62002CC0467_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Förevarande mål gäller den talan som en turkisk arbetstagares son har väckt mot ett beslut om utvisning. Sonen är född i Tyskland och har alltid varit bosatt där. Till grund för de tyska myndigheternas beslut om utvisning av sonen ligger fängelsedomar för bland annat olaga handel med narkotika. Målet aktualiserar tolkningen av beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om utveckling av associeringen,(2) vilken antogs av det associeringsråd som inrättades genom avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet.(3)
2. Verwaltungsgericht Stuttgart (Tyskland) har ställt flera tolkningsfrågor om tillämpningsområdet för beslut nr 1/80, under vilka villkor de rättigheter som föreskrivs i beslutet kan gå förlorade till följd av en fängelsedom och möjligheten för den domstol vid vilken talan väckts mot ett beslut om utvisning att beakta en positiv förändring av den berörda personens situation efter beslutet om utvisning.
I – Gemenskapsrätten
3. Associeringsavtalet syftar till att främja ett fortgående och balanserat stärkande av handeln och de ekonomiska förbindelserna mellan Europeiska gemenskapen och Turkiet för att säkerställa en snabb utveckling av Turkiets ekonomi och höja sysselsättningsnivån samt förbättra levnadsvillkoren för det turkiska folket(4) . Enligt avtalets ingress kommer detta stöd för det turkiska folkets ansträngningar att höja sin levnadsstandard att underlätta Turkiets framtida anslutning till gemenskapen.
4. För att uppnå dessa mål föreskrivs det bland annat i associeringsavtalet att fri rörlighet för arbetstagare skall genomföras stegvis och att inskränkningar i etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster skall undanröjas.(5) Enligt artikel 12 i avtalet skall de avtalsslutande parterna vägledas av ”artiklarna 48(6), 49(7) och 50(8) i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen” för att stegvis genomföra fri rörlighet för arbetstagare sinsemellan. Genomförandet skall ske mellan utgången av det tolfte året och det tjugoandra året efter ikraftträdandet av associeringsavtalet enligt de principer som fastställts av associeringsrådet.(9)
5. Associeringsrådet antog inledningsvis beslut nr 2/76 av den 20 december 1976, vilket utgjorde en första etapp och i vilket arbetstagare stegvis gavs rätt att ta anställning i värdmedlemsstaten och arbetstagarnas barn gavs rätt att i denna medlemsstat delta i allmän skolundervisning.(10)
6. Associeringsrådet antog därefter beslut nr 1/80, vilket enligt tredje skälet syftar till att förbättra den rättsliga situationen på det sociala området för arbetstagare och deras familjer i förhållande till det system som inrättades genom beslut nr 2/76. De bestämmelser som är tillämpliga på turkiska arbetstagare och deras familjemedlemmar räknas upp i artikel 6 respektive artikel 7 i nämnda beslut.
7. I artikel 6 i beslut nr 1/80 föreskrivs följande:
”1. Med förbehåll för bestämmelserna i artikel 7 om familjemedlemmars rätt till anställning har en turkisk arbetstagare på den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat
– rätt att efter ett års reguljär anställning i denna medlemsstat få sitt arbetstillstånd förnyat hos samma arbetsgivare om han har anställning,
– rätt att efter tre års reguljär anställning, med förbehåll för det företräde som skall ges arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, i denna medlemsstat inom samma yrke anta ett erbjudande om anställning från valfri arbetsgivare som görs under normala förhållanden och som registrerats hos arbetsförmedlingen i denna medlemsstat,
– rätt att efter fyra års reguljär anställning i denna medlemsstat utöva valfri avlönad verksamhet.
2. Semesterperioder och föräldraledighet samt frånvaro på grund av arbetsskada eller kortvarig sjukdom skall jämställas med perioder av reguljär anställning. Perioder av ofrivillig arbetslöshet, som i vederbörlig ordning bekräftats av behöriga myndigheter, samt frånvaro med anledning av långvarig sjukdom skall inte inskränka de rättigheter som erhållits med anledning av den föregående anställningsperioden utan att de därmed jämställs med perioder av reguljär anställning.
...”
8. I artikel 7 i beslut nr 1/80 föreskrivs följande:
”När en turkisk arbetstagare tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat har dennes familjemedlemmar, under förutsättning att de har fått tillstånd att förena sig med honom,
– rätt att efter minst tre års laglig bosättning i den medlemsstaten, och med förbehåll för den företrädesrätt som tillkommer arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, anta erbjudanden om anställning,
– rätt att utöva valfri avlönad verksamhet, efter minst fem års laglig bosättning i den medlemsstaten.
Barn till turkiska arbetstagare som har genomgått en yrkesutbildning i värdstaten kan, oavsett hur länge de har varit bosatta i den medlemsstaten, anta erbjudanden om anställning i den medlemsstaten, på villkor att en av föräldrarna har varit reguljärt anställd i åtminstone tre år i sagda medlemsstat.”
9. I artikel 14 i beslut nr 1/80 definieras de begränsningar som kan införas vad avser utövandet av dessa rättigheter. I artikel 14.1 föreskrivs följande:
”Bestämmelserna i detta avsnitt är tillämpliga med undantag för begränsningar som grundas på hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och folkhälsan.”
II – Bakgrund och förfarandet
10. Inan Cetinkaya är turkisk medborgare. Han föddes år 1979 i Tyskland och har alltid varit bosatt i denna medlemsstat. I juli år 1995 avslutade han sin skolgång med slutbetyg från tyska Hauptschule. Från år 1996 till december år 1999 arbetade Inan Cetinkaya för olika arbetsgivare under kortare perioder. Inan Cetinkaya har sedan den 9 mars 1995 permanent uppehållstillstånd i Tyskland. Inan Cetinkayas föräldrar och systrar bor också i Tyskland, där hans far var arbetstagare fram till pensionsåldern.
11. Mellan år 1996 och år 2000 dömdes Inan Cetinkaya för brott vid fem tillfällen. I fyra fall dömdes han till fängelse. Genom den senaste domen, vilken meddelades den 26 september 2000, dömdes Inan Cetinkaya till ”ungdomsfängelse” i tre år för olaga handel med narkotika.
12.
Inan Cetinkaya avtjänade sitt straff mellan den 7 januari 2000 och den 22 januari 2001, då han släpptes ur fängelset för att genomgå behandling mot narkotikaberoende. Behandlingen avslutades sommaren år 2002 med lyckat resultat. I augusti år 2002 återupptog Inan Cetinkaya sina studier och började arbeta deltid. Amtsgericht Schwäbisch Hall (Tyskland) beslutade den 20 augusti 2002 att förordna om villkorlig frigivning.
13. Den 3 november 2000 antog Regierungspräsidium Stuttgart (tysk förvaltningsmyndighet med behörighet i utvisningsärenden) ett beslut om utvisning av Inan Cetinkaya från Tyskland med omedelbar verkan. Regierungspräsidium Stuttgart motiverade beslutet med att utvisningen var nödvändig av tungt vägande skäl med hänsyn till allmän säkerhet och allmän ordning. Skälen var sådana att utvisning presumerades vara befogad. Utvisningen var således nödvändig av special- och allmänpreventiva skäl. Inan Cetinkaya förlorade också sin rätt till bosättning enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80, eftersom han till följd av fängelsestraffet och den efterföljande behandlingen mot narkotikaberoende inte längre stod till arbetsmarknadens förfogande. Den 8 december 2000 överklagade Inan Cetinkaya detta beslut. Den 3 september 2002 ändrade Regierungspräsidium Stuttgart sitt beslut av den 3 november 2000 på så sätt att Inan Cetinkaya tilläts stanna i landet till den 4 oktober 2002 då han förväntades lämna Tyskland frivilligt. Inan Cetinkaya överklagade även detta beslut. Verwaltungsgericht förenade de båda förfaranden som hade initierats av Inan Cetinkaya.
III – Tolkningsfrågorna
14. Verwaltungsgericht har i beslutet om hänskjutande anfört att om Inan Cetinkaya inte omfattas av tillämpningsområdet för beslut nr 1/80 skall överklagandet av beslutet av den 3 november 2000, i dess ändrade lydelse av den 3 september 2002, avslås med stöd av nationella bestämmelser om utlänningar. Den hänskjutande domstolen har gjort gällande att det följer av Bundesverwaltungsgerichts (Tyskland) fasta rättspraxis att den positiva förändringen av den berörda personens situation efter den 3 november 2000, det datum då beslutet om utvisning antogs, inte kan beaktas. Nämnda domstol skall därmed utgå från förhållandena den 3 november 2000 vid bedömningen av Inan Cetinkayas faktiska och rättsliga situation. Den hänskjutande domstolen har vidare gjort gällande att utvisningen, med hänsyn till rättspraxis från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, inte kan anses utgöra en alltför ingripande åtgärd trots att Inan Cetinkaya är född i Tyskland och hans föräldrar samt systrar bor där. Inan Cetinkaya har tillräckliga kunskaper i det turkiska språket, är myndig, ogift och barnlös. Dessutom fäster Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna särskild vikt vid bekämpningen av narkotikarelaterad brottslighet.
15. Den hänskjutande domstolen anser däremot att om Inan Cetinkaya omfattas av tillämpningsområdet för beslut nr 1/80 och om artikel 14 häri skall tolkas så, att bedömningen av den berördas faktiska och rättsliga situation skall ske den dag då förhandlingen äger rum, skall Inan Cetinkayas överklagande sannolikt bifallas. Inan Cetinkaya frigavs nämligen villkorligt efter beslutet av den 3 november 2000, vilket kan tolkas så att Inan Cetinkaya inte längre utgör ett faktiskt och konkret hot mot ett viktigt gemenskapsintresse.
