Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
föredraget den 16 april 2026(1)
Mål C‑249/25 [Jilin](i)
Minister van Asiel en Migratie
mot
UB
(begäran om förhandsavgörande från Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna))
” Begäran om förhandsavgörande – Asylpolitik – Tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer – Direktiv 2001/55/EG – Artikel 17.2 – Internationellt skydd – Direktiv 2013/32/EU – Artikel 31 – Uppskjutande av handläggningen av ansökningar om internationellt skydd från personer som beviljats tillfälligt skydd – Gränser ”
1.        I det mål som ligger till grund för förevarande begäran om förhandsavgörande är frågan om huruvida de nationella myndigheterna, när en fördriven person har beviljats tillfälligt skydd i en medlemsstat i enlighet med direktiv 2001/55/EG(2) och i den staten har ansökt om att beviljas internationellt skydd inom ramen för direktiv 2011/95/EU(3) och direktiv 2013/32/EU(4) får skjuta upp handläggningen av ansökan så länge situationen med tillfälligt skydd kvarstår.
2.        De nederländska myndigheterna tog upp den ansökan om internationellt skydd till prövning som lämnats in av en medborgare från ett tredjeland som, efter att ha fördrivits från Ukraina till följd av invasionen år 2022, hade beviljats tillfälligt skydd i Nederländerna enligt direktiv 2001/55. Den behöriga ministern(5) anser dock att han inte är skyldig att fatta beslut om beviljande av internationellt skydd så länge sökanden omfattas av ett tillfälligt skydd.
3.        Den hänskjutande domstolen hyser tvivel om huruvida detta nationella system är förenligt med unionsrätten.
I.      Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
1.      Direktiv 2001/55
4.        I artikel 1 i direktiv 2001/55 föreskrivs följande:
”Syftet med detta direktiv är att fastställa miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer från tredjeland vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland och att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta.”
5.        Artikel 2 har följande lydelse:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)      Tillfälligt skydd: förfarande av undantagskaraktär som, vid massiv tillströmning eller vid omedelbart förestående massiv tillströmning av fördrivna personer från tredjeland vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland, ger ett omedelbart och tillfälligt skydd för dessa personer, särskilt om det även finns risk för att tillströmningen inte kan hanteras av asylsystemet utan negativa följder för detta systems funktion, i berörda personers och i övriga skyddssökandes intresse.
…
e)      Flyktingar: medborgare i tredjeland eller statslösa personer som omfattas av artikel 1A i Genèvekonventionen [av den 28 juli 1951 om flyktingars rättsliga ställning, i ändrad lydelse enligt New York-protokollet av den 31 januari 1967].
…”
6.        I artikel 3 föreskrivs följande:
”1.      Tillfälligt skydd hindrar inte erkännande av flyktingstatus enligt Genèvekonventionen.
…
5.      Detta direktiv skall inte påverka medlemsstaternas rätt att anta eller behålla bestämmelser som är mer förmånliga för personer som omfattas av tillfälligt skydd.”
7.        Artikel 5 har följande lydelse:
”1.      Rådet skall genom ett beslut som fattats med kvalificerad majoritet, på förslag av kommissionen, som även skall pröva varje begäran från en medlemsstat om att kommissionen skall lägga fram ett förslag för rådet, fastställa huruvida det föreligger massiv tillströmning av fördrivna personer.
…”
8.        Artikel 17 har följande lydelse:
”1.      Personer som åtnjuter tillfälligt skydd skall ha möjlighet att lämna in en asylansökan när som helst.
2.      Om en ansökan inte handlagts innan det tillfälliga skyddet upphör att gälla, skall handläggningen av ansökan avslutas efter denna tidpunkt.”
9.        I artikel 19 föreskrivs följande:
”1.      Medlemsstaterna får föreskriva att en person inte får ges tillfälligt skydd samtidigt som personen har ställning som asylsökande medan ansökan prövas.
2.      Om en person som kan komma i fråga för eller åtnjuter tillfälligt skydd nekas flyktingstatus eller, i förekommande fall, annat slags skydd efter det att asylansökan har prövats, skall medlemsstaterna, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 28, se till att personen i fråga åtnjuter eller fortsätter att åtnjuta tillfälligt skydd under resten av skyddsperioden.”
2.      Direktiv 2013/32
10.      I artikel 1 (”Syfte”) föreskrivs följande:
”Syftet med detta direktiv är att fastställa gemensamma förfaranden för beviljande och återkallande av internationellt skydd enligt direktiv 2011/95/EU.”
11.      Artikel 2 (”Definitioner”) har följande lydelse:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
…
b)      ansökan om internationellt skydd eller ansökan: en ansökan om skydd som lämnas in till en medlemsstat av en tredjelandsmedborgare eller statslös person och där det finns skäl att anta att personen söker flyktingstatus eller status som subsidiärt skyddsbehövande och att denne inte uttryckligen ansöker om en annan typ av skydd som ligger utanför tillämpningsområdet för direktiv 2011/95/EU och som kan omfattas av en separat ansökan.
…
g)      flykting: en tredjelandsmedborgare eller statslös person som uppfyller kraven enligt artikel 2 d i direktiv 2011/95/EU.
h)      person som uppfyller kraven för subsidiärt skydd: en tredjelandsmedborgare eller statslös person som uppfyller kraven enligt artikel 2 f i direktiv 2011/95/EU.
i)      internationellt skydd: flyktingstatus och status som subsidiärt skyddsbehövande enligt definitionerna i leden j och k.
j)      flyktingstatus: en medlemsstats erkännande av en tredjelandsmedborgare eller en statslös person som flykting.
k)      status som subsidiärt skyddsbehövande: en medlemsstats erkännande av en tredjelandsmedborgare eller en statslös person som en person som uppfyller kraven för att betecknas som subsidiärt skyddsbehövande.
…”
12.      I artikel 10 (”Krav som ställs på prövningen av asylansökningar”) föreskrivs följande:
”…
2.      Vid prövning av ansökningar om internationellt skydd ska den beslutande myndigheten först fastställa om de sökande uppfyller kraven på flyktingstatus och, om så inte är fallet, besluta om de sökande kan komma i fråga för subsidiärt skydd.
