62003CO0051_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-51/03,
angående en begäran enligt artikel 234 EG, från Amtsgericht Löbau (Tyskland), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mot
Nicoleta Maria Georgescu,
angående tolkningen av
rådets förordning
(EG) nr 539/2001 av den 15 mars 2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över tredje länder vars medborgare är undantagna detta krav (EGT L 81, s. 1),
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av domarna J.N. Cunha Rodrigues, ordförande på fjärde avdelningen (referent), samt
J.-P. Puissochet och  F. Macken,
generaladvokat:  C. Stix-Hackl,
justitiesekreterare: R. Grass,
efter att ha hört generaladvokaten,
följande
Beslut
Domskäl
1. Amtsgericht Löbau har, genom beslut av den 21 oktober 2002 som inkom till domstolen den 10 februari samma år, i enlighet med artikel 234 EG ställt en fråga om tolkningen av rådets förordning (EG) nr 539/2001 av den 15 mars 2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav (EGT L 81, s. 1).
2. Frågan har uppkommit inom ramen för ett brottmål mot den rumänska medborgaren Nicoleta Maria Georgescu avseende brott mot den tyska lagen om utlänningars inresa och vistelse.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrättsliga bestämmelser
3. Förordning nr 539/2001, som trädde i kraft den 10 april 2001, har precis som dess titel antyder till syfte att fastställa en förteckning över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar medlemsstaternas yttre gränser (artikel 1.1 och bilaga I) och en förteckning över tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav när det gäller vistelser som sammanlagt inte överskrider tre månader (artikel 1.2 och bilaga II).
4. Rumänien anges på förteckningen i den ovannämnda bilagan II, men genom en asterisk anges att den rättsliga situationen för rumänska medborgare har vissa särskilda egenheter, varvid det hänvisas till artikel 8.2 i samma förordning som har följande lydelse:
”Tillämpningen av artikel 1.2 när det gäller medborgare i det land som anges i bilaga II och som markerats med asterisk kommer dock att beslutas senare av rådet i enlighet med artikel 67.3 i fördraget på grundval av den årliga rapport som det hänvisas till i andra stycket.
Kommissionen skall därför av det berörda landet begära uppgifter om vilka åtaganden landet är berett att göra när det gäller olaglig invandring och vistelse utan tillstånd, inbegripet återsändande av personer med ursprung i detta land som vistas utan tillstånd i en medlemsstat och rapportera till rådet om detta. Kommissionen skall för rådet lägga fram en första rapport, åtföljd av nödvändiga rekommendationer senast den 30 juni 2001.
I avvaktan på rådets antagande av rättsakten om det ovannämnda beslutet skall den skyldighet som anges i artikel 1.1 tillämpas på medborgare i detta land. Artiklarna 2–6 i denna förordning skall tillämpas fullt ut.”
5. Det framgår av det andra skälet i rådets förordning (EG) nr 2414/2001 av den 7 december 2001, om ändring av förordning (EG) nr 539/2001 (EGT L 327, s. 1), att kommissionen, i sin rapport av den 29 juni 2001, dels konstaterar att Rumänien onekligen har gjort framsteg i fråga om olaglig invandring av personer med ursprung i Rumänien, viseringspolitik och gränskontroller, dels noterar de åtaganden Rumänien har gjort inom detta område. Kommissionen rekommenderar sammanfattningsvis rådet att undantaget från viseringskravet för rumänska medborgare skall börja tillämpas från och med den 1 januari 2002.
6. Av det tredje skälet i den ovannämnda förordningen nr 2414/2001 framgår att ”för att tillämpa undantaget från viseringskravet för rumänska medborgare bör de bestämmelser i förordning (EG) nr 539/2001 som syftar till att tillfälligt bibehålla skyldigheten till visering strykas”.
7. Det förhåller sig nämligen på så sätt att i förordning nr 2414/2001 föreskrivs dels att i bilaga II till förordning nr 539/2001 skall den asterisk vid Rumänien och den fotnot som hänvisar till artikel 8.2 i samma förordning utgå, dels skall artikel 8 i den sistnämnda förordningen ersättas med en ny bestämmelse enligt vilken förordning nr 539/2001 skall träda i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning .
