62024CC0421
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MACIEJ SZPUNAR
föredraget den 27 november 2025 (
1
)
Mål C‑421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
mot
Google Ireland Limited
(begäran om förhandsavgörande från Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen, Italien))
”Begäran om förhandsavgörande – Direktiv 2000/31/EG – Artikel 1.5 d – Reklam för hasardspel – Artikel 14.1 – Undantag från ansvar för värdtjänster som tillhandahålls av mellanhänder – Partneravtal mellan en värdtjänstleverantör och en användare”
I. Inledning
1.
En medlemsstat har beslutat att förbjuda alla former av reklam för hasardspel i denna medlemsstat. Med hänsyn till avsaknaden av harmonisering på detta område och erkännandet av de skadeverkningar som hasardspel har för enskilda och samhället, kan ett sådant förbud i princip vara tillåtet enligt unionsrätten.
2.
En annan fråga avser genomförandet av ett sådant förbud, särskilt gentemot vilka. I synnerhet ska det göras en avvägning mellan medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning inom sektorn för hasardspel och den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster enligt direktiv 2000/31/EG (
2
).
3.
Kan ett totalförbud mot reklam för hasardspel göras gällande mot en värdtjänstleverantör som driver en videodelningsplattform som lagrar innehåll från tredje part vilket innehåller sådan reklam? Detta är den fråga som har ställts i förevarande begäran om förhandsavgörande. För att avgöra den frågan har EU-domstolen ombetts att först pröva huruvida direktiv 2000/31 är tillämpligt på denna värdtjänstleverantörs verksamhet. Om så är fallet, måste den därefter bedöma huruvida en sådan tjänsteleverantör omfattas av tillämpningsområdet för det undantag från ansvar som föreskrivs i artikel 14.1 i direktivet. Om svaret är jakande, ska den slutligen bedöma huruvida tjänsteleverantören uppfyller villkoren för att kunna åberopa denna bestämmelse.
II. Tillämpliga bestämmelser
A. Unionsrätt
4.
Skälen 12, 21 och 42 i direktiv 2000/31 har följande lydelse:
”(12)
Vissa verksamheter måste undantas från tillämpningsområdet för detta direktiv, eftersom friheten att tillhandahålla tjänster på dessa områden för närvarande inte kan tryggas med stöd av fördraget eller befintlig sekundärrätt …
…
(21)
… Det samordnade området omfattar endast krav beträffande sådan online-verksamhet som online-information, online-reklam, online-handel och online-avtal …
…
(42)
De undantag från ansvar som fastställs enligt detta direktiv omfattar endast fall när tjänsteleverantörens verksamhet är begränsad till den tekniska processen att driva och erbjuda tillgång till ett kommunikationsnät där information som görs tillgänglig av tredje part vidarebefordras eller tillfälligt lagras, i uteslutande syfte att göra överföringen effektivare. Verksamheten är av rent teknisk, automatisk och passiv natur, vilket innebär att tjänsteleverantören varken har kännedom om eller kontroll över vidarebefordrad eller lagrad information.”
5.
I artikel 1.5 i direktivet föreskrivs följande:
”Detta direktiv skall inte tillämpas på
a)
beskattning,
b)
frågor beträffande informationssamhällets tjänster som omfattas av direktiv 95/46/EG[ (
3
)] och direktiv 97/66/EG[ (
4
)],
c)
frågor som rör avtal eller förfaranden som regleras av lagstiftning som rör karteller,
d)
följande verksamhet inom informationssamhällets tjänster:
–
Verksamhet som omfattar notariatfunktion eller likvärdiga yrken i den mån den har ett direkt och särskilt samband med offentlig myndighetsutövning.
–
Företrädande och försvar av en klient inför domstol.
–
Spelverksamhet som innebär att penning[v]ärden satsas på hasardspel, inbegripet lotterier och vadslagningar.”
6.
I artikel 2 h i) i direktivet anges följande:
”Det samordnade området gäller de krav som tjänsteleverantören måste uppfylla när det gäller
…
–
utövande av verksamhet som gäller någon av informationssamhällets tjänster, såsom krav i fråga om tjänsteleverantörens beteende, kvaliteten på eller innehållet i tjänster, inbegripet sådana krav som är tillämpliga på reklam och avtal, eller krav som gäller tjänsteleverantörens ansvar.”
7.
I artikel 3.1 och 3.2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Varje medlemsstat skall se till att de av informationssamhällets tjänster som en på dess territorium etablerad tjänsteleverantör tillhandahåller överensstämmer med de nationella bestämmelser som är tillämpliga i denna medlemsstat och som omfattas av det samordnade området.
2.   Medlemsstaterna får inte av skäl som omfattas av det samordnade området begränsa den fria rörligheten för de av informationssamhällets tjänster som har ursprung i en annan medlemsstat.”
8.
Avsnitt 4 i direktivet har rubriken ”Tjänstelevererande mellanhänders ansvar”. I artikel 14 i detta avsnitt, med rubriken ”Värdtjänster”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 2:
”1.   Medlemsstaterna skall se till att en tjänsteleverantör som levererar någon av informationssamhällets tjänster bestående av lagring av information som tillhandahållits av tjänstemottagaren inte skall vara ansvarig för information som lagrats på begäran av en tjänstemottagare av tjänsten, under förutsättning att
a)
tjänsteleverantören inte hade kännedom om förekomsten av olaglig verksamhet eller olaglig information … eller
b)
tjänsteleverantören så snart han fått sådan kännedom eller blivit medveten om detta handlat utan dröjsmål för att avlägsna informationen eller göra den oåtkomlig.
2.   Punkt 1 är inte tillämplig om tjänstemottagaren handlar under tjänsteleverantörens ledning eller överinseende.”
B. Italiensk rätt
9.
Artikel 9 i decreto-legge n. 87 – Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese (lagdekret nr 87 – Brådskande bestämmelser om värdighet för arbetstagare och företag) av den 12 juli 2018 (GURI nr 161 av den 13 juli 2018) (nedan kallat lagdekret nr 87/2018) förbjuder all form av reklam, även indirekt, för spel eller vadhållning med penningvinster och för hasardspel, oavsett i vilken form och på vilket medium den sprids. Genom denna artikel införs även en administrativ straffavgift vid åsidosättande av detta förbud, vilken påförs bland annat ”innehavaren av mediet eller webbplatsen för spridning av denna reklam” med ett belopp som uppgår till 20 procent av sponsrings- eller reklamvärdet och under alla omständigheter 50000 euro som lägsta belopp. Samma artikel ger även Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (tillsynsmyndigheten för kommunikationer, Italien) (nedan kallad AGCOM) behörighet att tillämpa dessa påföljder.
III. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
10.
AGCOM påförde genom beslut av den 19 juli 2022 (nedan kallat det omtvistade beslutet) Google Ireland Limited (nedan kallat Google) en straffavgift på 750000 euro för att på videodelningsplattformen YouTube ha främjat flera webbplatser för spel med penningvinster, i strid med artikel 9 i lagdekret nr 87/2018. I synnerhet slog AGCOM fast att 630 videor (nedan kallade de aktuella videorna) hade laddats upp till fem kanaler som tillhörde en innehållskreatör med namnet Spike, med vilken Google hade ingått ett kommersiellt partneravtal inom ramen för YouTubes partnerprogram (nedan kallat partnerprogrammet). AGCOM ålade följaktligen Google att ta bort dessa videor från YouTube, liksom eventuella andra videor som hade delats av Spike med liknande innehåll som det som identifierades i det omtvistade beslutet. Google bort de aktuella videorna från YouTube i enlighet med det omtvistade beslutet.
11.
Google överklagade det omtvistade beslutet till Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien), som biföll överklagandet. Nämnda domstol fann att de särdrag i Googles verksamhet som åberopades av AGCOM inte var tillräckliga för att hindra Google från att dra fördel av det undantag från ansvar som föreskrivs i den italienska lagstiftning varigenom artikel 14 i direktiv 2000/31 har införlivats.
12.
AGCOM överklagade den domen till Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen, Italien), som är den hänskjutande domstolen. AGCOM har hävdat, för det första, att direktiv 2000/31 inte är tillämpligt på förevarande mål, eftersom artikel 1.5 d i direktivet undantar ”spelverksamhet” som innebär att penningvärden satsas på hasardspel från direktivets tillämpningsområde. Förbudet i artikel 9 i lagdekret nr 87/2018 kan därför göras gällande gentemot värdtjänstleverantörer. För det andra, även om Googles verksamhet inte var undantagen från tillämpningsområdet för direktiv 2000/31, skulle undantaget från ansvar som föreskrivs i artikel 14.1 i nämnda direktiv inte vara tillämpligt, på grund av det kommersiella partneravtal som ingåtts mellan Google och innehållskreatören.
13.
Vid den hänskjutande domstolen har Google hävdat att artikel 1.5 d i direktiv 2000/31 omfattar endast leverantörer av onlinespeltjänster. Däremot omfattar den inte värdtjänstleverantörer. Vad beträffar tillämpningen av artikel 14.1 i direktivet har Google hävdat att bolaget är en ”passiv” värdtjänstleverantör och att det inte hade kännedom om att de aktuella videorna var olagliga. I synnerhet har Google hävdat att det inte finns något individuellt avtal med innehållskreatören, eftersom denne blir en del av partnerprogrammet endast genom att godkänna ett standardavtal som upprättats ensidigt av Google.