…”
13.      I artikel 31 (”Prövningsförfarande”) föreskrivs följande:
”1.      Medlemsstaterna ska handlägga ansökningar om internationellt skydd genom ett prövningsförfarande i enlighet med de grundläggande principerna och garantierna i kapitel II.
2.      Medlemsstaterna ska se till att ett prövningsförfarandet avslutas så snart som möjligt utan att åsidosätta en lämplig och fullständig prövning.
3.      Medlemsstaterna ska säkerställa att prövningsförfarandet avslutas inom sex månader från det att ansökan lämnats in.
…
Medlemsstaterna får förlänga den tidsfrist på sex månader som anges i denna punkt med en period på högst ytterligare nio månader om
…
b)      ett stort antal tredjelandsmedborgare eller statslösa personer samtidigt ansöker om internationellt skydd, med följden att det i praktiken blir mycket svårt att avsluta förfarandet inom sexmånadersfristen,
…
I vederbörligen motiverade undantagsfall får medlemsstaterna överskrida de tidsfrister som föreskrivs i denna punkt med högst tre månader om det krävs för att säkerställa tillräcklig och fullständig prövning av ansökan om internationellt skydd.
4.      Utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 13 och 18 i direktiv 2011/95/EU får medlemsstaterna skjuta upp avslutandet av prövningsförfarandet om den beslutande myndigheten, på grund av osäkra förhållanden i ursprungslandet som förväntas vara av tillfällig natur, inte rimligen kan fatta beslut inom de tidsfrister som fastställs i punkt 3. I dessa fall ska medlemsstaterna
a)      se över situationen i det berörda ursprungslandet minst var sjätte månad,
b)      i rimlig tid informera de berörda sökandena om skälen till senareläggandet, och
c)      i rimlig tid informera kommissionen om uppskjutandet av förfarandena för det ursprungslandet.
5.      Medlemsstaterna ska under alla omständigheter slutföra prövningsförfarandet inom högst 21 månader från det att ansökan inkommit.
…
9.      …
Utan att det påverkar tillämpningen av punkterna 3, 4 och 5 får medlemsstaterna överskrida dessa tidsfrister om det krävs i syfte att säkerställa en adekvat och fullständig prövning av ansökan om internationellt skydd.”
3.      Genomförandebeslut (EU) 2022/382(6)
14.      I artikel 1 (”Syfte”) föreskrivs följande:
”Härmed fastställs att det föreligger massiv tillströmning till unionen av fördrivna personer som har tvingats lämna Ukraina till följd av en väpnad konflikt.”
B.      Nederländsk rätt
1.      Vreemdelingenwet 2000(7)
15.      Enligt artikel 1 avses med ”tillfälligt skydd” laglig vistelse, i den mening som avses i artikel 8 f eller h, för en utlänning som, i enlighet med direktiv 2001/55, inte utvisas på grund av en ansökan som avses i artikel 28.
16.      Enligt artikel 8 är en utlännings vistelse i Nederländerna laglig endast i följande fall:
”…
f)      Om, i avvaktan på ett beslut med anledning av en sådan ansökan om uppehållstillstånd som avses i artiklarna 14 och 28, en bestämmelse som antagits genom eller med stöd av denna lag eller på grundval av ett domstolsavgörande föreskriver att utlänningen inte får avvisas innan ett beslut har fattats avseende ansökan.
…
h)      Om utlänningen, i avvaktan på ett beslut med anledning av en begäran om omprövning eller ett överklagande, enligt denna lag eller enligt en bestämmelse som antagits med stöd härav eller enligt ett domstolsavgörande inte får avlägsnas innan ett beslut har fattats avseende nämnda begäran om omprövning eller överklagandet.”
17.      Enligt artikel 28 har ministern befogenhet att bifalla, avslå, ogilla utan prövning eller avvisa en ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd, och kan även besluta att inte gå vidare med prövningen.
18.      I artikel 42.1 föreskrivs att beslut om en ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd enligt artikel 28 ska fattas inom sex månader efter att ansökan mottogs. Enligt punkt 4 kan den tidsfrist som avses i punkt 1 förlängas med upp till nio månader. Enligt punkt 5 kan tidsfristen, efter den förlängning som avses i punkt 4, förlängas med högst tre månader om detta är nödvändigt för en grundlig och lämplig prövning av ansökan.
19.      Enligt artikel 43.1 kan ministern genom beslut, för vissa kategorier av utlänningar som har lämnat in en ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd enligt artikel 28, förlänga den tidsfrist som anges i artikel 42.1 med högst 21 månader, när det med stor sannolikhet under en kortare tid råder osäkerhet om situationen i ursprungslandet och det därför inte rimligen går att avgöra om ansökan kan beviljas på grundval av något av de skäl som anges i artikel 29.
20.      Enligt artikel 43a ska, som undantag från bestämmelserna i artikel 42.1, beslutet om ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd enligt artikel 28 för utlänningar som åtnjuter tillfälligt skydd fattas inom en tidsperiod som sträcker sig från mottagandet av ansökan till sex månader efter det att det tillfälliga skyddet har upphört.
2.      Besluit van 23 november 2000 tot uitvoering van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenbesluit 2000)(8)
21.      Enligt artikel 3.1 a.1
medför en ansökan om tillfälligt uppehållstillstånd på grund av asyl att utvisning inte ska ske så länge ett sådant beslut som avses i artikel 5.3 i direktiv 2001/55 är i kraft om utlänningen
a)      tillhör den särskilda grupp av utlänningar som definieras i ett sådant beslut av Europeiska unionens råd som avses i artikel 5.3 i direktiv 2001/55,
b)      är make till den utlänning som avses i a, eller sambo med vilken denna utlänning har ett fast förhållande, och bodde tillsammans med denne vid den tidpunkt då de omständigheter som ledde till det beslut som avses i artikel 5.3 i direktiv 2001/55 inträffade,
c)      är underårigt, ogift barn, adopterat eller ej, till den utlänning som avses i a eller b.
