62024CJ0767
DOMSTOLENS DOM (nionde avdelningen)
den 11 december 2025 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Konsumentskydd – Direktiv 93/13/EEG– Oskäliga villkor i konsumentavtal – Artikel 7.1 – Verkningarna av ett villkor konstateras vara oskäligt – Avtalets ogiltighet – Talan som väckts av en näringsidkare med yrkande om återbetalning av det lånebelopp som betalats ut enligt ett avtal som ska ogiltigförklaras – Följderna av att inge en kvittningsförklaring – Underförstått avstående av en preskriptionsinvändning – Effektivt utövande av konsumenternas processuella rättigheter – Effektivitetsprincipen – Avskräckande verkan av förbudet mot oskäliga avtalsvillkor”
I mål C‑767/24 [Kuszycka] (
i
),
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Sąd Okręgowy w Warszawie (Regiondomstolen i Warszawa, Polen) genom beslut av den 6 november 2024, som inkom till domstolen den 6 november 2024, i målet
mBank SA.
mot
ML,
meddelar
DOMSTOLEN (nionde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M. Condinanzi samt domarna N. Jääskinen och R. Frendo (referent),
generaladvokat: R. Norkus,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
mBank SA, genom A. Cudna-Wagner, radca prawny, och B. Miąskiewicz, adwokat,
–
ML, genom I. Gabrysiak, adwokat,
–
Polens regering, genom B. Majczyna, i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom P. Kienapfel och J. Szczodrowski, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 7.1 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan banken mBank SA och konsumenten ML. Målet gäller ett yrkande om återbetalning av en fordran som följer av ibruktagandet av ett penningbelopp som har lånats ut enligt ett hypotekslåneavtal som ska ogiltigförklaras på grund av att det innehåller oskäliga avtalsvillkor.
Rättslig ram
Unionsrätt
3
Det framgår av tjugofjärde skälet i direktiv 93/13 att ”[m]edlemsstaternas domstolar eller förvaltningsmyndigheter måste förfoga över lämpliga och effektiva medel för att förhindra fortsatt tillämpning av oskäliga villkor i konsumentavtal”.
4
I artikel 6.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren.”
5
I artikel 7.1 i direktivet stadgas följande:
”Medlemsstaterna skall se till att det i konsumenternas och konkurrenternas intresse finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter.”
Polsk rätt
6
Artikel 58 i ustawa - Kodeks cywilny (civillagen) av den 23 april 1964 (Dz. U. nr 16, position 93), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad civillagen), har följande lydelse:
”En rättshandling som strider mot lag eller som har till syfte att kringgå lag är ogiltig om inte annat föreskrivs i en relevant bestämmelse, bland annat om att de bestämmelser i rättshandlingen som är ogiltiga ersätts av relevanta bestämmelser i lag.”
7
I artikel 117 i civillagen föreskrivs följande:
”1.   Om inte annat föreskrivs i lag gäller en preskriptionstid för penningfordringar.
2.   Vid utgången av preskriptionstiden kan gäldenären underlåta att uppfylla sin förpliktelse såvida han eller hon inte har avstått från att kunna göra gällande preskription. Ett avstående att göra preskriptionsinvändning före utgången av preskriptionstiden är emellertid ogiltigt.
21   Efter det att preskriptionstiden har löpt ut är det inte längre möjligt att göra gällande en fordran mot en konsument.”
8
Artikel 118 i civillagen har följande lydelse:
”Om inte annat stadgas annorstädes är preskriptionstiden sex år. För fordringar avseende periodiska betalningar och fordringar kopplade till näringsverksamhet är preskriptionstiden tre år. Preskriptionstiden går ut den sista dagen på kalenderåret, såvida inte preskriptionstiden är kortare än två år.”
9
Artikel 123 § 1 i denna lag har följande lydelse:
”Preskriptionstiden avbryts 1) genom varje handling vid domstol eller annan myndighet som har utsetts att handlägga ärenden eller verkställa vissa typer av fordringar, eller vid en skiljedomstol, som företas i syfte att göra gällande, fastställa, driva in eller säkra en fordran, 2) genom att gäldenären erkänner fordran, eller 3) genom att ett medlingsförfarande inleds.”
