62024CJ0245_RES
Mål C‑245/24
”Lukoil Bulgaria” EOODoch”Lukoil Neftohim Burgas” AD
mot
Komisia za zashtita na konkurentsiata
(begäran om förhandsavgörande från Administrativen sad Sofia-oblast)
Domstolens dom (tredje avdelningen) av den 18 december 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Konkurrens – Artikel 102 FEUF – Missbruk av dominerande ställning – Marknaden för lagring av motorbränsle – Missbruk – Vägran att ge utomstående företag tillträde till nödvändig infrastruktur – Infrastruktur finansierad med offentliga medel – Privatisering av denna infrastruktur”
Frågor som hänskjuts för förhandsavgörande – Upptagande till prövning – Behov av ett förhandsavgörande och relevansen av de frågor som ställts – Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma om så är fallet – Presumtion för att de frågor som ställts är relevanta
(Artikel 267 FEUF)
(se punkterna 21–25)
Dominerande ställning – Missbruk – Vägran av ett företag i dominerande ställning att ge ett annat företag tillgång till en vara eller tjänst som är nödvändig för dess verksamhet – Nekat tillträde till infrastruktur för transport och lagring av petroleumprodukter – Vägran mot utomstående företag från två bolag som ingår i samma dominerande företag – Vägran som omfattar flera överträdelser i den mening som avses i nationell rätt – Missbruk av dominerande ställning – Bedömning med avseende på det övergripande beteende som läggs det dominerande företaget till last – Skyldighet för den nationella konkurrensmyndigheten att undersöka missbruk av dominerande ställning i förhållande till varje överträdelse enligt nationell rätt – Föreligger inte
(Artikel 102 FEUF)
(se punkterna 30–42 samt punkt 1 i domslutet)
Dominerande ställning – Missbruk – Vägran av ett företag i dominerande ställning att ge ett annat företag tillgång till en vara eller tjänst som är nödvändig för dess verksamhet – Nekat tillträde till infrastruktur för transport och lagring av petroleumprodukter – Infrastruktur som utvecklats av offentliga myndigheter innan den förvärvades av det dominerande företaget eller före beviljandet av exklusiva rättigheter till det dominerande företaget – Bedömning av huruvida vägran att ge tillträde till denna infrastruktur utgör missbruk – Bedömning enligt de kriterier som utarbetats med avseende på vägran att ge tillträde till en infrastruktur som ett dominerande företag har utvecklat för sin egen verksamhet – Villkor – Det dominerande företaget får fatta beslut helt fritt när det gäller tillträde till den aktuella infrastrukturen – Dominerande företag som har förvärvat infrastrukturen eller de exklusiva rättigheterna till denna infrastruktur till ett pris och på villkor som följer av ett konkurrensutsatt förfarande
(Artikel 102 FEUF)
(se punkterna 44–57 samt punkt 2 i domslutet)
Resumé
Till följd av en begäran om förhandsavgörande uttalar sig EU-domstolen om villkoren för att tillämpa artikel 102 FEUF på ett dominerande företags vägran att ge tillträde till en nödvändig infrastruktur som företaget förfogar över till följd av privatiseringen av ett tidigare statligt monopol.
På grundval av ett privatiseringsavtal som ingicks år 1999 blev Lukoilkoncernen, som omfattar företagen ”Lukoil Bulgaria” EOOD (nedan kallad Lukoil Bulgaria) och ”Lukoil Neftohim Burgas” AD (nedan kallad Lukoil Burgas), ägare till en infrastruktur för transport och lagring av petroleumprodukter som tidigare drevs av ett bulgariskt statligt företag. Denna infrastruktur består av tre oljeledningar, sju depåer och oljeterminaler.
Efter privatiseringen driver Lukoil Burgas, den största oljeproducenten i Bulgarien, raffinaderiet i Burgas och har en koncession för att driva hamnterminalen i Rosenets. Lukoil Bulgaria, som bedriver verksamhet som distributör av petroleumprodukter, förfogar över depåer över hela Bulgarien, skatteupplag och ett nationellt nätverk av bensinstationer.
I mars 2020 konstaterades att detaljhandelspriset på bränsle inte hade sjunkit lika mycket i Bulgarien jämfört med oljepriset på världsmarknaden. Som följd fick Komisia za zashtita na konkurentsiata (kommissionen för konkurrensskydd, Bulgarien) (nedan kallad den bulgariska konkurrensmyndigheten) i uppgift att utreda huruvida det förekom överträdelser av konkurrenslagstiftningen vid fastställandet av bränslepriser i detaljistledet.
