62021CC0018
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
ANTHONY COLLINS
fördraget den 31 mars 2022 (
1
)
Mål C‑18/21
Uniqa Versicherungen AG
mot
VU
(begäran om förhandsavgörande från Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen, Österrike))
”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Europeiskt betalningsföreläggande – Förordning (EG) nr 1896/2006 – Bestridande – Artikel 16.2 – Frist på 30 dagar för att avsända ett bestridande av ett europeiskt betalningsföreläggande – Artikel 20 – Förnyad prövning i undantagsfall efter utgången av den tidsfrist som anges i artikel 16.2 – Artikel 26 – Förhållande till nationell processlagstiftning – Nationell lagstiftning om åtgärder i samband med covid‑19 enligt vilken alla processuella frister i civilmål avbröts från den 21 mars 2020 till den 30 april 2020”
I. Inledning
1.
Begäran om förhandsavgörande avser ett europeiskt betalningsföreläggande som på ansökan av Uniqa Versicherungen AG har utfärdats mot VU i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 av den 12 december 2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande. (
2
) Den avser tolkningen av artiklarna 16.2, 20 och 26 i nämnda förordning.
2.
I artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006 föreskrivs att ett bestridande av ett europeiskt betalningsföreläggande ska sändas inom 30 dagar från det att föreläggandet delgivits vid äventyr av att föreläggandet annars blir verkställbart mot svaranden. (
3
) En svarande som inte lämnat in ett bestridande inom fristen på 30 dagar kan i ett antal undantagsfall ansöka om förnyad prövning av föreläggandet i enlighet med artikel 20 i förordning nr 1896/2006. Enligt artikel 26 i förordning nr 1896/2006 ska processrättsliga frågor som inte tas upp särskilt i förordningen regleras enligt nationell lagstiftning.
3.
När covid-19-pandemin var som värst under det första kvartalet 2020 antog Republiken Österrike lagstiftning enligt vilken alla processuella frister i civilmål avbröts från den 21 mars 2020 till den 30 april 2020. Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen, Österrike) vill genom sin begäran om förhandsavgörande av den 27 november 2020, som inkom till EU‑domstolens kansli den 12 januari 2021, få klarhet i huruvida artiklarna 20 och 26 i förordning nr 1896/2006 utgör hinder för sådan nationell lagstiftning.
II. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt – förordning nr 1896/2006
4.
I skäl 9 i förordning nr 1896/2006 beskrivs förordningens syfte på följande sätt:
”… att förenkla, påskynda och sänka kostnaderna i samband med tvister i gränsöverskridande fall som rör obestridda penningfordringar genom att införa ett förfarande för europeiskt betalningsföreläggande … i alla medlemsstater genom att fastställa miniminormer som, om de uppfylls, onödiggör alla mellanliggande förfaranden i verkställighetsmedlemsstaten före erkännande och verkställighet.”
5.
Skäl 24 i förordningen har följande lydelse:
”Ett bestridande som har lämnats in inom tidsfristen bör leda till att det europeiska förfarandet för betalningsföreläggande avslutas och att ärendet automatiskt övergår till ett ordinarie civilrättsligt förfarande, om inte sökanden uttryckligen har begärt att förfarandet i så fall skall avslutas. …”
6.
I skäl 25 i förordningen anges följande:
”När tidsfristen för att lämna in ett bestridande har löpt ut bör svaranden i vissa undantagsfall ha rätt att begära en förnyad prövning av det europeiska betalningsföreläggandet. En förnyad prövning i undantagsfall bör inte innebära att svaranden får en andra möjlighet att bestrida fordran. Under den förnyade prövningen bör sakförhållandena i målet inte bedömas utöver vad som följer av de exceptionella omständigheter som svaranden har åberopat. De andra exceptionella omständigheterna kan omfatta en situation då det europeiska betalningsföreläggandet grundades på att oriktiga uppgifter lämnats i ansökningsformuläret.”
7.
I skäl 29 i förordningen anges att målet för förordningen är ”att införa en enhetlig, snabb och effektiv mekanism för indrivning av obestridda penningfordringar i hela Europeiska unionen”.
8.
I artikel 1.1 i förordning nr 1896/2006 föreskrivs följande:
”Syftet med denna förordning är att
a)
förenkla, påskynda och sänka kostnaderna för förfaranden i gränsöverskridande fall som rör obestridda penningfordringar genom att införa ett förfarande för europeiskt betalningsföreläggande,
…”
9.
I artikel 16.1 och 16.2, som har rubriken ”Bestridande av det europeiska betalningsföreläggandet”, föreskrivs följande:
”1.   Svaranden kan lämna in ett bestridande av det europeiska betalningsföreläggandet vid ursprungsdomstolen genom att använda standardformulär F, som återges i bilaga VI och som denne skall erhålla samtidigt med det europeiska betalningsföreläggandet.
2.   Bestridandet skall sändas inom 30 dagar från det att svaranden delgivits föreläggandet.”
10.
I artikel 17.1 i förordningen anges följande:
”Om ett bestridande lämnas in inom den tidsfrist som anges i artikel 16.2 skall förfarandet gå vidare vid de behöriga domstolarna i ursprungsmedlemsstaten i enlighet med reglerna för ordinarie civilrättsliga förfaranden, såvida inte sökanden uttryckligen begärt att förfarandet i så fall skall avbrytas.
…”
11.