14.
Vad, för det första, beträffar att spelverksamhet är undantagen från tillämpningsområdet för direktiv 2000/31, anser den hänskjutande domstolen att mot bakgrund av skäl 21 i direktivet ska all verksamhet inom sektorn för hasardspel, däribland onlinereklam, undantas från direktivets tillämpningsområde.
15.
För det andra, om EU-domstolen skulle slå fast att direktiv 2000/31 är tillämpligt på värdtjänstverksamhet, vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida Google, under de omständigheter som föreligger i förevarande mål, omfattas av tillämpningsområdet för det undantag från ansvar som föreskrivs i artikel 14.1 i direktivet.
16.
I det avseendet har den hänskjutande domstolen påpekat att denna ordning ska tillämpas enbart på ”passiva” värdtjänstleverantörer.
17.
Mot denna bakgrund har den hänskjutande domstolen framhållit följande huvudsakliga särdrag i det partneravtal som ingås mellan Google och en innehållskreatör inom ramen för partnerprogrammet, nämligen följande:
–
Avtalet ingås efter en förfrågan från en innehållskreatör och efter en föregående kontroll som utförs av Google. Först undersöker Google huruvida innehållskreatören har uppnått tröskelvärdena för att vara kvalificerad för partnerprogrammet: ha uppnått 1000 prenumeranter med 4000 giltiga offentliga visningstimmar under de senaste 12 månaderna, eller ha uppnått 1000 prenumeranter med 10 miljoner giltiga offentliga Shorts-visningar under de senaste 90 dagarna. (
5
) Vidare bedömer Google om innehållskreatören bor i ett land/en region där partnerprogrammet är tillgängligt, och huruvida kanalen har någon aktiv ”varning om brott mot communityns riktlinjer”. (
6
)
–
På webbsidan ”YouTubes partnerprogram – översikt och kvalificering” anges dessutom att Googles ”automatiska system och mänskliga granskare granskar … kanal[en] i sin helhet för att se till att den följer alla [Googles] policyer och riktlinjer”. Denna granskning kan ta en månad. (
7
)
–
I synnerhet genomför Google, som en del sina ”Policyer för intäktsgenerering från YouTube-kanaler”, regelbundna kontroller av ”om kanaler som genererar intäkter följer policyerna”. (
8
) Dessa kontroller utförs av granskare, som kontrollerar att kanalen och innehållet följer YouTubes policyer. Eftersom granskarna inte kan kontrollera alla videor, kan de fokusera de på kanalens huvudtema, mest sedda videor, nyaste videor, största andel visningstid, videometadata (som titlar, miniatyrbilder och beskrivningar) och avsnittet ”Om” för kanalen. (
9
)
–
När det kommersiella partneravtalet har ingåtts, får innehållskreatören status som ”verifierad partner”. Verifierade partner får en andel av de intäkter som Google erhåller från reklam som sänds ut till personer som tittar på deras videor. På grund av deltagandet i Googles policy för intäktsgenerering kan innehållskreatörer dessutom erbjuda medlemskap i sina kanaler, och avgiften för detta samlas in direkt av Google. Användarna får förmåner av detta medlemskap, vilka varierar beroende på typen av prenumeration som valts och priset på denna prenumeration. Dessa förmåner kan bland annat bestå i att få tillgång till exklusivt innehåll, live streaming som är begränsad till prenumeranter eller nätchattar.
18.
Med hänsyn till dessa särdrag i partnerprogrammet, anser den hänskjutande domstolen att Google inte kan vara enbart ”neutralt” eller ”passivt” och att det följaktligen kan falla utanför tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31.
19.
Mot denna bakgrund beslutade den hänskjutande domstolen att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”1)
Innebär artikel 1.5 i direktiv [2000/31/EG] att ansvarsordningen för värdtjänstleverantörer enligt artikel 14 i direktivet omfattar online-reklam för spel eller vadhållning med penningvinster och reklam för hasardspel?
Om den första frågan besvaras jakande …:
2)
Omfattar ansvarsordningen enligt artikel 14 i direktiv [2000/31] en sådan värdtjänstleverantör som Google när det gäller innehåll som har offentliggjorts av innehavare av YouTube-kanaler med vilka Google har ingått ett sådant kommersiellt partneravtal som har beskrivits ovan?”
20.
Skriftliga yttranden har ingetts av Google, den belgiska, den tjeckiska, den italienska och den portugisiska regeringen samt Europeiska kommissionen. Samma parter, förutom den tjeckiska regeringen, deltog vid förhandlingen den 10 september 2025.
IV. Bedömning
A. Den första frågan
1.
Inledande anmärkningar
21.
Från början är YouTube onekligen en videodelningsplattform inom flera tematiska områden som inte är särskilt avsedd för att dela spelrelaterat innehåll, även om lydelsen i den första frågan kan tyda på något annat.
22.
Vid den hänskjutande domstolen har dessutom Google åberopat att de aktuella videorna inte är av reklamkaraktär, genom att uppge att de endast innehåller information om hasardspel. Den hänskjutande domstolen anser dock att de videorna innehåller reklam för hasardspel. Både lydelsen i och motiveringen till den första frågan tycks grunda sig på det antagandet. Mot bakgrund av fördelningen av uppgifter mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna, varvid de sistnämnda är ensamma behöriga att bedöma de faktiska omständigheterna i målet, (
10
) föreslår jag att EU-domstolen också ska utgå från detta antagande.
23.
Av detta följer således att den hänskjutande domstolen, genom sin första fråga, i huvudsak vill få klarhet i huruvida artikel 1.5 d i direktiv 2000/31 ska tolkas så, att en värdtjänstleverantörs verksamhet bestående i att lagra videor som innehåller reklam för hasardspel omfattas av direktivets tillämpningsområde.
2.
Bedömning
a)
Den allmänna ramen för direktiv 2000/31
24.
För att besvara den första fråga som hänskjutits, kommer jag först ge en kort beskrivning av de huvudprinciper som ligger till grund för direktiv 2000/31.
25.
I enlighet med artikel 1.1 i direktiv 2000/31 är syftet med direktivet att bidra till att den inre marknaden fungerar väl genom att säkerställa den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster mellan medlemsstaterna. För det syftet tillnärmas genom direktivet, såsom anges i artikel 1.2 däri, vissa nationella bestämmelser om informationssamhällets tjänster som rör den inre marknaden (artikel 3), tjänsteleverantörers etablering (avsnitt 1 i kapitel II), kommersiella meddelanden (avsnitt 2 i kapitel II), avtal slutna på elektronisk väg (avsnitt 3 i kapitel II), mellanhänders ansvar (avsnitt 4 i kapitel II) samt uppförandekoder, utomrättslig lösning av tvister, möjlighet att föra talan inför domstol och samarbete mellan medlemsstaterna (kapitel III).
26.
I det avseendet bygger klausulen om den ”inre marknaden” i artikel 3 i direktiv 2000/31 på att principen om tillsyn i ursprungsmedlemsstaten och principen om ömsesidigt erkännande ska tillämpas, vilket innebär att informationssamhällets tjänster, inom det samordnade område som definieras i artikel 2 h i direktivet, endast regleras i den medlemsstat där leverantörerna av dessa tjänster är etablerade (”ursprungslandsprincipen”). (
11
) Kapitlen II och III i nämnda direktiv syftar till att harmonisera vissa specifika aspekter av elektronisk handel. (
12
)
b)
Undantaget från tillämpningsområdet för direktiv 2000/31 för spelverksamhet
27.
I artikel 1.5 i direktiv 2000/31 förtecknas vissa ”områden”, ”frågor” och ”verksamheter” som är undantagna från direktivets tillämpningsområde. Alla dessa begrepp tyder på en vid innebörd. (
13
)
28.
Vidare tyder användningen av plural (”the following
activities”) [i den svenska språkversionen av artikel 1.5 d i direktiv 2000/31 används ”verksamhet” i singular] på att artikel 1.5 d i direktiv 2000/31 omfattar fler verksamheter än bara att erbjuda hasardspel genom själva internet. (
14
)
29.
Däremot tycks den normala betydelsen i vanligt språkbruk av begreppet spelverksamhet inte omfatta värdtjänstverksamhet. En ”värdtjänst” består av lagring av information som tillhandahålls av en tjänstemottagare och som sker på dennes begäran. (
15
) Den centrala aspekten i denna verksamhet är att lagra information, oberoende av informationens spelrelaterade karaktär. Det innebär att denna verksamhet inte är specifik för sektorn för hasardspel.
30.
Syftet med att undanta vissa verksamheter från tillämpningsområdet för direktiv 2000/31 bekräftar ytterligare denna tolkning. Det framgår nämligen av förslaget till nämnda direktiv att ”det inte är möjligt att säkerställa den fria rörligheten mellan medlemsstaterna på grund av att det inte finns ömsesidigt erkännande eller tillräcklig harmonisering för att garantera ett likvärdigt skydd för allmänintresset”. (
16
) Samma logik följer av skäl 12 i direktivet. (
17
)
31.
