62003CC0402_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Förevarande begäran om förhandsavgörande, som hänskjutits av Vestre Landsret (dansk domstol i andra instans), avser tolkningen av rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (nedan kallat direktivet).(2) Enligt detta direktiv är tillverkarna i första hand ansvariga för produkter med säkerhetsbrister och leverantörerna är endast i andra hand ansvariga för sådana brister. Denna begäran rör i huvudsak frågan om medlemsstaterna enligt nämnda direktiv har rätt att förändra fördelningen av detta ansvar och, i förekommande fall, i vilken utsträckning detta är möjligt.
2. Den hänskjutande domstolen har ställt fem frågor till domstolen angående tolkningen av detta direktiv. Frågorna rör en problemställning som redan har behandlats i domarna i målen kommissionen mot Frankrike,(3) kommissionen mot Grekland(4) och González Sánchez,(5) och i synnerhet frågan huruvida direktivet tillåter att ansvaret för produkter med säkerhetsbrister utsträcks till att omfatta andra ekonomiska aktörer än dem som angivits i direktivet
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrätten
3. Enligt artikel 1 i direktivet är ”[t]illverkaren ... ansvarig för skador som orsakas av en defekt i hans produkt”. Enligt direktivet omfattar begreppet tillverkare av en produkt den som framställer en slutprodukt (artikel 3.1) och den som importerar en produkt till gemenskapen (artikel 3.2).
4. I artikel 3.3 i direktivet föreskrivs följande:
”När tillverkaren av produkten inte kan identifieras skall varje leverantör av produkten betraktas som tillverkare av den om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkaren eller den person som levererat produkten till honom är. Detsamma skall gälla för en importerad produkt, även om tillverkarens namn är angivet, om den i punkt 2 nämnda importörens identitet inte framgår av produkten.”
5. I artikel 13 anges följande:
”Detta direktiv inverkar inte på sådana rättigheter som en skadelidande kan ha enligt rättsreglerna om ansvar i eller utanför avtalsförhållanden eller enligt ett särskilt ansvarssystem som gäller när direktivet anmäls.”
B – Nationell rätt
6. I Danmark har direktivet införlivats med nationell rätt genom lag nr 371 av den 7 juni 1989 (nedan kallad den danska lagen).
7. De relevanta bestämmelserna i denna lag har följande lydelse:
4§
”1. Som tillverkare anses den som framställer en slutprodukt, en komponent eller en råvara, den som framställer eller samlar in en naturprodukt samt den som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som tillverkat produkten.
2. Som tillverkare anses vidare den som i sin näringsverksamhet importerar en produkt till gemenskapen för vidareförsäljning, uthyrning, leasing eller någon annan form av distribution.
3. Som leverantörer anses den som yrkesmässigt släpper ut en produkt i handeln utan att betraktas som tillverkare.
4. Kan den skadelidande inte konstatera vem som har tillverkat en produkt som tillverkats inom gemenskapen eller kan den skadelidande inte konstatera vem som har importerat en produkt till gemenskapen som är tillverkad i tredje land, anses varje leverantör av produkten vara tillverkare.
5. Bestämmelsen i fjärde stycket gäller dock inte om leverantören inom rimlig tid ger den skadelidande upplysningar om tillverkarens eller importörens namn och adress eller namnet på och adressen till den som levererat produkten till leverantören. Leverantören kan inte hänvisa den skadelidande till en ansvarig person som tillhör en domsaga utanför Europeiska gemenskapen.”
10 §
”En leverantör har ett direkt produktansvar gentemot den skadelidande och senare leverantörer i distributionskedjan.”
11 §
”1. Är två eller flera personer ansvariga för samma skada enligt denna lag svarar de solidariskt för skadan.
...
3. Den som i egenskap av leverantör eller tillverkare enligt 4 § andra eller fjärde stycket har utgivit ersättning till den skadelidande eller en senare leverantör, inträder i den skadelidandes krav mot tidigare led i produktions- och distributionskedjan. …”
III – Bakgrund och förfarande
8.
Den 24 april 1998 köpte klagandena vid den nationella domstolen (Jette Mikkelsen och Michael Due Nielsen) ett paket med 30 ägg i Bilka Lavprisvarehus A/S (nedan kallat Bilka).
9. Dessa ägg användes den 15 maj 1998 för att göra en äggkaka som Jette Mikkelsen och Michael Due Nielsen båda åt av.
10.
Den 16 maj 1998 insjuknade såväl Jette Mikkelsen som Michael Due Nielsen. Den undersökning som genomfördes på sjukhuset visade att båda hade smittats av salmonella.
11.
De båda drabbade personerna stämde leverantören Bilka som i sin tur riktade anspråk mot tillverkaren Skov (där äggen hade köpts).
12.
Domstolen i första instans fastslog i sin dom att Bilka i egenskap av leverantör var ansvarigt för den skada som Mikkelsen och Nielsen lidit och att detta företag kunde vända sig mot Skov, eftersom det var ansvarigt i egenskap av tillverkare av de ägg som var smittade med salmonella.
13.
Bilka och Skov överklagade denna dom och gjorde gällande att 10 § i den danska lagen stred mot direktivet. Vestre Landsret ställde följande tolkningsfrågor till domstolen i beslut av den 26 september 2003:
”Fråga 1:
Utgör rådets direktiv av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister hinder för en lagstadgad ordning, enligt vilken en leverantör utan begränsning bär tillverkarens ansvar enligt direktivet?
Fråga 2:
Utgör ovannämnda direktiv hinder för en ordning, enligt vilken leverantören enligt rättspraxis är skyldig att utan begränsning bära tillverkarens i rättspraxis fastställda culpaansvar för produkter med säkerhetsbrister som medfört person- eller sakskador för konsumenten?