I artikel 18.1 i förordningen föreskrivs följande:
”Om inget bestridande har inkommit till ursprungsdomstolen inom den tidsgräns som fastställs i artikel 16.2, och med beaktande av skälig tid för bestridandet att komma fram, skall ursprungsdomstolen med användning av standardformulär G, som återges i bilaga VII, utan dröjsmål förklara det europeiska betalningsför[e]läggandet verkställbart. Domstolen skall kontrollera delgivningsdatumet.”
12.
I artikel 20 i förordning nr 1896/2006, som har rubriken ”Förnyad prövning i undantagsfall”, föreskrivs följande:
”1.   Svaranden skall efter utgången av den tidsfrist som föreskrivs i artikel 16.2 ha rätt att ansöka om förnyad prövning av det europeiska betalningsföreläggandet hos den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten, när
a)
i)
betalningsföreläggandet har delgivits svaranden på något av de sätt som föreskrivs i artikel 14,
och
ii)
delgivning utan svarandens förskyllan inte har skett i så god tid att denne haft möjlighet att förbereda sitt svaromål,
eller
b)
svaranden utan egen förskyllan har varit förhindrad att bestrida fordran på grund av force majeure eller exceptionella omständigheter,
förutsatt att svaranden i vilketdera fallet vidtar åtgärder utan dröjsmål.
2.   Svaranden skall efter utgången av den tidsfrist som föreskrivs i artikel 16.2 också ha rätt att ansöka om förnyad prövning av det europeiska betalningsföreläggandet vid den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten, när det är uppenbart att betalningsföreläggandet har utfärdats felaktigt med avseende på de villkor som fastställs i denna förordning, eller på grund av andra exceptionella omständigheter.
3.   Om domstolen avslår svarandens ansökan på grund av att inget av de skäl för förnyad prövning som anges i punkterna 1 och 2 är tillämpligt, skall det europeiska betalningsföreläggandet ha fortsatt rättsverkan.
Om domstolen beslutar att en förnyad prövning är motiverad på grund av ett av de skäl som anges i punkterna 1 och 2 skall det europeiska betalningsföreläggandet förlora sin giltighet.”
13.
I artikel 26 i förordning nr 1896/2006, som har rubriken ”Förhållande till nationell processlagstiftning”, föreskrivs följande:
”Alla processrättsliga frågor som inte tas upp särskilt i denna förordning skall regleras enligt nationell lagstiftning.”
B.
Österrikisk rätt
14.
Den första och andra meningen i 1 § stycke 1 i Bundesgesetz betreffend Begleitmaßnahmen zu COVID-19 in der Justiz (1. COVID-19-Justiz-Begleitgesetz – 1. COVID-19-JuBG) (den österrikiska federala lagen om kompletterande åtgärder i samband med covid-19 inom rättsväsendet) (nedan kallad den nationella covid-19-lagen), (
4
) har följande lydelse:
”Förfarandet i civilmål
Avbrott i frister
… Alla processuella frister i domstolsförfaranden som börjar löpa på grund av en händelse som har inträffat under tiden efter det att denna federala lag trädde i kraft, och processuella frister ännu inte hade löpt ut innan denna federala lag trädde i kraft avbryts till utgången av den 30 april 2020. De börjar löpa på nytt den 1 maj 2020. …”
III. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
15.
Den 6 mars 2020 utfärdade Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Distriktsdomstolen för handelsrättsliga mål i Wien, Österrike), som domstol i första instans, ett europeiskt betalningsföreläggande på begäran av Uniqa Versicherungen. Den 4 april 2020 delgavs föreläggandet VU, som är bosatt i Tyskland. Ett bestridande av föreläggandet lämnades in den 18 maj 2020. Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Distriktsdomstolen för handelsrättsliga mål i Wien) avslog bestridandet med motiveringen att det inte hade lämnats in inom den frist på 30 dagar som anges i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006.
16.
Efter överklagande upphävde Handelsgericht Wien (Handelsdomstolen i Wien, Österrike) förstainstansdomstolens beslut. Den konstaterade att fristen för att lämna in ett bestridande enligt artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006 hade avbrutits i enlighet med 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen. Enligt den lagen skulle alla processuella frister i tvistemålsförfaranden som hade börjat löpa den 22 mars 2020 eller därefter, fram till utgången av den 30 april 2020, avbrytas och börja löpa på nytt den 1 maj 2020.
17.
Uniqa Versicherungen överklagade beslutet från Handelsgericht Wien (Handelsdomstolen i Wien) med yrkande om att beslutet i första instans skulle återställas.
18.
Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen) har påpekat att det i den österrikiska doktrinen råder olika uppfattningar om huruvida 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen är tillämplig på den frist på 30 dagar för att lämna in ett bestridande som fastställs i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006 eller huruvida artikel 20 i samma förordning hindrar tillämpningen av den nationella covid-19-lagen. Vissa kommentatorer anser att artikel 20 i förordning nr 1896/2006 reglerar force majeure eller exceptionella omständigheter såsom covid‑19‑krisen. Att tillämpa nationell lagstiftning är därför inte tillåtet. Andra kommentatorer anser att det förfarande för förnyad prövning som föreskrivs i artikel 20 i förordning nr 1896/2006 inte hindrar tillämpning av 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen. De vidhåller att enligt ordalydelsen i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006 anges däri endast den tidsfrist inom vilken ett bestridande kan lämnas in. Eventuella avbrott i denna tidsfrist regleras inte, vilket enligt artikel 26 i förordning nr 1896/2006 innebär att nationell processlagstiftning är tillämplig. Artikel 20.1 b i förordning nr 1896/2006 syftar endast till att uppnå rättvisa i enskilda fall. Den innehåller inte någon allmän regel som antagits med avseende på undantagssituationer, såsom covid-19-krisen.