10
Artikel 3851 § 1 och § 2 i samma lag har följande lydelse:
”1.   Villkor i ett konsumentavtal som inte har varit föremål för individuell förhandling är inte bindande för konsumenten om dennes rättigheter och skyldigheter enligt nämnda avtalsvillkor är utformade på ett sätt som strider mot god sed och allvarligt åsidosätter konsumentens intressen (rättsstridiga avtalsvillkor). Detta gäller inte för avtalsvillkor som fastställer parternas huvudsakliga prestationer, såsom pris eller vederlag, om de är tydligt formulerade.
2.   Om ett avtalsvillkor inte är bindande för konsumenten enligt § 1 ska avtalet förbli bindande i övrigt för parterna.”
11
Artikel 405 i civillagen har följande lydelse:
”Den som utan rättslig grund erhåller en ekonomisk fördel på en annan persons bekostnad är skyldig att återbära fördelen in natura och, om detta inte är möjligt, ersätta dess värde.”
12
I artikel 410 § 1 och § 2 i civillagen föreskrivs följande:
”1.   Bestämmelserna i föregående artiklar är bland annat tillämpliga på felaktiga betalningar.
2.   Ett belopp har utbetalats felaktigt om den som har erlagt betalningen över huvud taget inte hade skyldighet härtill eller inte hade någon skyldighet gentemot den person till vilken betalningen erlagts, eller om grunden för betalningen inte längre föreligger, om det eftersträvade syftet med betalningen inte har uppnåtts eller om den rättsakt som fastställde betalningskravet var ogiltig och inte blev giltig efter erlagd betalning.”
13
I artikel 498 § 1 och § 2 i nämnda lag föreskrivs följande:
”1.   När två personer samtidigt är både gäldenärer och borgenärer i förhållande till varandra, får var och en av dem kvitta sin och den andra partens fordran mot varandra om båda fordringarna avser pengar eller saker av samma slag som endast är bestämda till sin art, om båda fordringarna är förfallna till betalning och kan åberopas vid domstol eller annan statlig myndighet.
2.   Genom kvittning avräknas de två fordringarna mot varandra till den del som motsvarar den lägsta fordran.”
14
Artikel 499 i samma lag har följande lydelse:
”Kvittningen ska göras gällande genom en förklaring till motparten. Förklaringen ska ha retroaktiv verkan från den tidpunkt då kvittningen blev möjlig.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
15
Den 11 oktober 2006 ingick ML ett hypotekslåneavtal med mBank på 130000 polska zloty (PLN) (cirka 30670 EUR) i syfte att förvärva en fastighet. Avtalet som ingicks på 360 månader uttrycktes i schweiziska franc (CHF), men föreskrev att de månatliga avbetalningarna skulle göras i polska zloty. Beloppet fastställdes med tillämpning av den växelkurs för schweiziska franc som offentliggjorts i förteckningen över mBanks växelkurser på dagen för de månatliga avbetalningarna.
16
Den 12 oktober 2017 riktade ML en begäran till mBank om en uppgörelse i godo och begärde återbetalning av de belopp på 53244,39 PLN (cirka 12530 EUR) och 14692,51 CHF (cirka 15700 EUR) som ML ansåg sig ha betalat felaktigt på grund av att avtalet innehöll oskäliga villkor.
17
Den 16 december 2021 väckte mBank talan vid Sąd Okręgowy w Warszawie (Regiondomstolen i Warszawa, Polen), som är den hänskjutande domstolen, och yrkade att ML skulle förpliktas att återbetala lånebeloppet, det vill säga 130000 PLN (cirka 30670 euro), jämte lagstadgad dröjsmålsränta. Banken gjorde gällande att eftersom hypotekslåneavtalet var ogiltigt, var ML skyldig att återbetala det utlånade kapitalet i enlighet med bestämmelserna i nationell rätt om obehörig vinst.
