62001CC0230_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. I förevarande mål har Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Förenade kungariket) hänskjutit tre tolkningsfrågor angående tolkningen av rådets förordning (EEG) nr 3950/92(2) av den 28 december 1992 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter och kommissionens förordning (EEG) nr 536/93 av den 9 mars 1993 om tillämpningsföreskrifter för tilläggsavgiften för mjölk och mjölkprodukter.(3)
2. Frågan gäller uppbörden av tilläggsavgiften. Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i om den behöriga nationella myndigheten under vissa omständigheter har rätt att från mjölkproducenten själv uppbära avgifter som skall betalas avseende leveranser från denne till en uppköpare. Enligt de tillämpliga gemenskapsbestämmelserna är det uppköparen ─ inte producenten ─ som är betalningsskyldig.
3. Bakgrunden i förevarande mål är att ett system har upprättats inom ramen för vilket åtgärder inte kan vidtas mot uppköparen av mjölken. De berörda parterna försöker därigenom skapa en situation där ingen tilläggsavgift skall betalas avseende mjölkproduktion utan en motsvarande mjölkkvot.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
4. Reglerna om tilläggsavgiften på komjölk infördes den 1 april 1984 genom rådets förordning (EEG) nr 856/84 av den 31 mars 1984 om ändring av förordning (EEG) nr 804/68(4) om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter.(5) Syftet med avgiften skall, enligt artikel 5c i förordning nr 804/68 i ändrad lydelse, vara
”att komma till rätta med ökningen av mjölkproduktionen och samtidigt möjliggöra den strukturella utvecklingen och de anpassningar som är nödvändiga med beaktande av de olikartade förhållandena i enskilda medlemsstater, regioner och uppsamlingsområden inom gemenskapen”. Enligt förordningen tilldelas varje mjölkproducent som uppfyller vissa villkor en mjölkkvot.(6) Rådets förordning nr 857/84 av den 31 mars 1984 om allmänna tillämpningsföreskrifter för den avgift som avses i artikel 5c i förordning nr 804/68 inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter(7) innehåller ytterligare bestämmelser.(8)
5. Det systemet, som ursprungligen var avsett att vara tillfälligt, förlängdes till och med den 1 april 2000 genom förordning nr 3950/92.(9) Bestämmelserna om tillämpningen av den förordningen fastställdes i förordning nr 536/93.
6. Enligt artikel 1 i förordning nr 3950/92 skall
”producenter av komjölk betala en tilläggsavgift för sådana kvantiteter mjölk eller mjölkekvivalent som levereras till en uppköpare eller säljs direkt för konsumtion under den aktuella tolvmånadersperioden och som överstiger en viss kvantitet som skall fastställas. Avgiften skall vara 115% av riktpriset på mjölk.”
7. Artikel 2.2 i förordning nr 3950/92 gäller leveranser:
... före ett datum och i enlighet med närmare bestämmelser som skall fastställas, [skall den avgiftsskyldige uppköparen] betala det belopp han är skyldig till det behöriga organet i medlemsstaten och dra av detta från det mjölkpris som betalas till de producenter som är skyldiga att betala avgiften eller, om detta inte är möjligt, ta ut avgiften på annat lämpligt sätt.
Om en uppköpare helt eller delvis ersätter en eller flera uppköpare, skall hänsyn tas till de individuella referenskvantiteter som finns disponibla för producenterna under återstoden av den innevarande tolvmånadersperioden, minus de kvantiteter som redan levererats, med beaktande av deras fetthalt. Samma regler skall gälla när en producent övergår från en uppköpare till en annan.
Om de kvantiteter som en producent har levererat överstiger hans referenskvantitet, skall uppköparen ha befogenhet att, i enlighet med närmare bestämmelser som fastställts av medlemsstaten, som ett förskott på den avgift som skall betalas, dra av ett belopp från mjölkpriset för varje leverans från denne producent som överstiger hans referenskvantitet.
8. Artikel 2.3 behandlar direktförsäljning. I det fallet
”skall producenten betala den avgift han är skyldig till det behöriga organet i medlemsstaten, före ett datum och i enlighet med bestämmelser som skall fastställas”.
9. Artikel 9 e i förordning nr 3950/92 innehåller en definition av begreppet
”uppköpare”. Den har följande lydelse: ”ett företag eller en sammanslutning som köper upp mjölk eller andra mjölkprodukter från producenter för att
─ behandla eller bearbeta mjölken eller mjölkprodukterna,
─ sälja mjölken eller mjölkprodukterna till ett eller flera företag som behandlar eller bearbetar mjölk eller andra mjölkprodukter.Som uppköpare betraktas även varje sammanslutning av uppköpare inom samma geografiska område som för medlemmarnas räkning utför det administrativa och bokföringsmässiga arbete som krävs för betalningen av avgiften. ...”
10. Uppköparens roll beskrivs i åttonde skälet till förordning nr 3950/92, som har följande lydelse:
”För att undvika långa dröjsmål mellan uppsamling och erläggande av avgiften som förekommit tidigare och som inte är förenliga med systemets syfte, bör det fastställas att uppköparna, som förefaller ha de bästa möjligheterna att vidta de åtgärder som krävs, skall betala avgiften och att de i sin tur ges de möjligheter som krävs för att uppbära avgiften från de betalningsskyldiga producenterna.”
11. Detaljerade tillämpningsföreskrifter för betalningen av avgiften fastställs i förordning nr 536/93. Artikel 3 innehåller bestämmelser om leverans till uppköparen, artikel 4 om leverans direkt till konsumenten. Enligt artikel 5.2 skall medlemsstaterna ”vidta alla ytterligare åtgärder som krävs för att säkerställa att de avgifter som skall betalas erläggs till kommissionen inom den fastställda tidsfristen”. Dessa omfattar enligt artikel 7.1 i förordning nr 536/93 ”alla de kontrollåtgärder som krävs för att säkerställa betalning av avgiften för eventuella kvantiteter mjölk och mjölkekvivalenter som saluförts och utöver de kvantiteter som avses i artikel 3 i förordning (EEG) nr 3950/92”. ”För detta ändamål gäller följande bestämmelser:
a) Varje uppköpare som verkar inom en medlemsstats territorium skall vara godkänd av denna medlemsstat.
...
b) Producenter skall försäkra sig om att de uppköpare som de levererar till är godkända”.
B – Den nationella lagstiftningen
12. De relevanta nationella bestämmelserna om införlivandet av EG‑förordningen och om tilläggsavgiften återfinns i Dairy Produce Quota Regulations 1997.(10)
13. Regulation 2 innehåller en definition av begreppet
”uppköpare”. Denna definition påminner om den definition som avses i artikel 9 i förordning nr 3950/92, och är godkänd av Intervention Board for Agricultural Produce(11) enligt artikel 7.1 i förordning nr 536/93. Intervention Board är det behöriga organ i Förenade kungariket som avses i artikel 2.2 och 2.3 i förordning nr 3950/92.