Fråga 3:
Med hänvisning till
1. Ministerrådsprotokollet i BEUC‑News, Legal Supplement 12 November/December 1985, sidorna 20–21, i vilket följande anges i punkt 2:
”Statements on articles 3 and 12: ’I fråga om tolkningen av artiklarna 2 och 10 är rådet och kommissionen eniga om att det inte finns något hinder mot att de enskilda medlemsstaterna i sina nationella lagar inför bestämmelser om ansvar för leverantörer eftersom deras ansvar inte omfattas av direktivet. Det råder vidare enighet om att medlemsstaterna enligt direktivet kan anta bestämmelser om den slutliga inbördes fördelningen av ansvaret mellan flera ansvariga tillverkare (jämför artikel 3) och leverantörer.’ ”, och till
2. Artikel 13 i direktivet, där det anges följande:
”Detta direktiv inverkar inte på sådana rättigheter som en skadelidande kan ha enligt rättsreglerna om ansvar i eller utanför avtalsförhållanden eller enligt ett särskilt ansvarssystem som gäller när direktivet anmäls”,
ställs följande fråga:
Utgör direktivet hinder för en medlemsstat att i lag reglera leverantörens produktansvar, när leverantören såsom i 3 § tredje stycket första meningen i den danska lagen definieras som den som i sin näringsverksamhet släpper ut en produkt i handeln utan att betraktas som tillverkare enligt den i artikel 3 i direktivet om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister angivna definitionen?
Fråga 4:
Utgör direktivet (rådets direktiv av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister) hinder för att en medlemsstat inför en lagbestämmelse om produktansvar, enligt vilken leverantören – utan att själv vara tillverkare eller likställd med en tillverkare enligt artikel 3 i direktivet – bär
– tillverkarens produktansvar enligt direktivet, eller
– tillverkarens i rättspraxis fastlagda culpaansvar för de person- och sakskador som vållats konsumenten på grund av produktens säkerhetsbrister?
Ovannämnda lagbestämmelser förutsätter
a) att leverantören definieras som den som i sin näringsverksamhet släpper ut en produkt i handeln utan att betraktas som tillverkare (3 § tredje stycket första meningen i den danska produktansvarslagen),
b) att tillverkaren kan hållas ansvarig och att leverantören därför inte är ansvarig om så inte skulle vara fallet (10 § i den danska produktansvarslagen),
c) att leverantören har regressrätt mot tillverkaren (11 § tredje stycket i den danska produktansvarslagen).
Fråga 5:
Utgör direktivet (rådets direktiv av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister) hinder för att en medlemsstat bibehåller en icke lagstadgad regel som lagts fast i rättspraxis och som utvecklats före produktansvarsdirektivets tillkomst, enligt vilken leverantören – utan att själv vara tillverkare eller likställd med en tillverkare enligt artikel 3 i direktivet – bär
– tillverkarens produktansvar enligt direktivet, eller
– tillverkarens i rättspraxis fastlagda culpaansvar för de person- och sakskador som vållats konsumenten på grund av produktens säkerhetsbrister?
Den ovannämnda i rättspraxis fastslagna regeln förutsätter
a) att leverantören definieras som den som i sin näringsverksamhet släpper ut en produkt i handeln utan att betraktas som tillverkare (3 § tredje stycket 1 i den danska produktansvarslagen),
b) att tillverkaren kan hållas ansvarig och att leverantören därför inte är ansvarig om så inte skulle vara fallet (10 § i den danska produktansvarslagen),
c) att leverantören har regressrätt mot tillverkaren (11 § tredje stycket i den danska produktansvarslagen).”
IV – Yttranden
14. De skriftliga och muntliga yttranden som lämnats i detta mål kan delas in i två olika kategorier. Den första rör yttranden från motparterna i den nationella domstolen – de skadelidande – och från den danska regeringen, vilka har hävdat att direktivet endast innebär en fullständig harmonisering vad gäller tillverkarnas ansvar för produkter med säkerhetsbrister och att medlemsstaterna således har behållit sin behörighet att bibehålla eller att anta en specifik ordning avseende leverantörernas strikta skadeståndsansvar. Den andra kategorin rör yttrandena från klagandena i målet vid den nationella domstolen – Bilka och Skov – den spanska regeringen och kommissionen, vilka tvärtom har gjort gällande att direktivet innebär en fullständig harmonisering av ansvaret för produkter med säkerhetsbrister, eftersom det enligt direktivet enbart är tillverkare och ekonomiska aktörer som likställs med sådana som har ålagts sådant ansvar.
15. Till stöd för sitt påstående har den danska regeringen anfört två skilda argument. Inledningsvis har den hävdat att artikel 3 i direktivet enbart innehåller en definition av tillverkaren och de ekonomiska aktörer som likställs med denne. Härav följer e contrario
att direktivet inte innehåller någon reglering av mellanledens ansvar, såsom leverantören, i tillverknings- och distributionskedjan. Denna tolkning stöds av artikel 13 i direktivet och två förklaringar – den andra och den sextonde – som återfinns i protokollet från rådets 1025:e sammanträde den 25 juli 1985.
16. I andra hand har den danska regeringen förklarat att leverantören enligt dansk lagstiftning inte har ett självständigt ansvar eftersom leverantören enligt 10 § och 11 § tredje stycket i den danska lagen endast svarar gentemot de skadelidande i den mån tillverkaren inte kan göras ansvarig. Leverantörens situation kan således likställas med situationen för en solidariskt betalningsskyldig. Den danska lagstiftningen skiljer sig således från den franska bestämmelsen som förklarades vara oförenlig med direktivet i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike.(6) Den danska regeringen drar härav slutsatsen att denna rättspraxis inte är tillämplig på den danska lagstiftningen.