16. Till skillnad från vad den behöriga förvaltningsmyndigheten beslutade anser emellertid Verwaltungsgericht Stuttgart att Inan Cetinkaya sannolikt omfattas av tillämpningsområdet för beslut nr 1/80 och att den positiva förändringen av hans situation bör kunna beaktas. Nämnda domstol är emellertid osäker på hur de relevanta bestämmelserna i beslut nr 1/80 skall tolkas. Mot bakgrund av dessa överväganden beslutade nämnda domstol att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) Omfattas ett i Tyskland fött barn till en turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden av tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket i [beslut nr 1/80], om barnet från sin födelse – och i vart fall fram till dess att det blev myndigt – (inledningsvis) beviljats uppehållstillstånd eller, för det fall att uppehållstillstånd inte har krävts, fått fortsätta att vistas i landet endast av skäl kopplade till återföreningen av familjen?
2) Kan familjemedlemmars rätt till tillträde till arbetsmarknaden och rätt till fortsatt bosättning enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen endast inskränkas med stöd av artikel 14 i beslut nr 1/80?
3) Innebär det förhållandet att en person har dömts till tre års ungdomsfängelse att denne slutgiltigt lämnar arbetsmarknaden och därmed förlorar sina rättigheter enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen, även när det föreligger en påtaglig möjlighet att bara en del av straffet behöver avtjänas, men den villkorliga frigivningen skall åtföljas av behandling mot narkotikaberoende under vilken personen inte står till arbetsmarknadens förfogande?
4) Om en person förlorar sitt arbete eller, för det fall han är arbetslös, omöjligt kan söka arbete på grund av att han dömts till ett tidsbestämt (ovillkorligt) frihetsstraff, skall denna arbetslöshet anses utgöra en period av frivillig arbetslöshet i den mening som avses i artikel 6.2 andra meningen i beslut nr 1/80, vilket innebär att arbetslösheten inte förhindrar att den berörde förlorar sina rättigheter enligt artiklarna 6.1 och 7 första stycket i beslut nr 1/80?
5) Gäller detta även om man kan räkna med frigivning inom rimlig och överskådlig tid, men den berörde då först måste genomgå behandling mot narkotikaberoende och denne först efter att ha erhållit en mer kvalificerad utbildning kommer att kunna ta anställning?
6) Skall artikel 14 i beslut nr 1/80 tolkas så, att en förändring av den berörda eller de berördas situation som har inträffat efter det senaste myndighetsbeslutet, och som skulle innebära att någon inskränkning med stöd av artikel 14 i beslut nr 1/80 inte längre kan ske, får beaktas under domstolsförfarandet?”
IV – Bedömning
A – Den första tolkningsfrågan
17. Den hänskjutande domstolen önskar genom den första frågan få klarhet i om Inan Cetinkaya omfattas av tillämpningsområdet för bestämmelserna i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. Frågan har ställts med anledning av att Inan Cetinkaya är född i Tyskland och därför inte har fått tillstånd, i ordets egentliga betydelse, att förenas med föräldrarna i Tyskland, till skillnad från vad som föreskrivs i bestämmelsen. Den hänskjutande domstolen undrar därför om artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 skall tolkas så, att ett myndigt barn till en turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden, och som är fött i värdmedlemsstaten, omfattas av bestämmelsen.
18. Innan jag besvarar just denna fråga är det lämpligt att erinra om att artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 har direkt effekt enligt rättspraxis. Detta innebär att turkiska medborgare som uppfyller villkoren i bestämmelsen kan åberopa sina rättigheter enligt denna bestämmelse inför nationell domstol.(11) Det har redan klarlagts att när en turkisk arbetstagare tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat har dennes familjemedlemmar, enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80, under förutsättning att de har fått tillstånd att förena sig med arbetstagaren, rätt att efter tre års laglig bosättning i medlemsstaten, med förbehåll för den företrädesrätt som tillkommer arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, anta erbjudanden om anställning, och efter fem års laglig bosättning i den medlemsstaten rätt att anta erbjudande om anställning utan detta förbehåll. Det har också fastslagits att den ändamålsenliga verkan av rätten att ta anställning enligt denna bestämmelse med nödvändighet förutsätter att det finns en motsvarande rätt att uppehålla sig i staten i fråga.(12)
19. Av ovanstående följer att rätten att ta anställning och rätten till bosättning enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 är underkastad fyra villkor. För det första skall den berörda tillhöra den turkiske arbetstagarens familj, för det andra skall den turkiske arbetstagaren tillhöra värdmedlemsstatens reguljära arbetsmarknad, för det tredje skall familjemedlemmen ha fått tillstånd att förena sig med arbetstagaren och, för det fjärde, skall familjemedlemmen ha varit lagligt bosatt i medlemsstaten i minst tre år. För att jag skall kunna ge ett användbart svar på frågan krävs att var och ett av dessa villkor undersöks.
20. Vad avser det första villkoret, har det inte bestridits, och det tycks inte heller kunna bestridas, att ett barn till en turkisk arbetstagare utgör en familjemedlem i den mening som avses i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. I domen i det ovannämnda målet Erget preciserade domstolen dessutom att ett barn till en turkisk arbetstagare skall betraktas som en familjemedlem i den mening som avses i nämnda bestämmelse även efter myndighetsdagen trots att han har ett självständigt liv i värdmedlemsstaten i förhållande till sina föräldrar.(13) Inan Cetinkaya är därmed, i egenskap av barn till en turkisk arbetstagare, en familjemedlem i den mening som avses i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80.
21. Den tyska regeringen är däremot osäker på om Inan Cetinkaya uppfyller det andra villkoret, nämligen att vara barn till en turkisk arbetstagare som ”tillhör den reguljära arbetsmarknaden”. Den tyska regeringen har gjort gällande att för det fall Inan Cetinkayas far ansökte om att få träda i pension före antagandet av beslutet om utvisning den 3 november 2000 tillhör han inte längre den reguljära arbetsmarknaden. Hans son kan därmed inte vid tidpunkten för antagandet av beslutet anses ha omfattats av tillämpningsområdet för bestämmelserna i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. Enligt den tyska regeringen är nämligen villkoren i denna bestämmelse strängare är de villkor som avses i artikel 7 andra stycket, rörande barn till turkiska arbetstagare som har genomgått en yrkesutbildning i värdstaten. Domstolens ståndpunkt i domen av den 19 november 1998 i målet Akman,(14) i vilken den fastställde att ett barn till en turkisk arbetstagare som har genomgått en yrkesutbildning i värdstaten kan göra gällande rättigheter med stöd av artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80 trots att den aktuella arbetstagaren inte längre tillhör medlemsstatens reguljära arbetsmarknad, kan inte tillämpas inom ramen för artikel 7 första stycket i nämnda beslut. Av detta följer att den turkiske arbetstagaren fortfarande måste tillhöra värdmedlemsstatens arbetsmarknad när arbetstagarens familjemedlemmar gör gällande rättigheter med stöd av artikel 7 första stycket.
22. Jag delar inte den tyska regeringens uppfattning. Det är i och för sig riktigt att uttrycket ”tillhör den reguljära arbetsmarknaden” i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 avser den rådande situationen, vilket framgår av att presens participet ”appartenant” används i den franska språkversionen. Denna formulering förekommer i de flesta andra språkversionerna av beslut nr 1/80.(15) Det är också klarlagt att villkoret att arbetstagaren skall tillhöra den reguljära arbetsmarknaden i artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80, vilket domstolen tolkade i domen i det ovannämnda målet Akman, har formulerats i ett tempus för förfluten tid.(16) Det följer därmed inte uttryckligen av formuleringen av det omtvistade villkoret i artikel 7 första stycket att de rättigheter som tillkommer en turkisk arbetstagares familjemedlemmar är beroende av att arbetstagaren har anställning i värdmedlemsstaten och att dessa rättigheter går förlorade när arbetstagaren för gott upphör att arbeta i medlemsstaten. Av domstolens fasta praxis följer dessutom att inte enbart lydelsen, utan även sammanhanget och syftena skall beaktas vid tolkningen av en bestämmelse i beslut nr 1/80.(17) Den tyska regeringens tolkning av det omtvistade villkoret strider enligt min mening mot systematiken i och syftena med nämnda artikel 7 första stycket, såsom dessa har preciserats i rättspraxis.
23. I enlighet med detta anförde domstolen i domen i det ovannämnda målet Kadiman att artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 har två syften För det första syftar bestämmelsen till att underlätta anställningen och bosättningen för en turkisk arbetstagare som tillhör en medlemsstats reguljära arbetsmarknad genom att upprätthållandet av familjebanden säkerställs.(18) Enligt domstolen är det mot bakgrund av detta som det, för det första, föreskrivs att familjemedlemmarna till arbetstagaren har möjlighet att förena sig med denne i syfte att återförena familjen.(19) Av bestämmelsens systematik och syfte har domstolen dragit slutsatsen att familjemedlemmen i princip skall vara bosatt hos den turkiske arbetstagaren genom faktisk samlevnad i gemensamt hushåll under de första tre åren.(20) Bestämmelsen har för det andra, i syfte att ytterligare främja arbetstagarens integration i värdmedlemsstaten, utformats för att stärka familjemedlemmarnas ställning genom att, därefter, ge dem själva tillgång till den reguljära arbetsmarknaden i medlemsstaten.(21) Av denna anledning har familjemedlemmar till att börja med getts rätt att ta anställning efter tre års laglig bosättning i medlemsstaten med förbehåll för den företrädesrätt som tillkommer medborgare från andra medlemsstater, och därefter, efter fem års bosättning, fritt tillträde till avlönad verksamhet utan detta förbehåll. Som bekant kan rätten att ta anställning endast utnyttjas om den berörda har rätt till bosättning i värdmedlemsstaten.