Till följd av utredningen konstaterade den bulgariska konkurrensmyndigheten att Lukoil Bulgaria och Lukoil Burgas mellan åren 2016 och 2021 hade gjort sig skyldiga till flera olika former av missbruk av dominerande ställning i ett gemensamt konkurrensbegränsande syfte genom att neka andra tillverkare eller importörer av bränsle tillträde till den infrastruktur för transport och lagring som de utnyttjar. De nekade dem bland annat tillträde till de skatteupplag, hamndepåer och oljeledningar som de förfogar över (nedan kallade de omtvistade beteendena).
Den bulgariska konkurrensmyndigheten ansåg att vissa av dessa beteenden skulle klassificeras som en ”omotiverad vägran att leverera en vara eller tillhandahålla en tjänst” i den mening som avses i den bulgariska lagen om konkurrensskydd, medan andra beteenden skulle klassificeras som ”begränsningar av produktion, handel och teknisk utveckling till nackdel för konsumenterna” i den mening som avses i denna lag. Det faktum att dessa beteenden ingått i en övergripande strategi från Lukoilkoncernen föranledde denna myndighet att betrakta dem som en enda överträdelse av såväl artikel 102 FEUF som bestämmelserna i lagen om konkurrensskydd. Som sanktion påförde denna myndighet Lukoil Bulgaria och Lukoil Burgas böter.
Lukoil Bulgaria och Lukoil Burgas överklagade detta beslut till Administrativen sad Sofia-oblast (Förvaltningsdomstolen i Sofia, Bulgarien), som beslutade att hänskjuta flera frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande avseende prövningen av de omtvistade beteendena mot bakgrund av artikel 102 FEUF.
Domstolens bedömning
Den hänskjutande domstolen har erinrat om att vissa av de omtvistade beteendena, enligt den bulgariska konkurrensmyndigheten, anses utgöra en vägran att ge tillträde till anläggningar som ingår i samma väsentliga infrastruktur, medan andra beteenden utgör begränsningar av handel. Den hänskjutande domstolen vill därför för det första få klarhet i huruvida klassificeringen av de omtvistade beteendena som missbruk av dominerande ställning i den mening som avses i artikel 102 FEUF kräver att den bulgariska konkurrensmyndigheten visar att villkoren i denna bestämmelse är uppfyllda såväl med avseende på de beteenden som klassificeras som begränsningar av handel som med avseende på de beteenden som klassificeras som vägran att ge tillträde till de aktuella anläggningarna.
Domstolen konstaterar i detta avseende att det nationella målet rör ett ensidigt beteende hos två bolag som tillhör samma företag, vilka har ålagts individuella sanktioner på grund av att de har nekat tillträde till flera anläggningar som står under deras respektive kontroll och som tillsammans utgör en väsentlig infrastruktur på den relevanta marknaden. Lukoil Bulgaria och Lukoil Burgas anklagas därför för att i enlighet med artikel 102 FEUF ha gjort sig skyldiga till samma form av missbruk, och inte till olika typer av beteenden.
Domstolen erinrar om att det framgår av fast rättspraxis att det avgörande kriteriet i unionens konkurrensrätt, när det gäller företags verksamhet, är att det föreligger ett enhetligt beteende på marknaden, utan att det förhållandet att olika bolag formellt är skilda åt på grund av att de är fristående juridiska personer kan utgöra hinder för en sådan enhetlighet vid tillämpningen av konkurrensreglerna.
Mot bakgrund av dessa överväganden svarar EU-domstolen den hänskjutande domstolen att för att en konkurrensmyndighet ska kunna anse att beteenden hos två bolag som ingår i ett och samma dominerande företag, vilka enligt konkurrensmyndigheten består i att neka tillträde till anläggningar som står under deras respektive kontroll och ingår i samma väsentliga infrastruktur, vilken kontrolleras av detta företag, samt i att begränsa handeln i detta avseende, utgör missbruk av en sådan dominerande ställning som förbjuds enligt artikel 102 FEUF, är nämnda myndighet inte skyldig att fastställa att villkoren i denna bestämmelse är uppfyllda såväl med avseende på de beteenden som klassificeras som omotiverad vägran att ge tillträde till dessa anläggningar som med avseende på de beteenden som anses utgöra begränsningar av handel, under förutsättning att myndigheten kan visa att dessa villkor är uppfyllda med avseende på det övergripande missbruk som läggs företaget till last.