14. I regulation 20 föreskrivs att eventuella till betalning förfallna delar av avgiften som inte betalats den 1 september något år, jämte ränta, kan uppbäras av Intervention Board. Med avseende på artikel 2.2 tredje stycket i förordning nr 3950/92 gäller att om den kvantitet mjölk som producenten levererar till uppköparen överskrider producentens kvot, får uppköparen omedelbart avräkna ett belopp motsvarande den kvantitet som överskrider kvoten.
III – Bakgrund och förfarande
15. Målet vid den nationella domstolen gäller en tvist mellan, å ena sidan, Intervention Board och, å andra sidan, Penycoed Farming Partnership,(12) ett enkelt bolag bildat av Jonathan Williams och Ian Parker.
16. Genom ansökan av den 28 januari 1999 väckte Intervention Board talan vid High Court of Justice, Queen’s Bench Division mot Penycoed och krävde 561 872,42 GBP, jämte ränta, avseende avgifter som svaranden skulle ha betalat för regleringsåret 1997/1998. Intervention Board redogjorde i sin sakframställning av den 6 maj 1999 för grunden för talan. I stycke 11 i sakframställningen framhölls följande:
”Under fördelningsåret 1997/1998 var svaranden producent av mjölk i den mening som avses i [de relevanta gemenskapsrättsliga och nationella bestämmelserna] och levererade 2 111 023 liter mjölk eller mjölkekvivalenter till personer som inte var av käranden godkända uppköpare.”
17. Av beslutet om hänskjutande framgår att den faktiska bakgrunden i förevarande mål är ett system genom vilket lantbrukare levererade mjölk till Elm Farms Limited (ett engelskt bolag, numera försatt i konkurs, nedan kallat Elm Farms) och, från och med den 1 januari 1998, till TDM Dairy Management Incorporated (ett bolag bildat i Delaware, nedan kallat TDM).
18. De lantbrukare som anslöt sig till systemet ingick avtal med Elm Farms och TDM. De flesta av de deltagande lantbrukarna var registrerade innehavare av mjölkkvoter, men vissa av dem, däribland svaranden, var inte det. Enligt dessa avtal hyrde lantbrukarna ut (delar av) sin mark och sina kor till Elm Farms eller TDM. De lantbrukare som var innehavare av kvoter lät Elm Farms och TDM handha dessa för deras räkning. Samtidigt kom Elm Farms och TDM överens med lantbrukarna om att de senare mot ersättning skulle sköta och mjölka boskapen för Elm Farms och TDM:s räkning.
19. Syftet med systemet var att lantbrukarna skulle kunna ägna sig åt mjölkproduktion utan att behöva en mjölkkvot. Syftet var att lantbrukarna inte skulle vara producenter i den mening som avses i bestämmelserna om tilläggsavgiften, och att Elm Farms och TDM inte skulle vara uppköpare. Elm Farms och TDM skulle själva vara producenter som antingen skulle behöva mjölkkvoter eller vara betalningsskyldiga för eventuella avgifter. Intervention Board gjorde gällande att systemet inte hade avsedd effekt, utan att lantbrukarna förblev
”producenter” och Elm Farms och TDM var
”uppköpare”. Lantbrukarna levererade således mjölk till Elm Farms och TDM. Lantbrukarna ifrågasatte Intervention Boards ståndpunkt.
20. I mars 2000 lämnade svaranden in en ansökan och yrkade att Intervention Boards talan skulle avvisas. Penycoed förklarade att även om de påstådda omständigheterna var riktiga, saknade Intervention Board en direkt fordran mot företaget. Intervention Boards fordran riktades, enligt Penycoed, enbart mot uppköparna av mjölken. Uppköparna hade för sin del en fordran mot Penycoed. Intervention Board motsatte sig ansökan.
21. Penycoeds ansökan skall, i rättslig bemärkelse, anses utgöra en invändning om rättegångshinder. Genom beslut av den 27 juni 2000 avvisade domare Eyre den invändningen eftersom han inte ansåg att frågan skulle prövas under målets förberedande fas, utan i samband med avgörandet i sak. Domare Eyre gav Penycoed rätt att överklaga beslutet till Court of Appeal. Court of Appeal höll förhandling i målet den 25 april 2001.
22. Påpekas skall att parterna i målet vid den nationella domstolen med avseende på den prejudiciella invändningen om rättegångshinder är eniga om att Intervention Boards bedömning i sak skall anses korrekt. Således kommer Penycoed under förfarandet att anses som en producent och Elm Farms och TDM kommer att anses som uppköpare till vilka Penycoed utförde leveranser. Under förfarandet har även fastslagits att Intervention Board inte har godkänt Elm Farms och TDM som uppköpare.
23. Därefter hänsköt Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) genom beslut av den 31 maj 2001, som inkom till domstolens kansli den 12 juni 2001, följande frågor till Europeiska gemenskapernas domstol för ett förhandsavgörande:
”1. Är det förenligt med artiklarna 1 och/eller 2 i rådets förordning nr 3950/92 att det behöriga organet i en medlemsstat vidtar rättsliga åtgärder direkt mot en producent för att uppbära förfallna avgifter som samme producent är skyldig att betala (i annat fall än som avses i artikel 2.3 beträffande direktförsäljning)?
2. Om så är fallet, under vilka omständigheter kan detta ske?
3. Får sådana åtgärder i synnerhet vidtas om den uppköpare som mjölken levererades till (a) inte var godkänd enligt artikel 7 i kommissionens förordning nr 536/93(13) och/eller (b) inte har fullgjort sina skyldigheter enligt artikel 7 i denna förordning och/eller (c) inte har uppburit eller försökt uppbära avgifter från de berörda producenterna?”
24. Förutom det förevarande målet finns ytterligare 22 mål grundade på samma eller liknande överenskommelser och i 21 av dessa mål har samma fråga tagits upp eller skulle kunna tas upp av svaranden. Samtliga dessa mål är för närvarande vilandeförklarade i avvaktan på utgången i förevarande mål.
25. Enligt artikel 20 i protokollet om stadgan för Europeiska gemenskapernas domstol har skriftliga yttranden avgivits av den grekiska och den italienska regeringen, Förenade kungarikets regering och av kommissionen. Den 28 november 2002 hölls förhandling i förevarande mål, vid vilken även Penycoed redovisade sin inställning.
IV – Organisationen av marknaden inom mjölksektorn
26. Reglerna om tilläggsavgift är en del av organisationen av marknaden inom mjölksektorn. För att underlätta förståelsen av bakgrunden till förevarande mål skall jag här redovisa några av särdragen i den marknadens organisation.