19.
Mot denna bakgrund beslutade Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska artiklarna 20 och 26 i [förordning nr 1896/2006] tolkas så, att dessa bestämmelser utgör hinder för att den frist på 30 dagar som föreskrivs i artikel 16.2 i denna förordning för att bestrida ett europeiskt betalningsföreläggande avbryts genom 1 § stycke 1 i [den nationella covid-19-lagen], enligt vilken alla processuella frister i civilmål som börjar löpa på grund av händelser efter den 21 mars 2020 eller som ännu inte hade löpt ut före detta datum avbryts till utgången av den 30 april 2020 och börjar löpa på nytt den 1 maj 2020?”
IV. Förfarandet vid domstolen
20.
Uniqa Versicherungen, VU, den grekiska och den österrikiska regeringen och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden.
21.
Uniqa Versicherungen, den franska och den österrikiska regeringen och kommissionen närvarade vid förhandlingen den 19 januari 2022.
V. Tolkningsfrågan
22.
Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen) har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 20 och 26 i förordning nr 1896/2006 utgör hinder för en nationell åtgärd som antogs till följd av covid-19‑pandemin och som innebar avbrott i den frist på 30 dagar för att lämna in ett bestridande av ett europeiskt betalningsföreläggande som anges i artikel 16.2 i nämnda förordning.
23.
Innan jag går in på bedömningen av tolkningsfrågan är det nödvändigt att undersöka domstolens befintliga praxis avseende förordning nr 1896/2006, särskilt artiklarna 16, 20 och 26.
A.
En översikt av förordning nr 1896/2006 och av domstolens praxis avseende den
24.
Syftet med förordning nr 1896/2006 är att förenkla, påskynda och sänka kostnaderna för förfaranden i gränsöverskridande fall som rör obestridda penningfordringar genom att införa ett förfarande för europeiskt betalningsföreläggande. (
5
) Genom denna förordning har ett enhetligt system införts för indrivning av fordringar på lika villkor för borgenärer och gäldenärer i hela unionen, samtidigt som alla processrättsliga frågor som inte uttryckligen tas upp i förordningen ska regleras enligt medlemsstaternas nationella processrätt. På så sätt garanterar förordning nr 1896/2006 lika villkor för borgenärer och gäldenärer i hela Europeiska unionen. (
6
)
25.
Genom artikel 2.1 i förordning nr 1896/2006 görs förfarandet för europeiskt betalningsföreläggande tillgängligt i gränsöverskridande tvister. Enligt artikel 3.1 i förordningen anses en tvist vara gränsöverskridande när åtminstone en av parterna har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i en annan stat än den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen. (
7
) I förevarande fall väckte Uniqa Versicherungen talan vid en österrikisk tvistemålsdomstol. VU är bosatt i Tyskland. Det föreligger följaktligen en gränsöverskridande tvist i den mening som avses i förordning nr 1896/2006.
26.
Det förfarande för europeiskt betalningsföreläggande som har införts genom förordning nr 1896/2006 är inte kontradiktoriskt. Den nationella domstol till vilken en ansökan om ett sådant föreläggande har lämnats in beslutar enbart mot bakgrund av ansökan. Svaranden informeras inte om att förfarandet har inletts. (
8
) Det är således först vid delgivningen av föreläggandet som svaranden kan få kännedom om förekomsten av och innehållet i fordran mot honom eller henne. Eftersom förfarandet för europeiskt betalningsföreläggande i allt väsentligt är unilateralt, har domstolen konstaterat att det är särskilt viktigt att rätten till försvar iakttas. (
9
)
27.
Vid delgivning av ett europeiskt betalningsföreläggande ska svaranden upplysas om sina möjligheter (
10
) att antingen till sökanden betala det belopp som anges i föreläggandet, eller att i enlighet med artikel 16 i förordning nr 1896/2006 lämna in ett bestridande till ursprungsdomstolen (
11
) inom 30 dagar från delgivningen av betalningsföreläggandet. Ett bestridande behöver inte innehålla några skäl, (
12
) eftersom det inte tjänar som ram för ett svaromål i sak utan endast ger svaranden möjlighet att bestrida fordran. (
13
) Bestridande är den standardmekanism genom vilken förfarandet för europeiskt betalningsföreläggande avslutas, eftersom det leder till att ärendet automatiskt övergår till ett ordinarie civilrättsligt förfarande, om inte sökanden uttryckligen begär att förfarandet ska avslutas. (
14
) Som den grekiska regeringen har påpekat i sina skriftliga yttranden är resultatet av att lämna in ett bestridande att det inte längre finns en obestridd penningfordran i den mening som avses i förordning nr 1896/2006. Möjligheten att lämna in ett bestridande är ämnad att kompensera för den omständigheten att det inom ramen för det system som införts genom förordning nr 1896/2006 inte föreskrivs att svaranden ska delta i förfarandet. Genom denna möjlighet tillåts svaranden bestrida fordran efter det att det europeiska betalningsföreläggandet utfärdats. (
15
)
28.