8. Förordning nr 2414/2001 publicerades den 12 december 2001 och trädde i kraft den 1 januari 2002 i enlighet med artikel 2 i direktivet, vilket medför att rumänska medborgare från och med denna dag är undantagna viseringskravet vad gäller vistelser som sammanlagt inte överstiger tre månader.
Den nationella lagstiftningen
9. Enligt artikel 3 § första stycket första meningen i Ausländergesetz (utlänningslagen, nedan kallad AuslG), skall utlänningar som reser in eller vistas i Tyskland inneha ett uppehållstillstånd.
10. 58 § första stycket första punkten i AuslG har följande lydelse:
”En utlännings inresa i Tyskland är olaglig om han/hon
1. inte har erforderligt uppehållstillstånd ...”
11. I 92 § första stycket första och sjätte punkterna föreskrivs:
”Fängelse i högst ett år eller böter är påföljden för den som:
1. i strid med artikel 3 § första stycket första punkten vistas i Tyskland utan uppehållstillstånd och inte innehar något samtycke, (Duldung)
...
6. i strid med 58 § första stycket första eller andra punkten har rest in i Tyskland, …”
12. 2 § tredje och fjärde styckena i Strafgesetzbuch (den tyska strafflagen, nedan kallad strafflagen) har följande lydelse:
”3. Om den lag som var tillämplig när gärningen begicks ändras innan en dom meddelas, skall den gynnsammaste lagen tillämpas.
4. En lag vars giltighet är begränsad i tiden skall tillämpas på gärningar som har begåtts under giltighetstiden även sedan lagen har upphävts. Detta gäller om inte något annat har stadgats.”
13. 407 § i Strafprozessordnung (den tyska straffprocesslagen) har följande lydelse:
”1. Vid sådant förfarande som handläggs av straffrättsdomare eller vid förfarande vid domstolar bestående av nämnd kan påföljd för brott efter en skriftlig framställan från åklagarmyndigheten fastställas i form av ett strafföreläggande utan att någon huvudförhandling i målet hålls. Åklagarmyndigheten framställer denna begäran om utfärdande av strafföreläggande när den anser att det enligt utredningen inte är nödvändigt med huvudförhandling. Framställan skall innehålla konkreta påföljder. Framställan utgör ett allmänt åtal.
2. I beslutet om utfärdande av strafföreläggande får endast följande påföljder förordnas, antingen var för sig eller tillsammans:
1. böter, varning vid äventyr av annan påföljd, förbud att köra bil, beslag av otillåten vinning, beslagtagande, förstörande, beslut som innebär att egendom ej längre kan användas, offentliggörande av en fällande dom och bötesfällande av en juridisk person och sammanslutningar,
2. indragande av körkort med ett förbud som inte överstiger två år,
3. påföljdseftergift.
För det fall den tilltalade har en offentlig försvarare kan ett tidsbegränsat fängelsestraff på ett år fastställas i form av en villkorlig dom.
3. En föregående förhandling vid domstolen för att höra den tilltalade (33 § tredje stycket) är inte nödvändig.”
14. 408 § andra och tredje styckena i samma lag har följande lydelse:
”2. Om domstolen anser att misstankarna mot den tilltalade inte är tillräckligt starka kan den avslå en framställan om att utfärda strafföreläggande. Detta avslag skall likställas med ett beslut om avslag att inleda den ordinarie brottsmålsprocessen (204 §, 210 § andra stycket och 211 §).
3. Domstolen skall bifalla åklagarmyndighetens framställan om det inte framställs några invändningar när beslutet om strafföreläggande meddelas. För det fall det framställs invändningar, eller om domstolen anser att gärningsbeskrivningen i framställan är felaktig eller den har för avsikt att välja en annan påföljd än den som yrkats och åklagarmyndigheten vidhåller sin ståndpunkt skall den utan att pröva skuldfrågan fastställa ett datum för förhandling. …”
15. 210 § andra stycket i strafflagen har följande lydelse:
”Åklagarmyndigheten får omedelbart överklaga ett beslut om att inte inleda den ordinarie brottsmålsprocessen eller ett beslut om att överlämna målet till en lägre instans i strid med åklagarmyndighetens yrkande.”
16. 410 § har följande lydelse :
”1. Den tilltalade får överklaga beslutet om strafföreläggande inom två veckor från dagen för beslutets undertecknande. Överklagandet skall vara ställt till den domstol som har meddelat beslutet och skall vara skriftligt eller muntligen nedtecknat av registratorn. 297–300 §§ och 302 § första stycket första punkten och andra stycket skall tillämpas.