3.      Voorschrift Vreemdelingen 2000(9)
22.      I artikel 3.9.a.1 definieras utlänningar som avses i artikel 3.1 a.1 inledningen och e i 2000 års utlänningsförordning som personer som: a) är ukrainska medborgare och har flytt från Ukraina efter den 26 november 2021 eller har rest in på Europeiska unionens territorium under perioden 27 november 2021–23 februari 2022, b) har ukrainskt medborgarskap och kan visa att de faktiskt uppehöll sig i Nederländerna
före den 27 november 2021, eller c) har ett ukrainskt permanent uppehållstillstånd som är giltigt den 23 februari 2022 och som 1) sannolikt lämnade Ukraina efter den 26 november 2021, 2) inte har återvänt till ursprungslandet efter den 23 februari 2022.
23.      I artikel 3.9 a.2 föreskrivs att artikel 3.1 a.1, inledningen och led b–d i 2000 års utlänningsförordning i tillämpliga delar ska tillämpas på familjemedlemmar till de utlänningar som avses i punkt 1.
II.    Faktiska omständigheter, det nationella målet och tolkningsfrågor
24.      Följande sekvens av faktiska omständigheter beskrivs i begäran om förhandsavgörande:
–        ”Utlänningen har kinesisk nationalitet. Han har förklarat att han bodde i Ukraina från 2009 till 2014 och från 2018 fram till sin avresa i februari 2022. Han gifte sig med en ukrainsk kvinna den 5 maj 2012 och de har en son. Utlänningen reste till Nederländerna den 7 mars 2022 tillsammans med sin fru och sitt barn och ingav en ansökan om asyl den 13 april 2022. Hans fru och barn ingår inte i detta förfarande. Parterna [i målet] är ense om att utlänningen kommer i fråga för tillfälligt skydd på grundval av direktiv 2001/55, eftersom han bodde med sin ukrainska fru och sitt ukrainska barn i Ukraina före den 24 februari 2022. Han är familjemedlem till en ukrainsk medborgare i den mening som avses i artikel 2.1 c i genomförandebeslut 2022/382.”(10)
–        ”Ministern började handlägga asylansökan. … Det konstaterades senare att utlänningen kom i fråga för tillfälligt skydd enligt direktiv 2001/55. Den personliga intervjun med utlänningen om hans asylansökan ägde rum den 19 september 2023. Samma dag meddelade ministern honom att hans asylansökan inte skulle behandlas vidare, eftersom han omfattades av tillfälligt skydd enligt direktiv 2001/55.”(11)
25.      När det gäller förfarandets förlopp anges följande i begäran om förhandsavgörande:
–        ”Utlänningen hävdade i skrivelse av den 16 januari 2024 att ministern inte fattat beslut i tid om hans asylansökan av den 13 april 2022. Eftersom ministern inte fattade något beslut inom två veckor, överklagade utlänningen till rechtbank [Den Haag (Förstainstansrätten i Haag, Nederländerna)] och begärde att denna domstol skulle ålägga ministern att fatta ett beslut inom två veckor och förelägga honom ett vite på etthundra euro per dag [för varje dag som förseningen varade].”(12)
–        ”I första instans fann rechtbank att den tidsfrist på 21 månader som föreskrivs i artikel 31.5 i direktiv [2013/32] i samtliga fall började löpa vid tidpunkten för asylansökan. … I det ärende som prövningen avsåg innebar detta således att ministern skulle ha fattat ett beslut om utlänningens asylansökan i januari 2024. Eftersom så inte hade skett fann rechtbank att ministern inte hade fattat beslut om asylansökan inom tidsfristen. Följaktligen ålade rechtbank ministern att meddela ett beslut inom åtta veckor från delgivningen av domen …”(13)
–        ”I målet om överklagande [till Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna)] har ministern gjort gällande att rechtbank gjorde en felaktig tolkning av förhållandet mellan direktiv 2001/55 och direktiv [2013/32]. Ministern har hänvisat till den oberoende grund och undantagskaraktär som direktiv 2001/55 har och att direktivet tjänar som stöd för det gemensamma europeiska asylsystemet … i den meningen att det ska se till att [det systemet] fungerar väl och inte kollapsar i händelse av en massiv tillströmning. Enligt ministerns uppfattning framgår det varken av bestämmelserna om beslutsfristerna i direktiv [2013/32] eller av den tanke som ligger till grund för detta direktiv att reglerna om beslutsfrister även ska tillämpas på den undantagssituation som regleras i direktiv 2001/55. Ministern gör dessutom gällande att rechtbank har gjort en felaktig tolkning av artikel 17.2 i direktiv 2001/55 och dess genomförande i Nederländerna genom artikel 43 i [utlänningslagen]. Ministern hävdar även att det framgår av lydelsen av artikel 17.2 i direktiv 2001/55 att handläggningen av en asylansökan kan slutföras efter att det tillfälliga skyddet har upphört att gälla. Enligt hans uppfattning överensstämmer detta med syftet med direktiv 2001/55.”(14)
26.      Mot denna bakgrund har Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen) hänskjutit följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)      Ska artikel 17.2 i direktiv [2001/55] tolkas så, att denna bestämmelse innehåller en behörighet för medlemsstater att skjuta upp handläggningen av en ansökan om internationellt skydd, från en person som åtnjuter tillfälligt skydd, under det tillfälliga skyddets varaktighet?
2)      Ska tidsfristerna för beslut i artikel 31 i direktiv [2013/32] tolkas så, att dessa tidsfrister, ifall en ansökan om internationellt skydd ingetts av en person, som åtnjuter tillfälligt skydd med stöd av direktiv 2001/55 innan eller under den tid då det tillfälliga skyddet gäller, först börjar löpa eller först löper vidare efter att det tillfälliga skyddet har upphört att gälla?”
III. Förfarandet vid EU-domstolen
27.      Begäran om förhandsavgörande inkom till EU-domstolens kansli den 2 april 2025.
28.      Skriftliga yttranden har inkommit från UB, den tyska, den belgiska, den nederländska och den polska regeringen samt Europeiska kommissionen.