Av detta följer således att syftet med artikel 1.5 d i direktiv 2000/31 är att i synnerhet förhindra att ursprungslandsprincipen tillämpas på de verksamheter som förtecknas i bestämmelsen, så att destinationsmedlemsstaterna fortfarande får tillämpa de krav som följer av deras egen lagstiftning, utan att vara bundna av principen om ömsesidigt erkännande. (
18
)
32.
I det särskilda fallet med hasardspel har domstolen framhållit att lagstiftningen om hasardspel tillhör de områden där det föreligger avsevärda moraliska, religiösa och kulturella skiljaktigheter mellan medlemsstaterna. Domstolen har även erkänt de moraliskt och ekonomiskt skadliga följder för den enskilde och för samhället som omgärdar spel och vadhållning. Eftersom det inte finns någon harmonisering i fråga om hasardspel på unionsnivå, ankommer det på varje medlemsstat att på dessa områden i enlighet med sin egen värdeskala fastställa vad som krävs för att skydda konsumenterna och upprätthålla den allmänna ordningen. (
19
) Det är uppenbart att dessa utgör sektorsspecifika intressen, som helt saknar samband med värdtjänstverksamheter.
33.
Det är riktigt att domstolen även har slagit fast att reklam utgör en del av en genomtänkt expansionspolitik för spelverksamhet, för att styra in denna verksamhet i banor som är reglerade och tillåtna och därigenom bekämpa illegalt spel. (
20
) Detta kan tolkas som att reklam för hasardspel är en ”spelverksamhet” i den mening som avses i artikel 1.5 d i direktiv 2000/31. Såsom den hänskjutande domstolen har framhållit kan denna tolkning stödjas av artikel 2 h i) och skäl 21 i nämnda direktiv, enligt vilka kraven i fråga om kvaliteten på eller innehållet i en tjänst inbegriper sådana krav som är tillämpliga på reklam för tjänsten. (
21
)
34.
Jag anser emellertid att det, för att göra det möjligt för medlemsstaterna att föra en genomtänkt expansionspolitik för hasardspel, varken är lämpligt eller nödvändigt att ytterligare undanta en värdtjänstleverantörs verksamhet som består i att lagra videor som innehåller reklam för hasardspel från tillämpningsområdet för direktiv 2000/31. I linje med detta påverkas inte syftet med det undantag som föreskrivs i artikel 1.5 d i direktivet, och som det har hänvisats till i punkterna 30 och 32 ovan, om denna verksamhet omfattas av direktivets tillämpningsområde.
35.
Såsom kommissionen har påpekat, följer det således av detta att även om artikel 1.5 d i direktiv 2000/31 undantar spelverksamhet från direktivets tillämpningsområde, är artiklarna 12–15 i nämnda direktiv också tillämpliga på värdtjänster som avser spelrelaterat innehåll. (
22
)
36.
Antagandet av förordningen om digitala tjänster tycks ha bekräftat detta synsätt. Genom artikel 89.1 i förordningen om digitala tjänster togs artiklarna 12–15 i direktiv 2000/31 bort. Samtidigt återger artiklarna 4–6 och 8 i förordningen om digitala tjänster i huvudsak artiklarna 12–15 i nämnda direktiv (vilket bekräftas av artikel 89.2 i förordningen om digitala tjänster). Betecknande nog innehåller förordningen inte något undantag för spelverksamhet från förordningens tillämpningsområde, vilket innebär att spelverksamhet fortsätter att vara undantagen från ursprungslandsprincipen, på grund av direktiv 2000/31. Däremot omfattas spelrelaterat innehåll av artikel 6 i förordningen om digitala tjänster, vilken motsvarar artikel 14 i direktivet.
37.
Kort sagt är det de verksamheter som består i att erbjuda hasardspel via internet och eventuellt reklam för hasardspel som är de verksamheter som avses i artikel 1.5 d i direktiv 2000/31. En videodelningsplattform ägnar sig inte åt någon av dessa verksamheter. Den omfattas därför av direktivets tillämpningsområde.
38.
Detta hindrar inte att den italienska bestämmelse som förbjuder reklam för hasardspel kan göras gällande gentemot leverantörer av informationssamhällets tjänster som erbjuder riktig reklam för speltjänster. Detta beror på att dessa tjänster är undantagna från tillämpningsområdet för direktiv 2000/31, på grund av artikel 1.5 d i nämnda direktiv, och därför från ursprungslandsprincipen.
39.
Det kan göras en ytterligare metodologisk anmärkning. Jag anser att man i detta skede inte ska försöka att avgöra huruvida värdtjänstleverantören i praktiken kontrollerar det innehåll som denne lagrar. En sådan bedömning krävs enligt artikel 14.1 i direktiv 2000/31, eftersom en leverantör som kontrollerar den information som denne lagrar inte omfattas av denna bestämmelse. Vid tillämpningen av artikel 1.5 d i nämnda direktiv räcker det däremot att dra slutsatsen att den aktuella verksamheten består i att lagra information, oavsett dess innehåll, på begäran av tjänstemottagaren. (
23
)
40.
Jag föreslår följaktligen att den första frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 1.5 d i direktiv 2000/31 ska tolkas så, att en värdtjänstleverantörs verksamhet bestående i att lagra videor som innehåller reklam för hasardspel omfattas av direktivets tillämpningsområde.
B. Den andra frågan
1.
Systematiken i artikel 14.1 i direktiv 2000/31
41.
Om domstolen besvarar den första frågan jakande, är den tvungen att avgöra huruvida den verksamhet som bedrivs av en sådan värdtjänstleverantör som Google, vilken inbegriper lagring av innehåll från tredje part med vilken Google har ingått ett kommersiellt partneravtal, omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31.
42.
I den bestämmelsen fastställs ett undantag från ansvar för värdtjänstleverantörer med avseende på innehåll som lagrats på deras plattformar av tredje part.
43.
Enligt domstolens tolkning kräver den bestämmelsen i huvudsak en bedömning i två steg. (
24
)
44.
För det första ska en tjänsteleverantör, för att omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31, leverera någon av informationssamhällets tjänster bestående av ”värdtjänster” i den mening som avses i artikel 14 i direktivet. (
25
) Vidare ska tjänsteleverantörens verksamhet begränsa sig till sådan verksamhet som bedrivs av en ”tjänstelevererande mellanhand”. (
26
)
45.
För det andra avgör punkt 1 a och b i denna bestämmelse huruvida undantaget från ansvar kan åberopas i ett specifikt fall. (
27
) För att så ska vara fallet krävs det att tjänsteleverantören inte hade kännedom om förekomsten av olaglig verksamhet (led a), eller att tjänsteleverantören så snart han fått sådan kännedom handlat utan dröjsmål för att avlägsna informationen eller göra den oåtkomlig (led b).
46.
Som jag kommer att utveckla nedan ska man vid fastställandet av huruvida tjänsteleverantörens verksamhet begränsar sig till sådan verksamhet som bedrivs av en mellanhand (första steget) i huvudsak fokusera på huruvida tjänsteleverantören kontrollerar det innehåll som lagras på dess plattform på grundval av hur tjänsteleverantörens affärsmodell är utformad och fungerar. Om så inte är fallet, bör man gå vidare med det andra steget, som kräver en analys av tjänsteleverantörens kännedom om det specifika innehållets olagliga karaktär. (
28
)
47.
Detta får relevanta följder.
48.
För det första, såsom domstolen klargjorde i sin dom YouTube och Cyando, är villkoren för att anse att artikel 14.1 a eller b i direktiv 2000/31 inte är uppfyllda särskilt stränga, eftersom de ytterst avgör om en värdtjänstleverantör kan hållas ansvarig för ett konkret olagligt innehåll som laddats upp på dess plattform av en användare. (
29
) En sådan hög tröskel krävs inte för att bedöma huruvida tjänsteleverantören kontrollerar innehåll som laddats upp på dess plattform av en tredje part. Att hoppa över det första steget skulle därför resultera i icke önskvärda situationer: vissa tjänsteleverantörer som i sig blandar sig i och kontrollerar innehåll på grund av deras affärsmodell skulle likväl kunna undgå ansvar genom att hävda att de saknade kännedom om konkret olagligt innehåll.
49.
För det andra tycks på samma sätt leden a och b vara olämpliga för att hantera de särdrag i affärsmodellen för en plattform som kan hindra den från att slutligen åberopa undantaget från ansvar. Att göra skillnaden mellan de två stegen otydlig skulle således riskera att göra affärsmodellen för en viss plattform mestadels irrelevant.
50.
Det finns emellertid helt klart ett samband mellan de två stegen. Det första steget fungerar i huvudsak som en ”filtreringsmekanism” och är en nödvändig förutsättning för att leden a och b ska vara tillämpliga. (
30
)
2.
Det relevanta kriteriet för klassificering som en värdtjänstleverande mellanhand
51.