2. Överklagandet får vara begränsat till att avse vissa bestämda grunder.
3. Om beslutet om strafföreläggande inte överklagas inom föreskriven tid är detta beslut att anse som en rättskraftig dom.”
17. 411 § har följande lydelse :
”1. Om överklagandet ges in för sent eller skall avvisas på annan grund skall det avslås i beslut utan att förhandling hålls. Detta beslut kan överklagas omedelbart och skall tas upp till prövning. I övriga fall fastställs datum för huvudförhandling.
2. Den tilltalade får inställa sig vid huvudförhandlingen genom ombud som erhållit en skriftlig fullmakt. 420 § skall tillämpas.
3. Åtalet och överklagandet får återkallas fram till dess att dom har meddelats i första instans. 303 § skall tillämpas analogiskt. Om strafföreläggandet har utfärdats i enlighet med 408 a kan åtalet inte återkallas.
4. När domstolen skall avgöra målet är den inte bunden av ett beslut om utfärdande av strafföreläggande när detta har överklagats.”
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
18. Det framgår av begäran om förhandsavgörande att Staatsanwaltschaft Görlitz (åklagarmyndigheten i Görlitz) genom skrivelse av den 1 mars, som inkom till den nationella domstolen den 6 mars, har framställt en begäran om att ett strafföreläggande (”Strafbefehl”) skall utfärdas mot den tilltalade vid den nationella domstolen.
19. Åklagarmyndigheten i Görlitz har gjort gällande att den tilltalade har rest in i Tyskland och där stannat kvar den 15 november 2001, i strid med 3 § 1 första stycket, 55 § första stycket, 58 § första stycket och 92 § första stycket första och sjätte punkterna i AuslG samt 52 § strafflagen. Eftersom otillåten inresa och vistelse utgör ett brott som faller under allmänt åtal har åklagaren i sin framställan yrkat att Nicoleta Maria Georgescu döms att betala 40 dagsböter om vardera 9 euro.
20. Enligt den nationella domstolen är det utrett att den tilltalade vid den nationella domstolen, vid tidpunkten för inresan i Tyskland, enligt bestämmelserna i förordning nr 539/2001 var skyldig att inneha visering för att resa in och vistas i Tyskland. Frågan huruvida den ifrågasatta gärningen i dag är straffbar är beroende av hur domstolen besvarar den tolkningsfråga som den hänskjutande domstolen har ställt.
21. I 2 § tredje stycket i strafflagen fastställs principen om att en gynnsammare straffbestämmelse skall tillämpas retroaktivt, enligt vilken en gärningsman frias, eller ådöms en mildare påföljd, om strafflagen under tiden har upphävts eller ändrats på ett sätt som är till gärningsmannens fördel. När det är fråga om rambestämmelser, såsom 92 § första stycket första och sjätte punkterna i utlänningslagen skall regler som kompletterar dessa rambestämmelser införlivas med lagen. Detta är fallet med gemenskapsrättsliga regler avseende tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering, vilket medför att den gärning som den tilltalade vid den nationella domstolen begått vid tidpunkten för domens meddelande inte i allmänhet längre är straffbar i enlighet med principen om att en gynnsammare straffbestämmelse skall tillämpas retroaktivt.
22. Den nationella domstolen har tillagt att det i 2 § fjärde stycket i strafflagen emellertid görs ett undantag från denna princip såvitt avser tidsbegränsade lagar. En sådan lag är tillämplig när lagstiftaren genom att ange en frist eller på annat sätt har uttryckt sin vilja att den antagna lagen endast skall tillämpas under en viss bestämd period. Vad beträffar förordning nr 539/2001 skulle ett undantag kunna vara aktuellt, eftersom Rumänien redan fanns med på den förteckning över länder vars medborgare är undantagna från viseringskravet och att tillämpningen av detta undantag enbart har skjutits på framtiden.
23. Den hänskjutande domstolen har emellertid anfört i sitt beslut av den 10 februari 2002 att Amtsgericht Görlitz har ansett att det av förordning nr 539/2001 inte med tillräckligt stor säkerhet går att utreda att lagstiftarens vilja var att viseringskravet för rumänska medborgare endast skulle gälla för en viss bestämd period.