29.      Domstolen har inte ansett det nödvändigt med en muntlig förhandling.
IV.    Bedömning
A.      Inledning
30.      EU-domstolen har nyligen, i målet Framholm, uttalat sig om hur systemen för tillfälligt skydd och internationellt skydd ska samverka när det gäller fördrivna personer från Ukraina.(15)
31.      Efter att ha gjort ett antal begreppsmässiga och terminologiska preciseringar om de olika kategorierna av skydd (tillfälligt, subsidiärt och internationellt), bedömde jag i mitt förslag till avgörande i det målet(16) systemet för tillfälligt skydd i direktiv 2001/55 med avseende på personer som fördrivits efter invasionen av Ukraina.(17)
32.      I domen Framholm slog domstolen fast att artiklarna 3, 17 och 19 i direktiv 2001/55, jämförda med direktiven 2011/95 och 2013/32, ska tolkas på så sätt att ”… de utgör hinder för att en medlemsstat avvisar en ansökan om internationellt skydd i form av status som subsidiärt skyddsbehövande enbart av det skälet att sökanden har beviljats tillfälligt skydd enligt direktiv 2001/55”.(18)
B.      Nederländernas lagstiftning och praxis när det gäller tillfälligt skydd
33.      Den hänskjutande domstolen lämnar följande uppgifter om tillämpningen av direktiv 2001/55 i Nederländerna:
–        För att kunna omfattas av tillfälligt skydd enligt direktiv 2001/55 måste den fördrivna personen lämna in en ansökan om internationellt skydd.(19)
–        Den fördrivna personen ska anmäla sig hos en kommun, där han eller hon ska folkbokföras. Denna anmälan anses vara ett uttryck för hans eller hennes önskan att få internationellt skydd. Från och med den tidpunkten har den berörda personen rätt till laglig vistelse enligt utlänningslagen.
–        Personer som har folkbokförts kan boka en tid hos Immigratie- en Naturalisatiedienst (myndigheten för immigrations- och medborgarskapsfrågor, Nederländerna), som på grundval av tillgängliga handlingar bedömer om de faktiskt omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2001/55. Vid detta tillfälle lämnar den fördrivna personen in en ansökan om internationellt skydd genom att underteckna ett formulär. Därefter erhåller personen ett intyg som styrker statusen som person som omfattas av tillfälligt skydd.
–        Tidsfristen för att fatta beslut om ansökan om internationellt skydd skjuts upp under perioden för tillfälligt skydd. Enligt ministern behöver han (ministern) därför inte fatta beslut om ansökan om internationellt skydd förrän det tillfälliga skyddet har upphört.(20)
34.      Även om detta förfarande inte tillämpades i UB:s fall, med tanke på omständigheterna, eftersom han lämnade in sin ansökan från ett mottagningscenter, anser ministern att denna omständighet är irrelevant och att ”[ministern] under inga omständigheter är skyldig att, under perioden för tillfälligt skydd, fatta beslut om asylansökningar som lämnats in av personer för vilka det har fastställts att de kan omfattas av tillfälligt skydd”.(21)
C.      Tolkningsfrågor
35.      I sin begäran om förhandsavgörande anser den hänskjutande domstolen preliminärt(22) att artikel 17.2 i direktiv 2001/55 kan tolkas på så sätt att den ger medlemsstaterna möjlighet att inte iaktta de tidsfrister för beslut som föreskrivs i artikel 31 i direktiv 2013/32, när en person som beviljats tillfälligt skydd har lämnat in en ansökan om internationellt skydd.
36.      Den hänskjutande domstolen hyser dock tvivel om huruvida denna tolkning av unionsrätten är korrekt och ställer därför de två ovan återgivna tolkningsfrågorna till EU-domstolen, vilka kan besvaras gemensamt.
37.      Den fråga som, i korthet, ställs av den hänskjutande domstolen är huruvida medlemsstaterna, under den tid som det tillfälliga skyddet för en fördriven person gäller, kan skjuta upp handläggningen av en ansökan om internationellt skydd som lämnats in av samma person, så att tidsfristen för att fatta beslut om ansökan om internationellt skydd inte börjar löpa (eller inte fortsätter att löpa) förrän det tillfälliga skyddet har upphört.
1.      Betydelsen av domen Framholm
38.      Svaret på dessa frågor måste utgå från följande uttalanden från domstolen i domen Framholm:
–        ”[E]tt av syftena med direktiv 2001/55 är att bevara den faktiska möjligheten för tredjelandsmedborgare och statslösa personer som beviljats tillfälligt skydd att erhålla internationellt skydd efter en lämplig prövning av deras individuella situation, samtidigt som de omedelbart garanteras ett mindre omfattande skydd.”(23)
–        ”Att massflyktsdirektivet har ett sådant syfte talar för att artiklarna 3, 17 och 19 i direktivet ska tolkas på så sätt att dessa artiklar hindrar medlemsstaterna från att anse att en person som beviljats tillfälligt skydd inte har rätt att ansöka om [internationellt] skydd under den tid som det tillfälliga skyddet gäller.”(24)
–        ”I fall där en person uppfyller de minimikrav som uppställs i EU-rätten för att betecknas som flykting eller subsidiärt skyddsbehövande, …
är medlemsstaterna således skyldiga att bevilja det internationella skydd som personen ansökt om, såvida inte någon av de i direktivet angivna uteslutningsgrunderna föreligger. Medlemsstaterna har således inte något utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende.”(25)
–        ”Det finns … inte någon bestämmelse i direktiv 2011/95 som anger att personer som beviljats tillfälligt skydd inte kan beviljas [internationellt] skydd…”(26)
–        ”Artikel 10.2 i direktiv 2013/32 föreskriver för sin del att vid prövningen av ansökningar om internationellt skydd ska den behöriga myndigheten i den aktuella medlemsstaten först fastställa huruvida sökanden uppfyller kraven för att beviljas flyktingstatus och, om så inte är fallet, huruvida sökanden uppfyller kraven för att beviljas status som subsidiärt skyddsbehövande. Av detta följer … att en ansökan om internationellt skydd endast kan avslås efter prövning i sak om den behöriga myndigheten har kommit fram till att sökanden varken kan beviljas flyktingstatus eller status som alternativt skyddsbehövande.”(27)
2.      Uppskjutande av handläggningen av en ansökan om internationellt skydd
39.      Till skillnad från vad som var fallet i målet Framholm vägrar inte de nederländska myndigheterna att pröva ansökningar om internationellt skydd från personer som omfattas av tillfälligt skydd, utan de skjuter upp handläggningen av dessa ansökningar till dess att det tillfälliga skyddet upphör.
40.      Jag inser dock att denna skillnad är mer nominell än faktisk. Det automatiska uppskjutandet under hela den tillfälliga skyddsperioden innebär i praktiken en vägran att pröva den ansökan om internationellt skydd som lämnats in av en person som fördrivits från Ukraina.