Det följer av rättspraxis att det, för att en tjänsteleverantör ska
omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31, är viktigt att vederbörande kan betraktas som ”en tjänstelevererande mellanhand” i den mening som lagstiftaren har avsett i avsnitt 4 i kapitel II i detta direktiv. (
31
)
52.
Det framgår i detta avseende av skäl 42 i direktiv 2000/31 att de undantag från ansvar som fastställs enligt detta direktiv endast omfattar fall där tjänsteleverantörens verksamhet inom ramen för informationssamhället är ”av rent teknisk, automatisk och passiv natur”, vilket innebär att tjänsteleverantören ”varken har kännedom om eller kontroll över vidarebefordrad eller lagrad information”. (
32
)
53.
Domstolen har således av nämnda skäl 42 dragit slutsatsen att det ska kontrolleras om den roll som leverantören i fråga spelar är neutral och om leverantörens verksamhet är av rent teknisk, automatisk och passiv natur, vilket innebär att leverantören varken har kännedom om eller kontroll över de uppgifter denne lagrar, eller om vederbörande tvärtom spelat en aktiv roll av den art som kan ge denne kännedom om eller kontroll över lagrade uppgifter. (
33
)
54.
I det avseendet noterar jag att generaladvokaten Jääskinen, i sitt förslag till avgörande i målet L’Oréal m.fl., hävdade att skäl 42 i direktiv 2000/31 endast bör avse artikel 12 (”Enbart vidare[be]fordran (’mere conduit’)”) och artikel 13 (”Cachning”), på grund av att de kriterier som fastställs däri är olämpliga vad beträffar artikel 14. (
34
) Det har också gjorts gällande att domstolen, i domen L’Oréal m.fl., underförstått följde generaladvokatens synssätt, eftersom den inte hänvisade till nämnda skäl 42. (
35
)
55.
Jag anser att diskussionen är överdriven. I domen L’Oréal m.fl. bekräftade domstolen på nytt det kriterium som hade utvecklats i punkt 114 i domen Google France, trots att den inte särskilt nämnde skäl 42 i direktiv 2000/31. (
36
) Vidare hänvisade domstolen uttryckligen till det skälet i sin dom YouTube och Cyando. (
37
) Slutligen har skäl 18 i förordningen om digitala tjänster utvecklat och förtydligat skäl 42 i nämnda direktiv, genom att just ”kodifiera” den rättspraxis som grundar sig på det sistnämnda skälet såvitt avser tolkningen av artikel 14 i direktivet. Det står därför klart att det kriterium som följer av det skälet, såsom det har tolkats av domstolen, också är tillämpligt på värdtjänstleverantörer.
56.
Med beaktande av detta delar jag generaladvokaten Jääskinens ståndpunkt att ”neutralitet”, betraktad för sig, kanske inte är det lämpligaste kriteriet för att avgöra huruvida en värdtjänstleverantör omfattas av artikel 14.1 i direktiv 2000/31. (
38
) Det kan ifrågasättas huruvida värdtjänstleverantörer någonsin kan anses vara helt ”neutrala”. En värdtjänstleverantör som får reklamintäkter från sin plattform är i princip intresserad av att öka antalet användare och visningar. Likaså tycks uppdelningen mellan den passiva och den aktiva rollen vara otillräcklig vid bedömningen av de verksamheter som bedrivs av en värdtjänstleverantör, särskilt på ett sådant område som är i ständig förändring. Under alla omständigheter anser jag att det följer av rättspraxis att både neutralitet och passivitet avser en affärsmodell som i princip baseras på en avsaknad av ”kännedom om eller kontroll över innehåll”. (
39
) I huvudsak ska neutralitet och passivitet förstås genom hänvisning till det innehåll som kreatörerna laddar upp på en plattform.
57.
Vilken typ av ingripande från en värdtjänstleverantörs sida kan således medföra att denne faller utanför tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31? För att besvara denna fråga föreslår jag, först, att man ska fokusera på kriterierna om kännedom om eller kontroll över innehåll, liksom bristen på detta, i enlighet med befintlig rättspraxis. Mot bakgrund av omständigheterna i förevarande mål kommer jag därefter att föreslå ett förtydligande av innebörden av vissa av dessa kriterier.
a)
Kriterierna om kännedom om eller kontroll över innehåll
58.
Det mål som avgjordes genom domen Google France avsåg verksamheten med den avgiftsbelagda söktjänsten ”AdWords”. Med denna tjänst kan näringsidkare – genom att välja ett eller flera sökord – få en reklamlänk till sin webbplats visad, när det eller de sökord som valts sammanfaller med innehållet i de förfrågningar som internetanvändare skickar till Googles sökmotor. Reklamlänken visas under rubriken ”Sponsrade länkar”, som syns antingen till höger på skärmen, till höger om de naturliga sökresultaten, eller överst på skärmen, ovanför nämnda resultat. (
40
)
59.
Vid bedömningen av huruvida denna verksamhet omfattades av artikel 14.1 i direktiv 2000/31, fann domstolen att det som var av betydelse var vilken roll Google utövade vid redigeringen av det reklammeddelande som åtföljde reklamlänken eller vid bildandet och valet av sökord. (
41
) Detta betyder i huvudsak att en näringsidkare som deltar i redigeringen, skapandet eller valet av innehåll inte omfattas av bestämmelsens tillämpningsområde.
60.
Det mål som avgjordes genom domen L’Oréal m.fl. avsåg en elektronisk marknadsplats som drivs av eBay International AG (nedan kallat eBay), som visar annonser för varor som utbjuds till försäljning av personer som har upprättat ett säljarkonto. eBay tar ut provision på genomförda transaktioner och ger potentiella köpare möjlighet att lämna bud på de föremål som säljarna erbjuder och även att köpa dem till ett fast pris. Säljare kan dessutom inrätta online-butiker på eBays webbplatser. Vid behov hjälper eBay säljarna att optimera sina försäljningserbjudanden, att inrätta egna online-butiker och att främja och öka försäljningen. eBay gör även reklam för vissa varor som utbjudits till försäljning på den elektroniska marknadsplatsen genom annonser i sökmotorer, till exempel Google. (
42
)
61.
Med hänsyn till dessa särdrag i eBays marknadsplats, slog domstolen fast att om en näringsidkare lämnat hjälp som bland annat bestått i att optimera presentationen av de aktuella försäljningserbjudandena eller att göra reklam för erbjudandena, ska vederbörande inte anses ha haft en neutral ställning mellan den berörda försäljningskunden och de potentiella köparna, utan ha utövat en aktiv roll som kan ge denne kännedom om eller kontroll över uppgifter som rör dessa erbjudanden. Näringsidkaren kan då inte åberopa det undantag från ansvar som föreskrivs i artikel 14.1 i direktiv 2000/31 beträffande de nämnda uppgifterna. (
43
)
62.
I domen YouTube och Cyando bedömde slutligen domstolen särskilt huruvida artikel 14.1 i direktiv 2000/31 omfattar verksamheten på en sådan internetplattform som YouTube, på vilken användarna gratis kan ladda upp sina egna videofilmer och tillgängliggöra dem för andra internetanvändare. (
44
) Jag vill påpeka att det målet i huvudsak avsåg YouTubes ”vanliga” tillhandahållande av värdtjänster, det vill säga utanför ramen för det partnerprogram som diskuteras i förevarande mål.
63.
Domstolen fann i synnerhet att en videdelningsplattform som inte medverkar i skapandet eller urvalet av innehåll som användarna laddar upp på dess plattform och som varken gör en besiktning eller en kontroll av detta innehåll innan det laddas upp, vilket sker enligt en automatiserad process, kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31. (
45
)
b)
Kriterierna om bristande kännedom om eller kontroll över innehåll
64.
I domen L’Oréal m.fl. fann domstolen att enbart den omständigheten att en näringsidkare som driver en elektronisk marknadsplats lagrar försäljningserbjudandena på sin server, fastställer villkoren för sin tjänst, uppbär betalning för denna och ger allmänna upplysningar till sina kunder, inte kan innebära att näringsidkaren ska nekas de undantag från ansvar som fastställts i direktiv 2000/31. (
46
)
65.
I domen Youtube och Cyando påpekade domstolen att den omständigheten att operatören av en videodelningsplattform, såsom YouTube, har vidtagit tekniska åtgärder för att, bland de videofilmer som överförs till allmänheten via dess plattform, upptäcka innehåll som kan antas innebära intrång i upphovsrätten, inte innebär att denne operatör, genom att göra detta, spelar en aktiv roll som gör att denne får kännedom om eller kontroll över innehållet i dessa videofilmer. En motsatt ståndpunkt skulle innebära att leverantörer av informationssamhällets tjänster som vidtar åtgärder som just syftar till att bekämpa sådana intrång ändå inte omfattas av det undantag från ansvar som föreskrivs i artikel 14.1 i direktiv 2000/31. (
47
)
66.