17. Om domstolen inte skulle godta denna tolkning har den danska regeringen anmodat domstolen att ompröva sin rättspraxis, åtminstone vad avser leverantörens ansvar, på grund av de negativa följder som denna rättspraxis har för skyddet av konsumenternas intressen. För det fall domstolen skulle anse att den danska lagen inte är förenlig med direktivet, har den danska regeringen yrkat att den kommande domens rättsverkningar skall begränsas i tiden, på så sätt att den gäller från och med dagen för avkunnandet.
18. Skov, Bilka, den spanska regeringen och kommissionen har i sina argument i huvudsak hänvisat till domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike.(7) Enligt deras mening följer av denna dom att 3 § tredje stycket samt 10 och 11 §§ i den danska lagen strider mot direktivet.
19. Intervenienterna anser att den andra förklaringen i rådets protokoll skall tolkas så att medlemsstaterna får anta egna bestämmelser angående leverantörens ansvar, men att de inte får överföra det strikta skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister på leverantören, eftersom tillverkaren har ålagts ett sådant ansvar i direktivet.
20. Skov har vidare gjort gällande att 10 § i den danska lagen bör tolkas i enlighet med direktivet, vilket enligt detta företag är direkt tillämpligt. 10 § i den danska lagen skulle således inte kunna ålägga leverantören mer långtgående skyldigheter än dem som föreskrivs i artikel 3 i direktivet. Till stöd för detta argument har Skov hänvisat till domstolens rättspraxis från domarna i målen Von Colson och Karmann, Marleasing, Wagner, Miret och Faccini Dori.(8)
V – Bedömning
A – Inledande synpunkter
21. I detta mål är den huvudsakliga frågan huruvida direktivet utgör hinder för en lagtillämpning där leverantören (eller ett annat mellanled) utan begränsning får bära det ansvar som ålagts tillverkaren enligt direktivet.
22. Direktivet innehåller en reglering som medför strikt skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister. Enligt artikel 1 i direktivet kan de skadelidande begära skadestånd för skada som orsakats på grund av en produkt med säkerhetsbrister under förutsättning att de kan bevisa att det föreligger ett orsakssamband mellan defekten och skadan (artikel 4). I artikel 1 anges tillverkaren av produkter med säkerhetsbrister som den som är ansvarig för skadan.
23. Artikel 3 i direktivet innehåller en legaldefinition av begreppet tillverkare – det vill säga den som är ansvarig – i den mening som avses i direktivet. Härvid gäller följande definition av begreppet tillverkare.
– Den som framställer en slutprodukt eller en råvara och var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som tillverkat den (första punkten).
– Den som för försäljning, uthyrning, leasing eller annan form av distribution inom ramen för sin näringsverksamhet importerar en slutprodukt (andra punkten).
– Leverantören av produkten när tillverkaren eller importören inte kan identifieras om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkaren, importören eller den person som levererat produkten till honom är (tredje punkten).
24. Denna bestämmelse har införlivats med dansk rätt genom 4 § första, andra, fjärde och femte styckena i den danska lagen om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister. Den danska lagstiftaren har emellertid lagt till en särskild kategori till de kategorier som kan göras ansvariga enligt direktivet. Enligt 10 § i den danska lagen har leverantören ett direkt produktansvar gentemot skadelidande och senare leverantörer i distributionskedjan. Enligt definitionen i 4 § tredje stycket i den ovannämnda lagen anses leverantören i den mening som avses i 10 § vara den som släpper ut en produkt i handeln inom ramen för sin näringsverksamhet utan att betraktas som tillverkare.
25. Den nationella domstolen vill få klarhet i huruvida harmoniseringen av ansvaret för produkter med säkerhetsbrister i direktivet skall anses utgöra en fullständig harmonisering som inte lämnar medlemsstaterna något utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller definitionen av den krets som kan göras ansvarig.
26. I en serie nyligen meddelade domar – domarna i de ovannämnda målen kommissionen mot Frankrike, González Sánchez och kommissionen mot Grekland(9) – har domstolen bedömt denna principfråga. I mina förslag till avgörande i dessa mål ansåg jag på grundval av en bedömning av direktivets ordalydelse, systematik och syften såsom de framgår av skälen i direktivet, att direktivet syftar till en fullständig harmonisering av det strikta skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister. Härav följer att det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har när de införlivar direktivet med sin nationella rättsordning uteslutande bestäms av direktivet. På grundval av en liknande argumentation har domstolen i domarna i de ovannämnda målen kommit till samma slutsats, vilket tydligt framgår av punkterna 16–19 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike.
27. I punkt 16 konstaterade domstolen särskilt att det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har uteslutande bestäms av själva direktivet, med hänsyn till dess ordalydelse, syfte och systematik.
28. Domstolen konstaterade vidare i punkt 17 att direktivet, genom införandet av ett harmoniserat system för civilrättsligt ansvar för tillverkare beträffande skador som orsakas av produkter med säkerhetsbrister, svarar mot syftet att säkerställa att konkurrensförhållandena mellan de ekonomiska aktörerna inte snedvrids, att underlätta den fria rörligheten för varor och att förhindra att det uppkommer olika grader av skydd av konsumenterna.
29. I punkt 18 konstaterade domstolen därefter att direktivet inte innehåller någon bestämmelse enligt vilken medlemsstaterna uttryckligen tillåts att införa eller behålla strängare bestämmelser för att säkerställa en högre skyddsnivå för konsumenterna inom direktivets tillämpningsområde.