41.      Direktiv 2001/55 innehåller ingen bestämmelse som medger (än mindre kräver) att handläggningen av en ansökan om internationellt skydd från en person som åtnjuter tillfälligt skydd skjuts upp på obestämd tid.
42.      I förarbetena till direktiv 2001/55 medgav artikel 16 i kommissionens ursprungliga förslag att ”prövningen av ansökan [kunde skjutas upp]”.(28) I den slutliga lydelsen av artikel 17 i direktiv 2001/55 ströks dock denna formulering, bland annat på grund av att den inte var förenlig med Genèvekonventionen från 1951 och att det skulle påverka den enhetliga tillämpningen av direktivet om man överlät åt medlemsstaterna att avgöra om prövningen av ansökningarna skulle skjutas upp.(29)
43.      Enligt de regeringar som har deltagit i detta förfarande innebar strykningen ingen förändring, och medlemsstaterna har befogenhet att skjuta upp handläggningen av ansökningar om internationellt skydd så länge det tillfälliga skyddet varar.
44.      Enligt kommissionen framgår det dock av förarbetena att medlemsstaterna inte var eniga ”… varken om en uttrycklig möjlighet till uppskjutande eller om ett uttryckligt förbud mot en sådan möjlighet. De kom således fram till en politisk kompromiss till förmån för den funktionella tvetydigheten i artikel 17.2 i direktivet …”(30)
45.      Även om hänvisningen till förarbetena till direktiv 2001/55 inte är avgörande,(31) är borttagandet av möjligheten att skjuta upp handläggningen av ansökningar om internationellt skydd i den slutliga lydelsen ett tecken på att unionslagstiftaren i slutändan inte godtog den förutsättningen. För att skapa rättssäkerhet i ett enhetligt system inom hela unionen, tycks den omständigheten att möjligheten att på obestämd tid skjuta upp handläggningen av ansökningar om internationellt skydd inte nämns (eller tvetydigheten kring den) tala för ett förbud mot detta. Det gäller i synnerhet eftersom borttagandet av denna möjlighet, som nämnts, motiverades av efterlevnaden av 1951 års Genèvekonvention.
46.      Logiken bakom direktiv 2001/55 är att medlemsstaterna, inför en massiv tillströmning av fördrivna personer, ska anpassa handläggningen av ansökningar om internationellt skydd till det faktiska ansökningsflödet och sin beslutsförmåga. Direktiv 2001/55 tillåter däremot inte en drastisk uppskjutning på obestämd tid av alla förfaranden om internationellt skydd som inletts efter att ansökningar har lämnats in av personer som åtnjuter tillfälligt skydd.
47.      I mitt förslag till avgörande i målet Framholm påtalade jag att aktiveringen av instrumentet för tillfälligt skydd inte får leda till att de nationella asylsystemen överbelastas. Jag gjorde det i följande ordalag:
–        ”Direktiv 2001/55 ger. medlemsstaterna vissa befogenheter att begränsa rätten att ansöka om internationellt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer. I detta avseende tas i direktivet hänsyn till den inverkan som denna faktor kan ha på det nationella asylsystemet. I definitionen av begreppet tillfälligt skydd i artikel 2 a i direktivet talas om att tillströmningen av fördrivna personer kan medföra en ’risk för att tillströmningen inte kan hanteras av asylsystemet utan negativa följder för detta systems funktion …’.”(32)
–        ”Att regleringen av tillfälligt skydd för personer som fördrivits till följd av invasionen av Ukraina inte får medföra att de nationella asylsystemen överbelastas är en omständighet som framhålls i genomförandebeslut 2022/382 och i därefter antagna beslut om förlängning av det tillfälliga skyddet. Denna uttalade ambition kommer till uttryck i skäl 16 i genomförandebeslut 2022/382,(33) i skäl 7 i genomförandebeslut 2023/2409(34) och i skälen 7 och 8 i genomförandebeslut 2024/1836.”(35) Till dessa ska nu läggas skälen 9 och 10 i genomförandebeslut 2025/1460.
–        ”Medlemsstaterna har därför ett visst handlingsutrymme att justera handläggningstakten för ansökningar om internationellt skydd för att förhindra att deras nationella asylsystem överbelastas.”(36)
–        ”Denna risk för överbelastning kan föranleda unionslagstiftaren att anse att det finns skäl att införa tillfälliga begränsningar av rätten att ansöka om internationellt skydd för personer som beviljats tillfälligt skydd. Detta som en anpassning till den faktiska kapaciteten att hantera en exceptionell situation som orsakas av en massiv tillströmning av fördrivna personer.”(37)
–        ”Direktiv 2001/55 ingår därmed i det gemensamma systemet för prövning av ansökningar om internationellt skydd, där det redan finns möjlighet att skjuta upp beslut när ’ett stort antal tredjelandsmedborgare eller statslösa personer samtidigt ansöker om internationellt skydd, med följden att det i praktiken blir mycket svårt att avsluta förfarandet inom sexmånadersfristen’.”(38)
–        ”Det gemensamma systemet för internationellt skydd utgör hinder för en nationell bestämmelse som innebär att samtliga ansökningar om status som subsidiärt skyddsbehövande från personer med tillfälligt skydd ska avvisas.”(39)
48.      Jag anser att dessa överväganden även kan tillämpas i förevarande mål. Som jag redan har framhållit förekommer det i nederländsk praxis ett fenomen som liknar det som prövades i målet Framholm. Även om de nederländska myndigheterna inte beslutar att ansökningar om internationellt skydd som lämnats in av personer som omfattas av tillfälligt skydd ska avvisas, underkastar de dessa ansökningar ett system med automatisk uppskjutning på obestämd tid, vilket berövar sökandena varje möjlighet att få tillgång till internationellt skydd under en tidsperiod som kan bli mycket lång.(40)
49.      Enligt min mening är detta uppskjutande på obestämd tid, utan tidsbegränsning och utan hänsyn till de konkreta konsekvenser det kan få för asylsystemets funktion i varje medlemsstat, inte förenligt med direktiv 2001/55.