27. Europeiska unionen producerar årligen 122 miljoner ton mjölk. Detta sker i omkring 720 000 mjölkproduktionsföretag med 21 miljoner mjölkkor. Av den mjölkproduktionen levereras 115 miljoner ton (94 procent) till mejerier, resten bearbetas på lantbruken. Omkring 100 miljoner ton (82 procent) säljs inom Europeiska unionen till normala marknadspriser, varav drygt hälften i form av ost; 10 miljoner ton (8 procent) säljs på den inre marknaden, men till subventionerade priser och återstående 12 miljoner ton mjölk (10 procent) exporteras till länder utanför gemenskapen i form av mjölkpulver, smör, smörolja, ost och kondenserad mjölk. Detta sker till stor del med hjälp av exportbidrag som täcker skillnaden i förhållande till prisnivån på världsmarknaden.
28. Förordning nr 804/68 var gällande till och med den 1 januari 2000.(14) Marknadens organisation byggde enligt den förordningen på tre principer:
1) Ett prissystem, baserat på att ett riktpris fastställdes för varje regleringsår för mjölk(15) och ett interventionspris(16) för smör och skummjölkspulver.
2) Ett interventionssystem. Sedan 1987 har interventionsmöjligheten avseende smör berott på marknadsprisets nivå i en medlemsstat ─ statliga interventioner sker endast om marknadspriset underskrider 92 procent av interventionspriset ─ och priset för smör som överlämnas för lagring är endast 90 procent av interventionspriset. I fråga om skummjölkspulver kan intervention endast ske under sommarhalvåret (1 mars till 31 augusti), och interventionspriset på 100 procent garanteras endast avseende en viss kvantitet (109 000 ton på årsbasis för hela Europeiska unionen).
3) Ett system för handel med tredje land. För export av mjölkprodukter till tredje land garanteras exportbidrag för att överbrygga prisskillnaden mellan den inre marknaden och världsmarknaden. Enligt WTO-avtalet har Europeiska unionen redan tvingats minska den subventionerade exporten drastiskt mellan år 1995 och år 2001: med 36 procent av värdet och 21 procent av kvantiteten.
Sedan den 1 januari 2000 ─ vilket således har mindre betydelse för förevarande mål ─ har ett i viss mån ändrat system tillämpats enligt förordning nr 1255/1999.(17)
Kortfattat har riktpriset för mjölk och interventionspriset sänkts. De har redan ersatts av en annan typ av stöd i form av premietillskott, arealersättning och direkt inkomststöd.
V – Bedömning
A – Inledande anmärkningar
29. Jag anser att den hänskjutande domstolens tre frågor hänger så nära samman med varandra att anledning saknas att behandla var och en av dem separat.
30. Den fråga som domstolen ställts inför är i huvudsak följande. Mjölkproducenten är skyldig att betala tilläggsavgiften, men den skall inbetalas av mjölkuppköparen till den behöriga myndigheten i medlemsstaten. I de flesta fall är detta det mejeri där mjölken behandlas eller bearbetas. Varken de relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelserna eller de nationella tillämpningsföreskrifterna i Förenade kungariket ger den behöriga myndigheten rätt att uppbära tilläggsavgiften direkt från mjölkproducenten. Huvudfrågan som har ställts till domstolen är om det ändå är möjligt att uppbära avgiften direkt från mjölkproducenten i ett fall där tilläggsavgiften inte kan uppbäras från uppköparen av mjölken. Domstolen kan begränsa sig till denna huvudfråga och lämna många av de argument som har framförts i förevarande förfarande utan avseende.
31. Inledningsvis skall jag nedan kort redogöra för det tillämpliga systemet, och givetvis begränsa mig till de delar som är relevanta för den fråga som skall besvaras. Jag kommer därefter att behandla de yttranden som har framförts inom ramen för detta förfarande. Därefter kommer jag att redovisa de argument som enligt min uppfattning kan lämnas utan avseende. Slutligen kommer jag till det föreslagna svaret på huvudfrågan, såsom den formulerats.
B – Kort beskrivning av det tillämpliga systemets syfte och innehåll
32. Tilläggsavgiften infördes den 1 april 1984 för att kontrollera mjölkproduktionen i Europeiska gemenskapen. De individuella mjölkkvoterna infördes för att begränsa mjölkproduktionen till befintliga mjölkproduktionsföretag och förhindra tillkomsten av nya företag. Genom de individuella mjölkkvoterna fastställs den mängd mjölk som en mjölkbonde kan producera utan att åläggas en återhållande tilläggsavgift. Avgiftsbeloppet är för närvarande 115 procent av riktpriset för mjölk.
33. Den enskilde mjölkbonden har för sin del rätt att producera mjölk i den omfattning som motsvarar hans kvot. Om han producerar mer tvingas han betala. I domen i målet Molkereigenossenschaft Wiedergeltlingen,(18) uttalas detta klart av domstolen. Tilläggsavgiften skall överföras
”från gäldenären, det vill säga producenten, till borgenären, det vill säga den behöriga myndigheten i medlemsstaten”. Dessa rättigheter och skyldigheter för mjölkbonden utgör kärnan i systemet med tilläggsavgifter.
34. För att garantera att mjölkproduktionen begränsas effektivt tillerkänns genom systemet vidare en rad administrativa befogenheter för att säkerställa att avgiften faktiskt betalas. De administrativa befogenheterna fastställs huvudsakligen i EG-förordningar om tilläggsavgiften. Medlemsstaten spelar en central roll vid tillämpningen av systemet och tilldelas genom förordningarna en fullmakt i detta avseende. Medlemsstaterna ansvarar bland annat för uppbörden av avgiften, men deras befogenheter i det avseendet fastställs dock på gemenskapsnivå. Syftet med detta är att garantera att tilläggsavgiften tillämpas effektivt i samtliga medlemsstater, utan att medföra någon förlust av gemenskapsmedel. Samtidigt är avsikten att tillämpningen skall ske enhetligt för att förebygga att mjölkproduktionen i medlemsstaterna påverkas av otillbörliga konkurrensskillnader.
35. Av administrativa skäl beslutades att den behöriga myndigheten i medlemsstaten inte skall uppbära tilläggsavgiften från mjölkproducenten utan från uppköparen av mjölken. Som domstolen påpekade i domen i målet Molkereigenossenschaft Wiedergeltlingen,(19) spelar uppköparen en roll som förmedlare vid överföringen, eftersom det är denne som är skyldig att inbetala beloppen. Av åttonde skälet i ingressen framgår klart att den rollen tilldelats uppköparen för att undvika långa dröjsmål vid uppbörden av avgiften. Producenten är och förblir den för avgiften betalningsskyldige personen.
