61975CJ0087_SV
Parter
Föremål för talan
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål 87/75
har Tribunale di Genova till domstolen gett in en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EEG-fördraget i det mål som pågår vid den nationella domstolen mellan
Conceria Daniele Bresciani (bröderna M. och P. Bresciani),
och
Amministrazione italiana delle finanze.
Föremål för talan
Begäran avser tolkningen av artikel 13 i EEG-fördraget och artikel 2.1 i det associeringsavtal mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och de med gemenskapen associerade afrikanska staterna samt Madagaskar som undertecknades i Yaoundé den 20 juli 1963 och ingicks på gemenskapens vägnar av rådet genom dess beslut av den 5 november 1963 (EGT 1964, s. 1430, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), och artikel 2.1 i det associeringsavtal som undertecknades i Yaoundé den 29 juli 1969 och ingicks på gemenskapens vägnar av rådet genom dess beslut av den 29 september 1970 (EGT 1970, nr L 282, s. 1, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).
Domskäl
1 Genom beslut av den 24 juli 1975, som inkom till domstolen den 4 augusti samma år, har Tribunale di Genova ställt fem frågor till domstolen om tolkningen av begreppet "avgifter med motsvarande verkan som importtullar" enligt artikel 13.2 i EEG-fördraget och artikel 2.1 i det avtal som undertecknades i Yaoundé den 20 juli 1963 (EGT 1964, s. 1430) och det avtal som undertecknades i Yaoundé den 29 juli 1969 (EGT 1970, nr L 282, s. 1).
2 Det framgår av handlingarna att sökanden i målet vid den nationella domstolen under 1969 och 1970, och i varje fall före ikraftträdandet av det andra Yaoundéavtalet, importerade flera partier oberedda kohudar från Frankrike och Senegal, en stat associerad med gemenskapen i kraft av ovan nämnda avtal, och var tvungen att betala en avgift för veterinärbesiktning vid införseln.
3 Denna avgift infördes av Italien för att schablonmässigt täcka kostnaderna för den obligatoriska veterinär- och hälsoskyddskontrollen av importerade produkter med animaliskt ursprung.
Den nationella domstolen har klargjort att liknande produkter av inhemskt ursprung inte omfattas av sådana avgifter.
I Italien utförs dock en veterinärbesiktning vid slakt för vilken kommunala avgifter tas ut, och vars syfte i första hand är att fastställa att köttet är lämpligt som livsmedel.
4 Den första frågan går i huvudsak ut på om en avgift som tas ut för en obligatorisk veterinär- och hälsoskyddskontroll av oberedda kohudar då de passerar gränsen utgör en avgift med motsvarande verkan som en importtull enligt artikel 13.2 i EEG-fördraget.
5 Som domstolen redan har beslutat i sin dom av den 14 december 1972 i målet 29/72 S.p.A Marimex mot Amministrazione Italiana delle Finanze (Rec. 1972, s. 1309) skall avgifter som tas ut för en veterinär- och hälsoskyddskontroll av varor då de passerar gränsen, och som fastställs enligt särskilda kriterier som inte är jämförbara med de kriterier som används för att fastställa avgifter för liknande inhemska produkter, betraktas som avgifter med motsvarande verkan som tullar.
6 Enligt den nationella domstolen måste följande tre omständigheter beaktas:
För det första innebär det faktum att avgiften avpassas efter varornas mängd och inte efter deras värde att en avgift av det omtvistade slaget skiljer sig från de avgifter som omfattas av förbudet i artikel 13 i EEG-fördraget.
För det andra utgör en avgift av det omtvistade slaget endast en motprestation från enskilda för en tjänst som de genom sitt eget handlande, nämligen import av produkter med animaliskt ursprung, själva har föranlett.
För det tredje uppbärs den ifrågavarande avgiften, visserligen i en annan form och vid andra tidpunkter, även på liknande produkter med inhemskt ursprung.
7 Enligt artikel 9 i fördraget skall gemenskapen grunda sig på en tullunion som skall innebära att tullar och "alla avgifter med motsvarande verkan" skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna och att en gemensam tulltaxa gentemot tredje land skall införas.
Enligt artikel 13.2 skall medlemsstaterna under övergångstiden gradvis avveckla mellan dem gällande avgifter med motsvarande verkan som importtullar.
Placeringen av dessa artiklar i början av den del av fördraget som ägnas åt gemenskapens grunder räcker för att understryka deras grundläggande betydelse för uppbyggandet av den gemensamma marknaden.
8 Förpliktelsen att gradvis avveckla tullarna motiveras av att även mycket låga avgifter som tas ut när en gräns passeras hindrar den fria rörligheten för varor.
Förpliktelsen att gradvis avveckla tullarna kompletteras med förpliktelsen att avskaffa avgifter med motsvarande verkan för att säkerställa att den grundläggande principen om fri rörlighet för varor inom den gemensamma marknaden inte kringgås genom att en medlemsstat inför olika slags avgifter.