30. Domstolen framhöll slutligen i punkt 19 att den omständigheten att det i direktivet medges vissa undantag eller i vissa avseenden hänvisas till den nationella rätten inte innebär att den harmonisering som föreskrivs i direktivet är ofullständig.
31. Domstolen kom således till slutsatsen att artikel 13 i direktivet inte kunde tolkas så att den ger medlemsstaterna möjlighet att behålla ett allmänt system för strikt skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister som skiljer sig från det system som föreskrivs i direktivet.
32. I punkt 22 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike och punkterna 31–33 i domen i den det ovannämnda målet González Sánchez, fastslog domstolen att det system som införts genom nämnda direktiv inte utesluter att man kan tillämpa andra system för ansvar i eller utanför avtalsförhållanden i vilka grunden för ansvaret är en annan, exempelvis skyddet för dolda fel eller culpa.
33. Innan jag besvarar tolkningsfrågorna skall jag först undersöka huruvida de argument som framförts av den danska regeringen och motparterna i målet vid den nationella domstolen innehåller nya omständigheter i förhållande till de ovan angivna argumenten och om de skulle kunna föranleda en omprövning av denna rättspraxis.
34. Den danska regeringen har utförligt utvecklat sitt påstående att direktivet endast avser att harmonisera tillverkarens ansvar. Förutom den delreglering som rör leverantörens subsidiära ansvar i artikel 3.3 i direktivet, för det fall tillverkaren av en produkt med säkerhetsbrister inte kan identifieras, syftar direktivet inte till en allmän reglering av leverantörens eller andra mellanleds ansvar. Denna regering drar därmed slutsatsen att medlemsstaterna har behållit sin lagstiftningskompetens i detta avseende.
35. Jag kan inte godta detta påstående och inte heller de argument som ligger till grund för detta. Det framgår av den rättspraxis som vid ett flertal tillfällen nämnts ovan att direktivet syftar till en fullständig harmonisering av det strikta skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister. En sådan reglering innehåller åtminstone en definition av föremålet för skadeståndsansvaret, det vill säga den skada som orsakats av den defekta produkten, den skyddade personkretsen och slutligen den krets som kan göras skadeståndsansvarig. Om man godtar att direktivet syftar till en fullständig harmonisering, innebär det likaledes att det föreligger en uttömmande definition av den krets som kan göras skadeståndsansvarig.
36. Av denna anledning är det inte längre tillåtet för medlemsstaterna att utöka den krets som kan göras ansvarig till att även omfatta leverantörer och andra mellanled, förutom i de fall som uttryckligen angivits i artikel 3.3 i direktivet.
37. Till stöd för sitt påstående har den danska regeringen även åberopat två förklaringar – den ena från rådet och den andra från rådet och kommissionen – vilka beträffande direktivet har upptagits i protokollet från rådets 1025:e sammanträde den 25 juli 1985.(10) Trots att dessa förklaringar inte åberopades i de ovannämnda målen, är de enligt den danska regeringen relevanta vid en tolkning av direktivet.
38. Jag föregriper härvid prövningen av den tredje frågan, eftersom jag nedan närmare kommer att behandla dessa förklaringar, och konstaterar att varken förklaringarnas rättsliga karaktär eller deras materiella innehåll påverkar direktivets ordalydelse, systematik och syfte.
39. Såväl i sina skriftliga yttranden som vid förhandlingen har klagandena i den nationella domstolen och den danska regeringen framhållit de skillnader som de anser föreligger mellan den danska lagstiftningen om leverantörernas strikta skadeståndsansvar och artikel 1386-7 i den franska civillagen, vilken domstolen ansåg vara oförenlig med direktivet i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike.(11)
40. Jag vill härvidlag påpeka att det i förevarande fall i första hand handlar om huruvida en bestämmelse som den i den danska lagstiftningen är förenlig med direktivet. Det går inte att på grundval av de påstådda olikheterna mellan de två bestämmelserna dra några avgörande slutsatser till stöd för svaret på denna fråga.
41. För det fall domstolen inte delar den danska regeringens åsikt att den danska regleringen av leverantörernas strikta skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister är förenlig med direktivet, såsom det tolkats i domen i målet kommissionen mot Frankrike, har denna regering begärt att domstolen skall ompröva sin rättspraxis.
42. Enligt min mening är det inte relevant att ompröva denna nyligen tillkomna rättspraxis. Såväl i de berörda domarna som i mina förslag till avgörande, har det på grundval av en grammatikalisk, systematisk och historisk bedömning konstaterats att direktivet faktiskt syftar till en fullständig harmonisering. De argument som anförts av den danska regeringen – vilka i huvudsak endast består i att domstolens tolkning leder till ett otillräckligt skydd för konsumenterna – leder inte till ett resultat som strider mot gemenskapslagstiftarens uttalade vilja såsom den uttryckts i direktivet.
43. Om ett direktiv strider mot en eller flera medlemsstaters preferenser inom ett område som är så svårt och delikat som det som rör skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister, måste dessa motsättningar lösas inom gemenskapens konstitutionella ram på initiativ av gemenskapslagstiftaren och inte genom en tolkning contra legem . Det följer för övrigt av de åtgärder som vidtagits av den danska regeringen i egenskap av rådsordförande att den är medveten om denna konstitutionella ordningsföljd.(12)
44. För fullständighetens skull vill jag dessutom påpeka att om domstolen godtog den tolkning som förordats av den danska regeringen, skulle det oundvikligen innebär en ändring av den rättspraxis som nyligen fastslagits genom domarna i de ovannämnda målen kommissionen mot Frankrike och González Sánchez.(13) En sådan tolkning skulle nämligen innebära att tillverkarens primära ansvar som uttryckligen framgår av direktivet skulle utsträckas till att även gälla andra delar av distributionskedjan, såsom mellanled (leverantörer).