24. I domen i det ovannämnda målet Ergat preciserade domstolen räckvidden av de rättigheter som tillkommer familjemedlemmar.(22) Domstolen slog fast att så snart som den turkiske medborgare som avses i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80, efter fem års laglig bosättning, i enlighet med andra strecksatsen i denna bestämmelse har rätt att ta anställning efter eget val i värdmedlemsstaten, har bestämmelsens direkta effekt inte enbart till följd att den berörde direkt på grundval av beslut nr 1/80 har en individuell rättighet vad avser anställning, utan den ändamålsenliga verkan av denna rätt förutsätter dessutom även med nödvändighet att det finns en motsvarande rätt att uppehålla sig i staten i fråga, som grundas på gemenskapsrätten och som föreligger oberoende av om villkoren för förvärvande av dessa rättigheter är uppfyllda. (23) Domstolen anförde att syftet med beslut nr 1/80 inte skulle uppnås om de begränsningar som en medlemsstat infört kunde resultera i att familjemedlemmarna berövades de rättigheter som tillerkänns dem genom artikel 7 första stycket i nämnda beslut just vid den tidpunkt då de genom fritt tillträde till valfri anställning har möjlighet att varaktigt knyta sig till värdmedlemsstaten.(24) Till stöd för analysen hänvisade domstolen till domen i det ovannämnda målet Akman, i vilken domstolen fastställde att det vid den tidpunkt då barnet har avslutat sin utbildning och erhåller den rätt till tillträde till arbetsmarknaden i värdmedlemsstaten som direkt tillerkänns genom beslut nr 1/80, och följaktligen rätten att i denna medlemsstat erhålla ett uppehållstillstånd i detta syfte, inte är nödvändigt att föräldern till detta barn fortfarande är arbetstagare eller ens att han fortfarande är bosatt i nämnda stat. Domstolen drog därav slutsatsen att medlemsstaterna efter nämnda treårsperiod inte längre får uppställa villkor för vistelsen för en familjemedlem till en turkisk arbetstagare(25) och att detta gäller i ännu högre grad efter fem års laglig bosättning med anledning av att en företrädesrätt för arbetstagare från andra medlemsstater inte längre kan göras gällande mot familjemedlemmen vid tillämpningen av artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80.
25. Av dessa omständigheter följer enligt min mening att den rätt att ta anställning och rätt till bosättning som tillkommer familjemedlemmar med stöd av artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 för att gynna deras integration i värdmedlemsstaten skall anses självständig i förhållande till den turkiska arbetstagarens situation, vilken ursprungligen låg till grund för dessa rättigheter. Dessa rättigheter skall kunna utövas när familjemedlemmen uppfyller villkoren i nämnda artikel 7 första stycket trots att den arbetstagare som ligger till grund för dessa inte längre själv tillhör medlemsstatens arbetsmarknad. Om så inte var fallet skulle dessa familjemedlemmar inte ha någon verklig möjlighet att integreras, eftersom deras rätt att ta anställning skulle förbli osäker och tillfällig med anledning av att den alltid skulle vara beroende av den turkiske arbetstagarens situation. Den tyska regeringens resonemang skulle därmed leda till att ett barn till en turkisk arbetstagare som i likhet med Inan Cetinkaya har börjat arbeta i värdmedlemsstaten riskerade att förlora rätten att ta anställning från och med den dag som hans far ansöker om att gå i pension. Detta resonemang kan enligt min mening inte godtas. Med hänsyn till systematiken i och syftena med artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 är villkoret att arbetstagaren skall tillhöra värdmedlemsstatens reguljära arbetsmarknad enligt min mening endast tillämpligt under den treårsperiod då familjemedlemmen är skyldig att vara varaktigt bosatt hos arbetstagaren och före utgången av vilken familjemedlemmen ännu inte har de rättigheter som tillerkänns direkt genom artikel 7 första stycket. Villkoret kan inte gälla efter denna period utan att omfattningen av dessa rättigheter äventyras. Jag drar slutsatsen att artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 inte innehåller ett krav på att den turkiske arbetstagaren fortfarande skall tillhöra den aktuella medlemsstatens reguljära arbetsmarknad när familjemedlemmen, efter tre års laglig bosättning i denna medlemsstat, själv önskar få tillträde till arbetsmarknaden och gör anspråk på en rätt till bosättning.
26. En turkisk medborgare som i likhet med Inan Cetinkaya är född och alltid har varit bosatt i Tyskland där hans far tidigare var anställd under mer än tre år skall enligt min mening anses vara barn till en turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i den mening som avses i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 trots att fadern hade ansökt om att gå i pension vid tidpunkten för antagandet av beslutet om utvisning den 3 november 2000.
27. Jag skall härnäst pröva det tredje villkoret. Enligt detta villkor skall familjemedlemmen ha fått tillstånd att förena sig med den turkiske arbetstagaren i värdmedlemsstaten. I likhet med den hänskjutande domstolen och samtliga intervenienter anser jag att villkoret inte kan tolkas så, att det syftar till att undanta de av arbetstagarens familjemedlemmar som är födda i medlemsstaten från tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. För det första finns det inget i lydelsen av artikel 7 första stycket som antyder att detta villkor införts för att kunna åberopas mot en turkisk arbetstagares familjemedlemmar som är födda i den aktuella värdmedlemsstaten och som antagligen inte behövde ett ”tillstånd att förena sig” med arbetstagaren. För det andra strider en så restriktiv tolkning av det omtvistade villkoret mot det rättsliga sammanhanget och, i ännu högre grad, mot syftet med artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80.
28. Av artiklarna 6 och 7 i beslut nr 1/80 framgår nämligen att beslutet inte inkräktar på medlemsstaternas behörighet att reglera turkiska medborgares och deras familjemedlemmars tillträde till medlemsstaten.(26) I artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 ges sålunda familjemedlemmar till en turkisk arbetstagare rätt att ta anställning efter det att de har varit bosatta i värdmedlemsstaten en viss tid. Därigenom påverkas emellertid inte den berörda medlemsstatens befogenhet att tillåta de berörda att förena sig med den i medlemsstaten lagligt anställde turkiske arbetstagaren.(27) När en värdmedlemsstats bestämmelser åsidosätts består sanktionen i att rätten att ta anställning enligt rättspraxis endast föreligger när uppehållstillståndet i denna stat har erhållits på laglig väg.(28)
29. Jag drar därav slutsatsen att villkoret att den turkiske arbetstagarens familjemedlemmar skall ha ”fått tillstånd att förena sig med honom” skall förstås så, att det syftar till att undanta personer som rest in i värdmedlemsstaten i strid med nationell lagstiftning från tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. Detta villkor kan därmed bara göras gällande mot personer som inte var bosatta i den medlemsstat där den turkiske arbetstagaren befann sig och som behövde tillstånd från de behöriga myndigheterna i denna stat för att resa in i medlemsstaten och återförenas med arbetstagaren. Villkoret kan därmed inte göras gällande mot en familjemedlem till arbetstagaren som inte behövde ett sådant tillstånd med anledning av att han är född i den aktuella medlemsstaten.
30. Att undanta den turkiske arbetstagarens familjemedlemmar, i synnerhet barn som är födda i värdmedlemsstaten, från tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 skulle dessutom uppenbart strida mot syftet med nämnda beslut. Enligt fast rättspraxis är nämligen syftet med artikel 7 första stycket att främja familjeåterförening i värdmedlemsstaten. Som jag redan har nämnt har domstolen fastställt att denna artikel syftar till att underlätta anställningen och bosättningen för en turkisk arbetstagare, som tillhör den aktuella medlemsstatens reguljära arbetsmarknad, genom att upprätthållandet av familjebanden säkerställs.(29) Det var med hänsyn till detta syfte som domstolen i domen i det ovannämnda målet Kadiman fastställde att familjemedlemmar skall samleva oavbrutet med den aktuelle arbetstagaren under de tre år som avses i nämnda artikel 7 första stycket. Det är därmed ”ologiskt och oförenligt” med detta syfte, vilket den hänskjutande domstolen själv har uppgett,(30) att undanta de av den turkiske arbetstagarens familjemedlemmar, i synnerhet dennes barn, som är födda i värdmedlemsstaten från tillämpningsområdet för denna bestämmelse när deras födelse i denna stat i själva verket bidrar till förverkligandet av syftet med nämnda bestämmelse.
31. Av detta följer att den omständigheten att Inan Cetinkaya är född i Tyskland och inte formellt har fått tillstånd att återförenas med sin far där inte utesluter att han omfattas av tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80.
32. Avslutningsvis är det, vad avser det fjärde villkoret, klarlagt att Inan Cetinkaya vid tidpunkten för beslutet om utvisning var lagligen bosatt i Tyskland sedan mer än fem år. Av de uppgifter som har lämnats av den hänskjutande domstolen framgår nämligen att Inan Cetinkaya utan avbrott varit bosatt i denna medlemsstat sedan födseln. För övrigt erhöll Inan Cetinkaya permanent uppehållstillstånd den 9 mars 1995. Han omfattas därmed av tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80, med stöd av vilken han har fritt tillträde till valfri avlönad verksamhet i Tyskland.
33. Av ovanstående följer att en turkisk arbetstagare som befinner sig i Inan Cetinkayas situation faktiskt omfattas av tillämpningsområdet för bestämmelserna i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. Jag föreslår därför att domstolen besvarar den första tolkningsfrågan så, att artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 skall tolkas så, att ett myndigt barn, som är fött i värdmedlemsstaten, till en turkisk arbetstagare som tillhör eller har tillhört värdmedlemsstatens reguljära arbetsmarknad omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse.
B – Den andra tolkningsfrågan
34. Den hänskjutande domstolen önskar genom den andra frågan få klarhet i huruvida fängelsestraffet och behandlingen mot narkotikaberoende ledde till att Inan Cetinkaya förlorade sina rättigheter enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. Den hänskjutande domstolen har uppgett att enligt nationell rättspraxis är de principer som har utvecklats inom ramen för artikel 6 i beslut nr 1/80, enligt vilka en längre frånvaro från arbetsmarknaden kan resultera i att rättigheter enligt denna artikel går förlorade, tillämpliga inom ramen för artikel 7 i nämnda beslut. Den hänskjutande domstolen har emellertid påpekat att detta synsätt inte överensstämmer med systematiken i och syftena med nämnda artikel 7. Synsättet överensstämmer inte heller med domstolens rättspraxis. I sin dom i det ovannämnda målet Ergat lät domstolen förstå att rättigheterna enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 endast kan gå förlorade med tillämpning av artikel 14 i beslutet.