När fristen på 30 dagar för att lämna in ett bestridande har löpt ut kan förnyad prövning av ett europeiskt betalningsföreläggande medges endast i de ”undantagsfall” (
16
) som uttömmande räknas upp i artikel 20 i förordning nr 1896/2006. (
17
) En svarandes ansökan till en domstol om att vilandeförklara verkställigheten av ett europeiskt betalningsföreläggande i enlighet med artikel 23 i förordning nr 1896/2006 kan endast bifallas under exceptionella omständigheter. Som den grekiska regeringen har påpekat i sina skriftliga yttranden kan utgången av den frist på 30 dagar som anges i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006 således ha allvarliga och oåterkalleliga följder för svaranden.
29.
Enligt artikel 20.1 b i förordning nr 1896/2006 har svaranden rätt att ansöka om förnyad prövning av ett europeiskt betalningsföreläggande hos den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten antingen när han eller hon har varit förhindrad att bestrida fordran på grund av force majeure (
18
) eller när tre kumulativa villkor är uppfyllda. Dessa villkor avser, för det första, att svaranden har varit förhindrad att bestrida fordran i tid på grund av exceptionella omständigheter, för det andra att detta skett utan svarandens egen förskyllan och för det tredje att denne vidtar åtgärder utan dröjsmål. (
19
) Dessutom föreskrivs i artikel 20.2 i förordning nr 1896/2006 att efter utgången av tidsfristen för att lämna in ett bestridande, kan en förnyad prövning av ett europeiskt betalningsföreläggande göras, när det är uppenbart att betalningsföreläggandet har utfärdats felaktigt med avseende på de villkor som fastställs i förordningen, eller på grund av andra exceptionella omständigheter. (
20
)
30.
Eftersom förfarandet för förnyad prövning endast är tillgängligt i undantagsfall, har domstolen slagit fast att artikel 20 i förordning nr 1896/2006 ska tolkas restriktivt. (
21
) Som det dessutom anges i skäl 25 i förordning nr 1896/2006 innebär den möjlighet till förnyad prövning av ett betalningsföreläggande som föreskrivs i artikel 20 i förordningen inte att svaranden får en andra möjlighet att bestrida fordran. (
22
) Om den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten avslår svarandens ansökan om förnyad prövning enligt artikel 20.1 b eller 20.2 i förordning nr 1896/2006, har det europeiska betalningsföreläggandet fortsatt rättsverkan. Om den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten emellertid beslutar att en förnyad prövning är motiverad förlorar det europeiska betalningsföreläggandet sin giltighet.
31.
Av detta följer att förfarandet för förnyad prövning enligt artikel 20 i förordning nr 1896/2006 inte är avsett att vara ett substitut för bestridandeförfarandet enligt artikel 16. De båda förfarandena är av helt olika karaktär. En svarande har en absolut rätt att bestrida ett europeiskt betalningsföreläggande inom den frist som anges i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006. Inga skäl måste anges i bestridandet. Det förfarande för förnyad prövning som föreskrivs i artikel 20 i förordning nr 1896/2006 kan däremot användas i mycket begränsade ”undantagsfall” och endast efter utgången av den tidsfrist som anges i artikel 16.2.
32.
Vidare kan en svarande lämna in ett bestridande av ett europeiskt betalningsföreläggande till ursprungsdomstolen med användning av det standardformulär som han eller hon erhåller samtidigt med det europeiska betalningsföreläggandet. För att beviljas förnyad prövning av ett europeiskt betalningsföreläggande måste en svarande däremot lämna in en ansökan till den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten och för detta ändamål innehåller förordning nr 1896/2006 inget standardformulär.
33.
Enligt artikel 26 i förordning nr 1896/2006 ska eventuella processrättsliga frågor som inte särskilt tas upp i förordningen ”regleras enligt nationell lagstiftning”. I sådana fall är en analog tillämpning av förordningen utesluten. (
23
) Som det anges i skäl 9 i förordning nr 1896/2006 fastställs i förordningen miniminormer som, om de uppfylls, onödiggör alla mellanliggande förfaranden i verkställighetsmedlemsstaten före erkännande och verkställighet av ett europeiskt betalningsföreläggande. I förordning nr 1896/2006 föreskrivs således inte ett uttömmande förfarande för indrivning av obestridda fordringar genom ett europeiskt betalningsföreläggande. Artikel 26 i förordning nr 1896/2006 är vidare förenlig med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen. (
24
)
B.
Bedömning av tolkningsfrågan
34.
Den hänskjutande domstolen har, liksom den österrikiska regeringen i sina skriftliga yttranden, angett att syftet med det allmänna avbrott i tidsfrister som infördes genom 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen var att snabbt säkerställa tydlighet och rättssäkerhet för alla parter i domstolsförfaranden och deras ombud i den undantagssituation som covid-19-pandemin innebar, där det offentliga livet och den offentliga verksamheten begränsades till ett minimum. På grund av virusets inverkan och de karantänåtgärder som vidtogs för att förhindra spridningen av det, inbegripet att personliga kontakter skulle undvikas i möjligaste mån, förutsågs att domstolspersonal, juridiska rådgivare och parter inte skulle kunna förfara på vanligt sätt. Den österrikiska lagstiftaren införde följaktligen ett generellt avbrott i tidsfristerna utan hänvisning till enskilda fall.
35.