9 Tillämpningen av dessa två inbördes kompletterande begrepp syftar således till att i handeln mellan medlemsstaterna undvika att avgifter införs för varor som cirkulerar inom gemenskapen, till följd av det faktum att de passerar en nationell gräns.
En avgift som ensidigt tas ut för varor som importeras från en annan medlemsstat när de passerar en gräns utgör, oberoende av vad den kallas och hur den tillämpas, en avgift med motsvarande verkan som en tull.
För bedömningen av en avgift av det omtvistade slaget har det därför ingen betydelse att den beräknas utifrån mängden av de importerade varorna och inte utifrån deras värde.
10 Att en avgift av det omtvistade slaget motsvarar kostnaderna för en veterinär- och hälsoskyddskontroll som obligatoriskt utförs vid införseln av varorna påverkar inte heller bedömningen av vilken effekt denna avgift har på den fria rörligheten för varor.
Den statliga förvaltningens verksamhet att upprätthålla ett system med veterinär- och hälsoskyddskontroll till skydd för allmänintresset kan inte betraktas som en tjänst till importören för vilken det skulle vara berättigat att ta ut en avgift.
Om veterinär- och hälsoskyddskontroller fortfarande behövs vid övergångsperiodens slut måste kostnaderna för dessa bäras av samhället, vilket som helhet gynnas av den fria rörligheten för gemenskapsvaror.
11 Det faktum att den inhemska produktionen genom andra avgifter belastas på liknande sätt saknar betydelse om dessa avgifter och den ifrågavarande avgiften varken tillämpas enligt samma kriterier eller för samma produktionsnivå, och därför inte kan betraktas som ett led i ett allmänt system för inhemska avgifter som tillämpas systematiskt enligt samma villkor för både inhemska och importerade produkter.
12 Den andra frågan går ut på om artikel 13.2 fick direkt effekt den 31 december 1969, dagen för övergångsperiodens utgång, eller den 1 juli 1968, den dag då tullarna avskaffades inom gemenskapen.
13 Om inte annat följer av eventuella särskilda bestämmelser inträdde denna effekt efter övergångsperiodens utgång, dvs. den 1 januari 1970.
Rådets beslut av den 26 juli 1966 om avveckling av tullar parallellt med införandet av Gemensamma tulltaxan den 1 juli 1968 (EGT, s. 2971, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå) grundas nämligen på tanken om ett påskyndande av vissa av de åtgärder som i sin helhet skulle vara genomförda senast vid utgången av övergångsperioden.
Under dessa omständigheter gäller beslutet endast för de åtgärder som det uttryckligen avser, dvs. tullar i egentlig mening och kvantitativa restriktioner.
14 Svaret blir alltså att den direkta effekten av artikel 13.2 endast kan åberopas från och med den 1 januari 1970.
15 Den tredje frågan går ut på om begreppet avgifter med motsvarande verkan har samma innebörd i artikel 2.1 i Yaoundéavtalen av 1963 respektive 1969 som i artikel 13.2 i fördraget.
Den fjärde frågan går ut på om artikel 2.1 i Yaoundéavtalet av 1963 har direkt effekt i den mening att den skapar en personlig rättighet för gemenskapens "medborgare", vilken de nationella domstolarna skall skydda, att inte betala avgifter med motsvarande verkan som tullar till en medlemsstat.
Eftersom dessa frågor hänger samman bör de besvaras tillsammans.
16 Först och främst bör det prövas om artikel 2.1 i Yaoundéavtalet av 1963 skapar rättigheter för enskilda i gemenskapen som de kan åberopa i nationella domstolar för att bestrida lagenligheten av nationella avgifter.
Denna prövning måste ske mot bakgrund av avtalets och den omtvistade bestämmelsens andemening, systematik och innehåll.
17 I enlighet med den fjärde delen i EEG-fördraget associerades vissa utomeuropeiska länder och territorier, som hade särskilda förbindelser med fyra av de sex ursprungliga medlemsstaterna, med gemenskapen.
Till följd av dessa särskilda ekonomiska och politiska band skulle associeringen enligt artikel 131 i EEG-fördraget göra det möjligt att främja invånarnas intressen och välstånd för att på så sätt föra dem mot den ekonomiska, sociala och kulturella utveckling som de eftersträvar.
Tillämpningsavtalet om de utomeuropeiska ländernas och territoriernas associering till gemenskapen, som utgör bilaga till fördraget, ingicks för en period av fem år.
18 Eftersom flera länder och territorier vid slutet av denna period hade uppnått politisk självständighet ingicks Yaoundéavtalet för att upprätthålla associeringen mellan vissa av dessa självständiga afrikanska stater samt Madagaskar och Europeiska ekonomiska gemenskapen
Avtalet ingicks inte bara av medlemsstaterna utan även av gemenskapen och är därför enligt artikel 228 bindande för dessa parter.