18
ML yrkade i sitt svaromål att talan skulle ogillas och framställde en invändning om preskription av fordran. Oberoende av detta ingav ML en kvittningsförklaring och åberopade fordringar som uppgick till 53244,39 PLN (cirka 12530 euro) respektive 14692,51 CHF (cirka 15700 euro).
19
Den hänskjutande domstolen har konstaterat att det avtal som är aktuellt i det nationella målet innehåller oskäliga villkor och att det inte kan bestå utan dessa villkor. Av detta följer att avtalet ska förklaras ogiltigt och att parterna enligt nationell rätt är skyldiga att gottgöra varandra för samtliga tjänster som har tillhandahållits enligt nämnda avtal.
20
Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att den preskriptionstid på tre år som är tillämplig på bankens fordran, i enlighet med artikel 118 i civillagen, löpte ut den 31 december 2020. Vid den tidpunkt då talan väcktes i det nationella målet, det vill säga den 16 december 2021, var således bankens fordran preskriberad. Med hänsyn till ML:s preskriptionsinvändning är nämnda domstol följaktligen skyldig att ogilla talan.
21
Den hänskjutande domstolen erinrar emellertid om att det framgår av nationell praxis att en kvittningsförklaring enligt artikel 499 i civillagen anses utgöra ett avstående från att åberopa preskription i den mening som avses i artikel 117 § 2 i civillagen. Det framgår nämligen av denna rättspraxis att en part som lämnar in en kvittningsförklaring därmed erkänner att den aktuella fordran föreligger och är förfallen till betalning och visar sin vilja att betala den, och således avstår från att göra gällande preskription. Ett sådant synsätt, som även har godtagits i polsk doktrin, skulle leda till att de nationella domstolarna skulle anse att ingivandet av en kvittningsförklaring, även som försvar, är likvärdigt med att avstå från preskriptionsinvändningen. Härav följer att ML:s preskriptionsinvändning, med tillämpning av nämnda rättspraxis, inte kan godtas och att bankens fordran inte kan anses vara preskriberad.
22
Den hänskjutande domstolen hyser dock tvivel huruvida en sådan nationell rättspraxis är förenlig med artikel 7.1 i direktiv 93/13.
23
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att ML hade kunnat framställa en kvittningsförklaring enbart i syfte att göra gällande sin egen fordran mot bankens fordran, utan att ha haft för avsikt att avstå från preskriptionsinvändningen, särskilt som ML åberopade dessa två grunder samtidigt. Eftersom ML inte uttryckligen har avstått från preskriptionsinvändningen, kan det inte heller uteslutas att ML inte kände till den omständigheten att kvittningsförklaringen kunde tolkas på detta sätt.
24
Enligt den hänskjutande domstolen skulle en nationell rättspraxis, enligt vilken en kvittningsförklaring automatiskt medför ett avstående från preskriptionsinvändningen, kunna strida mot de konsumentskyddssyften som eftersträvas med direktiv 93/13. En sådan rättspraxis skulle kunna avskräcka konsumenterna från att använda sig av kvittning, trots att kvittning utgör ett effektivt medel för att göra gällande sina rättigheter när det föreligger oskäliga avtalsvillkor. För övrigt talar såväl principen om konsumentskydd som rättssäkerhetsprincipen för en tolkning av nationell rätt enligt vilken en talan avseende en preskriberad fordran som en näringsidkare har väckt mot en konsument endast bör kunna prövas i exceptionella och klart definierade situationer.
25
Den hänskjutande domstolen har emellertid påpekat att om ML:s syfte med att inge en kvittningsförklaring var att mBanks fordran skulle bortfalla, skulle ingivandet av en sådan förklaring kunna anses innebära ett erkännande av denna fordran, utan vilken kvittningen skulle sakna föremål. ML företräds dessutom av en advokat som, med hänsyn till sin funktion, borde känna till nationell rättspraxis, enligt vilken ingivandet av en kvittningsförklaring utgör ett avstående från preskriptionsinvändningen.