Eftersom avsikten med 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen var att avbryta alla processuella tidsfrister i civilmål, inbegripet de som fastställs i unionsrättsliga instrument, hade denna åtgärd en mycket bred räckvidd. Av de handlingar som domstolen förfogar över framgår att åtgärden i fråga var tillämplig på processuella frister som inte ännu hade löpt ut när den trädde i kraft och innebar att dessa tidsfrister avbröts i omkring fem veckor. Som kommissionen har påpekat i sina skriftliga yttranden innebar åtgärden i fråga inte att tidsfrister som hade löpt ut började löpa igen och den hade inte heller någon retroaktiv verkan. Vid förhandlingen bekräftade den österrikiska regeringen dessutom att den inte antog några andra åtgärder till följd av covid-19-pandemin för att avbryta tidsfrister.
36.
I artikel 16 i förordning nr 1896/2006 föreskrivs inte om avbrott i eller förlängning av den tidsfrist som anges däri. Det fastställs endast en frist på 30 dagar som löper från den dag då svaranden delges betalningsföreläggandet. (
25
) När bestridandet lämnades in iakttog VU inte den frist på 30 dagar som fastställs i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006. Det europeiska betalningsföreläggande som utverkats av Uniqa Versicherungen är således i princip verkställbart enligt artikel 18 i den förordningen.
37.
Vid första påseendet förefaller det i artikel 16 i förordning nr 1896/2006 inte att föreskrivas någon sådan åtgärd som 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen, genom vilken tidsfrister generellt avbryts eller skjuts upp. Som den österrikiska regeringen och VU har påpekat i sina skriftliga yttranden föreskrivs i förordning nr 1896/2006 inte något generellt eller annat avbrott eller uppskjutande av tidsfrister, till exempel till följd av att en part avlidit, att en part förlorat sin rättskapacitet eller att ett konkurs- eller insolvensförfarande inletts. Den österrikiska regeringen och VU har hävdat att i sådana fall ska avbrott i eller uppskjutande av tidsfrister regleras enligt nationell lagstiftning.
38.
Det kan påpekas att den tidsfrist för att lämna in ett bestridande som anges i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006 inte nödvändigtvis är den samma i alla medlemsstater. Enligt skäl 28 i den förordningen är rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1182/71 av den 3 juni 1971 om regler för bestämning av perioder, datum och frister (
26
) tillämplig vid beräkningen av tidsfrister enligt förordning nr 1896/2006. Följaktligen beaktas de allmänna helgdagarna i den medlemsstat i vilken den domstol som utfärdar ett europeiskt betalningsföreläggande är belägen. Eftersom de allmänna helgdagarna skiljer sig mellan medlemsstaterna, uppkommer det skillnader vid fastställandet av den exakta dag då ett bestridande måste lämnas in.
39.
Artikel 20.2 i förordning nr 1896/2006, i vilken det föreskrivs om förnyad prövning av ett europeiskt betalningsföreläggande när det är uppenbart att föreläggandet har utfärdats felaktigt, är inte tillämplig i det sammanhang som avses i det nationella målet. För det första finns det inget i de handlingar som domstolen förfogar över som antyder att det europeiska betalningsföreläggande som utverkats av Uniqa Versicherungen utfärdades felaktigt. För det andra, vilket är viktigare, är de kriterier som fastställs i artikel 20.2 i förordning nr 1896/2006 tillämpliga på särskilda situationer, medan den allmänna regel som fastställdes i 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen var tillämplig på alla processuella frister i civilmål.
40.
Den allmänna karaktären hos 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen innebär enligt min mening att den faller utanför tillämpningsområdet för artikel 20.1 b i förordning nr 1896/2006. Sistnämnda bestämmelse ska dessutom tolkas restriktivt. (
27
) En person kan hänvisa till 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen utan att behöva bevisa att han eller hon var förhindrad att bestrida ett europeiskt betalningsföreläggande på grund av force majeure eller exceptionella omständigheter. (
28
) Denna slutsats ändras inte av att det finns enskilda fall där svarande, som till följd av covid-19-pandemin inte har lämnat in ett bestridande i tid, faktiskt har kunnat åberopa force majeure eller exceptionella omständigheter med stöd av artikel 20.1 b i förordning nr 1896/2006.
41.
Eftersom det i artiklarna 16.2, 20.1 b och 20.2 i förordning nr 1896/2006 inte föreskrivs ett generellt avbrott i den tidsfrist som anges i artikel 16.2 i förordningen, uppkommer frågan huruvida de eller någon annan bestämmelse i förordning nr 1896/2006 utgör hinder för antagandet av en allmän åtgärd såsom 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen.
42.
Jag anser inte det. Som det framgår av skäl 9 och artikel 26 i förordning nr 1896/2006 syftar förordningen inte till att på ett uttömmande sätt harmonisera de processuella reglerna om det europeiska betalningsföreläggandet. (
29
) I stället fastställs i förordning nr 1896/2006 miniminormer för att säkerställa erkännande och verkställighet av förelägganden som utfärdats i en annan medlemsstat, utan att det är nödvändigt att först vidta några mellanliggande förfaranden i verkställighetsmedlemsstaten. Jag anser därför att ett generellt avbrott i tidsfristerna på grund av covid-19-pandemin är en processrättslig fråga som inte tas upp i förordning nr 1896/2006. Den ska således regleras enligt nationell lagstiftning i enlighet med artikel 26 i förordningen. (
30
)
43.
Nationella processrättsliga åtgärder som vidtas i enlighet med artikel 26 i förordning nr 1896/2006 får inte vara diskriminerande och således mindre förmånliga än de som reglerar liknande nationella situationer eller undergräva de mål som eftersträvas med denna förordning. (
31
)
44.
