Överklagande ingett den 9 februari 2017 av Fiesta Hotels & Resorts, S.L. av den dom som tribunalen (sjätte avdelningen) meddelade den 30 november 2016 i mål T-217/15, Fiesta Hotels & Resorts mot EUIPO – Residencial Palladium (Palladium Palace Ibiza Resort & Spa)
(Mål C-75/17 P)
Rättegångsspråk: spanska
Parter
Klagande: Fiesta Hotels & Resorts, S.L. (ombud: advokaterna J.-B. Devaureix och J. C. Erdozain López)
Övriga parter i målet: Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) och Residencia Palladium S.L.
Klagandens yrkanden
Klaganden yrkar att domstolen ska
upphäva tribunalens dom av den 30 november 2016 i mål T-217/15 i dess helhet,
bifalla samtliga de yrkanden som klaganden framställde i målet vid tribunalen, och
förplikta svaranden och intervenienten i målet vid tribunalen att ersätta rättegångskostnaderna.
Grunder och huvudargument
Den första grunden för överklagandet avser att tribunalen i den överklagade domen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den slog fast att med avseende på artikel 8.4 i rådets förordning nr 207/20091 av den 26 februari 2009 om EU-varumärken (nedan kallad förordningen) är kravet på att varumärket ska användas i ”mer än bara lokal omfattning” uppfyllt oavsett i vilken geografisk omfattning innehavaren av det åberopade varumärket bedriver sin verksamhet. Denna tolkning bortser från den bokstavliga innebörden av ordet ”lokal” och syftet med artikel 8.4 i förordningen. Den felaktiga rättstillämpningen består vidare i att tribunalen vid bedömningen av huruvida det påstådda oregistrerade firmanamnet endast var av lokal eller annan betydelse beaktade handlingar som hade verkan utanför Spanien.
Det faktum att de tjänster som tillhandahålls av den anläggning för vars beteckning varumärket eller firmanamnet används tillhandahålls till en internationell publik leder inte heller till slutsatsen att användningen av kännetecknet är mer än lokal. Slutsatsen i den överklagade domen i fråga om kravet på användning i ”mer än bara lokal omfattning” är därför oförenligt med syftet med artikel 8.4 i förordningen. I den överklagade domen medgav tribunalen att nämnda krav, tillämpat på det firmanamn som åberopats till stöd för en invändning mot ansökan om registrering som EU-varumärke, inte beror på den lokala omfattningen av den anläggning som använder firmanamnet, utan på den ”geografiska spridningen av anläggningens kundkrets eller det renommé som den åtnjuter hos allmänheten på nationell eller till och med internationell nivå”. Därigenom gick tribunalen i den överklagade domen utöver det restriktiva syftet med artikel 8.4 i förordningen, eftersom detta synsätt gör det möjligt att enkelt bevisa att det inte är fråga om användning i rent lokal omfattning endast genom användning av det oregistrerade kännetecknet på Internet eller, såsom i förevarande fall, genom den internationella karaktären hos de gäster som bor på den berörda anläggningen.
Den andra grunden avser att tribunalen gjorde en oriktig bedömning när den slog fast att enligt artikel 8.4 i förordningen, jämförd med artikel 9.1 d i den spanska varumärkeslagen (Ley 17/2001 de 7 de diciembre de Marcas), inte krävs att det oregistrerade kännetecken som åberopas är känt, medan den övervägande uppfattningen i spansk rättspraxis däremot är den motsatta, det vill säga, att det inte bara krävs att det åberopade kännetecknet används, utan också att användningen är känd inom en väsentlig del av Spaniens territorium.
Den tredje grunden avser att tribunalen i den överklagade domen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den med hänvisning till domen i målet Laguiole (punkt 37) slog fast att villkoren i artikel 8.4 b i förordningen var uppfyllda, trots att nämnda dom inte är tillämplig på det nu aktuella fallet, eftersom det avser tolkning av spansk lagstiftning, och inte fransk lagstiftning, såsom var fallet i domen i målet Laguiole, och trots att klaganden gjorde tribunalen uppmärksam på domar från spanska Högsta domstolen (Tribunal Supremo) av vilka det klart framgår att ett oregistrerat firmanamn inte kan förhindra användning av ett nyare varumärke utan att svaranden har åberopat den spanska lagen om otillbörlig konkurrens (Ley de Competencia desleal), som påståtts medge denna möjlighet, vilket klaganden dock bestritt på ett tillräckligt motiverat sätt.
Den fjärde grunden avser att tribunalen i den överklagade domen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i samband med tolkningen av begreppet ”mellanliggande varumärken”, i den mening som avses i den spanska varumärkeslagen, och i synnerhet i samband med tolkningen av artikel 65 i förordningen.
Klaganden gör gällande att tribunalen i den överklagade domen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning, eftersom artikel 65 i förordningen inte i strikt mening utgör hinder för att det görs en prövning av en rättsfråga som uppkommer med anledning av vad parterna har anfört. I motsats till vad som anges i den överklagade domen försökte klaganden inte ändra de faktiska omständigheter som överklagandenämnden lagt till grund för sitt beslut, utan anförde endast en rättslig grund som visade att EUIPO gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i sitt beslut, vilket överklagandet i målet vid tribunalen avsåg.
Klaganden åberopar principen om iura novit curia, enligt vilken en domstol, när den fattar ett avgörande, ska tillämpa de rättsregler som den anser lämpliga och ändra den rättsliga grunden för parternas yrkanden, under förutsättning att avgörandet inte går utöver de sak- och rättsfrågor som åberopats av parterna och att saken inte ändras. I detta avseende borde tribunalen ha prövat klagandens argument, eftersom en underlåtenhet att göra detta skulle begränsa klagandens rätt till försvar och beröva klaganden de rättigheter som följer av en registrering.
____________
1 EUT L 78, 2009, s. 1.