26
Mot denna bakgrund beslutade Sąd Okręgowy w Warszawie (Regiondomstolen i Warszawa) att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 7.1 i direktiv [93/13] och effektivitetsprincipen, i en situation där ett låneavtal har förklarats ogiltigt i sin helhet på grund av att det innehåller oskäliga avtalsvillkor, och avtalet inte kan bestå utan dessa villkor, tolkas så, att de utgör hinder för en domstolstolkning av nationella bestämmelser enligt vilken en konsument, när denne framställer en kvittningsförklaring om att dennes fordran ska avräknas mot en banks fordran om återbetalning av ett belopp motsvarande lånets kapitalbelopp ska anses ha avstått från att göra gällande att bankens fordran är preskriberad?”
Prövning av tolkningsfrågan
Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till prövning
27
Båda parterna i målet vid den nationella domstolen har gjort gällande att tolkningsfrågan inte kan tas upp till sakprövning.
28
Enligt mbank uppfyller inte begäran om förhandsavgörande kraven i artikel 94 i domstolens rättegångsregler. Den hänskjutande domstolen har i synnerhet inte lämnat några uppgifter om de omständigheter under vilka ML ingav sin kvittningsförklaring eller om innehållet i denna förklaring.
29
Enligt artikel 94 i rättegångsreglerna ska en begäran om förhandsavgörande innehålla ”[s]aken och en sammanfattning av de relevanta omständigheterna, såsom dessa har utretts av den hänskjutande domstolen eller, i vart fall, en redogörelse för de faktauppgifter som ligger till grund för frågorna”, ”[l]ydelsen av de nationella bestämmelser som kan vara tillämpliga och, i förekommande fall, relevant nationell rättspraxis” samt ”[e]n redogörelse för de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, och för det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet”.
30
I förevarande fall innehåller begäran om förhandsavgörande en beskrivning av de faktiska och rättsliga omständigheterna i det nationella målet som är tillräcklig för att uppfylla dessa krav. Begäran återger nämligen innehållet i de nationella bestämmelser som är tillämpliga i det nationella målet och relevant nationell rättspraxis. Vidare är den hänskjutande domstolens beskrivning av de omständigheter under vilka ML ingav sin kvittningsförklaring och de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt beträffande rättsverkningarna av en sådan förklaring enligt nationell rättspraxis tillräcklig för att förstå de skäl som ligger till grund för valet av de unionsrättsliga bestämmelser som den hänskjutande domstolen har begärt tolkning av och det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan dessa bestämmelser och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det mål som den har att avgöra.
31
Vidare har mBank och ML gjort gällande att tolkningsfrågan är hypotetisk, eftersom ML endast har ingett sin kvittningsförklaring i andra hand och därefter har återkallat den genom handling av den 4 november 2024. Frågan om kvittning och verkningarna av denna förklaring saknar således relevans för avgörandet av det nationella målet.
32
Det ska i detta hänseende erinras om att den hänskjutande domstolen, till följd av en begäran om upplysningar från EU-domstolen, bekräftade att ML hade återkallat sin kvittningsförklaring. Den hänskjutande domstolen har emellertid angett att den önskar vidhålla sin begäran om förhandsavgörande, med motiveringen att ett svar på den ställda frågan fortfarande är nödvändigt för att avgöra det nationella målet. Nämnda domstol preciserade i detta avseende att den polska lagstiftningen tillåter att en kvittningsinvändning återkallas, vilken ska förstås som en processuell invändning, men inte tillåter att en kvittningsförklaring återkallas, eftersom det är en förklaring i sak. Den hänskjutande domstolen tillade att den ursprungliga kvittningsförklaringen under alla omständigheter motsvarar ett erkännande av skulden, vilket enligt artikel 123 i civillagen avbryter preskriptionstiden. Denna frist börjar således löpa på nytt från och med detta underförstådda erkännande, utan att ett efterföljande återkallande av förklaringen kan ha retroaktiv verkan och undanröja det underförstådda erkännandet.