1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen förefaller inte att ha varit vare sig direkt eller indirekt diskriminerande, eftersom den var tillämplig på alla processuella tidsfrister i civilmål oavsett den rättsliga grund på vilken de inleddes, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera. Med beaktande av att nationella förfaranden med samma syfte som det europeiska betalningsföreläggandet pågick parallellt, kunde det, som den österrikiska regeringen påpekade vid förhandlingen, ha uppkommit en förbjuden skillnad i behandlingen, om tidsfrister i nationella förfaranden hade avbrutits enligt österrikisk rätt, medan samma regler inte hade tillämpats på de tidsfrister som anges i förordning nr 1896/2006.
45.
En sådan åtgärd som 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen undergräver enligt min mening inte heller målen med förordning nr 1896/2006, eftersom ett generellt avbrott i tidsfristerna inte innebär att ytterligare ett processuellt steg införs i erkännandet och verkställigheten av europeiska betalningsförelägganden. Det enhetliga system som har införts genom förordning nr 1896/2006 är oförändrat. Genom den nationella åtgärden i fråga ålades sökandena inte en ytterligare processuell börda. Den säkerställde endast att den tidsfrist inom vilken ett bestridande av ett europeiskt betalningsföreläggande skulle lämnas in avbröts under en begränsad period när covid-19-pandemin var som värst. Den nationella lagstiftaren säkerställde därigenom att förordning nr 1896/2006 fungerade effektivt genom att den lämpliga balans mellan sökandenas och svarandenas processuella intressen som införts genom den upprätthölls och bådas rättigheter således skyddades.
46.
De mål som eftersträvas med förordning nr 1896/2006 kan dessutom inte uppnås genom att undergräva rätten till försvar för adressater av ett europeiskt betalningsföreläggande, vilken garanteras i artikel 47 i stadgan. (
32
) Som jag har angett ovan är förfarandet för förnyad prövning inte ett substitut för bestridandeförfarandet, med beaktande av de båda förfarandenas olika karaktär. (
33
) Inte heller är resultatet av ett eventuellt förfarande för förnyad prövning garanterat. Bestridandeförfarandet säkerställer däremot att fordringar inte betraktas som obestridda och att de blir föremål för ett ordinarie civilrättsligt förfarande, varigenom svarandens rätt till en effektiv domstolsprövning garanteras. Covid-19-pandemin var en unik och oförutsedd händelse som i viss grad påverkade alla. Ett krav på att åberopa förfarandet för förnyad prövning i samband med covid-19-pandemin skulle ha lagt en särskild börda på svarandena. Som den österrikiska regeringen har påpekat som motivering till antagandet av 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen kunde det, slutligen, ha lett till ett ökat antal ärenden vid domstolarna, om förfarandet för förnyad prövning frekvent hade åberopats av svarande i enskilda fall, vilket skulle ha påverkat en god rättskipning i spåren av covid-19-pandemin. (
34
)
47.
Inom ramen för det system som har införts genom förordning nr 1896/2006 är tillgång till bestridandeförfarandet grundläggande för att uppnå en skälig och rättvis balans mellan parterna och säkerställa iakttagandet av rätten till försvar för adressater av ett europeiskt betalningsföreläggande. Underlåtenhet att garantera adressater av ett europeiskt betalningsföreläggande en effektiv möjlighet att bestrida ett sådant föreläggande och således att höras av en domstol i situationer som uppkom till följd av covid-19-pandemin kunde enligt min mening ha undergrävt den delikata balans mellan sökande och svarande som har upprättats genom förordning nr 1896/2006, vilket hade inneburit ett åsidosättande av artikel 47 i stadgan. (
35
)
48.
Enligt den hänskjutande domstolens förklaring av målen och tillämpningsområdet för 1 § stycke 1 i den nationella covid-19-lagen förefaller åtgärden också att ha syftat till ett legitimt mål av allmänintresse. Den avbrottsperiod (
36
) på omkring fem veckor som medgavs när covid-19-pandemin var som värst 2020 var kort med hänsyn till hälsokrisens allvar och den allmänna osäkerhet som då rådde. Startdatum och slutdatum för avbrottsperioden angavs tydligt och öppet. Genom åtgärden i fråga iakttogs således proportionalitetsprincipen och upprätthölls rättssäkerheten, vilket främjade en god rättskipning.
VI. Förslag till avgörande
49.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar den fråga som ställts av Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen, Österrike) på följande sätt:
Artiklarna 16, 20 och 26 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 av den 12 december 2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande utgör inte hinder för en nationell åtgärd som antogs till följd av covid-19-pandemin och som innebar avbrott i den frist på 30 dagar för att lämna in ett bestridande av ett europeiskt betalningsföreläggande som anges i artikel 16.2 i samma förordning.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	EUT L 399, 2006, s. 1.
(
3
)	Se artikel 18.1 i förordning nr 1896/2006.
(
4
)	Offentliggjord den 21 mars 2020, i dess lydelse enligt 4. COVID-19-Gesetz (BGBl. I 24/2020), vilken var i kraft den 4 april 2020, då VU delgavs det europeiska betalningsföreläggandet.