24. Inom ramen för överklagandet av det ovannämnda beslutet har åklagarmyndigheten i Görlitz vidhållit att artikel 8.2 i förordning nr 539/2001 ger uttryck för att lagstiftarens vilja var att viseringskravet för rumänska medborgare endast skulle gälla för en viss bestämd period, och genom att föra in Rumänien på förteckningen över de länder som undantas har rådet tagit ställning för att rumänska medborgare inom kort skall kunna undantas från viseringskravet. Denna teori får stöd i ingressen till förordning nr 2414/2001, av vilken det framgår att regleringen avseende undantag för viseringskrav till förmån för rumänska medborgare redan har antagits genom förordning nr 539/2001 och att dess tillämplighet endast tillfälligtvis försenats för en viss bestämd ock kort period.
25. Oberlandesgericht Dresden (Tyskland) har slutligen, i ett beslut av den 9 april 2002, fastställt att det för den är uppenbart att förordningarna nr 539/2001 och nr 2414/2001 inte har som syfte att ändra den rättsliga situationen för brott begångna före antagandet av den sista förordningen.
26. Den nationella domstolen har anfört att om domstolen kommer att besvara tolkningsfrågan jakande kan den tilltalade vid den nationella domstolen fortfarande fällas till ansvar, vilket inte är fallet om domstolen skulle besvara frågan nekande.
27. Mot denna bakgrund har den hänskjutande domstolen beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen:
”Skall artikel 1.2 jämförd med artikel 8.2 och med bilaga II till förordningen (539/2001) tolkas så att rumänska medborgare efter ikraftträdandet av nämnda förordning endast under ytterligare en viss tid behövde inneha visering för att resa in i och vistas i Europeiska unionens medlemsstater under en period som understiger tre månader?”
Domstolens behörighet
28. Enligt artikel 92.1 i rättegångsreglerna kan domstolen, då det är uppenbart att den saknar behörighet att pröva en viss sak eller att talan inte kan tas upp till prövning, sedan generaladvokaten hörts, fatta ett motiverat beslut utan ytterligare behandling.
29. Det skall påpekas att enligt artikel 68.1 EG skall ”artikel 234 tillämpas på denna avdelning (avdelning IV avser ’Visering, asyl, invandring och annan politik som rör fri rörlighet för personer’), under följande förhållanden och på följande villkor : om en fråga om tolkning … av rättsakter som beslutats av gemenskapens institutioner på grundval av denna avdelning uppkommer i ett mål vid en domstol i en medlemsstat, mot vars avgörande inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, skall den nationella domstolen, om den anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att döma i saken, begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande”.
30. Förordning nr 539/2001, liksom förordning nr 2414/2001, har antagits med stöd av artikel 62.2 b och i EG, under del 3 avdelning IV i fördraget. Vid sådant förhållande kan endast en nationell domstol, vars avgörande det inte finns något rättsmedel mot enligt nationell lagstiftning, begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande beträffande tolkningen av dessa förordningar.
31. I det föreliggande fallet är det emellertid utrett att Amtsgericht Löbau på åklagarmyndighetens begäran handlägger ett förfarande avseende ett summariskt straffrättsligt förfarande som antingen kan resultera i utfärdandet av ett strafföreläggande, vilket beslut kan överklagas av den tilltalade som därigenom kan få sin skuld prövad inom ramen för ett ordinärt brottmålsförfarande i första instans, eller, när domstolen avslår åklagarmyndighetens framställan om att utfärda ett strafföreläggande, ett beslut som omedelbart överklagas av åklagarmyndigheten.
32. Det är därför uppenbart att domstolen inte är behörig att besvara frågan som ställts av Amtsgericht Löbau, eftersom det enligt nationell lagstiftning finns ett rättsmedel mot den nationella domstolens avgörande.
33.
Domstolen anser därför att artikel 92.1 i rättegångsreglerna skall tillämpas och att det är uppenbart att den saknar behörighet att besvara de frågor som ställts av Amtsgericht Löbau.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
34. De kostnader som har förorsakats kommissionen, som har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder fattar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
följande beslut:
Det är uppenbart att Europeiska gemenskapernas domstol saknar behörighet att besvara de frågor som har ställts av Amtsgericht Löbau (Tyskland) i dess beslut av den 21 oktober 2002.