36. Uppköparen har således av praktiska, administrativa skäl tilldelats rollen som förmedlare. Uppköparens roll påverkar inte mjölkbondens skyldighet att begränsa mjölkproduktionen och att betala avgiften på den överskjutande produktionen. I domen i målet Consorzio fra i Caseifici dell’Altopiano di Asiago(20) slog domstolen fast att begreppet uppköpare i den mening som avses i artiklarna 2.2 och 9 e i förordning nr 3950/92 skall tolkas så att det
”omfattar varje företag som i egenskap av mellanhand förvärvar mjölk av en producent inom ramen för ett avtalsförhållande, oavsett enligt vilka villkor producenten ersätts, i syfte att antingen självt behandla eller bearbeta mjölken eller att överlåta den till ett annat företag för behandling eller bearbetning ...”. Detta är en vid tolkning, vilket domstolen själv uttryckligen förklarade i den domen.
37. Domstolens vida tolkning är nödvändig eftersom gemenskapslagstiftaren har tillerkänt uppköparen en monopolställning i fråga om uppbörden av avgiften från mjölkproducenten och inbetalningen av det uppburna beloppet till den berörda nationella myndigheten. I bestämmelserna föreskrivs ingen skyldighet för mjölkproducenten att betala avgiften till myndigheten, eller någon befogenhet för myndigheten att uppbära avgiften från mjölkproducenten, i båda fallen med undantag från direktförsäljning på lantbruket.
38. Gemenskapslagstiftaren utgår uppenbarligen från att det alltid finns en uppköpare av mjölken som kan göras ansvarig för den ekonomiska regleringen av den tilläggsavgift som mjölkproducenten är skyldig att betala. I detta fall finns dock ingen sådan ansvarig uppköpare. En lucka i bestämmelserna har således uppmärksammats genom de berörda parternas talan.
C – Inkomna yttranden
39. Sammantaget är svaret på den huvudfråga som jag formulerat under punkt A ovan, som gäller förekomsten av en befogenhet att uppbära avgiften direkt från producenten, avgörande för de olika argument som har framförts inom ramen för detta förfarande. Förenade kungarikets regering och den italienska regeringen samt kommissionen har, kort uttryckt, förordat att frågan skall besvaras jakande, medan Penycoed och den grekiska regeringen däremot har rekommenderat ett nekande svar.
40. Förenade kungarikets regering har förklarat att en effektiv tillämpning av systemet med tilläggsavgifter kräver att Intervention Board i princip skall ha rätt att uppbära avgiften direkt från producenten, eftersom det är producenten som är den slutlige gäldenären enligt artiklarna 1 och 2 i förordning nr 3950/92. Artikel 2.2 i förordning nr 3950/92 syftar till att underlätta uppbörden från producenter och inte att förhindra denna när uppköparen underlåter att agera förmedlare. Penycoeds, Elm Farms och TDM:s handlande stred enligt Förenade kungarikets regering mot kraven i artikel 7 i förordning nr 536/93. Elm Farms och TDM var icke godkända uppköpare och Penycoed levererade mjölk till dessa icke godkända uppköpare. En icke godkänd uppköpare omfattas inte av artikel 2.2 i förordning nr 3950/92 och saknar därför de befogenheter som uppköpare tillerkänns genom artikel 2.2.
41. Dessutom vidtog varken Penycoed, Elm Farms eller TDM några åtgärder för att betala eller uppbära avgiften. Trots att förordningen saknar regler för en sådan situation, har Förenade kungarikets regering gjort gällande att den behöriga myndigheten i en medlemsstat kan vidta direkta åtgärder i ett sådant fall. Detta gäller särskilt när uppköparen, som i förevarande fall, underlåter att fullgöra sin roll som förmedlare. Enligt Förenade kungarikets regering kan direkta åtgärder dock inte vidtas om producenten i så fall skulle tvingas betala avgiften två gånger eller om Intervention Board kunde uppbära den två gånger.
42. Den italienska regeringen har gjort gällande att gemenskapsrätten inte uttryckligen utesluter att rättsliga åtgärder vidtas direkt mot en producent. Tvärtom är medlemsstaten skyldig att vidta alla de kontrollåtgärder som krävs för att säkerställa betalning av avgiften. Att vidta rättsliga åtgärder mot en producent är en sådan åtgärd.
43. Enligt den italienska regeringen kan den behöriga nationella myndigheten vidta rättsliga åtgärder direkt mot en producent när det styrkts att producenten inte har vidtagit några åtgärder för att betala avgiften, ens sedan han anmodats att göra detta. Den behöriga myndigheten kan även vidta direkta rättsliga åtgärder mot en icke godkänd uppköpare. Det faktum att uppköparen inte är godkänd befriar inte producenten från dennes skyldighet att betala avgiften. Även om uppköparen har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 7 i förordning nr 536/93, befrias inte producenten därmed från sina skyldigheter. Det innebär att den nationella myndigheten måste ha rätt att vidta åtgärder för att förhindra att gemenskapsrätten åsidosätts.
44. Enligt kommissionen är uppköparen av hänsyn till administrationens effektivitet skyldig att betala avgiften. Detta följer av artikel 2 och av det sjunde skälet till förordning nr 3950/92. Det faktum att den enskilde producenten betraktas som slutligt ansvarig för avgiften kommer till uttryck i artikel 2.2 i förordning nr 3950/92. Enligt den bestämmelsen skall uppköparna uppbära avgiften från producenterna. Den tolkningen stöds av artikel 3 i förordning nr 536/93. Syftet med avgiften skulle undergrävas om det vore möjligt för producenter att undgå att betala avgiften genom att sälja mjölken till uppköpare från vilka medlemsstaterna i praktiken inte har någon möjlighet att uppbära avgiften. Producenterna skulle också erhålla otillbörliga fördelar om de inte var tvungna att betala någon avgift.
45. Kommissionen har gjort gällande att uppköparen inte har rätt att uppbära avgiften från producenten förrän han betalat den till medlemsstaten. Uppköparen har inte rätt att rikta krav mot producenten avseende avgiften om producenten har betalat den direkt till medlemsstaten. Uppköparen kan dock dra av ett belopp från priset på all mjölk som levereras från den producenten, som ett förskott på avgifter som skall betalas, när den kvantitet som en producent levererar överskrider hans referenskvantitet. Kommissionen anser dock att det står klart att när ett förskott på avgiften har uppburits kan medlemsstaten (om det inte förekommit bedrägeri mellan producent och uppköpare) endast rikta krav mot uppköparen avseende avgiften.