33
EU-domstolen erinrar om att enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF, ankommer det uteslutande på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts av den nationella domstolen avser tolkningen av en unionsrättslig bestämmelse (dom av den 29 november 1978, Redmond_83/78, EU:C:1978:214, punkt 25, och dom av den 11 januari 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, punkt 17 och där angiven rättspraxis).
34
Frågor om tolkningen av unionsrätten presumeras således vara relevanta. EU-domstolen kan enbart avvisa en begäran om förhandsavgörande från en nationell domstol när det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (se dom av den 7 september 1999, Beck och Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, punkt 22, och dom av den 11 januari 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, punkt 18 och där angiven rättspraxis)..
35
I förevarande fall framgår det av svaret på den begäran om upplysningar som avses i punkt 32 ovan, vilket lämnats av den hänskjutande domstolen, som är ensam behörig att tolka nationell rätt, att en kvittningsförklaring enligt polsk rätt motsvarar ett erkännande av en skuld som har rättsverkningar oberoende av om förklaringen eventuellt återkallas, vilket för övrigt inte är tillåtet enligt tillämplig nationell rätt.
36
Vidare avser det nationella målet en talan om återbetalning som väckts av en bank för att erhålla återbetalning av det utlånade kapitalbeloppet enligt ett hypotekslåneavtal som innehåller oskäliga villkor och som ska ogiltigförklaras. Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida en nationell rättspraxis, enligt vilken en konsuments förklaring om kvittning av vederbörandes fordran mot bankens fordran innebär att konsumenten underförstått avstår från preskriptionsinvändningen, är förenlig med artikel 7.1 i direktiv 93/13, jämförd med effektivitetsprincipen.
37
Mot denna bakgrund är det inte uppenbart att den begärda tolkningen av direktiv 93/13 saknar samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet, eller att frågan skulle vara hypotetisk.
38
Dessutom och slutligen har mBank hävdat att bestämmelserna i direktiv 93/13 inte är tillämpliga på verkningarna av en kvittningsförklaring som gjorts inom ramen för en talan om återbetalning, vilket innebär att denna fråga endast regleras av nationell rätt.
39
Domstolen erinrar om att när det, som i förevarande fall, inte är uppenbart att tolkningen av en unionsbestämmelse saknar samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet, ska en invändning om att den aktuella unionsbestämmelsen inte är tillämplig i det nationella målet anses avse tolkningsfrågorna i sak och inte huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning (dom av den 15 juni 2023, Getin Noble Bank (Uppskov med verkställigheten av ett låneavtal), C‑287/22, EU:C:2023:491, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
40
Av samtliga ovan anförda omständigheter följer att tolkningsfrågan kan tas upp till prövning i sak.
Prövning i sak
41
Den hänskjutande domstolen har ställt sin enda fråga för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 i direktiv 93/13, jämförd med effektivitetsprincipen, ska tolkas så, att den – i samband med en fullständig ogiltigförklaring av ett hypotekslåneavtal som ingåtts mellan en konsument och en bank, på grund av att avtalet innehåller ett oskäligt villkor utan vilket avtalet inte kan bestå – utgör hinder för en nationell rättspraxis enligt vilken konsumentens ingivande av en förklaring om kvittning av sin fordran mot bankens fordran innebär att konsumenten underförstått avstår från sin preskriptionsinvändning avseende den fordran som nämnda bank har åberopat.
42
Domstolen erinrar om att det skyddssystem som införts genom direktiv 93/13 grundar sig på tanken att konsumenten intar en underlägsen ställning i förhållande till näringsidkaren i fråga om såväl förhandlingsförmåga som informationsnivå, vilket får till följd att konsumenten godkänner villkor som näringsidkaren har utformat i förväg, utan att kunna påverka villkorens innehåll (dom av den 15 juni 2023, Bank M (Följder av att avtalet ogiltigförklaras), C‑520/21, EU:C:2023:478, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
43
Med hänsyn till arten och betydelsen av det allmänintresse som konsumentskyddet utgör, innebär direktiv 93/13 att medlemsstaterna, såsom framgår av artikel 7.1 jämförd med tjugofjärde skälet i direktivet, är skyldiga att se till att det finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter. När ett avtalsvillkor förklaras oskäligt och följaktligen ogiltigt, ankommer det på den nationella domstolen att helt enkelt underlåta att tillämpa detta villkor så att det inte får några bindande verkningar för konsumenten, såvida inte konsumenten motsätter sig detta (dom av den 15 juni 2023, Bank M (Följder av att avtalet ogiltigförklaras), C‑520/21, EU:C:2023:478, punkt 56 och där angiven rättspraxis).