45. En sådan ändring av rättspraxis skulle även innebära att de skäl som domstolen anfört – direktivets ordalydelse, systematik och förarbeten –, till stöd för en fullständig harmonisering där enbart tillverkaren av produkter med säkerhetsbrister är strikt skadeståndsansvarig, inte skulle vara hållbara.
B – Den första frågan
46. Den första frågan rör de ekonomiska aktörer som inte är tillverkare och som definieras i artikel 3.3 i direktivet. Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida denna bestämmelse utgör hinder för en nationell lagbestämmelse enligt vilken leverantörerna utan begränsning är skyldiga att bära samma ansvar som åvilar tillverkarna enligt direktivet.
47. Svaret på denna fråga kan med lätthet utläsas ur domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike. I detta mål var det fråga om en bestämmelse i den franska civillagen (artikel 1386-7) enligt vilken leverantörer likställdes med tillverkare vad gäller ansvar. Domstolen ansåg att det stred mot direktivet att fullständigt likställa leverantörer och tillverkare, eftersom det i artikel 3.3 endast föreskrivs ett subsidiärt ansvar för det fall tillverkarens identitet inte kan fastställas.
48. Vid en jämförelse av artikel 1386-7 i civillagen och 10 § i den danska lagen framgår det att de båda bestämmelserna har långtgående likheter.
49. I artikel 1386-7 föreskrivs att den som säljer, hyr ut, med undantag av den som hyr ut leasingprodukter eller som är jämställd med en person som hyr ut leasingprodukter, eller på annat sätt i näringsverksamhet tillhandahåller produkter skall vara ansvarig för säkerhetsbrister i sina produkter på samma villkor som tillverkaren. I förekommande fall har mellanledet regressrätt mot tillverkaren.
50. I 10 § i den danska lagen föreskrivs att en leverantör har ett skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister gentemot den skadelidande och senare leverantörer i distributionskedjan. Enligt 11 § tredje stycket i denna lag har ett mellanled som utgivit ersättning till den skadelidande en rätt att väcka talan mot tillverkaren.
51. Trots att dessa bestämmelser uppvisar några olikheter vad gäller definitionen av den krets av personer som kan göras ansvariga, kan det konstateras att båda bestämmelserna utvidgar denna krets till leverantörer och andra mellanled i väsentligt större utsträckning än vad som är fallet i artikel 3.3 i direktivet. Dessutom innehåller såväl artikel 1386-7 i den franska civillagen och 10 § jämte 11 § tredje stycket i den danska lagen av uppenbara skäl en möjlig regressrätt, medan direktivet tvärtom just syftar till att undvika en sådan kumulation av förfaranden genom att begränsa den krets av personer som kan göras ansvariga till tillverkarna.
52. Såväl svarandena i målet vid den nationella domstolen som den danska regeringen har åberopat skillnaderna mellan den franska bestämmelsen och de danska bestämmelserna. Den förstnämnda utgör en verklig skadeståndsbestämmelse medan de sistnämnda endast innehåller ett villkorat skadeståndsansvar. Enligt den franska ordningen har den skadelidande rätt att väcka skadeståndstalan mot leverantören på grund av att en produkt med säkerhetsbrister sålts till honom, det vill säga såväl beträffande produkter som redan var defekta vid den tidpunkt då de släpptes ut i handeln som beträffande produkter som blivit defekta i ett senare led i distributionskedjan. Enligt de danska bestämmelserna kan den skadelidande däremot endast väcka skadeståndstalan mot leverantören beträffande produkter som var defekta vid den tidpunkt då de släpptes ut i handeln.
53. Oberoende av vilka skillnader som föreligger tycks dessa inte vara relevanta vid bedömningen av om den tillämpliga personkretsen i 10 § och 11 § tredje stycket i den danska lagen är förenlig med artikel 3 i direktivet. Det kan i detta hänseende konstateras att de danska bestämmelserna innehåller en vidsträcktare definition av den personkrets mot vilken de skadelidande har rätt att väcka talan på grund av produkter med säkerhetsbrister än den som anges i artikel 3 i direktivet. Det framgår av domen i målet kommissionen mot Frankrike att redan denna omständighet i sig är tillräcklig för att fastställa att dessa bestämmelser inte är förenliga med direktivet. Dessutom innebär en tillämpning av de danska bestämmelserna nästan oundvikligen en kumulation av förfaranden, vilket är det resultat som gemenskapslagstiftaren just har velat undvika.(14)
C – Den andra frågan
54. Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida dansk rättspraxis, enligt vilken en leverantör utan begränsning är skyldig att bära tillverkarens i rättspraxis fastställda culpaansvar för produkter med säkerhetsbrister som medfört person- eller sakskador för konsumenten, är förenlig med direktivet.
55. Det framgår av handlingarna i målet att innan direktivet antogs reglerades i Danmark skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister – såväl tillverkarens ansvar som leverantörens ansvar – i rättspraxis.
56. Enligt de regler som uppställts i rättspraxis bedömdes skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister först på grundval av allmänna regler för civilrättsligt skadestånd i dansk rätt, vilka grundas på culpabegreppet. Utvecklingen av rättspraxis och doktrin ledde emellertid till att tillverkaren ansågs vara ansvarig på grund av grov oaktsamhet och i vissa fall på grund av strikt ansvar.
57. I den ordning som uppställts i rättspraxis var leverantören ansvarig för skador som orsakats av produkten och som de ekonomiska aktörerna i tidigare led i produktions- och distributionskedjan ansvarade för. Detta ansvar var – och är fortfarande – ett strikt ansvar.