(
5
)	Se artikel 1 i förordning nr 1896/2006, jämförd med skälen 9 och 29. Dom av den 19 december 2019, Bondora (C‑453/18, EU:C:2019:1118, punkt 36). Domstolen har konstaterat att av skälen 8 och 10 i förordning nr 1896/2006 jämförda med artikel 26 framgår att det genom förordningen införs ett europeiskt betalningsföreläggande som utgör ett kompletterande och valfritt medel för sökanden, utan att förordningen ersätter eller harmoniserar mekanismerna enligt nationell lagstiftning för indrivning av obestridda fordringar. Dom av den 10 mars 2016, Flight Refund (C‑94/14, EU:C:2016:148, punkt 53).
(
6
)	Dom av den 13 december 2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, punkt 30), dom av den 13 juni 2013, Goldbet Sportwetten (C‑144/12, EU:C:2013:393, punkt 28), och dom av den 10 mars 2016, Flight Refund (C‑94/14, EU:C:2016:148, punkt 53).
(
7
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, Bondora (C‑453/18, EU:C:2019:1118, punkt 35).
(
8
)	Artikel 7 i förordning nr 1896/2006 innehåller uttömmande krav vad gäller innehållet och formen för en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande. Dom av den 13 december 2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, punkterna 25–32). En domstol till vilken en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande har lämnats in får dessutom begära in kompletterande upplysningar från borgenären om de avtalsvillkor som åberopas till stöd för fordran, för att ex officio kunna pröva huruvida dessa villkor är oskäliga. Dom av den 19 december 2019, Bondora (C‑453/18, EU:C:2019:1118, punkt 54). Den uttömmande karaktären hos artikel 7 i förordning nr 1896/2006 möjliggör således inte för borgenärer att kringgå kraven i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29) eller artikel 38 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) rörande konsumentskydd.
(
9
)	Dom av den 6 september 2018, Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675, punkterna 44 och 45). Cyril Nourissat har beskrivit förfarandet som ”impitoyable”, hänsynslöst. Se Nourissat, Cyril, ”Nouveau refus de la Cour de justice de caractériser des circonstances exceptionnelles en matière de réexamen”, Procédures, 2016, nr 1, s. 29.
(
10
)	Se artikel 12.3 i förordning nr 1896/2006. Domstolen har slagit fast att om minimikraven för delgivning av ett europeiskt betalningsföreläggande i förordning nr 1896/2006 inte är uppfyllda rubbas balansen mellan, å ena sidan, de tids- och effektivitetsmål som eftersträvas i förordningen och, å andra sidan, målet att rätten till försvar ska respekteras, vilket även eftersträvas i förordningen. Dom av den 4 september 2014, eco cosmetics och Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 och C‑120/13, EU:C:2014:2144, punkt 37). Under sådana omständigheter är föreläggandet inte verkställbart, bestridandeförfarandet i artikel 16 i förordning nr 1896/2006 är inte tillämpligt och den frist under vilken en svarande kan lämna in ett bestridande börjar inte löpa. Dom av den 4 september 2014, eco cosmetics och Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 och C‑120/13, EU:C:2014:2144, punkterna 41–43 och 48). Se även dom av den 6 september 2018, Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675, punkt 53). Av detta följer att förfarandet för förnyad prövning i artikel 20 i förordning nr 1896/2006 inte heller är tillämpligt. Dom av den 4 september 2014, eco cosmetics och Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 och C‑120/13, EU:C:2014:2144, punkterna 43 och 44), och dom av den 6 september 2018, Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675, punkt 54).
(
11
)	Enligt artikel 5.4 i förordning nr 1896/2006 är ”ursprungsdomstolen” den domstol som utfärdat det europeiska betalningsföreläggandet.
(
12
)	Se artikel 16.3 i förordning nr 1896/2006. Se även dom av den 22 oktober 2015, Thomas Cook Belgium (C‑245/14, EU:C:2015:715, punkt 40).
(
13
)	Dom av den 13 juni 2013, Goldbet Sportwetten (C‑144/12, EU:C:2013:393, punkt 40).
(
14
)	Dom av den 4 september 2014, eco cosmetics och Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 och C‑120/13, EU:C:2014:2144, punkt 38). Se, för ett liknande resonemang, skäl 24 i förordning nr 1896/2006. I punkt 39 i domen av den 4 september 2014, eco cosmetics och Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 och C‑120/13, EU:C:2014:2144), konstaterade domstolen att ”[n]är de fordringar som ligger till grund för ett europeiskt betalningsföreläggande bestrids genom bestridandet, är det särskilda förfarandet som regleras av förordning nr 1896/2006 inte längre tillämpligt, eftersom förfarandets mål, i enlighet med artikel 1.1 a i förordningen, endast är att ’förenkla, påskynda och sänka kostnaderna för förfaranden i gränsöverskridande fall som rör obestridda penningfordringar’.”
(
15
)	Dom av den 22 oktober 2015, Thomas Cook Belgium (C‑245/14, EU:C:2015:715, punkt 28 och där angiven rättspraxis).
(
16
)	Dom av den 22 oktober 2015, Thomas Cook Belgium (C‑245/14, EU:C:2015:715, punkt 29).
(
17
)	Dom av den 4 september 2014, eco cosmetics och Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 och C‑120/13, EU:C:2014:2144, punkt 44).
(
18
)	Förutsatt att svaranden vidtar åtgärder utan dröjsmål.
(
19
)	Beslut av den 21 mars 2013, Novontech-Zala (C‑324/12, EU:C:2013:205, punkt 24).
(
20
)	Dom av den 22 oktober 2015, Thomas Cook Belgium (C‑245/14, EU:C:2015:715, punkt 30).