44
Domstolen har vid flera tillfällen angett på vilket sätt den nationella domstolen ska säkerställa skyddet av de rättigheter som konsumenterna tillerkänns genom direktiv 93/13. I unionsrätten harmoniseras emellertid i princip inte förfarandena för bedömning av avtalsvillkor som påstås vara oskäliga eller följderna av det konstateras att de är oskäliga. Sådana förfaranden omfattas således av medlemsstaternas interna rättsordningar. I avsaknad av särskilda unionsbestämmelser på området, ska det i varje medlemsstats rättsordning, enligt principen om medlemsstaternas självbestämmanderätt i processuella frågor, antas regler för att genomföra det konsumentskydd som föreskrivs i detta direktiv. Dessa regler får emellertid varken vara mindre förmånliga än de som gäller för liknande situationer som regleras av nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som regleras av unionens rättsordning (effektivitetsprincipen) (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 november 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, punkt 39, och dom av den 26 juni 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, punkterna 45 och 46 och där angiven rättspraxis).
45
Vad beträffar effektivitetsprincipen, vilken är den enda som är aktuell i förevarande mål, ska det erinras om att varje fall där frågan uppkommer huruvida en nationell processuell regel gör det omöjligt eller orimligt svårt att tillämpa unionsrätten måste bedömas med beaktande av regelns funktion i förfarandet som helhet– med beaktande av dess förlopp och särdrag– i de olika nationella rättsinstanserna. Härvidlag ska, i förekommande fall, de principer som ligger till grund för det nationella domstolsväsendet beaktas, såsom skyddet av rätten till försvar, rättssäkerhetsprincipen och principen om en ändamålsenlig handläggning (dom av den 26 juni 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
46
Domstolen har dessutom preciserat att medlemsstaternas skyldighet att fastställa processuella regler som säkerställer skyddet av de rättigheter för enskilda som följer av unionsrätten, bland annat de rättigheter som följer av direktiv 93/13, inbegriper ett krav på ett effektivt domstolsskydd, vilket även har stadfästs i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Detta skydd måste gälla bland annat fastställandet av de processuella reglerna för väckande av en talan som grundar sig på sådana rättigheter (dom av den 10 juni 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
47
Bland de lämpliga och effektiva medlen för att säkerställa konsumentens rätt till ett effektivt rättsmedel ska en möjlighet att under rimliga processuella villkor intervenera i samband med att en näringsidkare väckt talan mot konsumenten ingå. Detta innebär att utövandet av konsumentens rättigheter inte får underkastas villkor, i synnerhet avseende tidsfrister, utgifter eller avstånd, som gör det omöjligt eller orimligt svårt för konsumenten att utöva de rättigheter som garanteras enligt direktiv 93/13 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 oktober 2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, punkt 59, och dom av den 3 april 2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, punkt 53 och där angiven rättspraxis).
48
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att ML, inom ramen för en talan om återbetalning som mBank väckt för att driva in en fordran som följde av ett hypotekslåneavtal som skulle ogiltigförklaras på grund av att det innehöll oskäliga villkor, gjorde en invändning om preskription av denna fordran och samtidigt ingav en kvittningsförklaring för att kvitta sin egen fordran mot bankens fordran.
49
Det framgår även att bankens fordran var preskriberad vid den tidpunkt då talan väcktes i det nationella målet, vilket innebär att den hänskjutande domstolen, med beaktande av ML:s preskriptionsinvändning, är skyldig att ogilla talan. Den hänskjutande domstolen har emellertid påpekat att enligt nationell rättspraxis innebär ingivandet av en kvittningsförklaring, i enlighet med artikel 499 i civillagen, ett avstående från preskriptionsinvändningen i den mening som avses i artikel 117 § 2 i civillagen, vilket innebär att ML:s invändning inte kan godtas och att bankens fordran inte kan anses vara preskriberad.