58. Införlivandet av direktivet med dansk rätt genom lag nr 371 har beträffande tillverkarens strikta skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister inneburit att ordningen enligt direktivet fullständigt har införlivats. Vad gäller culpaansvaret har det befintliga system som fastställts i rättspraxis fortsatt att vara tillämpligt.
59. Tidigare rättspraxis angående leverantörens strikta skadeståndsansvar har kodifierats genom 10 § i den ovannämnda lagen. Det framgår av förarbetena till lagen att den danska lagsti ftaren i denna bestämmelse ville bekräfta denna rättspraxis och att den danska regeringen vid tidpunkten för antagandet av lagen var övertygad om att leverantörens ansvar inte reglerades i direktivet.
60. Denna anhopning av regler i lag och i rättspraxis angående skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister kan delas upp i tre delar, nämligen i
– tillverkarens strikta skadeståndsansvar,
– leverantörens skyldighet att bära tillverkarens ansvar (leverantörens ansvar som härleds från tillverkaren),
– tillverkarens culpaansvar eller ansvar på grund av grov oaktsamhet.
61. Vad gäller tillverkarens strikta skadeståndsansvar har definitionerna i artikel 3 i direktivet återgivits i 4 § första, andra, fjärde och femte styckena i den danska lagen, medan principen om strikt skadeståndsansvar anges i 6 § i denna lag. Eftersom denna del således är förenlig med direktivet, kräver den inte några ytterligare kommentarer.
62. Vad gäller den andra delen – leverantörens härledda skadeståndsansvar – har jag redan i bedömningen av den första frågan konstaterat att bestämmelserna i 10 § och 11 § tredje stycket i den danska lagen strider mot direktivet, eftersom direktivet begränsar det strikta skadeståndsansvaret till tillverkarna.
63. Det framgår av beslutet om hänskjutande att den danska domstolen även vill få klarhet i om inte artikel 13 i direktivet kan utgöra en rättslig grund för att utöka ansvaret för produkter med säkerhetsbrister.
64. Samma fråga ställdes till domstolen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike.(15) Domstolen gav ett nekande svar på denna fråga. I punkterna 21–23 i denna dom framhöll domstolen ”att artikel 13 i direktivet inte [kan] tolkas så att den ger medlemsstaterna möjlighet att välja att behålla ett allmänt system för skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister som skiljer sig från det system som föreskrivs i direktivet”. Härav följer att den danska regleringen av leverantörens strikta skadeståndsansvar som härleds från tillverkaren inte kan motiveras med stöd av artikel 13 i direktivet.
65. Däremot bör en nationell reglering angående tillverkarens culpaansvar, såsom det som uppställts i dansk rättspraxis, anses vara förenlig med direktivet. Detta framgår nämligen av punkt 22 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, där domstolen fastslog att ”det genom nämnda direktiv införda systemet … inte utesluter att man kan tillämpa andra system för ansvar i eller utanför avtalsförhållanden i vilka grunden för ansvaret är en annan, exempelvis skyddet för dolda fel eller culpa”.
66. Jag föreslår att domstolen ska lämna följande svar på den andra frågan. Artikel 13 i direktivet utgör hinder för en nationell reglering som utvidgar den i direktivet fastställda ordningen för strikt skadeståndsansvar till att omfatta leverantörer av produkter med säkerhetsbrister. Däremot utesluter inte denna bestämmelse tillämpningen av andra system för ansvar i eller utanför avtalsförhållanden där grunden för skadeståndsansvaret är en annan, exempelvis skyddet för dolda fel eller culpa.
D –
Den tredje frågan
67. Den hänskjutande domstolen vill med den tredje frågan få klarhet i huruvida direktivet – med hänvisning till rådets och kommissionens förklaring angående artiklarna 3 och 12 i direktivet som återfinns i protokollet från rådets 1025:e sammanträde den 25 juli 1985(16) och med hänvisning till artikel 13 i direktivet – utgör hinder för en medlemsstat att i lag reglera leverantörens produktansvar, när leverantören såsom i 3 § tredje stycket första meningen i den danska lagen definieras som den som i sin näringsverksamhet släpper ut en produkt i handeln utan att betraktas som tillverkare enligt den i artikel 3 i direktivet angivna definitionen.
68. Den hänskjutande domstolen har i den tredje frågan återgivit denna andra förklaring från protokollet i sin helhet och jag hänvisar således till frågan i detta avseende.
69. I sina skriftliga yttranden har den danska regeringen dessutom åberopat rådets sextonde förklaring som återfinns i protokollet och som har följande lydelse: ”Rådet önskar att de medlemsstater som för närvarande tillämpar gynnsammare bestämmelser vad gäller konsumentskydd än dem som följer av direktivet inte utnyttjar de möjligheter som ges i direktivet att sänka denna skyddsnivå.”
70. Den danska regeringen har av dessa två förklaringar dragit slutsatsen att det är helt förenligt med direktivet att bibehålla bestämmelser som var i kraft före direktivet och som ger konsumenten en bättre rättslig ställning. Enligt denna regering finns ett klart samband mellan dessa båda förklaringar och artiklarna 3 och 13 i direktivet och förklaringarna bekräftar innehållet i dessa artiklar.
71. Den danska regeringen anser att eftersom förklaringarna är förenliga med direktivet och eftersom de härrör från rådet och kommissionen, det vill säga från gemenskapslagstiftaren själv, skall de ges den största tyngd vid tolkningen av direktivet.
72.