50.      Det kan visserligen inte uteslutas att medlemsstaterna skjuter upp handläggningen av vissa ansökningar om internationellt skydd, om denna handläggning, som nämnts, leder till att de nationella asylsystemen överbelastas. Detta är den underliggande förutsättningen i direktiv 2001/55. Denna förutsättning är emellertid oförenlig med ett automatiskt, generellt och tidsobegränsat uppskjutande av handläggningen av alla ansökningar, oavsett vilken inverkan de har på överbelastningen av systemet. Så är fallet när det tillfälliga skyddet medför att förfarandena för internationellt skydd utan vidare skjuts upp.
51.      För övrigt kopplar den nederländska regeringen inte uppskjutandet av handläggningen av ansökningar om internationellt skydd till risken för att systemet överbelastas. Enligt den nederländska regeringen gör dess lagstiftning det möjligt att fatta beslut om dessa ansökningar under perioden för tillfälligt skydd, och det är därför möjligt att behandla en del av ansökningarna under denna period.(41)
52.      Den ”stegvisa handläggning” av ansökningar om internationellt skydd som den nederländska regeringen hänvisar till, skulle göra det möjligt att anpassa takten i handläggningen av dessa ansökningar till systemets faktiska kapacitet, samtidigt som man respekterar de fördrivna personernas rätt att få sin situation prövad, när så är tillämpligt.
53.      Ett automatiskt och obegränsat uppskjutande är inte heller förenligt med det kriterium som ligger till grund för bestämmelserna i direktiv 2013/32.
54.      I artikel 31.3 b i direktiv 2013/32 föreskrivs att prövningen av ansökningar om internationellt skydd får skjutas upp om
”ett stort antal tredjelandsmedborgare …
samtidigt ansöker om internationellt skydd, med följden att det i praktiken blir mycket svårt att avsluta förfarandet inom sexmånadersfristen”. I artikel 31.5 i direktiv 2013/32 föreskrivs emellertid att ”[m]edlemsstaterna … under alla omständigheter [ska] slutföra prövningsförfarandet inom högst 21 månader från det att ansökan inkommit”.
55.      Systemet för internationellt skydd inom unionen ger således medlemsstaterna utrymme att förlänga prövningstiden till 21 månader, men under inga omständigheter att skjuta upp handläggningen på obestämd tid.
56.      Till stöd för möjligheten att fritt skjuta upp handläggningen av ansökningar om internationellt skydd har den polska regeringen(42) åberopat artikel 3.3 i direktiv 2013/33,(43) enligt vilken det direktivet inte ska tillämpas när bestämmelserna i direktiv 2001/55 tillämpas.
57.      I mitt förslag till avgörande i målet Framholm hade jag tillfälle att ta upp detta argument och förklarade att ”[d]enna undantagsregel … motsatsvis [kan] tolkas på så sätt att den omständigheten att direktiv 2013/32 inte innehåller en bestämmelse med motsvarande innebörd medför att det direktivet är tillämpligt vid tillfälligt skydd enligt direktiv 2001/55”.(44)
58.      I samma förslag till avgörande angav jag att ”[d]et hittills anförda vinner stöd av en analys av de materiella områden som omfattas av direktiv 2001/55 och direktiv 2013/33, vad gäller mottagande av personer som ansöker om internationellt skydd:
–        Direktiv 2013/33, som kompletterar direktiv 2011/95 och direktiv 2013/32, avser de skyddssökandes individuella situation och fastställer ’mottagningsvillkor’ (definierade i artikel 2 f i direktiv 2013/33) för dessa personer under handläggningen av deras ansökan. Direktiv 2001/55 avser däremot situationer med massiv tillströmning av fördrivna personer.
–        Skillnaden vad gäller vem som har rätt till de aktuella förmånerna hindrar inte att det kan förekomma överlappningar: en person som massfördrivits till följd av ett krig kan uppfylla villkoren för att ha rätt till internationellt skydd i någon av dess former.
–        Det avgörande här är att det är logiskt att direktiv 2013/33 föreskriver att det inte ska tillämpas när ett annat system för stöd redan är i kraft, mot bakgrund av den likvärdighet som finns mellan innehållet i och omfattningen av det skydd som föreskrivs i direktiv 2001/55 och mottagningsvillkoren i direktiv 2013/33.”(45)
59.      På samma sätt är det logiskt att artikel 19.1 i direktiv 2001/55 ger medlemsstaterna rätt att bestämma att en person inte får beviljas tillfälligt skydd samtidigt som personen är asylsökande.
60.      För övrigt gällde de rättssäkerhetsgarantier som anges i direktiv 2013/32 även i de undantagsfall som avses i artikel 78.3 FEUF och som omfattades av beslut (EU) 2015/1523(46) och beslut (EU) 2015/1601.(47)(48) Jag ser inga skäl till att personer som ansöker om internationellt skydd ska behandlas annorlunda i en lika exceptionell situation som den som uppstått till följd av flyktingströmmarna från kriget i Ukraina.
61.      Avslutningsvis ska det erinras om att artikel 18 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) upphöjer rätten till asyl till en grundläggande rättighet. Denna bestämmelse säkerställer möjligheten att ”faktiskt utnyttja sin rätt att ansöka om asyl …” i medlemsstaterna.(49)
62.      Domstolen har framhållit att ”… [ä]ven om framställningen av ansökan om internationellt skydd och inlämnandet av själva ansökan utgör två på varandra följande skilda steg i ansökningsförfarandet …, finns det ett nära samband mellan dessa åtgärder, eftersom de syftar till att säkerställa dels faktisk tillgång till det förfarande som gör det möjligt att pröva en ansökan om internationellt skydd, dels effektiviteten av artikel 18 i stadgan”.(50)
63.      Den fulla verkan av rätten att ansöka om asyl står i direkt motsats till att prövningen av de aktuella ansökningarna skjuts upp på obestämd tid. Denna brist avhjälps inte av det faktum att ministern fattar beslut om dessa ansökningar i ett senare skede,(51) om prövningen av dem äger rum när det kan ha gått flera år sedan den fördrivna personen ansökte om internationellt skydd. Under sådana omständigheter skulle, som nämnts, den fulla verkan av den grundläggande rätten att ansöka om asyl inte kunna garanteras.