På samma sätt fann domstolen, vid tolkningen av det villkor som anges i artikel 14.1 a i direktiv 2000/31, att den omständigheten att operatören av en plattform för delning av innehåll online gör en automatisk indexering av det innehåll som laddas upp på denna plattform, att nämnda plattform innehåller en sökfunktion och att den rekommenderar videoinspelningar med hänsyn till användarnas profil eller preferenser, inte räcker för att anse att YouTube har en faktisk kännedom om olaglig verksamhet eller information. (
48
) Som jag hävdade i mitt förslag till avgörande i målet Russmedia Digital och Inform Media Press, kan dessa omständigheter i princip inte heller medföra att en sådan näringsidkare utesluts från tillämpningsområdet för det undantag från ansvar som föreskrivs i artikel 14.1 i direktivet. (
49
)
c)
Förtydligande av vissa kriterier och tillämpning på det aktuella fallet
67.
Som angetts ovan kan en värdtjänstleverantör falla utanför tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31 genom att i) delta i redigeringen, skapandet och valet av innehåll, ii) övervaka eller granska innehållet innan det laddas upp, eller iii) optimera det.
68.
Omvänt kan en värdtjänstleverantör omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse även om i) värdtjänstleverantören uppbär betalning för denna tjänst, ii) vederbörande har vidtagit tekniska åtgärder för att upptäcka olagligt innehåll, eller iii) erbjuder vissa visningsfunktioner på sin plattform.
69.
Två av dessa kriterier är av särskild betydelse i förevarande mål: optimeringen av presentationen av innehållet och ersättningsaspekten. Jag kommer därför att fokusera på dessa.
1) Kriteriet om ”optimering”
70.
”Optimering” är ett otydligt kriterium som kan tolkas på många sätt. I synnerhet kan det göras gällande att YouTube ”optimerar” innehållskreatörens erbjudande, genom att erbjuda verifierade partner ytterligare funktioner för deras kanaler, såsom live streaming, exklusivt innehåll och nätchattar. (
50
)
71.
Jag tror dock inte att detta var den innebörd som domstolen avsåg i sin dom L’Oréal m.fl. Såsom generaladvokaten Saugmandsgaard Øe redan har hävdat i sitt förslag till avgörande i målet Youtube och Cyando, (
51
) ska detta kriterium förstås genom att beakta de specifika särdragen i eBays verksamhet.
72.
eBay tillhandahöll nämligen selektiv och personanpassad hjälp till vissa användare genom att förbättra innehållet i deras försäljningserbjudanden, hjälpa dem att inrätta online-butiker, och direkt göra reklam för deras erbjudanden genom tjänster av tredje man. Det var i detta sammanhang som domstolen hänvisade till optimering och marknadsföring av försäljningserbjudanden som ett tecken på kontroll över innehåll.
73.
Vid bedömningen av huruvida eBays verksamhet omfattades av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31, tillmätte däremot domstolen den omständigheten att den elektroniska marknadsplatsen påstås ha definierat olika kategorier av säljare beroende på deras försäljningsresultat inte någon som helst betydelse. (
52
)
74.
Det förefaller således som om domstolen, när den använde uttrycket optimering, avsåg verksamhet avseende värdtjänster som direkt blandar sig i det innehåll som användarna har laddat upp. Genom den hjälp som tillhandahålls vissa användare, utövar värdtjänstleverantören oundvikligen kontroll över innehållet.
75.
Med förbehåll för den hänskjutande domstolens bekräftelse i detta avseende, nämligen genom hänvisning till villkoren i avtalet som utgör ram till partnerprogrammet liksom till det sätt på vilket villkoren förhandlades fram, tycks inte verifierade partner erbjudas någon sådan hjälp. De erbjuds enbart, på lika villkor, samma ytterligare funktioner på videodelningsplattformen, (
53
) som inte direkt påverkar det innehåll som de skapar och laddar upp på denna plattform.
76.
Jag anser följaktligen att det inte i sig är problematiskt att definiera olika kategorier av innehållskreatörer, under förutsättning att det inom varje kategori inte erbjuds någon personanpassad behandling till bestämda innehållskreatörer. Genom att tillhandahålla en sådan behandling skulle tjänsteleverantören med nödvändighet interagera med innehållet på ett sådant sätt som är mer långtgående än enbart lagring av innehållet. I sin tur ger detta tjänsteleverantören kontroll över detta innehåll.
77.
Det är därför lämpligt att skilja mellan ”teknisk optimering eller visningsoptimering” och ”optimering av innehåll”, eftersom endast det sistnämnda medför att artikel 14.1 i direktiv 2000/31 inte är tillämplig. (
54
)
78.
Jag anser att denna skillnad redan framgår av domen YouTube och Cyando. Som jag redan har nämnt ovan, framgår det klart av den domen att indexering av innehåll, att skapa en sökfunktion och att rekommendera videoinspelningar baserat på användarnas profil eller preferenser inte räcker för att artikel 14.1 i direktiv 2000/31 inte ska tillämpas. (
55
)
79.
Enligt min mening föreligger det inte någon väsentlig skillnad mellan de särdrag i YouTubes verksamhet som domstolen bedömde i domen YouTube och Cyando och de särdrag som är i fråga i förevarande mål. De ska därför båda ingå i kategorin ”visningsoptimering”.
80.
De ytterligare funktionerna kopplade till partnerprogrammet tycks faktiskt utgöra en naturlig utveckling av den tjänst i informationssamhället som tillhandahålls av en sådan videodelningsplattform som YouTube. (
56
) De förbättrar användarupplevelsen och tenderar således att öka antalet klick, vilket ingår i affärsmodellen för varje videodelningsplattsform. Om detta håller sig inom gränserna för visningsoptimering så fortsätter verksamheten att vara en mellanhands verksamhet. Ökningen av antalet klick blir endast problematisk om plattformen, för att göra detta, påverkar själva innehållet.
81.
Denna tolkning ligger i linje med målen att främja innovation (
57
) och skydda användarnas yttrandefrihet och informationsfrihet, (
58
) vilka ledde till antagandet av bestämmelserna om undantag från ansvar vilka slås fast i artiklarna 12–15 i direktiv 2000/31. En vid tolkning av kriteriet optimering, såsom den som har beskrivits i punkt 70 ovan, skulle antagligen avskräcka plattformarna från att utveckla nya sätt att visa innehåll som delas av innehållskreatörer och som eventuellt kan intressera användarna. (
59
)
82.
Tre anmärkningar i det aktuella sammanhanget tyder vidare på att en viss kontroll över innehållet faktiskt kan vara oundviklig.
83.
För det första kan nationella myndigheter, enligt artiklarna 12.3, 13.2 och 14.3 i direktiv 2000/31, kräva att tjänsteleverantören upphör med eller förhindrar en överträdelse. (
60
) Detta är med nödvändighet förenat med att ha en viss kontroll över innehållet, utan att möjligheten att åberopa undantaget från ansvar går förlorad. (
61
)
84.
För det andra tycks domstolen, trots att den stödjer sig på skäl 42 i direktiv 2000/31 för att fastställa på vilka villkor en värdtjänstleverantör omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14 i direktivet, godta att denna tjänst i sig kräver större kontroll över innehållet (
62
) jämfört med ”enbart vidarebefordran” och ”cachning”. (
63
)
85.
För det tredje måste kriteriet om kontroll över innehållet tillämpas mot bakgrund av vad som ofta benämns som klausulen om den barmhärtige samariten, som domstolen nämnde i domen YouTube och Cyando (
64
) och som för närvarande slås fast i artikel 7 i förordningen om digitala tjänster.
86.
Trots det nu sagda medger jag att den ökande komplexiteten i de verksamheter som bedrivs av videodelningsplattformar gör det, såsom har framhållits av den hänskjutande domstolen, oerhört svårt att skilja mellan verksamhet som påverkar innehållet och verksamhet som inte gör det. (
65
)
87.
För att bistå den hänskjutande domstolen vid utförandet av en sådan uppgift, är det värt att beakta några olika scenarier.
88.
En videodelningsplattform kan hjälpa vissa innehållskreatörer att uppnå ett visst antal prenumeranter, nämligen genom att ge dem statistik över ämnen som är av intresse för användarna, ge förslag på vilka videor som ska laddas upp baserat på dessa preferenser och ge råd om hur beskrivningen av kanalen ska formuleras. (
66
) Enligt min mening utgör dessa tydliga exempel på ”optimering” som resulterar i kontroll över innehållet, i den mening som avses i rättspraxis.
89.
Slutligen skulle jag vilja fokusera på ett annat särdrag i partnerprogrammet. Det framgår av beslutet om hänskjutande att Googles granskare kan undersöka innehållskreatörens kanal, nämligen genom att granska ett prov på de videor som laddats upp till denna. (
67
) Mot bakgrund av den tolkning av kriteriet om ”optimering” som jag föreslår, visar sådana undersökningar inte i sig någon påverkan från Googles sida på det innehåll som laddas upp av verifierade partner. Det som är av betydelse är vad granskarna gör efter dessa undersökningar: Föreslår de viss redigering av innehåll? Begär de att vissa videor ska tas bort? Godkänner de vissa partner framför andra baserat på innehållet i deras kanaler? Om så är fallet, kan Googles verksamhet falla utanför tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31.
90.