50
Det ska i detta hänseende påpekas att om möjligheten att göra en preskriptionsinvändning villkoras av att någon kvittningsförklaring inte har ingetts, innebär detta i själva verket en begränsning av konsumentens möjlighet att utöva en processuell rättighet som föreskrivs i den nationella lagstiftningen, det vill säga att göra gällande en ömsesidig fordran som följer av ogiltigförklaringen av det aktuella låneavtalet. En sådan begränsning kan, inom ramen för en talan som näringsidkaren väcker mot konsumenten, utgöra ett hinder som kan hindra eller avskräcka konsumenten från att på ett ändamålsenligt sätt utöva sina processuella rättigheter, i strid med den rättspraxis som det hänvisas till i punkterna 46 och 47 ovan.
51
Vidare kan den nationella rättspraxis som avses i det nationella målet innebära ett åsidosättande av den avhållande verkan som artikel 6.1 i direktiv 93/13, jämförd med artikel 7.1 i samma direktiv, avser att tillmäta fastställandet av att villkor i avtal som en näringsidkare sluter med konsumenter är oskäliga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 december 2023, Getin Noble Bank (Preskriptionstid för att väcka talan om återbetalning), C‑28/22, EU:C:2023:992, punkt 74 och där angiven rättspraxis).
52
Såsom framgår av de omständigheter som den hänskjutande domstolen har redogjort för och som det erinrats om i punkt 49 ovan, förefaller nämligen denna nationella rättspraxis kunna leda till att en näringsidkare kan driva in en preskriberad fordran enbart av det skälet att konsumenten, samtidigt som han eller hon har framställt en preskriptionsinvändning, har använt sig av en processuell grund som han eller hon har rätt att åberopa enligt nationell rätt, nämligen rätten att inkomma med en kvittningsförklaring. Nämnda rättspraxis kan således medföra att den mekanism som införts genom direktiv 93/13 för att förhindra att oskäliga villkor används i avtalsförhållanden mellan näringsidkare och konsumenter förlorar sin verkan, eftersom den medför att rättsverkningarna av ogiltigförklaringen av det aktuella avtalet neutraliseras och att näringsidkaren ges möjlighet att dra fördel av sitt eget rättsstridiga beteende, vilket ligger till grund för ogiltigförklaringen.
53
Det ska dessutom och slutligen erinras om att det system för att skydda konsumenten mot oskäliga villkor och mot de negativa följderna av att avtalet ogiltigförklaras i sin helhet, vilket införts genom direktiv 93/13, inte är tillämpligt om konsumenten motsätter sig detta. Konsumenten kan, efter att ha underrättats av den nationella domstolen, välja inte göra gällande att ett villkor är oskäligt och icke bindande, och därmed ge ett fritt och informerat samtycke till det aktuella villkoret och därigenom undvika att avtalet ogiltigförklaras. För att konsumenten ska kunna ge sitt fria och informerade samtycke ankommer det på den nationella domstolen att, inom ramen för nationella processregler och med hänsyn till skälighetsprincipen i tvistemål, på ett objektivt och uttömmande sätt ange för parterna de rättsliga följder som en ogiltigförklaring av det oskäliga villkoret kan medföra, och detta oberoende av om de företräds av ett professionellt ombud eller inte (se, för ett liknande resonemang dom av den 29 april 2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, punkt 94, 95 och 97).
54
På motsvarande sätt kan ett avstående från en preskriptionsinvändning inte presumeras enbart med stöd av nationell rättspraxis enligt vilken en processuell handling, såsom en kvittningsförklaring, antas vara ett uttryck för en underförstådd viljeyttring om att avstå från denna invändning, utan att det kontrolleras att konsumenten har uttryckt sitt fria och informerade vilja att göra detta. Samma tolkning gör sig i än högre grad gällande i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, där konsumenten, genom en annan samtidigt ingiven processhandling, uttryckligen har uttryckt en motsatt vilja att åberopa preskriptionen.