Vad gäller den rättsliga räckvidden av förklaringar från rådet som återfinns i dess protokoll kan domstolens fasta rättspraxis sammanfattas på följande sätt:
– När innehållet i förklaringen inte på något sätt uttrycks i bestämmelsen i fråga kan den inte beaktas vid tolkningen av denna bestämmelse i sekundärrätten.(17) Den objektiva räckvidden av gemenskapsrättsliga bestämmelser följer enbart av bestämmelsernas lydelse och med beaktande av deras sammanhang.(18)
– En förklaring kan emellertid utgöra en referens för tolkningen av en bestämmelse i sekundärrätten, då förklaringen lämnats i samband med utarbetandet eller antagandet av bestämmelsen, och under förutsättning att det handlar om att precisera betydelsen av dessa bestämmelser som exempelvis är tvetydig eller oklar. Dessutom kan förklaringen inte ensam utgöra en referens utan den bör användas tillsammans med andra referenser.(19)
73.
Om de två förklaringarna som är aktuella i förevarande fall används som referenser för tolkningen av artikel 13 i direktivet, bekräftar de den tolkning av bestämmelsen som redogjorts för ovan i samband med besvarandet av den andra frågan. I förklaringarna preciseras nämligen betydelsen av denna bestämmelse, varvid det anges att direktivet inte utgör hinder för att bibehålla eller till och med anta bestämmelser angående leverantörernas ansvar såvitt avser ansvar på grund av culpa eller ett skadeståndsansvar inom avtalsförhållandet.
74. Enligt ovan i punkt 72 nämnda rättspraxis kan man däremot inte med framgång åberopa de ifrågavarande förklaringarna för att styrka att direktivet inte utgör hinder för att, utöver de fall som uttryckligen nämns i artikel 3.3 i detta direktiv, utvidga det strikta skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister till leverantörerna. En sådan tolkningsreferens skulle direkt strida mot ordalydelsen och systematiken i direktivet och kan, enligt domstolens rättspraxis, inte godtas. Härav följer att det resonemang och de argument som den danska regeringen framfört inte kan godtas.
75. Min slutsats är således att det två förklaringar som åberopats av den danska regeringen inte kan användas som referens för en tolkning av direktivet enligt vilken en medlemsstat har rätt att utvidga det strikta skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister till leverantörerna i andra fall än de som på ett uttömmande sätt har definierats i artikel 3.3 i direktivet.
E – Den fjärde och den femte frågan
76.
Den hänskjutande domstolen har genom den fjärde och den femte frågan upprepat den första och den andra frågan, eftersom de särskilt avser 3 § tredje stycket första meningen, 10 § och 11 § tredje stycket i den danska lagen, respektive den regel i rättspraxis som existerade före direktivet. Enligt den sistnämnda regeln bär leverantören – utan att själv betraktas som tillverkare enligt artikel 3 i direktivet – såväl tillverkarens ansvar i den mening som avses i direktivet som tillverkarens ansvar till följd av culpa.
77. Enligt domstolens fasta rättspraxis, som går tillbaka till domen i målet Costa Enel, kan domstolen inte enligt artikel 234 EG avgöra huruvida en bestämmelse i den interna rätten är giltig.(20) Domstolen är emellertid behörig att tillhandahålla den nationella domstolen alla sådana uppgifter om gemenskapsrättens tolkning som gör det möjligt för den senare att bedöma bestämmelsens förenlighet inför avgörandet av det mål som har anhängiggjorts vid den.(21)
78. Med hänsyn till att de svar som lämnats beträffande den första och den andra frågan innehåller alla de uppgifter som den hänskjutande domstolen behöver för att avgöra om de berörda bestämmelserna i den nationella lagen samt relevant nationell rättspraxis är förenliga med direktivet, saknas det anledning att besvara de förevarande frågorna.
F – Begränsning av domens rättsverkan i tiden
79. Av beslutet om hänskjutande framgår att motparterna i målet vid den nationella domstolen – de skadelidande – har yrkat att EG‑domstolen skall förklara att domen enbart har rättsverkan från och med dagen för avkunnandet för det fall domstolens svar skulle gå dem emot. Den danska regeringen har ställt sig bakom detta yrkande och framhållit de allvarliga konsekvenser som verkan av domstolens dom skulle kunna medföra för rättssäkerheten vad gäller mål som slutligt avgjorts efter det att direktivet trätt i kraft.
80. Det skall i detta hänseende erinras om att domstolens domar angående tolkning av gemenskapsrätten i allmänhet har retroaktiv verkan ( ex tunc ). Endast i undantagsfall, med tillämpning av en i gemenskapens rättsordning ingående allmän rättssäkerhetsprincip, kan domstolen begränsa de berördas möjlighet att åberopa den tolkade bestämmelsen i syfte att ifrågasätta rättsförhållanden som etablerats i god tro.(22) För en sådan begränsning gäller emellertid vissa förutsättningar som kan vara beroende av den faktiska eller rättsliga situation som föreligger i målet vid den nationella domstolen, nämligen att de berörda handlat i god tro, att det föreligger en risk för allvarliga störningar(23) och eventuella allvarliga ekonomiska konsekvenser av retroaktiviteten.(24)
81. Förevarande begäran om förhandsavgörande rör frågan om vilken kategori ekonomiska aktörer som är ansvariga för produkter med säkerhetsbrister. Domstolens avgörande påverkar i nationell rätt sannolikt endast överföringen av detta ansvar från leverantörerna till tillverkarna. Därvid påverkas emellertid varken ansvarets art eller dess räckvidd. Med hänsyn till att det i 11§ tredje stycket i den danska lagen föreskrivs en möjlighet till regress för leverantören gentemot tillverkaren, förefaller det enligt min mening som om en sådan överföring av primärt ansvar inte, ur ett rättssäkerhetsperspektiv, medför sådana risker som kan motivera en särskild begränsning av domens rättsverkan i tiden.