35. Den hänskjutande domstolen undrar därmed huruvida artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 skall tolkas så, att de rättigheter som en turkisk medborgare i Inan Cetinkayas situation har enligt denna artikel enbart kan begränsas, med anledning av en fängelsedom och en efterföljande behandling mot narkotikaberoende, på grundval av artikel 14 i beslut nr 1/80 eller om en längre frånvaro från arbetsmarknaden också kan ligga till grund för sådana begränsningar.
36. För att bättre förstå innebörden av denna fråga skall det erinras om bakgrunden till den rättspraxis i vilken det fastslagits att en turkisk medborgare förlorar sina rättigheter enligt beslut nr 1/80 vid en längre frånvaro från arbetsmarknaden. Denna rättspraxis har vuxit fram inom ramen för tolkningen av artikel 6 i nämnda beslut. Ovannämnda artikel 6 är tillämplig på turkiska arbetstagare som är anställda i en medlemsstat och som tillhör denna medlemsstats reguljära arbetsmarknad. Det är för att kunna utöva rätten att ta anställning som den berörda måste ha rätt till bosättning.(31) Rätten till bosättning syftar således endast till att säkerställa den ändamålsenliga verkan av rätten att ta anställning. Av detta drog domstolen, i domen i det ovannämnda målet Bozkurt, slutsatsen att en turkisk medborgare inte längre kan göra anspråk på rätt till bosättning i värdmedlemsstaten med stöd av artikel 6 i beslut nr 1/80 när han har uppnått pensionsålder eller till fö ljd av en arbetsolycka blivit totalt och permanent arbetsoförmögen. I ett sådant fall anses den berörda enligt domstolen definitivt ha lämnat arbetsmarknaden i denna medlemsstat med påföljd att den rätt till bosättning som han gör gällande inte längre har något samband med avlönad verksamhet, inte ens en framtida sådan.(32) I domen i det ovannämnda målet Tetik slog domstolen vidare fast att en turkisk arbetstagare förlorar sina rättigheter enligt artikel 6 om han säger upp sig och inte inom rimlig tid vidtar de åtgärder som krävs för att hitta en ny anställning.(33) Domstolen höll fast vid denna ståndpunkt i domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl..(34) Genom den ställda frågan önskar den hänskjutande domstolen därmed få klarhet i huruvida denna rättspraxis kan tillämpas på en turkisk medborgare som omfattas av tillämpningsområdet för bestämmelserna i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 och som befinner sig i Inan Cetinkayas situation.
37. I likhet med kommissionen anser jag att svaret på denna fråga kan utläsas av domen i det ovannämnda målet Ergat. Det har redan klarlagts att målet gällde barnet till turkiska arbetstagare. Barnet fick vid åtta års ålder tillstånd att förenas med föräldrarna i Tyskland där han själv kom att inneha olika anställningar. Barnet ansökte sedermera om förlängt uppehållstillstånd, men fick avslag på ansökan eftersom denna hade inkommit för sent till de behöriga myndigheterna. Som redan nämnts har domstolen preciserat räckvidden av de rättigheter som direkt tillkommer en turkisk arbetstagares familjemedlemmar enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80. Jag har redan påpekat att domstolen klart och tydligt har fastställt att staterna inte längre har rätt att villkora den rätt till bosättning som tillkommer familjemedlemmar till en turkisk arbetstagare efter den treårsperiod som avses i denna bestämmelse, och att detta gäller i ännu högre grad när den berörda efter fem års lagenlig bosättning omfattas av tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket andra strecksatsen i detta beslut.(35) Domstolen preciserade att medlemsstaterna visserligen har behållit behörigheten att reglera såväl hur en familjemedlem till en turkisk arbetstagare får resa in i staten som villkoren för hans vistelse under den inledande perioden på tre år. De har däremot inte längre möjlighet att vidta sådana åtgärder avseende vistelsen som kan hindra utövandet av de rättigheter som genom beslut nr 1/80 uttryckligen har tillerkänts de personer som uppfyller villkoren i beslutet och på grund av detta redan är vederbörligen integrerade i värdmedlemsstaten, eftersom rätten att uppehålla sig i staten i fråga är absolut nödvändig för tillträde till och utövande av all avlönad verksamhet.(36)
38. I samma dom preciserade dessutom domstolen under vilka villkor en familjemedlem till en turkisk arbetstagare som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 kan förlora sina rättigheter enligt denna bestämmelse. I sitt förslag till avgörande i detta mål försvarade generaladvokat Mischo resonemanget att ett myndigt barn till en turkisk arbetstagare, som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80, då det nått det stadium då det kan välja valfri avlönad verksamhet, är underkastat samma regler som den turkiske medborgare som i vuxen ålder bosatt sig i en medlemsstat. Barnet skulle därmed förlora sina rättigheter vid frivillig längre arbetslöshet.(37) Jag försvarade ett jämförbart resonemang i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Akman i fråga om barn som har fullgjort yrkesutbildning i värdmedlemsstaten och har rättigheter med stöd av artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80. I syfte att upprätthålla koherensen i systemet gjorde jag gällande att när barn till en turkisk arbetstagare har rätt att anta erbjudanden om anställning efter avslutad yrkesutbildning, och har en motsvarande rätt till bosättning, måste den förstnämnda rätten utövas inom en skälig tidsperiod.(38) Domstolen upprepade emellertid inte detta krav i domen i det ovannämnda målet Akman. Domstolen fastställde dessutom i domen i det ovannämnda målet Ergat att de rättigheter som familjemedlemmar har med stöd av artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 bara kan begränsas i två fall. För det första med stöd av artikel 14 i nämnda beslut och för det andra när den berörda familjemedlemmen har lämnat värdmedlemsstaten för en avsevärd period utan legitima skäl.(39) Domstolen nämnde således inte det tredje fall som generaladvokat Mischo hade föreslagit, nämligen fallet med frivillig arbetslöshet under en längre period.
39. Av domen i det ovannämnda målet Ergat följer således att, med undantag av beslut om utvisning vilka medlemsstaten fattat med stöd av artikel 14 i beslut nr 1/80, är det endast om den berörda själv har valt att klippa banden med medlemsstaten genom att lämna denna för en lång period utan legitima skäl som personen i fråga förlorar rätten att ta anställning och till bosättning enligt artikel 7 första stycket i nämnda beslut. E contrario
gäller att en familjemedlem endast kan förlora dessa rättigheter med tillämpning av nämnda artikel 14 när han inte har klippt banden med värdmedlemsstaten.
40. Denna lösning skall a fortiori
tillämpas på ett myndigt barn till en turkisk arbetstagare som, i likhet med Inan Cetinkaya, är född i medlemsstaten och alltid har varit bosatt där med sina föräldrar. Jag har redan nämnt att artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 har två syften. Det ena är att ge turkiska arbetstagare möjlighet att integreras i värdmedlemsstaten genom att främja upprätthållandet av familjebanden, det andra är att stärka familjemedlemmarnas ställning genom att efter en viss tid ge dem tillträde till arbetsmarknaden. Jag har också nämnt att domstolen i domen i det ovannämnda målet Ergat fastställde att medlemsstaterna inte längre har rätt att vidta åtgärder som kan hindra utövandet av rätten till bosättning för familjemedlemmar som uppfyller villkoren i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 eftersom sådana familjemedlemmar, till följd av detta, redan är vederbörligen integrerade i värdmedlemsstaten. Ett sådant resonemang skall a fortiori
tillämpas på ett barn till en turkisk arbetstagare som är född i värdmedlemsstaten, har fullgjort sin skolgång där och alltid har varit bosatt där. Det förefaller odiskutabelt att en sådan turkisk medborgare redan är integrerad i medlemsstaten. De rättigheter som tillkommer honom enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80 kan således inte vara mer begränsade än dem som tillkommer en familjemedlem som under sin livstid har återförenats med arbetstagaren i värdmedlemsstaten. Det skall dessutom påpekas att Inan Cetinkaya, i likhet med Sezgin Ergat, har utövat sin rätt att ta anställning i värdmedlemsstaten. Han har nämligen haft olika anställningar mellan år 1996 och år 1999, det vill säga i praktiken fram till frihetsberövandet, varmed det i ännu högre grad är motiverat att i förevarande mål tillämpa det resonemang som domstolen förde i domen i det ovannämnda målet Ergat.
41. Av dessa omständigheter kan således den slutsatsen dras att en turkisk medborgare som är född i värdmedlemsstaten, och aldrig har klippt banden med denna medlemsstat, enbart kan förlora de rättigheter som direkt tillkommer honom enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 på grundval av artikel 14.1 i nämnda beslut, det vill säga med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och folkhälsan. Denna analys överensstämmer med den integration som artikel 7 första stycket syftar till. Ju mer de rättigheter som tillkommer turkiska arbetstagares barn som är födda i värdmedlemsstaten stärks, desto mer främjas arbetstagarnas integration. På samma sätt gäller att om bosättningsrätten för andra generationens barn, som är födda i värdmedlemsstaten och aldrig har klippt banden med denna, inte längre är tillfällig och osäker, oavsett vilken generation som berörs, genom att inte längre vara beroende av att ekonomisk verksamhet utövas så främjas familjemedlemmarnas integration. Om omvänt de begränsningar som följer av artikel 6 i beslut nr 1/80 tillämpades på sådana barn skulle barnet, vid en olycka som gjorde det permanent arbetsoförmöget eller vid en ansökan om att gå i pension, med stöd av nämnda beslut inte längre ha rätt till bosättning i denna medlemsstat trots att det alltid har varit bosatt där.