64.      I artikel 17.1 i direktiv 2001/55 föreskrivs att personer som åtnjuter tillfälligt skydd ska ha möjlighet att lämna in ”en asylansökan när som helst”. För att en grundläggande rättighet ska kunna utövas, kräver en sådan bestämmelse underförstått att ansökan ska prövas av den behöriga myndigheten, vilken ska bedöma den fördrivna personens omständigheter.(52) Att erkänna rätten att lämna in en ansökan för att därefter dra ut på handläggningen i flera år är något som inte är förenligt med bestämmelsen och, än mindre, med det väsentliga innehållet i den grundläggande rättighet som erkänns i artikel 18 i stadgan.
65.      Enligt artikel 52.1 i stadgan ”ska varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter”.
66.      Av begäran om förhandsavgörande tycks det framgå att den automatiska uppskjutningen av prövningen av ansökningar om internationellt skydd i dessa fall i själva verket inte i första hand bygger på ett lagstiftningsbeslut utan på en praxis hos ministern. Om så är fallet skulle kravet på att begränsningar av grundläggande rättigheter ska fastställas genom lag inte vara uppfyllt.
67.      I detta sammanhang finner jag inte argumentet att den fördrivna personen, enligt artikel 19.2 i direktiv 2001/55, åtnjuter tillfälligt skydd även om den inte beviljas internationellt skydd övertygande.(53) Såsom domstolen slog fast i punkt 82 i domen Kaduna(54) ger det tillfälliga skyddet den som kommer i åtnjutande av det mer begränsade rättigheter än de som följer av beviljandet av internationellt skydd.
68.      En tolkning som är förenlig med asylrättens betydelse får mig däremot att anse att personer som beviljats tillfälligt skydd har rätt till prövning av sina ansökningar om internationellt skydd under den tid som det tillfälliga skyddet gäller, även om takten i prövningen begränsas av de begränsningar som är förknippade med systemet.
V.      Förslag till avgörande
69.      Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att EU-domstolen svarar Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna) på följande sätt:
Artikel 17.2 i rådets direktiv 2001/55/EG av den 20 juli 2001 om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och om åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta, och artikel 31 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd
ska tolkas på så sätt,
att de inte ger medlemsstaterna rätt att automatiskt och på obestämd tid skjuta upp prövningen av en ansökan om internationellt skydd som lämnats in av en person som åtnjuter tillfälligt skydd under den tid som detta skydd varar, så att tidsfristen för att fatta beslut om ansökan om internationellt skydd inte börjar löpa eller inte fortsätter att löpa förrän vid den tidpunkt då det tillfälliga skyddet upphör.
1      Originalspråk: spanska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Rådets direktiv 2001/55/EG av den 20 juli 2001 om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och om åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta (EGT L 212, 2001, s. 12).
3      Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/95/EU av den 13 december 2011 om normer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska anses berättigade till internationellt skydd, för en enhetlig status för flyktingar eller personer som uppfyller kraven för att betecknas som subsidiärt skyddsbehövande, och för innehållet i det beviljade skyddet (EUT L 337, 2011, s. 9).
4      Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd (EUT L 180, 2013, s. 60).
5      Det rör sig om Minister van Asiel en Migratie (ministern för asyl- och migrationsärenden, Nederländerna) (nedan kallad ministern).
6      Rådets genomförandebeslut (EU) 2022/382 av den 4 mars 2022 om fastställande av att det föreligger massiv tillströmning av fördrivna personer från Ukraina i den mening som avses i artikel 5 i direktiv 2001/55/EG, med följden att tillfälligt skydd införs (EUT L 71, 2022, s. 1). Genomförandebeslut 2022/382 tillämpades för en inledande period på ett år, till och med den 4 mars 2023, och förlängdes till och med den 4 mars 2024. Rådet beslutade att förlänga perioden för tillfälligt skydd genom genomförandebeslut (EU) 2023/2409 av den 19 oktober 2023 om förlängning av det tillfälliga skydd som infördes genom genomförandebeslut (EU) 2022/382 (EUT L, 2023/2409) till och med den 4 mars 2025. Denna period har förlängts på nytt, till och med den 4 mars 2026, genom rådets genomförandebeslut (EU) 2024/1836 av den 25 juni 2024 om förlängning av det tillfälliga skydd som infördes genom genomförandebeslut (EU) 2022/382 (EUT L, 2024/1836). I rådets genomförandebeslut (EU) 2025/1460 av den 15 juli 2025 om förlängning av det tillfälliga skydd som införts genom genomförandebeslut (EU) 2022/382 (EUT L, 2025/1460) föreskrivs en ny förlängning fram till den 4 mars 2027 (EUT L, 2025/1460).
7      2000 års utlänningslag (Stb. 2000, nr 495) (nedan kallad utlänningslagen).
8      Förordning av den 23 november 2000 om tillämpningen av 2000 års utlänningslag (Stb. 2000, nr 497) (nedan kallad 2000 års utlänningsförordning).
9      2000 års utlänningsföreskrifter av den 18 december 2000 (Stcrt. 2001, nr 10).
10      Punkt 2.1 i begäran om förhandsavgörande:
11      Punkt 2.2 i begäran om förhandsavgörande:
12      Punkt 3.1 i begäran om förhandsavgörande.
13      Punkt 3.2 i begäran om förhandsavgörande.
14      Punkt 3.3 i begäran om förhandsavgörande.
15      Dom av den 20 november 2025 (C‑195/25, EU:C:2025:904) (nedan kallad domen Framholm).
16      EU:C:2025:700 (nedan kallat förslaget till avgörande i målet Framholm).
17      Punkterna 29–38 i förslaget till avgörande i målet Framholm. Jag hänvisar till dess innehåll, utan att behöva återge det här.
18      Domen i målet Framholm, domslutet punkt 1.
19      Punkt 4.3 i begäran om förhandsavgörande. Där hänvisas till ett meddelande från ministern av den 30 mars 2022 riktat till talmannen i Nederländernas representanthus, med kompletterande förklaringar om tolkningen av införlivandelagen. Den nederländska regeringen anger (punkt 11 i dess skriftliga yttrande) att den nederländska lagstiftaren har valt att göra beviljandet av tillfälligt skydd beroende av att en ansökan om internationellt skydd har lämnats in.