Mot denna bakgrund framgår det av handlingarna i målet att Google inte kontrollerar eller övervakar innehållet i videorna innan de laddas upp av användarna. Google tycks endast granska videor som redan finns på kreatörens kanal. (
68
) Enligt de kriterier som fastställdes i domen YouTube och Cyando (
69
) tyder detta på att det saknas kontroll över innehållet.
91.
Avslutningsvis, och med förbehåll för den hänskjutande domstolens bekräftelse, tycks Google inte ägna sig åt någon slags optimering av innehåll som laddats upp på dess videodelningsplattform inom ramen för partnerprogrammet.
2) ”Ersättning”
92.
Den belgiska, den italienska och den portugisiska regeringen har i förevarande mål i huvudsak hävdat att enbart den omständigheten att Google delar intäkterna från reklam och från medlemskap i deras kanaler med verifierade partner medför att artikel 14.1 i direktiv 2000/31 inte är tillämplig. I grund och botten är Google inte neutralt, genom att bolaget delar intäkterna med innehållskreatörer.
93.
Jag delar inte denna ståndpunkt.
94.
Inledningsvis vill jag erinra om att domstolen uttryckligen har uteslutit att en ersättning automatiskt medför att en värdtjänstleverantörs verksamhet undantas från tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31. (
70
)
95.
För att bedöma huruvida det finns skäl att anta ett annat synsätt i förevarande mål, föreslår jag att det ska undersökas på vilka villkor de näringsidkare som berördes i domen Google France, i domen L’Oréal m.fl. och i domen YouTube och Cyando uppbar ersättning. Jag kommer att hävda att det inte tycks finnas någon väsentlig skillnad mellan dessa mål och det nu aktuella målet.
96.
Vad beträffar söktjänstsystemet AdWords, betalade annonsörerna en avgift varje gång någon klickade på den sponsrade länken. (
71
)
97.
När det gäller eBays marknadsplats var det utrett att eBay uppbar ersättning genom att företaget erhöll en procentuell provision på transaktioner som gjorts utifrån försäljningserbjudanden. Att dela intäkterna med användarna ingick således i eBays affärsmodell.
98.
I det mål som avgjordes genom domen YouTube och Cyando var det utrett att YouTube fick reklamintäkter från sin plattform och gjorde det möjligt både för innehållskreatörer och för innehavare av upphovsrättsligt skyddat innehåll att ta del av dessa reklamintäkter. (
72
) Det gjordes inte någon hänvisning till intäkter från medlemskap i kanaler. (
73
)
99.
I Cyando AG:s fall, erbjöd dess plattform för fillagring och fildelning alla internetanvändare en kostnadsfri lagringsplats för uppladdning av filer. För varje fil som laddades upp upprättade Cyando automatiskt en nedladdningslänk som gjorde det möjligt att direkt få tillgång till den aktuella filen, och Cyando underrättade automatiskt den användare som hade laddat upp filen om detta. Användarna kunde dela dessa nedladdningslänkar på internet, och därigenom göra det möjligt för andra internetanvändare att få tillgång till filer som lagrades på Cyandos plattform. Nedladdning av filer från Cyandos plattform var gratis. Mängden som kunde laddas ned och nedladdningshastigheten varierade emellertid beroende på typen av abonnemang (betalabonnemang eller kostnadsfritt abonnemang). Jag vill påpeka att enligt ett så kallat partnerprogram, betalade Cyando ersättning till de användare som laddade upp filer i förhållande till antalet nedladdningar av dessa filer av andra användare. (
74
)
100.
Den omständigheten att en plattform delar intäkterna med vissa av sina användare tycks således inte vara något nytt. Det är anmärkningsvärt att den ekonomiska modellen för Cyandos plattform liknade det partnerprogram som är i fråga i förevarande mål. Ändå ledde inte detta till att domstolen slog fast att Cyando föll utanför tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31. (
75
)
101.
Av detta följer att intäktsdelning med innehållskreatörer inte i sig kan utesluta en värdtjänstleverantör från tillämpningsområdet för den bestämmelsen.
102.
Trots det nu sagda kan det inte uteslutas att möjligheten att dela framgången och vinsterna från de kanaler som lagras på en plattform kan uppmuntra värdtjänstleverantören att påverka innehållet i dessa kanaler. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att undersöka huruvida så är fallet, genom att stödja sig på sådana omständigheter som har identifierats, särskilt i punkterna 75–80 och 88–90 i detta förslag till avgörande.
d)
Slutsats i denna del
103.
Det ska erinras om att den hänskjutande domstolen uppmärksammade EU-domstolen på följande särdrag i partnerprogrammet: ingåendet av ett kommersiellt partneravtal med endast vissa användare, granskning av ett prov på de videor som laddats upp av innehållskreatörer, ytterligare funktioner på plattformen vilka är tillgängliga endast för verifierade partner och intäktsdelning.
104.
Med beaktande av de kriterier som har undersökts i detta avsnitt, anser jag att inget av dessa särdrag är sådant att det ger Google kontroll över innehåll som laddats upp på YouTube av innehållskreatörer, i den mening som avses i artikel 14.1 i direktiv 2000/31.
3.
Artikel 14.2 i direktiv 2000/31
105.
Denna slutsats påverkas inte av artikel 14.2 i direktiv 2000/31, i vilken det föreskrivs att ”[p]unkt 1 är inte tillämplig om tjänstemottagaren handlar under tjänsteleverantörens ledning eller överinseende”.
106.
Enligt de förklaringar som kommissionen gav under lagstiftningsprocessen ”syftade ledning och överinseende på avtalsförhållande”. (
76
)
107.
Jag anser dock att det är uppenbart att enbart förekomsten av ett avtalsförhållande mellan en tjänsteleverantör och en användare inte räcker för att artikel 14.1 i direktiv 2000/31 inte ska vara tillämplig. För att fastställa huruvida användaren handlar under tjänsteleverantörens ledning eller överinseende, måste de specifika villkoren i avtalet undersökas.
108.
I synnerhet måste det fastställas huruvida det, genom detta avtal, inrättas ett individuellt förhållande mellan tjänsteleverantören och var och en av dess användare.
109.
Detta tycks vara fallet ”[o]m exempelvis leverantören av en onlineplattform som gör det möjligt för konsumenter att ingå distansavtal med näringsidkare bestämmer priset på de varor eller tjänster som näringsidkaren erbjuder”. I det scenariot ”kan det anses att näringsidkaren agerar under den onlineplattformens överinseende eller kontroll” (skäl 23 i förordningen om digitala tjänster).
110.
Som jag har angett i punkt 75 ovan, tycks detta däremot inte vara fallet med det partneravtal som ingåtts mellan Google och alla dess verifierade partner.
4.
Artikel 14.1 a och b i direktiv 2000/31
111.
Om det fastställs att Googles verksamhet omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31, kommer bolaget att undantas från ansvar endast om det uppfyller ett av de två villkor som uppställs i artikel 14.1 a och b.
112.
Huruvida ett av dessa villkor är uppfyllt i ett enskilt fall beror helt på de faktiska omständigheterna. Det utgör därför en fråga som omfattas av de nationella domstolarnas behörighet, med förbehåll för den vägledning om tolkningen som EU-domstolen ger.
113.
Vad gäller villkoret i artikel 14.1 a i direktiv 2000/31, har domstolen i synnerhet klargjort att det villkoret inte kan anses vara icke uppfyllt enbart av det skälet att operatören är allmänt medveten om att dess plattform även används för att dela olagligt innehåll. Domstolen fann således att ” kännedom om förekomsten av olaglig verksamhet eller olaglig information” avser konkret olaglig verksamhet och information. (
77
)
114.
Vid fastställandet av huruvida Google hade kännedom om konkret olaglig information, anser jag att den hänskjutande domstolen bör ägna särskild uppmärksamhet åt de undersökningar som gjordes av Googles granskare. I domen L’Oréal m.fl. fann nämligen domstolen att tjänsteleverantören kan få sådan kännedom om innehållets olagliga karaktär bland annat genom undersökningar på dess eget initiativ. (
78
) Jag vill vidare påpeka att i det mål som avgjordes genom domen YouTube och Cyando, där det inte var fråga om några sådana kontroller, tycktes Google endast ha en abstrakt kännedom om att det skyddade innehållet olagligen gjordes tillgängligt på dess plattform.
115.
Vid genomförandet av en sådan bedömning, omfattar de relevanta omständigheterna den typ av olagligt innehåll som är i fråga. Jag noterar i det avseendet att det mål som avgjordes genom domen YouTube och Cyando avsåg innehåll som gjorde intrång i immateriella rättigheter. Förevarande mål avser däremot innehåll som innehåller reklam för hasardspel, vilket är förbjudet enligt italiensk rätt. Med hänsyn till denna specifika typ av olagligt innehåll, ska det även bedömas huruvida Google får kännedom om sådant konkret olagligt innehåll genom att granska bland annat kanalens tema, de nyaste videorna och de mest sedda videorna. I det sammanhanget kan den omständigheten att den aktuella kanalen helt ägnas åt hasardspel, såsom påpekades av den italienska regeringen under förhandlingen, tyda på att Google fick kännedom om konkret olagligt innehåll genom de undersökningar som gjordes av dess granskare. Detta gäller i än högre grad eftersom Google har utvecklat omfattande användarriktlinjer rörande hasardspel och spelfrämjande innehåll. Dessa riktlinjer omfattar landspecifika rekommendationer, däribland för Italien. (
79
) Slutligen kan det vara lämpligt att utröna huruvida de videor som faktiskt undersöktes av granskarna i förevarande fall gjorde det möjligt för Google att få konkret kännedom om förekomsten av olagligt innehåll.