46. Enligt kommissionen är medlemsstaten berättigad att uppbära avgiften direkt från producenterna i tre fall. För det första om producenten ännu inte har betalat avgiften till uppköparen, och uppköparens faktiska och rättsliga förhållanden är sådana att det skulle leda till ett orimligt resultat om den behöriga myndigheten uppbar avgiften från uppköparen. Det ankommer på de nationella domstolarna att pröva om sådana omständigheter är för handen i ett visst fall. För det andra är direkt uppbörd tillåten om uppköparen inte är godkänd, eftersom den praktiska erfarenheten visar att det är mycket svårt att uppbära avgiften från en sådan uppköpare. I ett sådant fall skall förordning nr 3950/92 tolkas så att den innebär att det är tillåtet att vidta direkta åtgärder mot producenten. För det tredje kan avgiften uppbäras direkt om uppköparen inte uppfyller kraven i artikel 7 i förordning nr 536/93, eller om uppköparen inte har uppburit, eller försökt uppbära, avgiften från de berörda producenterna.
47. För att besvara de frågor som har hänskjutits för förhandsavgörande har Penycoed först granskat de berörda parternas rättsliga ställning. Producenten är en part som är skyldig att betala avgiften, uppköparen är borgenären och den behöriga nationella myndigheten är också en borgenär. Enligt Penycoed skall en persons lagstadgade skyldigheter vara klara. Eftersom producenten har två borgenärer, nämligen uppköparen och den behöriga nationella myndigheten, har en osäker situation uppkommit för producenten.
48. Penycoed har gjort gällande att Intervention Board inte har rätt att vidta direkta rättsliga åtgärder mot en producent eftersom den nationella myndigheten saknar rätt att göra detta. Det är lagstiftarens uppgift att korrigera en sådan lucka i bestämmelserna. Detta är inte en uppgift för domstolen.
49. Penycoed avfärdar påståendet från Förenade kungarikets regering om att den behöriga nationella myndigheten, i händelse av en leverans till en icke godkänd uppköpare, har rätt att vidta direkta rättsliga åtgärder mot producenten av följande skäl. Penycoed anser inte att argumentet är godtagbart eftersom systemet för tilläggsavgifter innehåller föreskrifter om andra sanktioner när en uppköpare inte är godkänd. Förordningen kan inte tolkas så att den innebär att det är möjligt att vidta rättsliga åtgärder direkt mot en producent.
50. Den grekiska regeringen har också förklarat att den behöriga nationella myndigheten inte kan vidta direkta rättsliga åtgärder mot en producent eftersom den person som är ansvarig för avgiften i den mening som avses i artikel 9 e i förordning nr 3950/92 är uppköparen, inte producenten.
D – Frågor som saknar betydelse för svaret
51. För det första har parterna i målet vid den nationella domstolen avgjort tvisten om den ställning som svaranden själv, Elm Farms och TDM innehar. Förfarandet vid domstolen kan därför begränsas till den ovan formulerade huvudfrågan. Parterna är eniga om att svaranden i målet vid den nationella domstolen kan anses som en mjölkproducent. Det är inte heller ─ åtminstone inte inom ramen för förfarandet vid domstolen ─ relevant att pröva om de nationella myndigheterna verkligen inte kan ställa Elm Farms och TDM till ansvar. Domstolen kan utgå från att det inte finns någon uppköpare som kan ställas till ansvar.
52. För det andra behöver inte domstolen besvara frågan om lydelsen av gemenskapsbestämmelserna om tilläggsavgiften ger en rättslig grund för de nationella myndigheterna att uppbära avgiften direkt från mjölkproducenten. En sådan befogenhet föreskrivs varken i förordning nr 3950/92 eller förordning nr 536/93. Det har inte heller ifrågasatts om en eventuell rättslig grund kunde stå att finna i de ytterligare åtgärder som nämns i artikel 5.2 i förordning nr 536/93, som en medlemsstat skall vidta för att säkerställa att de avgifter som skall betalas erläggs till gemenskapen inom den fastställda tidsfristen. Förenade kungariket har faktiskt inte vidtagit någon sådan åtgärd.
53. För det tredje är det i förevarande mål inte möjligt att åberopa rättsprinciper som ger medborgare skydd enligt gemenskapsrätten, såsom rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar. Även om den berörda gemenskapsförordningen och bestämmelserna om tilläggsavgiften inte innehåller föreskrifter om någon befogenhet att uppbära avgiften från mjölkproducenten, kan en mjölkproducent ändå inte ha en berättigad förväntan på att han skall ha rätt att, utan mjölkkvot, producera mjölk avseende vilken han inte behöver betala någon avgift. Även mjölkproducentens eventuella villfarelse saknar betydelse. Den enda fråga avseende vilken mjölkproducenten möjligen kan ha blivit vilseledd är beträffande vem han skall betala till, inte det faktum att han skall betala.
54. För det fjärde framgår det av den nationella domstolens beslut om hänskjutande att målet vid denna gäller ett system som syftar till att göra det möjligt för lantbrukare att producera mjölk utan att behöva en mjölkkvot. Det har således förekommit ett avsiktligt försök att undgå betalningsskyldigheten. Jag anser dock inte att inslaget av uppsåt är relevant för att avgöra tvisten. Även i situationer där de berörda inte agerar avsiktligt utan av andra skäl kan producera mjölk avgiftsfritt utan att inneha en kvot, strider detta mot innehållet i och syftet med förordning nr 3950/92.
55. För det femte föreskrivs i artikel 7 i förordning nr 536/93 att en uppköpare till vilken en producent levererar skall vara godkänd. I artikeln föreskrivs även att mjölkproducenterna skall säkerställa att de levererar till godkända uppköpare. Denna skyldighet ankommer på mjölkproducenten och skall också göras gällande av medlemsstaten, men den saknar emellertid samband med frågan om mjölkproducenten är skyldig att betala avgiften direkt till den nationella myndigheten. Med andra ord berör inte förevarande mål frågan om mjölkproducenten befrias från sin skuld om han betalar till en icke godkänd uppköpare. I detta avseende delar jag Penycoeds uppfattning. Jag finner inte de argument som har framförts av den brittiska regeringen och av kommissionen övertygande. Även en icke godkänd uppköpare är en uppköpare i den mening som avses i artikel 9e i förordning nr 3950/92. I den mån kommissionen har förklarat att det är ytterst svårt att uppbära avgiften från en icke godkänd uppköpare, anser jag att detta är en i sak riktig iakttagelse som emellertid inte kan tolkas så att en befogenhet att uppbära avgiften direkt från producenten därmed uppkommer.
56. För det sjätte anser jag inte heller att det i förevarande mål är relevant att granska hur uppköparens förmedlande roll skall betecknas: är han i första hand representant för mjölkproducenten, som kan hållas ansvarig av den behöriga nationella myndigheten, eller är han snarare ett ombud som svarar för uppbörden och således mer av en förlängning av den behöriga nationella myndigheten? Hur intressant den frågan än må vara saknar den betydelse för förevarande mål, som gäller mjölkproducentens betalningsskyldighet.