(
21
)	Se, analogt, dom av den 22 oktober 2015, Thomas Cook Belgium (C‑245/14, EU:C:2015:715, punkt 31).
(
22
)	Se, analogt, dom av den 22 oktober 2015, Thomas Cook Belgium (C‑245/14, EU:C:2015:715, punkt 48). I den domen ansåg domstolen att efter utgången av den frist på 30 dagar som anges i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006 kan en svarande inte ansöka om förnyad prövning av ett betalningsföreläggande enligt artikel 20 i den förordningen på grundval av att ursprungsdomstolen saknade behörighet på grund av en prorogationsklausul i ett avtal. Eftersom svaranden måste ha haft kännedom om klausulen i fråga, slog domstolen fast att svaranden hade möjlighet att ta upp detta i bestridandeförfarandet. Svaranden kunde inte därefter hävda att betalningsföreläggandet hade utfärdats felaktigt på grund av exceptionella omständigheter.
(
23
)	Dom av den 4 september 2014, eco cosmetics och Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 och C‑120/13, EU:C:2014:2144, punkt 45).
(
24
)	Se även skäl 29 i förordning nr 1896/2006.
(
25
)	Se däremot artikel 14.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 861/2007 av den 11 juli 2007 om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande (EUT L 199, 2007, s. 1), där det föreskrivs att en domstol i undantagsfall får förlänga vissa tidsfrister som föreskrivs i den förordningen, om det är nödvändigt för att garantera parternas rättigheter. Se även artikel 45 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 655/2014 av den 15 maj 2014 om inrättande av ett europeiskt förfarande för kvarstad på bankmedel i mål och ärenden av privaträttslig natur (EUT L 189, 2014, s. 59) och skäl 37 i den förordningen. Genom dessa artiklar underlättas möjligheten att göra undantag från de tidsfrister som anges i dessa förordningar, om det inte är möjligt för den ifrågavarande domstolen eller myndigheten att iaktta dem och om undantaget motiveras av exceptionella omständigheter. I sin dom av den 7 november 2019, K.H.K. (Kvarstad på bankmedel) (C‑555/18, EU:C:2019:937, punkt 55), slog domstolen fast att rättsferier inte är ”exceptionella omständigheter” i den mening som avses i artikel 45 i förordning nr 655/2014. Se även artikel 14.3 i förordning nr 861/2007, där det föreskrivs att om det i undantagsfall inte är möjligt för en domstol att iaktta de tidsfrister som föreskrivs i denna förordning, ska den så skyndsamt som möjligt vidta de åtgärder som krävs enligt dessa bestämmelser. Sådana bestämmelser, som ger domstolarna uttrycklig behörighet att under exceptionella omständigheter förlänga tidsfristerna i särskilda fall, saknas i förordning nr 1896/2006.
(
26
)	EGT L 124, 1971, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 71.
(
27
)	Se punkt 30 ovan. Mot bakgrund av domen av den 4 september 2014, eco cosmetics och Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 och C‑120/13, EU:C:2014:2144, punkt 45), är det inte möjligt att på ett abstrakt och generellt sätt analogt tillämpa artikel 20.1 b och 20.2 i förordning nr 1896/2006 på situationer som har uppkommit till följd av covid‑19‑pandemin.
(
28
)	Såsom sjukdom eller karantänåtgärder.
(
29
)	Se, analogt, artiklarna 19 och 21.1 i förordning nr 861/2007 och artikel 46.1 i förordning nr 655/2014.
(
30
)	Uniqa Versicherungen har i sina skriftliga yttranden påpekat att om unionslagstiftaren hade velat att fristen på 30 dagar skulle avbrytas på grund av force majeure eller exceptionella omständigheter, skulle denna ha föreskrivit om denna eventualitet. I detta argument förbises artikel 26, i vilken det uttryckligen föreskrivs att alla processrättsliga frågor som inte tas upp i förordning nr 1896/2006 ska regleras enligt medlemsstaternas lagstiftning.
(
31
)	Medan det i artikel 26 i förordning nr 1896/2006 särskilt föreskrivs att nationell lagstiftning ska tillämpas, framgår det av fast rättspraxis att i avsaknad av unionsbestämmelser om processrättsliga frågor ankommer det på medlemsstaterna, enligt principen om processuell autonomi, att föreskriva sådana bestämmelser. Dessa bestämmelser får emellertid varken vara mindre förmånliga än de som reglerar liknande nationella situationer (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen). Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 mars 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
(
32
)	Se, analogt, dom av den 6 september 2018, Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675, punkt 33 och där angiven rättspraxis). Se även dom av den 22 oktober 2015, Thomas Cook Belgium (C‑245/14, EU:C:2015:715, punkt 41).
(
33
)	Se punkterna 26–32 ovan.
(
34
)	Till exempel på grund av den eftersläpning som uppkom som ett direkt resultat av de åtgärder som infördes för att bekämpa pandemin.
(
35
)	Som en princip kan en strikt tillämpning av tidsfrister under extraordinära omständigheter utgöra ett åsidosättande av artikel 47 i stadgan. Se, analogt, Europadomstolen, 1 april 2010, Georgij Nikolajevitj Michailov mot Ryssland, CE:ECHR:2010:0401JUD000454304, § 57.
(
36
)	Enligt min mening ändrades den frist på 30 dagar som föreskrivs i artikel 16.2 i förordning nr 1896/2006 inte genom 1 § stycke 1 i den nationella den nationella covid-19-lagen, utan avbröts endast under en bestämd tid.