42. Denna analys har också den fördelen att den viktiga utvecklingen av gemenskapsrätten vad avser rätten till bosättning i medlemsstaterna beaktas. Som bekant är utövande av ekonomisk verksamhet inte längre en förutsättning för att gemenskapsmedborgare skall ha rätt till bosättning. Sedan 1990-talet har flera direktiv antagits till fördel för personer som inte utövar eller inte längre utövar ekonomisk verksamhet. Lagstiftaren har bland annat fastställt under vilka villkor pensionerade arbetstagare kan tillåtas att bosätta sig i värdmedlemsstaten.(40) Denna utveckling har särskilt konkretiserats genom att unionsmedborgarskapet införts i fördraget genom Fördraget om Europeiska unionen, vilket genom en bestämmelse med direkt effekt ger varje person som är medborgare i en medlemsstat rätt att uppehålla sig inom medlemsstaterna.(41) En förutsättning är dock att de berörda har tillräckliga tillgångar för att försörja sig själva och sina familjemedlemmar och att de omfattas av en sjukförsäkring som gäller i värdmedlemsstaten.(42)
43. Dessa bestämmelser är i och för sig inte tillämpliga på turkiska medborgare som omfattas av tillämpningsområdet för beslut nr 1/80, och en gemenskapsmedborgares rätt till bosättning i en medlemsstat enligt artiklarna 39–41 EG, vilka parterna till associeringsavtalet enligt överenskommelse skall vägledas av vid förverkligandet av fri rörlighet för arbetstagare mellan medlemsstaterna i gemenskapen och Turkiet, är enligt gällande rättspraxis beroende av att medborgaren fortfarande är arbetstagare eller eventuellt arbetssökande.(43) Det är därför svårt att inte beakta denna utveckling vid tolkningen av beslut nr 1/80. Det förefaller motiverat att ta hänsyn till denna utveckling med hänsyn till de bestämmelser som antagits avseende tredjelandsmedborgares rätt till bosättning i medlemsstaterna. Vid det extra mötet i Tammerfors den 15 och den 16 oktober 1999 konstaterade Europeiska rådet att Europeiska unionen bör säkerställa en rättvis behandling av tredjelandsmedborgare som lagligen vistas på medlemsstaternas territorium och att en mer kraftfull integrationspolitik bör syfta till att ge dem rättigheter och skyldigheter som är jämförbara med EU-medborgarnas.(44) I direktiv 2003/109/EG,(45) vilket antogs mot bakgrund av detta konstaterande,(46) föreskrivs bland annat att varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares integration i medlemsstaterna är en nyckelfaktor för att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen, vilket är ett av gemenskapens grundläggande mål enligt fördraget,(47) Enligt direktivet skall tredjelandsmedborgare som varit lagligen bosatta inom en medlemsstats territorium i fem år beviljas ställning som varaktigt bosatta när de kan styrka att de har tillräckliga försörjningsmedel för att kunna försörja sig själva och sina familjemedlemmar och att de har sjukförsäkring.(48)
44. Med tanke på denna utveckling och, i synnerhet, de rättigheter som tillkommer samtliga tredjelandsmedborgare efter en viss tid av laglig bosättning i en medlemsstat, är det inte rimligt att den rätt till bosättning som myndiga barn till turkiska arbetstagare, vilka är födda och alltid har bott i medlemsstaten, åtnjuter med stöd av ett associeringsavtal som ingicks för över fyrtio år sedan i syfte att möjliggöra integrationen av Turkiet i Europeiska gemenskapen, endast föreligger när ekonomisk verksamhet utövas. Det skall erinras om att de rättigheter som turkiska medborgare har med stöd av beslut nr 1/80 enligt gällande rättspraxis inte innefattar en rätt att röra sig fritt inom gemenskapen, utan begränsas till den värdmedlemsstat där den berörda reste in eller är lagligen bosatt.(49) Ett medgivande av att de rättigheter som turkiska barn, vilka är födda i värdmedlemsstaten och aldrig har klippt banden till denna, direkt tillerkänns i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 endast kan begränsas med stöd av artikel 14 i nämnda beslut ger dessa barn möjlighet att behålla den mellanställning i förhållande till unionsmedborgare och andra tredjelandsmedborgare som överensstämmer med associeringsavtalets logik.
45. En turkisk medborgare som, i likhet med Inan Cetinkaya, har gjort sig skyldig till narkotikabrott och dömts till tre års fängelse härför skall därmed inte undantas från tillämpningsområdet för beslut nr 1/80 och på detta sätt automatiskt gå miste om sin rätt att ta anställning och rätt till bosättning enligt artikel 7 första stycket i beslutet. Denna analys påverkar inte medlemsstaternas legitima rätt att utvisa medborgare från andra stater som allvarligt stör den allmänna ordningen. Jag förnekar inte heller att narkotikabrott utgör ett allvarligt och verkligt hot mot samhället och att särskilda åtgärder mot utlänningar som gör sig skyldiga till sådan brottslighet kan vara motiverade, vilket domstolen redan har medgett vid flera tillfällen.(50) Jag vill enbart påtala att den rättsliga ram inom vilken medlemsstaterna kan vidta sådana åtgärder mot turkiska medborgare som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 utgörs av artikel 14 i beslutet. Genom denna artikel önskade associeringsrådet ge de avtalsslutande parterna möjlighet att skydda legitima intressen kopplade till allmän ordning genom att göra det möjligt att begränsa rättigheterna enligt nämnda beslut.
46. Det är således mot bakgrund av denna bestämmelse som den hänskjutande domstolen skall kontrollera huruvida beslutet om utvisning av den 3 november 2000, i dess ändrade lydelse av den 3 september 2002, är lagenligt. Det skall erinras om att domstolen i domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl. anförde att man vid fastställandet av räckvidden av undantaget avseende allmän ordning i artikel 14 i beslut nr 1/80 skall utgå från tolkningen av samma undantag i fråga om fri rörlighet för arbetstagare som är medborgare i gemenskapens medlemsstater.(51) Det följer av rättspraxis att begreppet allmän ordning, när detta motiverar undantag från utövandet av grundläggande friheter som skyddas av fördraget, skall tolkas restriktivt.(52) Utöver den störning av ordningen i samhället som varje lagöverträdelse innebär, skall det föreligga ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett av samhällets grundläggande intressen.(53) I sådana fall kan en fällande dom för brott endast motivera en utvisning om de omständigheter som ligger till grund för denna dom vittnar om ett personligt uppförande som utgör ett faktiskt hot mot den allmänna ordningen.(54) Av detta följer att en utvisningsåtgärd inte får grundas på skäl av allmänpreventiv natur,(55) vilket åtminstone till viss del tycks vara fallet med det överklagade beslutet i målet vid den nationella domstolen. Ett beslut om utvisning får inte heller fattas med automatik enbart på grundval av en fällande dom för brott.(56) Ett sådant beslut skall alltid föregås av en bedömning i det enskilda fallet av brottslingens personliga agerande och det hot som han eller hon utgör mot den allmänna ordningen. Dessutom skall förändringar som har inträffat efter det att beslutet om utvisning togs, vilka visar att den berörda inte längre utgör ett hot mot den allmänna ordningen, kunna beaktas av den domstol som har till uppgift att pröva utvisningsbeslutets lagenlighet. Detta kommer att framgå vid bedömningen av den sjätte tolkningsfrågan. Avslutningsvis skall de åtgärder som medlemsstaten vidtar av hänsyn till allmän ordning vara förenliga med proportionalitetsprincipen,(57) vilket innebär att de skall vara ägnade att säkerställa förverkligandet av det mål som eftersträvas genom dem och inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
47. De behöriga nationella myndigheterna skall dessutom inom ramen för denna prövning ta hänsyn till det skydd för familjelivet som föreskrivs i artikel 8 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Detta krav, vilket domstolen har fastställt skall beaktas inom ramen för gemenskapens arbetstagares och deras familjemedlemmars fria rörlighet,(58) skall också beaktas vid bedömningen av de inskränkningar som kan göras i migrerande turkars rättigheter enligt beslut nr 1/80. Det är klarlagt att utvisning av en person från det land där hans föräldrar bor kan utgöra ett intrång i den berörda personens rätt till skydd för familjelivet och att denna rätt utgör en av de grundläggande rättigheter som skyddas av gemenskapsrätten.(59) I domen i det ovannämnda målet Orfanopoulos m.fl. preciserade domstolen att ett sådant intrång skall stå i proportion till skyddet av den allmänna ordningen och att det vid kontrollen av denna proportionalitet är nödvändigt att bland annat beakta arten och allvaret av det brott som den berörda personen har begått, hur lång tid denne har uppehållit sig i värdmedlemsstaten, hur lång tid som har förflutit sedan brottet begicks, den berördes familjesituation och hur svåra pro blem makan och eventuella barn riskerar att möta i det land där den berörda personen är medborgare.(60)
48. Rättspraxis syftar därmed till att skydda enskildas rättigheter inom ramen för medlemsstaternas utövande av sina befogenheter vad avser allmän ordning. Om en turkisk medborgare som dömts till fängelse automatiskt uteslöts från tillämpningsområdet för beslut nr 1/80 med anledning av att han tillfälligt är förhindrad att utöva avlönad verksamhet skulle de nationella myndigheterna också kunna kringgå de begränsningar som uppställts för medlemsstaternas befogenheter vad avser allmän ordning i gemenskapsrätten och på så sätt frånta artikel 14 i beslut nr 1/80 en del av dess ändamålsenliga verkan.