E – Svaret
Allmänna iakttagelser
57. Tolkningsfrågorna måste besvaras mot bakgrund av följande omständigheter:
– Medlemsstaternas behöriga myndigheter tillerkänns inte genom de relevanta gemenskapsbestämmelserna någon uttrycklig befogenhet att uppbära tilläggsavgiften från mjölkproducenten, utom vid direktleverans till konsumenten, ett fall som inte är relevant här.
– Kärnan i systemet med tilläggsavgifter är att mjölkproducenten endast har rätt att faktiskt få betalt för den mjölk han levererar i den mån den levererade mjölkkvantiteten inte överskrider den individuella mjölkkvot som han tilldelats. I fråga om överskjutande kvantiteter är han skyldig att betala en avgift på 115 procent av riktpriset för mjölk.
– Den betalning som tillkommer mjölkproducenten är inte ett pris som betalas på den normala tillgångs- och efterfrågegrunden. Prisnivån garanteras av myndigheterna, direkt genom att vissa mjölkprodukter när marknadspriset är för lågt kan överlämnas till ett interventionsorgan mot betalning av ett interventionspris, och indirekt genom den begränsning av den mjölkkvantitet som kommer ut på marknaden som följer av systemet med tilläggsavgifter. En artificiellt låg tillgång till mjölk leder till ett högre pris.
– En del av den betalning som mjölkproducenten erhåller för den mjölk han levererar utgörs av en subvention som betalas med gemenskapsmedel. Detta gäller för mjölk som överlämnas till interventionsorganet och mjölk för vilken exportbidrag beviljas vid export från Europeiska unionen.
– I ett sådant system fastställs produktionen vid ett mjölkproduktionsföretag genom statliga ingripanden till en artificiell nivå, både i fråga om produktionsvolym och det pris som betalas för den levererade mjölken. Den nivån bestäms inte av produktionskapaciteten eller marknadsvillkoren. Enbart av det skälet uppstår ett incitament för berörda parter att undvika eller kringgå de regler som föreskrivs av myndigheterna. Med hänsyn till allmänintresset är det därför nödvändigt att ha tillgång till en effektiv uppsättning åtgärder för att genomdriva dessas efterlevnad.
– Dessutom kan systemet, vars syfte är att kontrollera mjölkproduktionen i Europeiska unionen, endast fungera om den avgift som skall betalas både kan påföras och uppbäras under alla omständigheter. Om så inte är fallet är det inte möjligt att enhetligt kontrollera mjölkproduktionen.
58. Emellertid föreligger, så länge de nationella myndigheter som ansvarar för tillämpningen inte har någon uttrycklig befogenhet att genomdriva dessas efterlevnad, en sådan brist i gemenskapsrätten som uppmuntrar att reglerna kringgås. I gemenskapsrätten föreskrivs ingen rätt att uppbära tilläggsavgiften direkt från mjölkproducenten.
59. Även om myndigheterna inte har någon befogenhet att uppbära avgiften, har mjölkproducenten en skyldighet att betala den. Han är skyldig att betala tilläggsavgiften på grund av lydelsen av artikel 1 i förordning nr 3950/92, men även på grund av att han utan att ha rätt till detta har erhållit betalning för mjölk som producerats utan en motsvarande kvot. Han har därmed erhållit otillbörliga fördelar, vilket kommissionen och Förenade kungariket helt riktigt har påpekat. Vidare skall underlåtenheten att fullgöra betalningsskyldigheten betraktas som olaglig verksamhet som riktar sig mot gemenskapens ekonomiska intressen i den mening som avses i artikel 280 EG. Enligt artikel 10 i förordning nr 3950/92 skall avgiften användas till att finansiera utgifter inom mjölksektorn. Medlemsstaterna skall enligt artikel 280 EG bekämpa sådan olaglig verksamhet genom åtgärder som skall ha avskräckande effekt och ge ett effektivt skydd i medlemsstaterna.
60. Domstolen har inte rätt att korrigera en brist i gemenskapsbestämmelserna, även om bristen är uppenbar. Domstolen har rätt att ogiltigförklara en bestämmelse i gemenskapsrätten, men kan inte på eget initiativ ersätta den med en annan bestämmelse. Den uppgiften ankommer på de lagstiftande gemenskapsinstitutionerna.(21)
61. Den fråga som domstolen skall besvara är således av en annan art. Kan de nationella myndigheterna, i avsaknad av en uttrycklig offentligrättslig befogenhet att uppbära avgiften, ändå ur gemenskapsrätten på något annat sätt härleda en befogenhet att uppbära de belopp som skall betalas till dem? Då uppkommer följdfrågan om under vilka omständigheter myndigheterna kan, eller till och med skall, driva frågan vid civila domstolar. Medlemsstaterna är trots allt skyldiga att säkerställa att gemenskapsrätten tillämpas effektivt.
62. Under detta förfarande har en rad argument framförts till förmån för en befogenhet för de nationella myndigheterna att uppbära avgiften (se punkterna 40─46 ovan). De viktigaste argumenten gäller vikten av att gemenskapsrätten tillämpas på ett effektivt sätt. Förenade kungarikets regering har hänvisat till detta, den italienska regeringen har nämnt medlemsstaternas skyldighet att vidta alla de kontrollåtgärder som krävs och kommissionen har riktat uppmärksamheten på det faktum att avgiftens syfte undergrävs om den kringgås. Ett argument av ett annat slag som har tagits upp av kommissionen avser de otillbörliga fördelar som mjölkproducenten erhåller om han inte betalar den avgift som han är skyldig ett erlägga.
63. Båda dessa (kategorier av) argument är även enligt min uppfattning centrala. I frånvaro av en uttrycklig befogenhet kan de erbjuda en rättslig grund för att uppbära tilläggsavgiften. Enligt min uppfattning berörs här två rättsprinciper, som måste skiljas åt. Det gäller för det första effektivitetsprincipen och för det andra principen om obehörig vinning. Jag kommer i första hand att diskutera dessa två rättsprinciper separat, men uppmärksammar här eventuella samband mellan dem. Om en enskild person erhåller otillbörliga fördelar på bekostnad av gemenskapsmedel kan förvisso effektivitetsprincipen kräva att medlemsstaten eliminerar den obehöriga vinningen.