19 Vad gäller tullar och avgifter med motsvarande verkan förskriver artikel 2.1 i avtalet av 1963 att "varor med ursprung i de associerade länderna skall vid import till medlemsstaterna omfattas av den gradvisa avveckling av tullar och avgifter med motsvarande verkan som kommer till stånd mellan medlemsstaterna enligt bestämmelserna i artiklarna 12, 13, 14, 15 och 17 i fördraget och befintliga eller framtida beslut om att påskynda förverkligandet av målen i fördraget."
I punkt 5 i denna artikel föreskrivs att "på begäran av ett associerat land skall samråd äga rum i associeringsrådet angående villkoren för tillämpningen av denna artikel".
20 Artikel 3.2 begränsar dock de associerade staternas förpliktelse att avskaffa tullar och avgifter med motsvarande verkan genom att föreskriva att "varje associerat land får dock behålla eller införa de tullar och avgifter med motsvarande verkan som är nödvändiga för deras utveckling och industrialisering eller som har till syfte att öka statsinkomsterna".
21 I artikel 61 i avtalet föreskrivs att gemenskapen och medlemsstaterna skall godta de åtaganden som föreskrivs i artiklarna 2, 5 och 11 även gentemot de associerade länder som på grund av internationella förpliktelser, som redan tillämpades när EEG-fördraget trädde i kraft och som gjorde dem till föremål för särskild tullbehandling, skulle kunna anse att de ännu inte var i stånd att erbjuda gemenskapen den ömsesidighet som föreskrivs i artikel 3.2.
22 Av dessa bestämmelser framgår att avtalet inte ingicks för att säkerställa samma förpliktelser för gemenskapen och de associerade länderna, utan snarare för att främja utvecklingen av dessa länder, vilket motsvarar målet i det första, till fördraget fogade, avtalet.
23 Denna obalans mellan gemenskapens och de associerade ländernas förpliktelser, vilken är en logisk följd av avtalets särskilda karaktär, utesluter inte att gemenskapen erkänner att vissa av dess bestämmelser har direkt effekt.
24 Av den bestämmelse enligt vilken samråd om tillämpningsvillkoren för artikel 2 i avtalet endast skall ske efter begäran från ett associerat land framgår att avvecklingen av avgifter med motsvarande verkan från gemenskapens sida skulle ske automatiskt.
25 Genom att i artikel 2.1 i avtalet uttryckligen hänvisa till artikel 13 i fördraget ålade sig gemenskapen gentemot de associerade länderna samma förpliktelse att avveckla avgifter med motsvarande verkan som medlemsstaterna inbördes ålagt sig i fördraget.
Eftersom detta åtagande är precist och inte underkastat några underförstådda eller uttryckliga förbehåll från gemenskapens sida kan det, från och med den 1 januari 1970, skapa rätt för enskilda att åberopa det inför domstol.
26 Svaret till den nationella domstolen blir alltså följande. Artikel 2.1 i Yaoundéavtalet av 1963 skapar, från och med den 1 januari 1970, en rätt för enskilda, vilken de nationella domstolarna i gemenskapen skall skydda, att inte betala avgifter med motsvarande verkan som tullar till en medlemsstat.
27 Den sista frågan går ut på om det förbud mot att uppbära avgifter med motsvarande verkan som ålades medlemsstaterna genom de två Yaoundéavtalen har varit i kraft oavbrutet från och med den 1 januari 1970.
28 Enligt artikel 59 i avtalet av 1963 ingicks det för en period av fem år efter det att det trätt i kraft.
I artikel 60 föreskrivs att de avtalsslutande parterna skall undersöka vilka bestämmelser som kan förutses för ytterligare en period, varvid associeringsrådet vid behov skall fatta de nödvändiga övergångsbestämmelserna tills det nya avtalet träder i kraft.
29 När det första associeringsavtalet löpte ut den 30 maj 1969 utan att det nya avtalet antogs förlängde associeringsrådet det två gånger för att undvika avbrott. Eftersom dessa beslut antogs av associeringsrådet i enlighet med dess befogenheter enligt avtalet måste det fastslås att medlemsstaternas förpliktelser enligt det första avtalet bestod oavbrutet ända tills det andra avtalet trädde i kraft.
Beslut om rättegångskostnader
30 De kostnader som har förorsakats Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla.
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
-angående de frågor som förts vidare av Tribunale di Genova - följande dom:
1)
En avgift som ensidigt uppbärs för varor som importeras från en annan medlemsstat när de passerar en gräns utgör, oberoende av vad den kallas och hur den tillämpas, en avgift med motsvarande verkan som en tull.
2)
Den direkta effekten av artikel 13.2 i fördraget kan åberopas först från och med den 1 januari 1970.
3)
Artikel 2.1 i det avtal som undertecknades i Yaoundé den 20 juli 1963 skapar från och med den 1 januari 1970 en rätt för enskilda, vilken de nationella domstolarna i gemenskapen skall skydda, att inte betala avgifter med motsvarande verkan som tullar till en medlemsstat.
4)
Medlemsstaternas förpliktelser enligt Yaoundéavtalet av 1963 bestod oavbrutet ända tills det avtal som undertecknades i Yaoundé den 29 juli 1969 trädde i kraft.