116.
Om den hänskjutande domstolen konstaterar att Google, genom de undersökningar som gjordes av Googles granskare, har fått kännedom om konkret olagligt innehåll, kommer inte heller villkoret i artikel 14.1 b i direktiv 2000/31 att vara uppfyllt. Om så är fallet handlade inte Google ”utan dröjsmål för att avlägsna informationen eller göra den oåtkomlig”, när bolaget fick kännedom om förekomsten av det olagliga innehållet (vid genomförandet av sådana undersökningar).
117.
Jag föreslår därför att den andra frågan ska besvaras enligt följande. Den verksamhet som bedrivs av en värdtjänstleverantör, vilken inbegriper lagring av innehåll från tredje part med vilken värdtjänstleverantören har ingått ett kommersiellt partneravtal, omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31 under förutsättning att de exakta villkor enligt vilka detta avtal förhandlades fram, och bestämmelserna i nämnda avtal, inte är sådana att de ger värdtjänstleverantören kännedom om eller kontroll över det innehåll som lagras på dess plattform. Om en sådan värdtjänstleverantör, genom de undersökningar som genomförs av dess granskare, får kännedom om konkret olagligt innehåll, vilket ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra, kan villkoren i artikel 14.1 a och b i direktivet inte vara uppfyllda.
V. Förslag till avgörande
118.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen besvarar de tolkningsfrågor som ställts av Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen, Italien) enligt följande:
1)
Artikel 1.5 d i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”)
ska tolkas så,
att en värdtjänstleverantörs verksamhet bestående i att lagra videor som innehåller reklam för hasardspel omfattas av direktivets tillämpningsområde.
(2)
Den verksamhet som bedrivs av en värdtjänstleverantör, vilken inbegriper lagring av innehåll från tredje part med vilken värdtjänstleverantören har ingått ett kommersiellt partneravtal, omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31 under förutsättning att de exakta villkor enligt vilka detta avtal förhandlades fram, och bestämmelserna i nämnda avtal, inte är sådana att de ger värdtjänstleverantören kännedom om eller kontroll över det innehåll som lagras på dess plattform. Om en sådan värdtjänstleverantör, genom de undersökningar som genomförs av dess granskare, får kännedom om konkret olagligt innehåll, vilket ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra, kan villkoren i artikel 14.1 a och b i direktivet inte vara uppfyllda.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”) (EGT L 178, 2000, s. 1).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (EGT L 281, 1995, s. 31).
(
4
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 97/66/EG av den 15 december 1997 om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet (EGT L 24, 1998, s. 1).
(
5
)	Se följande webbsida: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=sv&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
(
6
)	Se följande webbsida: https://support.google.com/youtube/answer/2802032.
(
7
)	Se följande webbsida: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=sv&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
(
8
)	I det avseendet har Google, på sin webbsida med rubriken ”Policyer för intäktsgenerering från YouTube-kanaler” (https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=sv&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU), angett att ”[p]olicyerna gäller för alla som deltar i eller funderar på att gå med i YouTubes partnerprogram”; se även här: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=sv&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
(
9
)	Se följande webbsida: https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=sv&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU.
(
10
)	Dom av den 16 mars 1978, Oehlschläger (104/77, EU:C:1978:69, punkt 4). Se även dom av den 1 augusti 2025, T. m.fl. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 och C‑493/23, EU:C:2025:592, punkt 121).
(
11
)	Dom av den 9 november 2023, Google Ireland m.fl. (C‑376/22, EU:C:2023:835, punkt 42) och dom av den 30 maj 2024, Airbnb Ireland och Amazon Services Europe (C‑662/22 och C‑667/22, EU:C:2024:432, punkt 55). Se även Crabit, E., ”La directive sur le commerce électronique: le projet ’Méditerranée’”, Revue du droit de l’Union européenne, volym 4, Bruylant, Bryssel, 2000, s. 749–833, på s. 759.
(
12
)	Se, i det avseendet, mitt förslag till avgörande i de förenade målen WebGroup Czech Republic m.fl. (C‑188/24 och C‑190/24, EU:C:2025:709, punkterna 54 och 55).
(
13
)	Se, med avseende på området ”beskattning”, dom av den 27 april 2022, Airbnb Ireland (C‑674/20, EU:C:2022:303, punkt 29 och där angiven rättspraxis). I artikel 2.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/123/EG av den 12 december 2006 om tjänster på den inre marknaden (EUT L 376, 2006, s. 36) förtecknas också vissa ”verksamheter” som det direktivet inte ska tillämpas på. Se, i det avseendet, dom av den 15 oktober 2015, Grupo Itevelesa m.fl. (C‑168/14, EU:C:2015:685, punkt 45).
(
14
)	Domstolen tycks omväxlande använda termerna ”hasardspel”, ”spel om pengar” och ”spel och vadhållning”. Se, i det avseendet, bland annat dom av den 8 september 2010, Stoß m.fl. (C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07, EU:C:2010:504, punkterna 77, 79, 80 och 82) (nedan kallad domen Stoß m.fl.). För enkelhetens skull kommer jag att använda samma metod.
(
15
)	Artikel 14.1 i direktiv 2000/31 och artikel 3 g iii) i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2022/2065 av den 19 oktober 2022 om en inre marknad för digitala tjänster och om ändring av direktiv 2000/31/EG (förordningen om digitala tjänster) (EUT L 277, 2022, s. 1).
(
16
)	Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa rättsliga aspekter på den elektroniska handeln på den inre marknaden (KOM(1998) 586 slutlig), s. 33.
(
17
)	I artikel 2.2 h i direktiv 2006/123 fastställs ett liknande undantag från direktivets tillämpningsområde för spelverksamhet. I det sammanhanget anges det i skäl 25 i nämnda direktiv att ”[s]pelverksamhet, inbegripet lotterier och vadslagningar, bör undantas från detta direktivs tillämpningsområde med tanke på denna verksamhets särdrag som medfört att medlemsstaterna har utformat en politik avseende den allmänna ordningen och konsumentskyddet”. Se även, i det avseendet, mitt förslag till avgörande i målet AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C‑278/22, EU:C:2023:401, punkt 38, fotnot 11).
(
18
)	Jag vill påpeka att de verksamheter som förtecknas i artikel 1.5 d är undantagna från tillämpningsområdet för direktiv 2000/31 i sin helhet, däribland ursprungslandsprincipen i artikel 3 samt kapitlen II och III i det direktivet. Såsom framgår av förslaget till direktiv (se punkt 30 i förevarande förslag till avgörande), är dock huvudsyftet med detta undantag att bevara destinationsmedlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning i verksamheter som saknar ömsesidigt erkännande, såsom hasardspel.
(
19
)	Dom av den 2 mars 2023, Recreatieprojecten Zeeland m.fl. (C‑695/21, EU:C:2023:144, punkt 14 och där angiven rättspraxis). Se även domen Stoß m.fl. (punkt 76 och där angiven rättspraxis).
(
20
)	Domen Stoß m.fl. (punkt 101 och där angiven rättspraxis). Beträffande förbud mot reklam för hasardspel som medlemsstaterna har uppställt för spelhallar, se dom av den 2 mars 2023, Recreatieprojecten Zeeland m.fl. (C‑695/21, EU:C:2023:144).
(
21
)	Se, i det avseendet, dom av den 1 oktober 2020, A (Reklam för och försäljning av läkemedel online) (C‑649/18, EU:C:2020:764, punkterna 53 och 59).
(
22
)	Arbetsdokument från kommissionens avdelningar – Online gambling in the Internal Market – Accompanying the document – Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions – Towards a comprehensive framework for online gambling (SWD(2012) 345 final), s. 17.
(
23
)	Jag medger att kommissionen, i sina yttranden, underförstått har hävdat att begreppet värd i artikel 14.1 i direktiv 2000/31 förutsätter en brist på kontroll över det innehåll som lagras. Jag anser dock att det kravet endast är relevant vid fastställandet av huruvida det undantag från ansvar som föreskrivs i den bestämmelsen är tillämpligt.
(
24
)	Se, i det avseendet, dom av den 12 juli 2011, L’Oréal m.fl. (C‑324/09, EU:C:2011:474, punkterna 118 och 119) (nedan kallad domen L’Oréal m.fl.) och dom av den 22 juni 2021, YouTube och Cyando (C‑682/18 och C‑683/18, EU:C:2021:503, punkterna 109 och 110) (nedan kallad domen YouTube och Cyando). Se även mitt förslag till avgörande i målet Russmedia Digital och Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, punkt 53) och i de förenade målen WebGroup Czech Republic m.fl. (C‑188/24 och C‑190/24, EU:C:2025:709, punkt 236).