Effektivitetsprincipen
64. Effektivitetsprincipen har erkänts i domstolens rättspraxis till skydd för de rättigheter för medborgarna som följer gemenskapsrättens direkta effekt. Detta har bland annat skett i en rad domar angående återbetalning av skatter som uppburits i strid med gemenskapsrätten. Tillämpningen av gemenskapsrätten, varmed jag även avser den nationella rättsordningens organisation, skall inte vara utformad på ett sådant sätt att det blir praktiskt taget omöjligt eller alltför svårt att utöva dessa rättigheter.(22)
65. Med andra ord innebär effektivitetsprincipen att de berörda parterna faktiskt skall ha möjlighet att utnyttja de möjligheter som föreskrivs i gemenskapsrätten.(23) Detta mål gäller den andra sidan av detta påstående. Det som är i fråga är inte en rättighet med direkt effekt för en berörd part, utan en skyldighet med direkt effekt för en berörd part enligt artikel 1 i förordning nr 3950/92. Han är skyldig att betala tilläggsavgiften till den medlemsstat i vilken han bedriver verksamhet. Frågan är nu om effektivitetsprincipen även kräver att en nationell rättsordning skall vara organiserad så att den berörda parten också under alla omständigheter är skyldig att reglera sin skuld.
66. Jag anser att denna fråga skall besvaras jakande i detta fall som gäller en ekonomisk fördel som felaktigt åtnjutits på bekostnad av gemenskapens budget. Avgifter som tillförs gemenskapsbudgeten och de ekonomiska fördelar som belastar budgeten regleras och tillämpas så att de på ett enhetligt sätt påförs eller gynnar alla dem som uppfyller de villkor som ställs i gemenskapsrätten för sådana avgifter eller fördelar.(24) Effektivitetsprincipen innebär i detta sammanhang även att medlemsstaternas myndigheter som ansvarar för tillämpningen måste kunna uppbära de nämnda pålagorna och i förekommande fall återkräva ekonomiska fördelar som beviljats felaktigt.(25)
67. Jag vill även framhålla att effektivitetsprincipen också i allmänhet har två sidor. Medborgarna skall inte bara ha möjlighet att utöva de rättigheter som de tillerkänns genom gemenskapsrätten, de skall även ha möjlighet att fullgöra sina skyldigheter. Effektivitetsprincipen innebär att medlemsstaterna skall kunna tillämpa de politiska mål som föreskrivs i gemenskapsrätten, och därigenom säkerställa att gemenskapsrätten ges full effekt. Den principen grundas på artikel 10 EG, enligt vilken medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som åligger dem enligt gemenskapsrätten. Till dessa räknas emellertid även skyldigheten att få otillåtna följdverkningar av en överträdelse av gemenskapsrätten att upphöra.(26)
68. Betraktad ur medlemsstatens perspektiv kräver således effektivitetsprincipen att en medlemsstat under alla omständigheter för att fullgöra sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten skall kunna säkerställa att tilläggsavgiften uppbärs.
69. Mot bakgrund av detta anser jag att bristen i gemenskapsbestämmelserna kan avhjälpas i de fall där effektivitetsprincipen är tillämplig. Under de föreliggande särskilda omständigheterna innebär ett svar på den fråga som hänskjutits för förhandsavgörande, genom vilket domstolen avhjälper en brist i gemenskapsbestämmelserna, inte att domstolen sätter sig i lagstiftarens ställe. Domstolen ersätter inte en annan bestämmelse.
70. Jag anser att följande omständigheter är avgörande för domstolens svar:
– Det har fastställts att den berörda partens handlande hindrar att huvudsyftet med gemenskapsbestämmelserna om tilläggsavgiften uppnås, nämligen att kontrollera mjölkproduktionen i gemenskapen. Samtidigt drabbas gemenskapens budget av en förlust.
– En helt klar brist föreligger, vilken inte kan ges en alternativ tolkning, i gemenskapsbestämmelserna, där en bestämmelse som är särskilt avsedd att öka effektiviteten i tillämpning av dessa (artikel 2 i förordning nr 3950/92) gör det möjligt för de berörda parterna att kringgå sin skyldighet. Vidare har domstolen givit begreppet
”uppköpare” i artikel 2 en vid tolkning just för att förebygga administrativa svårigheter.
– Medlemsstaten har en skyldighet att tillämpa gemenskapsrätten effektivt. Den skyldigheten gäller
a fortiori
när det är fråga om att motverka olaglig verksamhet som påverkar gemenskapens ekonomiska intressen.
– Det har fastställts att den berörda mjölkproducenten är den gäldenär som är skyldig att betala tilläggsavgiften, och även skuldens belopp har fastställts. Klart är även att det är medlemsstaten som är borgenären.(27)
71. Sammanfattningsvis har mjölkproducenten en skuld till Europeiska gemenskapen som direkt grundas på gemenskapsrätten. Effektivitetsprincipen innebär att den skulden skall kunna regleras. I frånvaro av en befogenhet enligt gemenskapsrätten innebär detta att den nationella rättsordningen måste ställa de rättsmedel som krävs för att faktiskt uppbära beloppet till den tillämpande medlemsstatens förfogande. Om det enligt den nationella offentliga rätten är uteslutet att myndigheterna uppbär ett till betalning förfallet belopp utan en uttrycklig befogenhet för detta, måste de nationella myndigheterna ha möjlighet att åberopa civilrätten för detta ändamål. Gemenskapsrätten föreskriver således att skulden under dessa omständigheter skall kunna uppbäras, medan grunderna och typen av rättsligt förfarande fastställs i nationell rätt.
Principen om obehörig vinning
72. En möjlig grund för att uppbära tilläggsavgiften är Penycoeds obehöriga vinning. Förbudet mot obehörig vinning har effekt i gemenskapsrätten i egenskap av en princip som är allmänt godtagen av medlemsstaternas rättsordningar i samband med återbetalning av felaktigt utbetalade belopp.
73. Vidare följer av fast rättspraxis att skyddet för de rättigheter som gemenskapens rättsordning garanterar på detta område inte kräver återbetalning av otillbörligt uttagna skatter om detta skulle medföra en oskälig fördel för de berättigade.(28) Det åligger de nationella domstolarna att mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet bedöma huruvida obehörig vinning har förekommit. Återbetalning av en avgift som tagits ut i strid med gemenskapsrätten kan endast vägras när det har styrkts att detta skulle utgöra obehörig vinning.(29)
74. Vilken är situationen i förevarande mål? I förevarande mål är det givetvis inte fråga om en felaktigt uppburen avgift. Penycoed producerade tvärtom mjölk utan att inneha en mjölkkvot. Penycoed betalade inte den avgift som enligt huvudbestämmelsen i artikel 12 i förordning nr 3950/92 skulle betalas avseende leveranser av mjölk utan kvot, och erhöll ändå betalning för den levererade mjölken. Den erhållna betalningen garanteras, som jag påpekade i punkt 57 ovan, av gemenskapen och består delvis av en subvention. Penycoed erhöll därmed otillbörliga fördelar på bekostnad av Europeiska gemenskapens budget.