49. Mot bakgrund av det ovan anförda förordar jag att domstolen besvarar den andra tolkningsfrågan så, att artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 skall tolkas så, att de rättigheter som enligt denna artikel tillkommer en turkisk medborgare i Inan Cetinkayas situation, som är född och alltid har bott i värdmedlemsstaten, endast kan begränsas till följd av en fängelsedom och en eventuell efterföljande behandling mot narkotikaberoende med stöd av artikel 14 i nämnda beslut.
C – Den tredje tolkningsfrågan
50. För det fall domstolen besvarar föregående fråga nekande och den berörda bedöms kunna förlora sina rättigheter enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 när han lämnar arbetsmarknaden har den hänskjutande domstolen frågat huruvida så är fallet när den berörda, såsom i förevarande fall, har dömts till tre års ungdomsfängelse. Den hänskjutande domstolen undrar vilken räckvidd domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl. skall anses ha. I denna dom fastställde domstolen att en arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden inte förlorar sina rättigheter enligt artikel 6 i beslut nr 1/80 med anledning av att han varit häktad under tretton månader och senare ådömts ett villkorligt fängelsestraff.
51. Den hänskjutande domstolen önskar därmed få klarhet i om en familjemedlem till en turkisk arbetstagare förlorar sin rätt, enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80, att ta valfri anställning efter fem års laglig bosättning i värdmedlemsstaten till följd av att han dömts till tre års ungdomsfängelse, när fängelsevistelsen kan komma att förkortas, men skall åtföljas av behandling mot narkotikaberoende, under vilken den berörda inte heller kommer att stå till arbetsmarknadens förfogande.
52. Eftersom jag har förordat att föregående fråga skall besvaras jakande är det endast i andra hand som jag prövar den tredje tolkningsfrågan. Jag anser att det följer av domstolens ställningstagande i domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl. att denna fråga skall besvaras nekande.(61)
53. I denna dom fastställde domstolen att det tillfälliga avbrottet i en turkisk arbetstagares verksamhetsperiod under den tid då han varit häktad inte i sig kan innebära att han förlorar den rätt att ta anställning och rätt till bosättning som följer direkt av artikel 6 i beslut nr 1/80, dock förutsatt att han faktiskt blir anställd inom en skälig frist efter frigivningen.(62) Domstolen motiverade denna bedömning med att den tillfälliga frånvaro som följer av en sådan häktning inte på något sätt innebär att den berördes senare deltagande i yrkeslivet påverkas.(63) Domstolen begränsade inte bedömningen till de specifika omständigheterna i målet, det vill säga häktningen av Ömer Nazli i utredningssyfte och den efterföljande villkorliga fängelsedomen. Denna analys av domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl. bekräftades i domen i det ovannämnda målet Orfanopoulos m.fl..(64)
54. Enligt min mening är denna analys tillämplig också när den berörda kan bli villkorligt frigiven för att delta i en behandling mot narkotikaberoende. En sådan åtgärd syftar nämligen just till att den berörda skall bli fri från sitt narkotikaberoende så att han kan återanpassas, det vill säga återfinna sin plats i samhället. En förutsättning för detta är att vederbörande kan arbeta och har kvar sin rätt till bosättning. Uppfattningen att en fängelsedom i sig innebär att den berörda lämnar arbetsmarknaden och därmed inte längre har tillgång till denna samt förlorar sin rätt till bosättning är därmed oförenlig med dessa mål. I förevarande fall är denna uppfattning i synnerhet oförenlig med nämnda mål, eftersom den i tysk straffrätt eftersträvade återanpassningen tycks ha uppnåtts. Den berörda har nämligen med framgång slutfört behandlingen mot narkotikaberoende, blivit villkorligt frigiven, återupptagit sina studier och hittat ett deltidsarbete. De omständigheter som låg till grund för brottmålsdomen kan däremot beaktas inom ramen för artikel 14 i beslut nr 1/80, vid bedömningen av om den berörda utgör ett aktuellt, verkligt och tillräckligt allvarligt hot mot den allmänna ordningen i den mening som avses i rättspraxis.
55. Av ovanstående följer att en familjemedlem till en turkisk arbetstagare inte förlorar sin rätt, enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80, att ta anställning och till bosättning till följd av att han dömts till tre års ungdomsfängelse när fängelsevistelsen kan komma att förkortas, men skall åtföljas av behandling mot narkotikaberoende under vilken den berörda inte heller kommer att stå till arbetsmarknadens förfogande.
D – Den fjärde och den femte tolkningsfrågan
56. Den hänskjutande domstolen önskar genom den fjärde och den femte tolkningsfrågan, vilka skall prövas tillsammans, få klarhet i huruvida situationen då en person, på grund av att han dömts till ett tidsbestämt, ovillkorligt frihetsstraff, förlorar sin anställning eller omöjligen kan söka arbete, skall jämställas med en sådan period av frivillig arbetslöshet som avses i artikel 6.2 andra meningen i beslut nr 1/80, vilket innebär att arbetslösheten inte förhindrar att den berörde förlorar sina rättigheter enligt artiklarna 6.1 och 7 första stycket i beslut nr 1/80. Den hänskjutande domstolen undrar dessutom huruvida den omständigheten att en frigivning kan bli aktuell, efter vilken den berörde måste genomgå behandling mot narkotikaberoende och först efter att ha erhållit en mer kvalificerad utbildning kommer att kunna ta anställning, har någon betydelse för svaret på föregående fråga.
57. Dessa två frågor undersöks också i andra hand eftersom jag har förordat att den andra tolkningsfrågan skall besvaras så, att en turkisk medborgare som befinner sig i Inan Cetinkayas situation endast kan förlora de rättigheter som han direkt tillerkänns i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 på grundval av artikel 14 i nämnda beslut.
58. De två frågorna bygger på antagandet att bestämmelserna i artikel 6.2 i beslut nr 1/80 kan tillämpas som de är inom ramen för artikel 7 första stycket i detta beslut. I likhet med samtliga intervenienter anser jag att detta antagande är oriktigt. Det är klarlagt att nämnda artikel 6 i beslut nr 1/80 rör turkiska arbetstagares situation. Genom artikel 6.1 ges dessa en gradvis rätt att ta anställning.(65) Som domstolen förklarade i domen i det ovannämnda målet Bozkurt(66) innehåller artikel 6.2 uppgifter om följderna av vissa avbrott i arbetet endast för att det skall vara möjligt att beräkna de perioder av reguljär anställning som avses i artikel 6.1. I artikel 6.2 föreskrivs således att semesterperioder och föräldraledighet samt frånvaro på grund av arbetsskada eller kortvarig sjukdom skall jämställas med perioder av reguljär anställning. I följande mening anges att perioder av ofrivillig arbetslöshet samt frånvaro med anledning av långvarig sjukdom inte skall inskränka de rättigheter som en turkisk arbetstagare har erhållit med stöd av bestämmelserna i artikel 6.1 i beslut nr 1/80. Som domstolen anförde i domen i det ovannämnda målet Tetik(67) syftar den senare bestämmelsen enbart till att undvika att en turkisk arbetstagare, som åter börjar arbeta efter att ha varit tvingad att upphöra med sin yrkesverksamhet på grund av sjukdom eller ofrivillig arbetslöshet, blir tvungen att på samma sätt som en turkisk medborgare som ännu inte utövat någon avlönad verksamhet i värdmedlemsstaten börja om från början vid beräkningen av de perioder av reguljär anställning som föreskrivs i nämnda artikel 6.1.
59. Bestämmelserna i artikel 6.2 i beslut nr 1/80 är därmed inte tillämpliga inom ramen för artikel 7 första stycket i nämnda beslut. Bestämmelserna har inte samma lydelse, och den senare av dessa omfattas av ett helt annat system eftersom de rättigheter som föreskrivs i artikeln inte villkoras av att familjemedlemmen skall ha utövat avlönad verksamhet under en viss period, utan av att familjemedlemmen skall ha varit bosatt hos arbetstagaren under tre års tid.
E – Den sjätte tolkningsfrågan
60. Den hänskjutande domstolen önskar genom den sjätte tolkningsfrågan få klarhet i huruvida den kan beakta de positiva förändringar av Inan Cetinkayas situation som har skett efter det att utvisningsbeslutet fattades den 3 november 2000.. Den hänskjutande domstolen har uppgett att när det rör sig om ett beslut om utvisning skall den berördas faktiska och rättsliga situation vid tidpunkten för
beslutet beaktas enligt Bundesverwaltungsgerichts fasta rättspraxis. Domstolen skall därmed inte ta hänsyn till förändringar av den berörda personens situation som har inträffat efter den 3 november 2000. Den hänskjutande domstolen har emellertid uppgett att en unionsmedborgare enligt domstolens rättspraxis endast kan utvisas om ett konkret och faktiskt hot föreligger.(68) Enligt denna rättspraxis skall myndigheterna och de nationella domstolarna under samtliga skeden av förfarandet kontrollera att den berörda fortfarande utgör ett faktiskt hot mot den allmänna ordningen. Denna rättspraxis är för övrigt tillämplig inom ramen för tillämpningen av artikel 14 i beslut nr 1/80. Av detta följer att den nationella domstolen kan beakta den berördes situation vid tidpunkten för förhandlingen.
61. Den hänskjutande domstolen önskar därmed få klarhet i om artikel 14 i beslut nr 1/80 skall tolkas så, att den utgör hinder för nationell praxis enligt vilken den domstol vid vilken talan väckts mot ett beslut om utvisning inte kan beakta en förändring av den berörda personens situation som skett efter det senaste myndighetsbeslutet, och som skulle innebära att någon inskränkning av rättigheterna enligt artikel 14 i beslut nr 1/80 inte längre fick ske.