(
25
)	Det tycks vara ostridigt att dessa två villkor är uppfyllda i förevarande mål. Se, för ett liknande resonemang, domen YouTube och Cyando (punkterna 103 och 104) och dom av den 26 april 2022, Polen/parlamentet och rådet (C‑401/19, EU:C:2022:297, punkt 28).
(
26
)	Se, i det avseendet, Wilman, F., The Responsibility of Online Intermediaries for Illegal User Content in the EU and the US, Edward Elgar Publishing, 2020, s. 35, och Wilman, F., Kalėda och S., Loewenthal, P-J., The EU Digital Services Act, Oxford University Press, 2024, s. 52 och 53 (som kommenterar artiklarna 4–6 i förordningen om digitala tjänster; i det avseendet se punkt 36 i förevarande förslag till avgörande). Se även, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i de förenade målen YouTube och Cyando (C‑682/18 och C‑683/18, EU:C:2020:586, punkterna 141 och 148) (nedan kallat förslaget till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i målet YouTube och Cyando).
(
27
)	Se Wilman, F., Kalėda, S. och Loewenthal, P-J., fotnot 26, a.a., s. 52.
(
28
)	Se, särskilt beträffande skillnaden mellan det första och det andra steget, Wilman, F., fotnot 26, a.a., s. 35. Se även Van Eecke, P., ”Online service providers and liability: A plea for a balanced approach”, Common Market Law Review, volym 48, 2011, s. 1455–1502, på s. 1472, där det görs åtskillnad mellan ”allmän kännedom” och ”särskild kännedom”. För tydlighetens skull kommer jag i detta förslag till avgörande att mestadels hänvisa till ”kontroll över innehåll” vid bedömningen av huruvida Google omfattas av tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31.
(
29
)	Se punkt 113 i förevarande förslag till avgörande. Jag vill i det avseendet erinra om att artikel 14 i direktiv 2000/31 avser alla former av ansvar, även straffrättsligt ansvar.
(
30
)	Den andra tolkningsfrågan tycks endast avse tillämpningsområdet för artikel 14.1 i direktiv 2000/31, det vill säga värdtjänstleverantörens roll som mellanhand (första steget i bedömningen). För att ge den nationella domstolen ett användbart svar, kommer jag emellertid att även bedöma huruvida ett av de två villkor som fastställs i leden a och b i denna bestämmelse kan vara uppfyllt (andra steget i bedömningen).
(
31
)	Se dom av den 23 mars 2010, Google France och Google (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, punkt 112) (nedan kallad domen Google France) och domen L’Oréal m.fl. (punkt 112).
(
32
)	Se domen Google France (punkt 113) och domen YouTube och Cyando (punkt 105).
(
33
)	Se dom av den 11 september 2014, Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, punkt 41). Se även domen YouTube och Cyando (punkt 106 och där angiven rättspraxis).
(
34
)	Förslag till avgörande av generaladvokaten Jääskinen i målet L’Oréal m.fl. (C‑324/09, EU:C:2010:757, punkterna 138–141).
(
35
)	Se, bland annat, Wilman, F., fotnot 26, a.a., s. 30.
(
36
)	Se domen L’Oréal m.fl. (punkt 113).
(
37
)	Se domen YouTube och Cyando (punkt 105).
(
38
)	Förslag till avgörande av generaladvokaten Jääskinen i målet L’Oréal m.fl. (C‑324/09, EU:C:2010:757, punkt 146).
(
39
)	Se, i det avseendet, Kuczerawy, A., ”Active vs. passive hosting in the EU intermediary liability regime: time for a change?”, KU Leuven Centre for IT & IP Law (blog), 2018, och Riordan, J., The Liability of internet Intermediaries, Oxford University Press, Oxford, 2016, s. 404.
(
40
)	Se domen Google France (punkt 23). Naturliga sökresultat är i huvudsak de resultat som visas i en sökmotor i fallande betydelseordning efter att en internetanvändare har gjort en sökning på ett eller flera ord (se den domen, punkt 22).
(
41
)	Se domen Google France (punkt 118).
(
42
)	Se domen L’Oréal m.fl. (punkterna 28, 29 och 31). Beträffande eBays användning av Googles AdWords-tjänst för att göra reklam för varor som är till salu på dess webbplats, se även punkterna 39, 84 och 85 däri.
(
43
)	Se domen L’Oréal m.fl. (punkt 116).
(
44
)	Se domen YouTube och Cyando (punkt 19).
(
45
)	Se domen YouTube och Cyando (punkterna 92 och 109).
(
46
)	Se domen L’Oréal m.fl. (punkt 115). Beträffande ersättning, se även domen Google France (punkt 116).
(
47
)	Se domen YouTube och Cyando (punkt 109).
(
48
)	Se domen YouTube och Cyando (punkt 114).
(
49
)	Se mitt förslag till avgörande i målet Russmedia Digital och Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, punkt 53).
(
50
)	Se punkt 17 i förevarande förslag till avgörande.
(
51
)	Se punkterna 158 och 159 i det förslaget till avgörande.
(
52
)	Se, i det avseendet, förslag till avgörande av generaladvokaten Jääskinen i målet L’Oréal m.fl. (C‑324/09, EU:C:2010:757, punkt 26).
(
53
)	Enligt Google finns det i det avseendet omkring tre miljoner verifierade partner.
(
54
)	Förslag till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i målet YouTube och Cyando (punkterna 160 och 162). Se även Riordan, J., fotnot 39, a.a., s. 409.
(
55
)	Se punkt 66 i förevarande förslag till avgörande. Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i målet YouTube och Cyando (punkt 157).
(
56
)	Se, i det avseendet, skäl 40 i direktiv 2000/31.
(
57
)	Förslag till direktiv (KOM(1998) 586 final), fotnot 16, a.a., s. 4. Se även Rapport från kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén – Första rapport om tillämpningen av direktiv 2000/31/EG (KOM(2003) 702), s. 13.
(
58
)	Se skälen 9 och 46 i direktiv 2000/31. Se även domen YouTube och Cyando (punkt 113).
(
59
)	Se skäl 16 i förordningen om digitala tjänster. Se även Wilman, F., Kalėda, S. och Loewenthal, P-J., fotnot 26, a.a., s. 72, och Husovec, M., Injunctions against Intermediaries in the European Union, Cambridge University Press, 2017, s. 55.
(
60
)	Se, med avseende på artikel 14.3 i direktiv 2000/31, domen YouTube och Cyando (punkt 131).
(
61
)	Se, i det avseendet, Stalla-Bourdillon S. och Thorburn, R., ”The scandal of intermediary: acknowledging the both/and dispensation for regulating hybrid actors”, i Petkova, B. och Ojanen, T (red.), Fundamental Rights Protection Online: the Future Regulation of Intermediaries, Edward Elgar, 2019, s. 157.
(
62
)	Se domen Google France (punkterna 26 och 115), i vilken det inte fästes något avseende vid den omständigheten, beträffande söktjänsten AdWords, att visningsordningen för reklamlänkar fastställdes bland annat i förhållande till maximalt pris per klick och till Googles bedömning av annonsens kvalitet.
(
63
)	Skäl 43 i direktiv 2000/31; se även dom av den 15 september 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, punkterna 60–63) och Van Eecke, P., fotnot 28, a.a., s. 1463.
(
64
)	Se punkt 65 i förevarande förslag till avgörande.
(
65
)	Se även, i det avseendet, Stalla-Bourdillon, S. och Thorburn, R., fotnot 28, a.a., s. 149.
(
66
)	Se, i det avseendet, punkt 59 i förevarande förslag till avgörande, vari det hänvisas till domen i målet Google France (punkt 118). Se även Van Eecke, P., fotnot 28, a.a., s. 1472.
(
67
)	Se punkt 17 i förevarande förslag till avgörande.
(
68
)	Se, i det avseendet, mitt förslag till avgörande i målet Russmedia Digital och Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, punkt 60).
(
69
)	Se punkt 63 i förevarande förslag till avgörande.
(
70
)	Se domen Google France (punkt 116) och domen L’Oréal m.fl. (punkt 115).
(
71
)	Se domen Google France (punkt 25).
(
72
)	Se domen YouTube och Cyando (punkt 96).
(
73
)	Förslag till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i målet YouTube och Cyando (punkt 142).
(
74
)	Se domen YouTube och Cyando (punkterna 41–43). Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i målet YouTube och Cyando (punkt 31).
(
75
)	Se, i det avseendet, domen YouTube och Cyando (punkt 109).
(
76
)	Se Lägesrapport från arbetsgruppen för ekonomiska frågor (informationssamhällets tjänster) den 15–25 februari 1999, rådets dokument 6251/99 (1999), s. 4.
(
77
)	Se domen YouTube och Cyando (punkterna 111 och 112).
(
78
)	Se punkt 122 i den domen.
(
79
)	Se följande webbsida: https://support.google.com/adspolicy/answer/15132179?hl=sv&sjid=5810413720643412243-EU.