75. Jag anser att det överensstämmer med gemenskapsrätten att en felaktigt utbetalad subvention återbetalas. Jag vill i detta avseende framhålla att om subventionen betalas av medlemsstatens medel, skall den felaktigt utbetalade subventionen, jämte ränta, alltid återbetalas enligt domstolens fasta rättspraxis. Genom att stödet återbetalas förlorar mottagaren den fördel som han åtnjöt i förhållande till sina konkurrenter på marknaden, och den situation som rådde före utbetalningen återställs.(30) Det som gäller en subvention som betalas med statliga medel gäller naturligtvis även en subvention som betalas av gemenskapsmedel.
76. Även om priset för mjölk inte betraktas som en subvention föreligger emellertid obehörig vinning på bekostnad av gemenskapsmedel som skall återbetalas. Det har visats att Penycoed erhöll en ekonomisk fördel genom att uppbära pengar som företaget inte hade rätt till. Dessutom garanterades dessa belopp av gemenskapen. Det föreligger även en skuld till Europeiska gemenskapen, vilket medför att denna drabbas av en förlust, eftersom skulden har uppkommit på bekostnad av resurser som är avsedda för utgifter inom sektorn för mjölk.
77. Även här skall det i nationell rätt fastställas i vilken omfattning återbetalningen på grund av obehörig vinning skall betraktas som ett offentligrättsligt eller civilrättsligt förfarande. Gemenskapsrätten föreskriver i ett fall som det förevarande att återbetalning skall ske.
Sambandet
78. Enligt min uppfattning erbjuder både effektivitetsprincipen och principen om obehörig vinning en självständig grund för att uppbära tilläggsavgiften. För det fall att domstolen inte delar den uppfattningen, utan i stället anser att ingen av dessa två principer kan erbjuda en självständig grund, anser jag i andra hand att de båda principerna i ett särskilt fall som det förevarande skall betraktas sammantagna. Om en enskild privatperson erhåller otillbörliga fördelar på bekostnad av gemenskapsmedel och därigenom försvårar att ett väsentligt syfte med en gemenskapsbestämmelse uppnås, krävs enligt effektivitetsprincipen att medlemsstaten eliminerar den obehöriga vinningen.
VI – Förslag till avgörande
79. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara de tolkningsfrågor som har ställts av Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) på följande sätt:
Enligt artikel 1 i förordning nr 3950/92 av den 28 december 1992 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter är en producent av komjölk skyldig att betala en avgift till den behöriga nationella myndighet som ansvarar för att tillämpa förordningen. Med undantag för det fall som avses i artikel 2.3 i den f örordningen tillerkänns den behöriga myndigheten inte uttryckligen någon befogenhet att uppbära avgiften direkt från denna producent. Enligt effektivitetsprincipen och principen om obehörig vinning krävs dock att avgiften uppbärs direkt från producenten av komjölk om det inte är möjligt att uppbära den från uppköparen av komjölk.
(1) .
(2)  –	EGT L 405, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 47, s. 159.
(3)  –	EGT L 57, s. 12; svensk specialutgåva, område 3, volym 50, s. 202.
(4)  –	Rådets förordning (EEG) nr 804/68 av den 27 juni 1968 om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 148, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 2, s. 52).
(5)  –	EGT L 90, s. 10; svensk specialutgåva, område 3, volym 17, s. 95.
(6)  –	I förordningen används uttrycket
”individuella referenskvantiteter”.
(7)  –	EGT L 90, s. 10; svensk specialutgåva, område 3, volym 2, s. 52.
(8)  –	Denna förordning upphävdes den 1 april 1993.
(9)  –	Genom rådets förordning (EG) nr 1256/1999 av den 17 maj 1999 om ändring av förordning (EEG) nr 3950/92 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 160, 1999, s. 73), förlängdes systemets giltighetstid ännu en gång, denna gång till den 1 april 2008.
(10)  –	SI 1997, 733 (offentliggjord som
Statutory Instrument 1997, 733).
(11)  –	Nedan kallat Intervention Board.
(12)  –	Nedan kallat Penycoed.
(13)  – Kommissionens förordning (EEG) nr 536/93 av den 9 mars 1993 om tillämpningsföreskrifter för tilläggsavgiften för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 57, s. 12; svensk specialutgåva, område 3, volym 50, s. 202).
(14)  –	Sedan den 1 januari 2000 ersatt med förordning nr 1255/99.
(15)  – Riktpriset är det pris som man avser att erhålla för all mjölk som säljs under ett visst regleringsår för mjölk.
(16)  – Interventionspriser är priser till stöd för marknaden avseende produkter som kan överlämnas vid mjölköverskott, nämligen smör och skummjölkspulver.
(17)  – Rådets förordning (EG) nr 1255/1999 av den 17 maj 1999 om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 160, s. 48).
(18)  –	Dom av den 6 juli 2000 i mål C-356/97 (REG 2000, s. I-5461), särskilt punkt 31.
(19)  –	Se ovan fotnot 18, punkt 30.
(20)  –	Dom av den 29 april 1999 i mål C-288/97 (REG 1999, s. I-2575), punkt 28.
(21)  –	Se i detta avseende, exempelvis, dom av den 19 oktober 1977 i de förenade målen 117/76 och 16/77, Ruckdeschel m.fl. (REG 1977, s. 1753; svensk specialutgåva, volym 3, s. 421), punkt 13.
(22)  –	Se domstolens fasta rättspraxis om återbetalning av skatter som tagits ut i strid med gemenskapsrätten, senast dom av den 24 september 2002 i mål C-255/00, Grundig Italiana (REG 2002, s. I-0000), punkt 25.
(23)  –	Vilket jag noterade i mitt förslag till avgörande av den 4 juli 2002 i mål C-97/01, kommissionen mot Luxemburg, punkt 8.
(24)  –	Dom av den 5 mars 1980 i mål 265/78, Ferwerda (REG 1980, s. 617; svensk specialutgåva, volym 5, s. 45), punkt 8.
(25)  –	Se även punkt 8 i domen i målet Ferwerda (ovan fotnot 24). Domstolen hänvisar där, om än inte uttryckligen, till effektivitetsprincipen.
(26)  –	Se, exempelvis, dom av den 19 november 1991 i de förenade målen C-6/90 och C-9/90, Francovich m.fl. (REG 1991, s. I-5357; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-435), punkt 36.
(27)
–	Se, exempelvis, förstainstansrättens dom av den 10 oktober 2001 i mål T-171/99, Corus UK mot kommissionen (REG 2001, s. II-2967), punkt 55.
(28)  –	Se, exempelvis, dom av den 27 februari 1980 i mål 68/79, Just (REG 1980, s. 501; svensk specialutgåva, volym 5, s. 31), punkt 26.
(29)  –	Dom av den 21 september 2000 i de förenade målen C-441/98 och C-442/98, Michaïlidis (REG 2000, s. I-7145), punkterna 32 och 33.
(30)  –	Se särskilt dom av den 4 april 1995 i mål C-350/93, kommissionen mot Italien (REG 1995, s. I‑699).