20      Punkt 4.3 i begäran om förhandsavgörande.
21      Punkt 4.4 i begäran om förhandsavgörande.
22      Punkt 12.1 i begäran om förhandsavgörande.
23      Domen Framholm, punkt 48. Min kursivering.
24      Ibidem, punkt 49.
25      Ibidem, punkt 54. Min kursivering.
26      Ibidem, punkt 55.
27      Ibidem, punkt 57.
28      COM/2000/0303final (EGT C 311 E, s. 251).
29      Detta framgår av det dokument som antogs av Arbetsgruppen för asylfrågor den 2 oktober 2000, vilket finns tillgängligt på https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-11650–2000-INIT/sv/pdf. Fotnot 1 i punkt 2 redogör för diskussionen om möjligheten att skjuta upp prövningen av asylansökningar.
30      Punkt 27 i kommissionens skriftliga yttrande.
31      I begäran om förhandsavgörande (punkt 11.7.4) konstaterar den hänskjutande domstolen att tillkomsthistorien bakom direktiv 2001/55 inte gör det möjligt att med säkerhet dra slutsatsen huruvida medlemsstaterna formellt har velat föreskriva en möjlighet till uppskjutande eller inte.
32      Förslag till avgörande i målet Framholm, punkt 73.
33      ”Ett införande av tillfälligt skydd förväntas också gynna medlemsstaterna, eftersom de rättigheter som följer med tillfälligt skydd begränsar fördrivna personers behov av att omedelbart söka internationellt skydd och därmed risken för att deras asylsystem överbelastas.” Min kursivering.
34      ”Att förlänga det tillfälliga skyddet kommer också att bidra till att säkerställa att medlemsstaternas asylsystem inte överbelastas av en betydande ökning av antalet ansökningar om internationellt skydd som skulle kunna lämnas in av personer som åtnjuter tillfälligt skydd till och med den 4 mars 2024 om det tillfälliga skyddet upphörde vid den tidpunkten eller av personer som flyr kriget i Ukraina och som anländer till unionen efter det datumet och före den 4 mars 2025.”
35      Förslag till avgörande i målet Framholm, punkt 74.
36      Ibidem, punkt 75.
37      Ibidem, punkt 76.
38      Ibidem, punkt 77, med hänvisning till dom av den 8 maj 2025, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 32).
39      Ibidem, punkt 78. I punkterna 79 och 80 i samma förslag till avgörande påpekade jag hur det i artikel 33 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat (EUT L 180, 2013, s. 31), i situationer som kännetecknas av en exceptionellt stor tillströmning av tredjelandsmedborgare som söker internationellt skydd, införs ”en mekanism för tidig varning, beredskap och krishantering som syftar till att vidta förebyggande åtgärder för att, bland annat, förhindra att tillämpningen av förordningen äventyras till följd av att det finns en betydande risk för stora påfrestningar på en medlemsstats asylsystem” (punkt 79 i förslaget till avgörande i målet Framholm). Unionslagstiftaren har dock inte heller i sådana fall gett medlemsstaterna rätt att själva bestämma att ansökningar om internationellt skydd automatiskt ska avvisas (punkt 80 i samma förslag till avgörande).
40      Den hänskjutande domstolen beskriver (punkt 11.4.1 i begäran om förhandsavgörande) hur denna period, på grund av de på varandra följande genomförandebeslut som har antagits av rådet, kan komma att uppgå till fyra år, fram till den 4 mars 2026. Till denna beräkning ska läggas det ytterligare år som föreskrivs i genomförandebeslut 2025/1460 (efter begäran om förhandsavgörande), fram till den 4 mars 2027.
41      Punkt 15 i den nederländska regeringens skriftliga yttrande.
42      Den polska regeringens skriftliga yttrande, punkt 14.
43      Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/33/EU av den 26 juni 2013 om normer för mottagande av personer som ansöker om internationellt skydd (EUT L 180, 2013, s. 96). I artikel 3.3 föreskrivs att ”detta direktiv [inte] ska tillämpas när bestämmelserna i direktiv 2001/55/EG … tillämpas”. En bestämmelse med motsvarande innebörd fanns i artikel 3.3 i rådets direktiv 2003/9/EG av den 27 januari 2003 om miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna (EUT L 31, 2003, s. 18), föregångaren till direktiv 2013/33.
44      Förslag till avgörande i målet Framholm, punkt 67.
45      Ibidem, punkt 68.
46      Rådets beslut (EU) 2015/1523 av den 24 september 2015 om fastställande av provisoriska åtgärder på området internationellt skydd till förmån för Italien och Grekland (EUT L 239, 2015, s. 146).
47      Rådets beslut (EU) 2015/1601 av den 22 september 2015 om fastställande av provisoriska åtgärder på området internationellt skydd till förmån för Italien och Grekland (EUT L 248, 2015, s. 80).
48      Skälen 31 respektive 36.
49      Dom av den 22 juni 2023, kommissionen/Ungern (Avsiktsförklaring före en asylansökan) (C‑823/21, EU:C:2023:504, punkt 52), min kursivering. I domen Framholm betonar domstolen den fulla verkan av denna rättighet och medlemsstaternas därmed sammanhängande skyldighet: ”I fall där en person uppfyller de minimikrav som uppställs i EU-rätten för att betecknas som flykting eller subsidiärt skyddsbehövande …, är medlemsstaterna således skyldiga att bevilja det internationella skydd som personen ansökt om, såvida inte någon av de i [direktiv 2002/55] angivna uteslutningsgrunderna föreligger. Medlemsstaterna har således inte något utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende” (punkt 54).
50      Dom av den 30 juni 2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba m.fl. (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, punkt 62), med hänvisning till dom av den 25 juni 2020, Ministerio Fiscal (Myndighet som kan förväntas få ta emot ansökningar om internationellt skydd) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, punkt 93).
51      Punkt 12.1 i begäran om förhandsavgörande.
52      Se, för ett liknande resonemang, punkt 11.4.2 i begäran om förhandsavgörande.
53      Punkt 17 i den tyska regeringens skriftliga yttrande.
54      Dom av den 19 december 2024 (C‑244/24 och C‑290/24, EU:C:2024:1038). Den hänskjutande domstolen hänvisar till denna dom i punkterna 11.3, 11.4.6, 11.5 och 11.6 i begäran om förhandsavgörande.