55
Såsom den polska regeringen har påpekat i sitt skriftliga yttrande kräver artikel 7.1 i direktiv 93/13 och effektivitetsprincipen att konsumenten ska kunna göra gällande sina rättigheter enligt direktivet på ett ändamålsenligt sätt, utan att utövandet av en viss processuell rättighet automatiskt kan likställas med ett underförstått avstående från en annan rättighet. Det ska således anses att en nationell rättspraxis, enligt vilken ett underförstått avstående från preskriptionsinvändningen följer enbart av ingivandet av en kvittningsförklaring, utan någon kontroll av konsumentens vilja, strider mot detta krav.
56
Denna bedömning påverkas inte av den omständigheten att ML företräddes av en advokat som, med hänsyn till sin funktion, borde känna till den aktuella nationella rättspraxisen, eftersom en sådan omständighet i princip saknar betydelse för det skydd som konsumenterna ges genom direktiv 93/13 (se, analogt, dom av den 11 mars 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
57
Domstolen erinrar vidare om att kravet på konform tolkning av nationell rätt innebär att de nationella domstolarna ska göra allt som ligger inom deras behörighet, med hänsyn till den nationella rätten i sin helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, för att säkerställa att det aktuella direktivet ges full verkan och för att uppnå ett resultat som är förenligt med direktivets syfte. Kravet på direktivkonform tolkning innefattar bland annat även en skyldighet för de nationella domstolarna att, i förekommande fall, ändra fast rättspraxis om denna grundas på en tolkning av nationell rätt som är oförenlig med ett direktivs syfte. En nationell domstol kan därför inte slå fast att den inte kan tolka en nationell bestämmelse i överensstämmelse med unionsrätten enbart av den anledningen att den bestämmelsen i fast rättspraxis har tolkats på ett sätt som inte är förenligt med unionsrätten (dom av den 26 juni 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, punkterna 65 och 66 och där angiven rättspraxis).
58
I förevarande fall ankommer det på den hänskjutande domstolen att försäkra sig om att bestämmelserna i nationell rätt inte kan tolkas på ett sätt som hindrar eller avskräcker konsumenten från att på ett ändamålsenligt sätt göra gällande preskriptionsinvändningen avseende den fordran som banken har åberopat, enbart av det skälet att konsumenten har avgett en kvittningsförklaring.
59
Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att, med stöd av sin egen behörighet, vid behov underlåta att tillämpa den nationella rättspraxis som är aktuell i det nationella målet, eftersom denna rättspraxis inte framstår som förenlig med artikel 7.1 i direktiv 93/13.
60
Mot denna bakgrund ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 7.1 i direktiv 93/13, jämförd med effektivitetsprincipen, ska tolkas så, att den – i samband med en fullständig ogiltigförklaring av ett hypotekslåneavtal som ingåtts mellan en konsument och en bank på grund av att avtalet innehåller ett oskäligt villkor utan vilket avtalet inte kan bestå – utgör hinder för en nationell rättspraxis enligt vilken konsumentens ingivande av en förklaring om kvittning av sin fordran mot bankens fordran innebär att konsumenten underförstått avstår från sin preskriptionsinvändning avseende den fordran som nämnda bank har åberopat.
Rättegångskostnader
61
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:
Artikel 7.1 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal, jämförd med effektivitetsprincipen,
ska tolkas så,
att den – i samband med en fullständig ogiltigförklaring av ett hypotekslåneavtal som ingåtts mellan en konsument och en bank på grund av att avtalet innehåller ett oskäligt villkor utan vilket avtalet inte kan bestå – utgör hinder för en nationell rättspraxis enligt vilken konsumentens ingivande av en förklaring om kvittning av sin fordran mot bankens fordran innebär att konsumenten underförstått avstår från sin preskriptionsinvändning avseende den fordran som nämnda bank har åberopat.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon sav rättegångsdeltagarnas verkliga namn.