För det andra vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 102 FEUF ska tolkas så, att villkoren i punkt 41 i domen i målet Bronner (
1
), vilka gör det möjligt att anse att en vägran att ge tillträde till en infrastruktur kan utgöra missbruk av dominerande ställning, inte är tillämpliga när infrastrukturen inte har utvecklats av det dominerande företaget för att användas i dess egen verksamhet, utan av offentliga myndigheter och antingen har varit föremål för en tjänstekoncession från staten till detta företag eller har förvärvats av detta företag efter en privatisering.
I punkt 41 i domen i målet Bronner har domstolen slagit fast att en vägran att ge tillträde till en infrastruktur som ett dominerande företag har utvecklat för sin egen verksamhet och som ägs av detta företag kan utgöra missbruk av dominerande ställning inte bara under förutsättning att denna vägran har varit av sådan art att den utesluter all konkurrens från den konkurrent som ansökt om tillträde på den relevanta marknaden och inte objektivt kan motiveras, utan även att infrastrukturen i sig har varit nödvändig för att kunna bedriva dennes verksamhet, i den meningen att det inte funnits något verkligt eller potentiellt substitut för denna infrastruktur.
Domstolen har i detta avseende understrukit att det i synnerhet är behovet av att upprätthålla incitamenten för företag med dominerande ställning att till gagn för konsumenterna investera i utvecklingen av kvalitetsprodukter eller kvalitetstjänster som ligger till grund för tillämpningen av villkoren i punkt 41 i domen i målet Bronner för det fall att ett företag med dominerande ställning har utvecklat en infrastruktur för sin egen verksamhet och äger denna infrastruktur. Eftersom de två sistnämnda kriterierna är kumulativa, räcker det att ett av dem inte är uppfyllt för att villkoren i domen i målet Bronner inte ska bli tillämpliga.
Vad gäller kriteriet att det dominerande företaget ska äga infrastrukturen, har domstolen förtydligat att det faktum att ett dominerande företag inte helt fritt får fatta beslut om tillträde till den infrastruktur som det utnyttjar räcker för att utesluta att företaget kan anses äga det och följaktligen för att villkoren i punkt 41 i domen i målet Bronner inte ska bli tillämpliga. I en sådan situation innebär den kumulativa karaktären hos de två tillämpningskriterierna för dessa villkor att frågan huruvida den berörda infrastrukturen har utvecklats för det dominerande företagets verksamhet blir helt irrelevant.
I motsats till vad Lukoil Bulgaria och Lukoil Burgas har gjort gällande gäller detsamma när en infrastruktur, över vilken det dominerande företaget inte får fatta beslut helt fritt, har uppförts och utvecklats av offentliga myndigheter med offentliga medel och därefter förvärvats av detta företag till ett pris som fastställts på ett konkurrensmässigt sätt och i vilket nämnda företag sedermera har gjort investeringar, oavsett hur stort pris företaget har betalat och hur stora investeringar det har gjort.
När det dominerande företaget däremot får fatta beslut helt fritt, kan det inte anses att enbart det faktum att en infrastruktur har uppförts eller utvecklats av offentliga myndigheter eller med offentliga medel under alla omständigheter utesluter att villkoren i punkt 41 i domen i målet Bronner blir tillämpliga. När ett dominerande företag, till ett pris och på villkor som följer av ett konkurrensutsatt förfarande, har förvärvat en sådan infrastruktur eller exklusiva rättigheter på grundval av vilka det helt fritt får fatta beslut som gör det möjligt för det att få full kontroll över tillträdet till en sådan infrastruktur, liknar denna infrastruktur en infrastruktur som detta företag har uppfört eller utvecklat. Om det däremot visas att privatiseringsförfarandet inte var ägnat att säkerställa att priset och villkoren för förvärvet var konkurrenskraftiga, bör ett sådant likställande vara uteslutet.
Mot bakgrund av ovanstående svarar EU-domstolen på den hänskjutande domstolens fråga på följande sätt. Artikel 102 FEUF ska tolkas så, att villkoren i punkt 41 i domen i målet Bronner, på grundval av vilka det kan anses att en vägran att ge tillträde till en infrastruktur kan utgöra missbruk av en dominerande ställning, är tillämpliga på en infrastruktur som utvecklats av offentliga myndigheter innan den förvärvats av ett dominerande företag efter en privatisering eller utnyttjats av detta företag på grundval av exklusiva rättigheter som dessa offentliga myndigheter har överfört till företaget, under förutsättning dels att privatiseringen eller överföringen av exklusiva rättigheter har skett under sådana villkor som är ägnade att säkerställa att priset och övriga villkor för privatiseringen är konkurrenskraftiga, dels att nämnda företag helt fritt får fatta beslut om tillträde till denna infrastruktur.
(
1
)	Dom av den 26 november 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).