punkt 36). Detsamma gäller när parterna, som i förevarande fall, har valt en lag i avtalet och denna lag berövar arbetstagaren det skydd som de tvingande bestämmelserna i denna andra lag ger.
56
I detta syfte ska den nationella domstolen ta hänsyn till samtliga omständigheter som kännetecknar anställningsförhållandet och bedöma vilken eller vilka av dessa omständigheter som den anser vara av störst betydelse. Sådana omständigheter kan bland annat vara i vilket land den anställde erlägger skatt och avgifter hänförliga till sin inkomst av tjänst och i vilket land han eller hon omfattas av systemet för social trygghet samt olika system för pension och sjuk- och invaliditetsförsäkring. Den nationella domstolen ska även beakta de sammantagna omständigheterna i målet, däribland parametrarna för fastställandet av lön eller av andra anställningsvillkor (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 september 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punkterna 40 och 41).
57
Den ort där den anställde utförde sitt arbete under den sista perioden av anställningsavtalets fullgörande, vilken var avsedd att bli den anställdes nya ordinarie arbetsort, utgör en relevant omständighet som ska beaktas vid prövningen av samtliga omständigheter enligt artikel 6.2 sista ledet i Romkonventionen.
58
Denna tolkning av artikel 6.2 sista ledet i Romkonventionen är förenlig med de mål som eftersträvas med denna bestämmelse och med konventionen i dess helhet.
59
Eftersom syftet med artikel 6 i Romkonventionen är att tillförsäkra den anställde ett adekvat skydd, ska bestämmelsen säkerställa att det är lagen i det land till vilket anställningsavtalet har närmast anknytning som tillämpas på avtalet (se dom av den 12 september 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punkt 34).
60
Det är förenligt med detta mål att bland de relevanta omständigheterna vid prövningen av samtliga omständigheter enligt artikel 6.2 sista ledet i konventionen beakta den ort där den anställde varaktigt har utfört sitt arbete under den sista perioden av fullgörande av anställningsavtalet, vilken är avsedd att bli den anställdes nya ordinarie arbetsort.
61
Syftet med Romkonventionen som helhet är att höja nivån på rättssäkerheten genom att stärka förtroendet för stabiliteten i förbindelserna mellan avtalsparterna, vilket förutsätter att systemet för fastställande av tillämplig lag är tydligt och att lagen kan förutses med en viss grad av säkerhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2009, ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, punkt 44).
62
Det ska i detta hänseende påpekas att tillämpningen av det anknytningskriterium som föreskrivs i artikel 6.2 sista ledet i Romkonventionen, i enlighet med kravet på rättssäkerhet och förutsebarhet, ska grundas på objektiva omständigheter. En sådan omständighet, som kan fastställas objektivt, utgörs av den omständigheten att arbetstagaren, efter att ha utfört sitt arbete under en viss tid på en viss plats, varaktigt utför sitt arbete på en annan plats som är avsedd att bli en ny ordinarie arbetsort.
63
I förevarande fall ankommer det således på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida det, i enlighet med artikel 6.2 sista ledet i Romkonventionen, följer av samtliga omständigheter att det anställningsavtal som är aktuellt i det nationella målet har närmare anknytning till Frankrike än till Luxemburg, vars lag parterna har valt som tillämplig lag för avtalet och där det affärsställe som anställt ES är beläget. Vid denna prövning ska samtliga omständigheter som kännetecknar ett anställningsförhållande beaktas, såsom ES:s senaste ordinarie arbetsort och skyldigheten att vara ansluten till det franska systemet för social trygghet.
64
Med beaktande av alla ovanstående överväganden ska frågan besvaras enligt följande. Artiklarna 3 och 6 i Romkonventionen, och särskilt sista ledet i artikel 6.2, ska tolkas så, att när arbetstagaren, efter att ha utfört sitt arbete under en viss tid på en viss ort, ska utföra sitt arbete på en annan ort som är avsedd att bli arbetstagarens nya ordinarie arbetsort, ska sistnämnda ort beaktas vid bedömningen av samtliga omständigheter, för att fastställa vilken lag som skulle ha varit tillämplig om parterna inte hade gjort något lagval.
Rättegångskostnader
65
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
Artiklarna 3 och 6 i konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980, och särskilt sista ledet i artikel 6.2, ska tolkas så, att när arbetstagaren, efter att ha utfört sitt arbete under en viss tid på en viss ort, ska utföra sitt arbete på en annan ort som är avsedd att bli arbetstagarens nya ordinarie arbetsort, ska sistnämnda ort beaktas vid bedömningen av samtliga omständigheter, för att fastställa vilken lag som skulle ha varit tillämplig om parterna inte hade gjort något lagval.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.