62. Jag anser att svaret på denna fråga kan utläsas av domen i det ovannämnda målet Orfanopoulos m.fl. Domstolen tog i detta mål ställning till en identisk fråga inom ramen för en talan mot ett beslut av en tysk förvaltningsmyndighet att utvisa en gemenskapsmedborgare.(69) Målet gällde därmed tolkningen av artikel 3 i direktiv 64/221, i vilken det anges under vilka villkor en medlemsstat kan vidta åtgärder med hänsyn till allmän ordning gentemot medborgare från andra medlemsstater. Som vi redan har sett föreskrivs det i denna artikel att åtgärder som vidtas med hänsyn till allmän ordning eller säkerhet uteslutande skall grunda sig på den berörda personens eget uppförande och att tidigare domar för brott inte i sig skall utgöra anledning att vidta sådana åtgärder. I domen i det ovannämnda målet Orfanopoulos m.fl. anförde domstolen att ”[a]rtikel 3 i direktiv 64/221 utgör hinder för nationell praxis enligt vilken de nationella domstolarna vid prövningen av lagenligheten av ett beslut om utvisning av en medborgare i en annan medlemsstat inte är skyldiga att beakta faktiska omständigheter som uppkommit efter det senaste beslutet av den behöriga myndigheten, som skulle kunna tyda på att det hot mot den allmänna ordningen som det personliga uppförandet hos den som är föremål för ett beslut om utvisning utgör har upphört eller minskat i inte obetydlig mån”.(70) Domstolen preciserade att detta särskilt gäller när lång tid förflutit mellan beslutet om utvisning och den behöriga domstolens prövning av detta beslut.
63. Detta svar är tillämpligt inom ramen för artikel 14 i beslut nr 1/80. I likhet med artikel 3 i direktiv 64/221 saknar denna artikel nämligen uppgifter om det datum som skall beaktas vid bedömningen av om den turkiska medborgarens uppförande utgör ett sådant hot mot den allmänna ordningen som är en förutsättning för utvisningen. Domstolen grundade dessutom tolkningen av artikel 3 i nämnda direktiv på den rättspraxis enligt vilken de tillåtna undantagen från principen om fri rörlighet för arbetstagare skall tolkas restriktivt.(71) Det är dessutom klarlagt att de principer som uttrycks i fördragets artiklar om fri rörlighet för arbetstagare i så hög grad som möjligt skall tillämpas på turkiska medborgare som åtnjuter de rättigheter som föreskrivs i beslut nr 1/80 och att man vid fastställandet av räckvidden av undantaget avseende allmän ordning i artikel 14 i detta beslut skall utgå från tolkningen av samma undantag i fråga om fri rörlighet för arbetstagare som är medborgare i gemenskapens medlemsstater.(72) Av detta följer att begreppet hot mot den allmänna ordningen, vilket skall föreligga till följd av den av utvisningsåtgärden berörda personens personliga uppförande, vid tillämpningen av artikel 14 i beslut nr 1/80 skall anses ha samma räckvidd som det begrepp som domstolen har använt vid tillämpningen av artikel 3 i direktiv 64/221, vilken gäller medborgare från medlemsstaterna.
64. Mot denna bakgrund förordar jag att domstolen besvarar den sjätte tolkningsfrågan så, att artikel 14 i beslut nr 1/80 skall tolkas så, att den utgör hinder för nationell praxis, enligt vilken den domstol vid vilken talan väckts mot ett beslut om utvisning inte kan beakta en förändring av den berörda personens situation som skett efter det senaste myndighetsbeslutet, och som skulle innebära att någon inskränkning av rättigheterna enligt artikel 14 i beslut nr 1/80 inte längre fick ske.
V – Förslag till avgörande
65. Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar Verwaltungsgericht Stuttgarts frågor på följande sätt:
1) Artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om utveckling av associeringen, vilket antogs av det associeringsråd som inrättades genom avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, skall tolkas så, att ett myndigt barn, som är fött i värdmedlemsstaten, till en turkisk arbetstagare som tillhör eller har tillhört värdmedlemsstatens reguljära arbetsmarknad omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse.
2) Denna bestämmelse skall också tolkas så, att de rättigheter som enligt denna artikel tillkommer en turkisk medborgare i Inan Cetinkayas situation, som är född och alltid har bott i värdmedlemsstaten, endast kan begränsas till följd av en fängelsedom och en eventuell efterföljande behandling mot narkotikaberoende med stöd av artikel 14 i beslut nr 1/80.
3) Artikel 14 i nämnda beslut skall tolkas så, att den utgör hinder för nationell praxis enligt vilken den domstol vid vilken talan väckts mot ett beslut om utvisning inte kan beakta en förändring av den berörda personens situation som skett efter det senaste myndighetsbeslutet, och som skulle innebära att någon inskränkning av rättigheterna enligt artikel 14 i beslut nr 1/80 inte längre fick ske.
(1) .
(2)
–	Beslut nr 1/80, vilket trädde i kraft den 1 juli 1980, kan konsulteras i Accord d'association et protocoles CEE–Turquie et autres textes de base, Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer, Bryssel, 1992.
(3)
–	Avtal undertecknat den 12 september 1963 i Ankara av Republiken Turkiet, å ena sidan, och av medlemsstaterna i EEG och gemenskapen, å andra sidan. Avtalet har för gemenskapens räkning ingåtts, godkänts och bekräftats genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963 (EGT 217, 1964, s. 3685) (nedan kallat associeringsavtalet).
(4)
–	Artikel 2.
(5)
–	Artiklarna 12–14.
(6)
–	Nu artikel 39 EG i ändrad lydelse.
(7)
–	Nu artikel 40 EG i ändrad lydelse.
(8)
–	Nu artikel 41 EG.
(9)
–	Artikel 36 i tilläggsprotokollet, vilket undertecknades den 23 november 1970 i Bryssel och ingicks, godkändes och bekräftades för gemenskapens räkning genom rådets förordning (EEG) nr 2760/72 av den 19 september 1972 (EGT L 293, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 1, s. 130).
(10)
–	Artiklarna 2 och 3 i beslut nr 2/76.
(11)
–	Dom av den 17 april 1997 i mål C-351/95, Kadiman (REG 1997, s. I-2133), punkt 28, av den 16 mars 2000 i mål C-329/97, Ergat (REG 2000, s. I-1487), punkt 34, och av den 22 juni 2000 i mål C-65/98, Eyüp (REG 2000, s. I-4747), punkt 25.
(12)
–	Domen i det ovannämnda målet Ergat, punkt 40.
(13)
–	Punkt 27.
(14)
–	Dom av den 19 november 1998 i mål C-210/97, Akman (REG 1998, s. I-7519). Haydar Akman gavs år 1980 tillstånd att resa in i Tyskland för att studera till ingenjör. Hans far var reguljärt anställd i Tyskland. Efter avlagd ingenjörsexamen år 1993 ansökte Haydar Akman om permanent uppehållstillstånd. Ansökan avslogs med hänvisning till att Haydar Akmans far hade återvänt till Turkiet år 1986. Domstolen ansåg likväl att Haydar Akman uppfyllde de två villkor som ställs i artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80, eftersom han hade genomgått utbildning i Tyskland och hans far hade varit reguljärt anställd där under mer än tre år.
(15)
–	”Die Familienangehörigen eines dem regulären Arbeitsmarkt eines Mitgliedstaates angehörenden türkischen Arbeitnehmers” i den tyska språkversionen, ”[i] familiari che sono stati autorizzati a raggiungere un lavoratore turco inserito nel regolare mercato del lavoro di uno Stato membro” i den italienska språkversionen och ”[g]ezinsleden van een tot de legale arbeidsmarkt van een lidstaat behorende Turkse werknemer, die toestemming hebben gekregen om zich bij hem te voegen” i den nederländska versionen.
(16)
–	”[P]å villkor att en av föräldrarna har varit reguljärt anställd ... i sagda medlemsstat.”
(17)
–	Domarna i de ovannämnda målen Kadiman, punkt 37, och Akman, punkt 32. Dom av den 8 maj 2003 i mål C-171/01, Wählergruppe Gemeinsam (REG 2003, s. I-4301), punkt 78, och av den 21 oktober 2003 i de förenade målen C-317/01 och C-369/01, Abatay m.fl. (REG 2003, s. I‑0000), punkt 90.
(18)
–	Punkt 34.
(19)
–	Ibidem, punkt 35.
(20)
–	Ibidem, punkterna
41 och 47. Domstolen preciserade emellertid att denna tolkning inte utgör
hinder för att den berörda familjemedlemmen avlägsnar sig från den gemensamma bostaden under en rimlig period och av berättigade skäl, exempelvis för semester eller familjebesök i ursprungslandet, när dessa avbrott av samlevnaden sker utan avsikt att ifrågasätta den gemensamma bosättningen med arbetstagaren i värdmedlemsstaten (punkt 48).
(21)
–	Ibidem, punkt 36.
(22)
–	Målet rörde de tyska myndigheternas avslag på Sezgin Ergats ansökan om förlängt uppehållstillstånd. Sezgin Ergat är turkisk medborgare och född år 1967. År 1975 fick han tillstånd att resa in i Tyskland för att återförenas med sina föräldrar, vilka båda var arbetstagare. Sezgin Ergat hade med vissa avbrott innehaft olika anställningar i Tyskland. Avslaget motiverades med att ansökan, vilken inkom till den behöriga utlänningsmyndigheten i juli år 1991, hade ingetts för sent. Domstolens uppgift var att besvara frågan huruvida en turkisk medborgare, som har tillåtits att resa in i en medlemsstat för familjeåterförening med en turkisk arbetstagare tillhörande den reguljära arbetsmarknaden i denna stat, som är lagligen bosatt i staten sedan mer än fem år tillbaka och som med vissa avbrott har innehaft olika reguljära anställningar där, förlorar de rättigheter som han har enligt artikel 7 första stycket andra strecksatsen i beslut nr 1/80, och särskilt rätten till förlängning av sitt uppehållstillstånd i värdmedlemsstaten, när hans uppehållstillstånd hade löpt ut den dag då han inlämnade en ansökan om förlängning av uppehållstillståndet, vilken de behöriga nationella myndigheterna därefter har avslagit.