82. Det skall erinras om att i de ovannämnda målen kommissionen mot Frankrike, kommissionen mot Grekland och Gonzáles Sánchez(25) begärde ingen av parterna att rättsverkan av domarna skulle begränsas, och domstolen avstod följaktligen från att förordna om detta. Det kan inte uteslutas att dessa domar i respektive nationell rättsordning fick liknande följder som dem som anförts av den danska regeringen.
83. Slutligen har berörda personer i Danmark sedan avkunnandet av domarna i de ovannämnda målen förutsett att den danska lagen och rättspraxis är oförenliga med gemenskapsrätten.
84. Av det ovanstående följer att det inte finns anledning att bifalla yrkandet om att domens rättsverkan skall begränsas i tiden.
VI – Förslag till avgörande
85. Mot bakgrund av det ovanstående föreslår jag att domstolen skall lämna följande svar på de frågor som ställts av Vestre Landsret.
1) Rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister utgör hinder för en ordning enligt vilken en leverantör utan begränsning bär det skadeståndsansvar som åvilar tillverkaren enligt detta direktiv. Detta gäller oberoende av om denna ordning följer av lagstiftning eller rättspraxis.
2) Artikel 13 i nämnda direktiv utgör hinder för nationella bestämmelser som utvidgar den i direktivet fastställda ordningen för strikt skadeståndsansvar till att omfatta leverantörer av produkter med säkerhetsbrister. Däremot utesluter inte denna bestämmelse att andra system för ansvar tillämpas på leverantörerna i eller utanför avtalsförhållanden där grunden för skadeståndsansvaret är en annan, exempelvis skyddet för dolda fel eller culpa.
3) Den andra och den sextonde förklaringen i protokollet från rådets 1025:e sammanträde den 25 juli 1985 kan inte användas som referens för en tolkning av direktivet enligt vilken en medlemsstat har rätt att utvidga det strikta skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister till leverantörerna, i andra fall än dem som på ett uttömmande sätt har definierats i artikel 3.3 i direktiv 85/374.
(1) .
(2)
–	EGT L 210, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 239.
(3)
–	Dom av den 25 april 2002 i mål C-52/00, kommissionen mot Frankrike (REG 2002, s. I-3827).
(4)
–	Dom av den 25 april 2002 i mål C-154/00, kommissionen mot Grekland (REG 2002, s. I-3879).
(5)
–	Dom av den 25 april 2002 i mål C-183/00, González Sánchez (REG 2002, s. I-3901).
(6) –	 Ovan punkt 2.
(7) –	 Ovan punkt 2.
(8) –	Dom av den 10 april 1984 i mål 14/83, Von Colson och Karmann (REG 1984, s. 1891; svensk specialutgåva, volym 7, s. 577), av den 13 november 1990 i mål C-106/89, Marleasing (REG 1990, s. I-4135; svensk specialutgåva, volym 10, s. 575), av den 16 december 1993 i mål C-334/92, Wagner, Miret (REG 1993, s. I-6911; sv ensk specialutgåva, volym 14, s. I-477), och av den 14 juli 1994 i mål C-91/92, Faccini Dori (REG 1994, s. I-3325; svensk specialutgåva, volym 16, s. I-1).
(9)
–	Ovan punkt 2.
(10)
Det rör sig om rådets och kommissionens andra förklaring och den sextonde förklaringen i protokollet från rådets sammanträde den 25 juli 1985 (nr 8631/85, Bryssel, den 15 oktober 1985).
(11)
Ovan punkt 2.
(12)
Rådets resolution av den 19 december 2002 om ändring av direktivet om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (EGT C 26, 2003, s. 2).
(13)
Ovan punkt 2.
(14)
–	Domen i målet kommissionen mot Frankrike (ovan fotnot 3), punkt 40.
(15)
–	Ovan punkt 2.
(16)
–	I sina skriftliga yttranden har den danska regeringen med rätta påpekat att det finns ett skrivfel i rubriken till denna förklaring. I stället för ”artiklarna 3 och 12” skall det rätteligen stå ”artiklarna 3 och 13”.
(17)
–	Dom av den 26 februari 1991 i mål C-292/89, Antonissen (REG 1991, s. I-745; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-55), punkt 18.
(18)
–	Dom av den 15 april 1986 i mål 237/84, kommissionen mot Belgien (REG 1986, s. 1247).
(19)
–	Dom av den 7 februari 1979 i mål 136/78, Auer (REG 1979, s. 437; svensk specialutgåva, volym 4, s. 307), punkt 25.
(20)
–	Dom av den 15 juli 1964 i mål 6/64, Costa Enel (REG 1964, s. 1141; svensk specialutgåva, volym 1, s. 211).
(21)
–	Dom av den 25 juni 1997 i de förenade målen C-304/94, C-330/94, C-342/94 och C-224/95, Tombesi m.fl. (REG 1997, s. I-3561), punkt 36.
(22)
–	Dom av den 9 mars 2000 i mål C-437/97, EKW och Wein & Co (REG 2000, s. I-1157), punkt 57, av den 23 maj 2000 i mål C-104/98, Buchner (REG 2000, s. I-3625), punkt 39, och av den 12 oktober 2000 i mål C-372/98, Cooke (REG 2000, s. I-8683), punkt 42.
(23)
–	Domen i det ovannämnda målet Cooke, punkt 42.
(24)
–	Domen i det ovannämnda målet EKW och Wein & Co, punkt 59.
(25)
–	Ovan punkt 2.