(23)
–	Ibidem, punkt 40 (min kursivering).
(24)
–	Ibidem, punkt 43.
(25)
–	Domen i det ovannämnda målet Ergat, punkt 38.
(26)
–	Dom av den 11 maj 2000 i mål C-37/98, Savas (REG 2000, s. I-2927), punkt 58, och domen i det ovannämnda målet Abatay m.fl., punkt 63. Se, vad avser artikel 6 i beslut nr 1/80, dom av den 16 december 1992 i mål C-237/91, Kus (REG 1992, s. I-6781; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-243), punkt 25, och av den 23 januari 1997 i mål C-171/95, Tetik (REG 1997, s. I-329), punkt 21.
(27)
–	Domen i det ovannämnda målet Kadiman, punkterna 32 och 51.
(28)
–	Se dom av den 5 juni 1997 i mål C-285/95, Kol (REG 1997, s. I-3069), punkt 27. Se också, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 1990 i mål C-192/89, Sevince (REG 1990, s. I-3461; svensk specialutgåva, volym 10, s. 507), punkt 30, domen i det ovannämnda målet Kus, punkterna 12 och 22, dom av den 6 juni 1995 i mål C-434/93, Bozkurt (REG 1995, s. I‑1475), punkt 26, och av den 26 november 1998 i mål C-1/97, Birden (REG 1998, s. I-7747), punkterna 55–59.
(29)
–	Domen i det ovannämnda målet Kadiman, punkt 34.
(30)
–	Beslutet om hänskjutande, s. 11.
(31)
–	Domarna i de ovannämnda målen Sevince, punkterna 29 och 31, Kus, punkt 33 och Tetik, punkterna 26, 30 och 31. Se också dom av den 10 februari 2000 i mål C-340/97, Nazli m.fl. (REG 2000, s. I-957), punkt 28.
(32)
–	Domen i det ovannämnda målet Bozkurt, punkterna 39 och 40.
(33)
–	Punkterna 41, 42 och 46.
(34)
–	Punkterna 44 och 49.
(35)
–	Domen i det ovannämnda målet Ergat, punkterna 39 och 40.
(36)
–	Ibidem, punkt 42 (min kursivering).
(37)
–	Förslaget till avgörande i det ovannämnda målet Ergat, punkterna 65 och 66.
(38)
–	Punkt 61 i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Akman.
(39)
–	Punkterna 45–50.
(40)
–	Rådets direktiv 90/365/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma (EGT L 180, s. 28; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 60). Se också rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning (EGT L 180, s. 26; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 58).
(41)
–	Dom av den 17 september 2002 i mål C-413/99, Baumbast och R (REG 2002, s. I-7091), punkt 84.
(42)
–	Det skall dessutom noteras att det i det direktiv som håller på att antas, genom vilket existerande förordningar och direktiv skall kodifieras och ses över i ljuset av det nya unionsmedborgarskapet, föreskrivs att unionsmedborgare och deras familjemedlemmar som har varit lagligt bosatta under en period av fem år i en medlemsstat har en ovillkorad uppehållsrätt där (skäl 17 och artikel 16 i gemensam ståndpunkt (EG) nr 6/2004 antagen av rådet den 5 december 2003 inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/.../EG av den ... om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EGT C 54 E, s. 12).
(43)
–	Dom av den 29 april 2004 i de förenade målen C-482/01 och C-493/01, Orfanopoulos m.fl. (REG 2004, s. I-0000), punkt 49.
(44)
–	Artikel 18 i ordförandeskapets slutsatser.
(45)
–	Rådets direktiv av den 25 november 2003 om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning (EGT L 16, 2004, s. 44). Detta direktiv skall inte påverka tillämpningen av förmånligare bestämmelser i bilaterala och multilaterala avtal mellan gemenskapen eller gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och tredje land, å den andra (artikel 3.3). Medlemsstaterna skall anta de bestämmelser som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 23 januari 2006 (artikel 26).
(46)
–	Andra skälet i direktiv 2003/109.
(47)
–	Fjärde skälet i direktiv 2003/109.
(48)
–	Artiklarna 4 och 5 i direktiv 2003/109.
(49)
–	Domarna i de ovannämnda målen Tetik, punkt 29, och Kadiman, punkt 30. Se också dom av den 30 september 1997 i mål C-36/96, Günaydin m.fl. (REG 1997, s. I-5143), punkt 23, och i mål C-98/96, Ertanir (REG 1997, s. I-5179), punkt 22.
(50)
–	Dom av den 19 januari 1999 i mål C-348/96, Calfa (REG 1999, s. I-11), punkterna 22–24, och domarna i de ovannämnda målen Nazli m.fl., punkt 58, och Orfanopoulos m.fl., punkt 65.
(51)
–	Punkt 56.
(52)
–	Dom av den 28 oktober 1975 i mål 36/75, Rutili (REG 1975, s. 1219; svensk specialutgåva, volym 2, s. 485), punkt 27, och domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl., punkt 58.
(53)
–	Dom av den 27 oktober 1977 i mål 30/77, Bouchereau (REG 1977, s. 1999; svensk specialutgåva, volym 3, s. 459), punkt 35.
(54)
–	Domen i det ovannämnda målet Calfa (punkt 24). Denna rättspraxis grundas på rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är motiverade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa (EGT 56, 1964, s. 850). I artikel 3 i direktivet föreskrivs att ”[å]tgärder vidtagna med hänsyn till allmän ordning eller säkerhet skall grunda sig uteslutande på den berörda personens eget uppförande” och ”[t]idigare domar för brott skall inte i sig utgöra anledning att vidta sådana åtgärder.”
(55)
–	Dom av den 26 februari 1975 i mål 67/74, Bonsignore (REG 1975, s. 297; svensk specialutgåva, volym 2, s. 455), punkt 7.
(56)
–	Följaktligen konstaterade domstolen i domen i det ovannämnda målet Calfa att de grundläggande friheter i fördraget som nämns i artiklarna 39 EG, 52 EG och 59 EG samt i artikel 3 i direktiv 64/221 utgör hinder för nationella regler enligt vilka medborgare från andra medlemsstater som gjort sig skyldiga till narkotikabrott automatiskt skall utvisas på livstid från landet. I domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl. anförde domstolen att det följer av den rättspraxis som rör utvisningsåtgärder vilka vidtas mot gemenskapsmedborgare att artikel 14 i beslut nr 1/80 utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken utlänningar som brutit mot nationell narkotikalagstiftning i princip skall utvisas utan att de behöriga myndigheterna har något som helst utrymme att företa skönsmässig bedömning. I domen i det ovannämnda målet Orfanopoulos m.fl. fastställde domstolen nyligen att dessa bestämmelser utgör hinder för nationella bestämmelser vilka, i likhet med de tyska bestämmelser som tillämpas på utlänningar, ålägger de nationella myndigheterna att utvisa medborgare från andra medlemsstater som till följd av narkotikabrott har dömts till minst två års sluten ungdomsvård eller frihetsstraff när verkställigheten av påföljden inte har eftergivits genom villkorlig dom.
(57)
–	Dom av den 26 november 2002 i mål C-100/01, Olazabal (REG 2002, s. I-10981), punkt 43.
(58)
–	Dom av den 18 maj 1989 i mål C-249/86, kommissionen mot Tyskland (REG 1989, s. 1263; svensk specialutgåva, volym 10, s. 31), punkt 10.
(59)
–	Dom av den 11 juli 2002 i mål C-60/00, Carpenter (REG 2002, s. I-6279), punkt 41. Se också dom av den 25 juli 2002 i mål C-459/99, MRAX (REG 2002, s. I‑6591), punkt 53.
(60)
–	Punkt 99.
(61)
–	I domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl. tog domstolen ställning till frågan huruvida en turkisk medborgare, som under fyra års tid utan avbrott varit lagenligt anställd i en medlemsstat, upphör att tillhöra medlemsstatens arbetsmarknad och förlorar sina rättigheter enligt artikel 6.1 tredje strecksatsen i beslut nr 1/80 till följd av att han varit häktad i över ett år och därefter dömts till villkorligt fängelsestraff.
(62)
–	Ibidem, punkt 41.
(63)
–	Ibidem, punkt 42.
(64)
–	Ibidem, punkt 50.
(65)
–	Enligt artikel 6.1 i beslut nr 1/80 har en turkisk arbetstagare rätt att efter ett års reguljär anställning få sitt arbetstillstånd förnyat hos samma arbetsgivare som han har anställning hos. Efter tre års reguljär anställning har en turkisk arbetstagare, med förbehåll för det företräde som skall ges arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, rätt att inom samma yrke anta ett erbjudande om anställning. Avslutningsvis har en turkisk arbetstagare, efter fyra års reguljär anställning, en ovillkorlig rätt att utöva valfri avlönad verksamhet i värdmedlemsstaten.
(66)
–	Punkt 38.
(67)
–	Punkt 39.
(68)
–	Den hänskjutande domstolen syftar på domarna i de ovannämnda målen Bouchereau och Calfa.
(69)
–	Frågan uppkom i mål C-493/01. Detta mål gällde en talan väckt av den italienska medborgaren Raffaele Oliveri mot det beslut om utvisning som Regierungspräsidium Stuttgart antog i augusti år 2000 med anledning av att han vid flera tillfällen hade dömts för narkotikabrott. Den hänskjutande domstolen önskade få klarhet i huruvida den kunde beakta den omständigheten att det inte längre förelåg någon återfallsrisk efter det att utvisningsbeslutet hade fattats eftersom Raffaele Oliveri var allvarligt sjuk i aids.
(70)
–	Ibidem, punkt 3 i domslutet.
(71)
–	Domen i det ovannämnda målet Orfanopoulos m.fl., punkt 79.
(72)
–	Domen i det ovannämnda målet Nazli m.fl., punkterna 55 och 56: